Tolstojs Ļevs

Stāsti 1889-1904

Ļevs Tolstojs 1896. gadā

Stāsti 1889-1904

.

.

KREICERA SONĀTE

«Bet es jums saku, ka ikviens, kas sievu uzskata, to iekārodamies, — tas ar viņu laulību jau pārkāpis savā sirdī» (Mateja ev., V, -28).

«Viņa mācekli uz viņu saka: ja tas tā ir vīra un sie-vas starpā, tad nevaid labi precēties.

Bet viņš uz tiem sacīja: visi šo vārdu nespēj saņemt, bet tie vien, kam tas ir dots.

Jo tur ir rāmīti, kas no mātes miesām lādi dzimuši, un tur ir rāmīti, kas paši rāmījušies debesu valstības dēļ. Kas to spēj saņemt, tas lai saņem» (Mateja ev., XIX, 10, 11, 12).

I

Bija agrs pavasaris. Mēs braucām otro dienu. Vagonā nāca un gāja tuvīnie braucēji, bet trīs, tāpat kā es, brauca jau no vilciena atiešanas vietas: neglīta un gados paveca, izmocītu seju dāma, kas smēķēja, — viņa bija ģērbusies vīrieša paveida mētelī un cepurīti galvā, — viņas paziņa, runātnīgs vīrs, gadu četrdesmit, ar glītām, jaunām ceļa somām, un nomaļus turējās vēl kāds neliela auguma kungs ar straujām kustībām, pajauns, taču jaušami pfrms laika nosirmojušiem, sprogainiem matiem un neparasti spīdīgām acīm, kas ātri šaudījās no priekšmeta uz priekšmetu. Viņš bija ģērbies vecā, pie dārga drēbnieka šūdinātā mētelī ar jērādiņu apkakli un stāvā jērādiņu cepurē. Zem mēteļa, kad to atpogāja, varēja redzēt garsvarku un izšūtu krievu kreklu. Sā kunga īpatnība bija vēl tā, ka viņš paretam izgrūda dīvainas skaņas, kas atgādināja kāsēšanu vai arī iesāktus un nepabeigtus smieklus.

Šis kungs pa visu ceļojuma laiku cītīgi vairījās bied-roties un iepazīties ar braucējiem. Uz kaimiņu uzbildu-miem viņš atbildēja īsi un strupi un vai nu lasīja, vai, raudzīdamies pa logu, smēķēja, vai, izvilcis ēdamo no savas vecās somas, dzēra teju vai ēda.

Man šķita, ka viņu nomāc vientulība, un es vairākas reizes gribēju uzsākt sarunu, bet katru reizi, kad mūsu acis sastapās, kas gadījās bieži, jo mēs sēdējām ieslīpi viens otram pretī, viņš novērsās un tvēra pēc grāmatas vai ari raudzījās pa logu laukā.

Otras dienas pievakarē, vilcienam stāvot kādā liela stacijā, šis nervozais kungs aizgāja pēc karsta ūdens un uzlēja sev tēju. Bet kungs, kam tās glītās, jaunās ceļa somas, — advokāts, kā es vēlāk uzzināju, ar savu kaimiņieni — smēķētāju dāmu vīriešu paveida mētelī — aizgāja tēju dzert uz staciju.

Kungam un dāmai prom esot, vagonā iekāpa daži jauni braucēji, starp tiem garš, skūts, grumbains sirmgalvis, šķiet, tirgotājs, Amerikas ūdeļu ādas kažoku mugurā un vadmalas cepurē ar milzīgu nagu. Tirgonis nosēdas iepretim dāmas un advokāta vietai un tūliņ uzsāka valodas ar jauno cilvēku, pēc izskata komiju, kurš arī bija iekāpis šajā stacijā.

Es sēdēju slīpi iepretī un, tā kā vilciens stāvēja, pa to laiku, kamēr neviens nestaigāja, reizēm varēju ieklausīties viņu sarunā. Tirgonis vispirms pateica, ka brauc uz savu muižu tikai vienas pieturas attālumā; pēc tam, kā parasti, sākumā runāja par cenām, par tirdzniecību, tad, kā parasti, runāja par to, kā šogad tirgojas Maskavā, pēc tam par Nižegorodas gada tirgu. Komijs saka stāstīt par kada abiem pazīstama bagāta tirgoņa dzīrošanu gada tirgū, taču sirmgalvis neļāva viņam pabeigt un ņēmās klāstīt par kādreizējām dzīrēm Kunavinā, kur viņš pats piedalījies. Viņš klaji lepojās ar savu līdzdalību tajās un ar acīm redzamu prieku stāstīja, kā viņi kopā ar to pašu paziņu Kunavinā dzērumā palaiduši tādu joku, ka to varēja stāstīt tikai čukstus; un, kad komijs sāka skaļi smieties pa visu vagonu, arī sirmgalvis iesmējās, atņirdzis divus dzeltenus zobus.

Necerēdams dzirdēt neko interesantu, es piecēlos, lai līdz vilciena atiešanai pastaigātu pa platformu. Durvis man pretī pagadījās advokāts ar dāmu, kuri ejot par kaut ko dzīvi sarunājās.

— Nepaspēsiet, — valodīgais advokāts man teica, — tūlīt būs otrais zvans.

Un patiesi, nepaspēju aiziet līdz vagonu galam, kad atskanēja zvans. Kad es atgriezos, advokāts un dāma joprojām dzīvi sarunājās. Vecais tirgonis klusēdams sēdēja viņiem iepretim, stingri raudzīdamies zemē un dažubrīd noraidoši čamstinādams muti.

— Pēc tam viņa tieši paziņoja savam vīram, — smaidīdams sacīja advokāts tobrīd, kad es viņam gāju garām, — ka viņa nevar un arī nevēlas dzīvot ar ar to, jo …

Un viņš ņēmās tālāk stāstīt kaut ko, bet es nevarēju sadzirdēt. Aiz manis nāca vēl braucēji, aizgāja garām konduktors, ieskrēja artelnieks, un diezgan ilgi pieturējās kņada, kuras dēļ sarunu nevarēja sadzirdēt. Kad viss apklusa un es atkal ieklausījos advokāta balsī, saruna, acīm redzot, no atsevišķa gadījuma bija pārgājusi uz vispārīgiem spriedelējumiem.

Advokāts runāja par to, ka laulību šķiršanas jautājums tagad ļoti nodarbina sabiedrisko domu Eiropā un ka pie mums arvien biežāk un biežāk rodas šādi gadījumi. Pamanījis, ka viņa balss vien tikai dzirdama, advokāts pārtrauca runu un vērsās pie sirmgalvja.

— Agrākos laikos tā nebija, vai nav tiesa? — viņš teica, patīkami smaidīdams.

Vecais gribēja kaut ko atbildēt, bet tobrīd vilciens sāka kusjēties un viņš, cepuri noņēmis, meta krustus un čukstus skaitīja lūgšanu. Advokāts, acis novērsis, pieklājīgi gaidīja. Pabeidzis lūgšanu un trīsreiz pārmetis krustu, sirmgalvis taisni un dziļi uzmauca cepuri galvā, nosēdās pamatīgāk un uzsāka valodas.

— Gadījās, cienījamais, arī agrāk, tikai retāk, — viņš sacīja. — Bet šos laikus jau nu citādi nemaz nevar būt. Pārāk izglītoti esam kļuvuši.

Vilciens, skriedams arvien ātrāk un ātrāk, dārdēja pārmijās, man bija grūti sadzirdēt, bet šķita

— Bet, ja sieva kļūst neuzticīga vīram, ko tad? — advokāts jautāja.

— Tas nepieklājas, — vecais atbildēja, — tam stingri jāseko.

— Bet, ja nu tā notiek, ko tad? Gadās taču.

— Citur gadās, bet pie mums negadās, — vecais noteica.

Iestājās klusums. Komijs sakustējās, tad pavirzījās un, laikam negribēdams no citiem atpalikt, smaidīdams iesāka:

— Jā, eku, mūsu jaunajam arī skandāls gadījās. Un izspriest pārlieku grūti. Arī bija pagadījusies tāda sieviete, ka tikai turies. Un tad tik gāja vaļā. Bet puisis cienījams un prātīgs. Iesākumā ar kantoristu. Sis ņēmās ar labu pierunāt. Neklausīja. Visādas nešpetnības darīja. Sāka vīram naudu zagt. Nu, viņš to iekaustīja. Un, jo tālāk, jo ļaunāk. Ar nekriškānu, tā sacīt, ar ebreju, sapinās. Ko tad vīram atlika darīt? Pavisam sievu pameta. Sis nu tagad dzīvo puisī, bet šī blandās.

— Tā iet muļķiem, — 'vecais noteica. — Ja sākumā neļāvis vaļu, bet saņēmis sievu stingri grožos, skaties vien, gan dzīvotu. No sākuma vajag stingri saņemt. Neuzticies zirgam laukā, bet sievai mājās.

Tobrīd ienāca konduktors, lai atprasītu biļetes tiem, kas brauc līdz tuvākajai stacijai. Vecais atdeva savu biļeti.

— Njā-ā, sieviešu kārtu vajag turēt stingrībā no paša sākuma, citādi viss pagalam.

— Bet jūs taču paši nupat stāstījāt,, kā precēti vīri Kunavinas gada tirgū uzdzīvo, — es iebildu neizturējis.

— Tas ir pavisam kas cits, — tirgonis noteica un apklusa.

Kad atskanēja svilpiens, tirgonis piecēlās, izvilka no sola apakšas maisu, aiztaisīja mēteli un, cepuri pacēlis, izgāja vagona priekšgalā.

II

Tiklīdz vecais izgāja, visi sāka runāt cits caur citu.

— Veclaicīgs tēvainis, — komijs teica.

— īsts Domostroja iemiesojums, —• dāma piebilda. — Cik mežonīgi ieskati par sievieti un laulību!

— N-jā, — mēs tālu atpaliekam no Eiropas uzskata par laulību, — advokāts teica.

— Bet galvenais, ko šādi ļaudis nesaprot, — dāma klāstīja, — ir tas, ka laulība bez mīlestības nav laulība, ka tikai mīlestība laulību dara svētu un ka īstena laulība ir tikai tāda, ko svētījusi mīlestība.

Komijs klausījās un smaidīja, vēlēdamies iegaumēt pēc iespējas vairāk no gudrajām sarunām, lai pēc tam iās pielietotu.

Dāmas runas vidū man aiz muguras atskanēja it kā aprauti smiekli vai raudas, un atskatījušies mēs ierau-dzījām manu kaimiņu, sirmo, vientuļo kungu ar spīdī-gajām acīm, kurš pa runas laiku, acīm redzot, ieintere-sējies, bija neviļus pienācis pie mums. Viņš stāvēja, rokas uzlicis uz atzveltņa, un, varēja manīt, ļoti uztraucās: viņa seja bija sarkana, vaiga muskulis drebēja.

— Kāda tad mīlestība… mīlestība… mīlestība… svētī laulību? — viņš vaicāja stostīdamies.

Redzēdama, cik sarunu biedrs uztraukts, dāma pacentās viņam atbildēt jo maigi un izsmeļoši.

— īsta mīlestība … Ja tāda mīlestība ir starp sievieti un vīrieti, tad iespējama arī laulība, — dāma skaidroja.

— Nu jā, bet ko uzskatīt par īstu mīlestību? — neveikli smaidīdams un mulsdams, jautāja kungs ar spīdīgajām acīm.

— Ikviens zina, kas ir mīlestība, — dāma noteica, acīm redzot, vēlēdamās izbeigt sarunu ar viņu.

— Bet es nezinu, — kungs atbildēja. — Vajag pa-skaidrot, ko jūs domājat…

— Kā? Ļoti vienkārši, — dāma atbildēja, bet kļuva domīga. — Mīlestība? Mīlestība ir, ja kādam vai kādai dod priekšroku visu citu priekšā, — viņa teica.

— Priekšroku — uz cik ilgu laiku? Uz mēnesi? Uz divām dienām, uz pusstundu? — sirmais kungs jautāja un iesmējās.

— Atļaujiet, jūs, šķiet, runājat par ko citu.

— Nē, es par to pašu.

— Kundze saka, — advokāts iesāka, norādīdams uz dāmu, — ka laulības pamatos jābūt vispirms simpātijām, mīlestībai, ja vēlaties, un, ja tā ir, tad tikai tādā gadījumā, tā sacīt, laulība ir svēta. Tālāk, katra laulība, kuras pamatos nav dabisku simpātiju — mīlestības, ja gribat, neuzliek nekādas morālas saistības. Vai es pareizi saprotu? — viņš vērsās pie dāmas.

Dāma ar galvas mājienu izteica, ka piekrīt savas domas paskaidrojumam.

— Tālāk… — advokāts turpināja savu runu, bet nervozais kungs, kura acīs tagad dega liesmas, acīm redzot, ar pūlēm valdījās un, neļāvis advokātam pabeigt, iesāka:

— Nē, es par to pašu — par priekšroku kādai vai kādam visu pārējo priekšā, bet es tikai jautāju: priekšroku, uz cik ilgu laiku?

— Uz cik ilgu laiku? Uz ilgu laiku, dažreiz uz visu mūžu, — dāma teica, plecus raustīdama.

— Tā taču notiek tikai romānos, bet dzīvē nekad. Dzīvē šī viena cilvēka priekšrocība iepretī citiem mēdz būt uz gadu, kas ir visai reti, biežāk uz dažiem mēnešiem vai arī uz nedēļām, uz dienām, uz stundām, — viņš runāja, acīm redzot, zinādams, ka visus pārsteidz ar savu spriedumu, un būdams ar to apmierināts.

— Ai, ko jūs sakāt! Ak nē. Nē, atļaujiet, — mēs visi trīs ierunājāmies vienā balsī. Pat komijs izgrūda kādu skaņu, kas nozīmēja nepiekrišanu.

— Jā, es zinu, — sirmais kungs mūs pārkliedza, — jūs runājat par to, ko uzskata par esošu, bet es runāju par to, kas ir. Ikviens vīrietis pret ikvienu skaistu sievieti jūt to, ko jūs dēvējat par mīlestību.

— Ak, tas ir briesmīgi, ko jūs sakāt; bet starp cilvēkiem taču ir tās jūtas, ko sauc par mīlestību un kas pastāv nevis mēnešus vai gadus, bet visu mūžu.

— Nē, nav. Pat ja pieļauj, ka vīrietis dod priekšroku kādai sievietei uz visu mūžu, tad sieviete katrā ziņā izvēlēsies citu, un pasaulē tā vienmēr bijis, ir un būs, — viņš noteica, izvilka papirosu etviju un aizpīpēja.

— Bet var taču but abpusēja mīlestība, — advokāts iebilda.

— Ne, nevar būt, — viņš nepiekrita, — tāpat kā nevar būt, ka zirņu vezumā divi iezīmēti zirņi atrastos blakus. Turklāt tas ir ne tikai neiespējami vien, bet droši vien arī apnicīgi. Mīlēt visu mūžu vienu cilvēku ir tas pats kā teikt, ka viena svece degs visu mūžu, — viņš runāja, kāri vilkdams dūmu.

— Bet jūs visu laiku runājat par juteklisku mīlestību. Vai tad jūs nepieļaujat, ka var būt mīlestība, kas dibinās uz kopīgiem ideāliem, uz dvēseles radniecību? — dāma jautāja.

— Dvēseles radniecība?! Kopīgi ideāli! — viņš atkārtoja, izgrūzdams savu skaņu. — Bet tādā gadījumā nav nekāda pamata gulēt kopā (piedodiet par rupjību). Citādi iznāk, ka kopīgu ideālu dēļ cilvēki liekas vienā gultā, — viņš teica un nervozi iesmējās.

— Bet atļaujiet, — advokāts teica, — fakti runā pretim tam, ko jūs sakāt. Mēs redzam, ka laulība pastāv, ka visa cilvēce vai arī tās lielākā daļa dzīvo laulībā un daudzi godīgi nodzīvo ilgu jo ilgu mūžu laulībā.

Sirmais kungs atkal iesmējās.

— Te jūs sakāt, ka laulība balstās uz mīlestības, bet, kad es apšaubu, vai pastāv citāda mīlestība kā vien jutekliska, jūs man pierādāt mīlestības eksistenci ar to, ka pastāv laulība. Bet laulība taču mūsu dienās ir tikai krāpšana.

— Nē, atļaujiet, — advokāts pretojās, — es teicu tikai to, ka laulība ir pastāvējusi un pastāv.

— Pastāv. Bet kāpēc tā pastāv? Tā ir pastāvējusi un pastāv tiem ļaudīm, kuri laulībā saskata kaut ko noslēpumainu, sakramentu, kas liek atbildēt dieva priekšā. Tiem laulība pastāv, mums tās nav. Ļaudis precas, neredzēdami laulībā neko citu kā tikai dzimuma aktu, un tā rodas vai nu krāpšana, vai vardarbība. Ja krāpšana, to var vieglāk pārciest. Virs un sieva tikai apmāna ļaudis, ka viņi dzīvo vienlaulībā, bet patiesībā piekopj daudzsievību un daudzvīrību. Tas ir jauni, tomēr kaut kā paciešams; bet, ja vīrs un sieva, kā visbiežāk gadās, pieņēmuši vārdos saistību dzīvot kopā visu mūžu un jau otrā mēnesī neieredz viens otru, vēlas šķirties un tomēr dzīvo kopā, tad rodas tā briesmīgā elle, kuras dēj sāk dzert, šaujas, nogalina un noindē sevi vai viens otru, — viņš runāja arvien ātrāk, nejaudams nevienam iespraust ne vārda un arvien vairāk iekaisdams. Visi klusēja. Bija neērti.

— Jā, bez šaubām, laulības dzīvē mēdz būt kritiskas epizodes, — advokāts pievienojās, vēlēdamies pārtraukt nepieklājīgi kvēlo strīdu.

— Jūs, kā redzu, nojaušat, kas es esmu? — sirmais kungs jautāja klusi un šķietami mierīgi.

— Nē, man nav tas gods.

— Gods nav liels. Esmu Pozdniševs, tas, ar kuru notika tā kritiskā epizode, kuru jūs pieminējāt, tā epizode, kur viņš nogalināja sievu, — viņš teica, ātri pavērdamies ikvienā no mums.

Neviens nezināja, ko teikt, un visi klusēja.

— Nu, vienalga — viņš teica, savu skaņu izgrūz-dams.— Tomēr atvainojiet! Nē!… Labāk netraucēšu jūs.

— Ak nē, apžēliņ … — advokāts atbildēja, pats ne-zinādams, kāpēc teicis «apžēliņ».

Bet Pozdniševs, viņā neklausīdamies, ātri pagriezās un aizgāja uz savu vietu. Kungs ar dāmu sačukstējās. Es sēdēju blakus Pozdniševam un klusēju, nevarēdams izdomāt, ko lai saka. Lai lasītu, bija par tumšu, un tāpēc aizvēru acis un izlikos, ka gribu iemigt. Tā mēs klusēdami aizbraucām līdz nākošajai stacijai.

Sai stacijā dāma ar kungu pārsēdās citā vagonā, par ko jau agrāk bija runājuši ar konduktoru. Komijs iekārtojās uz sola un aizmiga. Bet Pozdniševs joprojām pīpēja un dzēra iepriekšējā stacijā uzlieto tēju.

Kad es atvēru acis un paskatījos viņā, viņš pēkšņi apņēmīgi un uzbudināti vērsās pie manis:

— Jums varbūt nepatīkami sēdēt man blakus, zinot, kas es esmu? Tad es iešu prom.

— Ak nē, apžēliņ.

— Tad varbūt dzersiet tēju? Bet stipra. — Viņš ielēja man tēju.

— Viņi runā … un visu laiku melo … — Pozdniševs sacīja.

— Par ko jūs runājat? — es jautāju.

— Nu, par to pašu vien: par to viņu mīlestību un par to, kas tā ir. Vai jus negribat gulēt?

— Nemaz negribu.

— Ja vēlaties, es jums pastāstīšu, kā mani tā pati mīlestība noveda pie tā, kas ar mani notika.

— Jā, ja jums tas nav smagi.

— Nē, man smagi klusēt. Dzeriet taču tēju. Vai varbūt par stipru?

Tēja patiesi bija kā alus, bet es izdzēru glāzi. Tobrīd pagāja garām konduktors. Pozdniševs to klusēdams pavadīja ļaunām acīm un sāka tikai tad, kad tas bija aizgājis.

III

— Labi, tad es jums pastāstīšu … Bet vai jūs patiesi gribat?

Es atkārtoju, ka ļoti gribu. Viņš brīdi klusēja, paberzēja ar rokām seju un iesāka:

— Ja jau stāstīt, tad jāstāsta viss no sākuma: jāstāsta, kā un kāpēc es apprecējos un kāds es biju pirms precēšanās.

Pirms precēšanās es dzīvoju, kā dzīvo visi, tas ir, kā dzīvo visi mūsu aprindās. Esmu muižnieks, universitātes kandidāts un biju muižniecības maršals. Dzīvoju pirms precēšanās, kā visi dzīvo, tas ir, netikli, un kā visi mūsu aprindu ļaudis, dzīvodams netikli, biju pārliecināts, ka dzīvoju, kā vajag. Par sevi es domāju, ka esmu lāga zēns, ka esmu visai tikumīgs cilvēks. Es nebiju pavedējs, man nebija pretdabisku tieksmju, es to nepadarīju par dzīves galveno mērķi, kā darīja daudzi mana vecuma jaunekļi, bet gan nodevos netiklībai savaldīgi, pieklājīgi, veselības labad. Es vairījos no tām sievietēm, kuras ar bērna dzemdēšanu vai ar pieķeršanos varētu sasaistīt mani. Bet varbūt arī bija bērni un bija pieķeršanās, taču es izlikos, it kā to nebūtu. Un visu to es uzskatīju ne tik vien par tikumisku, bet pat lepojos' ar to.

Viņš apstājās, izgrūda savu skaņu, kā viņš darīja arvien, kad viņam, acīm redzot, ienāca prātā jauna doma.

— Un te jau slēpjas tā lielākā neģēlība! — viņš iesaucās. — Netiklība nav kaut kas fizisks, jo nekāda fiziska nejēdzība nav netiklība; bet netiklība, īstā netiklība tieši ir sevis atbrīvošana no morālām attiecībām pret sievieti, ar kuru esi stājies fiziskos sakaros. Un šo atbrīvošanu es arī uzskatīju par savu nopelnu. Atceros, kā es reiz mocījos, nepaspējis samaksāt sievietei, kura droši vien aiz mīlestības pret mani bija man atdevusies. Es nomierinājos tikai tad, kad aizsūtīju viņai naudu, ar to parādīdams, ka morāli nekādi neuzskatu sevi par saistītu ar viņu. Nemājiet ar galvu, it kā jūs man piekristu, — viņš pēkšņi man uzkliedza. — Ēs to loti labi zinu. Jūs visi un jūs, jūs, labākajā gadījumā, ja tikai neesat rets izņēmums, jūs esat tādos pašos ieskatos, kādi man bija. Nu, vienalga, piedodiet man, — viņš turpināja, — bet tomēr tas ir briesmīgi, briesmīgi, briesmīgi!

— Kas ir briesmīgi? — es jautāju.

— Tas maldu bezdibenis, kādā mēs dzīvojam attie-cībā pret sievieti, un attiecības ar viņu. Jā, es nevaru mierīgi par to runāt un ne jau tāpēc, ka ar mani atgadījās tā epizode, kā viņš izteicās, bet tāpēc, ka kopš tā laika, kad atgadījās šī epizode, man atvērās acis un es ieraudzīju visu gluži citā gaismā. Visu otrādi, visu otrādi! …

Viņš aizpīpēja papirosu un, atbalstījis rokas pret ceļ-galiem, sāka runāt.

Tumsā es nevarēju saskatīt viņa seju, tikai cauri vagona šķindoņai bija dzirdama viņa iespaidīgā un patīkamā balss.

IV

— Jā, tikai tā izmocījies, kā es izmocījos, tikai pa-teicoties tam, es sapratu, kur visam sakne, sapratu, kā jābūt, un tāpēc ieraudzīju, cik šausmīgs viss esošais.

Tad nu paskatieties, kā un kad sākās tas, kas mani noveda pie tās epizodes. Tas sākās tad, kad man vēl nebija pilni sešpadsmit gadi. Tas notika tad, kad es vēl biju ģimnāzijā, bet mans vecākais brālis bija pirmā kursa students. Es vēl nepazinu sievietes, bet, kā visi nelaimīgie mūsu aprindu bērni, vairs nebiju nevainīgs puisēns: jau otro gadu, kamēr puikas mani bija samaitājuši; jau sieviete, ne vispār sieviete, bet sieviete kā kaut kas tīkams, sieviete, ikviena sieviete, sievietes kailums mani mocīja. Mana vientulība bija netīra. Es mocījos, kā mokās 0,99 mūsu zēnu. Es šausminājos, es cietu, es lūdzu dievu un grimu. Es jau biju samaitāts iztēlē un īstenībā, taču beidzamo soli vēl nebiju spēris. Es viens pats gāju bojā, bet vēl nebiju samaitājis citu cilvēcisku būtni. Bet tad brāļa biedrs — students, jautrs puisis, tā sauktais lāga zēns, — tas ir vislielākais nelietis, kas izmācīja mūs gan dzert, gan kārtis spēlēt, pēc iedzeršanas pierun-āja mūs braukt uz turieni. Mēs aizbraucām. Arī brālis vēl bija nevainīgs un krita grēkā tai pašā naktī. Un es, piecpadsmit gadu vecs puika, aptraipīju pats sevi un piedalījos sievietes aptraipīšanā, nemaz nesaprazdams, ko daru. Es taču ne no viena pieaugušā nebiju dzirdējis, ka tas, ko es daru, ir ļauni. Un arī tagad neviens to nedzirdēs. Tiesa, par to runā baušļos, bet baušļi jau vajadzīgi tikai tāpēc, lai eksāmenā atbildētu mācītājam, un tad ari nemaz nav sevišķi vajadzīgi, daudz mazāk vajadzīgi nekā likums par ut lietošanu nosacījuma teikumos.

Un tā no pieaugušajiem, kuru domas es cienīju, ne no viena netiku dzirdējis, ka tas būtu ļauni. Gluži otrādi, es dzirdēju no ļaudīm, kurus cienīju, ka tas ir labi. Es dzirdēju, ka mana pretošanās un ciešanas pēc tam aprims, es to dzirdēju un biju lasījis, dzirdēju no pieaugušajiem, ka veselībai tas nāks par labu; no biedriem dzirdēju, ka tur slēpjas zināmi nopelni, brašums. Tādā kārtā vispār, izņemot labu, tur cits nekas nebija saskatāms. Saslimšanas briesmas? Bet arī tās jau paredzētas. Gādīgā valdība par to rūpējas. Tā uzmana, lai publiskie nami pareizi darbotos, un ģimnāzistiem nodrošina izvirtību, Un arī ārsti par algu tam seko. Tā arī vajag. Viņi

apgalvo, ka izvirtība derīga veselibai, viņi arī ir tie, kas iekārto pareizu, akurātu izvirtību. Es pazīstu mātes, kuras šinī nozīmē rūpējas par dēlu veselību. Un zinātne tos sūta uz publiskajiem namiem.

— Kāpēc tad zinātne? — es jautāju.

— Bet kas tad ir ārsti? Zinātnes priesteri. Kas samaitā jaunekļus, apgalvojot, ka tas vajadzīgs veselībai? Viņi. Bet pēc tam briesmīgi nopietni ārstē sifilisu.

— Kāpēc gan neārstēt sifilisu?

— Tāpēc ka, ja tikai 0,01 to pūļu, ko izlieto sifilisa ārstēšanai, izlietotu izvirtības iznīdēšanai, no sifilisa sen vairs nebūtu ne miņas. Bet tagad pūlas nevis iznīdēt izvirtību, bet to sekmēt, nodrošināt labvēlīgus apstākļus izvirtībai. Bet ne jau tas ir galvenais. Galvenais ir tas, ka ar mani — tāpat kā ar 0,9, ja ne vairāk un ne tikai mūsu kārtā, bet visu — pat zemnieku vidū, — notika tas briesmīgais, ka es pagrimu ne tāpēc, ka paklāvos kādas sievietes daiļuma dabiskajam kārdinājumam. Nē, neviena sieviete mani nekārdināja, bet es pagrimu tāpēc, ka mana apkārtējā vide pagrimšanā redzēja vai nu visai likumīgu un veselībai derīgu funkciju, vai visdabiskāko un ne vien piedodamu, bet pat nevainīgu jauna cilvēka izpriecu. Es pat nesapratu, ka tā ir grimšana, es vienkārši sāku nodoties pa pusei baudai, pa pusei prasībai, kas piemīt, kā man bija iestāstīts, zināmam vecumam, sāku nodoties šai izvirtībai, tāpat kā sāku pīpēt, dzert. Tomēr šajā pirmajā grimšanā bija kaut kas sevišķs un aizkustinošs. Atceros, man turpat uz vietas, kad atrados vēl istabā, kļuva skumji skumji, tā ka gribējās raudāt, raudāt par savas nevainības bojā eju, raudāt par to, ka uz mūžu samaitātas attieksmes pret sievieti. Jā, dabiska, vienkārša attieksme pret sievieti bija pazaudēta uz mūžu. Tīru attiecību pret sievieti kopš tā laika man vairs nebija un nevarēja būt. Es biju kļuvis par to, ko sauc par netikli. Bet būt netiklim — tas ir fizisks stāvoklis, līdzīgs morfinista, dzērāja, pīpmaņa stāvoklim. Tāpat kā morfinists, dzērājs, pīpmanis vairs nav normāls cilvēks, tāpat cilvēks, kas sagājies ar vairākām sievietēm savas baudas dēļ, vairs nav normāls, bet uz visiem laikiem samaitāts cilvēks — netiklis. Tāpat kā dzērāju un morfinistu tūliņ var pazīt pēc sejas, pēc izturēšanās, tāpat arī netikli. Netiklis var atturēties, cīnīties, taču vienkāršu, skaidru, tīru, brālīgu attiecību pret sievieti viņam nekad vairs nebūs. Pēc tā, kā viņš paskatās, kā aplūko jaunu sievieti, tūliņ var pazīt netikli. Un es k|uvu netiklis un paliku tāds, un tas tad mani arī pazudināja.

V

— Jā, tā. Un tā tas turpinājās arvien tālāk, bija visāda veida novirzes. Ak dievs! Tiklīdz atceros visas savas neķītrības šai ziņā, šausmas pārņem! Es to atceros par sevi, kuru biedri izsmēja par tā saucamo nevainību. Bet ja paklausās par zelta jaunatni, par virsniekiem, par parīziešiem! Un visi šie kungi un es, kad mēs, trīsdesmit gadu vecie netikļi, kam uz sirdsapziņas simtiem visdažādāku šausmīgu noziegumu pret sievietēm, kad mēs trīsdesmit gadu vecie netikļi, tīrin tīri nomazgājušies, noskuvušies, sasmaržojušies, tīrā veļā, frakā vai formas tērpā ģērbušies, ierodamies viesistabā vai ballē, — mēs esam pati skaidrības emblēma, ka prieks skatīties!'

Padomājiet vien, kā vajadzētu būt un kā ir. Vajadzētu būt tā: ja sabiedrībā manai māsai vai meitai pienāk klāt tāds kungs, man, kas pazīst viņa dzīvi, vajadzētu pieiet viņam klāt, pasaukt sānis un klusu pateikt: «Mīļais, es taču zinu, kā tu dzīvo, kā pavadi naktis un ar ko. Tev te nav ko meklēt. Te ir tīras, nevainīgas meitenes. Ej projām!» Tā vajadzētu būt; bet ir tā: kad tāds kungs ierodas un dejo ar manu māsu, meitu, to apkampdams, mēs jūsmojam, ja viņš ir bagāts un ar sakariem. Kas zina, varbūt viņš pēc Rigolbošas pagodinās arī manu meitu. Ja arī palikušas pēdas, slimiba — tas nekas. Tagad jau labi ārstē. Kā ne, es zinu, vairākas augstāko aprindu meitenes vecāki ar prieku izprecinājuši sifilitiķiem. Ak! Ak šī neķītrība! Atnāks taču laiks, kad tiks norauta maska šai neķītrībai un meliem!

Viņš vairākas reizes izgrūda savu dīvaino skaņu un ņēmās dzert tēju. Tēja bija ļoti stipra, un nebija ūdens, ar ko to atšķaidīt. Es jutu, ka mani sevišķi uzbudinājušas divas izdzertās glāzes. Droši vien tēja bija iedarbojusies arī uz viņu, jo viņš arvien vairāk un vairāk uzbudinājās. Viņa balss kļuva arvien dziedošāka un izteiksmīgāka.Viņš nemitīgi grozījās, gan noņēma cepuri, gan to uzlika, un viņa seja dīvaini mainījās pustumsā, kurā mēs sēdējām.

— Nu, un tā es dzīvoju līdz trīsdesmit gadiem, ne uz brīdi neatteikdamies no nodoma precēties un nodibināt viscēlāko, vistīrāko ģimenes dzīvi, un šajā nolūkā apskatījos pēc noderīgas meitenes, — viņš turpināja. — Es vārtījos izvirtības puvešos un tai pašā laikā aplūkoju meitenes, kuras ar savu skaidrību būtu manis cienīgas. Daudzas es izbrāķēju tieši tāpēc, ka viņas nebija pietiekami šķīstas; beidzot es atradu tādu, kuru uzskatīju par sevis cienīgu. Tā bija kādreiz ļoti bagāta, bet tagad izputējuša Penzas muižnieka meita.

Kādā vakarā pēc tam, kad bijām vizinājušies laivā un naktī mēness gaismā atgriezāmies mājās un es sēdēju viņai blakus un jūsmoju par viņas slaido augumu, ko stingri iekļāva džersijas tērps, un viņas cirtām, es pēkšņi nolēmu, ka tā ir viņa. Tovakar man likās, ka viņa saprot visu, visu, ko es jūtu un domāju, bet ka es jūtu un domāju visu to cēlāko. Patiesībā bija tā, ka tērps viņai sevišķi piestāvēja, tāpat cirtas, un pēc viņas tuvumā pavadītās dienas gribējās vēl lielāku tuvumu.

Taisni apbrīnojami, cik pilnīga var būt ilūzija, ka skaistums ir labs. Skaista sieviete runā muļķības, tu klausies un neredzi muļķibu, bet redzi gudrību. Viņa runā, dara nelietības, bet tu redzi kaut ko jauku. Taču, kad viņa nerunā ne muļķības, ne neķītrības, bet ir skaista, tad tu tūliņ notici, ka viņa ir brīnum gudra un tikumiska.

Sajūsmā es atgriezos mājās un nolēmu, ka morālajā ziņā viņa ir pati pilnība un ka taisni tāpēc cienīga būt par manu sievu, un nākamajā dienā bildināju.

Ak, kas tas par jucekli! Ne tikai mūsu aprindās, bet, diemžēl, arī tautas vidū no tūkstoš vīriešiem, kas precas, diezin vai atradīsies viens, kurš pirms laulībām nebūtu precējies jau reizes desmit, pat simt vai tūkstoš reižu, kā Donžuāns. (Tiesa, tagad ir ari morāli tīri jaunekļi — to esmu dzirdējis un novērojis, — kas jūt un zina, ka tie nav joki, bet liels notikums. Lai dievs viņiem palīdz! Bet manā laikā nebija neviena tāda starp desmit tūkstošiem.) Un visi to zina un izliekas, ka nezina. Visos romānos sīki jo sīki aprakstītas varoņu jūtas, dīķi, krūmi, gar kuriem tie staigā; taču, aprakstot viņu lielo mīlestību uz kādu jaunavu, neko neraksta par to, kas ar šo interesanto varoni bijis pirms tam: nav ne vārda par to, ka viņš apmeklējis publiskos namus, nav ne vārda par istabenēm, virējām, citu sievām. Ja gadās tādi nepieklājīgi romāni, tad tos neļauj lasīt tieši tiem, kam visderīgāk to zināt, — meitenēm. Sākumā meiteņu priekšā izliekas, ka izvirtības, ar ko pa pusei pilna mūsu pilsētu un pat sādžu dzīve, — ka šīs izvirtības nemaz nav. Pēc tam tā pierod pie šās izlikšanās, ka beidzot, gluži tāpat kā angļi, paši sāk no visas sirds ticēt, ka mēs visi esam tikumīgi un dzīvojam tikumiskā pasaulē. Bet meitenes, šīs nabadzītes, tic tam visam gluži nopietni. Tā ticēja ari mana nelaimīgā sieva. Atceros, ka, būdams jau līgavainis, parādīju viņai savu dienasgrāmatu, no kuras tā varēja kaut drusku iepazīt manu pagātni, galvenais, dabūt zināt par manu beidzamo sakaru, kas man toreiz bija un par ko viņa varēja uzzināt no citiem, un tāpēc es par to arī sajutu vajadzību pateikt viņai. Atceros viņas šausmas, izmisumu un apjukumu, kad viņa uzzināja un saprata. Es redzēju, ka viņa toreiz mani gribēja pamest. Un kāpēc gan nepameta!

Viņš izgrūda savu skaņu, bridi klusēja un iedzēra vēl malku tējas

VI

— Nē, tomēr tā labāk, tā labāk! — viņš iesaucās. — To man vajadzēja! Bet tas nav galvenais. Es gribēju teikt, ka tiek apkrāptas vienīgi nelaimīgās meitenes. Mātes taču to zina, sevišķi savu vīru audzinātās mātes to zina ļoti labi. Un, izlikdamās, ka tic vīriešu skaidrībai, viņas dzīvē rīkojas pavisam citādi. Viņas zina, ar kādu makšķeri ķert vīriešus sev un savām meitām.

Taču tikai mēs, vīrieši, nezinām un nezinām tāpēc, ka negribam zināt, bet sievietes to zina ļoti labi, ka viscēlākā, visdzejiskākā mīlestība, kā mēs to dēvējam, atkarīga nevis no morālajām vērtībām, bet no fiziskā tuvuma un arī no matu sasukājuma, krāsas, tērpa piegriezuma. Pajautājiet rūdītai koķetei, kas nolēmusi kādu savaldzināt, ar ko viņa gribētu riskēt: ar to, ka sava valdzināmā priekšā tiktu atmaskota melos, cietsirdībā, pat izvirtībā, vai arī viņa priekšā parādītos slikti pašūtā un neglītā tērpā, — ikviena izvēlēsies pirmo. Viņa zina, ka vīrieši "tika i pļāpā par .cēlām jūtām — tiem vajag vienīgi miesu, un tāpēc tie piedos visas nelietības, bet neglīti, bezgaumīgi, slikti pašūtu tērpu nepiedos. Koķete to zina labi, bet ikviena nevainīga meitene to nojauš, kā nojauš dzīvnieki.

Tāpēc riebīgas šīs džersijas, šie gūžu polsterējumi, šie kailie pleci, rokas, puskailās krūtis. Sievietes, sevišķi tās, kas izgājušas vīriešu skolu, Joti labi zina, ka runas par cēlām jūtām ir tikai runas, bet ka vīrietim vajadzīga miesa un viss, kas to padara jo vilinošāku; un viņas tā arī rīkojas. Taču, ja atmetam tikai tās nejēdzīgās paražas, kas kļuvušas par mūsu otro dabu, un paskatāmies uz mūsu augstāko šķiru dzīvi un ieraugām to tādu, kāda tā ir patiesībā ar visu tās bezkaunību,— tā taču ir caur un cauri publiskais nams. Jūs neesat vienis prātis? Atļaujiet, es pierādīšu, — viņš ierunājās, mani pārtraukdams. — Jūs sakāt, ka sievietēm mūsu sabiedrībā ir citas intereses nekā publiskajos namos, bet es saku, ka ne, un pierādīšu. Ja ļaudīm ir atšķirīgi dzīves mērķi, atšķirīgs dzīves iekšējais saturs, tad šī atšķirība katrā ziņā atspoguļosies arī ārienē un āriene būs atšķirīga. Bet paskatieties uz tām, nelaimīgajām, nicināmajām, un uz augstākās sabiedrības viscēlākajām kundzenēm: tie paši tērpi, tās pašas modes, tās pašas smaržas, tāpat kailas rokas, pleci, krūtis un tāpat apspīlēts izstieptais dibens, tā pati kaislība uz akmentiņiem, uz dārgām, spožām rotām, tās pašas izpriecas, dejas, muziķa, dziedēšana. Kā tās pievilina ar visiem līdzekļiem, tāpat arī šīs. Nav nekādas starpības. Stingri ņemot, gan jāsaka, ka prostitūtas uz īsu laiku ir parasti nicināmas, prostitūtas uz ilgu laiku — cienījamas.

VII

— Jā, tā nu es uzrāvos uz šīm džersijām, cirtām, polsteriem. Sagūstīt mani bija viegli, jo biju audzināts tā-dos apstākļos, kuros, kā gurķi lecektīs, tiek ātri izau-dzināti mīlestības kāri jauni cilvēki. Mūsu uzbudinošā, pārmērīgā barība, dzīvojot pilnīgā fiziska dīkdienībā, taču nav nekas cits kā sistemātiska miesas kārības iekvēlināšana. Brīnāties vai nebrīnāties, bet tas tā ir. Jo es taču pats to līdz beidzamajam laikam neredzēju. Bet tagad ieraudzīju. Tas mani tad arī moka, ka neviens to nezina, bet runā tādas muļķības kā tur tā kundze.

Jā, man kaimiņos šopavasar strādāja zemnieki pie dzelzceļa līnijas uzbēršanas. Zemnieka puiša parastā pārtika ir maize, kvass, sīpoli; viņš ir kustīgs, mundrs, vesels, strādā vieglu lauku darbu. Viņš iet strādāt uz dzelzceļa, un viņa pārtika ir putra un mārciņa gaļas. Bet toties viņš arī strādā sešpadsmit stundu dienā ar trīsdesmit pudu smagu riču. Un viņam tā tik ir. Bet mēs, kas ēdam pa divām mārciņām gaļas, medījuma un lie-tojam visādus uzbudinošus ēdienus un dzērienus, — kur tas viss iet? Jutekliskiem ekscesiem. Un, ja nu iet tur — glābējs vārstulis atvērts, viss kārtībā; taču aizveriet vārstuli, kā es to uz laiku aizvēru, un tūliņ rodas uz-budinājums, kas, iedams caur mūsu samākslotās dzīves prizmu, izpaudīsies kā vistīrākā veida iemīlēšanās, dažbrīd pat platoniska. Un es iemīlējos, kā visi iemīlas. Viss bija, kā pienākas: gan aizgrābtība, gan jūsma, gan dzeja. Taču patiesībā šī mana mīlestība, no vienas puses, bija memmītes un šuvēju darinajums, no otras — pārliecīgā daudzumā apēstās barības un dīkas dzīves rezultāts. No vienas puses, ja nebūtu šīs vizinašanas laivā, ja nebūtu šuvēju un šmaugo vidukļu un tamlīdzīgi, bet mana sieva būtu ģērbusies slikti pašūta rīta svārkā un dzīvotu mājās, bet es savukārt dzīvotu normāla cilvēka dzīvi, kurš ēd tikai tik daudz, cik vajadzīgs darbam, un ja glābējs vārstulis būtu atvērts — jo tobrīd tas uz laiku gadījās aizvērts, — es neiemīlētos un nekas tamlīdzīgs nenotiktu.

VIII

— Bet tobrīd tā sagadījās: gan mans noskaņojums, gan jaukais tērps, gan veiksmīgā vizināšanās laivā. Divdesmit reizes neizdevās, bet šoreiz izdevās. Gluži kā lamatas. Es nesmejos. Tagad jau laulības sarīko kā la-matas. Kas būtu dabiski? Meita nobriedusi, vajag viņu izprecināt. Liekas visai vienkārši, ja meita nav kropla un ir vīrieši, kas vēlas precēties. Tā tas agrākos laikos arī notika. Jaunava sasniedza attiecīgo vecumu, vecāki izdeva pie vīra. Tā notika, notiek arī tagad visā cilvēcē: pie ķīniešiem, indiešiem, musulmaņiem, mūsu vienkār-šajā tautā; tā tas notiek cilvēku dzimtā vismaz 0,99 ga-dījumos. Tikai 0,01 vai mazāk, mēs, izvirtuļi, esam at-zinuši, ka tas nav labi, un izdomājuši ko jaunu. Bet kas tad ir tas jaunais? Jauns ir tas, ka meitas sēž, bet vīrieši, kā tirgū, staigā un izvēlas. Meitas sēž un domā, taču teikt nedrīkst: «Mīļais, mani! Nē, mani. Nevis viņu, bet mani: paskaties, kādi man pleci un viss cits.» Bet mēs, vīrieši, staigājam, skatāmies un esam ļoti apmierināti. «Zinu, sak, es nu gan neuzraušos.» Staigā, skatās, ir ļoti apmierināti, ka tas viss viņiem sarīkots. Taču nekā, nepiesargājās, — un ciet gan!

— Bet kā tad citādi? — es jautāju. — Vai tad sievietei jābildina?

— Es nu nezinu, kā; tikai ja jau vienlīdzība, tad vien-līdzība. Ja atzinuši, ka precinieku sūtīšana pazemojoša, tad tā te tūkstoškārt pazemojošāk. Tur tiesības un iespējas vienādas, bet te sieviete vai nu verdzene tirgū, vai arī ēsma lamatās. Pasakiet kādai mātei vai meitai tais-nību, ka viņa ar līgavaiņu ķeršanu vien nodarbojas. Ak dievs, kāds apvainojums! Bet viņas taču ar to vien no-darbojas, un cita viņām nav ko darīt. Un kas tas briesmī-gākais — tas ir vērot, ka ar to nodarbojas dažreiz gluži jauniņas nabaga nevainīgas meitenes. Un, ja jau to darītu atklāti, bet tas viss ir viena krāpšana. «Ak, sugas izcelšanās, cik tas interesanti! Ak, Liza ļoti interesējas par glezniecību! Vai jūs būsiet izstādē? Cik pamācoši! Un izbrauciens trijjūgā un izrāde, un simfonija? Ak, cik jauki! Mana Liza kā uzburta uz muziķu. Bet kāpēc jūs nepiekrītat šiem uzskatiem? Bet vizināties laivā! …» Taču doma viena: «Ņem, ņem mani, manu Lizu! Nē, mani! Nu, kaut pamēģini!…» Ak, nelietība! Meli! — viņš nobeidza un, izdzēris tējas paliekas, sāka novākt tases un traukus.

IX

— Bet vai jūs zināt, — viņš iesāka, likdams somā tēju un cukuru, — tā ir sieviešu kundzība, no kuras cieš pasaule, viss ceļas no tā.

— Kāda sieviešu kundzība? — es jautāju. — Tiesības, priekšrocības pieder vīriešiem.

— Jā, jā, tas, taisni tas, — viņš mani pārtrauca* — Tas pats'jau ir, ko es jums gribēju teikt, tas jau ari izskaidro to neparasto parādību, ka, no vienas puses, pilnīgi pareizi — sieviete pazemota līdz pašai zemākajai pakāpei, bet, no otras puses, viņa valda. Gluži tāpat kā ebreji — viņi ar savu naudas varu atmaksā par apspiešanu, tāpat arī sievietes. «Ahā, jūs gribat, lai mēs tikai tirgotos. Labi, mēs, tirgotāji, jūs iekarosim,» ebreji saka. «Ahā, jūs gribat, lai mēs esam tikai baudas objekts, labi, mēs kā baudas objekts arī pakļausim jūs savai verdzībai,» sievietes saka. Sievietes beztiesīgums nav vis tas, ka viņa nevar balsot vai būt par tiesnesi, — lai ar to nodarbotos, nekādu tiesību nevajag, — bet gan lai būtu līdzīga ar vīrieti dzimumattiecību ziņā, lai viņai būtu tiesības izlietot vīrieti un atturēties no tā pēc savas vēlēšanās, pēc savas vēlēšanās izvēlēties vīrieti, bet nevis pakļauties izvēlei. Jūs sakāt, ka tas ir nejēdzīgi. Labi. Lai tad arī vīrietim nav šo tiesību. Tagad turpretī sievietei ņemtas tiesības, kādas ir vīrietim. Un tā, reiz nu viņai nav šo tiesību, lai kompensētu sevi, viņa iedarbojas uz vīrieša juteklību, ar juteklības palīdzību sagūsta vīrieti tā, ka tas tikai formas pēc izvēlas, bet patiesībā izvēlas viņa. Taču, iemācījusies lietot šo līdzekli, viņa to lieto nelietīgi un iegūst briesmīgu varu pār cilvēkiem.

— Kur tad ir tā sevišķā vara? — es jautāju.

— Kur vara? Visur kur. Pastaigājiet kurā katrā lielā pilsētā pa veikaliem. Tur ir miljoni, nav novērtējams izlietotais cilvēka darbs, kas tur iemiesots, bet paraugieties: vai 0,9 šo veikalu ir kaut kas vīrietim lietojams? Visu greznību dzīvē paņem un izmanto sieviete. Saskaitiet visas fabrikas. AAilzums fabriku izstrādā nevajadzīgas rotas lietas, ekipāžas, mēbeles, rotaļlietas sievietēm. Miljoniem ļaužu, veselas paaudzes vergu iet bojā katorgas darbā šinīs fabrikās tikai sieviešu untumu dēļ. Sievietes līdzīgi carienēm tur verdzībā un smagā darbā 0,9 visa cilvēces dzimuma. Un tas viss tāpēc, ka viņas ir pazemotas, ka viņām atņemtas vienādās tiesības ar vīriešiem. Tā nu viņas atriebjas, iekairinā-damas mūsu juteklību, sagūstīdamas mūs savos tīklos. Jā, viss notiek šā iemesla dēļ. Sievietes sevi izveidojušas par tik iedarbīgu juteklības ieroci, ka vīrietis nevar mierīgi ar tām satikties. Tiklīdz vīrietis tuvojas sievietei, tā arī nokļūst viņas valgos un zaudē prātu. Jau agrāk man vienmēr bija neveikli, baigi, kad vēroju dāmu, kas saposusies balles tērpā, bet tagad mani vienkārši māc šausmas, es redzu kaut ko tik ļoti bīstamu cilvēkiem un pretlikumisku, un man gribas saukt policistu, aicināt aizstāvi pret briesmām, pieprasīt, lai novāc, lai likvidē bīstamo priekšmetu.

Bet jūs jau smejaties! — viņš uzsauca man. — Taču tas nebūt nav joks. Esmu pārliecināts — pienāks laiks un varbūt ļoti drīz, kad ļaudis to sapratīs un brīnīsies, kā varējusi pastāvēt sabiedrība, kurā pieļāva tādu sa-biedrisko mieru traucējošu rīcību, kur sievietes izgrezno savu miesu juteklību kairinošā veidā. Tas ir gluži tas pats kā pastaigas vietās uz celiņiem izlikt lamatas — vēl ļaunāk! Kāpēc azarta spēles noliegtas, bet sievietēm nav aizliegts greznoties juteklību kairinošos prostitūtu tērpos? Viņas tūkstoškārt bīstamākas!

X

— Nu, lūk, tā arī mani sagūstīja. Es, tā sacīt, biju iemīlējies. Es ne vien līgavu iztēlojos par pilnības kaln-galu, bet ari pats sevi precību laikā iedomājos par pilnības kalngalu. Nav tāda nelieša, kurš pameklējis neatrastu kaut kādā ziņā par sevi ļaunāku nelieti un kurš tāpēc nevarētu lepoties un būt ar sevi apmierināts. Tāpat arī es: es neprecēju naudu — savtības te nebija, es neprecējos, kā vairums manu paziņu, naudas vai sakaru dēļ, — es biju bagāts, viņa nabadzīga. Tas, pirmkārt. Otrkārt, es lepojos ar to, ka citi precējās ar nolūku joprojām dzīvot tādā pašā daudzsievībā kā dzīvojuši pirms laulībām; man turpretī bija stingrs nodoms pēc kāzām ieturēt viensievību, un es ar to savā priekšā lepojos bez mēra. Jā, es biju briesmīgs cūka, bet iedomājos, ka esmu eņģelis.

Mans precību laiks nebija ilgs. Bez nosarkšanas tagad nevaru domāt par šo precību laiku! Kāda nejēdzība! Taču domā, ka mīlestība ir garīga, nevis jutekliska. Un, ja garīga mīlestība, garīgas attiecības, tad vārdiem, sarunām, tērzēšanai būtu jāizsaka garīgā saskarsme. Bet nekā tāda taču nebija. Atceros, — vienatnē paliekot, runāt bija ļoti grūti. Kas tas bija par Sizifa darbu. Tikko izdomāsi, ko pateikt, pateiksi, atkal jāklusē, jāizdomā. Nebija par ko runāt. Viss, ko varēja pateikt par mūsu nākamo dzīvi, iekārtu, plāniem, bija jau pateikts, bet ko tālāk? Ja mēs būtu dzīvnieki, tad arī zinātu, ka mums nav jārunā; bet tagad, gluži otrādi, jārunā un nav par ko, jo nenodarbina tas, par ko atļauts runāt. Turklāt vēl tā nejēdzīgā konfekšu ēšanas paraža, negausīgāpārēšanās ar saldumiem un visa tā riebīgā gatavošanās uz kāzām: runas par dzīvokli, guļamistabu, gultām, rīta svārkiem, halātiem, veļu, tērpiem. Jūs jau saprotat, ja precas pēc Domostroja, kā runāja tas vecais, tad pēļi, pūrs, gultas — tas viss ir tikai sīkumi, kas nāk līdzi sakramentam. Bet pie mums, kad no desmit cilvēkiem, kas dodas laulībā, nezin vai atradīsies viens, kas ne tik vien kā netic sakramentam, bet netic pat tam, ka viss, ko viņš dara, uzliek kādu pienākumu, kad no simt vīriešiem nezin vai ir viens jau iepriekš neprecējies un no piecdesmit vai ir viens, kurš turpmāk netaisītos būt neuzticīgs savai sievai katrā izdevīgā gadījumā, kad vairākums uz laulībām baznīcā raugās tikai kā uz sevišķu procedūru, lai iegūtu noteiktu sievieti, — padomājiet, kāda drausmīga nozīme tādā gadījumā visiem šiem sīkumiem. Iznāk, ka tas ir tas galvenais. Iznāk kaut kas līdzīgs pārdošanai. Izvirtulim pārdod nevainīgu meiteni, un šo pārdošanu noslēpj aiz zināmām formalitātēm.

XI

— Tā visi precas, tā arī es apprecējos un iesākās daudzinātais medusmēnesis. Pats nosaukums vien cik riebīgs! — viņš nikni nošņāca. — Es reiz Parīzē apstaigāju visādas atrakcijas un, ieraudzījis izkārtni, iegāju apskatīt sievieti ar bārdu un ūdens suni. Izrādījās, ka tas nav nekas cits kā vīrietis sievietes tērpā ar dziļu izgriezumu un roņa ādā iebāzts suns, kas peldēja vannā ar ūdeni. Tas viss nebija necik interesanti; bet, kad es gāju laukā, mani pieklājīgi pavadīja uzņēmējs un, vērsdamies pie publikas, kas stāvēja pie ieejas, norādīdams uz mani, sacīja: «Pajautājiet šim kungam, — vai ir vērts skatīties? Sanāk, sanāk, biļete vienu franku!» Man bija kauns teikt, ka nav vērts skatīties, un uzņēmējs, acīm redzot, ar to bija rēķinājies. Tā, šķiet, ir ar tiem, kuri izbaudījuši visu medusmēneša riebīgumu un neatver acis citiem. Es arī nevienam neko neatklāju, bet tagad neredzu iemesla, kāpēc gan neteikt taisnību. Uzskatu pat, ka par to jāsaka patiesība. Neērti, kauns, riebīgi, žēl un, galvenais, garlaicīgi, neiedomājami garlaicīgi! Kaut ko tādu es izbaudīju, kad mācījos smēķēt — man gribējās vemt, tecēja siekalas, es tās riju un izlikos, ka man ļoti patīkami. Bauda no smēķēšanas, tāpat kā no tā, ja būs, tad tikai vēlāk: vajag, lai laulātie draugi izkoptu sevī šo netikumu ar nolūku iegūt no tā baudu.

— Kā tā — netikumu? — es jautāju. — Jūs taču runājat par visdabiskāko cilvēka īpašību.

— Dabisku? — viņš pārjautāja. — Dabisku? Nē, es jums teikšu gluži pretēji, ka esmu nācis pie pārliecības, ka tas ir ne … dabiski. Jā, pilnīgi ne … dabiski. Pajautājiet bērniem, pajautājiet nesamaitātai meitenei. Mana māsa ļoti jauna izgāja pie vīra, kas bija divreiz vecāks par viņu un netiklis. Atceros, kā mēs bijām pārsteigti kāzu naktī, kad viņa bāla un asarām acīs aizskrēja no viņa un, drebēdama pie visām miesām, runāja, ka neparko, neparko, ka viņa pat nespēj pateikt to, ko vīrs gribējis no viņas.

Jūs sakāt: dabiski! Ja dabiski, tad ir līksmi, viegli, patīkami un nav kauns no paša sākuma; bet te riebīgi, kauns un sāpīgi. Nē, tas nav dabiski! Un nesamaitāta meitene, es pārliecinājos, vienmēr to ienīst.

— Kā tad, — es iebildu, — kā tad turpinātos cilvēku dzimums?

— Nu jā, ka tikai neiznīkst cilvēku dzimums! — viņš nikni un ironiski pateica, it kā gaidījis šo viņam pazīstamo un negodīgo iebildumu. — Sludināt atturēšanos no bērnu dzemdēšanas, lai angļu lordi vienmēr varētu pārēsties, — to var. Sludināt atturēšanos no bērnu dzemdēšanas, lai iegūtu vairāk baudas, — to var; bet pamēģini tikai bilst vārdu, lai atturas no bērnu dzemdēšanas tikumības vārdā, — ak kungs, kas par kliegšanu: ka tikai nu cilvēku dzimums neiznīktu tāpēc, ka kādi desmit divdesmit cilvēki negrib būt cūkas. Bet atvainojiet. Man nepatīk šī gaisma, vai var aizsegt? — viņš jautāja, norādīdams uz lukturi.

Es atbildēju, ka man ir vienalga, tad viņš steidzīgi piecēlās, tāpat kā darīja visu, un aizvilka lukturim priekšā vilnas aizkaru.

— Tomēr, — es turpināju, — ja visi to būtu atzinuši sev par likumu, cilvēku dzimums iznīktu.

Pozdniševs neatbildēja uzreiz.

— Jūs sakāt, — kā tad turpināsies cilvēku dzimums? — viņš atņēma atkal,, nosēzdamies man pretī, plati ieplezdams kājas un zemu atbalstīdamies uz tam ar elkoņiem. — Kāpēc tad viņam turpināties — tam cilvēku dzimumam? — viņš jautāja.

— Kā — kāpēc? Citādi mūs nebutu.,

— Bet kāpēc mums jābūt?

•— Kā — kāpēc? Lai dzīvotu.

— Bet kāpēc dzīvot? Ja nav nekāda mērķa, ja dzīvība dota tikai dzīvošanai, tad nav vērts dzīvot. Un, ja ta, tad Šopenhaueriem un Hartrnaņiem, un arī visiem budistiem pilnīga taisnība. Bet, ja ir dzīves mērķis, tad skaidrs, ka dzīvībai jāpārtrūkst, kad mērķis sasniegts. Tā tas arī notiek, — viņš runāja, jaušami satraukts, acīm redzot, ļoti augstu vērtēdams šo domu. — Tā tas arī notiek. Ievērojiet: ja cilvēces mērķis ir tikumība, labais, mīlestība — kā nu gribat; ja cilvēces mērķis ir tas, kas teikts pareģojumos, ka visus ļaudis vienkopus apvienos mīlestība, ka šķēpus pārkaldinās par sirpjiem un tā tālāk, tad kas traucē šo mērķi sasniegt? Traucē kaislības. Starp kaislībām visspēcīgākā, niknākā un neatlaidīgākā ir dzimuma, miesīgā mīlestība, un tāpēc, ja iznīks kaislības un beidzamā, visspēcīgākā no tām — miesīgā mīlestība, tad pareģojums piepildīsies, ļaudis apvienosies vienkopus, cilvēces mērķis būs sasniegts un tai nebūs jēgas d'zīvoi. Bet, kamēr cilvēce dzīvo, tai ir ideāls, un saprotams, tas nav trušu vai cūku ideāls — vairoties pēc iespējas vairāk, tas nav arī pērtiķu vai parīziešu ideāls — pēc iespējas izsmalcinātāk baudīt dzimuma kaislību priekus, bet gan labā ideāls, ko sasniedz ar atturību un šķīstību. Pēc tā cilvēki vienmēr ir tiekušies un tiecas. Un paraugieties, kas iznāk.

Iznāk, ka miesīgā mīlestība ir glābšanas vārstulis. Ja tā cilvēces paaudze, kas dzīvo šobrīd, nav sasniegusi mērķi, tad tikai tāpēc, ka tai ir kaislības un stiprākā no tām — dzimuma kaislība. Bet, ja ir dzimuma kaislība, tad ir arī jauna paaudze, tātad rodas iespēja aizsniegt mērķi nākamajā paaudzē. Ja arī tā nesasniegs, būs jauna, nākamā, un tā līdz tam laikam, kamēr mērķis tiks sasniegts, pareģojums piepildīts, ļaudis apvienoti vienkopus. Jo pretējā gadījumā kas iznāktu? Ja pieļauj, ka dievs radījis cilvēkus zināma mērķa sasniegšanai un radījis tos vai nu mirstīgus, bez dzimuma kaislībām, vai mūžīgus. Ja viņi būtu mirstīgi, bet bez dzimuma kais-lībām, kas tad iznāktu? Viņi padzīvotu un, mērķi nesasnieguši, nomirtu; bet mērķa sasniegšanai dievam vajadzētu radīt jaunus cilvēkus. Ja viņi būtu mūžīgi, tad pieņemsim (lai arī grūtāk tiem pašiem cilvēkiem un nevis jaunām paaudzēm izlabot kļūdas un tuvoties pilnībai), pieņemsim — viņi pēc daudz tūkstoš gadiem sasniegtu mērķi, bet kam tad viņi būtu vajadzīgi? Kur viņus likt? Tieši tā, kā ir, vislabāk… Bet varbūt jums nepatīk tāds izteiksmes veids un jūs esat evolūcionists? Arī tad iznāk tas pats. Dzīvnieku augstākajai sugai — cilvēkiem, lai izturētu cīņā ar citiem dzīvniekiem, jāsaraujas vienkopus kā bišu spietam un nevis bezgalīgi jāvairojas; tapat kā bitēm, tiem jāaudzina bezdzimuma indivīdi, tas ir, atkal jātiecas pēc atturības un nevis pēc miesas kārību iekveldināšanas, uz ko virzīta visa mūsu dzīve. — Viņš brīdi klusēja. — Cilvēku dzimums iznīks? Vai tad patiesi kāds, lai kā viņš raugās uz pasauli, var par to šaubīties? Tas taču ir tikpat neapšaubāmi kā nāve. Jo, pēc visām baznīcas mācībām, pienāks pasaules gals un, pēc visām zinātniskām mācībām, neizbēgami tas pats. Un kāds tad tur brīnums, ja arī pēc morāles mācības iznāk tas pats?

Pēc tam viņš ilgi klusēja, iedzēra vēl tēju, izsmēķēja papirosu un, izņēmis no somas citus, ielika tos savā ve-cajā, notrieptajā etvijā.

— Es saprotu jūsu domas, — es teicu, — kaut ko līdzīgu apgalvo šekeri.

— Jā, jā, un viņiem taisnība, — viņš atbildēja. — Dzi-muma kaisle, lai kādā veidā, ir ļaunums, briesmīgs ļaunums, pret ko jācīnās un nevis jāsekmē, kā pie mums. Evaņģēlija vārdi par to, ka tas, kas raugās uz sievieti ar iekāri, jau ir pārkāpis ar viņu laulību, attiecas ne vien uz svešām sievām, bet galvenais uz paša sievu.

XII

33

— Bet mūsu pasaulē vērojam tieši pretējo: ja kāds vēl domājis par atturību, būdams neprecējies, tad appre-cējies ikviens uzskata, ka atturība vairs nav vajadzīga. Taču tā aizbraukšana pēc kāzām, divvientulība, kur ar vecāku atļauju dodas jaunlaulātie, — tas nav nekas cits kā atļauja nodoties netiklībai. Bet morāles likums pats sevi atriebj, kad to pārkāpj. Lai kā es centos sev sarīkot medusmēnesi, nekas neiznāca. Visu laiku bija riebīgi, kauns un garlaicīgi. Bet drīz vien kļuva arī mokoši grūti. Tas sākās ļoti ātri. Šķiet, trešajā vai ceturtajā dienā atradu sievu noskumušu, jautāju, par ko, apkampu viņu, kas pēc mana prāta bija viss, ko viņa varēja vēlēties, bet viņa atstūma manu roku un sāka raudāt. Par ko? Viņa neprata pateikt. Bet viņai bija skumji, smagi. Acīm redzot, viņas izmocītie nervi pauda patiesību, ka mūsu attiecības ir riebīgas; taču viņa neprata pateikt. Es sāku prašņāt, viņa kaut ko atbildēja, ka skumji bez mātes. Man likās, ka tas nav taisnība. Es ņēmos viņu pierunāt, neko nebilzdams par māti. Es nesapratu, ka viņai bija vienkārši grūti, bet māte noderēja tikai atrunai. Taču viņa tūliņ apvainojās par to, ka es noklusēju par māti, it kā es nebūtu viņai noticējis. Viņa teica, ka redzot — es viņu nemīlot. Es viņai pārmetu untumus, un pēkšņi viņas seja gluži pārvērtās; skumju vietā radās uzbudinājums, un viņa ar visdzēlīgākajiem vārdiem ņēmās pārmest man egoismu un cietsirdību. Es paskatījos viņā. Visa viņas seja pauda pilnīgu saltumu un neiecietību, gandrīz naidu pret mani. Atceros, kādas šausmas mani pārņēma, kad to redzēju. «Ko? Kas?» es domāju. «Mīlestība — dvēseļu vienība, bet patiesībā, lūk, kas! Nevar būt, tā nav viņa!» Pamēģināju viņu nomierināt, bet saskāros ar tādu nepārvaramu salta, indīga ienaida sienu, ka nepaspēju ne atjēgties, kad dusmas sagrāba arī mani, un mēs sarunājām viens otram daudz nepatīkama. Iespaids no šās pirmās ķildas bija briesmīgs. Es to nosaucu par ķildu, taču tā nebija ķilda, tur atklājās tas bezdibenis, kas patiesībā bija starp mums. Iemīlēšanās bija izsīkusi ar juteklības apmierināšanu, un nu mēs stāvējām viens otra priekšā mūsu īstajā izskatā, tas ir, divi pilnīgi sveši egoisti, kas viens no otra vēlas sev iegūt pēc iespējas vairāk baudas. Es nosaucu par ķildu to, kas notika starp mums; taču tā nebija ķilda, tās bija mūsu īstās attiecības, kas atklājās pēc tam, kad beidzās juteklība. Es nesapratu, ka tās aukstās un naidīgās attiecības bija mūsu normālās attiecības, nesapratu to tāpēc, ka šo naidīgumu pirmajā laikā drīz vien aizsedza pārtvaicētas juteklības uzplūdi, tas ir, iemīlēšanās.

Es nodomāju — mēs saķildojāmies un izlīgām un vairs nekas tāds nenotiks. Bet tanī pašā pirmajā medusmēnesī drīz vien atkal iestājās pārsātināšanās periods, atkal rnēs vairs nebijām viens otram vajadzīgi un atkal izcēlās ķilda. Otra ķilda mani skāra vēl sāpīgāk riekā pirmā. Tātad pirmā nebija nejauša, bet tā tam jābūt un tā tas būs, es domāju. Otrā ķilda jo vairāk mani pārsteidza, ka tā izcēlās aiz gluži neiespējama iemesla. Kaut kas sakarā ar naudu, kuru es nekad nebiju žēlojis un nekādi nevarēju žēlot sievai. Atceros tikai, ka viņa visu to pavērsa tā, it kā kāda mana piezīme būtu paudusi manu vēlēšanos valdīt pār viņu ar naudas palīdzību, uz kuras es it kā dibinot savu sevišķo tiesību, — kaut kas neiespējams, muļķīgs, zemisks, kas nebija raksturīgs ne man, ne viņai. Es sadusmojos, pārmetu viņai smalkjūtības trūkumu, viņa to pašu man, — un tā gāja vaļā. Viņas vārdos un sejas un acu izteiksmē es pamanīju atkal to pašu cietsirdīgo, salto naidīgumu, kas jau agrāk mani tā pārsteidza. Atceros, es ķildojos ar brāli, ar draugiem, ar tēvu, taču nekad starp mums nebija tā sevišķā, indīgā niknuma, kāds izpaudās te. Bet pagāja kāds laiks, un atkal šis savstarpējais naids paslēpās zem iemīlēšanās, tas ir zem juteklības segas, un es sevi mierināju ar domu, ka šīs abas ķildas bijušas kļūdas, ko var izlabot. Taču izcēlās trešā un ceturtā ķilda, un es sapratu, ka tas nav gadījums, bet ka tam tā jābūt un tā tas būs, un mani pārņēma šausmas par to, kas mani gaida. Turklāt qjani mocīja vēl tā briesmīgā doma, ka es viens pats tik slikti dzīvoju ar sievu, pretēji tam, ko biju gaidījis, turpretī citās laulībās tā nemēdz būt. Toreiz vēl nezināju, ka tas ir vispārējs liktenis, bet ka visi, tāpat kā es, domā, ka tā ir vienīgi viņu nelaime, slēpj šo savu kauna pilno nelaimi ne tikai no citiem, bet arī paši no sevis, paši sev neatzīstas tajā.

Sākās ar pirmajām dienām un turpinājās visu laiku, un kļuva arvien niknāk un ļaunāk. Sirds dziļumos es jau pirmajās nedēļās sajutu, ka esmu iekritis, ka nav

iznācis tas, ko gaidīju, ka laulības nav ne vien laime, bet ir kaut kas ļoti smags, taču es, tāpat kā visi, negribēju sev atzīties (arī tagad es sev nebūtu atzinies, ja nebūtu pienākušas beigas) un slēpu to ne tikai no citiem, bet arī no sevis. Tagad es brīnos, ka neredzēju savu īsto stāvokli. To varēja redzēt kaut vai no tā, ka ķildas izcēlās tādu iemeslu dēļ, ka vēlāk, kad tās beidzās, nebija iespējams atcerēties, kādēļ. Prāts nespēja sagādāt pietiekamus iemeslus pastāvīgajam savstarpējam ienaidam. Bet vēl pārsteidzošāks bija tas, ka trūka pietiekamu samierināšanās iemeslu. Dažreiz sekoja vārdi, iz-skaidrošanās, pat asaras, bet dažreiz.. . ak! Riebīgi pat tagad atcerēties, — pēc visjaunākajiem savstarpējiem pārmetumiem pēkšņi skatieni, smaidi, skūpsti, ap-kampieni, ne vārdu nebilstot… Tpī, riebīgi! Kā es toreiz neredzēju, cik tas riebīgi …

XIII

Iekāpa divi pasažieri un sāka iekārtoties uz tālākā sola. Mans ceļabiedrs klusēja, kamēr tie iekārtojās, bet, tiklīdz tie apklusa, viņš turpināja, acīm redzot, ne mirkli nezaudēdams savu domu pavedienu.

— Un kas tas nelādzīgākais, — viņš iesāka, — teorijā pieņem, ka mīlestība ir kaut kas ideāls, cēls, bet praksē mīlestība taču ir kaut kas riebīgs, cūcisks, par ko runāt un atcerēties pretīgi un kauns. Ne jau velti daba tā iekārtojusi, ka tas ir riebīgi un apkaunojoši. Un, ja riebīgi un apkaunojoši, tad tas tā arī jāsaprot. Bet, tagad, gluži pretēji, ļaudis izliekas, ka riebīgais un apkaunojošais ir skaists un cēls. Kādas bija manas mīlestības pirmās pazīmes? Nu tādas, ka es nodevos dzīvnieciskām pārmērībām, ne vien nekaunoties no tām, bet nez kāpēc lepodamies, ka tādas fiziskas pārmērības ir iespējamas, pavisam nedomādams ne tikvien par sievas garīgo dzīvi, bet arī par viņas fizisko dzīvi. Es brīnījos, kur rodas niknums vienam pret otru. Taču tas viss bija pilnīgi skaidrs: šis niknums nebija nekas cits kā cilvēka dabas protests pret dzīvniecisko, kas to nomāca.

Es brīnījos, kāpēc mēs tā neieredzam viens otru. Bet tas taču citādi nemaz nevarēja būt. Sis ienaids nebija nekas cits kā nozieguma dalībnieku savstarpējais naids — gan par kūdīšanu, gan par piedalīšanos noziegumā. Vai tad tas nav noziegums, ka viņa, nabadzīte, kļuva grūta jau pašā pirmajā mēnesī, bet mūsu cūciskais sakars turpinājās! Jūs domājat, ka es novirzos no stāsta? Nemaz ne! Tas viss ir stāsts par to, kā es nogalināju sievu. Tiesā man jautāja, ar ko un kā es nogalinājis sievu. Muļķi! Viņi domā, ka es viņu nogalināju toreiz, piektajā oktobrī, ar nazi. Ne jau toreiz es viņu nogalināju, bet daudz agrāk. Gluži tāpat kā viņi tagad visi, visi nogalina…

— Ar ko tad? — es jautāju.

— Tas jau ir tas dīvainais, ka neviens negrib zināt to, kas tik skaidrs un acīm redzams, to, kas jāzina un jāsludina ārstiem, bet par ko viņi klusē. Tas viss taču briesmīgi skaidrs. Vīrietis un sieviete radīti tāpat kā dzīvnieki, tas ir, ka pēc miesīgas mīlestības sākas grūt-niecība, pēc tam barošana, tāds stāvoklis, kad sievietei, tāpat kā viņas bērnam, miesīga mīlestība kaitīga. Sie-viešu un vīriešu ir vienāds daudzums. Kas no tā izriet? Šķiet, skaidrs. Nav nemaz vajadzīga liela gudrība, lai nāktu pie tā secinājuma, pie kura pieturas dzīvnieki, tas ir, — atturības. Bet nē. Zinātne nonākusi pie tā, ka atradusi nez kādus leikocītus, kuri skraida asinīs, un visādas nevajadzīgas muļķības, bet to saprast nespēj. Vismaz nav dzirdams, ka par 4o runātu.

Un tā.nu sievietei atliek'tikai divas izejas: viena — pataisīt sevi par kropli, pavisam iznīcināt vai arī, cik nu tas kuro reizi vajadzīgs, iznīcināt spējas būt par sievieti, tas ir māti, lai vīrietis varētu mierīgi un vienmēr gūt baudu; vai arī cita izeja, pat ne izeja, bet vienkārša, rupja, tieša dabas likumu pārkāpšana, kas notiek visās tā saucamajās godīgajās ģimenēs. Tas ir, ka sievietei pretēji savai dabai vienā un tajā pašā laikā jābūt ir grūtai, ir zīdītājai, ir mīļākai, jābūt tam, līdz kam nenoslīd neviens dzīvnieks. Un spēka nepietiek. Tāpēc mūsu ģimenēs rodas histērijas, nervozitāte, bet starp vienkāršiem ļaudīm — epileptiķes. Ievērojiet — starp nevainīgām meitenēm nav histēriķu, tās ir tikai starp sievām, turklāt starp sievām, kas dzīvo ar vīriem. Tā ir pie mums. Un gluži tāpat arī Eiropā. Visas nervu slimnīcas pilnas ar sievietēm, kas pārkāpušas dabas likumus. Taču histēriķes un Sarko pacientes — tās jau ir pavisam kroplas, bet puskroplu sieviešu pilna pasaule. Ja tikai padomā, kādas lielas pārvērtības notiek sievietē, kad viņa sāk nēsāt augli vai arī kad ēdina piedzimušu bērnu. Aug tas, kas turpina mūs, kas nāk mūsu vietā. Bet šis svētums tiek pārkāpts — un kā? — briesmīgi par to domāt! Un vēl runā par brīvību, sievietes tiesībām. Tas ir gluži tāpat, kā kad cilvēkēdāji gūstekņus barotu pārtikai un reizē ar to apgalvotu, ka viņi rūpējas par gūstekņu tiesībām un brīvību.

Tas viss bija nedzirdēts un pārsteidza mani.

— Kā tad tā? Ja jau tā, tad, — es iebildu, — iznāk, ka sievu var mīlēt divos gados vienreiz, bet vīrietis …

— Vīrietim nepieciešams, — viņš uztvēra, — Atkal jau mīļie zinātnes priesteri visus pārliecinājuši. Es viņiem, tiem zintniekiem, liktu būt to sieviešu vietā, kuras, pēc viņu domām, nepieciešamas vīrietim, nez ko viņi tad teiktu? Iestāstiet cilvēkam, ka viņam nepieciešams degvīns, tabaka, opijs, un tas viss kļūs nepieciešams. Iznāk, ka dievs nav sapratis, kas vajadzīgs, un tāpēc, zintniekiem atļauju neprasījis, nelabi ierīkojis. Tā nu redzat, ka nekas nesanāk. Vīrietim vajag un ir nepieciešams, tā viņi nolēmuši, apmierināt savas kārības, bet te iejaucas bērnu dzemdēšana un to barošana, kas traucē šās vajadzības apmierināšanu. Ko darīt? Jāgriežas pie zintniekiem, viņi izkārtos. Viņi jau arī ir izdomājuši. Ak, kad gan tiks atmaskoti šie zintnieki ar visu viņu krāpšanu! Ir laiks! Tagad jau ir tiktāl, ka zaudē prātu, šaujas nost, un viss no tā vien. Un kā tad citādi? Dzīvnieki it kā zina, ka pēcnācēji turpina viņu cilti, un šai ziņā pieturas pie zināma likuma. Tikai cilvēks vien to nezina un negrib zināt. Viņš noraizējies tikai par to, kā gūt pēc iespējas vairāk baudas. Un kas viņš tāds ir? Dabas valdnieks, cilvēks.

Ņemiet vērā, dzīvnieki meklējas tikai tad, kad var radīt pēcnācējus, bet nelietīgais dabas valdnieks — vienmēr, ja tikai patīkami. Bet tas vēl nav viss, — šo pērtiķu no-darbību viņš iztēlo par radības pērli, par mīlestību. Un šās mīlestības vārdā, tas ir, neķītrības vārdā, pazudina — ko tad? — pusi cilvēku dzimuma. Visas sievietes, kurām vajadzētu būt palīdzēm cilvēces progresā uz patiesību un labo, vīrietis, tīkodams pēc baudas, pārvērš nevis par palīdzēm, bet ienaidniecēm. Paraugieties, — kas visur kavē cilvēces virzīšanos uz priekšu? Sievietes. Bet kāpēc viņas ir tādas? Viss tikai tāpēc* Jā, jā, — viņš vairāk reižu atkārtoja, sarosījās, paņēma papirosus un sāka pīpēt, šķiet, vēlēdamies mazliet nomierināties.

XIV

— Tā nu es dzīvoju cūcisku dzīvi, — viņš turpināja tādā pašā balsī kā agrāk. — Visļaunākais bija tas, ka, dzīvodams šo nelabo dzīvi, es iedomājos, ja jau nekrītu kārdināšanā ar citām sievietēm, tad dzīvoju godīgu ģimenes dzīvi, esmu tikumīgs cilvēks, ne pie kā neesmu vainīgs un, ja mums gadās ķildas, tad vainīga ir viņa, viņas raksturs.

Vainīga, protams, nebija viņa. Viņa bija tāda pati kā visi, kā vairākums. Viņa bija tā audzināta, kā to prasa sievietes stāvoklis mūsu sabiedrībā, tā, kā tiek audzinātas bez izņēmuma visas turīgo šķiru sievietes, tā, kā viņām jābūt audzinātām. Spriedelē par nez kādu jauna veida sieviešu izglītību. Tie visi ir tukši vārdi: sievietes izglītība ir gluži tāda, kādai tai jābūt pie pastāvošā, neliekuļotā, īstenā, vispārīgā ieskata pan sievieti.

Sievietes izglītība vienmēr saskanēs ar vīrieša uzskatu par sievieti. Mēs taču visi zinām, kā vīrieši raugās uz sievieti. «Wein, Weiber und Gesang,» — tā arī dzejnieki runā dzejā. Ņemiet visu poēziju, visu glezniecību, skulptūru, sākot ar mīlestības dzejoļiem un kailām Ve-nērām un Frīnēm, jūs redzēsiet, ka sieviete ir baudas līdzeklis; tāda viņa ir Trubas laukumā, Gračevkā un galma ballē. Un ievērojiet velnišķīgo viltību: nu, bauda, nu, izprieca, tad tā arī jāsaprot, ka bauda, ka sieviete ir gards kumoss. Nē, sākumā bruņinieki iegalvoja, ka viņi dievina sievieti (dievina, bet tomēr raugās uz sievieti kā uz baudas līdzekli). Tagad jau apgalvo, ka cienī sievieti. Vieni dod viņai vietu, paceļ viņas mutautiņu; citi atzīst viņas tiesības ieņemt visus amatus, līdzdalību valdībā utt. To visu dara, taču ieskats par viņu ir viens un tas pats. Viņa ir baudas objekts. Viņas miesa ir baudas līdzeklis. Un viņa to zina. Gluži tāpat kā verdzība. Verdzībā vieni izmanto daudzu cilvēku nebrīvo darbu. Un tāpēc, lai verdzības nebūtu, vajag, lai ļaudis nevēlētos izmantot citu nebrīvo darbu, lai uzskatītu to vai nu par grēku, vai kaunu. Bet, starp citu, ņem un atceļ verdzības ārējo formu, iekārto tā, lai vergus nevar ne pirkt, ne pārdot, un iedomājas un sevi pārliecina, ka verdzības vairs nav, un neredz un negrib redzēt to, ka verdzība joprojām pastāv, jo ļaudīm tāpat patīk un viņi uzskata par labu un taisnīgu izmantot citu darbu. Bet, tā kā viņi uzskata to par īabu, tad vienmēr atradīsies ļaudis, kuri ir stiprāki vai viltīgāki par citiem un pratīs to izdarīt. Tas pats ir ar sievietes emancipāciju. Sievietes verdzība taču izpaužas tikai tā, ka ļaudis vēlas un uzskata par teicamu izlietot viņu par baudas līdzekli. Tad nu sievieti atbrīvo, dod viņai visādas tiesības, vien-līdzīgas ar vīrieti, bet joprojām raugās uz viņu kā uz baudas līdzekli, — tā viņu audzina bērnībā, tā viņu au-dzina sabiedriskā doma. Un tā viņa joprojām paliek tāda pati pazemota, samaitāta verdzene un vīrietis tāds pats samaitāts vergturis.

Sievieti atbrīvo kursos un palātās, bet raugās uz viņu kā uz baudas priekšmetu. Iemāciet viņu, kā mēs viņu esam iemācījuši, tā raudzīties uz sevi, un viņa vienmēr paliks zemāks radījums. Vai nu viņa ar neliešu ārstu palīdzību novērsīs apaugļošanos, tas ir, kļūs par īstu prostitūtu, nonākušu nevis dzīvnieka stāvoklī, bet gan priekšmeta stāvoklī, vai arī viņa būs tāda, kāda viņa lielākoties ir, — garīgi slima, histēriska, nelaimīga, kādas viņas visas ir, bez garīgas attīstības iespējām.

Ģimnāzijas un kursi to nevar grozīt. To var grozīt, tikai mainoties vīriešu ieskatam par sievieti un pašu sieviešu ieskatam par sevi. Tas mainīsies tikai tad, kad sieviete par augstāko uzskatīs jaunavību, bet nevis tā kā tagad, kad par cilvēka augstāko stāvokli uzskata kaunu un negodu. Bet, iekams tas tā nav, ikvienas meitenes ideāls, lai kāda viņas izglītība, tomēr būs pievilkt sev pēc iespējas vairāk vīriešu, pēc iespējas vairāk tēviņu, lai varētu izvēlēties.

Bet tas, ka viena vairāk zina matemātikā, bet cita spēlē arfu, tas neko nemainīs. Sieviete ir laimīga un sasniedz visu, ko vien tikai var vēlēties, kad viņa apbur vīrieti. Un tāpēc sievietes galvenais uzdevums — prast apburt. Tā tas bijis un būs. Tā tas ir mūsu pasaulē, kad viņa ir jaunava, tā tas turpinās, arī izejot pie vīra. Jaunavai tas vajadzīgs, lai varētu izvēlēties, bet precētai — lai valdītu pār vīru.

Vienīgais, kas to pārtrauc vai vismaz uz laiku nomāc, — tie ir bērni un arī tad, kad sieviete nav krople, tas ir, ja pati baro. Bet te jau atkal iejaucas ārsti.

Manai sievai, kura pati gribēja barot un baroja nāka-mos piecus bērnus, ar pirmo bērnu gadījās saslimt. Sie ārsti, kuri viņu ciniski izģērba un it visur iztaustīja, par ko man vajadzēja viņiem pateikties un maksāt naudu, — šie mīļie ārsti atrada, ka viņa nevar barot un pirmajā laikā viņai bija laupīts tas vienīgais līdzeklis, kas varēja pasargāt no koķetēšanas. Baroja zīdītāja, tas ir, mēs izmantojām kādas sievietes trūkumu, nabadzību un tumsonību, atrāvām viņu pašas bērnam, pielikām pie savējā un par to uzlikām viņai galvā tresotu kokošņiku. Bet ne jau tas ir galvenais. Galvenais ir tas, ka viņā, kad bija brīva no grūtniecības un zīdīšanas, ar sevišķu spēku pamodās līdz tam snaudošā sievietes koķetība. Un manī atbilstoši tam ar sevišķu spēku uzliesmoja greizsirdības mokas, kas mani nemitīgi plosīja visu manu precēta vīra dzīves laiku, jo tās nemaz nevar neplosīt tos vīrus, kuri dzīvo ar sievām tā, kā es dzīvoju, tas ir, netikumīgi.

XV

—• Visā savā precēta vīra dzīvē es vienmēr izjutu greizsirdības mokas. Bet bija brīži, kad es sevišķi skaudri no tām cietu. Un viens tāds laiks atgadījās tad, kad pēc pirmā bērna ārsti sievai aizliedza zīdīt. Es sevišķi greiz-sirdīgs tobrīd biju, pirmkārt, tāpēc, ka sieva izjuta to mātēm piemītošo nemieru, kas rodas, ja bez iemesla traucē pareizas dzīvības norises; otrkārt, tāpēc, ka, redzēdams, cik viņa viegli pameta mātes morālos pienā-kumus, es pamatoti, lai arī neapzinīgi, secināju, ka viņa tikpat viegli atmetīs arī laulības pienākumus, it sevišķi tāpēc, ka viņa bija pilnīgi vesela un, nevērojot mīļo ārstu aizliegumu, nākamos bērnus baroja pati un izbaroja teicami.

— Kā redzams, jūs neciešat ārstus, — es iebildu, pamanījis sevišķi ļaunu balss noskaņu ikreiz, kad viņš tos pieminēja.

— Runa nav par to — ciešu vai neciešu. Viņi pazu-dināja manu dzīvi, tāpat kā viņi pazudinājuši un pazu-dina tūkstošiem un simtiem tūkstošu cilvēku dzīves, bet es nevaru sekas nesaistīt ar cēloni. Saprotu, ka viņiem, tāpat kā advokātiem un citiem, tīk iegūt naudu, un es labprāt viņiem atdotu pusi sava ienākuma, un ikviens, ja tikai saprastu, ko viņi dara, labprāt atdotu pusi sava īpašuma, lai tikai tie nejauktos mūsu ģimenes dzīvē, nekad ne tuvumā mums nenāktu. Ziņas gan neesmu vācis, taču zinu desmitiem gadījumu — to ir milzums, — kad ārsti bērnu vai nu nogalinājuši mātes miesās, iestāstīdami, ka māte nevarēs dzemdēt, bet viņa pēc tam dzemdē itin teicami, vai arī nogalinājuši mātes nez ar kādu operāciju ieganstu. Neviens jau neskaita šīs slepkavības, tāpat kā neskaitīja inkvizīcijas upurus, jo uzskatīja, ka tas nāk par labu cilvēcei. Nevar saskaitīt viņu izdarītos noziegumus. Bet visi šie noziegumi nav nekas salīdzinājumā ar to materiālisma morālo samaitāšanu, kuru viņi ievieš pasaulē sevišķi ar sievietēm. Nemaz jau nerunāsim par to, ka, sekojot viņu norādījumiem, sakarā ar to, ka visur ir infekcijas, cilvēkiem nav jābiedrojas, bet gan jāšķeļas: pēc viņu mācības, visiem vajag dzīvot atsevišķi un turēt mutē skalojamo ierīci ar karbola šķīdinājumu (kaut gan tagad ir atklāts, ka tas neder). Bet arī tas nav nekas. Galvenā inde ir cilvēku un it sevišķi sieviešu samaitātība.

Tagad vairs, nevar sacīt: «Tu dzīvo slikti, dzīvo labāk,» — to nevar teikt ne sev, ne citiem. Bet, ja tu dzīvo slikti, tad iemesls ir nervu nenormālajā darbībā utt. Un jāiet pie ārstiem, bet viņi izrakstīs par trīsdesmit piecām kapeikām zāles aptiekā, un jums tās jādzer. Jums kļūst vēl ļaunāk, tad seko vēl zāles un vēl ārsti. Tas tik ir vareni!

Bet tas nav galvenais. Es nupat runāju par to, ka viņa itin teicami baroja bērnus un ka tikai šī bērnu iznēsāšana un barošana glāba mani no greizsirdības mokām. Ja tā nebūtu, viss notiktu agrāk. Bērni glāba mani un viņu. Astoņos gados viņai piedzima pieci bērni. Un visus viņa baroja pati.

— Bet kur tad viņi tagad, tie jūsu bērni? — es jautāju.

— Bērni? — viņš izbijies pārjautāja.

— Atvainojiet, — varbūt jums smagi, to atceroties?

— Nē, nekas. Manus bērnus paņēma sievas māsa un viņas brālis. Viņi man tos neatstāja. Es viņiem atdevu savu īpašumu, bet bērnus viņi man nedeva. Jo es taču esmu tā kā vājprātīgs. Es tagad braucu no viņiem. Es redzēju savus bērnus, bet man viņus nedos. Jo es taču viņus audzināšu tā, ka viņi nebūs tādi kā viņu vecāki. Bet vajag, lai būtu tādi paši. Ko lai dara! Protams, ka viņus man nedos un neuzticēs. Un es jau arī nemaz nezinu, vai būtu spējīgs uzaudzināt. Domāju, ka ne. Es esmu beigts cilvēks, kroplis. Tikai viena atziņa man ir. Es zinu. Jā, tas ir pareizi, ka zinu to, ko citi tik ātri vēl neuzzinās.

Jā, bērni ir dzīvi un aug par tādiem pašiem mežoņiem kā visi citi viņiem apkārt. Es redzēju viņus, trīs reizes redzēju. Neko nevaru viņu labā darīt. Neko. Braucu tagad mājup — uz dienvidiem. Tur man neliela māja un dārzs.

Jā, tik drīz ļaudis neuzzinās to, ko es zinu. No kādiem metāliem sastāv saule un zvaigznes un vai daudz dzelzs — to drīz var uzzināt; bet to, kas atmasko mūsu cūcību, — to ir grūti, ļoti grūti uzzināt. ..

Jūs kaut vai klausāties, un esmu par to pašu pateicīgs.

XVI

— Jā, jūs atgādinājāt par bērniem. Cik gan briesmīgi melo par bērniem. Bērni esot dieva svētība, bērni esot prieks. Tas taču viss meli. Kādreiz tas tā bija, bet tagad nekā tamlīdzīga nav. Bērni ir mokas un nekas vairāk. Vairums māšu to tieši tā arī izjūt un dažbrīd nejauši arī izsaka. Pajautājiet mūsu sabiedrības pārtikušo ļaužu mātēm, viņas jums pateiks, ka aiz bailēm, ka viņu bērni var slimot un mirt, viņas nevēlas bērnus, bet, ja jau dzemdējušas, nevēlas viņus barot, lai neiemīļotu un neciestu. Bauda, ko viņām sagādā bērns ar savu jaukumu, ar šīm rociņām, kājiņām, visu augumiņu, prieks, ko sagādā bērns, ir mazāks par ciešanām, ko viņas izjūt, baidoties vien par slimību un nāves iespēju, nerunājot nemaz par slimošanu vai bērna zaudēšanu. Apsverot izdevīgumu un neizdevīgumu, izrādās, ka nav izdevīgi un tāpēc nevēlami, ka ir bērni. Viņas to tieši, droši saka, iedomādamās, ka šīs jūtas viņās rodas aiz mīlestības uz bērniem, kas ir labas un teicamas jūtas, ar ko viņas lepojas. Viņas nepamana to, ka ar šādu spriedelēšanu tieši noliedz mīlestību un apliecina tikai savu egoismu. Bauda, ko viņām dod bērna jaukums, ir mazāka nekā ciešanas, ko rada bailes par viņu, un tāpēc nevajag tāda bērna, kuru viņas mīlēs. Viņas neziedojas vis mīļotajai būtnei, bet ziedo varbūtējo mīļoto būtni sevis labā.

Skaidrs, ka tā nav mīlestība, bet egoisms. Taču viņas, šo pārtikušo ģimeņu mātes, nosodīt par egoismu arī ne-ceļas roka, ja iedomājas visu to, kas viņām jāizcieš sakarā ar bērnu veselību to pašu ārstu dēļ mūsu — kungu dzīvē. Tiklīdz atceros sievas dzīvi un stāvokli pirmajā laikā, kad bija trīs četri bērni un viņa bija ar tiem pilnīgi aizrāvusies, — pat tagad mani sagrābj šausmas. Mums nebija savas dzīves. Visu laiku valdīja mūžīgas briesmas, glābšanās no tām, atkal uznākušās briesmas, atkal izmisuma pilnas pūles un atkal izglābšanās — visu laiku tāds stāvoklis kā uz grimstoša kuģa. Dažbrīd man šķita, ka to visu dara tīšām, ka viņa izliekas raizējamies par bērniem, lai uzvarētu mani. Tas tik pievilcīgi, vienkārši izšķīra visus jautājumus viņai par labu. Man dažreiz šķita, ka visu, ko viņa darīja un runāja tajos gadījumos, viņa darīja un runāja tīšuprāt. Taču nē, viņa pati briesmīgi mocījās un noņēmās visu laiku ar bērniem, ar viņu veselību un slimībām. Tās bija mokas viņai un man arī. Un viņa nevarēja nemocīties. Taču tieksme uz bērniem, dzīvnieciska vajadzība tos barot, lolot, aizsargāt viņai bija tāda pati kā sieviešu lielākai daļai, tomēr atšķirībā no dzīvniekiem viņai bija iztēle un prāts. Vista nebīstas no tā, kas var notikt ar viņas cālēnu, nezina visas tās kaites, kas var uzbrukt viņam, nezina visus tos līdzekļus, ar kuriem ļaudis iedomājas, ka var glābt no slimībām un nāves. Un bērni viņai, vistai, nav mocība. Tā dara saviem cāļiem to, kas tai raksturīgs un ko ir priecīgi darīt; bērni viņai ir prieks. Kad cālēns sāk slimot, viņas rūpes ir ļoti noteiktas: viņa silda un baro to. Un, to darīdama, viņa zina, ka dara visu, kas vajadzīgs. Nobeidzas cālēns, viņa nejautā sev, kāpēc tas nobeidzies, kurp viņš devies, paklukst, tad met mieru un turpina dzīvot, kā dzīvojusi. Bet mūsu nelai-mīgajām sievietēm un manai sievai tas bija citādi. Nemaz neminot slimības — kā ārstēt, par to, kā audzināt, viņa no visām pusēm dzirdēja un lasīja bezgalīgi dažādus noteikumus, kas visu laiku mainās. Jābaro tā, ar to: nē, ne tā, ne ar to, bet, lūk, tā; par to, kā jāģērbj, jādzirda, kā jāmazgā, jāguldina, kā jāved pastaigāties, jāliek svaigā gaisā — par visu to mēs, galvenokārt viņa, katru nedēļu uzzināja jaunus noteikumus. It kā tikai kopš vakardienas būtu sākuši dzemdēt bērnus. Un, ja nu nav tā pabarots, nav tā nomazgāts, kaut kas nav izdarīts laikā un bērns saslimis, tad izrādās, ka vainīga viņa, nav darījusi tā, kā vajadzējis.

Tas tā, kamēr ir vesels. Un arī tad mokas. Bet, ja nu saslimst, tad beigas. Tīrā elle. Tiek pieņemts, ka slimību var ārstēt un ir tāda zinātne un tādi ļaudis — ārsti — un viņi zina. Ne jau visi, bet vislabākie zina. Un tā nu bērns ir slims, un jātiek pie šī vislabākā, pie tā, kas glābj, tad bērns būs glābts; bet, ja nedabū rokā šo ārstu vai arī gadās dzīvot citā vietā, kur šī ārsta nav, — bērns iet bojā. Un tā nav tikai viņas pārliecība, bet tā ir visu viņas aprindu sieviešu pārliecība, un no visām pusēm dzirdams tikai tas vien: Jekaterinai Semjonovnai nomiruši divi bērni, jo laikā nepasaukuši Ivanu Zahariču, bet Marjai Ivanovnai Ivans Zaharičs izglābis vecāko meiteni; bet, redz, Petrovi īstā laikā pēc ārsta padoma novietojušies dažādās viesnīcās — un palikuši dzīvi, bet, ja to nebūtu darījuši, bērni nomirtu. Bet tās bērnam bijusi vārga veselība, pēc ārsta ieteikuma aizbraukuši uz dienvidiem un paglābuši bērnu. Kā tad lai nemokās un neuztraucas visu mūžu, kad bērnu dzīvība, kuriem viņa dzīvnieciski pieķērusies, atkarīga no tā, vai viņa laikā uzzinās, ko par to teiks Ivans Zaharičs. Taču, ko teiks Ivans Zaharičs, — neviens nezina, vismazāk viņš pats, jo viņš ļoti labi zina, ka neko nezina un palīdzēt ne ar ko nevar, bet pats tikai izgrozās, kā nu pagadās, lai tikai nezaudē ticību, ka viņš kaut ko zina. Ja viņa būtu pilnīgs dzīvnieks, viņa tā nemocītos; ja viņa būtu pilnīgs cilvēks, tad ticētu dievam un runātu un domātu, kā runā ticīgas sievas: «Dievs devis, dievs ņēmis, viss dieva rokā.» Viņa domātu, ka, tāpat kā visu cilvēku dzīvība un nāve, tā ari viņas bērnu dzīvība un nāve nav cilvēku ziņā, bet tikai dieva ziņā, un tad viņa tā nemocītos, nedomātu, ka viņas varā bijis novērst slimības un bērnu nāvi, bet ka viņa to nav novērsusi. Viņa_ taču bija tādā stāvoklī: viņas ziņā vismaigākās, visvārīgākās būtnes, kas pakļautas neskartāmām nelaimēm. Pret šīm būtnēm viņa jūt karstu, dzīvniecisku mīlestību. Turklāt šīs būtnes uzticētas viņai, bet līdzekļi, ka saglabāt tās, viņai nav zināmi, bet tie zināmi pavisam svešiem cilvēkiem, kuru pakalpojumus un padomus var iegūt tikai par lielu naudu un tad ari ne vienmēr.

Tā sievai un tāpēc ari man visa dzīve ar bērniem nebija prieks, bet gan mokas. Kā lai nemokās? Viņa jau arī pastavīgi mocījās. Dažreiz mēs esam nomierinājušies pēc kādas greizsirdības scēnas vai vienkārši ķildas un domājam padzīvot, palasīt un padomāt; tiklīdz ķeries pie kāda darba, pēkšņi ziņa, ka Vasja vemj vai Mašai caureja ar asinīm, vai Andrušam izsitumi, un tā nu beigas ir, dzīves vairs nav. Kurp skriet, pēc kādiem ārstiem, kur izolēt bērnus? Un sākas noņemšanās ar klistīriem, temperatūrām, mikstūrām un ārstiem. Tas nav vēl beidzies, kad sākas kaut kas cits. Nebija pareizas, stingras ģimenes dzīves. Bet bija, kā es jums teicu, nemitīga glābšanās no iedomātām un patiesām briesmām. Un tā tas tagad ir ģimeņu lielākajā daļā. Manā ģimenē tas izpaudās sevišķi krasi. Sieva mīlēja savus bērnus un bija lētticīga.

Tā nu bērni ne tikvien nevērta labāku mūsu dzīvi, bet to saindēja. Turklāt bērni mums bija jauns ķildu iegansts. Kopš radās bērni un jo lielāki viņi auga, jo biežāk taisni paši bērni bija ķildu līdzeklis un priekšmets. Bērni bija ne tikai ķildu priekšmets, bet cīņas ierocis; mēs it kā kāvāmies savā starpā, un bērni bija ierocis. Katram mums bija savs iemīļots bērns — kautiņa ierocis. Es kaujoties vairāk izmantoju Vasju, vecāko, bet viņa — Lizu. Turklāt, kad bērni paaugās un izveidojās viņu raksturi, viņi kļuva par sabiedrotajiem, kurus mēs vilkām katrs savā pusē. Viņi, nabadziņi, briesmīgi cieta no tā, bet mums mūsu pastāvīgajā karā nebija laika par viņiem domāt. Meitene bija manā pusē, bet vecāko zēnu, līdzīgu sievai, tās mīluli, es bieži ienīdu.

XVII

— Tā mēs arī dzīvojām. Attiecības kļuva arvien nai-dīgākas un naidīgākas. Beidzot nonāca tiktāl, ka nevis nesaskaņas radīja naidu, bet naids radīja nesaskaņas: lai ko sieva teica, es jau iepriekš nepiekritu, un tāpat arī viņa.

Ceturtajā gadā mēs abpusēji nolēmām kā pašu par sevi saprotamu, ka viens otru saprast nevaram un piekrist viens otram arī nevaram. Mēs jau vairs nemēģinājām līdz galam izlīgt. Par visvienkāršākajām lietām, it sevišķi par bērniem, mēs negrozāmi palikām katrs

pie savām domām. Cik es tagad atceros, ieskati, kurus es aizstāvēju, man nemaz nebija tik dārgi, ka es nevarētu piekāpties; taču sieva bija pretējās domās, un piekāpties — nozīmēja piekāpties viņas priekšā. Un to es nevarēju. Viņa ari. Sieva droši vien vienmēr uzskatīja, ka viņai pilnīga taisnība, bet es jau nu savās acīs biju vienmēr svēts attiecībā pret sievu. Divatā mēs gandrīz vienmēr klusējām vai arī sarunajāmie6 ta, ka, esmu pārliecināts, varētu runāt arī dzīvnieki: «Cik pulkstenis? Laiks iet gulēt. Kas šodien pusdienā? Uz kurieni braukt? Kas rakstīts avīzē? Jāsūta pēc ārsta. Mašai kakls sāp.» Vajadzēja tikai par mata tiesu pārkāpt šo neiespējami sarukušo sarunu loku, lai uzliesmotu strīds. Izcēlās sadursmes, naida pilna vārdu pārmaiņa par kafiju, galdautu, ratiem, par gājienu vinta spēlē, — tas viss ne vienam, ne otram nevarēja būt svarīgs. Vismaz manī attiecībā pret sievu bieži vien vārījās briesmīgs naids! Es dažbrīd raudzījos, kā viņa lej tēju, šūpo kāju vai pieliek karoti pie lūpām, čamstina, strebj šķidrumu, un ienīdu viņu tieši par to kā par visļaunāko izdarību. Es toreiz nemanīju, ka niknuma periodi manī radās regulāri un vienmērīgi, atbilstoši tiem periodiem, kurus mēs dēvējām par mīlestību. Mīlestības periods — niknuma periods; enerģisks mīlestības periods — garš niknuma periods, vājāks mīlestības periods — īsāks niknuma periods. Toreiz mēs nesapratām, ka šī mīlestība un niknums tāpat bija dzīvnieciskas jūtas — tikai no dažādām pusēm. Tā dzīvot būtu briesmīgi, ja mēs saprastu savu stāvokli, taču mēs to nesapratām un neredzējām. Te slēpjas cilvēka glābšana un sodība, jo tad, kad viņš dzīvo nepareizi, viņš var aizrauties ar ko citu, lai neredzētu savu posta stāvokli. Tāpat darījām arī mēs. Sieva centās aizmirsties spraigās, vienmēr steidzīgās saimniecības nodarbībās, noņēmās ar mēbelēm, saviem tērpiem un bērnu apģērbu, ar skološanu, ar bērnu veselību. Man atkal bija savs apreibināšanās veids —aizraušanās ar dienestu, medībām, kārtīm. Mēs abi bijām pastāvīgi aizņemti. Mēs abi jutārn, — jo vairāk esam aizņemti, jo ļaunāki varam būt viens pret otru. «Tev labi vaikstīties,» es domāju par viņu, «tu mani visu nakti nomocīji

ar scēnām, bet man ir sēde.» — «Tev ir labi,» viņa ne tikai domāja, bet arī runāja, «bet es visu nakti bērnu dēļ nedabūju gulēt.»

Un tā mēs dzivojām vienā miglā, neredzēdami to stāvokli, kādā atradāmies. Un, ja nenotiktu tas, kas no-tika, es tā arī būtu nodzīvojis līdz vecumam, nomirdams tā arī būtu domājis, ka esmu nodzīvojis labu dzīvi, varbūt ne sevišķi labu, bet arī ne sliktu, tādu, kādu nodzīvo visi; es nebūtu sapratis to nelaimes bezdibeni un tos neķītros melus, kuros ķepurojos.

Mēs bijām kā divi katordznieki, kas nīst viens otru, kas sasaistīti ar vienu važu, saindē dzīvi viens otram un cenšas to neizrādīt. Es toreiz vēl nezināju, ka 0,99 laulāto dzīvo tādā pašā peklē, kā es dzīvoju, un ka tas citādi nevar būt. Tad es vēl to nezināju ne par citiem, ne par sevi.

Apbrīnojami, kāda sagadīšanās var būt pareizā un pat nepareizā dzīvē! Taisni tad, kad vecākiem kopīgā dzīve kļūst nepanesama, rodas nepieciešamība pēc pilsētas apstākļiem, lai audzinātu bērnus. Un jāpārceļas uz pilsētu.

Viņš apklusa un kādas pāris reizes izgrūda savas dīvainās skaņas, kas tagad izklausījās pilnīgi pēc aiz-turētām raudām. Mēs tuvojāmies stacijai.

— Cik pulkstenis? — viņš jautāja.

Es paraudzījos, pulkstenis bija divi.

— Vai jūs neesat noguris? — viņš apjautājās.

— Nē, bet jūs gan esat noguris.

— Man trūkst gaisa. Atļaujiet, es pastaigāšos, pa-dzeršos ūdeni.

Un viņš grīļodamies aizgāja pa vagonu. Es sēdēju viens, pārdomādams to, ko viņš man pateica, un tā nogrimu domās, ka nepamanīju viņu ienākam pa otrām du rvīm.

XVIII

— Jā, es arvien novirzos sānis, — viņš iesāka. — Daudz esmu pārdomājis, uz daudz ko raugos citādi, un visu to gribas izteikt. Tā mēs sākām dzīvot pilsētā.

Pilsētā nelaimīgiem Jaudīm vieglāk dzīvot. Pilsētā cilvēks var nodzīvot simt gadu un neapjēgt, ka viņš jau sen nomiris un sapuvis. Nav laika pievērsties sev, arvien aizņemts ar ko citu. Darbs, sabiedriskie pienākumi, veselība, mākslas, bērnu veselība un audzināšana. Te jāuzņem vieni vai otri, jābrauc pie tiem vai citiem; te jāredz šī aktrise, jādzird šis vai šī dziedātāja. Pilsētā taču katru brīdi ir viena vai uzreiz divas trīs slavenības, kuras katrā ziņā jāredz. Te jāārstējas pašam, jāārstē viens vai otrs ģimenē, te jānodarbojas ar skolotājiem, repetitoriem, guvernantēm, bet dzīve galīgi tukša. Nu, tā mēs arī dzīvojām un mūsu kopdzīve mūs mazāk sāpināja. Turklāt sākumā bija brīnišķīga nodarbība — iekārtošanās jaunā pilsētā, jaunā dzīvoklī un vēl braukāšana no pilsētas uz laukiem un no laukiem uz pilsētu.

Tā nodzīvojām vienu ziemu, bet otrajā atgadījās neviena nepamanīts, šķietami niecīgs notikums, taču tāds, kas radīja visu to, kas notika vēlāk. Sieva bija nevesela, nelieši neļāva viņai dzemdēt un iemācīja, kā izvairīties. Man tas riebās. Es cīnījos pret to, taču viņa ar vieglprātīgu neatlaidību palika pie sava un es padevos; pēdējais cūcīgās dzīves attaisnojums — bērni — bija atņemts, un dzīve kļuva vēl riebīgāka.

Zemniekam, darba cilvēkam, bērni vajadzīgi, lai gan grūti tos uzturēt, bet bērni viņam vajadzīgi, un tāpēc viņa laulības attiecības rod attaisnojumu. Taču mums, ļaudīm, kuriem jau ir bērni, vairāk bērnu nevajag, tie rada liekas rūpes, izdevumus, mantiniekus, tie ir par apgrūtinājumu. Un mums nav nekādu attaisnojumu mūsu cūcīgajai dzīvei. Vai nu mēs mākslīgi atbrīvojamies no bērniem, vai arī raugāmies uz tiem kā uz nelaimi, kā uz neuzmanības sekām, kas ir vēl riebīgāk. Attaisnojumu nav. Morāli mēs tā esam pagrimuši, ka pat neredzam vajadzību attaisnoties. Tagadējās izglītotās pasaules vairākums nododas šai izvirtībai bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem.

Nav kas pārmet, jo sirdsapziņas mūsu dzīvē nemaz nav, varbūt vienīgi, ja tā var sacīt, sabiedriskās domas un kriminālkodeksa sirdsapziņa. Bet te ne vienu, ne otru nepārkāpj: nav ko kaunēties sabiedrības priekšā, visi tā dara: gan Marja Pavlovna, gan Ivans Zaharičs. Un vai tad maz vērts vairot nabagus vai arī atrauties no .sabiedriskās dzīves! Just sirdsapziņas pārmetumus kriminālkodeksa priekšā vai arī baidīties no tā nav iemesla. Nekrietnas meitas un zaldātu sievas met bērnus dīķos un akās; viņas, protams, jāsēdina cietumā, bet mēs visu izdarām laikus un glīti.

Tā mēs nodzīvojām vēl divus gadus. Neliešu ieteiktais līdzeklis, acīm redzot, iedarbojās — sieva kļuva tuklāka un skaistāka, līdzīga atvasarai. Viņa to juta un kopa savu skaistumu. Viņas skaistums kļuva izaicinošs un uztraucošs. Viņa bija pilnos ziedos, šī trīsdesmit gadu vecā sieviete, kas nedzemdēja, bija labi uzbarojusies un sakairināta. Viņa bija uztraucoša. Kad sieva gāja garām vīriešiem, viņa pievērsa sev to skatienus. Viņa bija kā nostāvējies, nobarojies iejūgts zirgs, kam noņemti iemaukti. Nekādu iemauktu nebija, kā to nebija 0,99 mūsu sieviešu. Es to jutu, un tas mani biedēja.

XIX

Viņš pēkšņi piecēlās un pārsēdās pie loga.

— Atvainojiet, — viņš teica un, pievērsis skatienu logam, klusēdams tā nosēdēja divas trīs minūtes. Tad viņš smagi nopūtās un atkal atsēdās man pretī. Viņa seja bija pārvērtusies, acis kļuvušas nožēlojamas, un dīvains vaibsts, gandrīz vai smaids vieba viņa lūpas. — Esmu mazliet noguris, bet es stāstīšu. Vēl laika daudz, gaisma vēl neaust. Jā-a, — viņš atkal iesāka, aizsmēķējis papirosu. — Sieva bija kļuvusi tuklāka, kopš nedzemdēja, un šī slimība — mūžīgās ciešanas par bērniem — sāka pāriet; ne gluži pāriet, bet viņa it kā atmodās no dzēruma, atmodās un ieraudzīja, ka pastāv plaša pasaule ar tās priekiem, kuru viņa aizmirsusi, kurā viņa nebija pratusi dzīvot, — pasaule, kuru viņa nemaz nesaprata. «Kad tik ko nepalaiž garām! Laiks aizies, to vairs nevarēs atgūt!» Tā, man šķiet, sieva domāja vai varbūt juta un nevarēja citādi just un domāt: viņa tā bija audzināta, ka pasaulē tikai viens ir uzmanības vērts — un tā ir mīlestība. Viņa apprecējās, kaut ko guva no šīs mīlestības, taču ne vien ne to, kas solīts, kas gaidīts, bet vēl daudz vilšanās, ciešanu un arī neparedzētas mokas — bērnus! Sīs mokas viņu bija nogurdinājušas. Un tā nu, pateicoties pakalpīgiem ārstiem, sieva uzzināja, ka var izvairīties no bērniem. Viņa kļuva priecīga, pārbaudīja to un atplauka tam vienīgajam, ko viņa pazina, — mīlestībai. Taču mīlestība pret vīru, ko aptraipījusi greizsirdība un visāds ļaunums, nebija tīkama. Viņai tēlojās nez kāda cita — tīra un jauna mīlestība, vismaz tā es domāju par viņu. Un tā viņa sāka vērot, it kā kaut ko gaidīdama. Es to redzēju un nevarēju neuztraukties. Bieži vien gadījās tā, ka viņa, kā parasti, runādama ar citiem, bet domādama mani, tas ir, runādama ar svešiem, bet vērsdamās pie manis, pauda droši, nemaz nedomādama, ka pirms stundas runājusi pretējo, pauda pa pusei nopietni, ka mātes rūpes ir ilūzija, ka nav vērts atdot savu dzīvi bērniem, ja ir jaunība un var baudīt dzīvi. Sieva nodarbojās ar bērniem mazāk, ne tik izmisīgi kā agrāk, bet vairāk un vairāk uzmanības veltīja sev, savai ārienei, izpriecām un pat sevis pilnveidošanai, kaut gan to slēpa. Viņa atkal aizrautīgi sāka nodoties klavierspēlei, ko iepriekš bija pilnīgi pametusi. Ar to tad arī viss sākās.

Viņš atkal pievērsās logam ar savām nogurušajām acīm, bet tūlīt, redzami saņēmies, turpināja:

— Jā, ieradās tas cilvēks. — Viņš sastomījās un kādas pāris reizes caur degunu izgrūda savas īpatnējās skaņas.

Es redzēju, cik grūti viņam nācās nosaukt šo cilvēku, atcerēties, runāt par viņu. Taču viņš saņēmās un, it kā pārvarējis šķēršļus, kuri viņam traucēja, apņēmīgi tur-pināja:

— Manuprāt, viņš bija nelāga cilvēks, — tāds mans vērtējums. Un ne jau tās nozīmes dēļ, kādu viņš ieguva manā dzīvē, bet gan tādēļ, ka viņš patiesi tāds bija. Kaut gan tas, ka viņš bija slikts, pierādīja tikai to, kādā afekta stāvoklī bija sieva. Ja ne viņš, tad būtu cits, tam vajadzēja notikt. — Viņš atkal apklusa. — Nu jā, tas bija muziķis, vijolnieks; ne jau nu profesionāls muziķis, bet pa pusei profesionāls, pa pusei augstāko aprindu cilvēks.

Viņa tēvs bija muižnieks, mana tēva kaimiņš. Viņa tēvs izputēja, un trīs bērni — visi zēni — atrada savu vietu dzīvē; tikai vienu, šo mazāko, aizsūtīja pie krustmātes uz Parīzi. Tur viņu sūtīja konservatorijā, jo viņam bija talants mūzikā, un viņš kļuva par vijolnieku un spēlēja koncertos. Tas bija tāds cilvēks … — Acīm redzot, vēlēdamies pateikt ko ļaunu, viņš sastomījās un ātri pateica: — Nu, kas zina, kā viņš tur dzīvoja, zinu tikai, ka togad viņš ieradās Krievijā un atnāca pie manis.

Iegarenas, valganas acis, sarkanas, smaidošas lūpas, ar fiksatūru ieziestas ūsiņas, matu sukājums pēc pēdējās modes, banāli glīta seja, tāda, ko sievietes dēvē par izskatīgu, vāji attīstīts augums, tomēr ne kropls, ar ļoti platām gūžām, kā sievietei vai kā hotentotiem. Tie arī, stāsta, esot muzikāli. Izturējās, cik vien iespējams, familiāri, taču bija jūtīgs un gatavs pie mazākā pretspara apstāties, ārēji pieklājīgs, valkāja pogājamus Parīzes zābakus, spilgtu krāsu kaklasaites un visu citu, ko ārzemnieki piesavinās Parīzē un kas ar savu īpatnējo gaumi un ar moderno izskatu vienmēr iedarbojas uz sievietēm. Manieres samākslotas, ārēji jautras. Paradums par visu runāt ar mājieniem un saraustīti, it kā jūs jau visu to zinātu, atcerētos un varētu papildināt.

Viņš ar savu muziķu tad arī bija visam par iemeslu. Tiesā taču lietu nostādīja tā, ka viss noticis aiz greiz-sirdības. Bet nekā tamlīdzīga nebija, tas ir, ne jau nu pavisam nebija, tomēr ne gluži tā. Tiesā tā arī nostādīja, ka esmu piekrāpts vīrs un ka esmu nogalinājis, lai aiz-stāvētu savu aptraipīto godu (jo tā to dēvē pēc viņu prāta). Urr tāpēc mani attaisnoja. Es tiesā centos noskaidrot lietas būtību, bet viņi to uztvēra kā mēģinājumu reabilitēt sievas godu.

Lai kādas bija viņas attiecības ar to muzikantu, tas man nebija svarīgi un viņai ari ne. Svarīgi ir tikai tas, ko es jums stāstīju, — tas ir, mana cūcība. Viss notika tāpēc, ka starp mums bija tas briesmīgais bezdibenis, par kuru es jums stāstīju, tas briesmīgi saspringtais savstarpējais naids vienam pret otru, kad pietika tikai niecīga iemesla, lai izraisītos krize. Ķildas starp mums beidzamajā laikā kļuva briesmīgas, un it sevišķi pārsteidza tas, ka pēc tam iestājās saspringta dzīvnieciska kaisle.

Ja nebūtu ieradies viņš, būtu ieradies kāds cits. Ja greizsirdība nebūtu par ieganstu, rastos kāds cits. Es stingri turos pie tā, ka visiem vīriem, kas dzīvo tā, kā es dzīvoju, jākļūst par netikļiem vai jāšķiras, vai jānogalina pašiem sevi, vai arī jānogalina sievas, kā es to izdarīju. Ja ar kādu tas nenotiek, tas ir rets izņēmums. Es taču, pirms beigt tā, kā es beidzu, biju vairākas reizes tuvu pašnāvībai, un arī viņa ne vienu reizi vien indējās.

XX

— Jā, tā bija un neilgi pirms tam.

Mēs dzīvojām it kā pamiera stāvoklī, un nebija nekāda iemesla to lauzt; pēkšņi izraisās saruna par to, ka izstādē kāds suns ieguvis medaļu, es tā saku. Bet viņa: «Nevis medaļu, bet goda rakstu.» Iesākas ķilda. Tiek mainīti temati, izteikti pārmetumi: «Nu, tas jau sen zināms, vienmēr tā: tu teici…» — «Nē, es neteicu.» — «Ak, tad es meloju!…» Tu jūti, ka nupat, nupat izcelsies tā briesmīgā ķilda, kad gribas vai nu sevi, vai viņu nogalināt. Tu zini, ka tas tūliņ iesāksies, un bail no tā kā no uguns, un tāpēc gribētos savaldīties, bet niknums pārņēmis visu tavu būtni. Viņa vēl ļaunākā stāvoklī, tīši sagroza katru tavu vārdu, piedēvēdama tam ļaunu nozīmi; bet ikviens viņas vārds saindēts; un viņa tēmē tieši tanī vietā, kur man jo sāpīgāk. Jo tālāk, jo ļaunāk. Es kliedzu: «Klusē!» — vai arī ko tamlīdzīgu. Viņa izskrien no istabas, steidzas uz bērnistabu. Es cenšos viņu aizkavēt, lai izsacītu visu un pierādītu, un satveru viņu pie rokas. Viņa izliekas, ka esmu nodarījis sāpes, un kliedz: «Bērni, jūsu tēvs mani sit!» Es kliedzu: «Nemelo!» — «Vai tad tas ir pirmo reizi!» — viņa tā atkliedz vai kaut ko tamlīdzīgi. Bērni skrien pie viņas. Viņa tos mierina. Es saku: «Neizliecies!» Viņa: «Tev viss ir.izlikšanās; tu nogalināsi cilvēku un ari teiksi, ka viņš izliekas. Tagad es tevi saprotu. To vien tu gribi!» — «Ak, kaut jel tu nosprāgtu!» es kliedzu. Atceros, kā mani pārsteidza šie briesmīgie vārdi. Es nekādi nebiju gaidījis, ka esmu spējīgs pateikt tik briesmīgus, rupjus vārdus, un brīnos par to, ka tie varēja man pasprukt. Es izkliedzu šos briesmīgos vārdus un ieskrienu kabinetā, apsēžos un smēķēju. Dzirdu, ka sieva iznāk priekšnamā un taisās braukt. Jautāju, uz kurieni. Viņa neatbild. «Nu, nelabais viņu rāvis!» es sev saku, atgriežos kabinetā, atkal nogujos un smēķēju. Galvā tūkstošiem dažādu plānu, kā viņai atriebties un kā tikt no viņas vaļā, un kā visu to vērst par labu un izdarīt tā, it kā nekas nebūtu noticis. Es domāju par visu to un smēķēju, smēķēju, smēķēju. Domāju aizbēgt no viņas, pazust, aizbraukt uz Ameriku. Nonāku tik tālu, ka sāku sapņot — esmu ticis no viņas vajā un cik tas ir jauki, ka saiešu kopā ar kādu citu, jauku sievieti, gluži citādu. Atbrīvojos tādējādi, ka viņa nomirst, vai tādējādi, ka izšķiros, un sāku apdomāt, kā to izdarīt. Redzu, ka man viss sajucis, ka es nedomāju par to, ko vajadzētu, bet, lai neredzētu, ka es nedomāju par to, ko vajag, es smēķēju.

Taču dzīve mājās rit savu gaitu. Atnāk guvernante, jautā: «Kur madame? Kad atgriezīsies?» Sulainis jautā, vai pasniegt tēju. Ieeju ēdamistabā; bērni, it sevišķi Liza, vecākā, kura jau saprot, skatās manī jautājoši un nelaipni. Klusēdami dzeram tēju. Sievas vēl arvien nav. Paiet viss vakars, viņas nav, un dvēselē cīnās divējādas jūtas: dusmas uz sievu, ka viņa moka mani un visus bērnus ar savu prombūtni, kura taču beigsies ar,to, ka viņa pārbrauks, un bailes par to, ka viņa nepārbrauks un kaut ko sev izdarīs. Es būtu braucis viņai pakal. Bet kur viņu meklēt? Pie māsas? Bet tas taču muļķīgi — aizbraukt un jautāt. Nu, dievs ar viņu; ja grib citus mocīt, lai pati mokās. Un to jau viņa arī tikai gaida. Nākamajā reizē būs vēl ļaunāk. Bet ja nu sieva nav pie māsas un kaut ko dara vai jau izdarījusi ar sevi? … Vienpadsmit, divpadsmit, viens. Neeju guļamistabā, muļķīgi vienam tur gulēt un gaidīt, arī te neliekos gulēt.

Gribu ar kaut ko nodarboties, uzrakstīt vēstules, lasīt; neko nespēju. Sēžu viens pats kabinetā, mokos, skaišos un klausos. Pulkstenis trīs, četri — viņas joprojām nav. Pret ritu aizmiegu. Atmostos — viņas nav.,

Viss mājās norit pa vecam, bet visi ir neizpratnē un jautājoši un pārmetoši raugās manī, domādami, ka es esmu pie visa vainīgs. Bet manī vēl arvien noris tā pati cīņa — dusmas par to, ka viņa mani moka, un raizes par viņu.

Ap vienpadsmitiem ierodas sievasmāsa kā sūtnis no viņas. Un iesākas parastās runas: «Viņa ir briesmīgā stāvoklī. Nu, kāpēc tā vajag!» — «Bet nekas taču nav noticis.» Es runāju par viņas slikto raksturu un saku, ka neko neesmu nodarījis.

— Bet tā taču nevar turpināties, — māsa saka.

— Tā nu ir viņas darīšana, ne mana, — es saku. — Es pirmo soli nesperšu. Ja šķirties, tad šķirties.

Svaine aizbrauc, neko nepanākusi. Ar viņu runādams, droši pateicu, ka nesperšu pirmo soli, bet, tiklīdz viņa bija prom un es ienācu istabā un ieraudzīju, cik nožēlojami, nobijušies izskatās bērni, es jau biju gatavs spert pirmo soli. Labprāt to darītu, taču nezināju, kā. Atkal staigāju, smēķēju, brokastīs iedzēru šņabi un vīnu un panācu to, ko neapzinīgi vēlējos: neredzēju, cik mans stāvoklis muļķīgs un nejēdzīgs.

Ap trim atbrauc sieva. Mani satikusi, viņa neko nesaka. Es iedomājos, ka sieva norimusi, sāku runāt par to, ka viņas pārmetumi mani izaicināja. Viņa ar to pašu stingro un briesmīgi izmocīto seju saka, ka nav braukusi izskaidroties, bet paņemt bērnus, ka dzīvot kopā mēs nevaram. Es atbildu, ka neesmu vainīgs, ka viņa mani sakaitinājusi. Viņa stingri un svinīgi raugās manī un tad saka:

— Nerunā vairs, tu to nožēlosi.

Es atbildu, ka neciešu komēdijas. Tad sieva kaut ko izkliedz, ko es nesaprotu, un ieskrien savā istabā. Nošķind atslēga: viņa ieslēdzas. Grūstu durvis, neviens neatbild, un es ar dusmām aizeju. Pēc pusstundas raudādama atskrien Liza.

— Kas ir? Vai kas noticis?

— Māmiņas istabā klusums.

Ejam. Ar visu spēku raustu durvis. Bulta vāji aizbīdīta, un abas puses atveras. Pieeju pie gultas. Viņa svārkos un garajos zābaciņos bez samaņas neērti guļ gultā. Uz galdiņa tukša opija pudelīte. Atdabūjam pie samaņas. Vēl asaras, un tad samierināšanās. Ne jau samierināšanās: sirdī katram tas pats vecais niknums vienam pret otru, un klāt vēl pievienojas dusmas par sāpēm, kuras nodarījusi šī ķilda un kurās ikviens vaino otru. Taču tas viss kaut kā beidzas un dzīve rit pa vecam. Un tā šādas un vēl ļaunākas ķildas notika nemitīgi — gan reizi nedēļā, gan reizi mēnesī vai arī katru dienu. Un vienmēr viens un tas pats. Reiz jau es izņēmu ārzemju pasi — ķilda ilga divas dienas, — bet tad atkal pa pusei izskaidrojāmies, pa pusei samierinājāmies — un es paliku.

XXI

— Tādas bija mūsu attiecības, kad uzradās šis cilvēks. Atbrauca uz Maskavu šis cilvēks — viņu sauca par Truhatevski — un ieradās pie manis. Tas bija no rīta. Es viņu uzņēmu. Kādreiz mēs bijām uz «tu». Viņš pamēģināja izlaipot starp «tu» un «jūs» un turēties pie «tu», bet es noteikti pateicu «jūs», un viņš tūliņ padevās. Viņš man ļoti nepatika no pirmā acu uzmetiena. Taču dīvaini — nez kāds savāds liktenīgs spēks vilka mani pie viņa, lai es viņu neatgrūstu, neatstumtu, bet, gluži otrādi, tuvinātu. Nebija nekā vienkāršāka kā vēsi parunāt ar vjņu un atvadīties, neiepazīstinot ar sievu. Bet nē, es, kā par spīti, ierunājos par viņa spēli, teicu, ka man stāstīts, it kā viņš atmetis vijoli. Truhačevskis atbildēja, ka, gluži otrādi, viņš spēlējot vairāk nekā agrāk. Viņš atcerējās, ka arī es agrāk spēlējis. Atbildēju, ka vairs nespēlēju, bet mana sieva labi spēlē.

Tīrais brīnums! Manas attiecības^ pret viņu kopš pirmās dienas, kopš pirmās satikšanās stundas kļuva tādas, kādas tās varēja būt tikai pēc tā, kas notika. Mūsu attiecībās bija kaut kas sasprindzināts: es atcerējos katru savu vai viņa vārdu un izteikumu un piedēvēju tam nozīmīgumu.

Es viņu iepazīstināju ar sievu. Tūliņ iesākās valodas par muziķu un viņš piedāvājās spēlēt ar viņu. Sieva, kā visu beidzamo laiku, bija ļoti eleganta, vilinoša un uz-traucoši skaista. Viņš, šķiet, iepatika tai no pirmā acu uzmetiena. Turklāt viņa priecājās, ka būs jauki spēlēt kopā ar vijoli, kas viņai ļotipatika, tā ka pat algoja teātra vijolnieku, un viņas sejā atspoguļojās šis prieks. Bet, manī paskatījusies, viņa tūliņ saprata, ko es jūtu, un mainīja savu izteiksmi, un tad sākās savstarpējas krāpšanas rotaļa. Es jauki smaidīju, izlikdamies, ka man ļoti patīkami. Viņš, raudzīdamies uz sievu tā, kā raugās visi netikļi uz skaistām sievietēm, izlikās, ka viņu interesē tikai sarunas priekšmets, tieši tas, kas viņu vairs nepavisam neinteresēja. Sieva centās izlikties vienaldzīga, taču mana greizsirdības pārņemtā, māksloti smaidīgā izteiksme, ko viņa labi pazina, un Truhačevska saldkaislie skatieni viņu, acīm redzot, uzbudināja. Es redzēju, ka jau ar pirmo satikšanos viņai sevišķi iespulgojās acis, un, šķiet, manas greizsirdības rezultātā starp abiem tūliņ radās it kā elektriskā strāva, kas abu izteiksmi, skatienus un smaidus padarīja vienādus. Viņa sarka — ari viņš sarka, viņa smaidīja — viņš smaidīja. Patērzējām par muziķu, par Parīzi, par visādiem niekiem. Viņš piecēlās, lai ietu projām, un smaidīdams stāvēja ar cepuri pie drebošā gurna, skatīdamies te uz sievu, te uz mani, it kā gaidot, ko mēs darīsim. To brīdi atceros tieši tāpēc, ka tobrīd varēju viņu neaicināt un tad nekas nebūtu noticis. Bet es pavēros gan Truhačevskī, gan sievā. «Nemaz nedomā, ka esmu greizsirdīgs tevis dēļ,» domās teicu viņai, «vai ka baidos no tevis,» domās teicu viņam un uzaicināju kādu vakaru atbraukt ar vijoli un paspēlēt kopā ar sievu. Viņa izbrīnījusies paskatījās manī, pietvīka un it kā nobijusies sāka atrunāties, sacīdama, ka nespēlē pietiekami labi. Šī viņas atbilde vēl vairāk saērcināja mani, un es vēl vairāk uzstāju. Atceros tās dīvainās jūtas, ar kurām es skatījos uz viņa pakausi, balto kaklu, kas atšķīrās no melnajiem, uz abām pusēm atsukātajiem matiem, kad viņš lēkājošā — tādā kā putna gaitā gāja projām. Es nevarēju sev neatzīties, ka šā cilvēka klātbūtne mani mocīja. «No manis atkarīgs,» domāju, «vai izdarīšu tā, lai viņu nekad vairs neredzētu.» Bet izdarīt to nozīmēja atzīties, ka es baidos no viņa. Nē, es no viņa nebaidos! Tas būtu pārāk pazemojoši, es sev teicu. Un turpat priekštelpā, zinādams, ka sieva mani dzird, es uzstāju, lai viņš šovakar pat atbrauktu ar vijoli. Viņš man apsolīja un aizbrauca.

Vakarā viņš ieradās ar vijoli un viņi spēlēja. Taču spēle ilgi neveicās, nebija to nošu, kādas viņiem vajadzēja, bet tās, kuras bija, sieva nemācēja spēlēt bez vingrināšanās. Es ļoti mīlēju muziķu un jūsmoju par viņu spēli, iekārtoju viņam nošu pulti, šķīru lapas. Un viņi kaut ko nospēlēja, kaut kādas dziesmas bez vārdiem un Mocarta mazo sonāti. Viņš spēlēja lieliski, un viņam visaugstākajā mērā piemita tas, ko dēvē par toni. Turklāt viņam bija smalka, cildena gaume, kas nemaz neatbilda viņa raksturam.

Viņš, protams, spēlēja daudz labāk nekā sieva, palī-dzēja viņai un reizē ar to pieklājīgi slavēja viņas spēli. Viņš izturējās teicami. Sieva šķita interesējamies tikai par muziķu un bija ļoti vienkārša un dabiska. Bet es, lai gan izlikos interesējamies par muziķu, visu vakaru nemitīgi mocījos ar greizsirdību.

Kopš pirmā brīža, kad viņa acis sastapās ar sievas acīm, es redzēju, ka zvērs, kas sēž viņos abos, par spīti visiem apstākļiem un sabiedrībai, jautāja: «Drīkst?» — un atbildēja: «Protams, jā.» Es redzēju, ka viņš nekādi nebija cerējis, ka mana sieva, Maskavas dāma, būs tik pievilcīga sieviete, un bija ļoti priecīgs par to. Tāpēc, ka viņam nebija nekādu šaubu par to, ka viņa ar mieru. Nodarbināja vienīgi jautājums, vai netraucēs neciešamais vīrs. Ja es būtu bijis skaidrs, es to nesaprastu, bet es, tāpat kā vairākums, tā domāju par sievietēm, iekams nebiju precējies, un tāpēc lasīju viņa dvēselē kā grāmatā. Sevišķi mocījos tādēļ, ka nekļūdīgi redzēju, ka sievai pret mani nebija nekādu citu jūtu, izņemot pastavīgu īgnumu, kuru tikai dažreiz pārtrauca ierastā juteklība, bet ka šis cilvēks ar savu ārējo eleganci un jaunumu un, galvenais, ar savu neapšaubāmo lielo muzikālo talantu, ar tuvumu, kas rodas, kopā spēlējot, ar iespaidu, kādu muziķa, sevišķi vijole, atstāj uz jūtīgiem raksturiem, ka šis cilvēks ne tikai var patikt, bet neapšaubāmi bez mazākās svārstīšanās uzvarēs, samulsinās, sajauks viņai prātus, varēs tīt viņu ap pirkstu, darīs ar viņu visu, ko gribēs. Es to nevarēju neredzēt un briesmīgi cietu. Taču, nevērojot visu to vai varbūt taisni tāpēc, kaut kāds spēks pret manu gribu lika man būt pret viņu ne vien sevišķi pieklājīgam, bet laipnam. Vai nu es to darīju par prieku sievai vai arī viņam, lai parādītu, ka no viņa nebaidos, vai arī sev par prieku, lai pats sevi apmānītu, — nezinu, tikai kopš pirmā pazīšanās brīža nespēju pret viņu izturēties vienkārši. Man vajadzēja būt pret viņu laipnam, lai nepakļautos tieksmei tūliņ viņu nogalināt. Vakariņās es dzirdīju viņu ar dārgu vīnu, jūsmoju par viņa spēli, ar sevišķi laipnu smaidu runājos un uzaicināju nākamajā svētdienā pusdienās un vēl spēlēt kopā ar sievu. Teicu, ka uzaicināšu dažus savus paziņas, mūzikas cienītājus, paklausīties, kā viņš spēlē. Un tā arī beidzās.

Pozdniševs bija stipri satraukts, pārsēdās citādi un izdvesa savu īpatnējo skaņu.

— Dīvaini, kā uz mani iedarbojās šī cilvēka klātbūtne, — viņš atkal iesāka, redzami pūlēdamies būt mierīgs. — Pēc tam otrajā vai trešajā dienā nācu mājās no izstādes, ieeju priekštelpā un pēkšņi jūtu, ka kaut kas smags kā akmens uzgulstas man uz sirds, un nespēju aptvert, kas tas ir. Sis «kaut kas» bija tas, ka, ejot pa priekštelpu, pamanīju kaut ko, kas atgādināja viņu. Tikai kabinetā es atskārtu, kas tas bija, un atgriezos priekštelpā, lai pārbaudītu. Jā, es nekļūdījos: tas bija viņa mētelis. Zināt, pēc modes šūts mētelis. (Visu, kas attiecas uz viņu, lai gan pats to neatjautu, es ievēroju neparasti uzmanīgi.) Jautāju, — kā tad, viņš ir te. Eju nevis caur viesistabu, bet caur klases telpu uz zāli. Liza, mana meita, lasa grāmatu, un aukle ar mazuli ritina pie galda kaut kādu vāciņu. Durvis uz zāli aizvērtas, un es dzirdu no turienes vienmērīgu arpeggio un viņa un viņas balsi. Ieklausos, taču nesaprotu. Acīm redzot, klavieres spēlē tīši, lai apslāpētu viņu balsis, varbūt arī skūpstus. Ak dievs! Kas tad sacēlās manī! Šausmas pārņem, kad tikai atceros to zvēru, kas tobrīd manī mājoja. Pēkšņi sirds sažņaudzās, apstājās un tad ņēmās dauzīt kā ar veseri. Galvenās jūtas, kā vienmēr dusmās, bija žēlums pret sevi. «Bērnu acu priekšā, aukles acu priekšā!» es domāju. Šķiet, es izskatījos briesmīgs, tāpēc ka arī Liza sāka skatīties manī dīvainām acīm. «Ko lai daru?» es sev jautāju. «Ieiet? Es nespēju, dievs zin ko izdarīšu.» Bet nevaru arī aiziet prom. Aukle raugās manī, it kā saprastu manu stāvokli. «Jā, nevai? neiet,» es sev teicu un ātri atvēru durvis. Viņš sēdēja pie klavierēm, spēlēja arpeggio ar saviem uz augšu izliektajiem, lielajiem, baltajiem pirkstiem. Viņa stāvēja klavieru stūrī pie atvērtām notīm. Sieva pirmā mani ieraudzīja vai izdzirdēja un paskatījās manī. Vai nu viņa izbijās, bet izlikās, ka nav izbijusies, vai patiesi neizbijās, taču viņa nenodrebēja, nepakustējās, tikai pietvīka un ari vēlāk.

— Cik es esmu priecīga, ka tu atnāci; mēs neesam izlēmuši, ko svētdien spēlēt, — viņa pateica tādā balsī, kādā nerunātu ar mani, ja mēs būtu vieni. Sis tonis un arī tas, ka viņa par sevi un viņu teica «mēs», mani sadusmoja. Es klusēdams sasveicinājos ar viņu.

Viņš man paspieda roku un tūliņ ar smaidu, kas man patiesi šķita izsmejošs, sāka skaidrot, ka atnesis notis, ko sagatavot uz svētdienu, un ka viņi nevarot vienoties, ko spēlēt: kaut ko grūtāku, klasisku, tas ir, Bēthovena sonāti vijolei, vai arī mazus darbiņus. Viss bija tik dabiski un vienkārši, ka nevarēja piesieties, bet reizē ar to biju pārliecināts, ka tas nav tiesa, ka viņi norunājuši, kā mani krāpt.

Kas greizsiržiem sagādā vislielākās mokas (bet mūsu sabiedrības dzīvē visi ir greizsirdīgi) — tie ir zināmi augstāko aprindu noteikumi, kas pieļauj vislielāko un bīstamāko tuvību starp vīrieti un sievieti. Var kļūt ļaudīm par apsmieklu, ja neatļauj tuvību ballē, ārstu tuvību ar savu pacienti, tuvību, nodarbojoties ar mākslu, glez-niecību, bet galvenais — muziķu. Divatā nodarbojas ar viscēlāko mākslu, muziķu; te vajadzīga zināma tuvība, un šajā tuvībā nav nekā nosodāma, tikai muļķīgs, greizsirdīgs vīrs te var saskatīt kaut ko nevēlamu. Bet visi zina, ka taisni ar šo pašu nodarbību, sevišķi ar mūzikas palīdzību, mūsu sabiedrībā lielākoties arī notiek laulības pārkāpumi. Acīm redzot, viņus satrauca tas satraukums, kas izpaudās manī: es ilgi neko nespēju pateikt. Es biju kā apgāzta pudele, no kuras ūdens nelīst tāpēc, ka tā pārāk pilna. Gribēju viņu izlamāt, aizdzīt, bet jutu, ka man atkal jābūt laipnam un mīlīgam ar viņu. Es tā arī izdarīju. Izlikos, ka visam piekrītu, un atkal, sekojot tām pašām dīvainajām jūtām, kas man lika ar viņu apieties ar jo lielāku laipnību, jo mokošāka man bija viņa klātbūtne, sacīju, ka paļaujos uz viņa gaumi, un ieteicu sievai to pašu. Viņš pakavējās vēl, cik vajadzēja, lai izlīdzinātu nepatīkamo iespaidu, kad es pēkšņi biju iegājis istabā ar izbiedētu seju un apklusis, un aizbrauca, izlikdamies, ka tagad esam nolēmuši, ko rīt spēlēt. Es turpretī biju pilnīgi pārliecināts, ka, salīdzinot ar to, kas viņus nodarbināja, jautājums, ko spēlēt, viņiem bija pavisam vienaldzīgs.

Es sevišķi pieklājīgi pavadīju viņu līdz priekštelpai (kā lai nepavada cilvēku, kas ieradies graut mieru un pazudināt veselas ģimenes laimi!). Un sevišķi laipni spiedu viņa balto, mīksto roku.

XXII

— Visu to dienu es nerunāju ar sievu, nespēju. Viņas tuvums viesa manī tādu naidu pret viņu, ka es baidījos no sevis. Pusdienas ēdot, sieva bērnu klātbūtnē jautāja man, kad es braucot. Nākamajā nedēļā man bija jābrauc uz sanāksmi apriņķī. Pateicu, kad. Viņa jautāja, vai man ko nevajagot ceļam. Es neko neatbildēju, klusēdams nosēdēju pie galda un klusēdams aizgāju uz kabinetu. Beidzamajā laikā viņa nekad nenāca pie manis istabā, sevišķi šai laikā. Guļu kabinetā un skaišos. Pēkšņi atskan pazīstami soļi. Un galvā man iešaujas briesmīga, nejēdzīga doma, ka viņa, tāpat kā Urijas sieva, grib noslēpt savu grēku, ko jau izdarījusi, un tāpēc tādā neparastā laikā ierodas pie manis. «Vai patiesi viņa nāk pie manis?» es domāju, klausīdamies soļos, kas tuvojās. Ja pie manis, tad man taisnība. Un sirdī saceļas neiz-sakāms naids pret sievu. Soļi nāk tuvāk un tuvāk. Vai patiesi nepaies garām uz zāli? Nē, durvis nočīkst, un uz sliekšņa parādās viņas slaidais, skaistais augums, sejā un acīs jaušas kautrība un pieglaimošanās, ko viņa grib noslēpt, bet es redzu un saprotu tā nozīmi. Gandrīz vai noslāpu, tik ilgi es aizturēju elpu, un, joprojām ska-tīdamies sievā, satvēru papirosu kārbu un sāku smēķēt.

— Ak vai, pie tevis ienāk pasēdēt, bet tu ķeries pie papirosa, — un viņa apsēdās uz dīvāna man cieši klāt, atbalstījusies pret mani.

Atvirzījos, lai nesaskartos ar viņu.

— Redzu, ka tu esi neapmierināts ar to, ka svētdien gribu spēlēt, — viņa sacīja.

— Nemaz neesmu neapmierināts, — es teicu.

— Vai tad es neredzu?

— Nu, apsveicu tevi, ka redzi. Es gan neko neredzu, izņemot to, ka tu izturies kā viegla rakstura sieviete…

— Ja tu gribi lamāties kā ormanis, es iešu projām.

— Ej, tikai zini, ja tev ģimenes gods nav dārgs, tad nevis tu (velns lai tevi rauj), bet ģimene man dārga.

— Kas, kas?

— Vāķies, dieva dēļ, vāķies!

Vai nu viņa izlikās, ka nesaprot, vai arī patiesi nesa-prata neko, tikai apvainojās un saskaitās. Viņa piecēlās, taču prom negāja, bet apstājās istabas vidū.

— Tu esi kļuvis galīgi neciešams, — viņa iesaka. — Tev ir tāds raksturs, ka pat eņģelis ar tevi_ nesatiks. — Un, kā vienmēr, cenzdamās man jo sāpīgāk iedzelt, viņa atgādināja manu izturēšanos pret masu (tas bija gadījums ar māsu, kad es nesavaldījos un sarunāju rupjības savai māsai; sieva zināja, ka tas mani moka un šai vietā iedzēla man). — Pēc tādas izturēšanās mani nekas nepārsteidz, — viņa teica.

«Jā, viņa apvaino, pazemo, apkauno mani un vel uz-grūž man vainu,» es nodomāju, un pēkšņi mani sagraba tik briesmīgs niknums pret sievu, kādu vēl nekad nebiju izjutis.

Man pirmo reizi gribējās fiziski izrādīt šo niknumu. Es pielēcu kājās un devos pie viņas; bet tanī pašā brīdī, tiklīdz biju pielēcis, atceros, ka apzinājos savu niknumu un jautāju sev, vai ir labi ļauties šīm jūtām, un tūliņ atbildēju sev, ka tas ir labi, ka tas viņu nobiedēs, un nevis pretojos niknumam, bet sāku to sevī iekveldināt un priecāties, ka tas vairāk un vairāk iedegas manī.

— Vāķies, vai arī es tevi nositīšu! — es iekliedzos un piegājis satvēru viņu pie rokas. To runājot, apzinīgi pastiprināju niknuma intonāciju balsī. Un droši vien es biju briesmīgs, jo viņa tā nobijās, ka pat nespēja aiziet, bet tikai atkārtoja:

— Vasja, kas noticis, kas ir ar tevi?

— Ej prom! — es iebrēcos vēl skaļāk. — Tu mani noved līdz trakumam. Es neatbildu par sevi!

Ļāvis vaļu savām trakajām dusmām, es tīksminājos ar tām, un man gribējās izdarīt vēl kaut ko neparastu, kas rādītu, ka manas dusmas sasniegušas augstāko pakāpi. Man briesmīgi gribējās sist, nogalināt viņu, taču es zināju, ka to nevar, un tāpēc, lai tomēr lautu vaļu savam trakumam, satvēru no galda presi, vēlreiz uzkliegdams: «Ej prom!»_— sviedu to zemē viņai garām. Es ļoti labi tēmēju garām. Tad viņa gāja laukā no istabas, bet apstajās durvīs. Un turpat, kamēr viņa vēl redzēja (es to darīju, lai viņa redzētu), tvēru no galda priekšmetus, svečturus, tintnīcu un metu tos zemē, joprojām kliegdams:

— Ej! Vācies! Es neatbildu par sevi!

Viņa aizgāja, un es tūdaļ aprimu.

Pēc stundas pie manis ienāca aukle un teica, ka sievai histērija: Es atnācu; viņa skaļi raudāja, smējās, ne vārda nevarēja parunāt un visa drebeja. Viņa neizlikās, viņa bija patiesi slima.

Pret rītu viņa nomierinājās, un mēs izlīgām to jūtu ietekmē, ko dēvējām par mīlestību.

No rīta, kad pēc samierināšanās viņai atzinos, ka biju greizsirdīgs uz viņu Truhačevska dēļ, viņa nemaz nesamulsa un visdabiskākajā kārtā sāka smieties. Tik dīvaina pat viņai šķita, kā viņa izteicās, iespēja aizrauties ar tadu cilvēku.

— Vai tad kārtīga sieviete pret tādu cilvēku var ko citu just, izņemot baudu, ko rada muziķa? Ja gribi zināt, esmu gatava nekad vairs neredzēties ar viņu. Pat svētdienā, kaut gan visi saaicināti. Aizraksti viņam, ka neesmu vesela, — un beigas. Tikai nepatīkami, ja kāds var iedomāties, galvenais, viņš pats, ka viņš ir bīstams. Bet es esmu pārāk lepna, lai ļautu tā domāt.

Un sieva taču nemeloja, viņa ticēja tam, ko saka; viņa cerēja ar šiem vārdiem radīt sevī nicinājuma jutas pret Truhačevski un ar tām aizsargāt sevi pret viņu, bet tas viņai neizdevās. Viss vērsās pret viņu, it sevišķi šī nolādētā muziķa. Tā tas viss arī beidzās, un svētdien sanāca viesi un viņi abi atkal spēlēja.

XXIII

— Domāju, ka lieki teikt, ka es biju ļoti godkārīgs: ja mūsu parastajā dzīvē nebūsi godkārīgs, tad nav kam dzīvot. Nu, un tā svētdien es ar patiku noņēmos ar pus-dienu un mūzikas vakara sarīkošanu. Es pats nopirku visu vajadzīgo pusdienām, uzaicināju viesus.

Ap pulksten sešiem sanāca viesi un ieradās arī viņš — frakā, ar bezgaumīgām briljanta aproču pogām. Viņš izturējās vaļīgi, uz visu atbildēja steidzīgi — ar pie-krišanas un saprašanas smaidiņu, ziniet, ar to sevišķo izteiksmi, it kā viss, ko jūs darīsiet vai teiksiet, ir tieši tas, ko viņš gaidījis. Visu, kas viņā bija netīkams, es tagad ievēroju ar sevišķu patiku, jo visam tam vajadzēja mani nomierināt un parādīt, ka viņš, salīdzinot ar manu sievu, stāv uz tik zema līmeņa, līdz kuram, kā jau viņa bija teikusi, viņa nevar pazemoties. Tagad es sev vairs neatļāvu būt greizsirdīgam. Pirmkārt, es šīs mokas jau biju izcietis un man vajadzēja atpūsties; otrkārt, es gri-bēju ticēt sievas apgalvojumiem un ticēju tiem. Bet, lai gan nebiju greizsirdīgs, tomēr es izturējos pret viņiem abiem nedabiski kā pusdienu laikā, tā arī vakara pirmajā pusē, kamēr vēl nebija sākusies muziķa. Es vēl arvien uzmanīju viņu abu kustības un skatienus.

Pusdienas bija kā jau pusdienas — garlaicīgas, lie-kulīgas. Spēlēt sāka diezgan agri. Ai, cik labi es atceros visus ta vakara sīkumus; atceros, kā viņš atnesa vijoli, atvēra kasti, noņēma kādas pielūdzējas izšūto sedziņu, izņēma instrumentu un sāka skaņot. Atceros, kā sieva nosēdas ar liekulīgi vienaldzīgu izskatu, ar ko slēpa lielu biklumu — biklumu, vai tikai viņa pratīs spēlēt, — ar liekulīgu izskatu nosēdās pie instrumenta, un nu sākās parastie la uz klavierēm, vijoles pičikato, nošu no-vietošana. Pēc tam atceros, kā viņi paskatījās viens uz otru, atskatījās uz viesiem, kas bija apsēdušies, tad pa-sacīja viens otram kaut ko un iesāka. Sieva piesita pirmo akordu. Viņa seja kļuva nopietna, stingra, simpātiskā, un, klausīdamies savās skaņās, viņš uzmanīgi ar pirkstiem parāva stīgas un atbildēja klavierēm. Un sakas …

Pozdniševs apklusa un vairākas reizes no vietas izgrūda savas skaņas. Gribēja ko teikt, bet nošņākājās un atkal apklusa.

— Viņi spēlēja Bēthovena Kreicera sonāti. Vai jūs atceraties pirmo presto? Atceraties?! — viņš iesaucās. — O!… Šī sonāte ir briesmīga. Tieši šī daļa. Un muziķa vispār ir briesmīga. Kas tas īsti ir? Es nesaprotu. Kas ir muziķa? Kā tā iedarbojas? Un kāpēc tā iedarbojas taisni tā? Saka, muziķa darot dvēseli cēlu, — blēņas, tas nav taisnība! Tā iedarbojas, briesmīgi iedarbojas, es to saku par sevi, taču dvēseli cēlu nedara. Ne tā dvēseli dara cēlu, ne pazemo, bet gan satrauc. Kā lai jums to pasaka? Muziķa liek man aizmirst sevi, manu patieso stāvokli, tā nostāda mani kaut kādā citā, ne manā stāvoklī: mūzikas ietekmē man šķiet, ka es jūtu to, ko es patiesībā nejūtu, ka saprotu to, ko nesaprotu, ka spēju to, ko nespēju. Es to izskaidroju tā, ka muziķa iedarbojas kā žāvas, kā smiekli: gulēt man negribas, bet es žāvājos, raudzīdamies cilvēkā, kas žāvājas, nav par ko smieties, bet es smejos, klausīdamies smieklos.

Muziķa man tūliņ un tieši rada tādu pašu dvēseles noskaņu, kāda bijusi tam, kas rakstījis muziķu. Mūsu dvēseles saplūst, un es kopā ar viņu pārceļos no viena noskaņojuma otrā, bet, kāpēc es to daru, es nezinu. Jo tas, kas rakstīja kaut vai to pašu Kreicera_ sonāti, — Bēthovens taču zināja, kāpēc atrodas tāda noskaņojumā, — šis noskaņojums lika viņam attiecīgi rīkoties, un tāpēc šim viņa noskaņojumam bija jēga, bet manam nav nekādas jēgas. Tāpēc muziķa tikai satrauc, bet nedod rezultātus. Spēlē kareivīgu maršu, kareivji soļo, marša skaņām skanot, un mūzikai ir jēga; spēlē deju, es dejoju — mūzikai ir jēga; dzied mesu, es pieņemu svēto vakarēdienu, atkal mūzikai ir jēga, taču šeit tikai satrauc, bet tā, kas būtu jādara šajā satraukuma, — tā nav. Un tāpēc muziķa dažreiz tik briesmīgi, tik baigi iedarbojas. Ķīnā muziķa ir valsts pārziņā. Un tam ta arī jābūt. Vai tad var pieļaut, ka katrs, kas vien tikai iedomājas, hipnotizētu kādu citu vai arī daudzus un pēc tarn darītu ar tiem, ko vien grib. Un galvenais, nevan pieļaut, lai par šo hipnotizētāju kļūst pirmais amorālais cilvēks, kas pagadās.

Citādi briesmīgais līdzeklis nonāk nejauša cilvēka rokās. Piemēram, kaut vai tā pati Kreicera sonāte, pirmais presto. Vai tad šo presto drīkst spēlēt viesistabā dekoltētu dāmu vidū? Nospēlēt un tad paplaukšķināt, pēc tam ēst saldējumu un tērzēt par jaunākajām tenkām. To var spēlēt tikai tad, kad atgadās ievērojami, svarīgi, nozīmīgi notikumi, un tad, kad vajag izdarīt ko ievērojamu, svarīgu, šai mūzikai atbilstošu. Nospēlēt un izdarīt to, uz ko šī muziķa noskaņojusi. Citādi, izraisot līdz šim snaudošu enerģiju, jūtas, kas neatbilst ne vietai, ne laikam, var iedarboties tikai postoši. Vismaz uz mani šis skaņdarbs briesmīgi iedarbojās; manī it kā atklājās — tā man šķita — gluži jaunas jūtas, jauni spēki, par kuriem es līdz šim neko nebiju zinājis. Un pavis'am ne tā, kā es agrāk biju domājis un dzīvojis, bet tā, it kā to būtu teikusi mana dvēsele. Kas bija tas jaunais, ko es uzzināju, man nebija skaidrs, taču apzināties šo jauno bija gaužām patīkami. Visi tie paši cilvēki, tajā skaitā arī sieva un viņš, rādījās pavisam citādā gaismā.

Pēc tā presto viņi nospēlēja jauko, bet parasto andatite, kur nebija nekā jauna, ar banālām variācijām un pavisam vājo finālu. Pēc tam uz viesu vēlēšanos vēl atskaņoja gan Ernsta elēģiju, gan citus dažādus skaņ-darbus. Tas viss bija labi, taču tas neatstāja uz mani 0,01 tā iespaida, ko bija izraisījusi pirmā daļa. Viss risinājās uz ta iespaida fona, kuru bija radījis presto. Visu vakaru man bija jautri, viegli. Bet sievu es nekad tādu nebiju redzejis, kada viņa bija tovakar. Šīs mirdzošās acis, stingrība, svarīgā izteiksme, kamēr viņa spēlēja, un šis ātmaigums, vārgs, žēls un svētlaimīgs smaids pēc tam, kad viņi beidza. Es visu to redzēju, taču nepiedēvēju tam nekādu citu nozīmi kā vienīgi to, ka viņa izjūt to pašu, ko es, ka viņai, tāpat kā man, atklājušās, it kā uzausušas atmiņā jaunas, neizbaudītas jūtas. Vakars beidzās laimīgi, un visi izklīda.

Zinādams, ka man pēc divām dienām jābrauc uz sa-nāksmi, Truhačevskis atvadīdamies teica, ka viņš cer, nākamreiz atbraucot, atkārtot šā vakara baudu. No tā es secināju, ka viņš neuzskata par iespējamu būt manās mājās bez manis, un tas bija patīkami. Izrādījās, ka, tā kā es neatgriezīšos pirms viņa aizbraukšanas, tad mums vairs neiznāks satikties.

Pirmo reizi ar īstu baudu paspiedu viņam roku un pateicos par sagādāto prieku. Arī no sievas viņš pavisam atvadījās. Un viņu atvadīšanās man šķita visai dabiska un pieklājīga. Viss bija jauki. Mēs ar sievu bijām ļoti apmierināti ar vakaru.

XXIV

— Pēc divām dienām es aizbraucu uz apriņķi, vis-labākajā, mierīgākajā noskaņojumā atvadījies no sievas. Apriņķī vienmēr bija milzums darīšanu un pavisam īpatnēja dzīve, īpatnēja pasaule. Divas dienas desmit stundu no vietas es pavadīju iestādē. Otrajā dienā man uz iestādi atnesa vēstuli no sievas. Es to tūliņ izlasīju. Viņa rakstīja par bērniem, par tēvoci, par aukli, par pirkumiem un starp citu, kā par kaut ko ļoti parastu, par to, ka Truhačevskis apmeklējis viņu, atnesis solītās notis un apsolījies vēl spēlēt, bet ka viņa atteikusies. Es neatcerējos, ka viņš būtu solījies nest notis: man šķita, ka viņš toreiz pavisam atvadījās, tin tāpēc tas mani nepatīkami pārsteidza. Taču darīšanu bija tik daudz, ka nebija laika padomāt un es tikai vakarā, pārnācis dzw voklī, vēlreiz pārlasīju vēstuli. Ne vien tas, ka Truha-» čevskis, man prom esot, bijis vēlreiz, bet arī viss vēstules tonis šķita neīsts. Satrakotais greizsirdības zvērs sāka rēkt savā krātiņā un gribēja izlauzties, taču es baidījos no šī zvēra un to ātrāk iesprostoju. «Cik riebīgas ir tādas greizsirdības jūtas!» es sev teicu. «Kas var būt dabiskāks par to, ko viņa raksta?»

Es ielikos gultā un sāku domāt par darbu, kas bija rīt veicams. Man vienmēr ilgi nenāca miegs šo sanāksmju laikā jaunā vietā, bet šoreiz es aizmigu ļoti ātri. Un kā mēdz būt — pēkšņi, ziniet, elektrisks grūdiens un tu uzmosties. Tā arī es uzmodos un uzmodos ar domām par sievu, par savu juteklisko mīlestību pret viņu, par Truhačevski un par to, ka starp sievu un Truhačevski viss noticis. Šausmas un niknums sažņaudza manu sirdi. Taču es sāku sev apskaidrot prātu. «Kas par blēņām,» es sev teicu, «nav nekāda pamata, nekā nav, un nekas nav bijis. Un kā es varu sevi un sievu tā pazemot, iedomādamies tādas šausmas. Viņš taču ir līdzīgs algotam vijolniekam, kuram nav kārtīga cilvēka slavas, un pēkšņi cienījama sieviete, godājama ģimenes māte, mana sieva! Kāda aplamība!» — man šķita no vienas puses. «Bet kā tad tas var nebūt?» — man likās no otras puses. Kā tad varēja nebūt tas visvienkāršākais un saprotamais, kā vārdā es viņu apprecēju, tas pats, kā vārdā es ar viņu dzīvoju, ko vienīgo man vajadzēja no viņas un ko tāpēc vajadzēja ir citiem, ir tam mūziķim. Viņš ir neprecējies, veselīgs (atceros, kā viņš skraukšķināja skrimsli kotletē un alkatīgi ar sarkanām lūpām tvēra vīna glāzi), labi paēdis, apaļīgs un ne tikvien bez principiem, bet, acīm redzot, ar tādiem principiem, ka jāizmanto tie prieki, kas pagadās. Un viņus saista muziķa, visizsmalcinātākās miesas kārības jūtas. Kas Truhačevski var atturēt? Nekas. Gluži otrādi, viss viņu pievelk. Viņa? Bet kas viņa ir? Viņa kā bijusi, tā paliek noslēpums. Es viņu nepazīstu. Pazīstu viņu tikai kā dzīvnieku. Bet dzīvnieku nekas nespēj, nevar atturēt.

_ Tikai tagad es atcerējos viņu sejas tovakar, kad viņi pec Kreicera sonātes nospēlēja kaut kādu kaislīgu skaņ-darbu, neatceros komponistu, kaut kādu līdz neķītrībai juteklisku etīdi. «Kā es varēju aizbraukt?» es sev jautaju, atceredamies viņu sejas. «Vai tad nebija skaidrs, ka tovakar viss notika starp viņiem? Vai tad nebija redzams, ka jau tovakar starp viņiem ne vien nebija nekādu šķēršļu, bet ka viņi abi, galvenais viņa, juta drusku kaunu pēc tā, kas bija noticis ar viņiem?» Atceros, ka viņa vārgi, žēli un svētlaimīgi smaidīja, slaucīdama sviedrus no pietvīkušās sejas, kad es piegāju pie klavierēm. Viņi jau tad vairījās skatīties viens uz otru, un tikai pie vakariņām, kad viņš tai ielēja ūdeni, viņi paraudzījās viens otrā un mazliet pasmaidīja. Ar šausmām tagad atcerējos toreiz uztverto skatienu, kurā bija tikko jaušams smaids. «Jā, viss beidzies,» man teica kada balss, un tūliņ cita balss teica pavisam ko citu. «Tev kaut kas ir lēcies, tas nevar tā būt,» šī cita balss teica. Gulēt tumsā kļuva baigi, uzrāvu sērkociņu, un mani pārņēma bailes šajā mazajā istabiņā ar dzeltenajām tapetēm. Aizdedzināju papirosu un, kā tas mēdz būt, kad jāmaldās vienā un tai pašā neatrisināmu pretrunu lokā, sāku smēķēt, un smēķēju papirosu pēc papirosa, lai sevi apdullinātu un neredzētu pretrunas.

Negulēju visu nakti un pulksten piecos, nolēmis, ka nevaru palikt šajā saspringumā un tūliņ braukšu prom, piecēlos, uzmodināju sargu, kas mani apkalpoja, un aizsūtīju viņu pēc zirgiem. Uz sanāksmi aizsūtīju zīmīti, ka steidzīgās darīšanās esmu izsaukts uz Maskavu; tāpēc lūdzu, lai mani aizstāj kāds cits. Pulksten astoņos iesēdos ratos un aizbraucu.

XXV

Ienāca konduktors un, pamanījis, ka mūsu svece izde-gusi, nodzēsa to, bet jaunu neiesprauda. Ārā svīda gaisma. Pozdniševs klusēja, smagi pūta visu laiku, kamēr vagonā kavējās konduktors. Viņš turpināja savu stāstu tikai tad, kad konduktors izgāja un pustumšajā vagonā bija dzirdama tikai vagona stiklu drebēšana un komija vienmērīgā krākšana. Ausmas nokrēslī es Pozdniševu nemaz vairs neredzēju. Bija dzirdama tikai viņa arvien vairāk un vairāk satrauktā un ciešanu pilnā balss.

— Jābrauc bija trīsdesmit piecas verstis ar zirgiem un astoņas stundas ar vilcienu. Ar zirgiem braukt bija jauki. Bija vēss rudens laiks ar spilgtu sauli. Ziniet, tas laiks, kad pakavu radzes atstāj nospiedumus uz valgana ceļa. Ceļi gludi, gaisma spilgta, gaiss spirdzinošs. Ratos braukt bija tīkami. Kad atausa gaisma un es devos ceļā, man kļuva vieglāk. Skatīdamies uz zirgiem, laukiem, pretimnācējiem, aizmirsu, kurp es braucu. Dažbrīd man likās, ka es braucu tāpat vien un ka nav nekā, kādēļ es braucu, nekas tāds nav bijis. Un man sevišķi līksmi bija tā aizmirsties. Bet, kad atcerējos, kurp braucu, es sev teicu: «Gan jau redzēs, nedomā.» Turklāt pusceļa atgadījās notikums, kas mani aizkavēja un vēl vairāk izklaidēja: rati salūza, un tos vajadzēja labot. Sim atgadījumam bija liela nozīme, tādēļ es Maskavā iebraucu nevis pulksten piecos, kā biju nodomājis, bet pulksten divpadsmitos un mājās ierados ap pulksten vieniem, jo nebiju ticis uz ātrvilcienu un vajadzēja braukt ar pasažieru vilcienu. Brauciens pēc zemnieku ratiem, labošana, maksāšana, tēja iebraucamajā vietā, sarunas ar iebraucamās vietas saimnieku — tas viss vēl vairāk mani izklaidēja. Vakara krēslā viss bija kārtībā un es atkal devos tālāk, un nakti braukt bija vēl labāk nekā dienu. Bija jauns mēness, viegls sals, ceļš joprojām labs, zirgi tāpat, jautrs važonis, un es braucu un jūsmoju, gandrīz nedomādams par to, kas mani sagaida, vai arī tieši tāpēc jūsmoju, ka zināju, kas mani sagaida, un atvadījos no dzīves priekiem. Taču šis mans miers, iespēja valdīt pār savām jūtām izbeidzās līdz ar braucienu pa zemes ceļu. Tiklīdz iekāpu vagonā, sākās pavisam kas cits. Šis astoņu stundu ilgais brauciens vilcienā man bija kaut kas briesmīgs, ko es neaizmirsīšu visu mūžu. Vai nu tāpēc, ka, iekāpis vagonā, spilgti iztēlojos, ka esmu jau atbraucis, vai arī tāpēc, ka dzelzceļš tik uzbudinoši iedarbojas uz cilvēkiem, bet kopš iekāpšanas vagonā es vairs nespēju valdīt pār savu iztēli, un tā nepārtraukti, ar neparastu spilgtumu sāka citu pēc citas zīmēt greizsirdību kveldinošas ainas, citu par citu ciniskāku un visu par to vien, par to, kas notika tur, man klāt neesot, kā viņa mani krāpj. Es degu aiz sašutuma, niknuma un kādām sevišķām skurbuma jūtām par savu pazemojumu, vērodams šīs ainas, un nespēju atrauties no tām; nespēju neskatīties tajās, nespēju tās izdzēst, nespēju tās neiztēloties. Tas vēl nekas, jo vairāk es raudzījos šajās iztēlotajās ainās, jo vairāk ticēju to īstenībai. Spilgtums, ar kādu manā priekšā nostājās šīs ainas, it kā pierādīja, ka viss, ko esmu iztēlojies, ir īste-nība. It kā kāds sātans pret manu gribu būtu izdomājis un pasacījis priekšā visbriesmīgāko. Man uzausa atmiņā kāda sena saruna ar Truhačevska brāli, un es ar sevišķu prieku plosīju sirdi ar šo sarunu, attiecinādams to uz Truhačevski un savu sievu.

Tas bija ļoti sen, bet es to atcerējos. Truhačevska brālis, atceros, uz jautājumu, vai viņš apmeklē publiskos namus, teica, ka kārtīgs cilvēks neies tur, kur var saslimt, kur ir netīri un riebīgi, jo vienmēr var atrast kārtīgu sievieti. Un nu viņš, tā brālis, atradis manu sievu. «Tiesa, viņa vairs nav tik jauna, mutē trūkst viena sānzoba, manāms tuklums,» es domāju viņa vietā. «Bet ko lai dara, jābūt mierā ar to, kas ir. — Jā, viņš ir pieticīgs, ka ņem sev tādu mīļāko,» es sev teicu. «Turklāt viņa nav bīstama. — Nē, tas nav iespējams! Ko es domāju!» šausmās sev teicu. «Nekā, nekā tamlīdzīga nav. Un nav pat nekāda pamata kaut ko tādu iedomāties. Vai tad viņa man neteica, ka viņu pat pazemo doma, it kā es varētu būt uz Truhačevski greizsirdīgs? Jā, bet viņa taču melo, melo!» es iesaucos — un sākās atkal viss no gala . Mūsu vagonā bija tikai divi braucēji — večiņa ar vīru, abi ļoti nerunīgi, un tie paši izkāpa kādā piestātnē, un es paliku viens pats. Es biju kā zvērs krātiņā: gan lēcu kājās, gāju pie loga, gan grīļodamies sāku staigāt, cenzdamies steidzināt vilcienu, taču vagons ar visiem soliem un rūtīm gluži tāpat drebēja kā šis mūsējais …

Un Pozdniševs pielēca kājās, paspēra dažus soļus un atkal apsēdās.

— Ak, kā es baidos, kā es baidos no dzelzceļa vago-niem, mani sagrābj šausmas. Jā, briesmīgi! — viņš tur-pināja. — Es sev teicu: «Domāšu par ko citu. Nu, kaut vai par iebraucamās vietas saimnieku, pie kura es dzēru tēju.» Un tā manā iztēlē parādās iebraucamās vietas saimnieks ar garu bārdu un viņa mazdēls — puisēns vienos gados ar manu Vasju. Mans Vasja! Viņš redzēs, ka muzikants skūpsta viņa māti. Kas gan notiks viņa nabaga dvēselē? Bet kas tad viņai! Viņa mīl.. . Un atkal sākās tas pats. Nē, nē… Jā, domāšu par slimnīcas apskati. Jā, kā vakar kāds slimnieks žēlojās par ārstu. Bet ārstam tādas pašas ūsas kā Truhačevskiin. Un cik viņš nekaunīgi… Viņi abi mani krāpa, kad teica, ka viņš braucot prom. Un atkal sākās. Viss, par ko es domāju, saistījās ar muzikantu. Es briesmīgi cietu. Ciešanas radās galvenokārt aiz nemiņas, aiz šaubām, aiz apziņas sašķelšanās, aiz neizpratnes, kā būt — milēt vai nīst sievu. Ciešanas bija tik stipras, ka, atceros, man radās doma, kas pašam ļoti iepatikās, — iziet ārā, nogulties uz sliedēm zem vagona un darīt visam galu. Tad vismaz nebūs vairs svārstīšanās, šaubu. Bet to darīt liedza žēlums pret sevi, kam tūliņ sekoja ienaids pret sievu. Pret Truhačevski man bija dīvainas jūtas: es viņu gan nīdu, gan apzinājos savu pazemojumu un viņa uzvaru, bet pret sievu es sajutu briesmīgu naidu. «Nevar darīt sev galu un sievu atstāt; vajag, lai viņa kaut cik ciestu, lai kaut saprastu, ka esmu cietis,» es sev sacīju. Kāpu laukā katrā stacijā, lai izklaidētos. Kadā stacijas bufetē ieraudzīju, ka dzer, un tūliņ pats sāku dzert degvīnu. Blakus man stāvēja ebrejs un arī dzēra. Viņš sāka runāt, un es, lai tikai nepaliktu viens savā vagonā, iekāpu viņa netīrajā, piesmēķētajā, ar saulpuķu čaumalām piemētātajā trešās klases vagonā. Tur es apsēdos viņam blakus, un viņš daudz pļāpāja un stāstīja anekdotes. Es klausījos viņā, bet nespēju saprast, ko viņš saka, tāpēc ka joprojām domāju savu. Viņš to pamanīja un uzstāja, lai uzmanīgi klausos viņā; tad es piecēlos un atgriezos atkal savā vagonā. «Jāpadomā,» es sev teicu, «vai tas maz tā ir, kā es domāju, un vai ir pamats mocīties.» Apsēdos, vēlēdamies mierīgi pārdomāt, taču no tā nekas neiznāca, sākās atkal tas pats: pārdomu vietā — ainas un iztēle. «Cik jau neesmu tā mocījies,» es sev teicu (atcerējos agrākās šāda veida greizsirdības lēkmes), «un beigās izrādījās, ka nekā nav. Tā arī tagad varbūt, pat droši vien es sievu atradīšu mierīgi guļam; viņa atmodīsies, nopriecāsies, ka esmu ieradies, un no vārdiem, no skatieniem es jutīšu, ka nekas nav bijis un ka tas viss ir muļķības. Ak, cik tas būtu labi! — Bet nē, tā jau bijis pārāk bieži un tagad vairs nebūs,» man sacīja kaut kāda balss, un viss sākās no gala. Jā, tās bija īstas mocības! Jaunekli es nevestu vis uz sifilisa slimnīcu, lai iznīdētu viņā tieksmi pēc sievietēm, bet savā dvēselē, lai paskatās uz tiem sātaniem, kas to plosīja! Briesmīgi bija tas, ka, pēc manām domām, man bija neapšaubāmas, pilnīgas tiesības uz viņas miesu, it kā tā būtu mana paša, un reizē ar to jutu, ka valdīt pār šo miesu es nespēju, ka tā nav mana un ka viņa ar to var rīkoties, kā grib, bet viņa ar to grib rīkoties ne tā, kā es gribu. Un es neko nevaru padarīt ne viņam, ne viņai. Viņš, kā klētnieks Vaņa pie karātavām, uzdziedās dziesmu par to, kā skūpstījis viņas cukursaldās lūpas, un tā tālāk. Un virsroka būs viņam. Bet viņai es ne tik nevaru padarīt. Ja viņa nav neko izdarījusi, bet grib, un es zinu, ka grib, tad ir vēl ļaunāk: labāk jau tad būtu izdarījusi, lai es zinātu, lai nebūtu neziņas. Es nevarētu pateikt, ko es gribēju. Es gribēju, lai viņa nevēlētos to, ko viņai vajadzēja vēlēties. Tas bija pilnīgs ārprāts!

XXVI

— Priekšpēdējā stacijā, kad konduktors ienāca atprasīt biļetes, es, savas mantas savācis, izgāju vagona priekštelpā, un apziņa, ka jau tuvu, ka nu izšķirsies, vēl palielināja manu uztraukumu. Man kļuva auksti un žokļi tā drebēja, ka klabēja zobi. Mehāniski kopā ar pūli izgāju no stacijas, paņēmu ormani, iesēdos un braucu. Es braucu un, ne par ko nedomādams, skatījos uz retajiem gājējiem, sētniekiem, ēnām, ko meta laternas un mana līnijdroška te priekšā, te aiz muguras. Kādu pusversti nobraucis, jutu, ka salst kājas, un atcerējos, ka vagonā novilku vilnas zeķes un ieliku tās somā. Kur soma? Vai tā ir te? Jā, te. Bet kur kurvis? Apķēros, ka esmu pavisam aizmirsis par bagāžu, bet, atcerējies un izvilcis kvīti, nolēmu, ka nav vērts atgriezties pēc tās, un braucu tālāk.

Lai kā tagad cenšos, nekādi nevaru atcerēties savu toreizējo stāvokli: ko es domāju? Ko es gribēju? Neko nezinu. Atceros tikai, ka nojautu, ka manā dzīvē gata-vojas kaut kas briesmīgs un ļoti svarīgs. Vai tāpēc notika tas svarīgais, ka es tā domāju, vai arī tāpēc, ka nojautu, — nezinu. Var būt arī, ka pēc tā, kas notika, visi iepriekšējie brīži manā atmiņā ieguva drūmu nokrāsu. Piebraucu pie lievenēm. Bija ap vieniem. Daži ormaņi stāvēja pie lievenēm un gaidīja braucējus, apgaismotos logus vērodami (gaišie logi bija mūsu dzīvoklī, zālē un viesistabā). Neapjēgdams, kāpēc tik vēlu mūsu logos deg ugunis, joprojām būdams tanī pašā stāvoklī, kad cilvēks gaida kaut ko briesmīgu, uzkāpu uz lievenēm un piezvanīju. Atvēra sulainis, centīgais un loti dumjais Jegors. Pirmais, kas dūrās acīs, — priekšnamā blakus citiem apģērbu gabaliem karājās viņa mētelis. Man vajadzētu brīnīties, bet es nebrīnījos, it kā to būtu gaidījis. «Kā tad,» es sev teicu. Kad es pajautāju Jegoram, kas atnācis, un viņš man nosauca Truhačevska vārdu, es jautāju, vai ir vēl kāds. Viņš atbildēja:

— Neviena nav.

Atceros, ka viņš man to pateica tādā balsī, it kā gribējis mani iepriecināt un izkliedēt šaubas, ka varētu būt vēl kāds cits. «Neviena nav. Tā, tā,» es sev it kā sacīju.

— Bet bērni?

— Paldies dievam, veseli. Jau sen guļ.

Es nespēju atvilkt elpu un apvaldīt trīsošos žokļus. «Jā, tātad nav vis tā, kā es domāju: agrāk es domāju — nelaime, bet izrādījās, ka viss ir labi, pa vecam. Bet tagad vairs nav pa vecam, un te nu ir viss, ko es iztēlojos un domāju, ko tikko stādijos priekšā, un nu tas viss ir īstenībā. Te nu ir viss ,..»

Gandrīz sāku skaļi raudāt, bet tūlīt nelabais pateica priekšā: «Raudi vien, ļaujies sentimentālām jūtām, bet viņi mierīgi šķirsies, pierādījumu nebūs, un tu visu mūžu šaubīsies un mocīsies.» Un tūliņ sevis žēlošana izzuda un radās dīvainas jūtas, — jūs neticēsiet, — es kļuvu priecīgs, ka tagad beigsies manas mokas, ka tagad sievu varu sodīt, varu tikt no viņas vaļā, ka varu ļaut vaļu savām dusmām. Un es ļāvu vaļu savām dusmām — kļuvu zvērs, ļauns, viltīgs zvērs.

— Nevajag, nevajag, — es teicu Jegoram, kas gribēja doties uz viesistabu, — bet, lūk, ko: ej, žigli paņem ormani un brauc; te būs kvīts, izņem bagāžu. Ej!

Viņš aizgāja pa gaiteni pēc mēteļa. Baidīdamies, ka tos iztraucēs, pavadīju viņu līdz viņa istabiņai un pagaidīju, kamēr viņš apģērbjas. Viesistabā aiz blakusistabas bija dzirdamas balsis un nažu un šķīvju šķinda. Viņi ēda un nebija dzirdējuši zvanu. «Kaut jel tagad neiznāktu ārā,» es nodomāju. Jegors uzvilka savu mēteli ar Astrahaņas jērādas apkakli un izgāja. Es izlaidu viņu un aizslēdzu durvis, un man kļuva baigi, kad sajutu, ka esmu palicis viens un ka man tūliņ jārīkojas. Kā — es vēl nezināju. Zināju tikai, ka tagad viss pagalam, ka šaubu par sievas nevainību vairs nevar būt un ka es tūliņ viņu sodīšu un darīšu galu savām attiecībām ar viņu.

Agrāk man vēl bija šaubas, es sev teicu: «Bet varbūt nav taisnība, varbūt es maldos,» — tagad to vairs nebija. Viss bija galīgi izlemts. Slepeni no manis, vienatnē ar viņu, naktī! Viņa taču pilnīgi visu aizmirsusi. Vai arī, kas vēl ļaunāk, tīšuprāt tāda drosme, pārdrošība noziegumā, lai šī pārdrošība noderētu par nevainības pazīmi. Viss ir skaidrs. Šaubu nav. Es baidījos tikai no tā, ka viņi neaizbēg, nesadomā vēl jaunu krāpšanas veidu un līdz ar to neatņem man skaidros pierādījumus un iespēju sodīt. Un, lai ātrāk viņus pārsteigtu, ne caur viesistabu, bet caur gaiteni un bērnistabu uz pirkstgaliem gāju uz zāli, kur viņi sēdēja.

Pirmajā bērnistabā zēni gulēja. Otrajā — aukle sa-kustējās, gribēja atmosties, un es iztēlojos, ko viņa nodomās, visu uzzinājusi, un pie šim domām mani pār-ņēma tāds žēlums pret sevi, ka nespēju savaldīt asaras un, lai neuzmodinātu bērnus, uz pirkstgaliem izgāju gaitenī, tad savā kabinetā, nokritu uz dīvāna un sāku raudāt.

«Es esmu godīgs cilvēks, cienījamu vecāku dēls, visu savu mūžu esmu sapņojis par ģimenes dzīves laimi, es, vīrietis, nekad neesmu bijis viņai neuzticīgs… Un kas tagad ir! Pieci bērni, bet viņa apkampj muzikantu, tāpēc ka viņam sarkanas lūpas! Nē, viņa nav cilvēks! Viņa ir padauza, riebīga padauza! Un tepat blakus istaba, kurā guļ bērni, kam viņa liekuļojusi savu mīlestību visu mūžu. Un rakstīt man to, ko viņa rakstīja! Un tik nekaunīgi uzkārties kaklā! Vai tad es ko zinu? Varbūt visu laiku tā bijis. Varbūt viņa jau sen ar sulaiņiem piegulējusi visus bērnus, kas skaitās mani. Un ja es būtu atbraucis rīt, viņa sasukājusies, slaidu vidukli, laiskām, graciozām kustībām (es redzēju savā priekšā viņas pievilcīgo, nīstamo seju) sagaidītu mani, un greizsirdības zvērs visu mūžu sēdētu manā sirdī un plosītu to. Ko domās aukle, ko Jegors? Un nabaga Līziņa! Viņa jau kaut ko saprata. Šī nekaunība! Šie meli! Sī dzīvnieciskā juteklība, kuru es tik labi pazīstu,» es sev stāstīju.

Gribēju piecelties, bet nejaudāju. Sirds tā dauzījās, ka es nespēju noturēties kājās. Ak, es nomiršu ar trieku. Viņa mani nogalinās. Viņai to vien tikai vajag. Ko, viņa nogalinās? Ak nē, tas viņai būtu pārāk izdevīgi, un to prieku es. viņai nesagādāšu. Jā, un es te sēžu, bet viņi tur ēd un smejas, un . . . Jā, kaut gan viņa vairs nebija tik jauna, viņš to nenoniecināja: viņa tomēr bijai glīta, bet galvenais, ka tas nebija bīstami viņa dargajai veselībai. «Un kāpēc es viņu toreiz nenožņaudzu,» es sev sacīju, atcerēdamies to brīdi, kad pirms nedēļas sievu izgrūdu no kabineta un pēc tam dauzīju lietas. Spilgti atcerējos stāvokli, kādā toreiz atrados; ne vien atcerējos, bet arī izjutu to pašu vajadzību sist, postīt, kādu jutu toreiz. Atceros, kā man iegribējās rīkoties, un visi apsvērumi, izņemot tos, kuri bija vajadzīgi, lai rīkotos, izgaisa no galvas. Mani pārņēma tas zvēra vai cilvēka stāvoklis, kad tas fiziska uzbudinājuma ietekmē briesmu brīdi darbojas precīzi, nesteigdamies, bet ari nezaudēdams ne mirkli, un visu dara tikai ar vienu noteiktu mērķi.

XXVII

— Vispirms es novilku zābakus un, palicis zeķēs, piegāju pie sienas, kur virs dīvāna man karājās šautenes un dunči, un paņēmu līku Damaskas dunci, kas ne reizes nebija lietots un bija briesmīgi ass. Es to izvilku no maksts. Maksts, atceros, aizkrita aiz dīvāna, un es, atceros, teicu sev: «Vēlāk vajag to sameklēt, citādi pazudis.» Pēc 1am novilku mēteli, kas man visu laiku bija mugurā, un, klusi soļodams vienās zeķēs, gāju turp.

Klusi piezadzies, pēkšņi atveru durvis. Atceros viņu sejas izteiksmi. Atceros šo izteiksmi, jo tā man sagādāja mokošu prieku. Tā bija šausmu izteiksme. To man tikai vajadzēja. Es nekad neaizmirsīšu šo izmisīgo šausmu izteiksmi, kas pirmajā mirklī izpaudās abās sejās, kad viņi mani ieraudzīja. Viņš, šķiet, sēdēja pie galda, bet, ieraudzījis vai izdzirdējis mani, pielēca kājās un apstājās ar muguru pret skapi. Viņa sejā bija tikai nepārprotamu baiļu izteiksme. Viņas sejā arī bija tā pati baiļu izteiksme, bet kopā ar to vēl kas cits. Ja būtu tikai viena izteiksme, varbūt nenotiktu tas, kas notika; taču sievas sejas izteiksmē, vismaz pirmajā brīdī man tā likās, pavīdēja vēl arī apbēdinājums, neapmierinātība ar to, ka iztraucēts viņas mīlas brīdis un laime ar muzikantu. Viņai, šķita, vairāk neko nevajadzēja, izņemot to, lai šobrīd netraucētu būt laimīgai. Kā viena, tā otra izteiksme tikai mirkli atspoguļojās viņu sejās. Šausmu izteiksmi Truhačevska sejā tūliņ nomainīja jautājuma izteiksme: var vai nevar melot? Ja var, tad jāsāk tūliņ. Ja ne, tad jāmeklē vēl kaut kas cits. Bet kas? Viņš jautājoši paskatījās manā sievā. Viņas sejā dusmu un apbēdinājuma izteiksmi, kad viņa paskatījās Truhačevskī, kā man šķita, nomainīja rūpes par viņu.

Uz mirkli es apstājos durvīs, turēdams dunci aiz mu-guras. Tanī pašā mirklī viņš pasmaidīja un līdz smiek-līgumam vienaldzīgā balsī iesāka:

— Bet mēs muzicē'jām …

— Cik negaidīti, — tad pat iesāka sieva, pakļaudamās viņa tonim.

Taču ne viens, ne otrs nepateica līdz galam: mani sagrāba tas pats trakums, kuru es izjutu pirms nedēļas. Atkal es jutu vajadzību postīt, izdarīt vardarbības, atkal es biju apskurbis no trakuma un ļāvos tam.

Abi nepateica līdz galam… Sākās tas, no kā viņš baidījās, kas pārtrauca tūliņ visu, ko viņi runāja. Es metos pie sievas, vēl arvien slēpdams dunci, lai viņš netraucētu ietriekt to viņai sānos zem krūtīm. Šo vietu es biju izvēlējies no paša sākuma. Brīdī, kad metos pie sievas, viņš ieraudzīja un, ko es nekādi nebiju gaidījis, satvēra mani pie rokas, un iesaucās:

— Atjēdzieties, ko jūs darāt! Palīgā!

Es izrāvu roku un klusēdams metos viņam virsū. Viņa acis sastapās ar manējām, viņš pēkšņi nobālēja kā audekls, līdz pat lūpām, acis kaut kā sevišķi iezibējās, un, ko es arī nekādi negaidīju, viņš pašmauca zem klavierēm un tad pa durvīm laukā. Gribēju dzīties viņam pakaļ, bet uz manas kreisās rokas uzgūlās smagums. Tā bija viņa. Es rāvos uz priekšu. Viņa vēl smagāk uzgūlās un nelaida vaļā. Šis negaidītais traucējums, smagums un viņas pieskaršanās, kas bija man pretīga, vēl vairāk mani iekveldināja. Es jutu, ka esmu pilnīgi traks, ka esmu briesmīgs, un priecājos par to. Atvēzējos no visa spēka*ar kreiso roku un ar elkoni trāpīju viņai tieši sejā. Viņa iekliedzās un palaida manu roku. Gribēju mesties viņam pakaļ, bet atcerējos, ka zeķēs būtu smieklīgi skriet pakaļ sievas mīļākajam, bet smieklīgs būt es negribēju, es gribēju būt briesmīgs. Lai gan biju briesmīgi satracinājies, visu laiku atcerējos, kādu iespaidu es atstāju uz citiem, un pat šis iespaids daļēji vadīja mani. Es pagriezos pret sievu. Viņa bija nokritusi uz kušetes un raudzījās manī, ar roku aizklājusi acis, pa kurām biju trāpījis. Viņas sejā atspoguļojās bailes un naids pret mani — pret ienaidnieku, gluži kā žurkai, kad paceļ slazdu, kurā tā iekritusi. Es vismaz neko citu viņā neredzēju kā tikai šīs bailes un naidu pret mani. Tas bija tās pašas bailes un naids pret mani, kam vajadzēja radīt mīlestību pret citu. Bet var jau būt, es noturētos un neizdarītu to, ko izdarīju, ja viņa klusētu. Taču viņa pēkšņi sāka runāt un tvarstīt manu roku, kurā bija duncis.

— Atjēdzies! Ko tu dari? Kas tev noticis? Nekā taču nav, nekā, nekā … Zvēru!

Es varbūt vēl vilcinātos, bet šie viņas beidzamie vārdi, no kuriem es secināju pretējo, tas ir, ka viss ir bijis, izraisīja atbildi. Un atbildei vajadzēja būt saskanīgai ar stāvokli, kādā es sevi biju novedis, viss gāja crescendo \ un tam vajadzēja arī turpmāk tāpat pieaugt. Arī trakumam ir savi likumi.

— Nemelo, riebekle! — es iebrēcos un ar kreiso roku satvēru viņas roku, bet viņa izrāvās. Tomēr es, neizlaizdams dunci, satvēru sievu ar kreiso roku pie kakla, nogāzu uz muguras un sāku žņaugt. Cik sīksts bija kakls… Viņa ar abām rokām satvēra manas rokas, raudama tās nost no kakla, un es, it kā to būtu gaidījis, ar visu spēku ietriecu dunci kreisajā sānā lejpus ribām.

Kad ļaudis saka, ka viņi trakuma lēkmē neapjēdz, ko dara, — tās ir blēņas, meli. Es visu apjēdzu un ne mirkli nezaudēju saprātu. Jo vairāk es kveldināju sevī trakumu, jo spilgtāk manī iedegās saprāta gaisma, un tajā es nevarēju neredzēt, ko daru. Ikkatru mirkli es zināju, ko daru. Nevaru apgalvot, ka es zināju, ko darīšu turpmāk, taču tobrīd, kad noritēja darbība, pat, šķiet, mazliet uz priekšu, es zināju, ko daru, it kā tāpēc, lai varētu nožēlot notikušo, lai varētu sev teikt, ka man bija iespējams apstāties. Es zināju, ka duru lejpus ribām un ka duncis ieies. Mirklī, kad es to darīju, es zināju, ka daru ko briesmīgu, tādu, ko neesmu nekad darījis un kam būs briesmīgas sekas. Bet šī apziņa pazibēja kā

1 — pieaugot.

zibens, un apziņai tūliņ sekoja rīcība. Rīcību es apzinājos ārkārtīgi spilgti. Es dzirdēju un atceros, ka duncis uz mirkli atdūrās pret korseti un vēl kaut ko un pēc tam iegrima mīkstumā. Viņa satvēra dunci ar rokām, sagraizīja tās, taču nenoturēja. Ilgi pēc tam, cietumā, kad manī bija noticis morāls apvērsums, es domāju par šo mirkli, atcerējos, ko varēju, un pārliku. Atceros briesmīgo apziņu mirkli, tikai mirkli pirms rīcības, ka es nogalinu un jau esmu nogalinājis sievieti, neaizsargātu sievieti, savu sievu. Šo šausmu apziņu es atceros un tāpēc secinu un pat neskaidri atceros, ka, iedūris dunci, tūliņ to izvilku, vēlēdamies labot izdarīto un apturēt. Mirkli es stāvēju nekustīgi, gaidīdams, kas būs, vai var ko labot. Viņa piecēlās kājās, iekliedzās:

— Auklei Viņš mani nogalināja!

Troksni izdzirdusi, aukle stāvēja durvīs. Es vēl jo-projām stāvēju gaidīdams un neticēdams. Bet tad no korsetes izšļācās asinis. Tikai tad es sapratu, ka labot neko nevar, un tūliņ nolēmu, ka arī nevajag, ka taisni to arī esmu gribējis un taisni tas man bija jāizdara. Es pagaidīju, kamēr viņa nokrita un aukle ar kliedzienu: «Vai dieniņ!» — pieskrēja pie viņas, un tikai tad nometu dunci un izgāju no istabas.

«Nevajag uztraukties, jāzina, ko es daru,» es pats sev teicu, neraudzīdamies ne sievā, ne auklē. Aukle kliedza, sauca kalponi. Aizgāju pa gaiteni un, aizsūtījis kalponi, iegāju savā istabā. «Kas tagad būtu darāms?» es jautāju sev un tūliņ sapratu, kas. Iegājis kabinetā, tūliņ piegāju pie sienas, noņēmu revolveri, apskatīju to — tas bija pie-lādēts — un noliku uz galda. Pēc tam izvilku no dīvāna apakšas maksti un apsēdos.

Es ilgi tā sēdēju. Neko nedomāju, neko nepūlējos at-cerēties. Dzirdēju, ka tur kaut ko dara. Dzirdēju, ka kāds atbrauc, tad vēl kāds. Pēc tam dzirdēju un redzēju, ka Jegors ienes kabinetā grozu, ko es biju atvedis. It kā tas kādam būtu vajadzīgs!

— Vai dzirdēji, kas noticis? — es jautāju. — Saki sētniekam, lai padod ziņu policijai.

Viņš neko neatbildēja un aizgāja. Es piecēlos, aizslēdzu durvis un, sameklējis papirosus un sērkociņus, sāku smēķēt. Vēl nebiju izsmēķējis papirosu, kad mani sagrāba un pievārēja miegs. Es gulēju laikam stundas divas. Atceros, redzēju sapnī, ka ar sievu esam draudzīgi, saķildojāmies, bet līgstam mieru, ka kaut kas traucē, bet mēs esam draudzīgi. Mani uzmodināja klauvējiens pie durvīm. «Tā ir policija,» es nodomāju pamozdamies. «Es taču, šķiet, nogalināju. Bet varbūt tā ir viņa un nekas nav noticis.» Pie durvīm vēl pieklauvēja. Es neko neatbildēju, risinādams jautājumu: vai tas bija vai nebija? Jā, bija. Es atcerējos korsetes pretestību un dunča iegrimšanu, un drebuļi pārskrēja man pār muguru. «Jā, tas bija. Jā, tagad nu vajag arī sevi,» es sev teicu. Taču es to runāju, bet zināju, ka sev galu nepadarīšu. Tomēr piecēlos un atkal paņēmu rokās revolveri. Bet dīvaini: atceros, pirms tam daudzreiz biju tuvu pašnāvībai, pat todien vilcienā man tas šķita viegli izdarāms, viegli taisni tāpēc, ka domāju ar to pārsteigt sievu. Tagad es nekādi nespēju ne tikai sevi nogalināt, bet nespēju pat domāt par to. «Kāpēc es to darīšu?» es sev jautāju, un atbildes nebija. Pie durvīm vēlreiz pieklauvēja. «Jā, vispirms taču jāuzzina, kas tur klauvē. Gan vēl pagūšu.» Es noliku revolveri un apsedzu to ar avīzi. Piegāju pie durvīm un atbīdīju bultu. Tā bija sievasmāsa, lādzīga, vientiesīga atraitne.

— Vasja! Kas tad tas? — viņa izsaucās un sāka raudāt, uz ko vienmēr bija gatava.

— Kas ir? — es rupji jautāju. Es redzēju, ka nebija nekādas vajadzības būt ar viņu rupjam, bet nevarēju izdomāt nekādu citu toni.

— Vasja, viņa mirst! Ivans Fjodorovičs teica. — Ivans Fjodorovičs bija ārsts, viņas ārsts, padomdevējs.

— Vai tad viņš ir šeit? — es jautāju, un atkal sacēlās viss niknums, kas man bija pret viņu. — Nu un tad?

— Vaisja, ej pie viņas. Ak, cik tas šausmīgi, — sievasmāsa teica.

«Iet pie viņas?» es sev jautāju. Un tūliņ atbildēju, ka jāiet pie viņas, ka, acīm redzot, vienmēr tā dara, ja vīrs, tā kā es, nogalina sievu, tad katrā ziņā jāiet pie

viņas. «Ja jau tā pieņemts, tad jāiet,» es sev teicu. «Bet, ja vajadzēs, vienmēr pagūšu,» nodomāju par savu nolūku nošauties un gāju viņai līdzi. «Tagad būs frāzes, grimases, bet es tām nepadošos,» es sev saciju.

— Pag, — es teicu māsai, — muļķīgi izskatās bez zābakiem, es uzvilkšu vismaz kurpes.

XXVIII

— Un dīvaini! Atkal, kad es izgāju no kabineta un soļoju pa pazīstamajām istabām, atkal manī radās ce-rība, ka nekas nav bijis, bet riebīgās zāles un to smaka — jodoforms, karbols — mani pārsteidza. Nē, viss noticis. Iedams pa gaiteni garām bērnistabai, es ieraudzīju Līziņu. Viņa raudzījās manī izbiedētām acīm. Man pat šķita, ka tur bija visi pieci bērni un visi raudzījās manī. Piegāju pie durvīm, un istabmeita no iekšpuses atvēra man un izgāja. Pirmais, kas man dūrās acīs, bija viņas gaišpelēkais tērps uz krēsla, viss melns no asinīm. Ar paceltiem ceļgaliem viņa gulēja mūsu divguļamajā gultā manā pusē — tur bija vieglāk tikt klāt. Viņa gulēja lēzeni, tikai spilvenos vien, ar atpogātu jaku. Uz brūces kaut kas bija uzlikts. Istabā turējās smaga jodoforma smaka. Vispirms un visvairāk mani pārsteidza viņas pietūkusī seja, kas metās zilgana pampuma vietās pie deguna un zem acs. Tās bija mana elkoņa trieciena pēdas, kad viņa gribēja mani atvairīt. Te nebija nekāda skaistuma, gluži otrādi — viņā parādījās kaut kas riebīgs. Es apstājos pie sliekšņa.

— Ej taču, ej taču pie viņas! — man teica māsa.

«Jā, laikam jau viņa grib nožēlot grēkus,» es nodomāju. «Vai piedot? Jā, viņa mirst, un viņai var piedot,» domāju, cenzdamies būt augstsirdīgs. Es piegāju tuvu klāt. Viņa ar pūlēm pacēla uz mani acis, viena bija sadauzīta, un ar pūlēm, stomīdamās teica:

— Panāci gan savu, nogalināji … — Un viņas sejā cauri fiziskām sāpēm un pat nāves tuvumā izpaudās tas pats vecais, man pazīstamais, saltais dzīvnieciskais naids. — Bērnus .»« es tomēr tev … neatdošu … Viņa (viņas māsa) paņems …

Bet to, kas man bija galvenais, — savu vainu, pār-kāpumu, viņa it kā neturēja par vajadzīgu pieminēt.

— Jā, paraugies nu, ko tu esi izdarījis, — viņa teica, raudzīdamās uz durvīm un iešņukstēdamās. Durvīs stā-vēja māsa ar bērniem. — Jā, redzi, ko tu esi izdarījis.

Es paskatījos uz bērniem, uz viņas satūkušo, sadauzīto seju un pirmo reizi aizmirsu sevi, savas tiesības, savu lepnumu, pirmo reizi ieraudzīju viņā cilvēku. Un tik niecīgs man šķita viss, kas mani apvainoja, — visa mana greizsirdība, un tik svarīgs tas, ko biju izdarījis, ka es gribēju piekļauties ar seju viņas rokai un teikt: «Piedod!» — bet nedrīkstēju.

Viņa klusēja, acis aizvērusi, acīm redzot, vairs nespēdama nekā pateikt. Tad viņas sakropļotā seja iedrebējās un saviebās. Viņa ar nevarīgu kustību atgrūda mani.

— Kāpēc tas viss notika? Kāpēc?

— Piedod man, — es sacīju.

*— Piedot? Tas viss ir blēņas!… Kaut tikai nebūtu jāmirst! … — viņa iesaucās, paslējās augšā, un viņas drudžaini mirdzošās acis pievērsās man. — Jā, tu savu panāci! … Ienīstu! … Vai! Ak! — viņa iesaucās, acīm redzot, murgos no kaut kā izbijusies. — Nu, nogalini, nogalini, es nebīstos.,. Tikai visus, visus, arī viņu. Aizgāja. Aizgājali

Viņa visu laiku murgoja. Viņa nevienu nepazina. To pašu dienu ap pusdienas laiku viņa nomira. Bet, iekams tas notika, mani pulksten astoņos aizveda uz iecirkni un no turienes uz cietumu. Un tur, nosēdējis vienpadsmit mēnešus, tiesu gaidīdams, es pārdomāju par sevi un savu pagātni un sapratu to. Es sāku saprast trešajā dienā. Trešajā dienā mani veda turp

Viņš kaut ko gribēja teikt, bet, nespēdams apvaldīt raudas, apstājās. Saņēmis spēkus, viņš turpināja:

— Es sāku saprast tikai tad, kad ieraudzīju viņu zārkā … — Viņš iešņukstējās, bet tūliņ steidzīgi turpināja: — Tikai tad, kad ieraudzīju viņas mirušo seju, es sapratu visu, ko esmu izdarījis. Sapratu, ka es, es esmu nogalinājis viņu, ka es esmu par iemeslu tam, ka viņa, kas agrāk bija dzīva, kustīga, silta, tagad kļuvusi nekustīga, vaska dzeltena, auksta un ka to par labu vērst vairs nevar nekad, nekur, ne ar ko. Tas, kas to nav pārdzīvojis, tas nevar saprast.,. Ū! ū! ū!… — viņš vairākas reizes iesaucās un apklusa.

Mēs ilgi sēdējām klusēdami. Viņš šņukstēja un klu-sēdams drebēja manā priekšā.

— Atvainojiet..»

Pozdniševs novērsās no manis un atgūlās uz sola, ietinies segā. Tanī piestātnē, kur man vajadzēja izkāpt, —tas bija pulksten astoņos no rīta — es piegāju pie viņa, lai atvadītos. Vai nu viņš gulēja, vai izlikās, bet viņš nepakustējās. Es pieskāros viņam ar roku. Viņš nometa segu, un varēja redzēt, ka viņš nav gulējis.

— Ardievu! — es teicu, sniegdams viņam roku.

Viņš pasniedza savējo un mazliet pasmaidīja, bet tik

žēli, ka man iegribējās raudāt.

— Jā, atvainojiet, — viņš vēlreiz atkārtoja to pašu vārdu, ar ko nobeidza visu stāstu.

SĀTANS

«Bet es jums saku, ka ikviens, kas sievu uzskata, to iekārodamies, — tas ar viņu laulību jau pārkāpis savā sirdi.

Bet, ja tava labā acs tevi apgrēcina, izrauj to un met nost, jo tas tev labāk, ka viens no taviem locekļiem pazūd, nekā kad visa tava miesa top iemesta ellē.

Un, ja tava labā roka tevi apgrēcina, nocērt to un met nost, jo tas tev labāk, ka viens no taviem locekļiem pazūd, nekā kad visa tava miesa top iemesta ellē» (Mateja ev., V, 28, 29, 30).

I

Jevgeņiju Irteņevu gaidīja spoža karjera. Viss tam bija labvēlīgs. Teicama audzināšana mājās, spīdoši pabeigts Pēterburgas universitātes juridiskās fakultātes kurss, sakari visaugstākajā sabiedrībā, kurus viņam bija atstājis nesen mirušais tēvs, un pat vieta ministrijā paša ministra aizgādībā. Bija arī īpašums, pat liels īpašums, bet apšaubāms. Tēvs bija dzīvojis ārzemēs un Pēterburgā, devis dēliem — Jevgeņijam un vecākajam — Andrejam, kurš kalpoja kavalērgardē, pa seši tūkstoši un pats ar māti nodzīvojis ļoti daudz. Tikai vasarā viņš uz diviem mēnešiem atbraucis uz muižu, bet ar saimniecību nenodarbojies, ļaudams vaļu izlepušajam pārvaldniekam, kurš ari nenodarbojās ar muižas saimniecību, lai gan baudīja pilnīgu uzticību.

Pēc tēva nāves, kad brāļi sāka dalīt īpašumu, izrādījās tik daudz parādu, ka pilnvarotais lietvedis pat ieteica atteikties no mantojuma, paturot tikai vecāsmātes muižu, kuru novērtēja uz simt tūkstošiem. Bet kaimiņš, muižnieks, kam bija darīšanas ar veco Irteņevu, tas ir, viņam bija vekselis un tādēļ viņš atbrauca uz Pēterburgu, teica, ka, neraugoties uz parādiem, stāvokli var labot un vēl saglabāt lielo īpašumu. Vajadzēja tikai pārdot mežu, dažas vecaines un paturēt galveno zelta bedri — Semjonovsku ar četriem tūkstošiem desetīnu melnzemes, cukurfabriku un divsimt desetīnām līča pļavu, nodoties šim darbam un, nometoties uz dzīvi muižā, gudri un taupīgi saimniekot.

Un tā nu Jevgeņijs, atbraucis pavasarī (tēvs nomira gavēņa laikā) uz muižu un visu apskatījis, nolēma aiziet no dienesta, apmesties kopā ar māti uz laukiem un nodarboties ar saimniecību, lai saglabātu galveno muižu. Ar brāli, ar kuru Jevgeņijs nebija diez cik draudzīgs, viņš nokārtoja tā: apņēmās maksāt viņam četrus tūkstošus gadā vai arī uzreiz astoņdesmit tūkstošus, un par to brālis atteicās no savas mantojuma daļas.

Tā viņš ari izdarīja un, apmeties ar māti lielajā namā, dedzīgi un reizē arī uzmanīgi ķērās pie saimniecības.

Parasti domā, ka visparastākie konservatori ir veci ļaudis, bet novatori ir jaunieši. Tas nav gluži tā. Vispa-rastākie konservatori ir jaunie. Tie ir jaunie ļaudis, kuriem gribas dzīvot, bet kuri nedomā un kuriem nav laika padomāt par to, kā vajae dzīvot, un kuri tāpēc izvēlas sev par paraugu to dzīvi, kāda bijusi.

Tā bija arī ar Jevgeņiju. Nometoties tagad uz dzīvi muižā, viņa sapnis un ideāls bija atjaunot to dzīves veidu, kāds bijis nevis tēva — tēvs bija slikts saimnieks, — bet vectēva laikā. Un tagad gan namā, gan dārzā, gan saimniecībā, protams, ar grozījumiem, kādus prasīja laika gars, viņš centās atdzīvināt vectēva dzīves veida vispārīgo garu — viss ļoti plaši, visapkārt pārticība, kārtība un labierīcības, bet, lai šādu dzīvi nodibinātu, bija ļoti daudz darba: vajadzēja gādāt maksājumus kreditoriem un bankām, un tāpēc bija jāpārdod zemes gabali, jāpagarina maksājumi, vajadzēja arī gādāt naudu, lai gan ar pieņemtu darbaspēku, gan ar muižas ļaudīm apsaimniekotu lielo Semjonovskas muižu ar četriem tūkstošiem aramzemes un cukurfabriku, vajadzēja visu darīt tā, lai māja un dārzs neizskatītos nolaisti un pamesti.

Darba bija daudz, taču Jevgeņijam bija arī daudz spēka — kā fiziska, tā garīga. Viņš bija divdesmit sešus gadus vecs, vidēja, spēcīga auguma, ar vingrošanā attīstītiem muskuļiem, sangviniķis, ar košu sārtumu pār visu vaigu, sārtām lūpām, baltiem zobiem, gan paplāniem, bet mīkstiem un vijīgiem matiem. Viņa vienīgais fiziskais trūkums bija tuvredzība, kuru viņš pats bija veicinājis, nēsājot brilles, un tagad vairs nevarēja iztikt bez pensneja, kas uz deguna jau iezīmēja rievu augšpus kumpas. Tāds viņš bija fiziski, bet viņa garīgais tēls bija tāds, ka, jo tuvāk kāds viņu iepazina, jo vairāk mīlēja. Māte vienmēr bija mīlējusi viņu vairāk par citiem, bet tagad, pēc vīra nāves, veltīja viņam ne vien visu savu maigumu, bet arī savu dzīvi. Bet ne jau māte vien viņu tā mīlēja. Ģimnāzijas un studiju biedri viņu vienmēr ne vien mīlēja, bet arī cienīja. Uz svešiem viņš atstāja tādu pašu iespaidu. Nevarēja neticēt tam, ko viņš saka, nevarēja pat iedomāties, ka cilvēks ar tik atklātu, godīgu seju un, galvenais, ar tādām acīm spētu krāpt vai melot.

Vispār visa viņa personība viņam daudz palīdzēja darbā. Kreditors, kas kādam citam atteiktu, viņam ticēja. Pārvaldnieks, stārasts, zemnieks, kas izdarītu kādu nelietību, kādu citu apmānītu, aizmirsa apkrāpt, laba, vienkārša un, galvenais, atklāta cilvēka savaldzināts.

Bija maija beigas. Jevgeņijs ar pūlēm pilsētā bija no-kārtojis jautājumu par vecaines atbrīvošanu no ieķīlā-šanas, lai to pārdotu tirgonim, un no tā paša tirgoņa aizņēmās naudu, lai atjaunotu inventāru, tas ir, iegādātos zirgus, vēršus, ratus. Un galvenais — lai uzsāktu būvēt tik vajadzīgo pusmuižu. Tas viņam izdevās. Veda baļķus, namdari jau strādāja, veda arī mēslus ar astoņdesmit ratiem, taču viss līdz šim karājās mata galā.

II

Bez šīm rūpēm bija vēl kāds apstāklis, kas tajā laikā mocīja Jevgeņiju, lai gan bija nesvarīgs. Viņš savā jaunībā dzīvoja tā, kā dzīvo visi jauni, veselīgi, neprecējušies vīrieši, tas ir, viņam bija sakari ar dažādām sievietēm. Viņš nebija izvirtulis, taču arī nebija mūks, kā pats mēdza izsacīties. Tam viņš nodevās tikai tik daudz, cik nepieciešams fiziskai veselībai un garīgai brīvībai, kā viņš teica. Tas sākās kopš sešpadsmit gadu vecuma. Un līdz šim viss gāja laimīgi. Laimīgi tanī ziņā, ka viņš nenodevās izvirtībai, ne reizes neaizrāvās un ne reizes nesaslima. Sākumā viņam Pēterburgā bija šuvēja, tad viņa nogāja no ceļa un viņš iekārtojās citādi. Un tas bija tik droši nokārtots, ka nemulsināja viņu.

Bet nu viņš dzīvoja uz laukiem otro mēnesi un galīgi nezināja, ko darīt. Piespiestā atturība sāka uz viņu ļauni iedarboties. Vai patiesi tādēļ braukt uz pilsētu? Un uz kurieni? Kā? Tas satrauca Jevgeņiju Ivanoviču, bet, tā kā viņš bija pārliecināts, ka tas nepieciešams un vajadzīgs, tad viņam patiesi arī kļuva vajadzīgs un viņš juta, ka nav brīvs un ka viņa acis pret paša gribu kavējas pie katras jaunas sievietes.

Savā muižā viņš uzskatīja par nevēlamu saieties ar sievieti vai meitu. Pēc nostāstiem viņš zināja, ka viņa tēvs, tāpat arī vectēvs, šai ziņā pilnīgi atšķīrušies no tā laika muižniekiem un savās mājās nekādus nedarbus ar dzimtļaužu sievietēm nav atļāvušies, un nolēma, ka viņš arī neatļausies; bet pēc tam, arvien vairāk un vairāk juzdamies saistīts un ar šausmām iedomādamies, kas ar viņu-var notikt pilsētiņā, un sapratis, ka tagad vairs nav dzimtlaiki, viņš nolēma, ka var arī šeit. Tikai jārīkojas gan tā, lai neviens neuzzina, un tas viss notiek ne izvirtības, bet tikai veselības dēļ, tā viņš sev teica. Kad viņš to bija izlēmis, viņš kļuva vēl nemierīgāks: runādams ar stārastu, ar zemniekiem, ar galdnieku, pret paša gribu pārgāja uz sarunām par sievietēm un, ja valodas grozījās ap sievietēm, tad kavējās pie tām. Bet uz sievietēm viņš sāka skatīties arvien vairāk un vairāk.

III

Taču izlemt pašam sevī bija viena lieta, realizēt to bija kas cits. Pašam tuvoties sievietei nav iespējams. Kuru izvēlēties? Kuru? Tas jādara ar kāda cita palīdzību, bet pie kā griezties?

Reiz viņam gadījās ieiet padzerties mežsarga būdā. Par mežsargu bija tēva kādreizējais mednieks. Jevgeņijs Ivanovičs ar viņu uzsāka runāties, un mežsargs sāka stāstīt vecus nostāstus par dzīrošanu medībās. Un Jevgeņijam Ivanovičam iešāvās prātā, ka labi būtu te, būdā, vai arī mežā visu to iekārtot. Viņš tikai nezināja, kā to izdarīt; un vai vecais Daņila gribēs ķerties pie tā? «Varbūt viņš nobīsies no tāda priekšlikuma un es kritīšu kaunā, bet varbūt arī itin vienkārši būs ar mieru,» — tā viņš domāja, klausīdamies Daņilas nostāstus. Daņila stāstīja, kā viņi apmetušies tālajā laukā pie diakona sievas un kā viņš Prjaņičņikovam atvedis bābieti.

«Var,» Jevgeņijs nodomāja.

— Jūsu tētiņš, lai viņam debesu valstība, ar šīm muļķībām nenodarbojās.,

«Nevar,» Jevgeņijs nodomāja, bet, lai papētītu, teica:

— Bet kā tad tu nodarbojies ar tādām nelabām lietām?

— Kas tur ļauns? Ir šī priecīga, ir mans Fjodors Zaharičs gaužām apmierināts. Man rublis. Ko tad lai šis dara? Tak jau dzīvs cilvēks. Šņabi arī dzer.

«Jā, var teikt,» Jevgeņijs nodomāja un tūliņ uzsāka.

— Vai zini, — viņš juta, ka tumši pietvīkst, — vai zini, Daņila, es beidzos vai nost. — Daņila pasmaidīja. — Es taču neesmu nekāds mūks, esmu pieradis.

Un viņš juta, ka viss, ko saka, ir muļķības, bet bija priecīgs, jo Daņila atbalstīja.

— Kas tur, jums sen vajadzēja pateikt, to jau var, — viņš sacīja. — Jūs tikai pasakiet, kādu.

— Ak, nudien man vienalga. Nu, protams, lai nebūtu neglīta un lai būtu vesela.

— Sapratu! — Daņila uztvēra. Viņš padomāja. — Ir viens sievišķis, īsta zemenīte, — viņš iesāka. Atkal Jev-geņijs pietvīka. — īsta zemenīte. Redziet, rudenī viņu izprecināja, — Daņila sāka čukstēt, — bet viņš neko nevar izdarīt. Tas nu ir īstā reizē.

Jevgeņijs pat saviebās aiz kauna.

— Nē, nē, — viņš teica. — Man nemaz to nevajag. Man, gluži otrādi (kas varētu būt otrādi?), man, gluži otrādi, vajag, lai tikai būtu vesela un mazāk raižu, — zaldāta sieva vai tamlīdzīgi…

— Saprotu. Tad jums būs jāpagādā Stepanida. Vīrs pilsētā, šī tikpat kā zaldāta sieva. Bet sievele laba, tīrīga. Būsiet apmierināts. Es jau šai nesen teicu — «nāc», bet šī…

— Nu, kad tad?

— Kaut vai rīt. Es, šekur, iešu pec tabakas un pieiešu, bet pusdienas laikā atnāciet šurp vai aiz sakņu dārza pie pirts. Neviena nav. Un pusdienas laikā jau visi guļ.

— Labs ir-

Briesmīgs uztraukums sagrāba Jevgeņiju, kad viņš devās mājup. «Kā tas būs? Kas tā par sievieti? Varbūt neglīta, briesmīga. Nē, viņas ir skaistas,» viņš sev teica, atcerēdamies tās, uz kurām bija noskatījies. «Bet ko es teikšu, ko es darīšu?»

Visu dienu Jevgeņijs bija kā apmāts. Nākamajā dienā pulksten divpadsmitos viņš devās uz mežsarga būdu. Daņila stāvēja durvīs un klusēdams nozīmīgi pamāja ar galvu uz rneža pusi. Asinis saplūda Jevgeņijam sirdī, viņš saprata un devās uz sakņu dārzu. Neviena nemanīja. Piegāja pie pirts. Atkal neviena. Iegāja iekšā, iznāca laukā un pēkšņi izdzirda brīkšķi, kas rodas, zaram lūstot. Jevgeņijs atskatījās, viņa stāvēja biezokni aiz graviņas. Viņš metās turp pāri graviņai. Tur bija nātres, kuras viņš nepamanīja. Viņš sadzelstījās un, pazaudējis pensneju, uzskrēja pretējā uzkalniņā. Baltā, izšūtā priekšautā, sarkanbrūniem, pašaustiem lindrakiem mugurā, koši sarkanā lakatā, basām kājām, svaiga, stingra, skaista viņa stāvēja un bikli smaidīja.

— Tepat apkārt ir taciņa, būtu apgājuši, — viņa sacīja. — Bet es teitan jau sen. Kur tas laiks.

Viņš piegāja klāt un atskatīdamies pieskārās viņai.

Pēc stundas ceturkšņa viņi šķīrās, viņš atrada pensneju, iegāja pie Daņilas un par atbildi uz jautājumu: «Vai esat apmierināts, lielskungs?» — iedeva rubli un devās mājās.

Viņš bija apmierināts. Kauns bija tikai sākumā. Bet pēc tam pārgāja. Un viss bija labi. Galvenais, labi, ka tagad viņš jutās viegli, bija mierīgs un spirgts. Sievieti viņš nemaz lāgā neapskatīja. Atcerējās, ka tīrīga, svaiga, glīta un vienkārša, ne vaikstās nekā. «Kuru ļaužu viņa varētu būt?» viņš domāja. «Daņila teica, ka Pečņikova. Bet kura Pečņikova? Viņi dzīvo divās sētās. Laikam būs vecā Mihailas vedekla. Jā, pareizi gan. Viņam taču dēls dzīvo Maskavā, kādreiz pajautāšu Daņilam.»

Kopš tā laika bija novērsta šī tik svarīgā lauku dzīves neērtība — piespiestā atturība. Jevgeņija domu brīvību vairs nekas netraucēja, un viņš varēja rosīgi nodoties saviem darbiem.

Bet darbs, ko Jevgeņijs sev uzvēla plecos, bija visai grūts: dažreiz viņam šķita, ka neizturēs un ka beigsies ar to, ka būs vien jāpārdod muiža, visas viņa pūles būs veltas, un, galvenais, izrādīsies, ka viņš nav izturējis, nav pratis paveikt to, ko sācis. Tas viņu visvairāk uztrauca. Viņš nepaguva aizbāzt vienu robu, kad negaidīti radās cits.

Visu šo laiku atklājās jauni un jauni tēva parādi, kas agrāk nebija zināmi. Varēja redzēt, ka beidzamajā laikā tēvs ņēmis, kur varējis. Maijā īpašuma dalīšanas laikā Jevgeņijam šķita, ka viņš beidzot zina visus parādus. Taču vasaras vidū pēkšņi saņēma vēstuli, ka vēl ir divpadsmit tūkstošu liels parāds atraitnei Jesipovai. Vekseļa nebija, bija tikai kvīts, kuru, pēc pilnvarotā vārdiem, varēja apstrīdēt. Bet Jevgeņijam ir prātā nenaca atteikties maksāt patiesu tēva parādu, tikai tāpēc vien, ka dokumentu varēja apstrīdēt. Viņam tikai vajadzēja noteikti zināt, vai tas patiesi bija parāds.

— Māmiņ! Kas tā tāda Jesipova, Kalerija Vladimirovna? — viņš jautāja mātei, kad viņi, kā parasti, satikas pie pusdienu galda.

— Jesipova? Tā ir vectēva audzēkne. Kas tad ir?

Jevgeņijs izstāstīja mātei par vēstuli.

— Brīnos, kā viņai nav kauna. Tavs tēvs viņai tik daudz deva.

— Bet vai mēs esam viņai parādā?

— Kā lai tev to saka. Parādā neesam, tēvs aiz savas bezgalīgās labsirdības .. .

— Jā, bet tēvs to uzskatīja par parādu.

— To nu es nevaru pateikt. Nezinu. Zinu, ka tev jau tā grūti.

Jevgeņijs redzēja, ka Marja Pavlovna pati nezina, ko teikt, un it kā pētīja viņu.

— Tagad man skaidrs, ka jāmaksā, — dēls teica. — Rīt aizbraukšu pie viņas un aprunāšos, vai nevar pagarināt.

— Ai, kā man tevis žēl. Bet, zini, tā būs labāk. Tu viņai saki, lai pagaida, — Marja Pavlovna runāja, acīm redzot, nomierinājusies un lepodamās ar dēla lēmumu.

Jevgeņija stāvoklis bija sevišķi grūts vēl tāpēc, ka māte, kas gan dzīvoja blakus, nemaz nesaprata viņa stāvokli. Viņa visu mūžu bija pieradusi dzīvot tik plaši, ka nevarēja pat apjēgt apstākļus, kādos atradās dēls, tas ir, ka ja ne šodien, tad rīt viss var tā iegrozīties, ka viņiem nekas nepaliks un dēlam visu nāksies pārdot un uzturēt māti, iestājoties dienestā, kas viņa stāvoklī varēja dot vislielākais divi tūkstoši rubļu. Viņa neaptvēra, ka izbēgt no šī stāvokļa var vienīgi tad, ja it visur samazina izdevumus, un tāpēc nesaprata, kādēļ Jevgeņijs tā taupa sīkumos — uz izdevumiem dārznieku, kučieru, kalpu uzturēšanai un pat pārtikai. Turklāt, kā jau vairums atraitņu, viņa pret nelaiķa piemiņu juta tādu godbijību, kas ļoti maz līdzinājās tam, ko viņa bija jutusi pret vīru, tam dzīvam esot, un nepieļāva pat domu, ka viss, ko darījis vai iekārtojis nelaiķis, varētu būt slikti un to vajadzētu grozīt.

Ar lielām pūlēm Jevgeņijs uzturēja dārzu un oranžēriju ar diviem dārzniekiem un stalli ar diviem kučieriem. Bet Marja Pavlovna naivi domāja, — ja viņa nežēlojas par ēdienu, kuru gatavoja vecais pavars, un par to, ka ne visi parka celiņi tika tīrīti un ka sulaiņu vietā bija tikai viens pats zēns, — ka līdz ar to viņa dara visu, ko vien spēj māte, kas ziedojas dēlam. Tāpat arī šis jaunais parāds, kurā Jevgeņijs saskatīja triecienu, kas gandrīz sadragāja visus viņa pasākumus, Marjas Pavlovnas acīs bija tikai gadījums, kas rāda Jevgeņija cēlumu. Marja Pavlovna pārāk neraizējās par Jevgeņija materiālo stāvokli vēl arī tāpēc, ka bija pārliecināta — dēls apprecēs bagātu līgavu un tas visu uzlabos. Viņš taču varēja apprecēt visbagātāko līgavu. Marja Pavlovna pazina kādas desmit ģimenes, kas būtu laimīgas viņam izprecināt savas meitas. Un viņa vēlējās jo ātrāk to nokārtot.

IV

Jevgeņijs pats sapņoja par precēšanos, tikai ne tā kā māte: doma izmantot precības kā līdzekli, lai uzlabotu savu stāvokli, viņam bija pretīga. Precēties viņš gribēja godīgi — aiz mīlestības. Viņš vēroja meitenes, kuras satika un pazina, un iztēlojās sevi blakus viņām, taču īstā vēl nebija atradusies. Pa to laiku viņa sakari ar Stepanidu turpinājās, ko viņš nekad nebija gaidījis, un kļuva pat par paradumu. Jevgeņijam izvirtība nebija ne prātā, viņam tik grūti nācās uzturēt šos slepenos, — viņš juta, — nelabos sakarus, ka viņš neko nenokārtoja un pat cerēja pēc pirmās reizes nemaz vairs netikties ar Stepanidu; bet izrādījās, ka pēc kāda laika viņu atkal pārņēma nemiers, kuru piedēvēja tam pašam. Un šoreiz nemiers vairs nebija bezpersonisks; viņš redzēja taisni tās pašas melnās, spožās acis, dzirdēja to pašu krūšu balsi, kas teica «kur tas laiks», juta to pašu svaigo un spēcīgo smaržu un tās pašas augstās krūtis, kas cilāja priekšautu, un viss notēlojās tajā pašā lazdu un kļavu biezoknī, ko pārplūdināja spilgtā gaisma. Lai kā viņš kaunējās, taču atkal griezās pie Daņilas. Un atkal tika nolikta satikšanas mežā pusdienas laikā. Šoreiz Jevgeņijs viņā vairāk ieskatījās un viss tam šķita pievilcīgs. Viņš mēģināja parunāties, jautāja par vīru. Patiesi, tas bija Mihailas dēls, kas brauca par kučieri Maskavā.

— Kā tad tu tā .. . — Jevgeņijs gribēja jautāt, kā tad viņa tā krāpj vīru.

— Ko — tā? — viņa pārjautāja. Viņa, acīm redzot, bija gudra un apķērīga.

— Kā tad tu tā pie manis nāc?

— Eka nu, — viņa jautri pateica. — Vai tad šis tur nepriecājas? Kas tad man atliek?

Acīm redzot, viņa tīšuprāt izlikās izlaidīga un pār-galvīga. Un tas Jevgeņijam šķita jauki. Tomēr viņš pats tai nenolika tikšanos. Pat tad Jevgeņijs nepiekrita, kad viņa piedāvājās saieties bez Daņilas ziņas, jo pret to viņa izturējās nelabvēlīgiViņš cerēja, ka šī tikšanās būs beidzamā. Stepanida viņam patika. Viņš domāja, ka viņam nepieciešami tādi sakari un ka tur nav nekā ļauna; bet sirds dziļumos mita stingrāks soģis, kas to neatzina par labu un cerēja, ka tas notiek beidzamo reizi, un, ja arī necerēja, tad vismaz negribēja piedalīties šai lietā un kārtot to turpmākajai reizei.

Tā tas gāja visu vasaru, kad viņš tikās kādas desmit reizes un visu laiku ar Daņilas starpniecību. Reiz gadījās, ka Stepanida nevarēja atnākt, bija atbraucis vīrs, un Daņila piedāvāja citu. Jevgeņijs ar riebumu atteicās. Pēc tam vīrs aizbrauca un satikšanās turpinājās pa vecam, sākumā ar Daņilas palīdzību, bet tad jau viņš pats nolika laiku un viņa nāca kopā ar Prohorova sieveli, jo bābietim, sak, vienam pašam iet neklājas. Reiz noliktajā tikšanās laikā pie Marjas Pavlovnas atbrauca ģimene ar to meiteni, kuru viņa precināja Jevgeņijam, un Jevgeņijs nekādi nevarēja izrauties. Tiklīdz viņš varēja aiziet, viņš devās it kā uz gubeni un apkārt pa taciņu uz satikšanās vietu mežā. Viņas nebija. Taču parastajā vietā visapkārt, cik varēja aizsniegt roka, viss bija aplauzīts — ieva, lazda, pat jauna kļava mieta resnumā. Tur viņa bija gaidījusi, uztraukusies, dusmojusies un rotaļādamās atstājusi viņam piemiņu. Viņš pastāvēja, pastāvēja un devās pie Daņilas lūgt, lai izsauc Stepanidu uz ritu. Viņa atnāca un bija tāda pati kā vienmēr.

Tā pagāja vasara. Tikšanos vienmēr nolika mežā un tikai vienu reizi, jau rudens pusē, gubenī aiz viņu sētas. Jevgeņijam ne prātā nenāca, ka šīm viņa attiecībām būtu kaut jel kāda nozīme. Par Stepanidu viņš nemaz nedomāja. Deva viņai naudu, un tas bija viss. Viņš nezināja un nedomāja par to, ka visā sādžā to jau zināja un apskauda Stepanidu, ka viņas mājinieki ņēma naudu un skubināja viņu un ka viņas sajēga par grēku naudas ietekmē un ar mājinieku līdzdalību pavisam izgaisusi. Viņai šķita, — ja jau ļaudis apskauž, tad tas ir labi, ko viņa dara.

«Tas tikai veselības dēļ,» Jevgeņijs domāja. «Protams, nav jau labi, un, lai gan neviens neko nesaka, visi vai ļoti daudzi zina. Sievele, ar kuru viņa nāk, zina. Bet, reiz jau zina, tad būs izstāstījusi arī citiem. Ko lai dara? Nelabi es rīkojos,» Jevgeņijs domāja. «Bet ko lai dara, nebūs jau ilgi.»

Galvenais, kas Jevgeņiju mulsināja, bija Stepanidas vīrs. Iesākumā viņam nez kāpēc šķita, ka viņas vīram jābūt sliktam, un tas viņu it kā daļēji attaisnoja. Bet viņš ieraudzīja vīru un bija pārsteigts. Tas bija brašs vīrietis un švīts, nekādā ziņā ne sliktāks, bet droši vien labāks par viņu, Jevgeņiju. Pie pirmās tikšanās viņš teica Stepanidai, ka redzējis viņas vīru un ka nopriecājies par to, cik tas brašs.

— Sādžā otra tāda nav, — Stepanida lepni teica.

Tas Jevgeņiju pārsteidza. Domas par vīru kopš tā

laika viņu vēl vairāk mocīja. Viņam gadījās reiz būt pie Daņilas, un Daņila runas vidū tieši pateica:

— Bet Mihaila nesen man jautāja, vai tiesa, ka liels-kungs dzīvo ar dēla sievu. Es atbildēju, ka nezinu. Bet tad saku, ka labāk jau ar kungu nekā ar zemnieku.

— Un ko šis?

— Neko, saka: pag, izdibināšu visu, tad es viņai sadošu.

«Ja jau nu vīrs atgrieztos, es mestu mieru,» Jevgeņijs domaja. Bet_ vīrs dzīvoja pilsētā, un attiecības pagaidam turpinājās. «Kad vajadzēs, pārtraukšu, un ne miņas nepaliks,» viņš domāja.

Viņam tas šķita neapšaubāmi, jo visu vasaru viņš bija ļoti aizņemts ar daudzām dažādām darīšanām: gan ar jaunās pusmuižas ierīkošanu, gan pļauju, gan būvi un, galvenais, ar parāda nomaksu un vecaines pārdosanu. Tas paņēma visus viņa spēkus, un par to viņš domāja gan celdamies, gan guldamies. Tā bija īstā dzīve. Attiecības — viņš to pat nesauca par sakaru — ar Stepanidu bija kaut kas pavisam nemanāms. Tiesa, kad uznāca vēlēšanās viņu redzēt, tā uzbruka ar tādu spēku, ka viņš ne par ko citu nevarēja domāt, bet tas neturpinājās ilgi, tika nolikta satikšanās, un viņš atkal Stepanidu aizmirsa uz nedēļām, dažreiz uz mēnesi.

Rudenī Jevgeņijs bieži brauca uz pilsētu un tur iepazinās ar Aņņensku ģimeni. Viņiem bija meita, tikko kā beigusi institūtu. Un te nu par lielām sirdssāpēm Marjai Pavlovnai, Jevgeņijs, kā viņa teica, nenovērtēja sevi, iemīlējās Lizā Aņņenskā un bildināja viņu.

Kopš tā laika sakari ar Stepanidu tika pārtraukti..

V

Kāpēc Jevgeņijs izvēlējās Lizu Aņņensku, nevar izskaidrot, tāpat kā nekad nevar izskaidrot, kāpēc vīrietis izvēlas taisni to, bet ne citu sievieti. Iemeslu bija milzīgs daudzums — gan pozitīvu, gan negatīvu. Arī tas bija iemesls, ka viņa nebija visai bagāta līgava, kādas viņam precināja māte, un arī tas, ka viņa bija naiva un nožēlojama attiecībās ar savu māti, un tas, ka viņa nebija skaistule, kas pievērstu sev uzmanību, bet nebija arī neglīta. Taču galvenais bija tas, ka iepazīšanās sākās tādā laikā, kad Jevgeņijs bija nobriedis precībām. Viņš iemīlējās tāpēc, ka zināja, ka precēsies.

Liza Aņņenskā sākumā Jevgeņijam tikai patika, bet, kad viņš nolēma, ka tā būs viņa sieva, viņš sajuta pret to daudz spēcīgākas jūtas, saprata, ka ir iemīlējies.

Liza bija gara un tieva. Viņā viss bija garens: gan seja, gan deguns, kas stiepās nevis uz priekšu, bet gareniski, tāpat gari bija pirksti un kāju pēdas. Sejas krāsa viņai bija ļoti maiga, bāli iedzeltena, ar maigu sārtumu, mati gari, gaiši, mīksti un vijīgi un skaistas, skaidras, lēnīgas, uzticības pilnas acis. Šīs acis sevišķi pārsteidza Jevgeņiju. Kad viņš domāja par Lizu, viņš vienmēr redzēja šīs skaidrās, lēnīgās, uzticības pilnās acis.

Tāda viņa izskatījās ārēji; par Lizas garīgo pasauli viņš neko nezināja, bet redzēja tikai šīs acis. Un šīs acis, šķiet, teica viņam visu, ko vajadzēja zināt. Tāda bija šo acu valodas jēga.

Jau institūtā, kopš piecpadsmit gadu vecuma, Liza pastāvīgi iemīlējās visos pievilcīgos vīriešos un bija rosīga un laimīga tikai tad, kad bija iemīlējusies. Beigusi institūtu, viņa tāpat iemīlējās visos jaunos vīriešos, kurus satika, un, protams, iemīlējās Jevgeņijā, tiklīdz sapazinās ar viņu. Šī iemīlēšanās tad arī piešķīra viņas acīm to sevišķo izteiksmi, kas tā apbūra Jevgeņiju.

To ziemu viņa vienā un tanī pašā laikā bija iemīlējusies divos jaunekļos un sarka un uztraucās ne tikai tad, kad viņi ienāca istabā, bet arī kad minēja viņu vārdus. Bet pēc tam, kad viņas māte ieminējās, ka Irteņevam, šķiet, nopietni nolūki, viņa iemīlējās Irteņevā tā, ka gandrīz kļuva vienaldzīga pret diviem iepriekšējiem, bet, kad Irteņevs sāka viņus apmeklēt, ballēs vai viesībās dejoja ar viņu vairāk nekā ar citām un, acīm redzot, gribēja tikai zināt, vai viņa to mīl, tad viņas iemīlēšanās Irteņevā kļuva pavisam slimīga, viņa redzēja to sapnī un nomodā tumšā istabā un visi citi viņai vairs neeksistēja. Bet, kad viņš bildināja un viņus svētīja, kad viņi saskūpstījās un kļuva līgava un līga-vainis, tad viņai izzuda visas citas domas, palika domas vienīgi par viņu, nebija citu vēlēšanos kā tikai būt kopā, lai mīlētu un tiktu mīlēta. Viņa lepojās ar viņu un jutās aizkustināta par viņu, par sevi un savu mīlestību, un vai kusa no mīlestības pret Jevgeņiju. Jo vairāk viņš to iepazina, jo vairāk iemīlēja. Viņš nekādi nebija cerējis sastapt tādu mīlestību, un šī mīlestība vēl vairāk stiprināja viņa jūtas.

VI

Ziemas beigās viņš atbrauca uz Semjonovsku paska-tīties un izrīkot darbus saimniecībā, bet galvenais mājā, kuru posa kāzām.

Marja Pavlovna nebija apmierināta ar dēla izvēli, bet tikai tāpēc, ka šī līgava nebija tik bagāta, kāda varētu būt, un tāpēc, ka Varvara Aleksejevna, nākamā sievasmāte, viņai nepatika. Vai Lizas māte bija laba vai Jauna, viņa nezināja un nedomāja par to, bet, ka tā nav smalka, nav comme il faut, nav lēdija, kā Marja Pavlovna mēdza izteikties, to viņa redzēja pēc pirmās pazīšanās, un tas viņu apbēdināja. Apbēdināja tāpēc, ka viņa šo smalkumu cienīja aiz ieraduma, zināja, ka Jevgeņijs ir ļoti jūtīgs pret to, un paredzēja sakarā ar to daudz apbēdinājumu viņam. Bet meitene viņai patika. Patika galvenais tāpēc, ka tā patika Jevgeņijam. Lizu vajadzēja mīlēt. Un Marja Pavlovna bija gatava uz to no visas sirds.

Jevgeņijs sastapa māti priecīgu, apmierinātu. Viņa visu kārtoja mājā un pati taisījās braukt prom, tiklīdz dēls atvedīs jauno sievu. Jevgeņijs pierunāja viņu palikt. Un jautājums palika neizšķirts. Vakaros, kā parasti, pēc tējas Marja Pavlovna lika pasjansu. Jevgeņijs sēdēja, palīdzēja viņai. Tas bija vissirsnīgāko sarunu bridis. Pabeigusi vienu pasjansu un neuzsākusi jaunu, Marja Pavlovna paskatijās Jevgeņijā un, mazliet stostīdamās, iesāka tā:

— Bet es tev, Zeņa, gribēju ko teikt. Protams, es jau nezinu, bet vispār es gribēju tev ieteikt, ka pirms precībām katrā ziņā vajag izbeigt visas puiša gaitas, tā, lai nekas nevarētu traucēt ne tevi, ne arī, pasarg dievs, sievu. Tu saprati mani?

Un patiesi, Jevgeņijs tūliņ pat saprata, ka Marja Pavlovna-domā viņa sakarus ar Stepanidu, kuri bija izbeigušies jau rudenī, un, kā tas parasts vientuļām sie-vietēm, piedēvēja šīm attiecībām daudz vairāk nozīmes, nekā bija patiesībā. Jevgeņijs nosarka, bet ne tik daudz aiz kauna, cik aiz dusmām, ka labā Marja Pavlovna bāž degunu — tiesa, aiz mīlestības, — tomēr bāž degunu tur, kur nevajag un kur neko nesaprot un nevar saprast. Viņš atbildēja, ka viņam nekā tāda nav, ko vajadzētu slēpt, un ka viņš taisni tā arī vienmēr ir uzvedies, lai nekas nevarētu traucēt precības.

— Tad jau labi, draudziņ. Geņa, nedusmojies uz mani, — Marja Pavlovna teica mulsdama.

Bet Jevgeņijs redzēja, ka māte vēl nav beigusi un nav pateikusi to, ko gribējusi. Tā tas ari bija. Pēc brītiņa viņa sāka stāstīt, ka, viņam prom esot, viņu uzaicinājuši par krustmāti pie… Pčeļņikoviem.

Tagad Jevgeņijs pietvīka ne vairs aiz dusmām un pat ne aiz kauna, bet apzinādamies kaut ko dīvainu un svarīgu, ko viņam patlaban pateiks, kaut ko negribētu, kas nepavisam nesaskanēja ar viņa spriedumiem. Tā arī notika, kā viņš bija gaidījis. Marja Pavlovna it kā bez kāda cita nolūka, tikai tāpat valodu dēļ, pastāstīja, ka šogad dzimstot tikai zēni, redzams, uz karu. Gan Vasiniem piedzimis puisēns, gan Pčeļņikovu jaunā vedekla pirmo dzemdējusi puisēnu. Marja Pavlovna to gribēja pastāstīt it kā garām ejot, bet viņai pašai sanāca kauns, kad viņa ieraudzīja dēla pietvīkušo seju un to, cik nervozi viņš noņēma un uzlika pensneju, kā tas noklikšķēja un cik viņš steidzīgi aizpīpēja papirosu. Viņa apklusa. Viņš arī klusēja un nevarēja izdomāt, kā lai pārtrauc šo klusumu. Tā ka abi saprata, ka ir sapratuši viens otru.

— Galvenais, sādžā vajag būt taisnīgam, lai nebūtu mīluļu, kā tavam tēvocim.

— Māmiņ, — Jevgeņijs pēkšņi teica, — es zinu, kādēļ jūs visu to sakāt. Jūs veltīgi raizējaties. Mana nākošā ģimenes dzīve man ir tāds svētums, kuru es nekādā ziņā nepārkāpšu. Bet, kas bijis manā puiša dzīvē, tas viss pilnīgi izbeigts. Un es nekad ne ar vienu neesmu saistījies, un nevienam nav nekādu tiesību uz mani.

— Tad jau labi, — māte teica. — Es zinu, ka tev cēlas domas.

Jevgeņijs uzņēma šos mātes vārdus kā pelnītus un apklusa.

Otrā rītā viņš brauca uz pilsētu, domādams par līgavu, par visu ko pasaulē, tikai ne par Stepanidu. Bet, kā par spīti, lai atgādinātu, pie baznīcas piebraucot, viņam pretī gadījās ļaudis, kas nāca un brauca no turienes. Viņš satika veco Matveju ar Semjonu, puišus, jaunas meitas, bet, lūk, divas sievas — viena vecāka, olra uzposusies, koši sarkanā lakatā un tāda kā pazīstama. Sieviete iet viegli, mundri, un rokās bērns. Viņš piebrauca klāt, vecākā sieviete pēc veclaiku paražas paklanījās, apstādamās, bet jaunuve ar bērnu tikai nolieca galvu, un no lakata apakšas pazibēja pazīstamas, smaidošās, jautrās acis.

«Jā, tā ir viņa, taču viss izbeigts un nav ko skatīties uz viņu. Bet bērns varbūt mans,» viņam pazibēja galvā. «Nē, kādas blēņas. Vīrs bija, viņa gāja pie tā.» Viņš pat neņēmās rēķināt. Tā nu viņš bija nolēmis, ka tas vajadzīgs veselībai, deva naudu — un viss; nekādu saišu starp viņu un to sievieti nav, nav bijis, nevar un nedrīkst būt. Nebija jau tā, ka viņš apspiestu sirdsapziņas balsi, nē, sirdsapziņa viņam vienkārši neko neteica. Un viņš ne reizes Stepanidu neatcerējās pēc sarunas ar māti un pēc satikšanās. Un ne reizes pēc tam arī viņu vairs nesatika.

Pēc Lieldienām to svētdien Jevgeņijs pilsētā salaulājās un tūliņ ar jauno sievu aizbrauca uz laukiem. Nams bija iekārtots kā jau parasti jaunlaulātajiem., Marja Pavlovna gribēja braukt prom, bet Jevgeņijs un, galvenais, Liza pierunāja viņu palikt. Marja Pavlovna tomēr pārcēlās uz piebūvi.

Un tā Jevgeņijam sākās jauna dzīve.

VII

Pirmais ģimenes dzīves gads Jevgeņijam bija grūts. Grūts tādēļ, ka darbus, kurus viņš precību laikā kaut kā bija atlicis, tagad, pēc laulībām, visus pēkšņi vajadzēja nokārtot.

Izkulties no parādiem izrādījās neiespējami. Mežs bija pārdots, vissteidzīgākie parādi dzēsti, bet vēl arvien palika parādi, un naudas nebija. Muiža gan deva labus ienākumus, bet vajadzēja sūtīt brālim, izdot kāzām, tāpēc naudas nebija — fabrika nevarēja strādāt un to vajadzēja apstādināt. Izkulties varēja vienīgi tad, ja izlietoja sievas naudu. Liza, sapratusi vīra naudas

grūtības, pati to pieprasīja. Jevgeņijs bija ar mieru, bet tikai ar noteikumu, lai pusi muižas pārraksta uz sievas vārdu. Tā viņi arī izdarīja. Protams, ne jau sievas dēļ, viņu tas apvainoja, bet sievasmātes dēļ.

Šīs darīšanas ar dažādām pārmaiņām — te panākumi, te neveiksmes — bija viens iemesls, kas saindēja Jevgeņija dzīvi laulības pirmajā gadā. Otrs iemesls bija sievas slimošana. Tieši pašā pirmajā gadā — septiņi mēneši pēc kāzām, rudenī — Lizai atgadījās nelaime. Viņa vaļējā ekipāžā izbrauca pretim vīram, kurš atgriezās no pilsētas, rāmais zirgs sāka niķoties, viņa izbijās un izlēca. Lēciens bija diezgan laimīgs — varēja aizķerties aiz riteņa, — bet Liza bija stāvoklī, to pašu nakti iesākās sāpes, viņa dzemdēja nelaikā un pēc tam ilgi nevarēja atlabt. Gaidāmā bērna zaudējums, sievas slimība, ar to saistītās dzīves neērtības un, galvenais, sievasmātes klātbūtne — viņa ieradās tūliņ, tiklīdz Liza saslima, — tas viss Jevgeņijam šo gadu padarīja vēl grūtāku.

Bet ar visiem šiem smagajiem apstākļiem pirmā gada beigās Jevgeņijs jutās ļoti labi. Pirmkārt, viņa lolotais sapnis — atjaunot paputējušo īpašumu, atjaunot vectēva laika dzīvi jaunās formās, lai arī ar grūtībām un lēni, taču sāka piepildīties. Tagad vairs nevarēja būt ne runas par visas muižas pārdošanu parādu dēļ. Muiža, lai gan pārrakstīta uz sievas vārda, bija glābta, un, ja tikai bietes padosies un cenas pieturēsies, tad uz nākošo gadu spaidīgos apstākļus un sasprindzinājumu var nomainīt pilnīga labklājība. Tas vispirms.

Otrkārt, lai cik daudz Jevgeņijs bija cerējis atrast savā sievā, tomēr viņš necerēja atrast viņā to, ko atrada: tas nebija tas, ko viņš bija gaidījis, bet kaut kas daudz labāks. Lai kā viņš centās, taču viņu attiecībās nebija aizgrābtības, iemīlējušos jūsmošanas, vai arī tas viss bija ļoti mazā mērā; bet bija pavisam kas cits: ne tikai priecīgāk un patīkamāk, bet arī vieglāk kļuva dzīvot. Viņš nezināja, kāds tam cēlonis, bet tā nu tas bija.

Cēlonis bija tāds, ka tūliņ pēc saderināšanas Liza teica sev: visā pasaulē nav otra cilvēka, kas stāvētu augstāk, būtu gudrāks, skaidrāks, cēlāks par Jevgeņiju Irteņevu, un tāpēc visu pienākums kalpot šim Irteņevam un sagādāt viņam prieku. Bet, tā kā visus to darīt nevar piespiest, tad, cik vien spēki atļauj, tas jādara viņai pašai. Tā Liza arī darīja, un tāpēc viņa ar visiem dvēseles spēkiem vienmēr tiecās uzzināt, uzminēt, kas viņam patīk, un pēc tam darīja tieši to, lai kas tas būtu un lai cik grūti tas nāktos.

Viņai piemita tas, kas ir visjaukākais mīlošā sievietē un kas saista pie viņas, — mīlestība viņai bija dāvinājusi gaišredzību saprast vīra dvēseli. Viņam šķita, ka bieži vien Liza labāk nekā viņš pats nojauta viņa dvēseles noskaņojumu, katru viņa jūtu niansi un darīja visu saskaņā ar to, tātad nekad neapvainoja viņa jūtas, bet vienmēr remdināja skumjas un pastiprināja priecīgo omu. Taču ne vien jūtas, bet arī vīra domas viņa saprata. Viņa uzreiz saprata vissvešākos jautājumus, kas attiecās uz lauksaimniecību un fabriku, prata novērtēt cilvēkus un ne vien varēja būt par sarunu biedru, bet bieži vien, kā viņš pats izteicās, bija derīgs, neaizstājams padomdevējs. Uz lietām, uz ļaudīm, uz visu pasaulē Liza skatījās tikai ar vīra acīm. Viņa mīlēja savu māti, bet, redzēdama, ka Jevgeņijam nepatīk mātes iejaukšanās viņu dzīvē, tūliņ nostājās vīra pusē un darīja to tik apņēmīgi, ka viņam tā bija jāapsauc.

Turklāt viņai bija teicama gaume, laba takta sajūta, un, galvenais, viņa bija klusa. Visu, ko viņa darīja, darīja nemanāmi, manāms bija tikai darba rezultāts, tas ir, visur valdīja tīrība, kārtība un skaistums. Liza tūliņ bija sapratusi, kāds ir vīra dzīves ideāls, un centās panākt un arī panāca iekārtojumā un mājas dzīvē taisni to, ko vīrs vēlējās. Trūka bērnu, bet bija cerība, ka būs. Ziemu viņi aizbrauca pie sieviešu ārsta uz Pēterburgu, un tas apgalvoja, ka viņa ir pilnīgi vesela un ka bērni būs.

Un šī vēlēšanās piepildījās. Uz gada beigām viņa bija stāvoklī.

Viens, kas, ja arī ne gluži saindēja, taču apdraudēja viņu laimi, bija Lizas greizsirdība — greizsirdība, kuru gan viņa apvaldīja, neizrādīja, bet no kuras pati bieži cieta. Ne vien Jevgeņijs nedrīkstēja nevienu mīlēt, jo pasaulē nebija viņa cienīgas sievietes (vai viņa pati bija tā cienīga vai ne, viņa nekad sev nejautāja), bet arī neviena sieviete tāpēc nedrīkstēja viņu mīlēt.

VIII

Viņi dzīvoja tā: Jevgeņijs, kā parasts, cēlās agri un devās apraudzīt saimniecību — viņš gāja uz fabriku, kas strādāja, dažreiz uz lauku. Ap pulksten desmitiem viņš nāca kafiju dzert. Kafiju dzēra terasē kopā ar Marju Pavlovnu, tēvoci, kas dzīvoja pie viņiem, un Lizu. Kafiju dzerot, bieži vien ritēja spraigas sarunas, pēc tam viņi šķīrās līdz pusdienai. Pulksten divos ēda pusdienas. Tad gāja staigāt vai brauca vizināties. Vakarā, kad Jevgeņijs nāca mājās no kantora, vēlu dzēra tēju, un dažreiz viņš lasīja priekšā, viņa strādāja vai abi muzicēja vai arī tērzēja, kad gadījās viesi. Kad Jevgeņijs aizbrauca darīšanās, viņš rakstīja un saņēma katru dienu vēstules no Lizas. Dažreiz viņa brauca tam līdzi, un tas bija sevišķi jautri. Abu vārda dienās pulcējās viesi, un viņam bija patīkami noraudzīties, kā sieva prot visu tā iekārtot, lai visiem būtu labi. Viņš redzēja un arī dzirdēja, ka visi priecājās par viņa jauno, jauko saimnieci, un vēl vairāk viņu mīlēja par to. Viss bija jauki. Grūtniecību viņa panesa viegli, un viņi abi, lai gan nedroši, sāka domāt par to, kā audzinās bērnu. Kā audzināt, kā to darīt, to izlēma Jevgeņijs, un viņa tikai vēlējās pazemīgi izpildīt vīra gribu. Jevgeņijs bija salasījies medicīnas grāmatas un nolēma audzināt bērnu pēc visiem zinātnes likumiem. Viņa, protams, visam piekrita un gatavojās, šuva bērnam pūriņu — gan siltos, gan plānos kuvērus un ierīkoja šūpuli. Tā pienāca viņu laulības otrais gads un otrais pavasaris.

IX

Tas atgadījās pirms Vasaras svētkiem. Liza bija piek-tajā mēnesī un, lai gan piesargājās, taču bija jautra un kustīga. Abas mātes — viņas un Jevgeņija — dzīvoja klāt ar ieganstu uzmanīt un sargāt Lizu, bet tikai uztrauca viņu ar savu vīzēšanos. Jevgeņijs sevišķi cītīgi noņēmās ar saimniekošanu un paplašināja biešu sējumus un to kopšanu pēc jauna paņēmiena.

Pirms Vasaras svētkiem Liza nolēma, ka labi jāiztīra māja, kas nebija darīts kopš Lieldienām, un kalponēm palīgā pasauca divas sievas, lai izmazgātu grīdas, logus, izdauzītu mēbeles un paklājus un uzvilktu pārvalkus. Sievas atnāca jau agri no rīta, uzlika sildīt ūdeni un ķērās pie darba. Viena no viņām bija Stepanida, kura tikko kā bija atšķīrusi savu puisēnu no krūts un izlūgusies kantoristam, pie kura viņa tagad skraidīja, iet par grīdas mazgātāju. Viņai gribējās apskatīt jauno lielmāti. Stepanida, tāpat kā agrāk, dzīvoja viena, bez vīra, un draiskojās, kā bija draiskojusies agrāk ar veco Daņilu, kas bija pieķēris viņu, ņemot malku, pēc tam ar kungu, tagad ar jaunu puisi — kantoristu. Kungs viņai nemaz nebija prātā. «Viņam tagad ir sieva,» viņa domāja. «Bet gribas paskatīties uz lielmāti, viņas māja, stāsta, esot joti uzposta.»

Jevgeņijs kopš tā laika, kad redzēja Stepanidu ar bērnu, nebija saticis viņu. Strādāt uz dienām viņa negāja, jo viņai bija bērns, bet viņš reti kad iegriezās sādžā. Torīt pirms Vasaras svētkiem Jevgeņijs uzcēlās agri, ap pulksten pieciem, un brauca uz papuvi, kur vajadzēja uzkaisīt fosforītus; viņš izgāja no mājas, pirms sievas vēl bija ienākušas — tās vēl rosījās ap katliem pie krāsns.

Jautrs, apmierināts un izsalcis Jevgeņijs atgriezās brokastīs. Viņš nokāpa no zirga pie mazajiem vārtiņiem un, atdevrs zirgu dārzniekam, kas gāja garām, tuvojās mājai, kapādams ar pātagu garo zāli un, kā tas bieži mēdz būt, atkārtodams vienu un to pašu frāzi. Frāze, ko viņš atkārtoja, bija: «Fosforīti attaisnos.» Ko un kā attaisnos — viņš nezināja un nedomāja.

Maurā izdauzīja paklāju. Bija iznestas mēbeles.

«Vai manu dieniņ! Kādu tīrīšanu pasākusi Liza. Fosforīti attaisnos. Tā nu gan ir saimniece. Saimniecīte! Jā, saimniecīte,» viņš sev teica, spilgti iztēlodamies viņu baltā rīta svārkā, priekā mirdzošu seju, kada viņa bija gandrīz vienmēr, kad viņš uz to raudzījās. «Jā, jāuzvelk citi zābaki, citādi fosforīti attaisnos, tas ir, smird pēc mēsliem, bet saimniecīte ir tādā stāvoklī. Kāpēc tādā stāvoklī? Jā, viņā aug maziņais, jaunais Irteņevs,» viņš domāja. «Jā, fosforīti attaisnos.» Un, ar smaidu it kā atbildēdams savām domām, viņš ar roku pagrūda savas istabas durvis.

Bet viņš nepaspēja nospiest rokturi, kad durvis pašas atvērās un viņš sagrūdās krūtīs ar sievieti, kas nāca viņam pretī ar spaini, lindrakus saspraudusies, basām kājām un augstu atrotītām piedurknēm. Viņš atkāpās, lai palaistu sievieti, viņa arī atkāpās, ar slapjās rokas virspusi sakārtodama noslīdējušo lakatu.

— Ej, ej, es neiešu, ja jūs … — Jevgeņijs iesāka un pēkšņi, pazinis viņu, apstājās.

Stepanida, ar acīm smaidīdama, jautri paskatījās Jevgeņijā un, lindrakus nolaidusi, izgāja pa durvīm.

«Kas par muļķībām?… Kas tad nu… Nevar būt,» Jevgeņijs noteica pie sevis, viebdamies un atgaiņādamies kā no mušas, neapmierināts ar to, ka pamanījis viņu. Viņš bija neapmierināts ar to, ka pamanījis viņu, un reizē ar to nespēja novērst acu no viņas līganā, veiklā, spēcīgā auguma, no viņas kailajām kājām, rokām, pleciem, skaistajām blūzes krokām un sarkanajiem lindrakiem, kas bija sasprausti augstu virs baltajiem ikriem.

«Ko es tā skatos,» viņš nodomāja, acis nolaidis, lai viņu neredzētu. «Tomēr jāiet iekšā, jāpaņem citi zābaki.» Un viņš pagriezās atpakaļ savā istabā: taču nenogāja ne piecus soļus, kad, pats nezinādams, kā un pēc kādas pavēles, atkal atskatījās, lai vēlreiz viņu redzētu. Viņa gāja gar stūri un tajā pašā mirklī arī atskatījās uz viņu.

«Ak, ko es daru,» viņš sirdī iesaucās. «Viņa var nez ko nodomāt. Pat droši vien jau nodomājusi.»

Viņš iegāja savā istabā, grīda bija slapja. Otra sieva, veca, vāja, bija vēl tur un mazgāja. Jevgeņijs uz pirkst-galiem devās pāri netīrajām peļķēm pie sienas, kur stāvēja zābaki, un gribēja jau iet prom, kad arī sieva izgāja.

«Šī izgāja, un atnāks tā — Stepanida, viena pati,» pēkšņi it kā kāds sāka viņā spriedelēt.

«Ak dievs! Ko es domāju, ko es daru!» Viņš paķēra zābakus un izskrēja ar tiem priekšnamā, tur uzvilka tos, notīrija drēbes un izgāja terasē, kur abas mātes jau sēdēja un dzēra kafiju. Liza, acīm redzot, gaidīja viņu un iznāca terasē pa otrām durvīm reizē ar viņu.

«Ak dievs, ja viņa, kas uzskata mani par tik godīgu, skaidru, nevainīgu, — ja viņa zinātu!» viņš nodomāja.

Liza, kā vienmēr, sagaidīja vīru ar mirdzošu seju. Bet šoreiz tā viņam šķita sevišķi bāla, dzeltena, gara un vāja.

X

Pie kafijas galda, kā tas bieži gadījās, ritēja tās sevišķās sieviešu valodas, kurās nav nekāda loģiska sakara, bet kuras, acīm redzot, kaut kas tomēr sasaistīja, jo tās ritēja nepārtraukti.

Abas dāmas vlzējās, un Liza veikli laipoja starp abām.

— Man tik nepatīkami, ka nepaguva izmazgāt tavu istabu pirms tavas atnākšanas, — viņa teica vīram. — Bet tā gribas visu pārkravāt.

— Vai tu vēl gulēji pēc tam, kad es uzcēlos?

— Jā, es gulēju, man ir labi.

— Kā var būt labi sievietei viņas stāvoklī šajā ne-ciešamajā karstumā, kad logi pret sauli, — teica Varvara Aleksejevna, viņas māte. — Un bez žalūzijām vai markīzēm. Man vienmēr ir markīzes.

— Bet te taču no pulksten desmitiem ēna, — teica Marja Pavlovna.

— No tā arī tas drudzis. No mitruma, — Varvara Aleksejevna teica, nepamanīdama, ka runā tieši pretejo tam, ko nule bija sacījusi. — Mans ārsts vienmēr teica, ka nekad nevar noteikt slimību, nezinot slirnnieka_ raksturu. Bet viņš jau nu gan saprot, jo ir labākais ārsts, un mēs viņam maksājam simt rubļu. Nelaiķis vīrs neatzina ārstus, bet priekš manis viņš nekad neko nežēloja.

— Kā tad vīrietis var ko žēlot sievietei, kad viņas un bērna dzīvība var būt atkarīga …

— Jā, kad ir līdzekļi, tad sieva nav atkarīga no vīra. Laba sieva paklausa vīram, — Varvara Aleksejevna sacīja, — bet Liza vēl pārāk vārga pēc savas slimības.

— Nē, māmiņ, es jūtos ļoti labi. Vai tad jums nav pasniegts karsts krējums?

— Man nevajag. Es varu arī aukstu.

— Es jautāju Varvarai Aleksejevnai. Viņa atteicās, — Marja Pavlovna sacīja it kā attaisnodamās.

— Nē, es šoreiz negribu. — Un, it kā lai pārtrauktu nepatīkamo sarunu un augstsirdīgi atteiktos, Varvara Aleksejevna jautāja Jevgeņijam: — Kā ir, vai fosforītus iekaisīja?

Liza aizsteidzās pēc krējuma.

— Es taču negribu, negribu.

— Liza! Liza! Lēnāk, — Marja Pavlovna sauca. — Viņai kaitīgas tādas straujas kustības.

— Nekas nav kaitīgs, ja ir dvēseles miers, — Varvara Aleksejevna teica, it kā uz ko zīmēdama, lai gan pati zināja, ka viņas vārdi nevar ne uz ko zīmēties.

Liza atgriezās ar krējumu. Jevgeņijs dzēra kafiju un drūmi klusēja. Viņš bija pieradis pie tādām valodām, bet šoreiz viņu sevišķi kaitināja to bezjēdzība. Viņam gribējās pārdomāt, kas ar viņu noticis, bet čala traucēja. Padzērusi kafiju, Varvara Aleksejevna tā arī saīgusi aizgāja. Palika Liza, Jevgeņijs un Marja Pavlovna vieni paši. Tagad ritēja vienkārša un patīkama saruna. Taču Lizas mīlestības pilnā, jūtīgā sirds tūliņ uztvēra, ka Jevgeņiju kaut kas moka, un jautāja viņam, vai nav gadījies kas nepatīkams. Viņš nebija sagatavojies uz tadu jautājumu un mazliet sastomījās, atbildēdams, ka nekas. Un šī atbilde vēl vairāk Lizai lika domāt, ka vīru kaut kas moka un ļoti moka, to viņa redzēja tikpat skaidri kā to, ka muša iekrita pienā, bet viņš nestāstīja, kas noticis.

XI

Pēc brokastīm visi izklīda. Kā jau parasts, Jevgeņijs devās uz savu kabinetu. Viņš neķērās ne pie lasīšanas, ne pie vēstu|u rakstīšanas, bet apsēdās un sāka smēķēt vienu papirosu pēc otra. Viņu bija ļoti pārsteigušas un apbēdinājušas šīs sliktās jūtas, kuras tik negaidīti uzmācās un no kurām viņš domājās atbrīvojies kopš precībām. Viņš ne reizes nebija izjutis šīs jūtas pret viņu, pret to sievieti, kuru pazina, ne arī pret kādu citu, izņemot savu sievu. Jevgeņijs savā sirdī daudzreiz bija priecājies par to, ka atbrīvojies, un nu pēkšņi šis gadījums, šķiet, tik niecīgs, atklāja, ka viņš nav brīvs. Viņu tagad mocīja ne jau tas, ka viņš atkal ir pakļāvies šīm jūtām, ka viņš grib Stepanidu — to viņš ne domās nepieļāva, — bet tas, ka šīs jūtas viņā ir dzīvas un ka pret tām jābūt modram. Par to, ka viņš šīs jūtas apspiedīs, viņš savā sirdī nešaubījās.

Jevgeņijs nebija atbildējis uz kādu vēstuli, vajadzēja arī sastādīt vienu rakstu. Viņš apsēdās pie rakstāmgalda un ķērās pie darba. To pabeidzis un pavisam aizmirsis, kas viņu bija satraucis, viņš izgāja, lai dotos uz staļļiem. Un atkal, kā par nelaimi, vai nu tāpat gadījuma dēļ, vai tīšuprāt, tiklīdz viņš bija izgājis uz lievenēm, mājas otrā galā parādījās sarkanie, pašaustie lindraki un sarkanais lakats, un, rokas vēcinādama un gorīdamās, Stepanida pagāja garām. Nē, ne pagāja, bet paskrēja tam garām — it kā rotaļādamās — un panāca savu biedreni.

Atkal spilgts dienvidus, nātres aiz Daņilas sargbūdas un kļavu ēnā viņas smaidošā seja, zobi, kas kodīja lapas, — tas viss uzausa Jevgeņija iztēlē.

«Nē, to tā nevar atstāt,» viņš pie sevis noteica un, pagaidījis, kamēr sievas aiziet, devās uz kantori. Bija tieši pusdienas laiks, un viņš cerēja vēl satikt pārvaldnieku. Tā arī gadījās. Pārvaldnieks tikko kā bija pamodies. Viņš stāvēja kantorī, staipīdamies žāvājās un skatījās lopkopī, kas tam kaut ko sacīja.

— Vasilij Nikolajevič!

— Ko pavēlēsiet?

— Man jums kas sakāms.

— Ko pavēlēsiet?

— Pabeidziet, tad.

— Vai tad nevarēs atnest? — Vasilijs Nikolajevičs jautāja lopkopim.

— Smags, Vasilij Nikolajevič.

— Kas tur ir? — Jevgeņijs jautāja.

— Laukā atnesusies govs. Labi, es tūliņ likšu iejūgt zirgu. Saki, lai Nikolajs iejūdz Lauci, kaut vai darba ratos.

Lopkopis aizgāja.

— Redziet, — Jevgeņijs iesāka, sarkdams un to ap-zinādamies. — Redziet, Vasilij Nikolajevič. Tolaik, kad biju neprecējies, man atgadījās šādi tādi grēciņi … Jūs varbūt esat dzirdējis …

Vasilijs Nikolajevičs smaidīja ar acīm un, redzams, kungu žēlodams, teica:

— Par Stepašku, vai?

— Nu jā. Tad, lūk, ko. Lūdzu, lūdzu, neņemiet viņu mājas darbos! Jūs saprotat, man tas ļoti nepatīkami…

— To jau laikam kantorists Vaņa tā būs izrīkojis.

— Tad nu, lūdzu… Kā ir, vai pārējo izkaisīs? — Jevgeņijs pārgāja uz citu, lai slēptu savu apjukumu.

— Es tūliņ braukšu.

Tā tas beidzās. Un Jevgeņijs nomierinājās, cerēdams, ka, tāpat kā viņš bija gadu nodzīvojis, Stepanidu nere-dzēdams, tā būs arī tagad. «Turklāt Vasilijs teiks kanto-ristam Ivanam, Ivans viņai, un viņa sapratīs, ka es to negribu,» Jevgeņijs sev teica un priecājās, ka saņēmies un pateicis Vasilijam, lai cik grūti tas nācās. «Jā, viss ir labi, viss ir labi, ka tikai nebūtu šo šaubu un kauna.» Viņš nodrebēja, atcerēdamies vien šīs noziedzīgās domas.

XII

Garīgā piepūle, kas bija vajadzīga, lai pārvarētu kaunu un pateiktu Vasilijam Nikolajevičam, nomierināja Jevgeņiju. Viņam šķita, ka nu viss ir kārtībā. Un Liza tūliņ pamanīja, ka viņš pavisam mierīgs un pat priecīgāks nekā parasti. «Laikam jau viņu būs apbēdinājusi abu māšu vizēšanās. Patiesi grūti, sevišķi viņam, tik jūtīgam un cēlam, vienmēr klausīties šais nelaipnajos un netaktiskajos mājienos,» Liza domāja.

Nākošā diena bija Vasaras svētki. Laiks bija jauks, un sievas, pēc paražas iedamas uz mežu vainagus vīt, pienāca pie kungu mājas un sāka dziedāt un dejot. Marja Pavlovna un Varvara Aleksejevna, glīti uzposušās, ar saulessargiem iznāca uz lievenēm un piegāja pie dejotāju bara. Kopā ar viņām ķīniešu svārkā bija iznācis izblīdušais netiklis un dzērājs tēvocis, kas tovasar dzīvoja pie Jevgeņija.

Centrā, kā parasti, bija raibs, spilgtās krāsās ģērbušos jaunu sievu un meitu pulciņš, bet visapkārt no dažādām pusēm it kā no tā atrāvušās planētas un pavadoņi virpuļoja gan jaunas meitenes, turēdamās roku rokā un čaukstinādamas jaunos katūna sarafānus, gan zēni, kas nez par ko sprauslāja un skraidīja cits pakaļ citam, gan arī pieauguši puiši zilos un melnos garsvārkos, naga cepurēm galvā un sarkanos kreklos, nemitīgi spļaudami sauleņu čaumalas, gan saimes ļaudis vai sveši, kas iztālēm noskatījās rotaļā. Abas lielmātes piegāja pie pulciņa, un aiz viņām arī Liza — gaišzilā tērpā un tādām pašām lentēm uz galvas, ar platām piedurknēm, no kurām bija redzamas viņas garās, baltās rokas ar stūrainajiem elkoņiem.

Jevgeņijam negribējās nākt laukā, bet slēpties bija smieklīgi. Ar papirosu mutē viņš iznāca uz lievenēm, sa-sveicinājās ar puišiem un vīriem un sāka ar kādu runāties. Sievas pa to laiku, cik jaudas, dziedāja dejas dziesmu, klakšķināja, sita plaukstas un dejoja.

— Lielmāte' sauc, — kāds puisis teica, pieiedams pie Jevgeņija, kas nebija dzirdējis sievas saucienu. Liza aicināja paskatīties dejošanu, sevišķi vienu dejotāju, kura viņai it sevišķi patika. Tā bija Stepaša. Viņa bija dzeltenā sarafānā un plīša ņieburā, zīda lakatu ap galvu, plata, enerģiska, sārta, jautra. Acīm redzot, viņa labi dejoja. Jevgeņijs neko neredzēja.

— Jā, jā,'— viņš teica, noņemdams un uzlikdams pensneju. — Jā, jā, — viņš runājaL Un domāja: «Tātad es nekādi nevaru no viņas tikt vaļā.»

Jevgeņijs neskatījas uz Stepanidu, jo baidījās no viņas pievilcības, un taisni tāpēc tas, ko viņš saskatīja viņā, acis uzmetis, viņam šķita it sevišķi tīkams. Turklāt no viņas uzdzirkstījušā skatiena viņš saprata, ka Stepanida viņu redz un redz arī to, ka viņš tīksminās par viņu. Viņš pastāvēja, cik prasīja pieklājība, un, redzēdams, ka Varvara Aleksejevna paaicinājusi Stepanidu un kaut ko juceklīgi, liekulīgi, saukdama par mīlulīti, teica viņai, pagriezās un aizgāja. Jevgeņijs atgāja nost un atgriezās mājās. Viņš aizgāja, lai viņu neredzētu, bet, uzkāpis augšstāvā, pats nezinādams, kā un kāpēc, piegāja pie loga un visu laiku, kamēr sievas bija pie lievenēm, stāvēja tur un skatījās, skatījās uz viņu un nevarēja atrauties.

Jevgeņijs ātri noskrēja lejā, kamēr viņu neviens neredz, un klusiem soļiem uzgāja balkonā, un, tur papirosu aizpīpējis, it kā pastaigādamies devās dārzā uz to pusi, kur bija aizgājusi Stepanida. Viņš nebija paspēris pāris soļu alejā, kad aiz kokiem pazibēja plīša ņieburs uz iesārtā sarafāna un sarkanais lakatiņš. Viņa kaut kur steidzās kopā ar citu sievu. «Nez kurp viņas iet?»

Un pēkšņi viņu apdedzināja kaislīga miesas kārība, kā dūrē sažņaudza sirdi. Jevgeņijs, it kā svešas gribas dzīts, atskatījās un sāka iet viņai pakaļ.

— Jevgeņij Ivanovič, Jevgeņij Ivanovič! Es pie jūsu žēlastības, — viņam aiz muguras kāds ierunājās, un Jevgeņijs, ieraudzījis veco Samohinu, kas viņam raka aku, atjēdzās un, ātri pagriezies, devās pie tā. Ar Samohinu runādamies, viņš pagriezās sānis un ieraudzīja, ka abas sievietes nogājušas lejā, šķiet, pie akas vai arī tikai izlikās, ka iet turp, pēc tam, tur mazliet uzkavējušās, aizskrēja pie rotaļniekiem.

XIII

Aprunājies ar Samohinu, Jevgeņijs atgriezās mājās nelabā omā, it kā būtu izdarījis noziegumu. Pirmkārt, Stepanida viņu bija sapratusi, viņa domāja, ka viņš grib to redzēt, un arī viņa to vēlas. Otrkārt, tā otra sieva — tā Anna Prohorova, — acīm redzot, visu zina.

Galvenais bija tas, ka viņš jutās uzvarēts, ka viņam nav savas gribas, ka ir cits spēks, kas viņu virza, ka šoreiz viņu izglābis tikai laimīgs gadījums, bet, ja ne šodien, tad rīt vai parīt viņš tomēr ies bojā.

«Jā, ies bojā,» viņš to citādi nesaprata. «Krāpt savu jauno sievu, kas viņu mīl, sādžā ar bābieti visu acu priekšā, vai tad tā nav bojā eja, briesmīga bojā eja, pēc kuras vairs nevar dzīvot? Nē, jādara, jādara kaut kas.»

«Ak dievs, ak dievs! Ko lai es daru? Vai patiesi es tā arī aiziešu bojā?» viņš sev teica. «Vai tad neko nevar darīt? Vajag taču kaut ko darīt. Nedomā par viņu!» viņš sev pavēlēja. «Nedomā!» — un tūliņ sāka domāt un redzēja viņu acu priekšā, redzēja kļavu ēnu.

Viņš atcerējās, ka bija lasījis par svēto vīru, kurš, lai pārspētu kārdinājumu, kad viņam vajadzējis dziedēt sievieti, uzliekot tai roku, otru roku uzlicis uz karstām oglēm un sadedzinājis pirkstus. Viņš to atcerējās. «Jā, esmu ar mieru labāk sadedzināt pirkstus nekā iet bojā.» Un viņš, atskatījies, ka istabā neviena nav, aizdedzināja sērkociņu un ielika pirkstu ugunī. «Domā nu tagad par viņu,» viņš sev sacīja ironiski. Sāka sāpēt, viņš atrāva nokvēpušo pirkstu, nometa sērkociņu un sāka smieties par sevi. «Kādas blēņas. Ne jau tas jādara. Bet jāizkārto tā, lai es viņu neredzētu — vai nu pašam jābrauc prom, vai arī viņa jāaizsūta kaut kur. Jā, jāaizsūta! Jāpiedāvā viņas vīram nauda, lai brauc prom uz pilsētu vai uz kādu citu ciemu. Bet uzzinās un runās par to. Lai, vienalga, labāk tā nekā šīs briesmas. Jā, tas jādara,» viņš sev teica un, acis nenovērsdams, skatījās viņā. «Kur viņa aizgāja?» pēkšņi viņš sev jautāja. Jevgeņijam šķita, ka Stepanida redz viņu pie loga arī tagad, paskatījusies uz viņu, tā saķērās rokās ar kādu sievu, devās uz dārzu, ņipri roku vicinādama. Pats nezinādams, kāpēc, viņš, savu domu pārņemts, devās uz kantori.

Vasilijs Nikolajevičs jaunos svārkos, ar pomādi ieziedies, sēdēja un dzēra tēju kopā ar sievu un viešņu Kašmiras lakatā.

— Vasilij Nikolajevič, man vajadzētu ar jums parunāties.

— Var. Lūdzu! Mēs jau padzērām.

1— Nē, labāk atnāciet man līdzi.

— Tūliņ, tikai cepuri paņemšu. Taņa, apslāpē patvāri, — Vasilijs Nikolajevičs teica, jautri iziedams.

Jevgeņijam šķita, ka Vasilijs ir iedzēris, bet ko lai dara; varbūt tā labāk, būs līdzjūtīgāks, sapratīs viņu.

— Es, Vasilij Nikolajevič, atkal par to pašu, — Jevgeņijs teica, — par to sievieti.

— Ak tā. Es liku, lai viņu vairs neņem.

— Nē jau, es vispār, lūk, ko domāju un par ko gribēju ar jums aprunāties. Vai viņus nevarētu kur pārcelt, visu ģimeni pārcelt?

— Kur tad viņus pārcelsi? — Vasilijs sacīja īgni un izsmējīgi, kā Jevgeņijam šķita.

— Es tā domāju, ka viņiem varētu iedot naudu vai pat zemi Koltovskā, lai tikai viņi nebūtu šeit.

— Bet kā tad pārcelsi? Kur viņš ies prom no savas 'dzimtas? Un kam tas jums vajadzīgs? Vai tad viņa jūs traucē?

— Ak Vasilij Nikolajevič, saprotiet jel, ka sievai būs briesmīgi to uzzināt.

— Kas tad viņai teiks?

•— Kā lai dzīvo vienās bailēs? Un vispār tas ir grūti.

— Ko jūs tā uztraucaties, nudien? Kas bijis, izbijis. Un kurš gan nav grēcīgs dieva un ķeizara priekšā?

— Tomēr labāk būtu pārcelt. Vai jūs nevarētu parunāt ar vīru?

— Tur nav ko runāt. Ak Jevgeņij Ivanovič, ko jūs ta? Viss taču pagājis un aizmirsies. Kas tik dzīvē neatgadās. Un kas tagad par jums var teikt ko ļaunu? Jūsu dzīve taču kā uz delnas.

— Bet jūs tomēr pasakiet.

— Labi, es pateikšu.

Lai gan viņš jau iepriekš zināja, ka no tā nekas neiznāks, tomēr šī saruna Jevgeņiju mazliet nomierināja. Viņš, galvenais, juta, ka aiz uztraukuma pārspīlējis briesmas.

Vai tad viņš gāja uz satikšanos ar viņu? Tas jau nemaz nav iespējams. Viņš tāpat tik gāja pa dārzu pastaigāties, bet viņa nejauši tur ieskrēja.

XIV

Tajā pašā Vasaras svētku dienā pēc pusdienas Liza, pastaigādamās pa dārzu un iedama tālāk uz pļavu, kur viņu veda vīrs, lai parādītu āboliņu, pāriedama pār mazu grāvīti, paklupa un krita. Viņa viegli nokrita uz sāniem, taču ievaidējās, un viņas sejā vīrs ieraudzīja ne tikai izbailes, bet arī sāpes. Viņš gribēja palīdzēt piecelties, bet viņa atbīdīja vīra roku.

— Nē, drusku pagaidi, Jevgeņij, — viņa teica, vāji smaidīdama, un no lejas, kā viņam šķita, vainīgi skatījās viņā. — Kāja samežģījās.

— Es taču vienmēr esmu teikusi, — Varvara Alek-sejevna ierunājās. — Vai tad tādā stāvoklī var lēkt pār grāvjiem?

— Nekas, nekas, māt. Es tūliņ piecelšos.

Viņa piecēlās ar vīra palīdzību, bet tanī pašā mirklī nobālēja un viņas sejā pavīdēja izbailes.

— Jā, man nav labi, — un viņa kaut ko pačukstēja mātei.

— Ak kungs, ko nu! Es taču teicu, lai neiet, — Varvara Aleksejevna kliedza. — Pagaidiet, es atsūtīšu ļaudis. Viņa nedrīkst staigat. Viņu vajag nest.

— Vai tu nebaidies, Liza? Es tevi aiznesīšu, — Jevgeņijs teica, aptverdams viņu ar kreiso roku. — Apķeries man ap kaklu. Nu, tā.

Un viņš noliecies ar labo roku apņēma viņas kājas un pacēla. Nekad pēc tam viņš nevarēja aizmirst šo ciešanu pilno un reizē svētlaimīgo izteiksmi, kas bija viņas sejā.

— Tev smagi, mīļais, — viņa runāja smaidīdama. — Māte aizskrēja, pasaki viņai!

Un viņa noliecās pie vīra un noskūpstīja. Viņai, acīm redzot, gribējās, lai arī māte redz, ka vīrs viņu nes.

Jevgeņijs uzsauca Varvarai Aleksejevnai, lai nesteidzas, ka viņš aiznesīs. Varvara Aleksejevna apstājās un sāka kliegt vēl skaļāk.

— Tu viņu nometīsi, nudien, nometīsi. Tu gribi viņu pazudināt. Tev nav sirdsapziņas.

— Es taču viņu lieliski nesu.

— Es negribu, nevaru skatīties, kā tu moki manu meitu, — un viņa pazuda alejas pagriezienā.

— Nekas, tas pāries, — Liza teica smaidīdama.

— Ka tikai nebūtu seku, kā toreiz.

— Nē, es par ko citu runāju. Gan būs labi, bet es runāju par mamā. Tu esi piekusis, atpūties.

Lai gan Jevgeņijam bija smagi, viņš ar lepnu prieku aiznesa savu nastu līdz mājai un neatdeva viņu istabenei un pavāram, kurus bija atradusi Varvara Aleksejevna un izsūtījusi pretī. Viņš to ienesa guļamistabā un nolika gulta.

—_ Tagad ej, — viņa teica un, pievilkusi viņa roku, noskūpstīja. — Mēs ar Annušku tiksim galā.

Arī Marja Pavlovna atskrēja no piebūves. Lizu noģērba un noguldīja gultā. Jevgeņijs ar grāmatu rokā sēdēja viesistabā un gaidīja. Varvara Aleksejevna pagāja viņam garām ar tik pārmetošu, drūmu izskatu, ka viņam sametās bail.

— Nu, kā ir? — viņš jautāja.

— Kā ir? Ko tur jautāt? Tāpat ir, kā jūs droši vien gribējāt, likdams sievai lēkt par grāvi.

— Varvara Aleksejevna! — viņš iesaucās. — Tas nav izturams. Ja jūs gribat mocīt cilvēkus un saindēt viņiem dzīvi, — viņš gribēja teikt «tad brauciet prom uz citu vietu», bet savaldījās. — Kā jums tas nesāp?

— Tagad par vēlu.

Un viņa, uzvaroši papurinājusi aubi, izgāja pa durvīm.

Kritiens patiesi bija ļauns. Kāja bija nepatīkami sa-mežģījusies, un bija jābaidās, vai atkal negadīsies aborts. Visi zināja, ka darīt neko nevar, ka tikai mierīgi jāguļ, tomēr nolēma sūtīt pēc ārsta.

«Ļoti godātais Nikolaj Semjonovič,» Jevgeņijs rakstīja ārstam, «Jūs vienmēr esat bijis tik labs pret mums, ka ceru — arī tagad neatteiksieties atbraukt un palīdzēt sievai. Viņa ir…» — utt. Uzrakstījis vēstuli, viņš devās uz staļļiem izrīkot par zirgiem un ratiem. Vajadzēja sagatavot vienus zirgus atvešanai, otrus — ārsta aizvešanai. Kur saimniecība nav tik plaša, tur visu to tā uzreiz nemaz nevar nokārtot, bet vajag apdomāt. Visu pats nokārtojis un aizsūtījis kučieri, viņš atgriežas mājās ap pulksten desmitiem. Sieva gulēja un sacīja, ka jūtas ļoti labi un nekas nesāp; bet Varvara Aleksejevna sēdēja aiz lampas, ko aizklāja notis, lai nespīd Lizai acīs, un adīja lielu, sarkanu segu ar tādu izskatu, kas skaidri runāja, ka pēc tā, kas bijis, miera nevar but. «Lai citi dara, kā grib, bet es vismaz esinu izpildījusi savu pienākumu».

Jevgeņijs redzēja to, bet, lai izliktos^ ka neredz, centās būt jautrs un bezrūpīgs, stāstīja, kā izrīkojis zirgus un kā ķēve Kavuška labi gājusi kreisajā pusē piejūgā.

— Jā, protams, taisni īstais laiks iebraukt zirgus, kad vajadzīga palīdzība. Droši vien arī ārstu iegāzīs grāvī, — Varvara Aleksejevna noteica, no pensneja apakšas skatīdamās adīklī un pielikdama to pie pašas lampas.

— Kādu taču vajadzēja sūtīt. Un es izdarīju, cik labi varēju.

— Jā, es gan ļoti labi atceros, kā jūsu zirgi joņodami mani gandrīz zem vilciena parāva.

To viņa sen bija izdomājusi, un tagad Jevgeņijs bija tik neuzmanīgs, ka pateica: tas gluži tā neesot vis bijis.

— Ne jau velti vienmēr esmu teikusi un arī kņazam cik reižu sacīju, ka visgrūtāk dzīvot ar netaisniem, nepa-tiesiem cilvēkiem; es visu pacietīšu, tikai ne to.

— Ja nu kādam sāp, tad visvairāk laikam gan man, — Jevgeņijs sacīja.

— To jau var ar redzēt.

— Ko?

— Neko, es valdziņus skaitu.

Jevgeņijs tobrīd stāvēja pie gultas, Liza skatījās viņā un ar savu miklo roku, kas gulēja virs segas, satvēra vīra roku un paspieda. «Paciet to manis dēļ. Viņa taču netraucēs mums vienam otru mīlēt,» runāja viņas skatiens.

— Labi. Tā ir, — viņš čukstēja un noskūpstīja viņas miklo, garo roku un pēc tam mīļās acis, kuras aizvērās, kamēr viņš tās skūpstīja.

— Vai patiesi atkal tas pats? — viņš jautāja. — Kā tu jūties?

_ — Bail teikt, lai nekļudītos, bet sajūta man tāda, ka viņš ir dzīvs un dzīvos, — viņa teica, raudzīdamās uz savu vēderu.

— Ak, bail, bail pat domāt.

Nevērojot Lizas lūgumu, lai iet projām, Jevgeņijs visu nakti pavadīja pie sievas, tikai ar vienu aci aizmigdams un katru brīdi gatavs viņai pakalpot. Bet nakts pagaja labi, un, ja nebūtu aizsūtīts pēc ārsta, varbūt viņa arī pieceltos.

Uz pusdienas laiku atbrauca ārsts un, protams, teica, ka, lai gan atkārtošanās gadījumā var draudēt briesmas, bet, patiesību sakot, tiešu pazīmju nav, bet, tā kā nav arī pretēju pazīmju, tad no vienas puses var pieņemt un no otras arī var pieņemt. Un tāpēc vajag gulēt; un, lai gan man netīk rakstīt receptes, tomēr zāles jādzer un jāguļ. Bez tam ārsts vēl Varvarai Aleksejevnai nolasīja lekciju par sievietes anatomiju, pie kam Varvara Aleksejevna svarīgi māja ar galvu. Saņēmis honorāru, kā parasts, iespiestu saujā, ārsts aizbrauca, bet slimā palika nedēļu gultā.

XV

Lielāko tiesu sava laika Jevgeņijs pavadīja pie sievas gultas, pakalpoja viņai, runājās ar viņu, lasīja priekšā un, kas bija visgrūtākais, nekurnēdams pacieta Varvaras Aleksejevnas uzbrukumus un pat prata šos uzbrukumus pārvērst jokā.

Taču mājās sēdēt viņš nevarēja. Pirmkārt, sieva sūtīja viņu projām, teikdama, ka viņš saslims, ja sēdēs mājās kopā ar viņu, otrkārt, ar saimniecību bija tā, ka uz katra soļa vajadzēja viņa klātbūtnes. Mājās sēdēt Jevgeņijs nevarēja, viņš bija laukā, mežā, dārzā, rijā, un visur tur ne tikai doma, bet dzīvs Stepanidas tēls viņu vajāja tā, ka viņš reti aizmirsa viņu. Taču tas vēl nebūtu nekas; viņš varbūt spētu pārvarēt šīs jūtas, bet visļaunākais bija tas, ka viņš agrāk dzīvoja, mēnešiem neredzējis viņu, bet tagad nemitīgi redzēja un satika. Viņa laikam bija sapratusi, ka viņš grib atjaunot sakarus, un centās nokļūt viņam ceļā. Ne viens, ne otrs nebija teikuši ne vārda, un tāpēc kā viņš, tā viņa negaja tieši uz satikšanos, bet centās nejauši sastapties.

Vieta, kur varēja sastapties, bija mežs, uz kurieni sievas ar maisiem gāja govīm pēc zāles. Un Jevgeņijs zināja to un tāpēc katru dienu gāja garām šim mežam. Katru dienu viņš teica sev, ka neies, un katru dienu viss beidzās ar to, ka viņš pagriezās uz meža. pusi un, izdzirdis balsu skaņas, apstājās aiz krūma: ar pamirušu sirdi lūkojās, vai tā nav viņa.

Kāpēc viņam vajadzēja zināt, vai tā nav viņa? Viņš nezināja. Ja tā būtu viņa un viena pati, viņš neietu klāt, — tā viņš domāja, — viņš aizskrietu prom; bet viņam vajadzēja Stepanidu redzēt. Reiz viņš to satika: tobrīd, kad viņš gāja mežā, viņa kopā ar divām citam sievām nāca laukā, uz muguras nesdama smagu maisu — pilnu ar zāli. Mazliet agrāk — un viņš varbūt saskrietos ar viņu mežā. Bet tagad viņa nevarēja, citām sievām redzot, atgriezties pie viņa mežā. Lai gan Jevgeņijs saprata, ka tas nav iespējams, tomēr ilgi, riskēdams pievērst citu sievu uzmanību, stāvēja aiz lazdu krūma. Protams, viņa neatgriezās, bet viņš te nostāvēja ilgi. Ak dievs, cik pievilcīgu viņa iztēle zīmēja Stepanidu. Un tas nebija vienu reizi vien, bet piekto, sesto. Un, jo tālāk, jo spēcīgāk. Nekad viņa nebija šķitusi tik pievilcīga. Un ne jau tikai pievilcīga vien; nekad viņa nebija tik pilnīgi pārņēmusi visu viņa būtību.

Jevgeņijs juta, ka zaudē varu pār sevi, kļūst gandrīz vājprātīgs. Stingrību pret sevi viņš nesamazināja ne par matu; gluži otrādi, viņš redzēja, cik riebīgas ir viņa iegribas, un rīcība, jo staigāšana pa mežu bija rīcība. Viņš zināja, ka vajag tikai kaut kur tuvu tumsā satikties un, ja varētu pieskarties viņai, viņš ļautos savām jūtām. Jevgeņijs zināja, ka viņu savalda tikai kauns cilvēku, Stepanidas un savā priekšā. Un viņš zināja, ka meklē tādus apstākļus, kur nebūtu manāms šis kauns, — tumsu vai tādu saskari, kur kaunu pārmāktu dzīvnieciska kaislība. Tāpēc viņš apzinājās, ka ir riebīgs noziedznieks, un ar visiem dvēseles spēkiem sevi nicināja un nīda. Viņš ienīda sevi tāpēc, ka vēl arvien nebija

padevies. Katru dienu viņš lūdza dievu, lai tas stiprinātu viņu, glābtu no bojā ejas, katru dienu apņēmās nespert nevienu soli, neskatīties uz Stepanidu, aizmirst to. Katru dienu viņš izgudroja līdzekļus, lai atbrīvotos no šīs apmātības, un pielietoja šos līdzekļus.

Bet viss bija veltīgi.

Viens līdzeklis bija pastāvīga darbošanās; otrs — pastiprināts fizisks darbs un gavēnis; trešais — viņš spilgti iztēlojās to kaunu, kāds nāks pār viņa galvu, kad uzzinās sieva, sievasmāte, ļaudis. Jevgeņijs visu to darīja, un viņam šķita, ka uzvar, bet pienāca laiks — pusdiena, agrākās tikšanās laiks, — un laiks, kad viņš to bija saticis, ejot plūkt zāli, un viņš gāja uz mežu.

Tā aizritēja piecas mocošas dienas. Jevgeņijs viņu redzēja tikai iztālēm, bet ne reizes nebija tuvu saticis.

XVI

Liza pamazām atlaba, staigāja un raizējās par pār-maiņu, kura bija notikusi ar viņas vīru un kuru viņa nesaprata.

Varvara Aleksejevna bija uz laiku aizbraukusi, un no . svešiem viesojās tikai tēvocis. Marja Pavlovna, kā parasti, bija mājās.

Tādā pusārprātīgā stāvoklī atradās Jevgeņijs, kad uznāca, kā tas bieži mēdz būt pēc pērkona, jūnija lietus-gāzes, kas ilga divas dienas. Lietus dēļ visi pārtrauca darbu. Slapjuma un dubļu dēļ pārtrauca pat mēslu vešanu. Ļaudis dzīvoja pa mājām. Gani mocījās ar lopiem un beidzot atdzina tos mājās. Govis un aitas staigāja pa aploku un klīda pa mājām. Sievas basām kājām, apsegušās ar lakatiem, brizdamas pa dubļiem, skraidīja un meklēja izklīdušos lopus. Visur pa ceļiem traucās strauti, visas lapas, visa zāle bija ūdens pilna, pa notekām nemitīgi gāzās ūdens un saplūda burbuļojošās peļķēs. Jevgeņijs dzīvoja pa māju ar sievu, kura šodien bija sevišķi skumja. Viņa jau vairāk reižu bija pratinājusi Jevgeņiju, kāds iemesls viņa neapmierinātībai, un viņš īgni atbildēja, ka viss kārtībā. Tad viņa vairs nejautāja, bet kļuva bēdīga.

Pēc brokastīm viņi sēdēja viesistabā. Jau simto reizi tēvocis stāstīja visādus sagudrotus atgadījumus par saviem aristokrātiskajiem paziņām. Liza adīja jaciņu un bieži nopūtās, žēlodamās par laiku un sāpēm krustos. Tēvocis ieteica viņai likties gultā, bet pats palūdza vīnu. Mājās Jevgeņijam bija briesmīgi garlaicīgi. Viss dvesa vārgulību un garlaicību. Viņš lasīja grāmatu un pīpēja, taču neko nesaprata.

— Jā, jāiet jāapskata rīves, vakar atveda, — viņš teica. Piecēlās un gāja prom.

— Paņem lietussargu.

— Nē, nevajag, man ādas mētelis. Un es jau tikai līdz zirgu aplokiem.

Jevgeņijs uzvilka zābakus, ādas mēteli un devās uz fabriku; bet viņš nebija pagājis ne divdesmit soļu, kad pretim nāca Stepanida, augstu virs baltajiem ikriem saspraudusi lindrakus. Viņa gāja, ar roku pieturēdama šalli, kurā bija ievīstīta galva un pleci.

— Kur tu iesi? — viņš jautāja, pirmajā mirklī viņu nepazīdams. Bet, kad pazina, bija jau par vēlu. Stepanida apstājās un smaidīdama paskatījās viņā ar ilgu skatienu.

— Telēnu meklēju. Kur tad jūs tādā lietainā laikā? — viņa jautāja, it kā katru dienu būtu tikusies ar viņu.

— Atnāc uz būdu, — pēkšņi viņš pateica, pats neap-jēgdams, kā. It kā šos vārdus būtu izteicis kāds cits.

Viņa iekoda lakatu zobos, pameta ar acīm un aizstei-dzās uz turieni, kur gāja — uz dārzu, uz būdu, bet viņš turpināja ceļu ar nodomu aiziet aiz ceriņu krūma un tad iet turp.

— Lielskungs, — viņš izdzirdēja balsi sev aiz muguras. — Lielmāte sauc, uz brīdi lūdz ienākt.

Tas bija Miša, viņu kalps.

«Ak dievs, tu otrreiz mani glāb,» Jevgeņijs nodomāja un tūliņ atgriezās. Sieva viņam atgādināja, ka viņš pusdienas laikā apsolījies aiznest zāles slimajai sievietei un tad nu viņa lūdzot tās paņemt.

Kamēr savāca zāles, pagāja minūtes piecas. Pēc tam, iznācis ar zālēm, viņš neuzdrošinājās iet uz būdu, lai neredzētu no mājas. Bet, tikko kā bija izgājis no redzes loka, tā tūliņ pagriezās un devās uz būdu. Iztēlē viņš jau redzēja Stepanidu jautri smaidošu stāvam būdas vidū; taču viņas nebija, un būdā nekas neliecināja, ka viņa būtu bijusi. Viņš jau nodomāja, ka Stepanida nebija atnākusi, nebija dzirdējusi, nebija sapratusi viņa vārdus. Viņš tos bija nomurminājis sev zem deguna, it kā baidīdamies, ka viņa izdzirdēs. «Varbūt arī nevēlējās atnākt? Un kāpēc esmu izdomājis, ka šī tūliņ jau tā skries? Viņai ir vīrs; tikai es vien esmu tāds nelietis, ka man ir sieva, turklāt laba sieva, bet es skrienu citai pakaļ.» Tā viņš domāja, sēdēdams būdā, kurai vienā vietā bija caurums un pa salmiem tecēja ūdens. «Ak, kāda laime būtu, ja viņa atnāktu. Vieni paši te lietū. Kaut jel reiz viņu atkal apkampt, bet pēc tam lai notiek kas notikdams. Ak jā, — viņam ienāca prātā, — ja viņa būs bijusi, pēc pēdām varēs redzēt. Viņš pavērās taciņā, kas veda uz būdu un nebija aizaugusi ar zāli, un uz taciņas redzēja basu kāju pēdas, kas vietām bija slīdējušas. «Jā, viņa ir bijusi. Bet tagad nu diezgan. Vienalga, kur tik viņu ieraudzīšu, tūlīt iešu klāt. Naktī iešu pie viņas.» Jevgeņijs ilgi sēdēja būdā un aizgāja no turienes izmocīts un satriekts. Viņš aiznesa zāles, atgriezās mājās un apgūlās savā istabā, pusdienu gaidīdams.

XVII

Pirms pusdienas Liza ienāca pie viņa un, arvien vēl minēdama, kas varētu būt par iemeslu vīra īgnumam, sāka stāstīt, ka viņai liekoties — viņš esot īgns tāpēc, ka citi gribot, lai viņa brauc uz Maskavu dzemdēt, bet viņa esot nolēmusi, ka paliks tepat. Un neparko nebrauks uz Maskavu. Jevgeņijs zināja, kā Liza baidās gan no dzemdībām un gan no tā, lai tikai ar bērnu viss būtu labi, un tāpēc viņš nevarēja palikt neaizkustināts, redzēdams, cik viegli viņa visu ziedo aiz mīlas pret viņu. Mājās viss bija tik jauki, priecīgi, tīri; bet viņa dvēselē bija netīri, riebīgi, briesmīgi. Visu vakaru Jevgeņijs mocījās ar to, ka zināja: lai gan viņš jūt patiesu riebumu pret savu vājību, lai gan cieši nolēmis izbeigt, taču rīt būs tas pats.

«Nē, tas nav iespējams,» viņš sev teica, staigādams turp un atpakaļ pa istabu. «Vajag taču būt kādam līdzeklim pret to. Ak dievs, ko lai dara!»

Kāds pēc ārzemju parauga pieklauvēja pie durvīm. Viņš zināja — tas bija tēvocis.

— Nāciet iekšā! — viņš aicināja.

Tēvocis bija atnācis spontāni kā Lizas sūtnis.

— Vai tu zini, es patiesi vēroju, ka tu esi pārvērties, — viņš sacīja, — un es saprotu, kā tas moka Lizu. Es saprotu, ka tev grūti atstāt pasākto un skaisto darbu, bet ko tu gribi, que veux tu? Es jums ieteiktu braukt. Mierīgāk būs ir tev, ir viņai. Un vai zini, mans padoms — braukt uz Krimu. Tur ir tāda teicama vecmāte kā klimats, un jūs tur nokļūsiet pašā vīnogu laikā.

— Tēvoc, — Jevgeņijs pēkšņi ierunājās, — vai jūs spēsiet glabāt manu noslēpumu, manu briesmīgo noslē-pumu, apkaunojošo noslēpumu?

— Apžēliņ, vai patiesi tu šaubies par mani?

— Tēvoc! Jūs varat man palīdzēt. Ne vien palīdzēt, bet glābt mani, — Jevgeņijs sacīja. Un doma par to, ka viņš atklās savu noslēpumu tēvocim, kuru necienīja, doma par to, ka viņš nu nostāsies visnepievilcīgākā gaismā, pazemosies tā priekšā, bija viņam patīkama. Viņš jutās nekrietns, vainīgs, un viņam gribējās sevi sodīt.

— Runā, draudziņ, tu zini, cik ļoti esmu tevi iemīlējis, — tēv,pcis ierunājās, acīm redzot, būdams ļoti apmierināts ar to, ka ir noslēpums, ka šis noslēpums apkaunojošs, ka šo noslēpumu viņam pateiks un ka viņš var būt noderīgs.

— Vispirms man jāsaka, ka esmu nelietis un nekrietnelis, neģēlis, taisni neģēlis.

— Ko nu tu tā, — tēvocis uzsāka, kaklam piepūšoties.

— Jā, kas tad cits, ja ne nelietis: es, Lizas vīrs, Lizas, — jūs zināt, cik viņa skaidra un kā mīl, — es, viņas vīrs, gribu viņai kļūt neuzticīgs ar bābieti!

— Tas ir, kāpēc tu gribi? Tu neesi kļuvis viņai neuzticīgs?

— Nu, tikpat kā kļuvu neuzticīgs, jo tas no manis nebija atkarīgs. Es biju gatavs. Mani iztraucēja, citādi es jau tagad būtu… tagad būtu. Es nezinu, ko būtu izdarījis.

— Bet paskaidro taču man …

— Nu, tā. Kad es nebiju precējies, izdarīju muļķību, saiedamies te mūsu sādžā ar kādu sievieti. Tas ir, es ar viņu satikos mežā, laukā…

— Vai glīta? — tēvocis jautāja.

Jevgeņijs saviebās no šā jautājuma, bet viņam tā bija vajadzīga cita cilvēka palīdzība, ka viņš izlikās nedzirdam un turpināja:

— Es biju domājis, ka tas tikai tā, ka es pārtraukšu attiecības un viss izbeigsies. Es jau arī pārtraucu pirms precībām un gandrīz gadu neredzēju viņu un nedomāju, — Jevgeņijam pašam šķita dīvaini sevī klausīties, klausīties sava stāvokļa notēlojumā. — Pēc tam pēkšņi, nemaz nezinu, kāpēc, — patiesi, dažreiz jātic arī pieburamām zālēm — es viņu ieraudzīju, tārps ieperinājās sirdī un grauž tagad mani. Es sevi lamāju, saprazdams, cik šausmīga mana rīcība, tas, ko es katru brīdi esmu gatavs izdarīt, un pats tam nepretojos, un, ja to neesmu izdarījis, tad tikai tāpēc, ka dievs mani paglāba. Vakar es gāju pie viņas, kad Liza mani pasauca.

— Kā, lietū?

— Ja, esmu nomocījies, tēvoc, un nolēmu visu izstāstīt jums un lūgt palīdzību.

— Jā, protams, paša muižā nav labi. Uzzinās. Es sa-protu, ka Liza ir vāja, viņa jāpažēlo, bet kāpēc savā muižā?

Atkal Jevgeņijs pacentās nedzirdēt, ko runāja tēvocis, un ātrāk ķērās pie lietas.

— Paglābiet mani no manis paša. Es jums, lūk, ko lūdzu. Šoreiz man nejauši izjauca, bet rīt, kādu citu reizi, man neizjauks. Un viņa tagad zina. Nelaidiet mani vienu pašu.

— Nu, pamēģināsim, — tēvocis atņēma. — Bet vai patiesi tu esi tā iemīlējies?

— Ak nē, nepavisam. Tas nav tas, taču mani ir sagrābis kāds spēks un tur. Es nezinu, ko darīt. Varbūt es kļūšu stiprāks, tad …

— Tad jau iznāk, ka jādara tā, kā es teicu, — tēvocis sacīja. — Brauksim uz Krimu.

— Jā, jā, brauksim, bet, kamēr mēs būsim kopā, es jums stāstīšu.

XVIII

Tas, ka Jevgeņijs tēvocim uzticēja savu noslēpumu, un, galvenais, sirdsapziņas mokas un kauns, ko viņš pārdzīvoja pēc tās lietainās dienas, viņu atskurbināja. Braukt uz Jaltu nolēma pēc nedēļas. Tajā nedēļā Jevgeņijs devās uz pilsētu sadabūt naudu braucienam, no mājas un kantora izrīkoja saimniecību, atkal kļuva jautrs un tuvs ar sievu un morāli atplauka.

Tā, pēc tās lietainās dienas ne reizi neredzējis Stepanidu, viņš aizbrauca ar sievu uz Krimu. Krimā viņi lieliski pavadīja divus mēnešus. Jevgeņijs guva tik daudz jaunu iespaidu, ka viss agrākais viņam šķita pavisam izbālējis no atmiņas. Krimā viņi sastapa agrākos paziņas un kļuva ar tiem sevišķi tuvi; bez tam iepazinās arī ar citiem. Dzīve Krimā Jevgeņijam bija pastāvīgi svētki un turklāt arī pamācoša un derīga. Viņi tur sadraudzējās ar bijušo viņu guberņas muižniecības maršalu — tas bija gudrs, liberāls vīrs, kas iemīlēja Jevgeņiju, mācīja viņu un pievērsa saviem uzskatiem. Augusta beigās Liza dzemdēja jauku, veselīgu meiteni, turklāt dzemdēja negaidīti viegli.

Septembrī Irteņevi brauca mājās jau četratā, ar bērnu un zīdītāju, jo Liza pati nevarēja zīdīt. Jevgeņijs atgriezās mājās pilnīgi brīvs no agrākajām šausmām un jutās pavisam cits, laimīgs cilvēks. Pārdzīvojis visu to, ko vīri pārdzīvo, kad viņu sievas dzemdē, viņš vēl vairāk iemīlēja Lizu. Kad viņš bērnu ņēma rokās, viņu pārņēma jocīgas, jaunas, ļoti patīkamas jūtas, it kā kāds viņu kutinātu. Tagad viņa dzīvē jauns bija vēl tas, ka viņš ne vien nodarbojās ar saimniecību, bet, pateicoties tuvām attieksmēm ar Dumčinu (bijušo maršalu), sāka interesēties par zemsti — daļēji aiz godkārības, daļēji aiz pienākuma apziņas. Oktobri bija nolikta ārkārtēja sanāksme, kurā vajadzēja viņu izvēlēt. Atgriezies mājās, viņš vienu reizi aizbrauca uz pilsētu, otru reizi pie Dumčina.

Par mokošo kārdinājumu un cīņu pret to viņš aizmirsa pat domāt un ar pūlēm varēja to atsaukt savā iztēlē. Tas šķita kaut kas līdzīgs ārprāta lēkmēm, kuras kādreiz viņam bija uzbrukušas.

Viņš jutās tik ļoti brīvs no visa tā, ka pat nebaidījās pie pirmās izdevības apjautāties pārvaldniekam, kad viņi palika divatā. Tā kā viņš jau kādreiz par to bija runājis, tad tagad nekautrējās pajautāt.

— Vai Pčeļņikovu Sidors vēl arvien nedzīvo mājās? — viņš jautāja.

— Vēl arvien pilsētā.

— Bet viņa sieva?

— Tukšs bābietis! Tagad sapinusies ar Zinoveju. Pa-visam nogājusi no ceļa.

«Ļoti labi,» Jevgeņijs nodomāja. «Apbrīnojami, cik man tas viss vienaldzīgi un kā esmu pārvērties.»

XIX

Piepildījās viss, ko Jevgeņijs vēlējās. Muiža palika viņam, fabrika strādāja, biešu raža bija ļoti laba, un paredzami lieli ienākumi; sieva bija laimīgi dzemdējusi, sievasmāte aizbraukusi, un viņu izvēlēja vienbalsīgi.

Jevgeņijs pēc vēlēšanām brauca mājās no pilsētas. Viņu bija apsveikuši, viņam bija jāpateicas. Un tā pie pusdienām viņš izdzēra kādas piecas glāzes šampanieša. Tagad viņam tēlojās pavisam jauni dzīves plāni. Mājās braucot, viņš domāja par tiem. Bija atvasara. Lielisks ceļš, spoža saule. Tuvodamies mājām, Jevgeņijs domāja, ka viņš šo vēlēšanu rezultātā tautā ieņems taisni to stāvokli, par kuru vienmēr bija sapņojis, tas ir tādu, ka kalpos ne tikai ar savu uzņēmumu, kas dod darbu, bet ari ar tiešu ietekmi. Viņš iztēlojās, kā pēc trim gadiem par viņu spriedīs paša un citu zemnieki. «Un arī šis,» viņš domāja, tobrīd braukdams pa sādžu un noraudzīdamies vīrietī un sievietē, kuri gāja pāri ceļam ar pilnu toveri. Viņi apstājās, palaizdami ratus. Vīrietis bija vecais Pčeļņikovs, sieviete — Stepanida. Jevgeņijs paskatījās viņā, pazina un ar prieku juta, ka ir pilnīgi mierīgs. Viņa vēl arvien bija tikpat glīta, bet viņš palika pilnīgi vienaldzīgs. Jevgeņijs pārbrauca mājās. Sieva viņu sagaidīja uz lievenēm. Bija jau vakars.

<— Nu, vai var apsveikt? — tēvocis jautāja.

•— Jā, izvēlēja.

— Ļoti jauki. Vajag apslacīt.

Otrā rītā Jevgeņijs devās apskatīt saimniecību, ar kuru ilgi nebija nodarbojies. Pusmuižā strādāja jaunā kuļmašīna. Mašīnas darbu aplūkodams, Jevgeņijs staigāja starp sievām, cenzdamies tās neievērot, bet, lai kā centās, pāris reižu pamanīja Stepanidas melnās acis un sarkano lakatiņu — viņa nesa salmus. Reizes divas viņš pašķielēja uz to un atkal juta, ka sākas kaut kas, bet pats īsti nesaprata, kas. Tikai nākamajā dienā, kad viņš atkal aizbrauca uz pusmuižas riju un palika tur divas stundas, kas nepavisam nebija vajadzīgs, nemitēdamies ar acīm mīlināties ap jaunās sievietes skaisto augumu, viņš juta, ka ir beigts, pavisam beigts, galīgi pazudis. Atkal šīs mokas, atkal tās pašas šausmas un bailes. Un nav glābiņa.

Tas, ko Jevgeņijs bija gaidījis, arī notika ar viņu. Otrās dignas vakarā, pats nezinādams, kā, viņš atradās Stepanidas pagalma viņā pusē iepretī siena šķūnim, kur reiz rudenī viņiem bija tikšanās. Viņš apstājās tur it kā pastaigādamies, aizpīpēja papirosu. Viņu ieraudzīja kai-miņu sieva, un viņš, iedams atpakaļ, dzirdēja, ka tā kādam saka:

— Ej taču, gaida, tūliņ mirs nost, stāv. Ej, muļķe!

Jevgeņijs redzēja, ka kāda sieviete — viņa — skrien

uz šķūni', bet viņš vairs nevarēja atgriezties — ceļā pagadījās kāds no zemniekiem un vajadzēja iet mājās.

XX

Kad Jevgeņijs ienāca viesistabā, viss viņam šķita svešs un nedabisks. No rīta viņš bija piecēlies vēl spirgts, apņēmies pārtraukt, aizmirst, neļaut sev domāt. Taču, pats nemanīdams, kā, visu rītu ne tikai neinteresējās par darbu, bet centās no tā atbrīvoties. Tas, kas agrāk bija svarīgi, kas iepriecināja, tagad šķita niecīgs. Viņš neapzinīgi centās atbrīvoties no darbiem. Viņam šķita, ka jāatbrīvojas, lai apsvērtu, apdomātu. Un viņš atbrīvojās un palika viens. Bet, tiklīdz palika viens, tā devās klaiņot pa dārzu, pa mežu. Un visas šīs vietas bija aptraipītas ar atmiņām — ar atmiņām, kas viņu sagrāba. Viņš juta, ka staigā pa dārzu un saka sev, ka grib kaut ko apdomāt, taču neko nedomā, bet neprātīgi, nedibināti gaida viņu, gaida, ka notiks brīnums un viņa sapratīs, kā viņš pēc tās ilgojas, un ņems un atnāks šurp vai arī atnāks kaut kur tādā vietā, kur neviens ne-redzēs, vai arī naktī, kad nebūs mēness un neviens, pat viņa pati, neredzēs, tādā naktī viņa atnāks un viņš pieskarsies tai …

«Jā, te nu bija — saraušu attiecības, kad gribēšu,» viņš sev teica. «Te nu ir saiešanās ar tīrīgu, veselīgu sievieti veselības dēļ! Nē, acīm redzot, tā nevar ar viņu spēlēties. Es domāju, ka es paņēmu viņu, bet viņa paņēma mani, paņēma un nelaiž vaļā. Es taču domāju, ka biju brīvs, bet nebiju brīvs. Es apmānīju sevi, kad precējos. Viss bija blēņas, māņi. Kopš tā laika, kad sagājos ar viņu, es izjutu jaunas jūtas, īstas vīra jūtas. Jā, man vajadzēja ar viņu dzīvot.

Jā, man iespējamas divas dzīves; viena, kuru esmu iesācis ar Lizu: dienests, saimniecība, bērns, ļaužu cieņa. Ja izvēlēties šo dzīvi, tad vajag, lai viņas — Stepanidas nebūtu. Viņu vajag aizsūtīt, kā es teicu, vai arī iznīcināt, lai viņas nebūtu. Bet otra dzīve — arī tepat. Atņemt viņu vīram, iedot tam naudu, aizmirst kaunu un negodu un dzīvot ar viņu. Bet tad vajag, lai nebūtu Lizas un nebūtu Mimī (bērna). Nē, bērns jau netraucē, bet lai Lizas nebūtu, lai viņa aizbrauktu. Lai viņa uzzinātu, nolādētu un aizbrauktu. Lai uzzinātu, ka esmu viņu noniecinājis

un paņēmis bābieti, ka esmu krāpnieks, nelietis. Nē, tas ir pārāk briesmīgi! To nevar. Jā, bet varjau arī tā būt,» viņš turpināja domāt, «var jau arī ta būt. Liza saslims un nomirs. Nomirs, un tad viss būs jauki.

Jauki! Ak, nelietis! Nē, ja jau nu kādam mirt, tad viņai. Kaut jel viņa, Stepanida, nomirtu, cik labi^ butu.-

Jā, noindē taču vai nogalina sievas vai mīļākās. Japaņem revolveris un jāiet jāizsauc un apkampienu vietā — lodi krūtīs. Un beigas.

Viņa taču ir velns. Taisni velns. Viņa taču pret manu gribu sagrābusi mani. Nogalināt? Jā. Ir tikai divas izejas: nogalināt sievu vai viņu. Jo tā dzīvot nevar.1 Nevar. Jāapdomā un viss jāparedz. Ja paliks tā, kā ir, kas tad būs?

Būs tā, ka atkal sev teikšu, ka negribu, ka metīšu mieru, taču es tikai to teikšu, bet vakarā būšu pagalma viņā pusē, un viņa zina, un viņa atnāks. Vai arī ļaudis uzzinās un pateiks sievai, vai arī es pats viņai pateikšu, jo es taču nevaru melot, nevaru tā dzīvot. Nevaru. Dabūs zināt. Visi uzzinās, gan Paraša, gan kalējs. Lai, vai tad tā var dzīvot?

Nevar. Ir tikai divas izejas: sievu nogalināt vai viņu. Un vēl …

Ak jā, ir trešā izeja: sevi,» viņš klusā balsī teica, un pēkšņi salti drebuļi pārskrēja viņam pār muguru. «Jā, sevi, tad nevajadzēs viņas nogalināt.» Viņam kļuva baigi, taisni tāpēc, ka zināja: tikai šī izeja iespējama. «Revolveris ir. Vai patiesi es nogalināšos. To nu gan nekad nebiju domājis. Cik tas būs savādi.»

Jevgeņijs atgriezās savā istabā un tūliņ atvēra skapi, kur bija revolveris. Bet, kad viņš to vēra vaļā, ienāca sieva.

XXI

Viņš uzsvieda avīzi revolverim virsū. — Atkal tas pats, — viņa izbijusies sacīja, ieskatījusies vī-ram sejā.

— Kas tas pats?

— Tā pati briesmīgā izteiksme, kas bija agrāk, kad tu negribēji man teikt. Geņa, mīļais, pasaki! Es redzu, tu mokies. Pasaki man, tev kļūs vieglāk. Lai būtu kas būdams, tikai ne šīs tavas ciešanas. Es taču zinu, ka nav nekā ļauna.

— Tu zini? Pagaidām nav.

— Pasaki, pasaki, pasaki! Es tevi nelaidīšu.

Viņš žēli pasmaidīja.

«Vai teikt? Nē, tas nav iespējams. Un nav jau arī ko teikt.»

Varbūt viņš būtu arī pateicis, bet tobrīd ienāca zīdī* tāja, jautādama, vai var iet staigāt. Liza izgāja apģērbt bērnu.

— Tātad tu pateiksi. Es tūliņ atgriezīšos.

— Jā, varbūt…

Viņa nekad nevarēja aizmirst cietēja smaidu, ar kādu viņš to pateica. Viņa aizgāja.

Steidzīgi, zagdamies kā slepkava, viņš satvēra revolveri, izņēma no maksts. «Pielādēts, jā, bet sen, un trūkst viena lādiņa. Nu, kas būs, būs.»

Viņš pielika stobru pie deniņiem, mirkli vilcinājās, bet, tiklīdz atcerējās Stepanidu, apņemšanos viņu neredzēt, cīņu, kārdinājumu, bojā eju, atkal cīņu, tā nodrebēja šausmās. «Nē, labāk tā.» Un nospieda gaili.

Kad Liza ieskrēja istabā — viņa tikko kā bija paspējusi nokāpt no balkona, — viņš gulēja ar seju uz grīdas, melnas, siltas asinis plūda no brūces un ķermenis reizēm vēl iedrebējās.

Notika izmeklēšana. Neviens nevarēja saprast un izskaidrot pašnāvības iemeslus. Tēvocim pat ne reizes neienāca prātā, ka iemeslam varētu būt kaut kas kopīgs ar to atzīšanos, ko pirms diviem mēnešiem viņam bija uzticējis Jevgeņijs.

Varvara Aleksejevna apgalvoja, ka viņa vienmēr to pareģojusi. Tas bijis redzams, kad viņš strīdējies. Liza un Marja Pavlovna abas nekādi nevarēja saprast, kāpēc tas noticis, un tomēr neticēja tam, ko ārsti teica, ka Jevgeņijs bijis garīgi slims. Viņas nekādi nevarēja tam

piekrist, jo zināja, ka viņam bija daudz vairāk veselā saprāta nekā simtiem ļaužu, kurus viņas pazina.

Un patiesi, ja Jevgeņijs Irteņevs bija garīgi slims, tad jau visi ļaudis ir garigi slimi, bet visvairāk garīgi slimi, bez šaubām, ir tie, kas citos redz vājprāta pazīmes, kuras sevī neredz.

1889. g. 19. novembri Jasnaja Poļanā.

(STĀSTA «SĀTANS» NOBEIGUMA VARIANTS) »

Viņš sev teica un, piegājis pie galda, paņēma no turienes revolveri, un, apskatījis to — viena lādiņa trūka, ielika bikšu kabatā.

— Ak dievs! Ko es daru! — viņš pēkšņi iesaucās un, salicis rokas, sāka lūgt dievu. — Ak kungs, palīdzi man, atpestī mani. Tu zini, ka negribu ļaunu, bet es viens nespēju. Palīdzi man, — viņš runāja, mezdams krustus svētbilžu priekšā.

«Bet es taču varu valdīt pār sevi. Iešu pastaigāšos un apdomāšu.»

Jevgeņijs izgāja priekštelpā, uzvilka puskažociņu, galošas un devās uz lievenēm. Pašam nemanot, viņš sāka soļot gar dārzu pa lauku ceļu uz pusmuižas pusi. Tur vel arvien dūca kuļmašīna un atskanēja zirgu dzinēju zēnu klaigas. Viņš iegāja rijā. Viņa bija tur. Viņš to tūliņ ieraudzīja. Viņa grāba vārpas un, Jevgeņiju ieraudzījusi, ar acīm smiedamās, ņipra, jautra rikšiem aizskrēja pa izmētātām vārpām, veikli tās grābdama kopā. Jevgeņijs negribēja, taču nevarēja neskatīties uz viņu. Viņš atjēdzās tikai tad, kad viņa nebija redzama. Pārvaldnieks ziņoja, ka tagad beidz kult sagulējušos labību un tāpēc iet ilgāk un birums mazāks. Jevgeņijs piegaja pie trumuļa, kas paretam klabēja, kad laida iekšā slikti izpurinātos kūļus, un jautāja pārvaldniekam, vai daudz sagulējušos kūļu.

— Būs kādi pieci vezumi..

•— Tad tā … — Jevgeņijs iesāka un nepabeidza. Stepanida pienāca pie paša trumuļa, no apakšas grābdama vārpas, un apsvilināja viņu ar savu smejošo skatienu.

Sis skatiens stāstīja par jautru, bezrūpīgu mīlestību starp viņiem, par to, ka viņa zina, ka viņš to vēlas, ka viņš bija atnācis pie viņu šķūņa, un ka viņa, kā vienmēr, gatava dzīvot un priecāties ar viņu, nedomādama ne par kādiem noteikumiem un sekām. Jevgeņijs jutās viņas varā, bet negribēja padoties.

Viņš atcerējās savu lūgšanu un mēģināja to atkārtot. Sāka to pie sevis skaitīt, bet tūliņ juta, ka tas ir veltīgi.

Visu viņa būtni pārņēma tikai viena doma: kā, citiem nemanot, norunāt ar viņu satikšanos?

— Ja šodien beigsim, kā pavēlēsiet — sākt jaunu stirpu vai arī atlikt uz rītu? — pārvaldnieks jautāja.

— Jā, jā, — Jevgeņijs atbildēja, nevilšus virzīdamies pakaļ Stepanidai uz kaudzes pusi, pie kuras viņa kopā ar kādu citu sievu piegrāba vārpas.

«Vai patiesi es nevaru valdīt pār sevi?» Jevgeņijs vaicāja sev. «Vai patiesi esmu pagalam? Mans dievs! Ak, nav nekāda dieva. Ir sātans. Un ir viņa. Sātans valda pār mani. Bet es negribu, negribu. Sātans, jā, sātans-»

Jevgeņijs piegāja viņai cieši klāt, izņēma no kabatas revolveri un reizi, divas, trīs reizes izšāva viņai mugurā. Viņa sāka skriet un nokrita uz kaudzes.

— Vai manu dieniņ! Mīļie! Kas tad tas? — sievas kliedza.

— Nē, tas nav nejauši. Es tīšām viņu nošāvu, — Jev-geņijs iekliedzās. — Sūtiet pēc stanovoja.

Viņš pārnāca mājās un, sievai neko nepateicis, iegāja savā kabinetā un aizslēdza durvis.

— Nenāc pie manis, — viņš uzkliedza sievai caur durvīm, — gan tu visu uzzināsi!

Pēc stundas viņš pazvanīja un jautāja atnākušajam sulainim:

— Ej uzzini, vai Stepanida dzīva.

Sulainis jau visu zināja un teica, ka nomirusi pirms stundas.

— Ļoti jauki. Tagad ej projām. Kad atbrauks stanovojs vai izmeklētājs, pasaki.

Stanovojs un izmeklētājs atbrauca nākamaja rītā, un Jevgeņijs, atvadījies no sievas un bērna, tika aizvests uz cietumu.

Viņu tiesāja. Zvērināto tiesas bija tikko kā sākušās darboties. Atzina, ka viņš pagaidām ir garīgi slims, un piesprieda tikai baznīcas sodu — nožēlot grēkus.

Viņš sabija cietumā deviņus mēnešus un mēnesi klosterī.

Viņš sāka dzert jau cietumā, to pašu darīja klosterī un mājās atgriezās kā novārdzis, nedziedējams alkoholiķis.

Varvara Aleksejevna apgalvoja, ka viņa vienmēr to pareģojusi. Tas bijis redzams, kad viņš strīdējies. Liza un Marja Pavlovna abas nekādi nevarēja saprast, kāpēc tas noticis, un tomēr neticēja tam, ko ārsti teica, ka Jevgeņijs bijis garīgi slims, psihopāts. Viņas nekādi nevarēja tam piekrist, jo zināja, ka viņam bija daudz vairāk veselā saprāta nekā simtiem ļaužu, kurus viņas pazina.

Un patiesi, ja Jevgeņijs Irteņevs bija garīgi slims tad, kad izdarīja noziegumu, tad visi ļaudis ir garīgi slimi, bet visvairāk garīgi slimi, bez šaubām, ir tie, kas citos redz vājprāta pazīmes, kuras sevī neredz.

FRANSUĀZA

Stāsts pēc Mopasāna

I

No Havras uz Ķīnas ūdeņiem 1882. gada 3. maijā aizbrauca trīsmastu kuģis «Vēju dievmāte». Tas atstāja savu kravu Ķīnā, paņēma tur jaunu, aizveda to uz Buenosairesu un no turienes veda preces uz Brazīliju.

Pārbraucieni, bojājumi, remonti, bezvējš vairākus mēnešus no vietas, vēji, kas aizdzina kuģi tālu no ceļa, jūras dēkas un visādas nelaimes aizkavēja tā, ka kuģis četrus gadus noklejoja pa svešām jūrām un tikai 1886. gada 8. maijā piestāja Marseļā ar amerikāņu konservu kravu skārda kastēs.

Kad kuģis izgāja no Havras, uz tā bija kapteinis, viņa palīgs un četrpadsmit matrožu. Ceļojuma laikā viens matrozis nomira, četri aizgāja bojā dažādās dēkās un tikai deviņi atgriezās Francijā. Trūkstošo matrožu vietā uz kuģa pieņēma divus amerikāņus, vienu nēģeri un vienu zviedru, kuru uzgāja kādā Singapūras krodziņā.

Kuģim nolaida buras, krustām pie mastā piesēja ta-kelāžas tauvas. Pienāca velkonis un elsdams aizvilka to uz kuģu līniju. Jūra bija klusa, pie krasta tik tikko ska-lojās sīki vilnīši. Kuģis nostājās līnijā, kur gar krastmalu cits pie cita cieši blakus stāvēja visu pasaules zemju kuģi — gan lieli, gan mazi, dažādi pēc izmēriem, izskata un takelāžas. «Vēju dievmāte» nostājās starp itāliešu brigu un angļu galiotu, kuri sablīvējās, lai dotu vietu jaunajam «biedram».

Tiklīdz kapteinis tika galā ar muitas un ostas ieredņiem, viņš pusi matrožu atlaida uz visu nakti krastā.

Bija silta vasaras nakts. Visa Marseļa bija apgaismota, uz ielām no virtuvēm plūda ēdienu smarža, visas malās skanēja balsis, ratu rīboņa un jautri izsaucieni;

«Vēju dievmātes» kuģa matroži kādus četrus mēnešus nebija spēruši kāju uz sauszemes un tagad, nokāpuši krastā, staigāja pa pilsētu bikli, pa diviem kopā, kā sveši, no pilsētām atraduši ļaudis. Viņi skatījās apkārt, pētīdami tuvākās ielas ap piestātni, it kā kaut ko meklētu. Četrus mēnešus viņi nebija redzējuši sievietes, un viņus mocīja iekāre. Visiem pa priekšu gāja Selestīns Diklo, veikls, zaļoksnējs puisis. Viņš vienmēr veda citus, kad viņi nokāpa krastā. Viņš prata atrast labas vietas, prata tikt vaļā, kad vajadzēja, un neiepinās kautiņos, kā tas bieži mēdz būt ar matrožiem, kad viņi iet krastā? bet, ja kautiņš izcēlās, viņš biedrus nepameta un prata sevi aizstāvēt.

Matroži ilgi klaiņāja pa tumšajām ielām, kuras kā notekas visas nosliecās uz jūru un no kurām nāca pagrabu un skabūžu smagā smaka. Beidzot Selestīns izvēlējās kādu šauru sānielu, kurā virs durvīm dega apaļi lukturi, un iegriezās pa to. Matroži zobodamies un dziedādami gāja viņam pakaļ. Uz lukturu matētajām, izkrāsotajām rūtīm bija uzrakstīti milzīgi cipari. Zemajās durvju ailēs uz krēsliem, kas pīti no salmiem, sēdēja sievietes priekšautos; ieraudzījušas matrožus, viņas pielēca kājās un, izskrējušas ielas vidū, aizstājās ceļā, un vilināja katra savā midzenī.

Dažreiz priekšnama dziļumā nejauši atvērās durvis. Tanīs patādījās pusapģērbta meita rupjās, cieši pieguļošās kokvilnas biksēs, īsos bruncīšos un melnā samta krūšturī ar apzeltītiem pozamentiem. «Ei, skaistuli, nāciet iekšā!» viņa sauca jau iztālēm un dažreiz pati skrēja laukā, tvarstīdama kādu no matrožiem, un ar visu spēku vilka to uz durvīm. Viņa ieķērās tajā kā zirneklis, kad tas velk mušu, kas stiprāka par to. Puisis, gluži dulns aiz iekāres, vāji pretojās, bet pārējie apstājās un skatījās, kas būs; taču Selestīns Diklo sauca: «Te ne, neej iekšā, iesim tālāk!» Puisis paklausīja viņam un ar varu izrāvās no meitas rokām. Un matroži gāja tālāk, sadus* motās meitas lamu pavadīti. Izdzirdušas troksni, visā sānielā no namiem skrēja ārā citas sievietes, metās pie matrožiem un aizsmakušām balsīm lielīja savu preci. Tā viņi gāja tālāk un tālāk. Dažreiz viņiem pretim gadījas te zaldāti, kuri gāja, piešus šķindinādami, te viens otrs pilsētnieks vai komijs, kas lavījās uz pazīstamu vietu. Citās sānielās mirguļoja tādas pašas laternas, bet matroži gāja tālāk un tālāk, kāpdami pāri smirdošam šķidrumam, kas sūcās no mājām, kuras bija pilnas ar sieviešu miesām. Bet tad Diklo apstājās pie kāda nama, kas izskatījās glītāks par citiem, un veda tur iekšā savus puišus.,

II

Matroži sēdēja traktiera lielajā zālē. Katrs no viņiem bija izvēlējies sev draudzeni un nešķīrās no tās visu vakaru: tāds traktierī bija paradums. Trīs galdi bija sabīdīti kopā, un matroži vispirms iedzēra ar meitām, pēc tam viņi piecēlās un kopā ar tām devās augšā. Ilgi un skaļi divdesmit kājas smagos zābakos klaudzēja pa koka kāpieniem, kamēr visi iespraucās pa šaurajām durvīm un izklīda pa guļamistabām. No guļamistabām viņi atkal nāca lejā dzert, tad atkal devās augšā.

Dzeršana ritēja pilnā spēkā. Visu pusgada algu notrieca četrās stundās. Ap pulksten vienpadsmitiem viņi visi bija jau piedzērušies, acis sarkanas, asinīm pieplūdušas un paši nesakarīgi klaigāja, nezinādami, ko. Ikvienam klēpī sēdēja meita. Cits dziedāja, cits kliedza, cits dauzīja ar dūri pa galdu, cits lēja sev rīklē vīnu. Selestīns Diklo sēdēja biedru vidū. Jāteniski viņam uz ceļa sēdēja liela, resna meita sarkaniem vaigiem. Viņš dzēra ne mazāk kā citi, bet nebija vēl gluži pilnā; viņam galvā šaudījās Šādas tādas domas. Viņš bija atmaidzis un meklēja, par ko varētu parunāties ar savu draudzeni. Bet domas pazibēja un tūliņ izgaisa, un viņš tās nekādi nevarēja notvert, atcerēties un izteikt.

Viņš smējās un runāja:

— Ek, tā … tā gan … Un vai tu jau sen esi te?

— Seši mēneši, — meita atbildēja.

Viņš pamāja ar galvu, it kā uzteikdams viņu par to.

— Nu, un kā, vai tev labi? Viņa brīdi domāja.

— Esmu pieradusi, — viņa teica. — Kaut kā taču jā-dzīvo. Tomēr labāk nekā par kalponi vai veļas mazgātāju.

Viņš piekrītoši māja ar galvu, it kā arī par to uzteiktu meitu.

— Un tu neesi šejieniete?

Viņa papurināja galvu par zīmi, ka nav šejieniete.

— No tālienes? Viņa pamāja.

— Bet no kurienes?

Viņa padomāja, it kā pūlēdamās atcerēties.

— No Perpiņjanas, — viņa sacīja.

— Tā, tā, — viņš noteica un apklusa.

— Bet tu, — vai tu esi jūrnieks? — tagad viņa vaicāja.

— Jā, jūrnieks gan.

— Un vai tālu bijāt?

— Ne jau nu tuvu. Visu ko izredzējāmies.

— Droši vien apkārt pasaulei apbraucāt?

— Ne vienu reizi vien, turpat vai divreiz apbraucām. Viņa it kā pārdomāja, kaut ko atcerēdamās.

— Droši vien daudz kuģu satikāt? — viņa jautāja.

— Kā nu ne.

— Vai jums ceļā negadījās «Vēju dievmāte»? Tas ir tāds kuģisr

Viņš pabrīnījās, ka meita nosauca viņa kuģi, un iedo-mājās pajokot.

— Kā ne, pagājušo nedēļu satikām.

— Jānudien, patiesi? — viņa jautāja un nobālēja.

— Patiesi.

— Un tu nemelo?

— Nudien, ne, — viņš dievojās.

— Bet vai tu tur neredzēji Selestīnu Diklo? — viņa jautāja.

— Selestīnu Diklo? — viņš atkārtoja, pabrīnījās un pat izbijās. Kā viņa varēja zināt tā vārdu?

— Vai tad tu viņu pazīsti? — viņš jautāja. Varēja redzēt, ka arī viņa no kaut kā izbijusies. •— Nē, es ne, bet te viena sieviete viņu pazīst,

— Kas tā par sievieti? No šī nama?

— Nē, te tuvumā.

— Kur — tuvumā?

— Nu, netālu.

— Kas viņa tāda ir?

— Sieviete, tāda pati kā es.

— Kāpēc tad viņš tai vajadzīgs?

— Vai es zinu. Varbūt — no vienas puses. Viņi vērīgi raudzījās viens otram acīs.,

— Man gribētos satikt to sievieti, — viņš teica.

— Bet kāpēc? Vai gribi ko pateikt?

— Pateikt…

— Ko pateikt?

— Pateikt, ka esmu redzējis Selestīnu Diklo.

— Bet vai tu redzēji Selestīnu Diklo? Un viņš ir sveiks un vesels?

— Vesels. Un kas tad ir?

Viņa apklusa, atkal sakopoja domas, tad klusu teica:

— Bet uz kurieni dodas «Vēju dievmāte»?

— Uz kurieni? Uz Marseļu.

— Patiesi?! — viņa iesaucās.

— Patiesi.

— Un tu pazīsti Diklo?

— Es taču teicu, ka pazīstu. Viņa padomāja.

— Tā, tā. Tas ir labi, — viņa klusu noteica.

— Kāpēc viņš tev vajadzīgs?

— Kad tu viņu redzēsi, pasaki viņam… Nē, nevajag.

— Ko tad?

— Nē, neko.

Viņš skatījās sievietē un uztraucās arvien vairāk un vairāk.

— Bet vai tad tu viņu pazīsti? — viņš jautāja.

— Nē, nepazīstu.

— Kāpēc tad viņš tev vajadzīgs?

Viņa, nekā neatbildējusi, pēkšņi pielēca kājās un aizskrēja pie pults, aiz kuras sēdēja saimniece, paņēma citronu, pārgrieza to, izspieda sulu glāzē, tad pielēja ūdeni un pasniedza Selestīnam.

— Še, izdzer, — viņa teica un apsēdās, kā pirmīt bija sēdējusi, viņam uz ceļiem.

— Kam tas vajadzīgs? — viņš jautāja, paņemdams glāzi no viņas rokām.

— Lai reibums pāriet. Pēc tam pateikšu. Dzer!

Viņš izdzēra un piedurknē noslaucīja lūpas,

— Runā, es klausos.

— Bet vai tu viņam neteiksi, ka mani redzēji, neteiksi, no kā dzirdēji to, ko pateikšu?

— Labi, neteikšu.

— Saki «dieva vārds».

Viņš nodievojās.

— Dieva vārds?

— Dieva vārds.

— Pasaki viņam, ka viņa tēvs nomiris un māte nomirusi, un brālis arī nomiris. Ar karstumguļu. Vienā mēnesī visi trīs nomira.

Diklo juta, ka visas asinis saplūst sirdī. Kādu brīdi viņš sēdēja klusēdams, nezinādams, ko teikt, tad sacīja:

— Un tu noteikti to zini?

— Noteikti.

— Kas tad tev pateica?

Viņa uzlika tam rokas uz pleciem un paskatījās tieši acīs. -

— Nodievojies, ka neizpļāpāsi.

— Es jau nodievojos. Dieva vārds.

— Es esmu viņa māsa.

— Fransuāza! — viņš iesaucās.

Viņa cieši paskatījās matrozī un klusu klusu pakustināja lūpas, gandrīz bez vārdiem:

— Tad tu esi Selestīns!

Viņi nekustējās, sastinga, kā sēdējuši, raudzīdamies viens otram acīs.

Bet visapkārt viņiem citi bļaustījās piedzērušām balsīm. Glāžu šķinda, roku plaukšķināšana, papēžu rīboņa un sieviešu spiedzieni jaucās ar izbrēktām dziesmu skaņām.

— Kā tad tā? — viņš teica klusu, tik klusu, ka pat Fransuāza tik tikko saprata viņa vārdus.

Viņas acis pēkšņi pieplūda ar asarām.

— Jā, nomira. Visi trīs vienā mēnesī, — viņa turpināja. — Kas man atlika ko darīt? Es paliku viena pati. Aptiekai, ārstam, par triju apbedīšanu … pārdevu, kas vien bija, samaksāju un paliku ar to, kas mugurā. Aizgāju par kalponi pie Kašo kunga … atceries, tāds klibs? Man toreiz tikko palika piecpadsmit gadu, man taču ne četrpadsmit vēl nebija, kad tu aizbrauci. Ar viņu kritu grēkā … Mēs, sievietes, taču esam muļķes. Pēc tam aizgāju par aukli pie notāra, viņš arī. Sākumā viņš mani uzturēja, dzīvoju dzīvoklī. Bet neilgu laiku. Viņš mani pameta, trīs dienas dzīvoju neēdusi, neviens neņem, un tā atnācu šurp, tāpat kā citas.

Viņa runāja, un asaras viņai straumēm plūda no acīm, pa degunu, slapināja vaigus un tecēja mutē.

— Ak, ko mēs esam izdarījuši! — viņš ierunājās.

— Es domāju, ka tu arī esi nomiris, — viņa teica caur asarām. — Vai tad tā ir mana vaina?… — viņa nočukstēja.

— Kā tad tu mani nepazini? — tāpat čukstēdams, viņš jautāja.

— Es nezinu, es neesmu vainīga, — viņa turpināja un raudāja vēl gaužāk.

— Vai tad es varēju tevi pazīt? Vai tad tu tāda biji, kad es braucu prom? Bet kā tu mani nepazini?

Viņa izmisusi atmeta ar roku.

— Ak! Es viņus, tos vīriešus, tik daudz esmu izre-dzējusies, ka man viņi visi šķiet vienādā izskatā.

Viņam sirds sažņaudzās tik sāpīgi un tik stipri, ka gribējās kliegt un skaļi raudāt kā mazam zēnam, kad to per.

Viņš piecēlās, atstūma viņu nost no sevis un, sagrābis ar savām lielajām matroža ķetnām viņas galvu, sāka cieši raudzīties viņai sejā.

Mazpamazām viņš beidzot tajā pazina to maziņo, tieviņo un jautro meitenīti, kuru bija atstājis mājā altiem, kam viņa bija aizvērusi acis.

— Jā, tu esi Fransuāza! Māsa! — viņš izrunāja. Un pēkšņi raudas, smagas vīrieša raudas, kas izklausījās pēc piedzēruša žagošanās, sakāpa viņam kaklā. Viņš palaida vaļā viņas galvu, sita ar dūri pa galdu tā, ka glāzes apgāzās un sašķīda lauskās, un iekliedzās mežonīgā balsī.

Selestīna Diklo biedri pagriezās pret viņu un blenza viņā.

— Pavej, kā pietempies, — kāds teica.

— Ko nu bļausties, — otrs piebilda.

— Ei! Diklo! Ko bļausties? Iesim atkal augšā, — trešais sacīja, ar vienu roku raustot Selestīnu aiz piedurknes, bet ar otru apskaujot savu draudzeni, kas skaļi smējās, bija piesārtusi, ar spožām, melnām acīm, sārtā zīda ņieburā ar dziļu izgriezumu.

Diklo pēkšņi apklusa un, elpu aizturējis, ieurbās ar acīm biedros. Tad viņš ar to dīvaino un apņēmīgo izteiksmi, ar kādu bieži vien uzsaka kautiņu, streipuļodams piegāja pie matroža, kurš skāva meiču, un sita ar roku starp viņiem, izšķirdams tos.

— Prom! Vai tu neredzi, ka viņa ir tava māsa? Visas viņas ir māsas kādam. Lūk, arī šī ir māsa — Fransuāza. Ha, ha, ha!… — viņš skaļi ieraudājās — šīs raudas līdzinājās smiekliem, — sagrīļojās, izslēja rokas, nogāzās ar seju uz grīdas un sāka vārtīties, dauzīdams pret to rokas un kajas, krākdams kā mirējs.

— Viņu vajag nolikt gultā, — kāds no matrožiem teica, — citādi uz ielas, kas zina, vēl ietupinās.

Un viņi pacēla Selestīnu, uzvilka augšā Fransuāzas istabā un noguldināja viņas gultā.

DĀRGI MAKSĀ

Patiess notikums Stāsts pēc Mopasāna

Starp Franciju un Itāliju Vidusjūras krastā ir maza mazītiņa valsts. Šo valsti sauc par Monako. Šajā valstī iedzīvotāju mazāk nekā lielā ciemā, pavisam septiņi tūkstoši, bet zemes tik, ka neiznāk pa desetīnai uz cilvēku. Bet ķeizariņš valstī īsts. Šim ķeizariņam ir gan pils, gan galminieki, gan ministri, gan bīskapi, gan ģenerāļi, gan karaspēks.

Karaspēks neliels, pavisam sešdesmit vīru, bet tomēr karaspēks. Ienākumu ķeizariņam maz. Nodokļi, tāpat kā visur, ir gan uz tabaku, gan vīnu, gan degvīnu, ir arī galvasnauda; lai arī dzer un pīpē, bet ļaužu maz, un ķeizariņam neiznāktu, ar ko barot savus galminiekus un ierēdņus, un arī pašam nebūtu no kā iztikt, ja viņam nebūtu sevišķa ienākuma. Un sevišķais ienākums valstī viņam bija no spēļu nama — ruletes. Ļaudis spēlē, zaudē, laimē, bet īpašniekam vienmēr peļņa. Bet no ienākuma īpašnieks ķeizariņam maksā lielu naudu. Un lielu naudu maksā tāpēc, ka tāds spēļu nams tagad palicis tikai viens visā Eiropā. Agrāk tādi spēļu nami bija arī mazajiem vācu firstiem, bet tos pirms kādiem desmit gadiem aizliedza. Un aizliedza tāpēc, ka spēļu nami nesa daudz posta. Atbrauc kāds, sāk spēlēt, zaudē jebkādu mēra sajūtu, paspēlē visu, kas ir, un pat svešu naudu, bet pēc tam aiz bēdām vai nu slīcinās, vai šaujas. Vācieši saviem firstiem aizliedza, bet Monako ķeizariņam nav kas aizliedz: tāpēc tikai viņa valstī vien palicis spēļu nams.

Un kopš tā laika visi, kas vien vēlas spēlēt, brauc pie viņa, pie viņa visu paspēlē, bet viņam peļņa. Ar taisnīgu darbu netiksi pie mūra pilīm. Arī Monako ķeizariņš zina, ka tas ir nekrietns iestādījums, bet ko lai dara? Jādzīvo vien ir. Un dzīvot no tā, ko ienes degvīns un tabaka, arī nav nekas labāks. Tā arī dzīvo tas ķeizariņš, valda, grābj naudiņu un savā pilī turas pie kārtības, kāda mēdz būt pie īstiem — lieliem karaļiem.Tāpat kronējas, dodas parādes braucienos, dala apbalvojumus, soda, apžēlo, tāpat viņam ir parādes, padomes, likumi un tiesas. Viss kā īstiem karaļiem. Tikai viss mazos apmēros.

Un tā nu reiz pirms pieciem gadiem šā karalīša valstiņā atgadījās slepkavība. Ļaudis valstī dzīvoja mierīgi un agrāk nekas tamlīdzīgs nebija noticis. Sanāca tiesneši, viss gods godam, sāka tiesāt, kā jau pienākas. Gan tiesneši, gan prokurori, gan piesēdētāji, gan advokāti. Tiesāja, tiesāja un piesprieda, ka pēc likuma noziedzniekam jānocērt galva. Labi. Iesniedza valdniekam. Valdnieks izlasīja spriedumu un apstiprināja. Ja jau jāsoda, tad jāsoda. Tikai nelaime: viņu valstī nav ne giljotīnas, ko galvu nocirst, ne bendes. Ministri domāja, domāja un nolēma aizrakstīt Francijas valdniekam pieprasījumu: vai franči nevar viņiem uz laiku atsūtīt mašīnu un meistaru, lai nocirstu noziedzniekam galvu, un, ja var, lai paziņo, cik tas izmaksās. Aizsūtīja papīru. Pēc nedēļas saņēma atbildi: izsūtīt mašīnu un bendi var, tas maksās sešpadsmit tūkstošu franku. Paziņoja ķeizariņam. Ķeizariņš padomāja, padomāja — sešpadsmit tūkstošu franku! «Tas nelietis nav tādas naudas vērts,» viņš saka.. «Vai nevar kaut kā lētāk? Jo sešpadsmit tūkstošu franku — tas taču nozīmē uzlikt katram iedzīvotājam vairāk nekā divus frankus lielu nodokli. Būs par grūtu. Ka tik nesadumpojas.» Sasauca padomi — ko lai dara? Nolēma ar tādu pašu vēstuli sūtīt pie Itālijas karaļa. Francijas valdība ir republika, karaļus necienī, bet Itālijas karalis tomēr pašu ļaužu, varbūt atlaidīs lētāk. Uzrakstīja; drīz vien saņēma atbildi. Itālijas valdība raksta, ka ir mašīnu, ir meistaru viņi labprāt atsūtīs. Bet tas viss kopā ar pārvadāšanu maksās divpadsmit tūkstošus franku. Lētāk, bet tomēr vēl dārgi. Atkal tas nelietis nav tādas naudas vērts. Atkal iznāk, ka bezmaz divi franki jāliek uz cilvēka. Atkal sanāca padome. Domāja, domāja: vai nevar kā lētāk? Vai kāds no zaldātiem neuzņemsies mājas kārtībā nocirst galvu? Pasauca ģenerāli. «Vai tad neatradīsies kāds zaldāts, kas nocirstu galvu? Karā taču tik un tā nokauj. Zaldātus jau tam gatavo.» Ģenerālis parunāja ar zaldātiem — vai kāds neņemsies? Zaldāti neņēmās. «Nē, mēs to neprotam un neesam mācījušies.»

Ko nu? Atkal domāja, domāja, sasauca komiteju, ko-misiju, apakškomisiju. Pārlēma. Vajag, saka, nāves sodu aizstāt ar mūža ieslodzījumu cietumā. Ir žēlsirdību valdnieks parādīs, ir izdevumu mazāk. Ķeizariņš bija ar mieru, un tā arī nolēma. Tikai nelaime — nav tāda īpaša cietuma, kur ieslodzīt uz mūžīgiem laikiem. Ir tuptūži, tādi, parasti, kur uz laiku iesēdina, bet stingra cietuma, kur uz mūžu ieslodzīt, — tāda nav. Tomēr telpu atrada. Iesēdināja brašo puisi. Pielika sargu.

Sargs sargā un iet uz pils virtuvi noziedzniekam pēc ēdiena. Tā nu brašais puisis sēž sešus mēnešus, sēž gadu. Ķeizariņš gada beigās sāka pārbaudīt izdevumus un ienākumus, redz: noziedznieka uzturēšanai jauni izdevumi, un tie nav nekādi mazie. īpašs sargs un pārtika. Gadā izmaksāja sešsimt franku. Bet puisis jauns, veselīgs, skaties vien, nodzīvos gadu piecdesmit. Parēķini, cik tas iznāk. Lieli izdevumi. Tā nevar. Ķeizariņš sasauca ministrus. «Izdomājiet,» viņš saka, «kā lai mēs ar to nelieti lētāk tiekam cauri. Citādi viņš mums pārāk dārgi izmaksās.» Ministri sanāca, domāja, domāja. Viens saka: «Lūk, ko, kungi, manuprāt, vajag noņemt sargu.» Bet otrs saka: «Viņš taču aizies.» — «Bet, ja aiziet, vilks viņu rāvis.» Paziņoja ķeizariņam. Valdnieks bija ar mieru. Noņēma sargu. Skatās, kas būs. Redz: pusdienas laiks klāt, noziedznieks iznāca, pameklēja sargu, neatrada, tad pats devās uz karaļa virtuvi sev pēc pusdienām. Paņēma, ko deva, atgriezās cietumā, aizslēdza durvis un sēž. No rīta tas pats. Iet pēc ēdiena, bet prom neiet. Ko nu? Sāka domāt. Vajadzētu viņam tieši pateikt, ka viņš te nav vajadzīgs. Lai iet prom.

Labi. Tieslietu ministrs piesauc viņu sev klāt un saka: «Ko jūs neejat projām? Sarga jums nav. Varat brīvi iet prom, valdnieks ļaunā neņems.» — «Valdnieks ļaunā neņems, bet man nav kur iet. Kur es iešu? Jūs mani ar spriedumu kaunā iegrūdāt, mani tagad neviens nekur neņems, es no visiem darbiem esmu atjucis. Jūs ar mani nepareizi apejaties. Tā nevar. Piespriedāt man nāves sodu, labi. Vajadzēja sodu izpildīt, jūs neizpildījāt. Tas pirmkārt. Es nesāku strīdēties. Pēc tam jūs man piespriedāt mūža ieslodzījumu cietumā un sargu pielikāt, lai tas man nes ēdienu, pēc tam sargu noņēmāt., Tas otrkārt. Atkal es nesāku strīdēties. Pats gāju pec ēdiena. Tagad jūs sakāt: ej projām. Nē, kā nu zināt, bet es nekur neiešu.»

Ko nu? Atkal sasauca padomi. Ko darīt? Projām neiet. Domāja, domāja. Vajag viņam pensiju piešķirt. Citādi vaļā netiksi. Paziņoja ķeizariņam. «Neko darīt, kaut kā ar viņu galā jātiek.» Piešķīra viņam sešsimt franku un paziņoja. «Nu, ja jau kārtīgi maksāsiet,.kas zin, varbūt arī aiziešu prom.»

Tā ari nolēma. Viņš saņēma trešo daļu uz priekšu, no visiem atvadījās un izbrauca no valstiņas robežām. Tikai stundas ceturksnis ko braukt pa dzelzceļu. Izbrauca, tuvumā apmetās uz dzīvi, nopirka zemi, sāka audzēt saknes, ierīkoja dārzu un dzīvo, cepuri kuldams. Noteiktā laikā brauc saņemt pensiju. Saņem, ieiet spēļu namā, liek divus trīs frankus, dažreiz laimē, dažreiz paspēlē un brauc mājās. Dzīvo mierīgi, labi.

Labi, ka nelaime viņam neatgadījās tur, kur nežēlo izdevumus ne cilvēka galvas nociršanai, ne mūža ieslo-dzījuma cietumiem.

KAM TAISNĪBA?

.. .Ja jūs netopat kā bērni, tad jūs nenāksiet debesu valstībā.

Bija oktobra vidus. Pie zemstes priekšnieka kādā melnzemes apriņķī iegriezās viņa sievasmāsa ar vīru un meitu pa ceļam uz Pēterburgu, kur viņa parasti pavadīja ziemu. Viņi bija atbraukuši divpadsmitos, un tagad, pulk-sten trijos, padzēruši tēju, ko pasniedza neparastā laikā, gaidīdami pusdienas, visi bija izklīduši pa atsevišķām istabām — vīri, sievas un bērni, kur nu kurais.

Zemstes priekšnieka sievai māsas atbraukšana nebija visai ērta tikai tāpēc, ka gandrīz sakrita ar dienu, kad zemstes priekšnieks bija nolicis savā mežā medības ar suņiem. Jau agrā rudenī ievērojamais kņazs, lielais mednieks, kam tanī pašā apriņķī un iecirknī bija plaši medību rezervāti, vēlējās ierasties zemstes priekšnieka medību vietās, un viņam nevarēja atteikt, un nu tagad, šodien, kad bija atbraucis svainis, suņi jau bija atvesti un vajadzēja ierasties pašam kņazam.

Suņus atveda, bet paša kņaza vēl arvien nebija, un pat nevarēja zināt, vai viņš atbrauks vai ne un, ja atbrauks, vai paliks pa nakti vai arī tikai pavadīs vakaru., Vīrieši atradās kabinetā. Mājastēvs — kustīgs, skaists vīrs ar eleganci manierēs un gaitā, ar bieziem, kupliem matiem, kas atsukāti atpakaļ, un mazu bārdiņu — uztraukts staigāja pa kabineta paklāju no viena kakta otrā un, neizlaizdams papirosu no pirkstiem, dedzīgi runāja.

Svainis — viesis, tukls, smags vīrietis krēslā izplūdušu augumu sēdēja pie rakstāmgalda, glaudīdams ziloņ

kaula papīrnazi, un, ironiski smaidīdams ar acīm, apvaldītā tonī iebilda. Svaiņi labi nesatika, un katrs, runājot par otru, apvaldīja sevi, lai nepateiktu visu to ļauno, kas bija uz mēles. Šķita, kas viņiem ko dalīt, jo patiesībā abi bija vienas pasaules ļaudis, vienādi audzināti un ar vienādiem pasaules uzskatiem. Abi bija muižnieki (atbraucējs — Vladimirs Ivanovičs Spesivcevs bija tikai bagātāks nekā zemstes priekšnieks Anatolijs Dmitrijevičs Ližins). Abi dienēja: atbraucējs — Pēterburgā valsts īpašumu ministrijā, ieņemdams padomes locekļa vietu, mājastēvs bija zemstes priekšnieks bada cietējā guberņā. Abi bija liberāļi, vienaldzīgi pret reliģiju, abi uzskatīja par nepieciešamu ievērot decorum 1 un neatšķirties no citiem. No malas raugoties, abi dzīvoja labi ar savām sievām, abi bija ģimenes tēvi: Vladimiram Ivanovičam bija divi dēli — pāžu korpusā un tiesību zinātņu skolā, — astoņpadsmit un trīspadsmit gadu veci, un meita Vera, sešpadsmit gadu veca, kura bija kopā ar viņiem ārzemēs un tagad reizē brauca mājās; Anatolijam Dmitrijevičam vecākā bija meita, piecpadsmit gadu veca, un trīs zēni. Viņiem, šķiet, nebija par ko strīdēties, un tomēr viņi tikai ar piespiešanos viens otram piekrita, vienalga, par ko bija runa.

— Nepavisam ne. Principā es atzīstu, — Anatolijs Dmitrijevičs sacīja, — ka vēlēti vadītāji labāk darbojas sabiedrības interesēs, bet te ir cits jautājums, te, šinī gadījumā, ir jautājums par to, vai man ir tiesības atteikties, dodot iespēju dzimtbūšanas aizstāvim nelietim ieņemt šo vietu un pērt zemniekus.

— Kas tad tā par vēlēšanu atzīšanu, ja jūs ieņemat posteni, kas aizstāj vēlētu, un stājaties tajā iecelšanas kārtībā, — teica Vladimirs Ivanovičs.

— Es likumus nerakstu.

— Es, jāatzīstas, nevaru pieļaut, — Vladimirs Ivanovičs klusu smaidīdams atbildēja, — ka … — viņš gribēja teikt «cilvēks, kas sevi ciena», bet sastomījās, — ka mūsdienās kāds varētu spriedelēt, piemēram, par to — pērt vai nepērt, tas ir, vai ar bērza rīkstēm slānīt

pa krustiem pieaugušus cilvēkus un ģimenes tēvus. Ir tādas lietas, ko nevajag uzņemties…

— Nē, vajag, — Anatolijs Dmitrijevičs teica, balsi paceldams. Viņu kaitināja kā šī noklusēšana, tā arī pašas runas jēga, bet visvairāk Vladimira Ivanoviča paradums mierīgā garā runāt asprātības. Kad Vladimirs Ivanovičs runāja par pēršanu ar bērza rīkstēm, viņš jau atvēra muti, lai pateiktu ko nepatīkamu, bet, atcerējies, ka ir mājastēvs un šis tikko kā atbraucis, novaldījās un, piegājis pie galda, sasprindzis spaidīja papirosa galu gliemežvāka pelnu traukā. — Nē, vajag. Nevajag būt tādiem mīkstčauļiem. Es zinu, ko vajag, jo zinu, ka to nedaru savā labā.

Tobrīd viņš atcerējās par algu, kas viņam bija ļoti vajadzīga, vēl vairāk saskaitās un pat kļuva patētisks.

— Ja mēs visi atteiktos, tad visas vietas ieņemtu dažādi nelieši, un viss, kas veikts sešdesmitajos gados, aizietu bojā. Nē, Vladimir Ivanovič, labāk nerunāsim.

— Labi, nerunāsim ar, — Vladimirs Ivanovičs teica smaidīdams, — tā mierīgāk, — un nolika nazi. — Cik jauks šis jūsu alnis, — viņš sacīja, norādīdams uz izbāzto galvu.

— Jā, es to nošāvu pagājušajā gadā. — Un Anatolijs Dmitrijevičs tūliņ atcerējās atkal ko nepatīkamu, to, ka Vladimirs Ivanovičs neko nejēdza no medībām un smējās par tām. Tobrīd ienāca sulainis un atnesa aploksni no zemstes. Anatolijs Dmitrijevičs atplēsa.

— Pasauciet Pjotru Semjonoviču! Nē, labāk es pats iešu, — viņš teica, nodomādams, cik patīkami tikt vaļā no tēte — ā tēte ar svaini. —i Atvainojiet, Vladimir Ivanovič, — un viņš izgāja.

Vladimirs Ivanovičs, tiklīdz Anatolijs Dmitrijevičs bija izgājis, tūliņ pārstāja smaidīt ar acīm. Viņš, šķiet, to bija darījis tikai tāpēc, lai kaitinātu svaini, un sāka nopietni raudzīties grīdā. «Bet galu galā kāda man daļa?» viņš nodomāja, «Tikai nevaru paciest šo uzpūtību un šo vulgāro liberālismu, sešdesmitie gadi.

It s' en soucie comme de l'an quarante. Kur gan viņa tos varēja ielikt?» viņš sāka domāt par cigāru kasti — atcerējās, ka iedeva tos sievai, bet cigāru nekur nebija. Un te viņam ienāca prātā, ka sieva bija uztiepusi, lai iebrauo pie māsas. «Viņa pēc Romas brauciena un tā muļķīga Ordini sākusi pārāk iztaisīties pēc jauniņas. Cik riebīgi… Ko tad nesauc pusdienās? Laiks taču! Šaubos, vai pusdienas būs labas. Tumša nomale!» Un, kā vienmēr, viņam kļuva smagi, kad palika viens pats. Viņš steigšus piecēlās un paņēma grāmatu no galda. Tas bija kalendārs. Viņš pašķirstīja un sāka lasīt kāda nepazīstama ģenerēja nekrologu.

«Riebīgs tips!» Anatolijs Dmitrijevičs domāja, iedams pa gaiteni. «Tas ir, ne jau nu riebīgs. Viņš — nekas, bet man grūti ar viņu. Tonis tāds augstprātīgi laipns, visu zinošs. Es nevaru viņu paciest. Tik pašpārliecināts. Ceru, ka nepaliks ilgi. Lai, dievs ar viņu.»

— Anatol, tu tas esi? — sieva viņu uzrunāja no savas istabas, gar kuras durvīm viņš gāja. Viņš apstājās. Maza, glīta sieviete ar bedrītēm vaigos, smaidošām acīm un lūpām un cirtainiem matiem izbāza galvu pa durvīm. — Kas ir?

Viņš gribēja ieiet pie sievas.

— Nenāc, Maņa izģērbusies.

— Ko tu dari?

— Matroša (saimniecības pārzine) sagatavoja viņiem stūristabu. Bet ja nu kņazs paliek pa nakti? Lai Vladi? mirs guļ kabinetā. Maņa paliks pie manis. Tad stūr* istabu var atdot kņazam.

Anatolijs Dmitrijevičs saviebās»

— Kņazs nepaliks pa nakti.

Varja, viņa sieva, zināja, kā viņš izturas pret svaini» un zināja, ka vīrs saviebās tāpēc, ka svainis paliks kabinetā.

— Taču ne jau uz ilgu laiku. Tu esi briesmīgļ neiecietīgs.

— Es nemaz neesmu neiecietīgs, — Anatolijs Dmit-rijevičs īgni norūca. — Mūžīgi tu aizrādi.

•— Kāpēc tad es varu pieciest, bet tu uz pāris naktīm nevari atdot savu kabinetu?

— Ak, es taču ne par to. Ļoti priecājos, atdodams kabinetu. Es tikai.., — un, nepateicis, ko tikai, aizgāja pie sekretāra.

Tobrīd Matroša ar diviem svečturiem un tīru veļu, zēna pavadībā, kas nesa bļodu un roku mazgājamo ierīci, iznāca pa durvīm. Varvara Nikolajevna, kas stāvēja durvīs, apstādināja viņu.

— Matroša! Mēs pārdomājām. Marja Vasiļjevna gulēs nevis stūra istabā, bet man blakus. Kņazam sagatavojiet stūristabu. Jūs jau uzklājāt?

— Man viss gatavs. Būtu jūs agrāk pateikusi, — Matroša norūca.

— Lūdzu, dariet tā! — un Varvara Nikolajevna aizvēra durvis.

Matroša apstājās un ilgi stāvēja, arī Vasjka stāvēja aiz muguras.

— Kur lai nes, Matrjona Petrovna? — viņš jautāja.

— Pie joda! Tpī! — Martjona Petrovna noteica un pagriezusies, skaļi rībinādama, gāja atpakaļ pa gaiteni, apsvērdama, kā visu pārlikt un klāt par jaunu.

Maņa, tas ir, atbraucēja Marja Nikolajevna, Vladimira Ivanoviča sieva, sēdēja baltā, mežģinēm apšūtā blūzē spoguļa priekšā pie māsas tualetes galda un sukāja savus garos, kaut gan jau plānos matus.

— Es viņam tikai vienu lūdzu, — viņa turpināja sarunu, ko bija iesākusi ar jaunāko māsu, — lai pats vada saimniecību, ja viņš domā, ka es daudz izdodu. Tas taču nav iespējams.

Varvara Nikolajevna neko neteica, bet nodomāja, ka Vladimiram taisnība, jo viņa pazina māsas nepraktiskumu un spējas aizrauties.

— Tad tu arī atdod viņam.

— Ak! Tas nav iespējams. Mēs mēģinājām. Viņš ir tik sīkumains, sākas tāda economie de bouts de chandelles… Un tad — ne man, ne Verai — Vera bija viņas sešpadsmit gadu vecā meita — nav iespējams pēc katra nieka iet pie viņa.

— Bet vai Vera est depensiere

— Nē, ne visai. Bet, kā jau visas meitenes, nezina naudai vērtību. Lūdza jājamo zirgu, tāpēc ka Liii ir. Bet Nicā turēt zirgu, tu zini, ko tas maksā, nepieciešams īpašs kalpotājs, ģū coute Ies yeux de la tete .

— Bet ko tad Liii, vēl arvien neprecas? — jautāja Varvara Nikolajevna. — Un Marja Nikolajevna, neie-vērodama, ka viņas bija runājušas pavisam par citu, tūliņ sāka stāstīt par Liii, par viņas koķetību un par to, kāpēc viņa neprecas. Te Varvara Nikolajevna pastāstīja par sevi, par to, ko Marja Nikolajevna sen zināja, ka viņa nemaz negribējusi precēties un ka tagad to bieži saka Anatolam. Uz to Marja Nikolajevna piebilda, ka viņi visi briesmīgi muļķīgi un nekonsekventi, un gribēja pastāstīt kādu nekonsekvences piemēru, taču Varvara Nikolajevna minēja vēl izteiksmīgākus sava vīra nekonsekvences piemērus.

— Ja, tādi jau viņi visi, — Marja Nikolajevna teica, meklēdama bruņurupuča ragvielas matadatu. Varvara Nikolajevna viņai to pasniedza un jautāja, vai tā tagad nēsā matus. Un tā valodas pārgāja uz frizūrām.

«Briesmīgi frivole*,» Varvara Nikolajevna nodomāja, kad Marja Nikolajevna novilka blūzi un uz cieši savilktās korsetes sāka ģērbt, pēc Varvaras domām, pārāk grezno vert bouteille tērpu ar samta apdarinājumu. «Un cik jauna iztaisās!» Varvara Nikolajevna domāja. «Bet viņa taču par trim gadiem vecāka nekā es.» Marja Nikolajevna redzēja, ka Varja noskata un nopeļ viņas tērpu, un pati savukārt nodomāja, ka māsa pārāk nolaidusies. «Sī blūzīte no flaneļa un nav gluži tīra. Bet vīrs viņai jauns.» Un šī domu filiācija noveda pie tā, ka viņa pajautāja par māsasvīru.

— Vai Anatols negarlaikojas uz laukiem?

— Nē, bet šogad tāds milzums darīšanu sakarā ar to badu. Es viņu tikpat kā neredzu. Tā tagad ir īpaša laime, ka jūs viņu sastapāt.

— Un kā, vai tad patiesi ir bads? Ārzemēs raksta briesmu lietas, kolektes vāc. Man šķiet, tas ir pārspīlēts.

— Pajautā Anatolam. Viņš saka, ka ne. Jā, es redzu, dažreiz atnāk ļaudis. — Un Varvara Nikolajevna atcerējās noplīsušu sievieti ar kuli, nodriskātās vīzēs, kuru viņa šorīt bija satikusi pie saimes istabas, un šīs atmiņas novirzīja viņas domas uz apaviem. — Tu droši vien esi atvedusi kaudzi zābaciņu un kurpju. Ārzemju apavi ir tik jauki. Es atļaujos sev šo greznību.

— Jā, es daudz atvedu. Vai gribi, es tavā labā atteikšos? Tev taču manējās der?

— Ne gluži — par platām, — teica Varvara Nikolajevna, kas nekad nepalaida garām gadījumu iebilst pret Marjas Nikolajevnas apgalvojumu, ka viņām vienādas kājas. — īsti laikā nav, bet valkāt varu. Vai tad mantas arī jau klāt?

— Laikam gan, es pajautāšu. Tu taču esi saģērbusies?

— Iesim. Drīz būs pusdienas. Domāju, tu būsi izsalkusi?

Tā tērzēja vecie. Pa to laiku blakus bērnistabai, telpā, kas bija ierādīta Verai, ritēja savas valodas starp tur sēdošajiem brālēniem un māsīcām. Vera, slaida, sārta, mirdzošām acīm un zobiem, tādiem pašiem kā krustmātei cirtainiem matiem, pēc modes šūtā, bet vienkāršā tērpā, sēdēja uz dīvāna, visu četru vecāko Ližinu ielenkta, un tērzēja ar savu māsīcu, piecpadsmit gadu veco Sašu, kas sēdēja viņai blakus un nenolaida no viņas mīlas pilnās acis, un neapkampa viņu, acīm redzot, tikai tāpēc, ka Verai tas varētu nepatikt.

Tieši tādā pašā stāvoklī atradās arī otrais — vienpadsmit gadu vecais zēns Miša melnām acīm un dzejisks izskatā, bet vēl trakāk iemīlējies bija trešais puisēns Vasja— resns gaišmatis, platu seju un spožām, šaurām, pelēkām ačelēm, — viņš ne mirkli nenolaida acis no māsīcas sejas un mutes. Tikai piecu gadu vecais Anatolijs Anatolijevičs, kas sēdēja Verai uz ceļiem, acīm redzot, nebija tā sajūsmināts kā citi. Viņš bija pilnīgi vienaldzīgs un nesaprata, ko viņi tā uztraucas. Nu, māsīca, nu, Vera, nu, tur uz ceļiem, bet ceļi tādi paši kā auklei. Tērps uz krūtīm no atlasa un pulkstenis. Tas labi. Un tomēr nekā sevišķa tur nav; un galvenais — visu to ēst nevar, bet ir jau laiks.

Dievināšanas atmosfēra, kuru ap sevi juta Vera, uzbudināja viņu. Viņa jau arī bija no tām, kas sevišķi jūtīgas un ko ļaužu sajūsma viegli uzbudina, turklāt tas viņu bija izlutinājis un viņai patika, un tagad viņa jutās ļoti labi. Vera redzēja, ka par viņu jūsmo. Un tāpēc viņa tagad ar visu sirdi mīlēja šos jaukos bērnus. Bet bērni juta, ka Vera viņus mīl, un tāpēc vēl vairāk sajūsminājās utt. Loks bija noslēgts, un mīlestības elektrības sakrājās arvien vairāk.

Vera viņiem stāstīja par to, kā reiz Itālijā atņēmusi zēniem suni, ko tie mocījuši.

— Kā tad tā — un viņi meta mieru? — negaidīti jautāja Vasja, gaišmatainais resnulītis ar plato seju.

Vera atskatījās uz viņu un visi atskatījās, un resnulītis sāka sarkt un sarkt. Šķita, vairāk nosarkt nav iespējams, bet asinis pieplūda arvien vairāk un vairāk un miklums parādījās uz pieres un acīs. Zēns sēdēja nekustēdamies, tikai kaklu ieraudams plecos, acīm redzot, juzdams, ka pie mazākās kustības viņš būs pagalam.

— Jā, protams, Vera teica, lai met mieru, un viņi arī meta mieru, — Saša teica ar nešaubīgu pārliecību, ka Veras pavēlēm neviens visā pasaulē nevar neklausīt.

Vera pasteidzās novērst acis no resnulīša, kas bija pavisam apmulsis, un turpināja sarunu.

— Nu, jaunkundzīt, viņi ar jums laika sajēgu pavisam zaudējuši, — aukle sacīja ienākdama. — Lūdzu, Anatolij Anatoļjič! Māmiņa lika iet staigāt.

Ienāca arī šveiciete pēc bērniem. Bet visi bērni īgni novērsās no šveicietes, turēdamies pie Veras, un, lai ne uz mirkli nepārtrūktu tuvība, tikai kopā ar viņu izgāja dārzā. Šveiciete pārmetoši un īgni paskatījās uz Veru, kas bija ne tikai novērsusi no viņas bērnus, bet izraisījusi pat nelabvēlību pret viņu.

Tobrīd virtuvē valdīja liels uztraukums un spraigs darbs.

— Kas tad zināja, ka viņi atbrauks. Man tikai šodien pateica, — Matrjona Petrovna runāja, ar elkoņiem atbalstījusies pret skapi un smēķēdama papirosu.

— Kas tas nu būs par cepeti, ja tūliņ kaus, tūliņ ceps, — runāja pavārs, ģērbies baltā svārkā un micē, — un nav jau arī kur ņemt.

— Kā — nav? Šo te paņem no sieveles, bet savējās divas tvarsta.

— Nu, rādi šurp, — pavārs sacīja sievai, kas turēja vistu.

— Matrjona Petrovna, piemetiet gan piecas kapeiciņas.

— Dod šurp!

Pavārs paņēma vistu un nazi un, nošņāpis tai galvu, nometa putnu uz grīdas, kur tas saka lēkāt, notriepdams ķieģeļus ar asinīm.

— Ko tad viņš savējās nenes? Jevdokim! — pavārs iesaucās un izgāja no virtuves.

Netālu no virtuves pie ceriņkrūma jauns saimes puisis, rokas izpletis, tuvojās divām vistām — vienai baltai un otrai melnai, — kuras, kakla spalvas drebinādamas, tur mīņājās. Virēja, priekšautu papletuši, lenca no otras puses.

— Ko jūs kavējaties? — pavārs noteica, un, tiklīdz viņš bija to izrunājis, virēja, cik jaudas, metās virsū melnajai vistai. Vistas saprata, ka tas attiecas uz viņām, un joza prom. Puisis skrēja šķērsām pretī un teju teju notvēra, bet, viņu pamanījušas, vistas kļuva ņiprākas un, paskrējušas garām, ātri attālinājās no virējas. Tās izskrēja cauri ceriņkrūmam un pieskrēja pie sētas. Puisis likās viņām pakal, bet vistas vairāk un vairāk attālinājās. Puisis atpalika, un tad viņu nomainīja virēja. Vistas, kļuvušas lēnākas, virēju ieraudzījušas, saka izmisīgi kladzināt un atkal joza ātrāk, ātrāk, tā ka, šķita, viņām netika līdzi stiprās, pelēkās, izstieptās kājas. Virēja dzinās pakaļ. Tās atkal apskrēja ap ceriņkrūmu, un atkal virēja apstājās. Viņa tālāk nespēja paskriet un, krūtis satvērusi, smagi elpoja. Puisis viņu tūliņ nomainija.

— Neļauj tai atpūsties, neļauj tak tai atpūsties! — virēja kliedza. Puisis skrēja, zābakus klaudzinādams.

— Petrovič! Kaut jel jūs palīdzētu! Petrovič! — virēja vērsās pie pavāra, kad vistas atkal bija piedzītas pie žoga.

Pavārs pasmaidīja, bet mirklī, kad vistas griezās atpakaļ pie sētas, viņš pēkšņi metās virsū melnajai, nošķīra, iedzina sētas kaktā un, nevērojot izmisīgo kladzināšanu un spārnu vēdināšanu, nokampa to un svinīgi pacēla.

— Redz, kā to dara, bet ko jūs — tikai velti trenkājat.

Pavāra pārmetums līdzēja. Virēja un puisis noņēmušies vajāja balto vistiņu un, mainīdamies un neļaudami tai atpūsties, iedzina atkal ceriņkrūmā, un tur virēja, rokas papletuši, to noķēra. Arī tās tika nokautas. Bet iepriekš nokauto puisis uz galda jau plucināja.

— Tak ņemiet nu, Matrjona Petrovna, un laidiet mājās, vai. Auniņš, nudien, labs, — teica garš vīrs ar auklas galu sajoztā svārkā, kas bija pārplēsts uz pleca; viņš kopš agra rīta stāvēja sētā pie ratiem, kuros atradās sasiets auns.

Matrjona Petrovna nosvieda papirosu.

— Nevaru nekā pateikt viņai. Visu laiku aizņemta ar viesiem. Iešu vēl un pateikšu.

— Ce, ce, — zemnieks noklakšķināja ar meli. — Ta tās lietiņas. Ja trūkums nespiestu. Kas man nekaitētu? Bet nu-'govs jau apēsta! Tagad beidzamo apēdīšu, — viņš stāstīja, vērsdamies pie sulaiņa, kas ar spaini bija atnācis pie ūdens mucas.

— Cik tad maksā milti?

— Nesen maksāja sešdesmit kapeikas.

— Rublis sešdesmit.

— Nu, to rubli mēs neminam. Aitu pret pudu iemaina. Bet cik ilgam laikam tas būs? Septiņi ēdēji.

— Jā, posts. No kurienes tu esi?

— Mēs tepat netālu, no Teļatjinkiem.

— Tā. — Sulainim negribējās iet mājās. — Tātad pie jums, ekur, tās medības rīko?

— Laikam jau pie mums. Vakar pa mūsu sādžu gāja, gāja, gluži kā pulks. To pašu suņu, brālīt manu, vesels bars. Bet pats brašs, zelts tā vien laistās.

— Vai tie kņaza, vai? — sulainis jautāja.

— Kā gan cita? Viņa.

— Bet kur tad viņš pats?

— Stāstīja, Pokrovskā apmeties.

— Pie mums jau arī gaida, — sulainis pastāstīja.

— O-o-o! — vīrelis noteica kā piekrizdams, kā izbrī-nījies.

Sulainis vēl gribēja parunāties, bet viņu pasauca, un viņš aizskrēja.

Zemnieks tomēr sagaidīja. Aunu paņēma. Viņš pats to šķūnī nokāva, nodīrāja un, ādu iemetis ratu kastē, sāka gaidīt naudu.

Pulksten sešos no vistām bija iztaisītas kotletes, auna gaļa izcepta — un pusdienas gatavas.

Pie pusdienu galda bija divi laulāti pāri, Vera, četri bērni, šveiciete un krievu skolotājs, garīgās akadēmijas audzēknis, kas te dzīvoja. Iesākās kopīga saruna — par laiku, par muziķu, par krustmāti Nastju, par ekskursiju uz kalniem. Visi tērzēja, izņemot bērnus, audzinātāju un skolotāju. Vera bija sarunu centrā. Viņa acīm redzami koķetēja gan ar bērniem, gan ar krustmāti, gan ar tēvoci Anatoliju Dmitrijeviču, kuram lūpas raucās smaidā, kad viņš, raudzīdamies Verā, runāja ar viņu; Vera koķetēja pat ar skolotāju, kura klusēšana un nemitīgi pievērstie skatieni, kas arī bija jūsmīgi, viņu darīja nemierīgu. Viņai vajadzēja zināt, ka arī skolotājs savaldzināts. Un viņa paretam paskatījās viņā, it kā pārbaudīdama, vai viņš ir turpat un tāpat sagūstīts kā citi.

Neapmierināta ar Veru bija tikai Varvara Nikolajevna, kura, pamanījusi, kādu iespaidu viņa atstāj uz vīru, viņai sevišķi laipni uzsmaidīja, lai slēptu savu nelabvēlību; un sevišķi neapmierināta, gandrīz naidīga bija šveiciete, kas viņā nopēla visu, sākot ar auskariem un beidzot ar izrunu.

Un patiesi, Vera nebija gluži dabiska, viņa pati to juta, bet nespēja mainīt toni, kādu bija uzņēmusi, un to pacilāto noskaņojumu, kādā atradās. Viņa, piemēram, stāstīja par savu ekskursiju kopā ar tēvu un par to, ka viņa ar to apgājusies kā ar bērnu, ģērbusi, barojusi.

— Citādi tētis visu aizmirst, — utt. Tas nebija gluži dabiski, bet kaut kā «saldeni», kā to dēvēja brāļi, sen-timentāli, taču viņa nevarēja apvaldīties.

Pašā pusdienu vidū ieskrēja izbijies sulainis, pazi-ņodams, ka kņazs atbraucis vieglajos ratos-

— Nu, labi. Bet ko tad tu skrien kā sadedzis? Aicini, — īgni noteica Anatolijs Dmitrijevičs un gāja kņazam pretī. Tāpat kā sulainim nevajadzēja skriet, tā arī mājastēvam nevajadzēja to ievērot.

Ienāca kņazs, jauns, skaists cilvēks. Viņam visus stādīja priekšā, pasniedza tēju. Viņš tērzēja ar dāmām par laiku, par medībām un skatījās Verā. To nevarēja nedarīt, kad viņa bija istabā un smaidīja. Un viņa ne vien smaidīja, bet smējās ar bērniem mundrā, sulīga, aizrautīgā balsī.

Pēc divām stundām, kad kņazs jau bija paēdis pus-dienas, zemnieks sagaidīja naudu. Kopš rīta viņš nebija ēdis un, galvu grozīdams un pūzdams, noraudzījas, kā gatavo kungiem pusdienas. Beidzot viņš neizturēja un virējai palūdza maizi.

— Ja zinājis, būtu līdzi paņēmis.

— Nāc pastrebies, — virēja sacīja un ielēja viņam bļodiņā kvasu un nogrieza riecienu maizes. Paēdis viņš pacietīgi gaidīja un sagaidīja. Vakarā viņam iznesa rubli astoņdesmit kapeikas. Viņ_š pateica paldies un, apklājis-ar salmiem asiņaino aitādu, nolicis to zem sēdekļa un pavirzījis maisu, iesēdās ratos, un ar savu brūno ķēvīti aizklidzināja tieši uz veikalu pēc miltiem. Kņazs pakavējās brīdi, ne ilgāk par stundu, norunājis rīt satikties pie Lapsu Bedrēm, atvadījās, sevišķi jautri uzsmaidīdams Verai, izteikdams cerības redzēt _viņu_rīt un sagādāt viņai patīkamu izklaidēšanos, un, majasteva pavadīts, izgāja lievenī.

— Kāds laiks, gluži kā vasara! Un cik jaukas šīs dzeltenās lapas — tīrais zelts.

— Tikai par sausu medībām. Bet neko nevar darīt. Gaidīt nevar.

Druknais kučieris, kura dibenu jo platu vērta brunči, noteicis: «Uz priekšu!» — paraustīja grožus.

Brangs melnu trīsveršoku zirgu četrjūgs parāva ratus kā spalviņu. Kņazs iesēdās un aizbrauca.

Pa ceļam viņš panāca zemnieku, kas bija pārdevis aunu. Zemnieks gulēja un nepagrieza zirgu malā. Kučieris pievilka, uz brīdi paņēmis grožus vienā rokā, un veikli ar pātagu trāpīja zemniekam pa kaklu. Zemnieks uztrūkās, bet nepaspēja ne acis izberzēt, kad rati aizjoņoja, četrjūgam vienmērīgi dimdinot pa stingri nobraukto ceļu.

— Piedzēris, jūsu spožība, — kučieris teica.

«Un runā vēl, ka bads …» kņazs nodomāja, vērodams augstieni pa labi no ceļa; pa tās zvēru taku viņš rīt ies kopā ar to jauko meiteni.

Nākamajā dienā notika medības. Pulksten septiņos Vera bija apģērbusies un gaidīja Anatoliju Dmitrijeviču, ar kuru kopā viņai vajadzēja braukt ratos uz mednieku sapulcēšanās vietu. Jājamie zirgi bija jau izsūtīti agrāk. Laiks bija burvīgs, tieši burvīgs. Uz dzeltenajām lapām, zaļajā zālē mirdzēja salna. Spožās saules slīpie stari ņirbēja cauri sarkanīgi dzeltenajām ozolu lapām. Gaiss bija skaidrs, spirdzinošs. Rati ar divām melnām ķēvēm priekšā bija jau piebraukti, taču Anatoliju Dmitrijeviču pirms pašas izbraukšanas aizkavēja zemnieki, kas bija atnākuši ar savām darīšanām. Anatolijam Dmitrijevičam, acīm redzot, tas bija garlaicīgi, bet viņš uzkavējās un ilgi ar viņiem runājās. Vera klausījās. Runa bija par muciņu. Sieva ar vīru karsti strīdējās. Vera amazones tērpā,ar jātnieku pātagu rokā uztraukdamās gaidīja.

— Būtu jel padzērusi tēju.

— Es dzēru.

Beidzot pēdējais zemnieks atlaidās. Viņa atcerējās, kā mātei liktas dēles un kā tās laidušās vaļā.

Anatolijs Dmitrijevičs iesēdās, paņēma grožus, un viņi aizbrauca pa spīdīgo, gludo, pakavu radžu nospiedumiem izraibināto ceļu, cauri sādžai, kur oda pēc dūmiem, kas baltiem stabiem cēlās no katra skursteņa.

Bija ļoti ļoti jautri. Viss izraisīja jautrību. Gan tas, kā skrēja zirgi, gan kā noraudzījās ļaudis, gan kā uzlidoja kovārņi, parādījās ceļa līkumi, ziemas sējumi. Viss izraisīja jautrību.

— Vai drīz?

— Piecas verstis, mēs jau tā ātri braucam.

Bet nu izbrauca cauri retam mežam, kas viss mirdzēja slīpajos saules staros. Tur jau bija dzirdami suņa smilksti un mednieka klaigas.

Tie ir viņi. Tepat jau ir. Izbrauca cauri mežam, nogriezās, un kļuva redzams spožais pulks. Zirgi, suņi, sarkanas cepures, treses. Viss spīd, laistās un zaigo saulē. Turpat bija arī Veras un Anatolija Dmitrijeviča zirgi. Bet Anatolijs Dmitrijevičs un Vera nepaguva vēl labi apskatīt visu šo drūzmu, kad uzkalnā parādījās rati. Tas bija kņazs.

— Esam klāt gan.

— Kāda diena! Mazliet par sausu.

— Vai jūs nenogursiet? — Un tūliņ sākās koķetēšana starp kņazu un Veru.

Bija ļoti ļoti jautri. Vilku nenošāva, bet trīs zaķus gan un tad atkal auļoja. Pēc tam sēdēja un ēda brokastis. Kņazs gulēdams grieza vistu un, uzdūris uz dakšiņas, piedāvāja Verai.

— Puis je vous offrir, mademoiselle, un morceau de volaille? 1 — viņš jautāja. Tas bija nedabiski un muļķīgi. Un, lai gan Verai bija ļoti jautri, viņa ievēroja to. Pēc tam kņazs baroja ar vistu un arī no dakšiņas savu mīļoto suni. Arī to Vera ievēroja, sevišķi tāpēc, ka ceļmalā stāvēja sievu un bērnu bars, kuri bija izskrējuši no sādžas paskatīties. Skrēja vēl divas sievas īsos, pašaustos lindrakos, vīzēs un kokošņikiem galvā, vēcinādamas ar elkoņiem, un, pieskrējušas pie citiem, pēkšņi apstājās, ar acīm ieurbdamās medniekos.

— Vai nav tiesa, viņām piemīt kaut kas ēģiptisks? —< kņazs sacīja, un Vera piekrita.

Bija ļoti jautri.

Vai es jums, jaunkundz, drīkstu piedāvāt gabaliņu vistas?

Pēc brokastīm medīja vēl un atgriezās pie tā muižnieka, pie kura bija apmeties kņazs. Turp pēc meitas atbrauca arī Vladimirs Ivanovičs. Viņš palika uz pusdienām un ar nepatiku pamanīja, ka starp kņazu un Veru norit nevajadzīga, pat nepieklājīga flirtatiori K Jau tumsā, mēnesim spīdot, devās mājup. Braucot Vladimirs Ivanovičs tieši pateica meitai, ka viņam nepatikusi viņas izturēšanās pret kņazu. Viņa tūliņ piekrita, briesmīgi nosarka, bet piekrita.

— Es nevaru tēt. Man ir jautri, un es nevaru savaldīties, bet man viņš nemaz nepatīk.

Tēvs nomierinājās.

Kad viņi atgriezās, uz tēju atbrauca Anatolija Dmitrijeviča kaimiņš un sākās saruna par zemnieku stā-vokli. Anatolijs Dmitrijevičs pastāstīja, kas nolemts ap-riņķa un guberņas sanāksmē, un par to, ka tagad viņam katrā ziņā sīki jāizpēta zemnieku mantas stāvoklis. Viņš teica, ka šis pasākums prasa lielu uzmanību, jo kopiena atrodas starp Scillu un Haribdu: nesniegt palīdzību ir cietsirdīgi; palīdzēt tiem, kuriem tas nav nepieciešams, nozīmē atbalstīt sliņķus un dīkdieņus.

— Jūs sakāt, — viņš vērsās pie Vladimira Ivanoviča,

— ka nevajag darboties sabiedrības labā. Bet kas tad to darītu un kā darītu?

— Es to nesaku, — Vladimirs Ivanovičs atbildēja.

— Tas ir svēts darbs, un, manuprāt, mums visiem pienākas kalpot tautai, lai tai palīdzētu grūtā brīdī. Es pirmais būtu gatavs veltīt savu dzīvi šim uzdevumam.

— Bet kas tad jādara? — jautāja Vera, kurai bija garlaicīgi, ka saruna norit bez viņas.

— Kas? Jāstaigā pa sētām, jāuzzina, kā ļaudis dzīvo, jauzzina katras sētas mantas stāvoklis, jāpieraksta.

— To es varu. Sūtiet mani.

— Bet jūs jau parīt aizbrauksiet.

— Es palikšu.

— Tas nu gan būtu jauki! — bērni ierunājās.

— Tēt, atstāj mani pie krustmātes Varjas. Krustmāt, paturiet mani. Es būšu paklausīga un strādāšu.

Sis nejaušais priekšlikums sākumā, kā jau neparasts, šķita neizpildāms, bet drīz vien izrādījās iespējams. Pēc trim nedēļām garām brauks krustmāte Nastja. Viņa tad paņems Veru līdzi, bet pagaidām Vera dzīvos te, būs tēvoča Anatolija sekretāre, izpildīs visus viņa rīkojumus.

Tas viss Verai šķita liela partie de plaisir uz ilgu laiku.

— Rit medības, laiks ir brīnišķīgs, bet pēc tam mēs staigāsim ar Sašu. Vai atļausiet Sašai? Mēs pierakstīsim, visu darīsim, būsim kopā. Ai, cik jauki. Urā! Jūs taču arī nāksiet mums līdz? — viņa vērsās pie skolotāja. — Vai ne?

Skolotājs, protams, bija ļoti priecīgs.

Tēvs, liberālais Vladimirs Ivanovičs, bija par to, laī meita paliktu pie krustmātes. Krustmāte un tēvocis Ana-tolijs bija ar mieru, kā jau mājasmātei un mājastēvam pieklājas, Vera taču bija tik jauka, un krustmāte Varja bija gluži apburta. Nepiekrita vienīgi Marja Nikolajevna, māte.

«Te ir kaut kas dīvains, nedabisks. Kas meitenei jāmeklē zemnieku mājās? Nepieklājīgi, bez tam viņa taču neko neizdarīs. Un, galvenais, kam tas vajadzīgs?»

Vakarā starp vīru un sievu, Veras vecākiem, noritēja ilgas debates par šo jautājumu.

— Tu taču pati teici, ka Vera ir vieglprātīga, mīl greznību, ka viņai trūkst nopietnības. Kas tad var būt vēl labāks meitenei viņas vecumā kā iepazīt dzīvi, redzēt, kā dzīvo tauta, lai saprastu un novērtētu visu to greznību, kas viņai pieder. Vispār tas nekā citādi nevar ietekmēt kā tikai labvēlīgi.

Vladimirs Ivanovičs uzvarēja, un tā arī nolēma atstāt Veru uz trim nedēļām pie tēvoča. Kā jau bija nolemts, Vladimirs Ivanovičs ar sievu aizbrauca otrdien agri no rīta, un tanī pašā dienā Vera ar skolotāju un Sašu devas apgaitā.

_ Un notika tā, ka noliktajā laikā pēc trim nedēļām pēc Veras aizsūtīja aukli, bet viņa neatbrauca, uzrakstīja ļoti noteiktu vēstuli, ka nevar un negrib atstāt darbu, un aukle atgriezās viena pati, pastāstīja, ka jaunkundze pavisam dīvaina, no rīta līdz vakaram noņemas ar sievām, novājējusi un sākusi kasīties, atraduši uti.

Tas satrieca Marju Nikolajevnu. Visi darīja, kā pienākas kārtīgiem cilvēkiem, — gan kņaze D., gan baronese P. un R., un c'etait bien vu bet te gluži kā azarts, tieksme izcelties, izkalpoties. Kam tas vajadzīgs? «Vareņka, māsa, vienmēr bijusi aušīga un tāda arī palikusi. No visa redzams, ka viņa neapvalda meiteni un pavisam to izlaidusi,» Marja Nikolajevna domāja.

— Es taču teicu, — Marja Nikolajevna sacīja vīram, zinādama, ka viņam šis izteiciens ļoti nepatīk, un tāpēc jo bieži atkārtodama «es taču teicu», — ka, izņemot ļaunumu, nekas cits tur neiznāks. Es vienmēr nojaušu. Tā arī iznācis. Esmu slima, bet pati braukšu. Es nomiršu. Bet tā es nevaru. Tu vienmēr ar savu bābiskā bezrakstura ietiepību, — viņa runāja, aiz uztraukuma nesaskaņodama galotnes. — Ja jau tik tālu nonācis, ka viņa visa apskretusi. Es pat izrunāt nevaru. Man nelabi kļuva, kad es reiz to ieraudzīju. Viss tavas rupjās dabas deļ.

Vladimirs Ivanovičs gribēja iespraust kādu vārdu, domādams, ka saruna jau pietiekami novirzījusies, bet vēl bija par agru, — gluži kā magazīnas šautenē viens lādiņš izskriedams deva vietu otram.

— Ļauj taču man, — viņš tikai pateica.

— Es jau zinu, kad tu runā, tad visiem jāklausās un jāpriecājas par tavu daiļrunību. Taču man nav daiļrunības, man ir mātes sirds, kuru tu esi izmocījis … izmocījis. Vienīgā meita, kuru es sargāju no visiem netīrumiem, no visa zemiskā, un pēkšņi tu tīšuprāt viņu iegrūd visrupjākajā, viszemākajā vidē.

— Bet taču tava pašas … — «māsa», viņš gribēja teikt.

— Nē, tā bija tava fantazija. Tas viss ir labi, ja notiek patiesīgi, bet tā ir izlikšanās, kuru tu esi izdomājis. Ja jau tu tā žēlo, atdod viņiem visu ražu. Ak tā, negribi vis, — viņa runāja, pavisam aizmirsusi, kā pati kremta vīru par to, ka viņš atļāvis izsniegt savas muižas nabadzīgajām sētām pa pudam labības.

Viņš gribēja teikt, ka ir gatavs vēl vairāk ko darīt.

— Nav tiesa, tas viss ir izlikšanās, liberālisms, — viņa nemitējās dzelt vīram vissāpīgākajā vietā kā bite acīs. — Un to, ko tu devi, visiem lielīdamies, tu devi, tāpēc ka es uz to pastāvēju.

«Ak dievs, kā šī sieviete var melot!» Vladimirs Ivanovičs pie sevis domāja. Beidzot magazīnas šautenē visi lādiņi bija izšauti, bet jauni vēl nebija ielikti un Vladimirs Ivanovičs paguva pateikt, ko bija gribējis.

Nav ko uztraukties. Ja aukle stāstīja, ka Verai drēbēs atrasti trīs parazīti, tad tā vēl nav nekāda briesmīgā nelaime. Un, ka viņa ir aizrāvusies un nonākusi galējībās, tas ir saprotams. Bet tā nav nekāda nelaime. Komiteja nolēmusi kādu sūtīt palīdzības sniegšanai; viņš piedāvāsies braukt, viņu sūtīs, un viņš atvedīs meitu. Tas ir viss.

Kā ieteica Vladimirs Ivanovičs, tā arī tika nolemts, un pēc trim dienām viņš, saņēmis komitejas uzdevumu, aizbrauca pie meitas.

Krasnovā Lužinu jaunās paaudzes vidū noritēja spraigs darbs: ne tik daudz ārējs — staigāšana pa zemnieku sādžām un istabām (kaut arī staigāšanas bija daudz), — cik iekšējs darbs — notika visu laba un ļauna jēdzienu pārvērtēšana.

SAIMNIEKS UN KALPS

I

Tas notika septiņdesmitajos gados ziemā, nā-kamajā dienā pēc svētā Nikolaja svētkiem. Draudzē bija svētki, un sādžas iebraucamās vietas turētājs — otrās ģildes tirgonis Vasilijs Andrejičs Brehunovs nevarēja izpalikt: vajadzēja būt baznīcā — viņš bija baznīcas vecākais — un arī mājās nācās pieņemt un pacienāt radus un paziņas. Bet nu jau beidzamie viesi aizbraukuši, un Vasilijs Andrejičs tūliņ posās braukt pie kaimiņu muižnieka, lai nopirktu no viņa mežu, par kuru jau sen bija kaulējies. Vasilijs Andrejičs steidzās aizbraukt, lai pilsētas tirgoņi nenoceltu viņam šo izdevīgo pirkumu. Jaunais muižnieks par mežu prasīja desmit tūkstošus tikai tāpēc, ka Vasilijs Andrejičs par to deva septiņus. Bet septiņi tūkstoši bija tikai viena trešā daļa no meža patiesās vērtības. Vasilijs Andrejičs varbūt vēl nokaulētu, tāpēc ka mežs atradās viņa apkaimē un starp viņu un apriņķa lauku tirgoņiem jau sen bija nodibināta kārtība, pēc kuras viens tirgonis nepaaugstināja cenu otra apkaimē, bet Vasilijs Andrejičs uzzināja, ka guberņas koku tirgotāji gribējuši braukt, lai nopirktu Gorjačkinas mežu,un tāpēc nolēma tūliņ braukt un galīgi visu nodarīt ar muižnieku. Un tā, tiklīdz svētki beidzās, viņš paņēma no lādes savus septiņsimt rubļus, pielika pie tiem baznīcas naudu — divi tūkstoši trīssimt rubļu, kas pie viņa glabājās, ar tādu aprēķinu, lai iznāktu trīstūkstoš rubļu, un, rūpīgi pārskaitījis tos un ielicis kabatas portfelī, bija gatavs braucienam.

Kalps Ņikita, kurš vienīgais no Vasilija Andrejiča kalpiem todien nebija piedzēris, aizskrēja iejūgt. Ņikita todien bija skaidrā tāpēc, ka bija dzērājs, bet tagad, kops aizgavēņa, kad viņš nodzēra savu mēteli un ādas zābakus, nozvērējās sīvo mutē neņemt un nedzēra jau otro mēnesi; nedzēra arī tagad, lai gan pirmajās divās svētku dienās kārdinājums bija ļoti liels — visapkārt dzēra šņabi.

Ņikita bija piecdesmit gadu vecs vīrs no tuvējās sādžas, viņš nebija saimnieks, kā par viņu runāja, lielāko mūža daļu nodzīvojis nevis mājās, bet pie svešiem. Visur viņu cienīja par strādīgumu, veiklību un spēku darbā, galvenais — par labo, patīkamo raksturu; taču nekur viņš neturējās, jo kādas pāris reizes gadā — dažreiz arī biežāk — sāka dzert un tad ne tikvien nodzēra visu, kas vien mugurā, bet kļuva arī nevaldāms un kašķīgs. Arī Vasilijs Andrejičs vairākas'reizes bija dzinis viņu projām, bet pēc tam atkal ņēma atpakaļ, cienīdams viņa godīgumu, pieķeršanos dzīvniekiem, bet galvenais to, ka viņš bija lēts. Vasilijs Andrejičs maksāja Ņikitam nevis astoņdesmit rubļu, cik tāds kalps bija vērts, bet kādus četrdesmit rubļus, kurus deva viņam nevis algas dienā, bet pa rublim un arī tad lielāko tiesu ne naudā, bet veikalā precēs, kas dārgi maksāja.

Ņikitas sieva Marfa, kas kādreiz bija skaista un ņipra, saimniekoja mājās ar pusaudzi puiku un diviem skuķiem un neaicināja Ņikitu dzīvot pie sevis, vispirms tāpēc, ka jau kādus divdesmit gadus dzīvoja ar savu īrnieku mucinieku, atnācēju no svešas sādžas, bet, otrkārt, lai gan viņa bikstīja vīru pēc sava prāta, kad tas nebija dzēris, taču kā no uguns baidījās no viņa, kad viņš bija pilnā. Reiz Ņikita, mājās piedzēries, — acīm redzot, lai sievai atriebtu visu savu skaidrā prāta rāmumu, — uzlauza viņas lādi, izvilka vislabākos tērpus un, paņēmis cirvi, uz bluķīša smalkās drupatās sakapāja visus viņas sarafānus un kleitas. Ņikitas nopelnītā alga visa tika atdota viņa sievai, un Ņikita pret to neiebilda. Tā arī tagad — divas dienas pirms svētkiem Marfa atbrauca pie Vasilija Andrejiča un paņēma no viņa baltos miltus, tēju, cukuru un astotdaļu šņabja, pavisam par trim rubļiem, tad vēl piecus rubļus naudā un tencināja par to kā par sevišķu žēlastību, lai gan, pēc viszemākajiem aprēķiniem, Vasilijs Andrejičs bija parādā vēl kādus divdesmit rubļus.

— Vai tad mēs esam kādus līgumus slēguši? — Vasilijs Andrejičs teica Ņikitam. — Ja vajag, ņem, gan nopelnīsi. Pie manis nav kā pie citiem: pagaidi, dabūsi algas reizē, tad vēl soda naudas. Mēs uz goda vārda. Tu man kalpo, un es tevi neaizmirstu.

Tā runādams, Vasilijs Andrejičs patiesi ticēja, ka aplaimo Ņikitu: tik pārliecinoši viņš prata runāt, un visi, kas vien bija atkarīgi no viņa naudas, sākot ar Ņikitu, atbalstīja šo pārliecību, ka viņš nekrāpj, bet aplaimo viņus.

— Es taču saprotu, Vasilij Andrejič; liekas, ka kalpoju, cenšos kā savam tēvam. Es ļoti labi saprotu, — Ņikita atbildēja, ļoti labi saprazdams, ka Vasilijs Andrejičs krāpj viņu, bet reizē ar to arī juzdams, ka nav pat ko mēģināt tikt skaidrībā par saviem rēķiniem ar viņu, tāpat vien jādzīvo, kamēr nav citas vietas, un jāņem, ko dod.

Tagad, saņēmis saimnieka rīkojumu iejūgt, Ņikita, kā vienmēr jautri un labprāt, spirgtu un vieglu soli, likdams pēdas ar purngaliem uz iekšu, iegāja šķūnī, noņēma no vadža pušķainus, smagus ādas iemauktus un, žvadzinā-dams laužņu dzelžus, devās uz stalli, kura durvis bija aizvērtas ciet un kur atsevišķi stāvēja tas zirgs, kuru Vasilijs Andrejičs bija licis iejūgt.

— Ko, vai garš laiks vienam pašam? Ak tu dumiķi! — Ņikita runāja, atbildēdams uz vājo apsveikuma zviedzienu, ar kādu viņu saņēma vidēja lieluma, stalts, dūkanbērs ērzelis drusku noļukušiem krustiem; zirgs viens pats stāvēja stallī. — Nu, nu! Paspēsi, ļauj, papriekšu padzirdīšu, — viņš runāja ar zirgu gluži tāpat, kā runā ar būtni, kas saprot valodu, ar stērbeli apslaucījis brango, tauko, rievas izvagoto, putekļaino muguru, uzmauca ērzeļa skaistajā jaunajā galvā iemauktus, atbrīvoja no tiem ausis un pieres krēpes un, noņēmis apaušus, veda dzirdīt.

Uzmanīgi iznācis no staļļa, kas bija pilns mēslu, Bēris sāka drasēt un sperties, izlikdamies, ka grib ar pakaļkaju trāpīt Ņikitam, kas skrēja viņam līdz uz aku.

— Neblēņojies nu, neblēņojies, šķelmi tāds! — Ņikita runāja, zinādams, cik uzmanīgi Bēris met pakaļkāju — tikai tā, lai pieskartos viņa notraipītajam puskažociņam, bet nevis iespertu, un tāpēc jo sevišķi priecādamies par šo niķi.

Aukstu ūdeni padzēries, zirgs nopūtās, kustinādams slapjās, spēcīgās lūpas, no kurām pa spalvām pilēja dzidras piles, un sastinga, it kā domās nogrimis; tad pēkšņi skaļi nosprauslājās.

— Ja negribi, nevajag, ņemsim vērā; bet tad vairāk neprasi, — Ņikita teica, pavisam nopietni un prātīgi paskaidrodams Bērim savu izturēšanos; un atkal viņš skrēja uz šķūni, raustīdams pavadā jauno, jautro zirgu, kas spārdījās un parkšķināja.

Citu kalpu nebija, bija tikai viens svešs — virējas vīrs, kas atnācis uz svētkiem.

— Ej, draudziņ, pajautā, — Ņikita viņam teica, — kā« dās kamanās jūgt, platajās vai maziņajās.

Virējas vīrs devās uz namu ar skārda jumtu un aug-stajiem pamatiem un drīz atgriezās ar ziņu, ka pavēlēts jūgt mazajās. Ņikita tobrīd jau bija uzmaucis sakas, savilcis nagliņām apsistu sedulku un, vienā rokā nesdams vieglu, krāsotu loku, bet otrā vezdams zirgu, tuvojās divām kamanām, kas stāvēja šķūņa nojumē.

— Ja maziņajās, tad maziņajās, — viņš runāja un ieveda ilksīs gudro zirgu, kas visu laiku izlikās, ka grib iekost, un ax virējas vīra palīdzību sāka iejūgt.

Kad viss jau bija gandrīz padarīts un atlika tikai piesiet grožus, Ņikita aizsūtīja virējas vīru uz šķūni pēo salmiem un uz klēti pēc pakulu segas.

— Nu būs labi. Nu, nu, nežāksties! — Ņikita teica, piemīdīdams kamanās virējas vīra atnestos nesen kultos auzu salmus. — Bet tagad, redz, še maisu uzklāsim, bet virsū segu. Raug, tā, raug, tā — nu būs laba sēdēšana, —« viņš runāja un darīja to, ko runāja, no visām pusēm ap sēdekli virs salmiem aizbalzīdams segu.

— Paldies, paldies, draudziņ, — Ņikita teica virējas vīram, — divatā arvien labāk veicas. — Un, sakārtojis siksnu grožus ar gredzenu savienojuma vietā, Ņikita uzsēdās bukā un pa sasalušajiem mēsliem ar nepacietīgo zirgu aizbrauca uz vārtiem.

— Tēvoci Ņikit, tēvocīt, ei, tēvocīt! — viņam aiz mu-guras sīkā balstiņā iesaucās septiņus gadus vecs zēns, steidzīgi izskrējis no priekšnama sētā, melnu puskažociņu mugurā, jaunos, baltos veltenīšos un siltā cepurē. •— Iesēdini mani! — viņš lūdzās un skriedams pogāja savu puskažociņu.

— Nu, nu, skrien šurp, balodīt, — Ņikita aicināja un, apturējis zirgu, iesēdināja kamanās saimnieka bālo, vājo puisēnu, kas aiz prieka smaidīja, un izbrauca uz ielas.

Pulkstenis nāca trīs. Bija auksts — kādi desmit grādi, apmācies un vējains. Pusi debess klāja zems, tumšs mā-konis. Bet pagalmā valdīja klusums. Uz ielas vējš bija jūtamāks, no tuvējā šķūņa jumta putināja sniegu, un uz stūra pie pirts griezās sniega vērpetes. Tikko Ņikita izbrauca pa vārtiem un piegrieza pie lievenēm, kad arī Vasilijs Andrejičs smēķi zobos, ar drēbi pārvilktā aitādas kažokā, stingri un zemu sajozies ar jostu, no priekšnama iznāca uz augstajām lievenēm, čīkstinādams ar ādu apšūtos velteņus pa nomīdīto sniegu, un apstājās. Ievilcis no smēķa gala, viņš to nometa zem kājām, uzmina virsū un, caur ūsām dūmus izlaidis, šķielēdams uz piebraucamo zirgu, sāka gar abām pusēm savai ūsainajai, sārtajai, noskūtajai sejai uzlocīt kažoka apkakli ar vilnu uz iekšu — tā, lai kažokāda nesvīstu no elpas.

— Paskat, kāds viņš, jau pamanījies! — viņš teica, ieraudzījis dēlēnu kamanās. Vasiliju Andrejiču bija uz-budinājis šņabis, kas izdzerts kopā ar viesiem, un tāpēc viņš vēl vairāk nekā parasti jutās apmierināts ar to, kas viņam piederēja, un ar visu to, ko darīja. Raudzīties uz dēlēnu, kuru viņš domās vienmēr sauca par mantinieku, šoreiz bija sevišķi patīkami; acis miegdams un garos zobus atžiepis, viņš skatījās puikā.

Galvu un plecus vilnas lakatā ietinusi, tā, ka tikai acis vien varēja redzēt, Vasilija Andrejiča sieva — bāla, vāja, uz grūtām kājām, — viru pavadīdama, stāvēja viņam aiz muguras priekšnamā.

— Nudien, būtu paņēmis līdz Ņikitu, — viņa teica, kautri iznākdama no aizdurves.

Vasilijs Andrejičs neko neatbildēja uz viņas vārdiem, kuri, acīm redzot, viņam nepatika, dusmīgi savilka uzacis un nospļāvās.

— Tev taču nauda līdz, — sieva tādā pašā žēlā balsī turpināja. — Un kad tikai putenis nesaceļas, nudien.

— Ak ko, vai tad es ceļu nezinu, vai, ka man katrā ziņā vajag pavadoni, — Vasilijs Andrejičs to izteica, nedabiski lūpas savilcis, kā viņš parasti runāja ar pārdevējiem un pircējiem, sevišķi skaidri izrunādams katru zilbi.

— Nudien, būtu paņēmis līdz. Dieva vārdā tevi lūdzu! — sieva atkārtoja, vīkstīdamās lakatā.

— Pielipusi kā pirts slotas lapa … Nu, kam es viņu ņemšu?

— Kas ir, Vasilij Andrejič, es esmu braucējs, — Ņikita jautri teica. — Ka tikai kāds bez manis zirgus pabarotu, — viņš piebilda, pavērsies pret saimnieci.

— Es pieskatīšu, Ņikituška, Semjonam likšu, — saim-niece atņēma.

— Nu, vai braukt, vai, Vasilij Andrejič? — Ņikita teica gaidīdams.

— Laikam jau vajadzēs vecajai paklausīt. Bet, ja nu brauc, ej uzvelc kādas siltākas drēbes, — noteica Vasilijs Andrejičs, atkal smaidīdams un ar aci pamezdams uz Ņi-kitas puskažociņu, padusēs un uz muguras ieplēstu, gar apakšmalu noskrandušu, nosmulētu un novazātu, daudz ko pieredzējušu apģērba gabalu.

— Ei, draudziņ, panāc šu, paturi zirgu! — Ņikita uzsauca virējas vīram, kas bija pagalmā.

— Es pats, es pats! — zēns spiedza, izvilkdams sarkanās, nosalušās roķeles no kabatām un satverdams ar tām aukstos ādas grožus.

— Tikai tu nu pārāk ilgi nevīkšies, posies ātrāk! — Vasilijs Andrejičs uzsauca, zobodamies par Ņikitu.

— Vienā rāvienā, tētiņ Vasilij Andrejič, — Ņikita iesaucās un, savus vecos, nolāpītos velteņus ātri ņirbi-nādams ar purngaliem uz iekšu, skrēja uz pagalmu, kur atradās kalpu māja.

— Nu, Arinuška, dod man kaftānu no krāsnsaugšas — saimniekam līdzi braukšu! — Ņikita teica, iesteigdamies istabā un ņemdams jostu no vadža.

Virēja, pēc pusdienas izgulējusies un tagad karsēdama vīram patvāri, jautri sagaidīja Ņikitu un, viņa steigas aizrauta, tāpat kā viņš, ātri sarosījās, noņēma no krāsns novalkāto, plāno vadmalas kaftānu, kas tur žāvējās, un sāka to žigli purināt un staipīt.

— Tagad riu tu ar savu veco varēsi brīvi svētkus svētīt, — Ņikita teica virējai, jo viņš aiz labsirdīgas pieklājības vienmēr runāja ar cilvēku, kad palika ar to vienatnē.

Apņēmis apkārt šauro, sarukušo jostiņu, viņš ievilka jau tā plāno vēderu un sajozās virs puskažoka, cik bija jaudas.

— Redz, šiten tā, — viņš pēc tam pateica, vērsdamies ne vairs pie virējas, bet pie jostas, aizbāzdams tās galus,

— tā tu nekur nespruksi, — un, pacēlis un nolaidis plecus, lai rokām būtu ērtāk, uzvilka virsū kaftānu, atkal izlieca muguru, lai atbrīvotu rokas, padauzīja zem padusēm un paņēma no plaukta dūraiņus. — Nu būs labi.

— Būtu jel, Stepanič, kājas pārāvis, — virēja sacīja,

— tev taču cauri velteņi.

Ņikita apstājās, it kā kaut ko atcerēdamies.

— Vajadzētu gan.,» Nu, nekas, iztikšu tāpat, nav tālu!

Un viņš izsteidzās pagalmā.

— Vai nebūs auksti, Ņikituška? — saimniece vaicāja, kad viņš atgriezās pie kamanām.

— Kur nu auksti, pavisam silti, — Ņikita atbildēja, kārtodams salmus kamanu priekšā, lai ar tiem apsegtu kājas, un pabāzdams zem salmiem pātagu, kas nebija vajadzīga ātrajam zirgam.

Vasilijs Andrejičs jau sēdēja kamanās, ar savu divos kažokos ieģērbto muguru piepildījis gandrīz visu kamaniņu izliekto atzveltni, un tūliņ, paņēmis grožus, palaida zirgu. Ņikita jau braucienā piemetās kamanu priekšā kreisajā pusē un izbāza laukā vienu kāju.

II

Straujais ērzelis, sliecēm viegli čirkstot, parāva kamanas un ātrā gaitā devās pa sādžas iebraukto, piesalušo ceļu.

— Kur tad tu te pieķēries? Dod šurp pātagu, Mikita! — Vasilijs Andrejičs uzsauca, acīm redzot, priecādamies par mantinieku, kas bija piemeties aizmugurē uz sliecēm. — Es tev gan! Skrien pie mātes, palaidni!

Zēns nolēca. Bēris pielika aidinieka soli un, liesu klankšķinādams, pārgāja riksi.

Krestu sādžā, kur atradās Vasilija Andrejiča nams, bija sešas mājas. Tiklīdz izbrauca aiz beidzamās — kalēja mājas, viņi tūliņ pamanīja, ka vējš daudz stiprāks, nekā bija domājuši. Ceļu gandrīz vairs nevarēja redzēt. Kamanu ievilkto sliedi tūliņ aizputināja ciet, un ceļu varēja atšķirt tikai pēc tā, ka tas pacēlās augstāk. Visapkārt putināja, un nevarēja saredzēt līniju, kur zeme saplūst ar debesi. Teļatjinas mežs, kas vienmēr labi redzams, tikai pa reizei neskaidri melnēja cauri sniega virpuļiem. Vējš pūta no kreisās puses, ietiepīgi nošķiebdams krēpes uz Bēra brangā, stāvā kakla, un lieca uz sāniem mezglā sasieto, kuplo asti. Ņikita sēdēja vēja pusē, un garā apkakle kļāvās viņam pie sejas un deguna.

— Nekādi nevar uzņemt īstu gaitu, sniegs, — Vasilijs Andrejičs teica, lepodamies ar savu labo zirgu, — Es reiz ar viņu braucu uz Pašutinu, pusstundā aizrāva.

— Ko tade? — Ņikita jautāja, uzliektās apkakles dēļ nesadzirdējis.

— Uz Pašutinu, teicu, pusstundā aizbraucu, — nokliedza Vasilijs Andrejičs.

— Nav vārdam vietas, zirgs labs! — Ņikita atņēma.

Kādu brīdi abi klusēja. Bet Vasilijam Andrejičam gri-bējās runāt.

— Nu ko, saimniecei, man domāt, nevēlēji mucinieku dzirdīt? — Vasilijs Andrejičs ierunājās tādā pašā skaļā balsī, būdams tik ļoti pārliecināts, ka Ņikitam glaimos parunāt ar tādu ievērojamu un gudru vīru kā viņš, un tik apmierināts par savu joku, ka viņam ne prātā nenāca šaubīties, vai šī saruna Ņikitam būs patīkama.

Ņikita atkal nesadzirdēja saimnieka vārdus, ko vējš nesa prom.

Vasilijs Andrejičs savā skaļajā, skaidrajā balsī atkārtoja joku par mucinieku.

— Dievs ar viņiem, Vasilij Andrejič, es neliekos zinis par to. Lai tikai viņa nedara pāri puikam, citādi lai dievs ar viņu.

— Pareizi gan, — Vasilijs Andrejičs atbildēja. — Bet vai zirgu pirksi uz pavasara pusi? — viņš uzsāka par citu.

— Bešā jau neiztiks, — Ņikita atbildēja, kaftāna ap-kakli atlocīdams un uz saimnieka pusi paliekdamies.

Tagad saruna Ņikitu ieinteresēja un viņš gribēja visu dzirdēt.

— Puika izaudzis, pašam jāar, visu laiku ņēmām svešu zirgu, — viņš sacīja.

— Tad jau ņemiet salno, dārgi neprasīšu! — Vasilijs Andrejičs nokliedza, uzbudinājies un tāpēc novirzījies uz savu iemīlēto nodarbību, kas saistīja visus viņa garīgos spēkus, — tirgošanos ar zirgiem.

— Bet varbūt iedosiet kādus piecpadsmit rublīšus, zirgu tirgū nopirkšu, — Ņikita teica, zinādams, ka par salno, kuru Vasilijs Andrejičs viņam grib iegrūst, visaugstākā cena septiņi rubļi, bet, ja saimnieks dos viņam šo zirgu, tad aprēķinās par divdesmit pieci rubļi un pusgadu no viņa naudu neredzēs.

— Zirgs labs. Es tev novēlu kā pats sev. Pēc sirdsapziņas. Brehunovs nevienam pāri nedarīs. Labāk lai paša manta iet bojā, es ne tā kā citi. Pēc sirdsapziņas, — viņš nokliedza tādā balsī, kādā apvārdoja savus pārdevējus un pircējus. — Vērtīgs zirgs!

— Tas jau nu tā, — Ņikita nopūties atbildēja un, pār-liecinājies, ka vairs nav ko klausīties, palaida apkakli, kas tūliņ apsedza ausis un seju.

Kādu pusstundu viņi brauca klusēdami. Vējš saldēja Ņikitam sānus un roku, kur kažoks bija ieplīsis.

Viņš raucās un pūta apkaklē, kas aizsedza muti, un pašam vēl nesala.

— Kā tu domā, vai brauksim caur Karamiševu vai taisni? — Vasilijs Andrejičs jautāja,

Caur Karamiševu veda labi iebraukts ceļš, abās pusēs ceļa stabi, bet bija tālāk. Taisni iznāca tuvāk, bet ceļš neiebraukts, ceļa stabu vai nu nemaz nebija, vai arī tie tikko manāmi, ieputināti.

Ņikita mirkli domāja.

— Caur Karamiševu gan tālāk, taču braukšana labāka, — viņš noteica.

— Bet, ja taisni, tad tikai graviņa jāpārbrauc tā, lai nenomaldītos, tālāk pa mežu ies labi, — spriedelēja Vasilijs Andrejičs, kam gribējās braukt taisni.

— Kā nu gribat, — Ņikita atbildēja un atkal sacēla apkakli.

Vasilijs Andrejičs tā arī izdarīja un, nobraucis kādu pusversti, pie gara, vēja locīta ozola zara, uz kura viet-vietām turējās pa sausai lapai, pagriezās pa kreisi.

Pēc pagrieziena vējš sāka pūst gandrīz krūtīs. Un no augšas krita sniedziņš. Vasilijs Andrejičs turēja grožus, piepūta vaigus un no apakšas pūta dvašu ūsās. Ņikita snauda.

Tā viņi klusēdami brauca kādas desmit minūtes. Pēkšņi Vasilijs Andrejičs sāka kaut ko runāt.

— Ko tade? — Ņikita jautāja, acis atvēris.

Vasilijs Andrejičs neatbildēja, bet liecās uz vienu un

otru pusi, skatīdamies gan atpakaļ, gan uz priekšu zirgam garām. Zirgs, nosvīdis un nosarmojis paslēpenēs un uz kakla, gāja soļos.

— Ko tade, es prasu, — Ņikita atkārtoja.

— Ko tade, ko tade! — Vasilijs Andrejičs viņu sirdīgi izmēdīja. — Ceļa stabus nemana! Laikam esam nomal-dījušies!

— Tadapstājies jel, es paraudzīšos, — Ņikita teica un, viegli izlēcis no kamanām un no salmu apakšas izvilcis pātagu, gāja pa kreisi un no tās puses, kur sēdēja.

Togad sniegs nebija dziļš, un tāpēc visur varēja izbraukt, tomēr dažuviet tas bija līdz ceļiem un bira Ņikitam velteņos. Ņikita staigāja, taustīja ceļu ar kājām un pātagu, bet ceļa nekur nebija.

— Nu, kas ir? — Vasilijs Andrejičs jautāja, kad Ņikita atkal atnāca pie kamanām.

— Šajā pusē ceļa nav. Jāiet tajā pusē pameklēt.

— Tur priekšā kaut kas melnē, ej tur paskaties, «— Vasilijs Andrejičs teica.

Ņikita aizgāja arī tur, piegāja pie tās vietas, kur melnēja, — tur melnēja zeme, kas bija sapūsta no kailajiem ziemājiem uz sniega un nokaisījusi to melnu. Pagājies arī pa labi, Ņikita atgriezās pie kamanām, nopurināja sniegu, izpurināja to no velteņa un iesēdās kamanās.

— Vajag braukt pa labi, — viņš noteikti sacīja.

— Vējš man pūta kreisajos sānos, bet tagad tieši degunā. Brauks pa labi! — viņš noteikti pateica.

Vasilijs Andrejičs viņam paklausīja un pagrieza pa labi. Bet ceļa arvien vēl nebija. Tā viņi nobrauca kādu laiku. Vējš nemitējās un sāka snigt.

— Mēs gan laikam, Vasilij Andrejič, esam pavisam nomaldījušies, — Ņikita pēkšņi it kā ar patiku noteica.

— Kas tur ir? — viņš jautāja, norādīdams uz melnajiem kartupeļu lakstiem, kas rēgojās no sniega.

Vasilijs Andrejičs apstādināja zirgu, kas bija gluži nosvīdis un smagi cilāja augstos sānus.

— Kas ir? — viņš jautāja.

— Lūk, kas — mēs esam Zaharovkas laukos. Redz, kur iebraucām!

— Ko nu melo! — Vasilijs Andrejičs atsaucās.

— Nemaz nemeloju, Vasilij Andrejič, bet taisnību saku, — Ņikita atbildēja, — arī pēc sliecēm dzirdu, — braucam pa kartupelāju: un tur jau arī ir kaudzēs samesti laksti. Zaharovkas brūža lauks.

— Paskat vien, kur esam aizmaldījušies! — Vasilijs Andrejičs noteica. — Ko nu?

— Tagad vajag braukt taisni uz priekšu, vairāk neko, kaut kur jau izbrauksim, — Ņikita deva padomu. — Ja ne uz Zaharovku, tad uz kunga pusmuižu izbrauksim.

Vasilijs Andrejičs paklausīja un palaida zirgu, kā lika Ņikita. Tā viņi brauca diezgan ilgi. Dažbrīd viņi izbrauca uz kaili nopūstiem ziemājiem, un kamanas rībēja pa sasalušās zemes kulksnām. Dažubrīd izbrauca te ziemāju, te vasarāju rugainē, kur no sniega rēgojās laukā vējā locītas vībotnes un salmi; dažubrīd iebrauca dziļā un visnotaļ baltā, līdzenā sniegā, uz kura virsmas nekas nebija redzams.

Sniegs krita no gaisa un reizēm pacēlās no zemes. Zirgs, acīm redzot, bija noguris, no sviedriem visa spalva sasprogojusies un nosarmojusi, un gāja soļiem. Pēkšņi tas iebruka un iestiga ūdens izskalotā bedrē vai grāvi". Vasilijs Andrejičs gribēja apstādināt, bet Ņikita sakliedza:

— Nav ko turēt! Ja esam iebraukuši, tad ari laukā jātiek. Nū-ū, mīlīt! Nū! Nū, labulīt! — viņš jautrā balsī klaigāja uz zirgu, izlēkdams no kamanām un pats iemukdams grāvī.

Zirgs rāvās uz priekšu un tūliņ pat izkļuva apsalušā uzbērumā. Acīm redzot, tas bija rakts grāvis.

— Kur tad mēs īsti esam? — Vasilijs Andrejičs pētīja.

— Gan uzzināsim! — Ņikita atbildēja. — Brauc tik, kaut kur jau izbrauksim.

— Bet tas taču laikam Gorjačkinas mežs? — Vasilijs Andrejičs sacīja, norādīdams uz kaut ko melnu, kas viņu priekšā iznira no sniega.

— Kad piebrauksim, gan tad redzēsim, kas tas par mežu, — Ņikita noteica.

Ņikita redzēja, ka no tās puses, kur kaut kas melnēja, lidoja sausas, iegarenas kārklu lapas, un tāpēc zināja, ka tas nav mežs, bet apdzīvota vieta, taču negribēja teikt. Un patiesi, viņi nebija nobraukuši vēl ne desmit asu no grāvja, kad priekšā sāka vīdēt tādi kā koki un atskanēja kāda nedzirdēta, žēla skaņa. Ņikita bija pareizi atminējis: tas nebija mežs, bet garu kārklu rinda, un uz tiem vietām vēl plandījās lapas. Ar kārkliem laikam bija apstādīts gubeņa grāvis. Piebraucis pie vējā skumīgi svelpjošajiem kārkliem, zirgs pēkšņi ar priekškājām pakāpās augstāk ffar kamanām, ar pakaļējām arī izrausās paaugstinājumā, pagriezās pa kreisi un vairs negrima sniegā līdz ceļiem. Tas bija ceļš.

— Esam klāt, — Ņikita teica, — tikai nav zināms, kur.

Zirgs nemaldīdamies gāja pa aizputināto ceļu, un viņi

pa to nebija nobraukuši ne četrdesmit asu, kad pavīdēja rijas zedeņu sloksne ar biezu sniega kārtu uz jumta, no kurienes nemitīgi bira sniegs. Aiz rijas ceļš pagriezās pret vēju, un viņi iebrauca kupenā, bet priekšā bija ieliņa starp divām mājām, tā ka, redzams, kupena bija uzputināta uz ceļa un tai vajadzēja tikt pāri. Un patiesi, tikuši pāri kupenai, viņi iebrauca ielā. Pie malējās mājas uz auklas vējā neganti plivinājās izžauta sasalusi veļas krekli, viens sarkans, otrs balts, bikses, auti, brunči. Baltais krekls raustījās sevišķi nikni, rokas vēcinādams.

— Paskat, kāda slinka sieva vai arī varbūt mirst nost, nav savākusi veļu uz svētkiem, — Ņikita teica, raudzīdamies vēja raustītajos kreklos.

III

Ielas galā vēl stipri vilka vējš un ceļš bija aizputināts, bet sādžas vidū kļuva klusi, silti un priecīgi. Pie vienas sētas rēja suns, pie otras, galvu ievīstījusi mētelī, sieva atskrēja no kaut kurienes un gāja pa durvīm istabā, apstādamās uz sliekšņa, lai paskatītos uz braucējiem. Sādžas vidū bija dzirdamas meitu dziesmas.

Šķita, ka sādžā gan vējš, gan sniegs, gan sals bija mazāks.

— Tā taču ir Griškina, — Vasilijs Andrejičs teica.

— Akurāt gan, — Ņikita atsaucās.

Un patiesi tā bija Griškina. Iznāca, ka viņi nomaldījušies pa kreisi un nobraukuši kādas astoņas verstis ne gluži tanī virzienā, kur viņiem vajadzēja, tomēr arī pavirzījušies uz priekšu. No Griškinas līdz Gorjačkinai bija verstis piecas.

Sādžas vidū viņi uzdūrās kādam garam vīram, kas gāja pa ielu.

— Kas tur brauc? — vīrs uzsauca, apstādinādams zirgu, un, tūliņ pazinis Vasiliju Andrejiču, satvēra ilksi, roku pa to slidinādams, nonāca pie kamanām un apsēdās uz bukas.

Tas bija Vasilija Andrejiča paziņa Isajs, visā apkārtnē pazīstams kā lielākais zirgu zaglis.

— A! Vasilijs Andrejičs! Uz kurieni tad nu dodaties? — Isajs jautāja, uzvēdīdams Ņikitam šņabja smaku.

— Mums uz Gorjačkinu vajadzēja.

•— Ekur iebraukuši! Tad jums vajadzēja laist caur Malahovu.

— Maz ko vajadzēja, tikai nenotrāpījām, — Vasilijs Andrejičs noteica, zirgu apstādinādams.

— Zirdziņš gan labs, — Isajs runāja, zirgu apskatīdams, un ar ierastu kustību pie paša astes stumbeņa savilka atrisušo kuplās astes mezglu.

— Ko, vai pa nakti paliksiet, vai?

— Nē, brāl, katrā ziņā jābrauc.

— Laikam neatliekama vajadzība. Bet kas tad tas? A! Ņikita Stepaničs!

— Kas gan cits? — Ņikita atbildēja. — Ka tik mēs, draudziņ, te atkal nenomaldāmies.

— Kur nu te nomaldīsies! Griez atpakaļ, pa ielu taisni vien un, kā tiksi laukā, atkal taisni. Pa kreisi negriezies. Kad tiksi uz lielceļa, tad gan pa labi.

— Bet kur nogriezties no lielceļa? Pa vasaras vai ziemas ceļu? — Ņikita jautāja.

— Pa ziemas ceļu. Tūliņ, kā izbrauksi, būs krūmi, tiem iepretī ozols, ceļa zīme, — liels, kupls, tad tur arī ir.

Vasilijs Andrejičs pagrieza zirgu atpakaļ un brauca pa slobodu.

— Būtu gan labāk pārgulējuši! — viņiem nopakaļ nokliedza Isajs.

Taču Vasilijs Andrejičs viņam neatbildēja un skubināja zirgu: pa līdzenu ceļu piecas verstis, no kurām divas pa mežu, šķita viegli nobraukt it sevišķi tāpēc, ka vējš it kā pierima un mitējās snigt.

Atkal nobraukuši pa iebraukto ielu un ceļu, kur vietām melnēja svaigi mēsli, un pabraukuši garām mājai ar veļu, kur baltais krekls jau bija norāvies un turējās tikai aiz sasalušās'piedurknes, viņi atkal tuvojās baigi šalcošajiem kārkliem un atkal nokļuva klajā laukā. Putenis ne tikai nebija apklusis, bet šķita vēl pieņēmies. Ceļš bija aizputināts, un tikai pēc ceļa stabiem varēja nojaust, ka neesi nomaldījies. Bet arī ceļa stabus bija grūti saskatīt, jo vējš pūta pretī.

Vasilijs Andrejičs miedza acis, lieca galvu, lai saskatītu ceļa stabus, bet visvairāk uzticējās zirgam, ļaudams tam vaļu. Un zirgs patiesi turējās uz ceļa un gāja, pagriezdamies gan pa labi, gan pa kreisi līkumainajā ceļā, ko tas juta zerri kājām, un tāpēc, lai gan sniegs, sniga arvien spēcīgāk un arī vējš pastiprinājās, ceļa stabi joprojām pavīdēja gan pa labi, gan pa kreisi.

Tā viņi brauca kādas desmit minūtes, kad pēkšņi zirga priekšā parādījās kaut kas melns, kustīgs slīpajā, vēja_ dzītajā sniega tīklā. Tie bija braucēji. Bēris tos panāca un ar kājām dauzīja priekšā braucošo kamanu sēdekli.

— Bra-a-auc garā-ām! — kliedza no kamanām.

Vasilijs Andrejičs sāka apbraukt. Kamanās sēdēja

trīs vīri un sieva. Acīm redzot, viņi brauca mājās no ciemiem. Viens no viņiem plītēja ar vicu sniega apputinātos zirga krustus. Divi vēcināja ar rokām un kaut ko kliedza, priekšā sēdēdami. Satuntuļotā sieva, gluži apputināta, nekustēdamās un sagumusi sēdēja kamanu sēdeklī.

— No kurienes braukdami? — Vasilijs Andrejičs uzsauca.

— A-a-a … skas! — tik vien varēja dzirdēt.

— No kurienes?

— A-a-a-skas! — visā spēkā kliedza viens no vīriem, un tomēr nekā nevarēja sadzirdēt.

— Brauc! Nestāvi! — sauca otrais, nemitēdamies plītēt zirgu ar vicu.

— No svētkiem, vai?

— Brauc, brauc! Ātrāk, Sjomka! Brauc garām! Ātrāk!

Kamanu spārni atsitās vieni pret otriem, gandrīz saķērās, tika vaļā, un zemnieku kamanas sāka atpalikt.

Pinkainais, sniega apputinātais zirdziņš ar lielu vēderu, smagi elpojot zem zemā loka, acīm redzot, ar beidzamiem spēkiem mēģinādams bēgt no vicas, kas to sita, steberēja ar savām īsajām kājām pa dziļo sniegu. Zirga galva, — acīm redzot, zirgs bija vēl jauns — ar pievilktu apakšlūpu kā zivij, ieplestām nāsīm un aiz bailēm pieglaustām ausīm kādu mirkli turējās pie Ņikitas pleca, tad atpalika.

— Redz, ko šņabis dara, — Ņikita teica. — Līdz nāvei nomocījuši zirgu. Tīrie aziāti!

Kādu brīdi vēl varēja dzirdēt nomocītā zirga smago elpu un piedzērušo vīru klaigas, tad apklusa elpa, apklusa arī klaigas. Un atkal visapkārt nekas nebija dzirdams, izņemot vēju, kas svilpoja gar ausīm, un šad tad tikko sadzirdamo slieču strīķēšanos vēja nopūstajās ceļa vietās.

Šī satikšanās uzjautrināja un uzmundrināja Vasiliju Andrejiču, un viņš drošāk, neskatīdamies uz ceļa stabiem, skubināja zirgu, paļaudamies uz to.

Ņikitam nebija ko darīt, un viņš, kā vienmēr, kad atradās tādā stāvoklī, snauda, cenzdamies izgulēt neizgulēto miegu. Pēkšņi zirgs apstājās, un Ņikita gandrīz apvēlās, klupdams ar degunu uz priekšu.

— Mēs taču atkal nepareizi braucam, — Vasilijs An-drejičs teica.

— Kas ir?

— Ceļa stabus neredz. Laikam atkal esam nomaldījušies no ceļa.

— Ja jau esam nomaldījušies, tad vajag pameklet ceļu, — Ņikita noteica, izkāpa un atkal, vjegli soļodams ar savām uz iekšu pavērstajām pēdām, saka staigat pa sniegu.

Viņš ilgi staigāja, pazuzdams no redzes loka, atkal parādīdamies un atkal pazuzdams, un beidzot atgriežas.

— Te ceļa nav, varbūt kaut kur priekšā, — viņš sacīja, iesēzdamies kamanās.

Jau sāka jūtami tumst. Putenis nekļuva stiprāks, bet arī nemitējās.

— Kaut jel tos vīrus varējuši sadzirdēt, — Vasilijs Andrejičs sacīja.

— Jā, redz, nepanāca, laikam jau sen, kamēr nomaldījāmies. I?et varbūt ari viņi nomaldījušies, — Ņikita sprieda.

— Uz kuru pusi lai brauc? — Vasilijs Andrejičs jautāja.

— Vajadzēs paļaut zirgam vaļu, — Ņikita deva padomu. — Viņš aizvedīs. Dod šurp grožus!

Vasilijs Andrejičs labprāt atdeva grožus, jo viņam sāka salt rokas siltajos cimdos.

Ņikita paņēma grožus un tikai turēja, cenzdamies

tos nekustināt, priecādamies par sava mīluļa prātu. Patiesi, gudrais zirgs, grozīdams gan uz vienu, gan otru pusi gan vienu, gan otru ausi, vilka kamanas.

— Nu tik nevajag runāt, — Ņikita izmeta. — Redz, ko dara! Soļo, soļo! Tā, tā.

Vējš sāka pūst mugurā, kļuva siltāk.

— Ir gan gudrs, — Ņikita nevarēja vien nopriecāties par zirgu. — Kirgīzu zirgi spēcīgi, bet dumji. Bet šitas te, paraug, ko dara ar ausīm. Nevajag nekāda telegrāfā, versts attālumā jutīs.

Un nepagāja ne pusstunda, kad priekšā patiesi kaut kas sāka melnēt: vai nu mežs, vai sādža, un pa labi atkal parādījās cēla stabs. Acīm redzot, viņi atkal bija izbraukuši uz ceļa.

— Bet tā jau atkal ir Griškina! — Ņikita pēkšņi iesaucās.

Patiesi, tagad viņiem pa kreisi bija tā pati rija, no kuras putināja sniegu, un tālāk tā pati aukla ar sasalušo veļu — krekliem un biksēm, kas tikpat nikni plivinājās vējā.

Viņi atkal iebrauca ielā, atkal bija klusi, silti, priecīgi, atkal varēja saredzēt mēsliem klāto ceļu, atkal bija dzirdamas balsis, dziesmas, atkal ierējās suns. Bija jau tā satumsis, ka dažos logos spīdēja uguns.

Ielas vidū Vasilijs Andrejičs piegrieza zirgu pie lielas mūra ēkas un apturēja pie lievenēm.

Ņikita piegāja pie aizputināta, apgaismota loga, kura gaismā ņirbēja lidojošas sniega pārslas, un piedauzīja ar pātagas kātu.

— Kas tur ir? — "balss atsaucās uz Ņikitas klauvējumu.

— No Krestu sādžas Brehunovi, draudziņ, — Ņikita atbildēja. — Iznāc uz brītiņu!

No loga atgāja nost, un pēc pāris minūtēm — varēja dzirdēt — priekšnamā atvērās durvis, tad noklabēja aiz-bīdnis ārējām durvīm un, tās pieturēdams, lai vējš neatrauj vaļā, parādījās garš vīrs sirrnu bārdu, uzmetis puskažociņu virs balta svētdienas krekla, un blakus puisis sarkanā kreklā un ādas zābakos.

— Vai tu, vai, Andrejič? — vecais jautāja.

— Apmaldījāmies, kaimiņ, — Vasilijs Andrejičs teica,

— gribējām nokļūt Gorjačkinā, bet atkūlāmies pie jums, Aizbraucām, atkal apmaldījāmies.

— Redz, kā noklīduši, — vecais teica. — Petruška, ej atver vārtus! — viņš vērsās pie puiša sarkanajā kreklā.

— To var, — puisis atbildēja priecīgā balsī un iesteidzās priekšnamā.

— Mēs gan pa nakti palikt negribam, — Vasilijs An-drejičs teica.

— Kur tad jābrauc — nakts laiks, pārguli!

— Labprāt pārgulētu, bet jābrauc. Darīšanas, kaimiņ, nevar.

— Nu, vismaz sasildies. Tūliņ sēdies pie patvāra! — vecais aicināja.

— Sasildīties var, — Vasilijs Andrejičs atņēma,

— tumšāks nepaliks, bet, ja mēness uzlēks, būs gaišāks. Varbūt ieiesim pasildīties, Mikita?

— Nu, der jau arī pasildīties, — Ņikita teica, stipri nosalis un ļoti tīkodams istabā sasildīt savus sastingušos locekļus.

Vasilijs Andrejičs ar veco devās istabā, bet Ņikita iebrauca pa vārtiem, kurus atvēra Petruška, un pēc viņa norādījuma zirgu novietoja šķūņa nojumē. Šķūnī bija mēsli, un augstais loks aizķērās aiz kārts. Uz kārts sasēdušās vistas un gailis sāka kaut ko neapmierināti kladzināt un skrapstinājās ar kājām pa kārti. Izbiedētās aitas, ar nagiem būkšinādamas sasalušos mēslus, metās sānis. Suns, neganti smilkstēdams, ar izbīli un niknumu gluži kā kucēns skaļi rēja uz svešo cilvēku.

Ņikitaar visiem aprunājās: atvainojās vistu priekšā, nomierināja tās, ka vairs netraucēs, pārmeta aitām, ka tās bīstas pašas nezin no kā, un visu laiku, kamēr sēja zirgu, kaunināja šuneli.

— Tā, nu būs labi, — viņš teica, no drēbēm purinādams sniegu. — Redz, kā nu ņemas! — viņš piebilda par suni. — Nu, pietiek tak! Nu diezgan, dumjais, diezgan. Tikai sev vien nemieru cel, — viņš runāja. — Nav jau zagļi, pašu ļaudis …

Bet šie, kā teikts, ir trīs mājas padomdevēji, — puisis sacīja, ar spēcīgu roku zem nojumes iegrūzdams ārā palikušās kamanas.

— Tas ir, kādi padomdevēji? — Ņikita jautāja.

— Nu, tā jau Pulsonā iedriķierēts: zaglis zogas pie mājas, suns rej — sak, nesnaud, uzmanies. Gailis dzied — sak, celies augšā. Kaķis mazgājas — sak, dārgs viesis nāk, rīkojies uzņemt, — puisis stāstīja smaidīdams.

Petruha prata lasīt un zināja gandrīz no galvas savu vienīgo Paulsona grāmatu, un viņam patika, sevišķi, kad viņš bija mazliet iedzēries, kā šoreiz, minēt gadījumam piemērotus izteicienus.

— Tas gan pareizi, — Ņikita teica.

— Būsi gan, man domāt, nosalis, tēvocīt? — Petruha jautāja.

— Kā nu ne, — Ņikita atbildēja, un viņi cauri pagalmam un priekšnamam devās uz istabu.

IV

Sēta, kurā iebrauca Vasilijs Andrejičs, bija viena no visbagātākajām sādžā. Dzimtai bija pieci zemes gabali, un zemi vēl nomāja citur. Saimniecībā bija seši zirgi, trīs govis, divas teles, kādas divdesmit aitas. Dzimtā pavisam bija divdesmit divi cilvēki: četri precējušies dēli, seši mazdēli, no kuriem Petruha vienīgais bija precējies, divi mazmazdēli, trīs bāreņi un četras vedeklas ar bērniem. Tā bija viena no tām retajām dzimtām, kas palikusi nesadalīta; bet arī tajā jau bija jūtama klusa iekšēja nesaderība, kā parasti sākusies sieviešu vidū, un tai nenovēršami vajadzēja novest pie sadalīšanās. Divi dēli dzīvoja Maskavā par ūdens vedējiem, viens bija zaldātos. Mājās tagad bija vecais, vecā, otrs dēls — saimnieks — un vecākais dēls, kas atbraucis no Maskavas uz svētkiem, un visi sievieši un bērni; bez mājiniekiem bija vēl viesis kaimiņš un kūms.

Istabā virs galda dega griestu lampa ar augšējo vairogu, gaiši apgaismodama traukus, šņabja pudeli, uzkožamos un mūra sienas, kas svētbilžu kaktā bija apkārtas ar svētbildēm un gar abām pusēm ar bildītēm. Goda vietā pie galda vienā pašā melnajā puskažociņā sēdēja Vasilijs Andrejičs, košļādams sasalušās ūsas un ar savām izvelbtajām vanaga acīm apskatīdams apkārtējos ļaudis un istabu. Bez Vasilija Andrejiča pie galda sēdēja vecais saimnieks — pliku pauri un baltu bārdu, baltā, pašaustā kreklā; blakus viņam plānā katūna kreklā, varenu muguru un pleciem sēdēja dēls, kas bija atbraucis no Maskavas uz svētkiem, tad vēl otrs dēls platiem pleciem — vecākais brālis, kas saimniekoja mājās, un vājš, ruds vīrelis — kaimiņš.

Vīri iedzēruši un uzkoduši tikko kā taisījās dzert tēju, un patvāris jau šņāca zemē pie krāsns. Uz lāvas un krāsns bija redzami bērni. Uz sola sēdēja sieva, pārliekusies pār šūpuli. Vecā saimniece, kuras seja visnotaļ bija noklāta sīksīkām grumbām, kas rauca grumbās pat viņas lūpas, aptecēja Vasiliju Andrejiču.

Tobrīd, kad Ņikita ienāca istabā, viņa, ielējusi šņabi biezā stikla glāzītē, sniedza to viesim.

— Neapsmādē, Vasilij Andrejič, nevar citādi, jāapsveic, — viņa teica. — Izdzer, dārgumiņ!

Redzot šņabi un sajūtot tā smaržu, sevišķi tagad, kad viņš bija pārsalis un nomocījies, Ņikita stipri samulsa. Viņš sarauca uzacis un, nopurinājis sniegu no cepures un kaftāna, nostājās pie svētbildēm, un, it kā neviena neredzēdams, trīs reizes pārmeta krustu un paklanījas tām, tad, pagriezies pret veco saimnieku, paklanījās vispirms viņam, tad visiem, kas sēdēja pie galda, tad sievām, kuras stāvēja pie krāsns, un, pateicis: «Priecīgus svētkus!» — sāka atģērbties, uz galdu neskatīdamies.

— E5i gan tu, tēvoc, nosarmojis, — vecākais brālis teica, raudzīdamies uz Ņikitas apsarmojušo seju, acīm un bārdu.

Ņikita noviika kaftānu, vēlreiz to nopurināja, pakāra pie krāsns un piegāja pie galda. Arī viņam piedāvāja degvīnu. Viņš mirkli mocoši cīnījās: gandrīz vai paņēma glāzīti un ielēja mutē smaržīgo, gaišo šķidrumu; bet tad paskatījās Vasilijā Andrejičā, atcerējās solījumu, atcerējās nodzertos zābakus, atcerējās mucinieku, atcerējās dēlēnu, kuram bija apsolījis uz pavasari nopirkt zirgu, nopūtās un atteicās.

— Nedzeru, pazemīgi pateicos, — viņš teica, uzacis saraucis, un atsēdās uz sola pie otra loga.

— Kāpēc tā? — vecākais brālis jautāja.

— Nedzeru — un viss, — Ņikita atteica, acu nepacel-dams, šķielēdams uz savām plānajām ūsām un bārdu un kausēdams lāstekas, kas bija tajās.

— Viņš labāk lai nedzer, — Vasilijs Andrejičs sacīja, uzkozdams baranku pēc izdzertā šņabja.

— Nu, tad tēju, — laipnā vecīte teica. — Man domāt, mīlīt, būsi nosalis. Ko jūs, meitieši, ap patvāri tūļājaties?

— Gatavs ir, — jaunuve atbildēja un, apslāpēto, pāri kūsājošo patvāri ar priekšautu apslaucījusi, ar pūlēm atnesa to, pacēla un noblākšķināja uz galda.

Pa to laiku Vasilijs Andrejičs stāstīja, kā viņi nomal-dījušies, kā divreiz atgriezušies šinī pašā sādžā, kā klīduši, kā sastapuši piedzērušos. Saimnieki brīnījās, skaidroja, kur un kāpēc viņi noklīduši, kas bijuši tie piedzērušies, kurus satikuši, un mācīja, kā jābrauc.

— Te līdz Molčanovkai mazs bērns aizbrauks, tikai jānotrāpa, kur jānogriežas no lielceļa, — tur var redzēt krūmu. Bet jūs tik tālu nemaz netikāt! — kaimiņš skaidroja.

— Būtu labāk pārgulējuši pa nakti. Meitieši paklās guļas vietas, — vecīte mēģināja pierunāt.

— Brauciet agri no rīta, būs pavisam citādi, — vecais pievienojās.

— Nevar, kaimiņ, darīšanas! — Vasilijs Andrejičs teica. — Stundu nokavēsi, visā gadā nepanāksi, — viņš piebilda, atcerēdamies mežu un tirgoņus, kuri varēja nocelt viņam šo pirkumu. — Vai tiksim galā? — viņš vērsās pie Ņikitas.

Ņikita ilgi neatbildēja, it kā norūpējies par lāsteku atkausēšanu bārdā un ūsās.

— Ka tik atkal nenomaldāmies, — viņš drūmi noteica.

Ņikita bija drūms tāpēc, ka viņam briesmīgi gribējās

šņabja, un vienīgi tēja varēja remdināt viņa alkas, bet tēju viņam vēl nepiedāvāja.

— Ka tikai līdz pagriezienam aizbrauktu, tālāk jau vairs nenomaldīsimies, pa mežu vien līdz galam, — Vasilijs Andrejičs sacīja.

— Kā nu zināt, Vasilij Andrejič, ja jau jābrauc, tad jābrauc, — Ņikita atbildēja, saņemdams pasniegto tējas glāzi.

— Padzersim tēju un tad brauksim.

Ņikita neko neatbildēja, bet tikai nogrozīja galvu un, uzmanīgi uzlējis uz tasītes, sāka garaiņos sildīt savas rokas ar darbā piepūlētiem, satūkušiem pirkstiem. Tad, nokodis mazu gabaliņu cukura, paklanījās saimniekiem un teica:

— Uz veselībām! — un kāri dzēra šķidrumu, kas viņu sildīja.

— Ja tikai kāds pavadītu līdz pagriezienam, — Vasilijs Andrejičs teica.

— Kā ne, to var, — vecākais dēls atbildēja. — Petruha iejūgs un pavadīs līdz pagriezienam.

— Tad iejūdz, draudziņ! Gan jau es atlīdzināšu.

— Ko tu, mīlīt! — laipnā vecīte iesaucās. — Mēs jau labprāt.

— Petruha, ej iejūdz ķēvi! — vecākais brālis sacīja.

— To var, — Petruha smaidīdams atbildēja un tūliņ pat, norāvis cepuri no vadža, aizskrēja jūgt.

Kamēr jūdza zirgu, valodas novirzījās tur, kur bija apstājušās tobrīd, kad Vasilijs Andrejičs piebrauca pie loga. Vecais žēlojās kaimiņam stārastam par trešo dēlu, kas viņam uz svētkiem neko nebija atsūtījis, bet sievai franču lakatu.

— Pavisam paklīst jaunie ļaudis, — vecais teica.

— Uņ kā vēl paklīst, — kaimiņš kūms uztvēra, — nekādā galā nevar tikt! Pārgudri kļuvuši. Tepat Demočkins — skat, tēvam roku salauzis. Tas viss no pārgudrības, redzams.

Ņikita klausījās, raudzījās sejās un, acīm redzot, arī vēlējās ņemt dalību sarunās, bet bija pārāk nodarbinats ar tēju un tikai piekrītoši māja ar galvu._ Viņš dzeja glāzi pēc glāzes, un viņam kļuva aizvien siltāk un siltāk, patīkamāk un patīkamāk. Valodas ilgi risinājās ap vienu un to pašu — ap sadalīšanās kaitīgumu; un valodas, acīm redzot, nebija vis abstraktas, bet runa bija par dalīšanos šinī mājā, jo to pieprasīja otrais dēls, kas turpat sēdēja un drūmi klusēja. Acīm redzot, tas bija sāpīgs jautājums, un šis jautājums nodarbināja visus mājiniekus, bet viņi aiz pieklājības svešu klātbūtnē neapsprieda savas privātās darīšanas. Taču beidzot vecais nenocietās un ar asarām balsī sāka runāt par to, ka viņš nepieļaus dalīšanos, kamēr būs dzīvs, ka māja viņam, paldies dievam, laba, bet, ja sadalīs, viss izputēs.

— Tāpat kā Matvejevi, — kaimiņš teica. — Bija māja, kā nākas, bet sadalīja — un nevienam nekā nav.

— Arī tu tā gribi, — vecais vērsās pie dēla.

Dēls neko neatbildēja, un iestājās neveikls klusums. Šo klusumu pārtrauca Petruha, kas jau bija iejūdzis zirgu un pirms kāda brīža istabā ienācis un visu laiku smaidījis.

— Arī Pulsonam ir līdzība, — viņš teica. — Tēvs iedeva dēliem slotu, lai salauž. Uzreiz nevarēja salauzt, bet pa vienam žagariņam — viegli. Tāpat arī te, — viņš teica, smaidīdams pār visu seju. — Kārtībā! — viņš piebilda.

— Ja jau kārtībā, tad brauksim, — Vasilijs Andrejičs teica. — Bet par to dalīšanu tu, vecotēv, nepiekāpies. Tu esi krājis, tu arī esi saimnieks. Ej pie miertiesas. Tā ievedīs kārtību.

— Tā iecirties, tā iecirties, —vecais runāja raudulīgā balsī, — ka nekā ar viņu galā tikt. Gluži kā aptracis!

Pa to laiku Ņikita, izdzēris piekto glāzi tējas, tomēr to nepagrieza ar dibenu uz augšu, bet nolika uz sāniem, cerēdams, ka viņam ielies vēl sesto. Bet ūdens patvārī vairs nebija, un saimniece viņam neielēja, un arī Vasilijs Andrejičs sāka ģērbties. Neko nevarēja darīt. Ņikita pie-cēlās, atlika atpakaļ cukurtraukā savu no visām pusēm apgrauzto cukurgraudu, ar svārku stūri noslaucīja no-svīdušo, slapjo seju un gāja vilkt virsū kaftānu.

Apģērbies viņš smagi nopūtās un, saimniekiem pateicies un atvadījies no tiem, izgāja no siltās, gaišās istabas tumšajā, saltajā, vēļa gaudu piepildītajā un pa drebošo durvju spraugām sniega pieputinātajā priekšnamā un rio turienes — tumšajā pagalmā.

Petruha ar kažoku mugurā stāvēja pie sava zirga pa-galma vidū un smaidīdams skaitīja dzejoļus no Paulsona. Viņš skaitīja:

— «Vētra padebešos palsi sniega grīstis griež un jauc; te tā raud ar bērna balsi, te kā zvērs tā gaudās kauc.»

Ņikita piekrītoši māja ar galvu un kārtoja grožus.

Vasiliju Andrejiču pavadīdams, vecais bija iznesis lukturi priekšnamā un gribēja parādīt gaismu, bet vējš to tūliņ nopūta. Un pat pagalmā varēja manīt, ka putenis

pieņēmies.

«Ir gan laiciņš,» Vasilijs Andrejičs nodomāja, «nezi vai maz varēs aizbraukt, bet nevar kavēties, darīšanas! Un esam jau arī saposušies, tāpatsaimnieku zirgs iejūgts. Gan aizbrauksim ar dievpalīgu!»

Arī vecais saimnieks domāja, ka nevajadzētu braukt, bet viņš jau bija mēģinājis pierunāt, taču viņam nepaklausīja. Vairāk nav ko lūgties. «Varbūt es aiz vecuma esmu tik bailīgs, bet viņi aizbrauks,» viņš domāja. «Un mēs vismaz laikā noliksimies gulēt. Atkritīs liekas rūpes.»

Taču Petruha pat nedomāja par briesmām: viņš ta pārzināja ceļu un visu apkārtni, bez tam viņu uzmundrināja pantiņš, ka «sniega grīstis griež un jauc», jo visā pilnībā izteica to, kas notika pagalmā. Ņikitam gan nemaz negribējās braukt, bet viņš jau sen bija pieradis dzīvot bez savas gribas, kalpot citiem, un tā arī neviens neatrunāja braucējus.

V

Vasilijs Andrejičs piegāja pie kamanām, tumsā tikko saredzēdams, kur tās atrodas, iesēdās tajas un paņēma grožus.

— Brauc pa priekšu! — viņš uzsauca.

Petruha, ceļos nometies ragavās, palaida savu zirgu. Bēris, kas jau sen zviedza, sev priekšā ķēvi pamanījis, rāvās tai nopakaļus, un viņi izbrauca uz ielas. Atkal brauca pa slobodu un pa to pašu ceļu, gar to pašu māju ar izkārto, sasalušo veļu, kuru tagad vairs neredzēja; gar to pašu šķūni, kurš jau bija gandrīz ieputināts līdz jumtam un no kura nemitīgi bira sniegs; gar tiem pašiem drūmi šalcošajiem, svelpjošajiem un vēja locītajiem kārkliem un atkal iebrauca tanī pašā sniega jūrā, kas trakoja no visām pusēm. Vējš bija tik spēcīgs, ka tad, kad pūta no sāniem un sēdētāji uzgrieza vējam muguras, tas lieca uz sāniem kamanas un dzina zirgu no ceļa. Petruha ar savu labo ķēvi līganā riksī laida pa priekšu un ņipri klaigāja. Bēris traucās tai līdzi.

Kad viņi bija tā braukuši desmit minūtes, Petruha pa-griezās un kaut ko nokliedza. Ne Vasilijs Andrejičs, ne Ņikita vējā neko nesadzirdēja, bet apjauta, ka atbraukuši līdz pagriezienam. Patiesi, Petruha pagriezās pa labi, un vējš, kas pūta sānos, atkal bija pretī, un pa labi caur sniegu rēgojās kaut kas melns. Tas bija krūms pagriezienā.

— Nu, ar dievpalīgu!

— Paldies, Petruha!

— «Vētra padebešos sniega grīstis griež…» — Petruha nokliedza un nozuda.

— Pavej, kāds dzejotājs, — Vasilijs Andrejičs noteica un parāva grožus.

— Jā, puisis labs, īsts virs, — Ņikita piekrita.

Brauca tālāk.

Ņikita, satinies un galvu plecos ierāvis, tā ka viņa nelielā bārdele apņēma kaklu, sēdēja klusēdams, cenzdamies nezaudēt siltumu, ko bija uzņēmis istabā ar tēju. Acu priekšā viņš redzēja ilkšu taisnās līnijas, kas viņu visnotaļ vīla, jo šķita pēc gludi iebraukta ceļa; viņš redzēja zirga līgojošos krustus ar mezglā sasietu, uz sāniem sašķiebtu asti un tālāk priekšā augstu loku un zirga galvu, kas klanījās, un kaklu ar plīvojošām krēpēm. Paretam gadījās ceļa stabi, tā ka viņš zināja, ka pagaidām brauc pa ceļu, un viņam nebija ko darīt.

Vasilijs Andrejičs brauca, ļaudams, lai zirgs pats turas uz ceļa. Bet Bēris, lai gan sādžā bija atpūties, skrēja nelabprāt un it kā griezās no ceļa, tāpēc Vasilijs Andrejičs vairākas reizes paraustīja grožus.

«Tur pa labi viens ceļa stabs, tur otrs un tur ari trešais,» Vasilijs Andrejičs skaitīja. «Bet, lūk, tur priekšā arī mežs,» viņš nodomāja, ieskatīdamies melnumā, kas vīdēja kaut kur priekšā. Bet tas, kas viņam šķita mežs, bija tikai krūms. Krūmam pabrauca garām, nobrauca vēl kādas divdesmit asis, — ceturtā ceļa staba nebija, meža arī ne. «Tūliņ vajag būt mežam,» Vasilijs Andrejičs domāja un, šņabja un tējas uzbudināts, neapstādamies raustīja grožus, un paklausīgais, labais kustonis gan aidinieka solī, gan nelielā riksī skrēja uz turieni, kur viņam lika, lai gan zināja, ka viņu sūta pavisam ne tur, kur vajag. Pagāja minūtes desmit, bet meža vēl arvien nebija.

— Mēs tak atkal esam nomaldījušies! — Vasilijs An-drejičs apstādināja zirgu.

Ņikita klusēdams izkāpa no kamanām un, pieturēdams savu kaftānu, kas te pieplaka viņam klāt vēja pūsmā, te sitās vaļā un muka nost, sāka bradāt pa sniegu, devās uz vienu pusi, uz otru. Kādas trīs reizes viņš pazuda pavisam no redzes loka. Beidzot viņš atgriezās un paņēma grožus no Vasilija Andrejiča rokām.

— Pa labi jābrauc, — viņš stingri noteica, apņēmīgi pagriezdams zirgu.

— Nu, ja pa labi, tad pa labi, — Vasilijs Andrejičs noteica, atdodams grožus un sabāzdams nosalušās rokas piedurknēs.

Ņikita neatbildēja.

— Nu, draudziņ, saņemies nu! — viņš uzsauca zirgam; taču zirgs gāja tikai soļos, lai kā viņš raustīja grožus.

Sniegs vietām bija līdz ceļiem, un kamanas gāja rā-vieniem, "zirgam brienot uz priekšu.

Ņikita paņēma pātagu, kas karājās pie apgalvjiem, un uzšāva. Labais zirgs, nepieradis pie pātagas, parāvās uz priekšu, uzņēma riksi, bet tūliņ atkal pārgāja uz aidinieka gaitu un soli. Tā nobrauca minūtes piecas. Bija tik tumšs un tā putināja gan no augšas, gan no apakšas, ka reizēm loku nevarēja saredzēt. Šķita, ka kamanas reizēm stāv uz vietas un lauks skrien atpakaļ. Pēkšņi zirgs spēji apstājās, acīm redzot, nojautis ko nelabu priekšā.

Ņikita atkal viegli izlēca, grožus nometis, un devās uz priekšu, lai paraudzītos, kāpēc zirgs apstājies; bet, tiklīdz viņš gribēja spert soli, kājas paslīdēja un viņš noripoja kaut kādā gravā …

— Tprū, tprū, tprū, — viņš sev teica, krizdams un pū-lēdamies apstāties, taču nejaudāja un apstājās tikai tad, kad kājas atdūrās gravas dibenā saputinātajā biezajā sniega slānī.

Pār nogāzes malu pārkārusies kupena, Ņikitas kritiena sakustināta, uzkrita viņam virsū un aizbēra sniegu aiz apkakles …

— Ek, ko tu tā! — Ņikita pārmetoši noteica, vērsdamies pie kupenas un gravas un izpurinādams sniegu no apkakles.

— Ņikita, ei, Ņikita! — Vasilijs Andrejičs sauca no augšas.

Bet Ņikita neatsaucās.

Viņam nebija laika: viņš purināja nost sniegu, tad meklēja pātagu, kuru bija nometis, kad ripoja no kraujas. Pātagu atradis, viņš gribēja kāpt atpakaļ tieši tur, kur ripoja, bet tas nebija iespējams; viņš noripoja atpakaļ, tā ka vajadzēja lejā meklēt izeju uz augšu. Kādas trīs asis tālāk no tās vietas, kur bija novēlies, viņš ar pūlēm četrrāpus uzrāpās kalnā un pa gravas malu devās uz to vietu, kur vajadzēja būt zirgam. Zirgu un kamanas viņš neredzēja; bet, tā kā viņš gāja pret vēju, tad vispirms izdzirda Vasilija Andrejiča saucienus un Bēra zviedzienus, kas aicināja viņu, un tikai tad tos ieraudzīja.

— Eju jau, eju, ko klaigā! — viņš runāja.

Piegājis pavisam tuvu pie kamanām, viņš ieraudzīja

zirgu un tam blakus Vasiliju Andrejiču, kas šķita milzīgs.

— Kādā ellē tad tu biji pagaisis? Vajag braukt atpakaļ. Kaut vai Griškinā atgriezīsimies, — saimnieks sāka dusmīgi pārmest Ņikitam.

— Es ar mīļu prātu atgrieztos, Vasilij Andrejič, bet kurp tad lai brauc? Tur milzīga grava, ja iekļūsi, laukā netiksi. Es tur tā noripoju, ka ar pūlēm izrāpos.

— Ko tad? Te tak nevar stāvēt! Kaut kur jābrauc, — Vasilijs Andrejičs atbildēja.

Ņikita cieta klusu. Viņš iesēdās kamanās ar muguru pret vēju, noāvās, izpurināja sniegu, kas bija sabiris velteņos, un, salmus izvilcis, ar tiem no iekšpuses cītīgi aizbāza caurumu kreisajā veltenī.

Vasilijs Andrejičs klusēja, it kā tagad visu paļāvis Ņikitam. Pārāvies Ņikita iekāpa ar kājām kamanās, atkal uzvilka dūraiņus, paņēma grožus un pagrieza zirgu gar gravu. Bet viņi nebija pabraukuši vēl ne simt soļu, kad zirgs atkal iecirtās. Priekšā atkal bija grava.

Ņikita izkāpa no kamanām un devās bradāt pa sniegu. Viņš staigāja diezgan ilgi. Beidzot uzradās no pretējās puses, nevis no tās, kur bija aizgājis.

— Andrejič, vai dzīvs esi? — viņš uzsauca.

— Tepat esmu! — Vasilijs Andrejičs atsaucās. — Kas ir?

— Neko nevar saprast. Tumšs. Visur grava. Jābrauc pret vēju.

Atkal brauca, atkal Ņikita staigāja, bradādams pa sniegu. Atkal sēdās kamanās, atkal brida un beidzot aizelsies apstājās pie pajūga.

— Kas ir? — Vasilijs Andrejičs jautāja.

— Galīgi nomocījos! Un zirgs arī stājas.

— Ko tad lai dara?

— Pagaidi vēl.

Ņikita atkal aizgāja, bet drīz vien atgriezās.

— Turies aiz manis, — viņš teica, aiziedams zirgam priekšā.

Vasilijs Andrejičs tagad vairs neko nepaveleja, bet paklausīgi darīja visu, ko Ņikita viņam ljka._

— Surp, man pakal! — Ņikita iesaucās, ātri pasizdamies pa l,abi, satverdams Bēri aiz grožiem un vadīdams to kaut kur lejā kupenā.

Zirgs sākumā iecirtās, bet tad rāvās uz priekšu, ceredams pārlēkt pār kupenu, bet nejaudāja un iesēdas tajā līdz sakām.

— Kāp laukā! — Ņikita uzkliedza Vasilijam Andrejičam, kas joprojām sēdēja kamanās, un, satvēris pie ilkss, stūma kamanas uz zirga pusi. — Grūti, draudziņ, — viņš vērsās pie Bēra, — bet ko lai dara, saņemies! Nū, nu, vē! drusciņ! — viņš uzsauca.

Zirgs rāvās vienreiz, otrreiz, bet laukā netika un atkal apsēdās, it kā ko pārdomādams.

_— Ei, draudziņ, tas nekur neder, — Ņikita pierunāja Bēri. — Nu, vēlreiz!

Atkal Ņikita vilka aiz ilkss no savas puses; to pašu darīja arī Vasilijs Andrejičs no savas puses. Zirgs pakustināja galvu, tad pēkšņi rāvās uz priekšu.

— Nū! Nū! Nenoslīksi! — Ņikita klaigāja.

Vel otrs, trešais lēciens, un beidzot zirgs izkļuva no kupenas un apstājās, smagi elpodams un purinādamies. Ņikita gribēja vest tālāk, bet Vasilijs Andrejičs bija tā aizelsies savos divos kažokos, ka nespēja paiet un iekrita kamanās.

— Ļauj atvilkt elpu, — viņš sacīja, raisīdams lakatu, ar ko sādžā bija apsējis kažoka apkakli.

— Te var, guli vien, — Ņikita teica, — es izvedīšu, — un, Vasilijam Andrejičam paliekot kamanās, Ņikita, saņēmis aiz iemauktiem, noveda zirgu kādus desmit soļus uz leju, tad mazliet uz augšu un apstājās.

Ņikita neapstājās vis ieplakā, kur putināja sniegu no pauguriem un kur tas iestrēgdams varētu viņus pavisam apbērt, bet gravas malā, kas bija daļēji pasargāta no vēja. Bija brīži, kad vējš it kā mazliet pierima, bet ne uz ilgu laiku, un tad, it kā gribēdama panākt nokavēto, vētra uzbruka ar desmitkārtīgu spēku, vēl niknāk plosījās un grieza virpulī. Tāda brāzma uznāca, kad Vasilijs Andrejičs, elpu atņēmis, izkāpa no kamanām un piegāja pie Ņikitas, lai parunātos, ko darīt. Abi neviļus pieliecās un apklusa, kamēr pāries brāzmas niknums. Arī Bēris neapmierināts glauda ausis un purināja galvu. Tiklīdz vēja brāzma mazliet pierima, Ņikita, dūraiņus novilcis un tos aiz jostas aizbāzis, uz rokām elpu uzpūtis, saka atraisīt pie loka piesieto pavadu.

— Ko tu dari? — Vasilijs Andrejičs jautāja.

— Jūdzu laukā, ko tad citu? Es vairs nejaudāju, — it kā atvainodamies Ņikita atbildēja.

— Vai tad mēs nekur neizbrauksim?

— Neizbrauksim, tikai zirgu nomocīsim. Viņš taču, nabadziņš, pavisam bez spēka, — Ņikita teica, norādīdams uz zirgu, kas padevīgi stāvēja, uz visu gatavs, un

smagi cilāja augstos, slapjos sānus. — Būs jāpaliek pa nakti, — viņš atkārtoja, it kā gatavodamies nakšņot iebraucamajā vietā, un sāka raisīt saku savelkamo.

Sakas atgāja vaļā.

— Bet vai mēs nenosalsim? — Vasilijs Andrejičs jautāja.

— Ko lai dara? Ja nosals, nosals, — Ņikita atbildēja.

VI

Vasilijam Andrejičam divos kažokos bija pavisam silti, sevišķi pēc tam, kad viņš bija izņēmies pa kupenu; taču drebuļi pārskrēja pār muguru, kad saprata, ka patiesi nakts jāpārlaiž šeit. Lai nomierinātos, viņš iesēdās kamanās un ņēma ārā papirosus un sērkociņus.

Ņikita pa to laiku izjūdza zirgu. Viņš atraisīja vēdersiksnu, sedulku, atraisīja grožus, noņēma tos, noņēma loku un, visu laiku sarunādamies ar zirgu, uzmundrināja to.

— Nu, nāc, nāc, — viņš runāja, vezdams to laukā no ilksīm. — Tad nu mēs tevi te piesiesim. Nolikšu salmus, izņemšu dzelžus, — viņš runāja, darīdams to, ko runāja.

— Iestiprināsies, un būs priecīgāks prāts.

Taču Bēri, acīm redzot, nenomierināja Ņikitas valodas un tas bija satraukts: mīdījās no vienas kājas uz otru, spiedās pie kamanām, stājās ar muguru pret vēju un trinās ar galvu pie Ņikitas piedurknes.

It kā tikai tāpēc, lai nenopeltu Ņikitas salmus, kuri bija pielļkti pie paša purna, Bēris ātri paķēra salmu kušķi no kamanām, bet tūliņ pat pārlika, ka tagad nav ko noņemties ar ēšanu, nometa tos, un vējš acumirklī salmus izpluinīja, aiznesa un apbēra ar sniegu.

— Tagad uztaisīsim zīmi, — Ņikita teica, pagriezis kamanas ar apgalvi pret vēju, un, sasējis ilksis ar sedulkas siksnu, uzslēja tās gaisā un pievilka pie apgalvjiem.

— Redz, kad mūs ieputinās, labi ļaudis pēc ilksīm ieraudzīs un atraks, — viņš sacīja, dūraiņus dauzīdams un vilkdams rokās. — Šitin tā veci ļaudis mācīja.

Pa to laiku Vasilijs Andrejičs, kažoku paplētis un ietinies tajā, vienu sērkociņu pēc otra berzēja pret metala kārbiņu, bet viņam drebēja rokas, un vējš nopūta uzliesmojušos sērkociņus citu pēc cita, vai nu kad tie nemaz nebija īsti iedegušies, vai arī tobrīd, kad viņš tos lika pie papirosa. Beidzot viens sērkociņš aizdegās un uz mirkli apgaismoja viņa kažoku, roku ar zelta gredzenu saliektajā rādītāja pirkstā un no apsegas izlīdušos, ar sniegu apputinātos auzu salmus un aizdedzināja arī papirosu. Pāris reižu viņš kāri ievilka dūmu, norija, izpūta caur ūsām, gribēja vēl ievilkt, bet vējš norāva tabaku ar uguni un aiznesa turpat, kur salmus.

Taču arī šie daži tabakas dūma malki padarīja Vasiliju Andrejiču jautrāku.

— Ja jau jānakšņo, tad nakšņosim ar! — viņš apņēmīgi noteica.

— Pagaidi, es vēl karogu uztaisīšu, —• Vasilijs Andrejičs teica, pacēlis lakatu, kuru viņš, noņēmis no apkakles, bija nometis kamanās, cimdus novilcis, nostājās kamanu priekšā un, pastiepies, lai aizsniegtu sedulkas siksnu, stingrā mezglā piesēja lakatu blakus ilksij.

Lakats tūliņ sāka strauji plivināties, te piekļaudamies ilksij, te pēkšņi atraudamies, izstiepdamies un stirkšķēdams.

— Paskat, cik labi! — Vasilijs Andrejičs runāja, prie-cādamies par savu darbu un atlaizdamies kamanās.

— Kopā būtu siltāk, bet divatā nesasēdīsimies, — viņš turpināja.

— Gan es atradīšu vietu, — Ņikita atbildēja, — zirgs jāapsedz, tas, nabadziņš, nosvīdis. Palaid, — viņš piebilda un, pie kamanām piegājis, pavilka segu no Vasilija Andrejiča sēdekļa apakšas.

Izvilcis segu, viņš to salocīja uz pusēm un, vispirms noņēmis slejas un tad sedulku, apsedza Bēri.

— Tak jau siltāk tev būs, dumiķīt, — viņš runāja, atkal virs segas zirgam uzlikdams sedulku un slejas.

— Vai rnaisaudekls jums nebūs vajadzīgs? Arī drusciņ salmu man iedodiet, — Ņikita teica, beigdams darboties ap zirgu un atkal pieiedams pie kamanām.

Paņēmis kā vienu, tā otru no Vasilija Andrejiča sēdekļa, Ņikita pagāja aiz kamanām, izraka sev sniegā bedrīti, ieklāja tur salmus un, uzmaucis cepuri dziļi uz acīm, kaftānā ietinies un ar maisaudeklu apsedzies, apsēdās uz salmiem, atbalstīdamies pret kamanu galu, kas viņu aizsargāja pret vēju un sniegu.

Vasilijs Andrejičs nosodoši nogrozīja galvu par to, ko dara Ņikita, jo viņš vispār nosodīja zemnieku tumsību un muļķību, un sāka iekārtoties nakstguļai.

Atlikušos salmus viņš izklāja kamanās, biezāk saču-bināja zem sāniem un, rokas piedurknēs sabāzis, galvu nolika kamanu stūrī pie apgalvjiem, kur bija aizvējš.

Gulēt viņam negribējās. Viņš gulēja un domāja: domāja par vienu un to pašu, kas bija viņa dzīves vienīgais mērķis, jēga, prieks un lepnums, — par to, cik naudas viņš sakrājis un vēl var sakrāt; cik citi, viņam pazīstami ļaudis, sakrājuši un cik viņiem ir naudas un kā tie citi krājuši un krāj, un kā viņš, tāpat kā tie, var sakrāt vēl daudz naudas. Gorjačkinas meža pirkšana viņam bija ļoti svarīgs pasākums. Viņš cerēja par šo mežu ieņemt uzreiz varbūt kādus desmit tūkstošus. Un viņš domā3 sāka novērtēt rudenī redzēto meža gabalu, kura divās de* setīnās bija pārskaitījis visus kokus.

«Ozoli derēs sliecēm. Un, protams, guļbūvēm. Arī malkas iznāks asis trīsdesmit no desetīnas,» viņš klāstīja sev, «Ļaunākajā gadījumā, no desetīnas paliks pa divsimt ar kvartu. Piecdesmit sešas desetīnas, piecdesmit seši simti, vēl piecdesmit seši simti, vēl piecdesmit seši desmitnieki, vēl piecdesmit seši desmitnieki, tad piecdesmit seši piecnieki.» Viņš redzēja, ka iznāk vairāk par divpadsmit tūkstošiem, bet bez kauliņiem nevarēja apjēgt, cik īsti. «Desmit tūkstošus tomēr nedošu, bet kādus astoņus, un tad arī lai atrēķina klajumus. Mērniekam iesmērēšu simtu vai visus pusotra; viņš man iemērīs kādas piecas desetīnas klajuma. Un par astoņiem atdos. Tūliņ trīs tūkstošus uz rokas. Gan jau kļūs pielaidīgs,» viņš domāja, ar roku sataustīdams kabatas portfeli. «Un kā mēs apmaldījāmies pagriezienā, dievs vien to zinai Te taču vajadzēja būt mežam un sarga būdai. Suņus vajadzēja dzirdēt. Bet nerej, nolādētie, kad viņi vajadzīgi.» Viņš atlieca apkakli no

ausis un ieklausījās; varēja tikai dzirdēt, kā svilpo vējš, kā drebinās un stirkšķ lakats ilkss galā, kā sitas sniegs pret kamanu kriju. Viņš atkal uzlieca apkakli.

«Ja zinājis, būtu pārnakšņojis. Nu, vienalga, aizbrauk-sim rīt. Diena gan būs pagalam. Bet tādā laikā arī tie nebrauks!» Un viņš atcerējās, ka ap devīto no miesnieka vajag saņemt naudu par auniem. «Gribēja pats atbraukt; mani nesatiks — sieva nepratīs naudu saņemt. Pārāk ne-mācīta. Nemāk uzvesties, nekā,» viņš joprojām domāja, atcerēdamies, kā viņa nebija pratusi apieties ar stanovoju, kas vakar, pa svētkiem, pie viņa viesojās. «Zināms, kā jau sieviete! Vai viņa ko redzējusi? Kāda tad bija mūsu māja vecāku laikā? Tā nekas, bagāts sādžas zemnieks; putraimu dzirnavas un iebraucamā vieta — un tā arī visa manta. Bet ko es esmu paveicis piecpadsmit gados? Veikals, divi traktieri, dzirnavas, labības sabērtuve, divas muižas nomā, māja ar klēti zem skārda jumta,» viņš ar lepnumu atcerējās. «Nav vis kā tēva laikā! Kas tagad apvidū tas slavenākais? Brehunovs.

Un kāpēc tā? Tāpēc, ka pieskatu savus uzņēmumus, cenšos pats, nevis tā kā citi — vai nu gulšņā, vai ar blēņām noņemas. Bet es naktis neguļu. Vai putina, vai līst — braucu. Tad arī darbs darās. Viņi domā naudiņu pa jokam iegūt. Bet papūlies un galvu palauzi. Šitā te kverni laukā nakts laikā un pa naktīm neguli. No domām spilvens pagalvī sāks kustēties,» viņš ar lepnumu domāja. «Saka, laimīgs gadījums palīdz izsisties uz augšu. Re, Mironoviem tagad ir miljoni. Un kāpēc? Vajag strādāt. Tad arī dievs palīdzēs. Lai tikai dievs dotu veselību.»

Un doma par to, ka arī viņš var būt tāds pats miljonārs kā Mironovs, kurš sācis tukšām rokām, tā uzbudināja Vasiliju Andrejiču, ka viņš sajuta vajadzību ar kādu pa-runāties. Bet nebija ar ko runāt… Ja būtu tikuši līdz Gorjačkinai, viņš parunātu ar muižnieku, apvestu to ap stūri.

«Nu saki viens cilvēks, kā pūš! Teputinās tā, ka no rīta ne laukā netiksim!» viņš nodomāja, klausīdamies vēja brāzmās, kas pūta pret kamanu apgalvjiem, liekdamas tos, un kapāja kriju ar sniegu. Viņš uzrausās sēdus un apskatījās visapkārt: baltajā, mutuļojošajā tumsā melnēja tikai Bēra galva un mugura, apsegta ar segu, kas plandījās vējā, un kuplā, uzsietā aste; visapkārt bija tā pati baltā, mutuļojošā tumsa, kas dažubrīd kļuva it kā mazliet gaišāka, bet dažubrīd vēl vairāk sabiezēja.

«Velti es klausīju Ņikitam,» viņš domāja, «vajadzēja braukt, kaut kur jau izbrauktu. Kaut vai atpakaļ uz Griškinu atbrauktu, pārgulētu pie Tarasa. Bet sēdi nu visu nakti. Jā, kā tur īsti bija? Jā, ka dievs dod tam, kas pūlas, bet nevis guļavām, sliņķiem vai muļķiem. Vajadzētu uzsmēķēt!» Viņš apsēdās, izvilka papirosu kārbu, nogulās uz vēdera, ar kažoka malu aizsegdams uguni pret vēju, bet vējš atrada eju un dzēsa sērkociņus citu pēa cita. Beidzot viņam izdevās vienu iededzināt un aizsmēķēt. Viņu ļoti iepriecināja tas, ka viņš panāca savu. Lai gan papirosu vairāk smēķēja vējš nekā viņš pats, tomēr dabūja gan ievilkt reizes trīs un prāts kļuva priecīgāks. Viņš atkal atgāzās sēdeklī, satinās, sāka atcerēties, sapņot un, pavisam negaidot, pēkšņi zaudēja apziņu un iesnaudās.

Taču uzreiz it kā kāds pagrūda un uzmodināja viņu. Vai nu tas bija Bēris, kas parāva viņam no apakšas salmus, vai arī iekšēji kas satrauca, bet viņš uzmodās, un sirds sāka sist tik ātri un stipri, ka pašam šķita, it kā kamanas drebētu. Vasilijs Andrejičs atvēra acis. Visapkārt nekas nebija mainījies, tikai šķita, ka kļuvis gaišāks, «Aust gaisma,» — viņš nodomāja, «šķiet, līdz rītam nav tālu.» Bet tūliņ viņam ienāca prātā, ka gaišāks kļuvis tikai tāpēc, ka uzlēcis mēness. Viņš piecēlās pussēdus, vispirms paraudzījās uz zirgu. Bēris stāvēja ar muguru pret vēju un viss drebēja. Ar sniegu apputinātā sega bija vienā pusē uzrotījusies augšā, slejas noslīdējušas sānis, un apputinātā galva ar plīvojošām krēpēm tagad bija labāk saskatāma. Vasilijs Andrejičs pārliecās pār sēdekli un skatījās. Ņikita sēdēja joprojām tajā pašā stāvoklī, kā apsēdies. Maisaudeklu, ar kuru viņš bija sasedzies, un viņa kājas klāja bieza sniega kārta. «Ka tikai nenosalst vīrelis, mugurā plānas drēbes. Būs vēl jāatbild par viņu. Ir gan aprobežoti ļaudis. īsti tumsoņi,» Vasilijs Andrejičs nodomāja un gribēja noņemt segu Bērim un apsegt Ņikitu, bet bija auksti celties kājās un kusteties, un viņš baidījās, ka arī zirgs nosals. «Un kam es viņu ņēmu līdzi! Tā ir viņas gudrība!» Vasilijs Andrejičs nodomāja, atcerēdamies nemīlamo sievu, un atkal iezvelās savā agrākajā vietā kamanu priekšā. «Tā reiz tēvocis visu nakti sniegā nosēdēja,» viņš atcerējās, «un nekas. Sevastjanu — to gan atraka,» tūliņ ienāca prātā cits gadījums, «bet viņš nomira, viss bija sasalis ragā.

Būtu palicis Griškinā pa nakti, nekas nenotiktu.» Un, cītīgi sasedzies, tā, lai kažoka siltums nekur velti nepagaistu, bet visur — gan pie kakla, gan pie ceļiem, gan pie pēdām — sildītu, viņš aizvēra acis, pūlēdamies atkal aizmigt. Taču, lai kā viņš tagad centās, aizmigt vairs nevarēja, gluži otrādi, viņš jutās pavisam spirgts un rosīgs. Atkal viņš sāka rēķināt peļņu, skaitot, cik katrs viņam parādā, atkal sāka pats sevi lielīt un priecāties par sevi un savu mantu, bet visu to tagad traucēja bailes, kas pastāvīgi uzmācās, un īdzīgā doma, kāpēc nav pārgulējis nakti Griškinā. «Kas tagad nekaitētu: būtu gulējis uz lāvas siltumā.» Viņš vairākas reizes grozījās no vieniem sāniem uz otriem, cenzdamies atrast ērtāku, no vēja aizsargātu vietu, bet arvien šķita neērti; viņš atkal paslējās, nolikās citādi, apsedza kājas, aizvēra acis un apklusa. Vai nu saliektās kājas stingrajos velteņos bija sākušas tirpt, vai arī kaut kur vilka, viņš, mazliet pagulējis, atkal dusmodamies pats uz sevi, atcerējās, cik mierīgi būtu varējis pārlaist nakti Griškinā siltā istabā, un atkal slējās, grozījās, sedzās un atkal likās guļus.

Reiz Vasilijam Andrejičam likās, ka dzird tālumā gaiļus dziedam. Viņš kļuva priecīgs, pavēra kažoku un sāka saspringti klausīties, bet, lai kā piepūlēja dzirdi, neko ne-sadzirdēja, izņemot vēju, kas svilpoja ap ilksīm un purināja lakatu, un sniegu, kas kapāja kamanu kriju.

Ņikita kā bija nosēdies kopš vakara, tā arī sēdēja visu laiku, nekustēdamies un neatbildēdams Vasilijam Andre-jičam, kas pāris reižu viņam uzsauca. «Viņam maza bēda, guļ laikam,» Vasilijs Andrejičs īgni nodomāja, paraudzīdamies pāri kamanu sēdeklim ar biezu sniegu apbērtajā Ņikitā.

Vasilijs Andrejičs cēlās un gūlās reizes divdesmit. Viņam šķita, ka šai naktij nebūs gala. «Tagad gan laikam jau tuvu rīts,» viņš reiz nodomāja, paceldamies un raudzīdamies apkārt. «Jāpaskatās pulkstenī. Būs gan auksti atsedzoties. Bet, ja uzzināšu, ka iet uz rīta pusi, kļūs priecīgāks prāts. Varēs sākt jūgt zirgu.» Vasilijs Andrejičs sirds dziļumos zināja, ka rīts vēl nevar būt, bet bailes viņu pārņēma vairāk un vairāk, un viņš gribēja reizē ir uzzināt, ir apmānīt sevi. Viņš piesardzīgi atāķēja puskažociņu un, roku azotē iebāzis, ilgi rakņājās, kamēr tika līdz vestei. Ar lielām pūlēm izvilka savu sudraba pulksteni ar emaljas puķītēm un sāka skatīties. Bez uguns neko nevarēja saredzēt. Viņš atkal nogūlās uz mutes, atbalstījās uz elkoņiem un ceļiem, tāpat kā tad, kad aizsmēķēja, izvilka sērkociņus un sāka tos dedzināt. Tagad viņš uzmanīgāk ķērās pie darba un, ar pirkstiem sataustījis sērkociņu, kuram bija visvairāk fosfora, pirmā rāvienā aizdedzināja. Pielicis ciparnīcu pie uguns, viņš paraudzījās un neticēja savām acīm … Bija tikai desmit minūtes uz vieniem. Visa nakts vēl priekšā.

«Ak vai, cik gara nakts!» Vasilijs Andrejičs nodomāja, juzdams, kā drebuļi pārskrien pār muguru, un atkal sapogājies un sasedzies iespiedās kamanu stūrī, sataisīdamies pacietīgi gaidīt. Pēkšņi vienmuļajās vēja šalkās viņš skaidri sadzirdēja kādu jaunu, dzīvu skaņu. Skaņa vienmērīgi pastiprinājās un, kļuvusi gluži skaidra, tikpat vienmērīgi atslāba. Nevarēja būt šaubu, ka tas ir vilks. Un šis vilks gaudoja tik tuvu, ka pa vējam skaidri varēja sadzirdēt, kā tas, žokļus kustinādams, mainīja balss skaņas. Vasilijs Andrejičs atlieca apkakli un uzmanīgi klausījās. Arī Bēris sasprindzis klausījās, ausis smailedams, un, kad vilks beidza savu gaudošanu, pacilāja kājas un brīdinoši nosprauslājās. Pēc tam Vasilijs Andrejičs vairs nekādi nevarēja ne tikai aizmigt, bet arī no-mierināties. Lai kā viņš centās domāt par saviem rēķiniem un darīšanām, par savu slavu, cieņu un bagātību, bailes viņu pārņēma arvien vairāk un vairāk un pār visām domām valdīja un jaucās klāt doma par to, kāpēc nebija palicis pārgulēt Griškinā.

«Lai nu paliek mežs, arī bez tā, paldies dievam, daudz darīšanu. Ak, būtu jel palikuši pa nakti Griškinā!» viņš sev sacīja. «Stāsta, ka piedzērušie nosalstot,» viņš nodomāja. «Bet es iedzēru.» Un, ieklausīdamies sevī, viņš juta, ka sācis drebēt, pats nezināja, kāpēc, — vai nu aiz bailēm, vai aiz aukstuma. Viņš mēģināja sasegties un gulēt kā agrāk, bet tas viņam vairs neizdevās. Viņš nevarēja nostilt uz vietas, gribējās celties, kaut ko uzsākt, lai apspiestu bailes, kuras pieņēmās un pret kurām viņš jutās bezspēcīgs. Viņš atkal sameklēja papirosus un sērkociņus, bet to bija palicis tikai trīs un tie sliktākie. Visi trīs nošvīkstēja neaizdegušies.

«Velns tevi rāvis, nolādēts, kad tu izčibētu!» Vasilijs Andrejičš nez ko nolamāja un aizsvieda saburzīto papirosu. Gribēja nosviest arī sērkociņu kārbu, bet apstādināja rokas kustību un iebāza roku kabatā. Viņu pārņēma tāds nemiers, ka nespēja vairs palikt uz vietas. Viņš izkāpa no kamanām un, pagriezies ar muguru pret vēju, atkal sāka stingri un zemu jozt jostu sev apkārt.

«Neies taču gulēt un nāvi gaidīt! Sēsties tik zirgam mugurā un jāt prom,» viņam pēkšņi iešāvās prātā. «Jāšus zļrgs izbridīs. Viņam,» viņš nodomāja par Ņikitu, «tik un tā jāmirst. Kas šim par dzīvi! Viņam jau arī dzīves nemaz nav žēl, bet man, paldies dievam, nekā netrūkst… »

Un viņš, zirgu atraisījis, uzmeta tam pavadu uz kakla un gribēja uztrausties mugurā, bet kažoki un velteņi bija tik smagi, ka viņš atkrita atpakaļ. Tad viņš uzkāpa uz kamanām un gribēja no turienes sēsties. Taču kamanas sagrīļojās zem viņa smaguma un viņš atkal nokrita. Beidzot trešo reizi Vasilijs Andrejičs pievilka zirgu pie kamanām un, uzmanīgi nostājies uz malas, tomēr uzgūlās ar vēderu šķērsām pār zirga muguru. Tā pagulējis, viņš pastūmās uz priekšu vienreiz, otrreiz un beidzot pārmeta kāju zirgam pār muguru un nosēdās, ar pēdām atbalstījies sleju siksnās. Izkustināto kamanu grūdiens uzmodināja Ņikitu, un viņš piecēlās, un Vasilijam Andrejičam šķita, ka viņš kaut ko saka.

— Klausi tikai jums, muļķiem! Iznāk, ka man jāiet bojā ne par šo, ne par to? — Vasilijs Andrejičs iekliedzās un, sabāzis zem ceļiem kažoka stūrus, kas plivinājās vējā, pagrieza zirgu un trieca to projām no kamanām uz to pusi, kur viņam šķita jābūt mežam un sarga mājai.

VII

Ņikita, kopš bija apsēdies aiz kamanu sēdekļa, ar maisaudeklu apsedzies, tā arī sēdēja nekustīgi. Viņš, tāpat kā visi ļaudis, kas tuvi dabai un kam nav svešs trūkums, bija pacietīgs un mierīgi varēja vadīt stundas, pat dienas, nejuzdams ne nemiera, ne dusmu. Ņikita dzirdēja, ka saimnieks viņu sauc, bet neatbildēja, tāpēc ka negribēja kustēties un atsaukties. Lai gan viņam vēl bija silti no izdzertās tējas un no tā, ka daudz kustējies, bradādams pa kupenām, viņš zināja, ka šā siltuma ilgi nepietiks un ka ar kustībām sasildīties vairs nejaudās, jo jutās tikpat noguris kā zirgs, kad tas stājas un nespēj iet tālāk, lai kā to plītē ar pātagu, un saimnieks redz, ka jābaro, lai zirgs atkal varētu strādāt. Viena kāja caurajā veltenī bija nosalusi, un viņš vairs nejuta lielo pirkstu. Bez tam visam augumam kļuva aukstāk un aukstāk. Doma par to, ka viņš var nomirt un, pat ļoti iespējams, nomirs jau šonakt, viņam ienāca prātā, bet tā viņam nelikās ne pārāk nepatīkama, ne briesmīga. Se-višķi nepatīkama šī doma viņam nelikās tāpēc, ka visa viņa dzīve nebija vis pastāvīgi svētki, bet, gluži otrādi, dzīve bija nepārtraukts darbs, kas viņu sāka nogurdināt. Sevišķi briesmīga šī doma nebija arī tāpēc, ka bez tiem saimniekiem, kā, piemēram, Vasilijs Andrejičs, kuriem viņš kalpoja šeit, Ņikita šajā dzīvē pastāvīgi jutās atkarīgs no galvenā saimnieka, no tā, kas viņu sūtījis šajā dzīvē, un zināja, ka arī nomirstot viņš paliks šā saimnieka varā un tas viņam pāri nedarīs. «Žēl pamest vecās vietas, pierasto? Neko darīt, pie jauna arī jāpierod.»

«Grēki?» viņš nodomāja, atcerēdamies, ka dzēris, iz-šķiedis naudu, pāri darījis sievai, lamājies, nav gājis baznīcā, nav ievērojis gavēņus un visu to, par ko pops viņu bāra grēksūdzē. «Protams, grēki ir. Bet ko lai dara, vai tad es pats tos meklēju? Tādu jau laikam dievs mani radījis. Nu, lai ir grēki! Kur tad paglābsies no tiem?»

Tā viņš sākumā domāja par to, kas var ar viņu šonakt notikt, un pēc tam vairs neatgriezās pie šīm domām un ļāvās tām atmiņām, kas uzplūda pašas no sevis. Viņš atcerējās gan to, kā atbrauca Marfa, kā kalpi dzēra un kā viņš pats atteicās no šņabja, gan tagadējo braucienu, Tarasa istabu un sarunu par dalīšanos, gan savu dēlu un Bēri, kurš sasildīsies tagad zem segas, gan saimnieku, kas čīkstina kamanas, tanīs grozīdamies. «Gan jau, man domāt, viņš, nabadziņš, pats nav priecīgs, ka braucis,» Ņikita domāja. «Tā dzīvojot mirt vis negribas. Nav jau tā kā kalpa cilvēkam.» Un visas šīs atmiņas sāka vīties cita ar citu, jukt galvā, un Ņikita aizmiga.

Kad Vasilijs Andrejičs, sēzdamies zirgā, sašūpoja ka-manas un atzveltne, pret kuru Ņikita bija atbalstījis mu-guru, pavisam aizslīdēja, un sliece iesita pa muguru, viņš atmodās un gribot negribot bija spiests ierīkoties citādi. Ar pūlēm izstiepdams kājas un purinādams no tām sniegu, viņš piecēlās, un tūliņ mokošs aukstums sagrāba visu viņa augumu. Sapratis, kas notiek, Ņikita gribēja, lai Vasilijs Andrejičs atstāj viņam ko apsegties segu, kura tagad zirgam nebija vajadzīga, un kliedza viņam to.

Bet Vasilijs Andrejičs neapstājās un pazuda sniega putekļos.

Palicis viens, Ņikita mirkli pārdomāja, ko darīt. Iet meklēt mājokli viņš nejutās spējīgs. Apsēsties vecajā vietā vairs nevarēja — tā bija aizbērta ar sniegu. Viņš juta, ka arī kamanās nesasildīsies, jo nebija ar ko apsegties, bet viņa kaftāns un kažoks vairs nemaz nesildīja. Viņam bija tik auksti, it kā būtu tikai kreklā vien. Ņikitam kļuva baigi. «Kungs, debesu tētīt!» viņš izteica, un apziņa, ka nav viens, bet kāds dzird un nepametīs, nomierināja viņu. Viņš dziļi nopūtās un, nenoņemdams no galvas maisaudeklu, iekāpa kamanās un nolikās tur saimnieka vietā.

Bet arī kamanās Ņikita nekādi nevarēja sasildīties. Sākumā viņš drebēja pie visas miesas, tad drebuļi pārgāja un viņš pamazām sāka zaudēt apziņu. Vai tā bija nāve, vai miegs — viņš nezināja, bet juta, ka ir vienādi gatavs pakļauties kā vienam, tā otram.

VIII

Pa to laiku Vasilijs Andrejičs gan ar kājām, gan ar pavadas galu trieca zirgu turp, kur nez kāpēc bija iedo-mājies esam mežu un sarga būdu. Sniegs lipināja acis ciet, bet vējš, šķiet, gribēja viņu apstādināt, taču viņš, paliecies uz priekšu un visu laiku tīstīdamies kažokā un bāzdams to aiz aukstās sedulkas, kas viņam traucēja sēdēt, nemitīgi skubināja zirgu. Zirgs, lai gan ar pūlēm, tomēr paklausīgi aidinieka solī gāja tur, kur tam lika.

Minūtes piecas viņš jāja, kā viņam šķita, taisni vien, neko citu neredzēdams kā tikai zirga galvu un balto tuksnesi un neko citu nedzirdēdams kā tikai vēja svilpšanu ap zirga ausīm un ap sava kažoka apkakli.

Uzreiz priekšā pavīdēja kaut kas melns. Sirds sāka priecīgi sist, un viņš jāja uz šā melnuma pusi, jau sa-skatīdams tanī sādžas māju sienas. Taču šis melnums ne-bija nekustīgs, bet visu laiku šūpojās, un tā nebija sādža, bet laukmalā augošas, garas vībotnes, kas rēgojās laukā no sniega un, liekdamās uz vienu pusi, neganti drebēja svelpjošā vēja grūdienos. Nez kāpēc šo nežēlīgā vēja mocīto vībotņu izskats lika nodrebēt Vasilijam Andrejičam, un viņš steidzīgi sāka dzīt zirgu, nepamanīdams, ka, piejājot pie vībotnēm, pilnīgi maina agrāko virzienu un tagad vada zirgu jau pavisam uz citu pusi, tomēr iedo-mādamies, ka jāj uz to pusi, kur vajag būt sarga būdai. Bet zirgs arvien griezās pa labi, un tāpēc viņš visu laiku grieza to pa kreisi.

Atkal viņa priekšā kaut kas melnēja. Vasilijs Andrejičs kļuva priecīgs, būdams pārliecināts, ka tagad tā nu gan ir sādža. Bet tā atkal bija ar vībotnēm apaugusi laukmala. Atkal tikpat izmisīgi locījās sausā nezāle, nez kāpēc viesdama bailes Vasilijā Andrejičā. Bet tas vēl nebūtu nekas, ka tās bija tādas pašas nezāles, — taču tām blakus varēja saredzēt zirga pēdas, kuras aizputināja vējš. Vasilijs Andrejičs apstājās, noliecās un skatījās: tās bija tik tikko aizputinātas zirga pēdas un nevarēja būt cita kā viņa paša zirga pēdas. Viņš, acīm redzot, riņķoja un turklāt nelielā laukumā. «Tā es aiziešu postā!» viņš nodomāja, bet, lai neļautos bailēm, sāka vēl neatlaidīgāk dzīt zirgu, skatīdamies baltajā sniega miglā, kurā it kā rēgojās spoži punkti, kas tūliņ pazuda, tiklīdz viņš tajos ciešāk ielūkojās. Reiz viņam šķita, ka dzird suņu rejas vai vilku gaudas, bet šīs skaņas bija tik nenoteiktas, ka nevarēja saprast, vai viņš kaut ko dzird vai viņam tikai izliekas, un Vasilijs Andrejičs apstājies sāka saspringti klausīties.

Pēkšņi viņam pie pašām ausīm atskanēja kaut kāds briesmīgs, apdullinošs kliedziens un viss sāka drebēt un raustīties zem viņa. Vasilijs Andrejičs satvēra zirga kaklu, bet arī kakls drebēja, un briesmīgais kliedziens kļuva vēl baigāks. Kādu mirkli Vasilijs Andrejičs nespēja atjēgties un nesaprata, kas noticis. Bet bija noticis tikai tas, ka Bēris, vai nu sevi drošinādams, vai aicinādams kādu palīgā, iezviedzās savā spēcīgajā, vibrējošajā balsī. «Kaut tu izčibētu! Kā nobiedēja, nelabais!» Vasilijs Andrejičs sev teica. Bet, arī atjautis baiļu īsto cēloni, viņš nevarēja no tām atbrīvoties.

«Vajag apdomīgāk, nosvērtāk,» viņš sev teica un tomēr nevarēja savaldīties un trieca zirgu, nemanīdams, ka viņš tagad jāj pa vējam un nevis pret to. Ķermenis, sevišķi žāklī, kur tas nebija sasegts un skārās pie sedulkas, sala un sāpēja, rokas un kājas drebēja un elpa bija nevienmērīga. Viņš redz, ka iet bojā šajā briesmīgajā sniega tuksnesī, un neredz nekādu iespēju glābties.

Pēkšņi zirgs zem viņa kaut kur iegrima un, iemucis kupenā, sāka kārpīties un svērties uz sāniem. Vasilijs Andrejičs nolēca nost, noraudams uz vienu pusi slejas, kur bija atspērusies viņa kāja, un sagriezdams sānis sedulku, pie kuras turējās, lecot zemē. Tiklīdz Vasilijs Andrejičs nolēca, zirgs saņēmās, parāvās uz priekšu, lēca vienreiz, otrreiz un, atkal iezviegdamies un vilkdams sev līdzi segu un slejas, pazuda, atstādams Vasiliju Andrejiču vienu pašu kupenā. Vasilijs Andrejičs metās tam pakaļ, bet sniegs bija tik dziļš un kažoki tik smagi, ka, grimdams pāri ceļiem, spēja noiet ne vairāk kā divdesmit soļus, tad aizelsās un apstājās. «Mežs, auni, noma, veikals, krogi, māja un labības noliktava ar skārda jumtu, mantinieks,» viņš domāja. «Kā tad tas viss paliks? Kas te īsti notiek? Nevar būt!» — viņam iešāvās prātā.

Un nez kāpēc viņš atcerējās vēja locītās vībotnes, kurām bija pajājis garām divas reizes, un viņu sagrāba tādas šausmas, ka viņš neticēja, ka tas viss īstenībā ar viņu noticis. Viņš nodomāja: «Vai tikai tas viss nav sapnī?» — un gribēja atmosties, bet nomoda nebija. Tas bija reāls sniegs, kas kapāja viņam seju un apbēra, un saldēja labo roku, kurai pazudis cimds, un tas bija reāls tuksnesis, tas, kurā viņš tagad palicis viens, tāpat kā tās vībotnes, gaidīdams neizbēgamu, ātru un bezjēdzīgu nāvi.

«Debesu valdniece! Svētais tēvs Mikolaj, pazemības skolotāj,» Vasilijs Andrejičs atcerējās vakardienas dievkalpojumu un svētbildi ar tumšo seju zelta apkalumā, un sveces, kuras viņš pārdeva pie šās svētbildes un kuras tūliņ nesa viņam atpakaļ un kuras, tikai mazliet apdegušas, viņš lika lādē. Un viņš sāka lūgt to pašu Nikolaju brīnumdarītāju, lai tas viņu glābtu, solīja viņam dievkalpojumu un sveces. Bet tūlīt skaidri un nepārprotami saprata, ka šī seja, apkalums, sveces, garīdznieks, dievkalpojumi — viss bija ļoti svarīgs un va-jadzīgs tur, baznīcā, bet ka te tie neko viņam nevarēja līdzēt, ka starp šīm svecēm un dievkalpojumiem un taga-dējo posta stāvokli nav un nevar būt nekāda sakara. «Nevajag zaudēt dūšu,» viņš nodomāja. «Jāiet pa zirga pēdām, citādi arī tās aizputinās,» viņam ienāca prātā. «Zirgs izvedīs, vai arī es viņu notveršu. Tikai nevajag steigties, citādi elpu neatgūšu un vēl ātrāk dabūšu galu.» Tomēr viņš metās uz priekšu un skrēja, nemitīgi klup-dams, celdamies un atkal klupdams, lai gan bija nolēmis iet lēni. Zirga pēdas varēja tikko manīt tais vietās, kur sniegs nebija dziļš. «Esmu pagalam,» Vasilijs Andrejičs nodomāja, «pazaudēšu pēdas un arī zirgu nepanākšu.» Bet tai pašā mirklī, paskatījies uz priekšu, viņš ieraudzīja kaut ko melnu. Tas bija Bēris un ne tikai Bēris ' viens pats, bet arī kamanas un ilksis ar lakatiņu. Bēris ar sānis nošļukušām slejām un segu tagad vairs nestāvēja agrākajā vietā, bet tuvāk pie ilksīm un cilāja galvu, ko vilka uz leju pavada, kurai pats bija uzminis virsū. Izrādījās, ka Vasilijs Andrejičs bija iemucis tajā pašā

ieplakā, kurā viņi bija iestiguši kopā ar Ņikitu, un ka zirgs viņu vedis atpakaļ, pie kamanām, un ka viņš nokritis no tā ne tālāk kā piecdesmit soļu no vietas, kur stāvēja kamanas.

IX

Aizticis līdz kamanām, Vasilijs Andrejičs ieķērās tajās un ilgi tā nekustīgi stāvēja, pūlēdamies nomierināties un atdabūt elpu. Agrākajā vietā Ņikitas nebija, bet kamanās kaut kas gulēja, jau sniega aizputināts, un Vasilijs Andrejičs aptvēra, ka tas ir Ņikita. Tagad Vasilijam Andrejičam bailes pilnīgi pārgāja, un, ja viņš no kā baidījās, tad tikai no tās briesmīgās baiļu sajūtas, kādu bija izjutis zirga mugurā un sevišķi tad, kad viens palika kupenā. Nekādā ziņā nedrīkstēja paļauties šīm bailēm, un, lai nepaļautos, vajadzēja kaut ko darīt, ar kaut ko nodarboties. Un tāpēc pirmais, ko viņš izdarīja, bija tas, ka, nostājies ar muguru pret vēju, palaida vaļā kažoku. Tad, tiklīdz mazliet bija atvilcis elpu, izpurināja sniegu no velteņiem un kreisās rokas cimda, labās rokas cimds bija pazaudēts bez cerībām to atrast un droši vien jau kaut kur dziļi ieputināts sniegā; tad viņš atkal cieši un zemu, kā mēdza sajozties, kad no veikala gāja laukā pie vezumiem pirkt zemnieku atvesto labību, sajozās ar jostu un sagatavojās darbībai. Pirmais darbs, kas pagadījās, bija atbrīvot zirgam kāju. Vasilijs Andrejičs to arī izdarīja un, pavadu paņēmis, atkal piesēja Bēri pie dzelzs skavas kamanu priekšā vecajā vietā un gāja sakārtot zirgam slejas, sedulku un segu: bet tobrīd viņš ieraudzīja, ka kamanās kaut kas sakustējās un no sniega pacēlās Ņikitas galva. Acīm redzot, ļoti nosalušais Ņikita ar lielām pūlēm pacēlās un apsēdās un kaut kā dīvaini, it kā gainīdams mušas, vēcināja ar roku gar degunu. Viņš vēcināja ar roku un kaut ko runāja, kā šķita Vasilijam Andrejičam, aicinādams viņu. Vasilijs Andrejičs pameta segu, to nesakārtojis, un piegāja pie kamanām.

— Kas ir? — viņš jautāja. — Ko tu teici?

— Nā-ā-āve klāt, es saku, — ar grūtībām, lūstošā balsī izteica Ņikita. — Nopelnīto atdod puikam vai arī sievai, vienalga.

— Ko tu tā, vai esi nosalis? — Vasilijs Andrejičs jautāja.

— Jūtu, nāve klāt… piedod, dieva dēļ… — Ņikita raudošā balsī teica un joprojām vēcināja rokas sejas priekšā, it kā atgaiņādams mušas.

Vasilijs Andrejičs brīdi stāvēja klusu un nekustīgi, tad pēkšņi ar to pašu apņēmību, ar kādu sita saujā pie izdevīga pirkuma, atkāpās soli atpakaļ, atrotīja kažoka piedurknes un ar abām rokām ņēmās noraust sniegu no Ņikitas un tīrīt kamanas. Sniegu iztīrījis, Vasilijs Andrejičs steidzīgi atraisīja jostu, pasita vaļā kažoku un, pagrūdis Ņikitu, uzgūlās viņam virsū, apsegdams viņu ne tikai ar savu kažoku, bet ar visu savu silto, sakarsēto augumu. Ar rokām kažoka malas aizbalzījis starp kamanu kriju un Ņikitu un ar celi piespiedis apakšmalu, Vasilijs Andrejičs gulēja uz mutes, galvu atbalstījis pret apgalvja kriju, un tagad vairs nedzirdēja ne zirga kustēšanos, ne vētras aurus, bet tikai klausījās Ņikitas elpā. Ņikita sākumā ilgi gulēja nekustīgi, tad skaļi nopūtās un sakustējās.

— Redz, še nu, bet tu teici — nāve klāt. Guli vien un sildies, mēs, redz, kā … — Vasilijs Andrejičs iesāka.

Bet, sev par lieliem brīnumiem, viņš tālāk netika, jo asaras saplūda acīs un apakšžoklis sāka ātri drebēt. Viņš apklusa un tikai rija to, kas kāpa kaklā. «Esmu pārmocījies un pavisam vājš kļuvis,» viņš domāja par sevi. Taču šis paša vājums ne vien nebija nepatīkams, bet sniedza viņam kādu sevišķu, nekad vēl neizjustu prieku.

«Mēs, redz, kā,» viņš sev teica, izjuzdams kaut kādu īpašu, svinīgu jūsmu. Diezgan ilgi viņš tā gulēja klusēdams, slaucīdams asaras kažoka vilnā un balzīdams zem ceļiem vēja purināto kažoka malu labajā pusē.

Bet viņam tik kvēli iegribējās kādam pateikt par savu priecīgo noskaņojumu.

— Mikita! — viņš teica.

— Labi, silti, — no apakšas atsaucās.

— Tā, draudziņ, es gandrīz aizgāju bojā. Un arī tu nosaltu un es …

Bet te atkal viņam vaigu kauli sāka drebēt un acis pildījās asarām, un viņš nejaudāja neko vairāk pateikt.

«Nu, nekas,» viņš nodomāja. «Es pats zinu, ka zinu.»

Un viņš apklusa. Tā viņš gulēja ilgi.

Ņikita viņu sildīja no apakšas, bet no augšas sildīja kažoks, tikai rokas, ar kurām viņš turēja kažoka malas gar Ņikitas sāniem, un kājas, no kurām vējš nemitīgi lieca nost kažoku, sāka salt. It sevišķi sala labā roka — bez cimda. Taču viņš nedomāja ne par savām kājām, ne par rokām, bet domāja vienīgi par to, kā sasildīt cilvēku, kas gulēja zem viņa.

Vairākas reizes viņš paraudzījās uz zirgu un redzēja, ka tam mugura kaila un sega ar slejām guļ sniegā, ka vajadzētu piecelties un apsegt zirgu, bet viņš neuzdrīkstējās ne uz mirkli pamest Ņikitu un izjaukt to priecīgo noskaņu, kādā pats atradās. Bailes viņš tagad nejuta nekādas.

«Kur nu šim var salt,» viņš runāja pie sevis par to, ka sasildīs kalpu, tikpat lielīgi, kā mēdza runāt par saviem pirkumiem un pārdošanu.

Tā Vasilijs Andrejičs nogulēja vienu, otru, trešo stundu, bet nemanīja, kā pagāja laiks. Sākumā viņa iztēlē jaucās sniegputeņa iespaidi, ilksis un zirgs zem loka, kas viss zibēja acu priekšā, un nāca prātā Ņikita, kas gulēja zem viņa; tad jaucās klāt atmiņas par svētkiem, sievu, stanovoju, sveču lādi un atkal par Ņikitu, kas gulēja zem tās lādes; tad sāka rādīties zemnieki, kas pirka un pārdeva, un baltas sienas, un nami, apjumti ar skārdu, zem kuriem gulēja Ņikita; tad tas viss sajuka, cits saplūda citā un, līdzīgi varavīksnes krāsām, kas savienojas vienā pašā baltā krāsā, visi dažādie iespaidi saplūda nebūtībā, un viņš aizmiga. Viņš gulēja ilgi bez sapņiem, bet pirms rītausmas atkal parādījās sapnis. Viņš redzēja, ka stāv pie sveču lādes un Tihona sievele prasa sveci par piecām kapeikām uz svētkiem un viņš grib paņemt sveci un iedot viņai, bet rokas neceļas, tās sabāztas kabatās. Viņš grib apiet lādi, kājas nekustas, bet jaunās, notīrītās galošas pielipušas pie klona, un tās

nevar pacelt, ne arī kājas no tām izvilkt. Un pēkšņi sveču lāde nav vairs sveču lāde, bet gulta, un Vasilijs Andrejičs redz sevi guļam uz vēdera uz sveču lādes, tas ir, savā gultā savā mājā. Viņš guļ gultā un nevar piecelties, bet piecelties vajag, jo tūliņ viņam pakaļ atnāks Ivans Matvejičs, stanovojs, un ar Ivanu Matvejiču jāiet vai nu mežu pirkt, vai Bērim slejas sakārtot. Un viņš jautā sievai: «Mikolavna, vai vēl nav nācis?» — «Nē,» atbild, «nav nācis.» Un viņš dzird, ka kāds piebrauc pie lievenēm. Droši vien viņi. Nē, brauc garām. «Mikolavna, ei, Mikolavna, vai vēl nav?» — «Nav.» Un viņš guļ gultā un nekādi nevar atmosties, un visu laiku gaida, un šī gaidīšana ir gan baismīga, gan priecīga. Pēkšņi prieks piepildās: nāk tas, ko viņš gaidījis, un tas vairs nav vis Ivans Matvejičs, stanovojs, bet kāds cits, tomēr tas pats, ko gaidījis. Viņš ir atnācis un sauc viņu, un šis saucējs ir tas pats, kas viņu uzrunāja un lika uzgulties Ņikitam. Un Vasilijs Andrejičs priecīgs, ka tas atnācis pēc viņa. «Eju!» viņš priecīgi sauc, un šis sauciens viņu uzmodina. Viņš uzmostas, bet uzmostas pavisam citāds nekā aizmiga. Viņš grib piecelties, bet nevar, grib pakustināt roku — nevar, kāju — arī nevar. Grib pagriezt galvu — arī to nevar. Un viņš brīnās, bet nemaz neskumst par to. Viņš saprot, ka tā ir nāve, un nemaz nejūtas apbēdināts par to. Viņš atceras, ka Ņikita guļ zem viņa un ir sasilis un dzīvs, un viņam šķiet, ka viņš ir Ņikita, bet Ņikita ir viņš un ka viņa dzīvība vairs nav viņā pašā, bet Ņikitā. Viņš sasprindzina dzirdi un jūt elpu, pat vāju Ņikitas krākšanu. «Ņikita ir dzīvs, tātad es ari esmu dzīvs,» viņš svinīgi sev nosaka.

Un viņš.atceras naudu, veikalu, māju, pirkumus, pār-došanu un Mironovu miljonus; viņam grūti saprast, kāpēc tas cilvēks, kuru sauca par Vasiliju Brehunovu, noņēmās ar visu to, ar ko viņš noņēmās. «Neko darīt, viņš taču nezināja, kas tas ir,» viņš domā par Vasiliju Brehunovu. «Nezināju, toties tagad zinu. Tagad nu zinu nekļūdīgi. Tagad, zinu.» Un atkal viņš dzird tā aicinājumu, kurš jau viņu sauca. «Eju, eju!» visa viņa būtne runā priecīgi, atmaigusi. Viņš jūt, ka ir brīvs un nekas vairs viņu netur.

Un Vasilijs Andrejičs neko vairs neredzēja, nedzirdēja un nejuta šinī pasaulē.

Apkārt arvien vēl tāpat putināja. Tāpat griezās sniega virpuļi, apbēra mirušā Vasilija Andrejiča kažoku, Bēri, kas viss drebēja, kamanas, kuras varēja tikko saredzēt, un kamanās gulošo, zem mirušā saimnieka sasilušo Ņikitu.

X

Ņikita atmodās rītausmā. Viņu atmodināja sals, kas zagās klāt pie muguras. Viņam rādījās sapnī, ka brauc no dzirnavām ar saimnieka miltu vezumu un, pār strautu braukdams, nogriezies tiltam garām un vezums iestidzis. Viņš redz, ka ir palīdis zem vezuma un ceļ to uz augšu, muguru atliekdams. Bet dīvaini! Vezums nekustas un pielipis viņam pie muguras, un viņš nevar ne pacelt vezumu, ne izkļūt no tā apakšas. Krusti pavisam nospiesti. Un cik auksts! Acīm redzot, jālien ārā. «Nevajag,» viņš saka kādam, tam, kas spiež ar vezumu viņam muguru. «Cel laukā maisus!» Bet vezums viņu spiež saltāk un saltāk, un pēkšņi kaut kas sevišķs noklaudz un viņš pilnīgi atmostas un visu saprot. Aukstais vezums — tas ir mirušais, nosalušais saimnieks, kas guļ viņam virsū. Bet klaudzinātājs bija Bēris, kas divas reizes iespēra ar kāju pa kamanām.

— Andrejič, ei, Andrejič! — piesardzīgi, jau nojauzdams patiesību, Ņikita sauc saimnieku, muguru izliekdams.

Bet Andrejičs neatsaucas, un viņa vēders un kājas — cietas, aukstas un smagas kā svara bumbas.

«Pagalam laikam. Lai viņam debesu valstība!» Ņikita domā.

Viņš pagriež galvu, ar roku atrok sniegu un atver acis. Gaišs. Vējš tāpat svilpo gar ilksīm, un tāpat snieg sniegs, tikai ar to starpību, ka vairs nekapā pret kamanu kriju, bet bez trokšņa apber kamanas un zirgu arvien augstāk un augstāk, un vairs nav dzirdamas ne zirga kustības, ne elpa. «Laikam arī viņš būs nosalis,» Ņikita

domā par Bēri. Un patiesi, pakavu spērieni pret kamanām, kas atmodināja Ņikitu, bija jau pilnīgi sastingušā Bēra pirmsnāves pūliņi noturēties uz kājām.

«Dievs tēvs, tu laikam arī mani sauc,» Ņikita sev saka. «Lai notiek tava svētā griba. Tomēr baismīgi. Bet divas nāves jau nebūs, un no vienas neizbēgsi. Kaut tikai ātrāk .. .» Un Ņikita atkal paslēpj roku, acis aizvērdams, un iekrīt nemaņā, pilnīgi pārliecināts, ka tagad gan viņš droši vien pavisam nomirs.

Nākamajā dienā ap pusdienas laiku vīri ar lāpstām atraka Vasiliju Andrejiču un Ņikitu trīsdesmit asu no ceļa un pusversti no sādžas.

Sniegs bija saputināts pāri kamanām, bet ilksis un lakats pie tām vēl redzams. Bēris stāvēja gluži balts, līdz vēderam sniegā, ar nošļukušām slejām un segu, piespiedis beigto galvu pie sastingušā gāmura; no nāsīm nokarājās sasalušas lāstekas, acis apsarmojušas, un, šķita, arī ap tām sasalušas asaras. Viņš vienā naktī bija tā novājējis, ka palikuši tikai kauli un āda. Vasilijs Andrejičs bija sasalis ragā, un, kā viņš bija izpletis kājas, tāpat izplestām kājām viņu novēla no Ņikitas. Viņa izvelbtās vanaga acis bija apsalušas un atvērtā mute zem apcirptajām ūsām piedzīta ar sniegu. Bet Ņikita bija dzīvs, lai gan apsaldētiem locekļiem. Kad Ņikitu atmodināja, viņš bija pārliecināts, ka ir jau nomiris un ka tas, kas ar viņu tagad notiek, notiek nevis šajā, bet viņā pasaulē. Kad viņš izdzirda klaigājošos vīrus, kas viņu atraka un novēla no viņa sastingušo Vasiliju Andrejiču, viņš sākumā brīnījās, ka viņā saulē vīri tāpat klaigā un ka miesa ir tāda pati. Bet, kad viņš saprata, ka ir vēl te, šinī pasaulē, viņš par to drīzāk noskuma nekā priecājās, sevišķi, kad sajuta, ka abām kājām pirksti nosaldēti.

Ņikita nogulēja slimnīcā divus mēnešus. Trīs pirkstus viņam noņēma, bet pārējie sadzija, tā ka varēja strādāt, un viņš vēl nodzīvoja divdesmit gadu — sākumā par kalpu, bet vecuma dienās par sargu. Viņš nomira tikai šogad, mājās, kā bija vēlējies, zem svētbildēm un ar aizdegtu vaska sveci rokās. Pirms nāves viņš lūdza piedošanu savai vecajai un piedeva viņai par mucinieku, atvadījās arī no dēla un mazbērniem un nomira, patiesi priecādamies par to, ka ar savu nāvi atbrīvo dēlu un vedeklu no lieka ēdēja un pats galīgi pāriet no šīs viņam apnikušās dzīves tajā — citā dzīvē, kas ar katru gadu un stundu viņam bija kļuvusi jo saprotamāka un vilinošāka. Vai viņam ir labāk vai sliktāk tur, kur viņš atmodies pēc šīs reālās nāves? Vai viņš vīlies, vai atradis tur to, ko gaidījis? — mēs visi drīz uzzināsim.

TĒVS SERGIJS

I

Pēterburgā četrdesmitajos gados atgadījās notikums, kas visus pārsteidza: skaistulis kņazs — kirasieru puika leibeskadrona komandieris, kuram visi pareģoja flīģeladjutanta pakāpi un spožu karjeru pie ķeizara Nikolaja I, mēnesi pirms kāzām ar daiļo galmu dāmu, kura baudīja sevišķu ķeizarienes laipnību, iesniedza atlūgumos, sarāva sakarus ar līgavu, savu nelielo muižu atdeva māsai un devās uz klosteri, lai iestātos mūku kārtā. Notikums šķita neparasts un neizskaidrojams ļaudīm, kas nezināja tā iekšējos cēloņus; bet pašam kņazam Stepanam Kasatskim tas viss iznāca tik dabiski, ka viņš nevarēja ne iedomāties, ka būtu varējis rīkoties citādi.

Stepana Kasatska tēvs, atvaļināts gvardes pulkvedis, nomira, kad dēlam bija divpadsmit gadu. Lai gan mātei bija žēl atdot dēlu prom no mājas, viņa tomēr nedrīkstēja nepildīt nelaiķa vīra gribu, kurš novēlēja, ja gadījumā viņš mirst, neturēt dēlu mājās, bet nodot korpusā, un viņa nodeva dēlu korpusā. Bet pati atraitne ar meitu Varvaru pārcēlās uz Pēterburgu, lai dzīvotu tur, kur dēls, un ņemtu viņu mājās pa svētkiem.

Zēns izcēlās ar lieliskām spējām un milzīgu patmīlību, un tāpēc viņš bija pirmais gan zinībās, sevišķi matemā-tikā, ar kuru ļoti aizrāvās, gan ierindas mācībās un jā-šanā. Lai gan Stepans augumā bija garāks par vidēju, viņš bija skaists un veikls. Turklāt arī uzvedības ziņā viņš būtu priekšzīmīgs kadets, ja tikai nebijusi ātrā daba. Viņš nedzēra, nenodevās izvirtībai un bija ārkārtīgi patiesīgs. Vienīgais, kas traucēja viņam būt priekšzīmīgam, bija dusmu uzliesmojumi, un tad viņš pilnīgi zaudēja pašsavaldīšanos un kļuva kā zvērs. Reiz Kasatskis tikko neizmeta pa logu kādu kadetu, kas pazobojās par viņa minerālu kolekciju. Citu reizi viņš gandrīz aizgājis postā: veselu bļodu ar kotletēm iesviedis sejā ekonomam, uzbrucis virsniekam un, stāsta, iesitis viņam par to, ka tas atteicies no saviem vārdiem un melojis, acīs skatīdamies. Viņu droši vien degradētu par zaldātu, ja korpusa direktors nenoklusētu notikumu un nepadzītu ekonomu.

Astoņpadsmit gadu vecumā, pēc korpusa beigšanas, Kasatski iecēla par virsnieku aristokratiskajā gvardu pulkā. Ķeizars Nikolajs Pavlovičs pazina viņu jau korpusā un ievēroja arī vēlāk pulkā, tāpēc Kasatskim pareģoja flīģeladjutanta posteni. Un Kasatskis stipri vēlējās to ne tikai aiz godkāres, bet galvenokārt tāpēc, ka viņš jau kopš korpusa laikiem kaislīgi, tieši kaislīgi mīlēja Nikolaju Pavloviču. Katru reizi, kad Nikolajs Pavlovičs ieradās korpusā — un viņš bieži to apmeklēja, — kad šis garais augums izrieztu krūti; līku degunu virs ūsām, apcirptu vaigu bārdu, karavīra svārku mugurā ņiprā solī nāca iekšā un varenā balsī sasveicinājās ar kadetiem, Kasatskis izjuta mīlnieka jūsmu, tādu pašu, kādu juta vēlāk pret savu iemīļoto. Tikai mīlas jūsma pret Nikolaju Pavloviču bija spēcīgāka: gribējās tam parādīt savu bezgalīgo padevību, kaut ko ziedot, pat visu sevi. Un Nikolajs Pavlovičs zināja, ka izraisa šo jūsmu, un ar nodomu to sekmēja. Viņš kaitējās ar kadetiem, gāja viņu pulkā un apgājās ar viņiem gan bērnišķīgi vienkārši, gan draudzīgi, gan svinīgi valdnieciski. Pēc Kasatska beidzamā incidenta ar virsnieku Nikolajs Pavlovičs neko Kasatskim neteica, bet, kad tas piegāja viņam tuvu klāt, ķeizars teatrāli atstūma Kasatski un, saraucis uzacis, padraudēja ar pirkstu, bet vēlāk, kad brauca projām, teica:

— Neaizmirstiet, ka man viss zināms, bet dažu labu notikumu es negribu zināt. Taču tas ir šeit.

Viņš parādīja uz sirdi.

Kad kadeti pēc kursa beigšanas ieradās pie ķeizara, viņš notikumu vairs neatgādināja, teica, kā vienmēr, ka visi kadeti var griezties tieši pie viņa, visiem uzticīgi jākalpo viņam un tēvijai, bet viņš vienmēr būs to pirmais draugs. Visi, kā parasti, bija aizkustināti, bet Kasatskis, atcerēdamies notikumu, raudāja ar asarām un deva solī-jumu kalpot mīļotajam ķeizaram ar visiem spēkiem.

Kad Kasatskis sāka dienēt pulkā, viņa māte ar savu meitu pārcēlās sākumā uz Maskavu, bet pēc tam uz lau-kiem. Kasatskis māsai atdeva pusi īpašuma, un tās daļas, kas viņam palika, pietika tikai, lai uzturētu sevi tanī greznajā pulkā, kur viņš dienēja.

Pēc ārienes Kasatskis šķita pavisam parasts — jauns, spožs gvards, kas taisa karjeru, bet viņa iekšienē norisa sarežģīts un spraigs process. Jau kopš bērnības, acīm redzot, šis process bija daudzpusīgs, kaut gan tā būtība viena un tā pati: kas vien gadās dzīves ceļā, visur sasniegt pilnību un sekmes un tā gūt ļaužu uzslavu un apbrīnu. Vienalga, vai tās bija mācības, zinības, viņš ķērās pie tām un strādāja tik ilgi, kamēr viņu sāka slavēt un stādīja par priekšzīmi citiem. Panācis vienu, viņš ķērās pie cita. Tā viņš ieguva pirmo vietu zinībās, tā viņš, būdams vēl korpusā, reiz pamanījis savā franču izrunā kļūdu, panāca to, ka runāja franciski tāpat kā krieviski; tāpat arī vēlāk, nodarbojoties ar šahu, viņš panāca, ka, vēl korpusā būdams, sāka spēlēt teicami.

Bez vispārīgā dzīves uzdevuma — kalpot ķeizaram un dzimtenei — viņam vienmēr bija arī vēl kāds cits mērķis, un, lai tas būtu cik niecīgs, viņš tam nodevās ar visu sirdi un par to vien domāja, kamēr to sasniedza. Bet, tiklīdz spraustais mērķis bija sasniegts, viņa apziņā jau radās cits un nomainīja iepriekšējo. Šī tieksme izcelties un, lai izceltos, panākt sprausto mērķi piepildīja viņa dzīvi. Tāt kļūdams par virsnieku, viņš sprauda sev par mērķi vispilnīgāk apgūt dienesta zināšanas un ļoti ātri kļuva priekšzīmīgs virsnieks, lai gan atkal viņam piemita tas pats trūkums — nevaldāmā daba, kuras dēļ viņš arī dienesta lietās nereti rīkojās slikti un kaitēja saviem panākumiem. Vēlāk, augstākajā sabiedrībā tērzējot, sajutis robu savā vispārējā izglītībā, viņš sprauda sev par mērķi papildināt to, piesēdās pie grāmatām un panāca, ko gribēja. Tad viņu pārņēma doma iegūt spožu stāvokli augstākajā aristokratiskajā sabiedrībā — viņš iemācījās teicami dejot un ļoti ātri panāca, ka tika aicināts visās augstākās sabiedrības ballēs un dažās viesībās. Bet šis stāvoklis viņu neapmierināja. Viņš bija radis būt pirmais, bet še viņš nepavisam tāds nebija.

Augstākā sabiedrība toreiz sastāvēja — un es domāju, vienmēr un visur sastāv — no četrām ļaužu kategorijām: 1) no bagātajiem ļaudīm un galminiekiem; 2) no ļaudīm, kas nav bagāti, bet galmā dzimuši un izauguši; 3) no bagātajiem ļaudīm, kas pieglaimojas galminiekiem, un 4) no ļaudīm, kas nav ne bagāti, ne galminieki, bet kas pieglaimojas pirmajiem un otrajiem. Kasatskis nepiederēja pie pirmajiem. Kasatski labprāt uzņēma beidzamajās divās aprindās. Pat iekļūstot augstākajā sabiedrībā, viņš sprauda sev mērķi nodibināt sakaru ar augstākās sabiedrības sievieti un negaidīti ātri to panāca. Taču ļoti drīz viņš ieraudzīja, ka tās aprindas, kurās viņš apgrozījās, bija zemākās, bet ka bija augstākās aprindas un ka šajās augstākajās galma aprindās viņu gan uzņēma, tomēr viņš bija tur svešinieks; pret viņu izturējās pieklājīgi, taču visa izturēšanās rādīja, ka ir savējie, bet viņš nav savējais. Un Kasatskis gribēja tur būt savējais. Sai nolūkā vajadzēja kļūt vai nu par flīģeladjutantu — uz to viņš cerēja, — vai arī ieprecēties šajās aprindās. Un viņš nolēma, ka to izdarīs. Viņš izvēlējās meiteni skaistuli, galma dāmu, kas bija ne tikai savējā tanī sabiedrībā, kurā gribēja iekļūt, bet tāda, ar kuru centas satuvināties tie, kuri augstākajās aprindās stāvēja visaugstāk un visstingrāk. Tā bija grāfiene Korotkova. Kasatskis ne tikai aiz karjeras sāka lakstoties ap Korotkovu, — viņa bija neparasti pievilcīga, un viņš ātri vien tajā iemīlējās. Sākumā grāfiene bija sevišķi auksta pret Kasatski, bet tad pēkšņi viss mainījās — viņa kļuva laipna, un viņas māte Kasatski sevišķi cītīgi aicināja ciemos.

Kasatskis bildināja, un viņa bildinājumu pieņēma. Viņu pārsteidza tas, cik viegli viņš panāca tādu laimi, un kaut kas sevišķs, dīvains mātes un meitas izturēšanās veidā. Viņš bija ļoti iemīlējies un akls un tāpēc nepamanīja to, ko pilsētā gandrīz visi zināja, — ka viņa līgava pirms gada bija kļuvusi Nikolaja Pavloviča mīļākā.

II

Divas nedēļas pirms noliktās kāzu dienas Kasatskis viesojās Carskoje Selo vasarnīcā pie savas līgavas. Bija karsta maija diena. Līgavainis ar līgavu pastaigāja pa dārzu un apsēdās uz soliņa ēnainā liepu alejā. Merija bija sevišķi daiļa, ģērbusies baltā muslina tērpā. Viņa šķita nevainības un mīlestības iemiesojums. Viņa sēdēja, te galvu noliekusi, te raudzīdamās lielajā skaistulī, kas ar sevišķu maigumu un uzmanību runājās ar viņu, baidīda-mies, ka tikai ar kādu žestu vai vārdu neaizvaino, neap-traipa līgavas eņģelisko skaidrību. Kasatskis piederēja pie tiem četrdesmito gadu ļaudīm, kādu tagad vairs nav, pie ļaudīm, kuri, apzinīgi atļaudami sev un iekšēji neno-sodīdami netīrību dzimumattiecībās, prasīja, lai sieva būtu ideāli, debešķīgi skaidra, un šo pašu debesu skaidrību domājās redzam katrā savu aprindu meitenē un tā ari izturējās pret viņām. Tādā uzskatā bija daudz maldīga un kaitīga, jo vīrieši bija izlaidīgi, bet attiecībā uz sievietēm tāds uzskats, krasi atšķirdamies no tagadējo jauno ļaužu uzskata, kuri katrā meitenē redz mātīti, kas meklē sev drauģeli, — tāds uzskats, es domāju, bija derīgs. Meitenes, redzēdamas tādu dievināšanu, centās, cik nu spēja, būt dievietes. Tāds uzskats par sievietēm bija arī Kasatskim, un viņš tā skatījās uz savu līgavu. Todien viņš bija sevišķi iemīlējies un nejuta ne mazāko juteklību pret līgavu, bet, gluži otrādi, sajūsmīgi raudzījās uz viņu — kā uz kaut ko neaizsniedzamu.

Viņš piecēlās visā savā lielajā augumā un nostājas viņas priekšā, ar abām rokām atbalstījies uz zobena.

— Es tikai tagad iepazinu visu to laimi, ko spēj izjust cilvēks. Un tā esat jūs, esi tu, — viņš teica, kautri smai-dīdams, — kas deva man to!

Viņš atradās tanī periodā, kad «tu» vēl nav ierasts, un viņam, morālā ziņā no apakšas uz augšu raugoties uz viņu, bija bail teikt šim eņģelim «tu».

— Es sevi iepazinu, pateicoties… tev, iepazinu, ka esmu labāks, nekā domāju.

— Es to sen zinu. Par to es ari iemīleju jūs.

Lakstīgala iepogojās tuvumā, sacēlies vējiņš sakusti-nāja svaigās lapas.

Kasatskis saņēma viņas roku un noskūpstīja, un viņam asaras saskrēja acīs. Viņa saprata, ka viņš pateicas par to, ka viņa bija pateikusi, ka iemīlējusi viņu. Viņš brīdi klusēdams pastaigāja, tad piegāja un apsēdās.

— Jūs zināt, tu zini, nu, vienalga. Es tuvojos tev ne bez savtīgiem nolūkiem, es gribēju nodibināt sakarus ar augstāko sabiedrību, bet pēc tam .. . Cik tas viss kļuva niecīgs salīdzinājumā ar tevi, kad es iepazinu tevi. Tu nedusmojies uz mani par to?

Viņa neatbildēja un tikai pieskārās ar savu roku viņa rokai.

Viņš saprata, ka tas nozīmēja: «Nē, nedusmojos.»

— Jā, tu teici … — viņš sastomījās, tas viņam šķita pārāk pārdroši, — tu teici, ka esi iemīlējusi mani, bet piedod man, es tam ticu, tomēr vēl ir kaut kas, kas tev rada bažas un traucē. Kas tas ir?

«Jā, tagad vai nekad,» viņa nodomāja. «Tik un tā viņš uzzinās. Bet tagad viņš neaizies. Ak, ja viņš aizietu, tas būtu briesmīgi!»

Un viņa ar mīlestības pilnu skatienu paraudzījās Kasatska lielajā, cēlajā, varenajā augumā. Tagad viņa Kasatski mīlēja vairāk nekā Nikolaju un, ja viņš nebūtu ķeizars, nemainītu šo pret viņu.

— Paklausieties. Es nevaru būt nepatiesa. Man jāpa-saka viss. Jūs jautājat, kas? Tas, ka esmu mīlējusi.

Merija lūdzoši uzlika savu roku uz viņa rokas.

Viņš klusēja.

— Jūs gribat zināt, kuru? Viņu, valdnieku.

— Mēs visi viņu mīlam, varu iedomāties, jūs institūtā …

— Nē, vēlāk. Tā bija aizraušanās un pēc tam pārgāja. Bet man jāsaka …

— Kas tad?

— Nē, tas nebija tāpat vien.

Viņa ar rokām aizklāja seju

— Kas? Jūs piederējāt viņam?

Viņa klusēja.

— Viņa mīļākā?

Viņa klusēja.

Viņš pielēca kājās un nāves bālumā, vaigu kauliem drebot, nostājās viņas priekšā. Tagad viņš atcerējās, kā Nikolajs Pavlovičs, saticis viņu īs'evas prospektā, laipni novēlēja laimes.

— Mans dievs, ko es esmu izdarījusi, Stiva!

— Neaizskariet, neaizskariet mani! Ai, kā sāp!

Viņš pagriezās un devās uz māju. Tur viņš satika māti.

— Kas ir, kņaz? Es… — viņa apklusa, ieraudzījusi Kasatska seju. Pēkšņi asinis pieplūda viņa sejā.

— Jūs to zinājāt un gribējāt, lai es būtu viņiem par aizsegu. Ja jūs nebūtu sievietes, — viņš iesaucās, paceldams milzīgu dūri pār viņu, un pagriezies aizskrēja.

Ja viņa līgavas mīļākais būtu privāts cilvēks, viņš to nogalinātu, bet tas bija dievinātais ķeizars.

Tūliņ nākamajā dienā viņš pieprasīja atvaļinājumu, atlūdzās no dienesta, teicās esam slims, lai nevienu ne-satiktu, un aizbrauca uz laukiem.

Vasaru viņš pavadīja savā muižā, kārtodams darīšanas. Kad vasara beidzās, viņš neatgriezās Pēterburgā, bet devās uz klosteri un iestājās tur par mūku.

Māte viņam rakstīja, atrunādama no tāda izšķirīga soļa. Viņš atbildēja tai, ka dieva aicinājums augstāks par visiem citiem apsvērumiem un viņš to jūtot. Tikai māsa, tikpat lepna un godkārīga kā brālis, saprata viņu.

Viņa saprata, ka brālis iestājies mūku kārtā, lai kļūtu augstāks par tiem, kas gribēja viņam parādīt, ka tie ir augstāki par viņu. Un viņa brāli saprata pareizi. Iestādamies mūku kārtā, viņš parādīja, ka nicina visu to, kas citiem un arī viņam pašam šķita tik svarīgs tai laika, kad bija dienējis, un nostājās tādā jaunā augstumā, no kura varēja no augšas uz leju raudzīties uz tiem ļaudīm, kurus agrāk bija apskaudis. Bet ne tikai šīs jūtas, kā domāja viņa māsa Vareņka, vadīja viņu. Brālī bija arī kādās citas, patiesi reliģiskas jūtas, kuras_ Vareņka nepazina un kuras, savīdamās ar lepnuma jūtām un tieksmēm pēc pārākuma, vadīja viņu. Vilšanās Merijā (līgava), kuru viņš bija iztēlojies par tādu eņģeli, un apvainojums bija tik stipri, ka noveda viņu izmisumā, bet izmisums kur? — pie dieva, pie bērnu dienu ticības, kas viņā nekad nebija zudusi.

III

Marijas patvēruma un aizlūguma svētkos Kasatskis iestājās klosterī.

Klostera priekšnieks bija muižnieks, mācīts rakstnieks un svēts vīrs, tas ir, viņš pieturējās pie tās tradīcijas, kas sākusies Valahijā, kur mūki bez kurnēšanas pakļāvās izvēlētajam vadītājam un skolotājam. Klostera priekšnieks bija pazīstamā svētā vīra Ambrozija skolnieks, kurš savukārt bija Makarija, svētā vīra Leonida un Veļičkovas Paisija skolnieks. Šim klostera priekšniekam, kā savam svētajam vīram, pakļāvās Kasatskis.

Bez pārākuma jūtām attiecībā pret citiem, kuras Ka-satskis izjuta klosterī, viņš, tāpat kā visos savos darbos, ko vien darīja, arī te, klosterī, atrada prieku, sasniedzot arvien lielāku kā iekšēju, tā ārēju pilnību. Tāpat kā pulkā, kur viņš bija ne vien priekšzīmīgs virsnieks, bet arī tāds, kas darīja vairāk, nekā no viņa prasa, un paplašināja pilnības ietvarus, tāpat mūka kārtā viņš centās būt pilnīgs: vienmēr bija strādīgs, atturīgs, pazemīgs, lēnprātīgs, tīrs ne tikai darbos, bet arī domās un paklausīgs. Sevišķi beidzamā īpašība jeb pilnība atviegloja viņam dzīvi. Daudzi mūku dzīves noteikumi klosterī, ko apmeklēja daudz cilvēku, viņam nepatika, kārdinādami viņu, bet visu to izlīdzināja paklausība: mans pienākums nav spriedelēt, mans pienākums ir pildīt uzlikto pazemības kalpību — vienalga, vai tā būtu stāvēšana pie svētajiem pīšļiem, dziedāšana klirosā vai arī viesnīcas rēķinu kārtošana. Ikvienu šaubu jau dīglī novērsa tā pati paklausība svētajam vīram. Ja nebūtu pazemības kalpības, viņš sajustu ka grutu nastu ilgos, vienmuļos dievkalpojumus, apmeklētāju kņadu un brālības sliktās īpašības, bet tagad viņš visu to ne vien panesa ar priecīgu prātu, bet tas bija viņa dzīves mierinājums un balsts. «Nezinu, kāpēc jāklausas vairākas reizes dienā vienas un tās pašas lūgšanas, bet zinu, ka tā vajag. Un zinot, ka tā vajag, atrodu prieku tajās.» Svētais vīrs viņam teica, ka, tāpat kā laicīgā barība vajadzīga dzīvības uzturēšanai, tāpat garīgā barība — baznīcas lūgšana — vajadzīga, lai uzturētu garīgo dzīvi. Viņš tam ticēja, un patiesi, baznīcas dievkalpojums, uz kuru viņš ar pūlēm dažu rītu cēlās, sniedza viņam neapšaubāmu mierinājumu un prieku. Prieku sniedza lēnprātība un apziņa, ka viss svētā vīra uzliktais ir neapšaubāms. Dzīves jēga bija ne tikai savas gribas arvien lielākā un lielākā apvaldīšanā, arvien lielākā un lielākā lēnprātībā, bet arī visu kristiešu tikumu apgūšanā, kas sākumā viņam šķita viegli sasniedzams. Savu muižu Kasatskis atdeva māsai un to nenožēloja, slinkumam viņš neļāvās. Lēnprātība zemāko priekšā viņam ne tikai viegli padevās, bet arī sniedza prieku. Viņš viegli uzvarēja pat kārības grēku un alkatību, tāpat arī nešķīstību. Svētais vīrs viņu sevišķi brīdināja no šā grēka, bet Kasatskis priecājās, ka bija brīvs no tā.

Viņu mocīja tikai atmiņas par līgavu. Un ne vien atmiņas, bet spilgta iztēle par to, kas varēja būt. Pret paša gribu viņam rādījās pazīstamā valdnieka favorīte, kas pēc tam apprecējās un kļuva laba sieva un ģimenes māte. Un viņas vīru iecēla svarīgā postenī, viņam bija gan vara, gan cieņa un laba, grēkus nožēlojusi sieva.

Labos brīžos Kasatski šīs domas nemulsināja. Kad viņš to atcerējās labos brīžos, viņš priecājās, ka ir brīvs no šiem kārdinājumiem. Bet bija brīži, kad pēkšņi viss, kas sastādīja viņa dzīves jēgu, nobālēja acu priekšā, viņš, ja arī ne gluži pārstāja ticēt tam, ko uzskatīja par pareizu, tad tomēr neredzēja vairs to, nevarēja sevī atmodināt to, kas sastādīja dzīves jēgu, un viņu pārņēma atmiņas un — briesmīgi izsacīt — nožēla par savu rīcību.

Glābiņš no tā bija pazemības kalpībā — darbā un lūgšanās, kuras piepildīja visu dienu. Viņš lūdza dievu, kā parasti, — klanījās, lūdza pat vairāk nekā parasti, bet lūdza ar miesu, dvēseles tur nebija. Un tas tā ilga dienu, dažreiz divas un tad bez iemesla pārgāja. Bet šī diena vai divas bija briesmīgas. Kasatskis juta, ka viņš nav ne savā, ne dieva varā, bet kāda cita sveša vara. Un viss, ko viņš varēja darīt un darīja tādos brīžos, bija tas, ko ieteica svētais vīrs, — noturēties, neko neuzsākt tādā laikā un gaidīt. Vispār visu šo laiku Kasatskis dzīvoja ne pēc savas gribas, bet pēc svētā vīra gribas, un šajā pazemības kalpībā bija sevišķs miers.

Tā Kasatskis nodzīvoja septiņus gadus pirmajā klosterī, kur bija iestājies. Trešā gada beigās viņš tika iesvētīts par priesteri mūku ar Sergija vārdu. Iesvētīšana Sergijam bija svarīgs iekšējs notikums. Viņš ari agrāk izjuta lielu mierinājumu un dvēseles pacilātību pie svētā vakarēdiena; bet tagad, kad viņam pašam nācās noturēt dievkalpojumu, proskomīdija viņu iejūsmoja un aizgrāba. Bet vēlāk šīs jūtas kļuva arvien trulākas, un, kad reiz viņam gadījās noturēt dievkalpojumu tai nospiestajā garastāvoklī, kādā viņš dažreiz bija, viņš sajuta, ka arī tas pāries. Un patiesi, šīs jūtas atslāba, bet ieradums palika.

Vispār klostera dzīves septītajā gadā Sergijam kļuva garlaicīgi. Visu to, ko vajadzēja mācīties, visu to, ko vajadzēja sasniegt, viņš bija sasniedzis un vairs nekā nebija ko darīt.

Toties viņš iekšēji kļuva arvien miegaināks un mie-gaināks. Šai laikā viņš uzzināja par savas mātes nāvi un Merijas precēšanos. Abas šīs ziņas viņš uzņēma vienaldzīgi. Visa uzmanība, visas viņa intereses bija sakopotas ap savu iekšējo dzīvi.

Kad Sergijs ceturto gadu bija mūka kārtā, arhierejs viņam parādīja sevišķu žēlastību un svētais vīrs sacīja, ka viņam nevajag atteikties, ja iecels augstākā amatā. Un tad mūka godkārība, tā pati, kura viņam bija tik pretīga citos mūkos, pamodās viņā. Viņu pārcēla uz klosteri, kas atradās galvaspilsētas tuvumā. Viņš gribēja atteikties, bet svētais vīrs lika pieņemt iecelšanu. Viņš pieņēma vietu, atvadījās no svētā vīra un pārcēlās uz citu klosteri.

Pārcelšanās uz galvaspilsētas klosteri bija svarīgs notikums Sergija dzīvē. Visādu kārdinājumu bija daudz, un Sergijs sakopoja visus spēkus cīņā pret tiem.

Iepriekšējā klosterī Sergiju sievietes maz kārdināja, bet te šis kārdinājums sacēlās ar briesmīgu spēku un nonāca tiktāl, ka ieguva pat noteiktu veidu. Bija kāda kundzene, kas pazīstama ar savu slikto uzvešanos; un viņa sāka luncināties ap Sergiju. Viņa uzrunāja to un lūdza apciemot viņu. Sergijs stingri atteicās, taču viņu pārņēma šausmas, cik noteikta bija iekāre. Viņš tā izbijās, ka aizrakstīja par to svētajam vīram, un bez tam, lai sevi iegrožotu, ataicināja savu jauno novicu un, apspiezdams kaunu, atzinās savā vājībā, lūgdams, lai tas uzmana viņu un nelaiž nekur, izņemot dievkalpojumu un pazemības kalpību.

Turklāt Sergiju ieveda kārdināšanā tas, ka šā klostera priekšnieks, aristokrats, veikls vīrs, kas taisīja garīgu karjeru, bija viņam augstākajā mērā antipatisks. Lai kā Sergijs ar sevi cīnījās, viņš nevarēja pārspēt šo antipatiju. Viņš zemojās, taču dvēseles dziļumos nemitējās nosodīt. Un šīs nelabās jūtas izpaudās uz āru.

Tas atgadījās otrajā dzīves gadā jaunajā klosterī. Un tas notika tā. Marijas patvēruma un aizlūguma svētku nakts dievkalpojums noritēja lielajā baznīcā. Bija daudz atbraucēju. Dievkalpojumu noturēja pats klostera priekšnieks. Tēvs Sergijs stāvēja savā parastajā vietā un lūdza dievu, tas ir, atradās tanī cīņas stāvoklī, kādā vienmēr atradās dievkalpojuma laikā, kad pats to neno-turēja, sevišķi lielajā baznīcā. Cīņa risinājās ap to, ka viņu kaitināja apmeklētāji, kungi, sevišķi dāmas. Viņš centās tos neredzēt, neievērot visu to, kas notika: neredzēt, kā zaldāts viņus pavada, izgrūstīdams ļaudis, kā dāmas cita citai rādīja mūkus — ļoti bieži viņu pašu un pazīstamo skaistuli mūku. Viņš centās, aizsegdams savu uzmanību it kā ar aizačiem, neredzēt neko, izņemot sveču mirgu ikonostasa priekšā, svētbildes un garīdzniekus; nedzirdēt neko", izņemot dziedātās un izteiktās lūgšanas vārdus, un nejust neko citu, izņemot aizmiršanās apziņu, ko sniedz pienākuma pildīšana un ko viņš sajuta vienmēr, klausīdamies un priekšā aizsteigdamies, atkārtojot tik daudz reižu dzirdētās lūgšanas.

Tā viņš stāvēja, klanījās, meta krustus, kur to vajadzēja, un cīnījās, ļaudamies vai nu aukstam nosodījumam, vai apzinīgi izsauktam domu un jūtu pamirumam, kad sakristāns Nikodims, kas arī bija piedauzības akmens tēvam Sergijam, — Nikodims, kuram viņš nevilšus pārmeta pielīšanu un pieglaimošanos klostera priekšniekam, — pienāca pie viņa un, paklanījies, vai pušu pārliekdamies, teica, ka klostera priekšnieks aicina viņu pie sevis altārī. Tēvs Sergijs sakārtoja mantiju, uzlika kapuci un piesardzīgi devās cauri pūlim.

— Lise, regardez ā droite, c'est lui, — viņš izdzirdēja sievietes balsi.

— Oii, ou? II n'est pas tellement beau.2

Kasatskis zināja, ka to saka par viņu. Viņš dzirdēja

un, kā vienmēr kārdinājuma brīžos, atkārtoja vārdus: «Un neieved mūs kārdināšanā,» — un, noliecis galvu un nolaidis acis, pagāja gar ambonu un, apgājis apkārt stiharijos tērptajiem priekšdziedātājiem, kuri tobrīd virzījās gar svētbilžu sienu, pavēra ziemeļu durvis. Iegājis altārī, viņš pēc paraduma, krustu mezdams, paklanījās, dziļi noliekdamies svētbildes priekšā, tad pacēla galvu un paskatījās klostera priekšniekā, kura augumu blakus kādam citam nez ar ko mirdzošam augumam viņš jau ar acs kaktiņu bija ieraudzījis, pirms vērsās pie viņiem.

Klostera priekšnieks dievkalpojuma ģērbā stāvēja pie sienas, izvilcis no ornāta īsās, tuklās roķeles un salicis tās uz resnā vēdera, un, ornāta tresi burzīdams, smaidīdams kaut ko runāja ar karavīru svītas ģenerāļa mundierī ar monogramām un akselbantēm, kuras ar ietrenētu militāru skatienu tagad ieraudzīja tēvs Sergijs. Šis ģenerālis bija viņu pulka bijušais komandieris. Tagad, acīm redzot, viņš ieņēma augstu posteni, un tēvs Sergijs tūliņ pamanīja, ka klostera priekšnieks zina to un ir priecīgs par to un tāpēc tā laistās viņa sarkanā, tuklā seja ar pliko pauri. Tas apvainoja un apbēdināja tēvu Sergiju, un šīs jūtas vēl pastiprinājās, kad viņš uzzināja no klostera priekšnieka, ka viņš, tēvs Sergijs, bija vajadzīgs vienīgi ģenerāļa ziņkāres apmierināšanai — redzēt savu agrāko dienesta biedru, kā tas izteicās.

— Ļoti priecājos jūs redzēt eņģeļa izskatā, — ģenerālis teica, pastiepdams roku, — ceru, ka jūs neesat aizmirsis vecu biedru.

Visa priekšnieka seja, sirmo matu ietvarā sarkana un smaidoša, kas it kā apsveica ģenerāļa teikto, ģenerāļa labi koptā, pašapmierināti smaidošā seja, vīna smaka no viņa mutes un cigāru smaka no vaigu bārdas — tas viss nokaitināja tēvu Sergiju. Viņš vēlreiz paklanījās klostera priekšniekam un teica:

— Jūsu svētība lika mani saukt? — Un viņš apstājās, ar visu sejas izteiksmi un pozu jautādams: kāpēc?

Klostera priekšnieks sacīja:

— Satikties ar ģenerāli.

— Jūsu svētība, es aizgāju no pasaules, lai glābtos no kārdinājumiem, — viņš runāja bālēdams un lūpām drebot. — Par ko tad jūs te pakļaujat mani tiem? Lūgšanas laikā un dieva templī.

— Ej, ej, — klostera priekšnieks teica pietvīcis un uzacis saraucis.

Nākamajā dienā tēvs Sergijs lūdza piedošanu priekš-niekam un brālībai par savu lepnību, bet reizē ar to pēc lūgšanās pavadītas nakts nolēma, ka viņam jāatstāj šis klosteris, un uzrakstīja vēstuli svētajam vīram, lūgdams atļauju atgriezties viņa klosterī. Viņš rakstīja, ka jūt savu vājumu un nespēju viens bez svētā vīra palīdzības cīnīties pret kārdinājumiem. Viņš nožēloja savu lepnības grēku. Ar nākamo pastu no svētā vīra atnāca vēstule, kurā tas rakstīja, ka visam par iemeslu ir lepnība. Svētais vīrs paskaidroja, ka šis dusmu uzliesmojums noticis tāpēc, ka viņš kļuvis pazemīgs, atteikdamies no garīgajiem pagodinājumiem nevis dieva dēļ, bet savas lepnības dēļ, ka, sak, redz, kāds es esmu, man neko nevajag. Tāpēc nespējis paciest klostera priekšnieka rīcību. Es, sak, visu esmu noniecinājis dievam par godu, bet mani izrāda kā zvēru. «Ja tu būtu noniecinājis slavu dievam par godu, tu būtu pacietis. Tevī vēl nav norimusi pasaules lepnība. Es domāju par tevi, dēls Sergij,un lūdzu dievu, un, lūk, ko dievs man par tevi iedvesa: dzīvo kā agrāk un paklausi. Nupat kļuvis zināms, ka vientuļnieku mūku mītnē nomiris vientulnieks Ilarions, kas dzīvoja svētu dzīvi. Viņš tur nodzīvoja astoņpadsmit gadu. Tambinas klostera priekšnieks jautāja, vai nav brāļa, kas tur gribētu dzīvot. Un nu tava vēstule. Ej pie tēva Paisija uz Tambinas klosteri, es viņam uzrakstīšu, bet tu lūdzies uz Ilariona celli. Nedomāju, ka tu varētu aizstāt Ilarionu, bet tev vajadzīga vientulība, lai apspiestu lepnību. Lai dievs tevi svētī.»

Sergijs paklausīja svētajam vīram, parādīja viņa vēstuli priekšniekam un, izlūdzies atļauju, atdevis savu celli un visas savas lietas klosterim, aizbrauca uz Tambinas nomaļo klosteri.

Tambinas klostera priekšnieks, labs saimnieks, cēlies no tirgoņiem, Sergiju saņēma vienkārši un mierīgi un novietoja viņu Ilariona cellē, pielikdams viņam sākumā apkalpotāju, bet pēc tam uz Sergija vēlēšanos atstāja viņu vienu pašu. Celli veidoja ala, kas izrakta kalnā. Tanī bija arī apglabāts Ilarions. Tālākajā alā bija apglabāts Ilarions, bet priekšējā atradās niša guļas vietai ar salmu maisu, galdiņš un plaukts ar svētbildēm un grāmatām. Pie ārējām durvīm, kuras varēja aizkrampēt, bija plaukts; uz šī plaukta reizi dienā mūks nolika no klostera atnesto ēdienu.

Un tēvs Sergijs kļuva par vientuļnieku.

IV

Meteņos, kad Sergijs jau sesto gadu dzīvoja vientulībā, kaimiņu pilsētā, pamielojušies ar bliņām un vīnu, sapulcējās bagātu ļaužu — vīriešu un sieviešu sabiedrība, lai pavizinātos trijjūgos. Sabiedrībā bija divi advokāti, viens bagāts muižnieks, virsnieks un četras sievietes. Viena bija virsnieka sieva, otra — muižnieka, trešā — jaunava, muižnieka māsa, bet ceturtā bija šķirta sieva, skaista, bagāta un liela savādniece, kas pārsteidza un mulsināja pilsētu ar saviem izlēcieniem.

Laiks bija jauks, ceļš kā dēlis. Viņi nobrauca verstis desmit aiz pilsētas, apstājās un sāka apspriesties, kurp braukt: atpakaļ vai uz priekšu.

— Bet kurp ved šis ceļš? — jautāja Makovkina, šķirta sieva, skaistule.

— Uz Tambinu, no šejienes divpadsmit verstu, — teica advokāts, kas lakstojās ap Makovkinu.

— Un tālāk?

— Talak uz L. caur klosteri.

— Tur, kur dzīvo tas tēvs Sergijs?

— Jā.

— Kasatskis? Tas skaistulis vientuļnieks?

— Jā.

— Damas! Kungi! Brauksim pie Kasatska. Tambinā atpūtīsimies, uzkodīsim.

— Bet nepaspēsim atgriezties mājās nakšņot.

— Nekas, nakšņosim pie Kasatska.

— Tur taču ir klostera viesnīca, ļoti labi. Es biju tur, kad aizstāvēju Mahinu.

— Nē, es gulēšu pie Kasatska.

— Tas nu gan nav iespējams pat ar jūsu visvarenību.

— Nav iespējams? Saderēsim.

— Lai notiek. Ja jūs pārnakšņosiet pie viņa, tad es darīšu, ko tik vien gribēsiet.

— A discrētion.1

— Un jūs arī!

— Labi. Brauksim.

Važoņiem pasniedza degvīnu. Paši izņēma kasti ar pīrādziņiem, vīnu un konfektēm. Dāmas ietinās baltos suņādas kažokos. Važoņi bridi pastrīdējās, kurš lai brauc pa priekšu, tad kāds jauns puisis, braši sagriezies uz sāniem, pacēla garu pātagu, iesaucās — un zvārguļi sāka šķindēt un slieces čirkstēt.

Kamanas mazliet drebēja un šūpojās, piejūga zirgs ar stingri uzsietu asti virs izgreznotajām slejām jautri lēkšoja, līdzenais meteņu ceļš ātri trauca atpakaļ, važonis braši cilāja grožus, advokāts un virsnieks, pretī sēdēdami, kaut ko trieca ar Makovkinas kaimiņieni, bet viņa pati, cieši kažokā, satinusies, sēdēja nekustīgi un domāja: «Arvien tas pats, un viss ir riebīgi: sarkanas, spīdīgas sejas ar vīna un tabakas smaku, arvien tās

pašas runas, tās pašas domas, un viss grozās ap neķītrību. Un viņi visi apmierināti un pārliecināti, ka tā vajag un var tā dzīvot līdz pašai nāvei. Es nevaru. Man ir garlaicīgi. Man vajag kaut ko tādu, kas visu to izjauktu, apgrieztu otrādi. Nu, kaut vai tā kā tie tur Saratovā, laikam braukuši un nosaluši. Bet ko mūsējie darītu? Kā viņi izturētos? Droši vien zemiski. Katrs glābtu savu ādu. Un arī es izturētos zemiski. Bet es vismaz esmu skaista. Viņi to zina. Bet šis mūks? Vai tiešām viņš to vairs nesaprot? Nav tiesa. Vienīgi to viņi saprot. Kā rudenī ar to kadetu. Kāds gan muļķis viņš bija … »

— lvan Nikolajevič! — viņa teica.

— Ko pavēlēsiet?

— Cik viņam gadu?

— Kam?

— Nu, Kasatskim.

— Šķiet pāri četrdesmitiem.

— Un vai viņš visus pieņem?

— Visus, tikai ne vienmēr.

— Apsedziet man kājas! Tā ne. Cik jūs esat neveikls. Vēl, vēl, tā. Bet manas kājas nevajag spiest.

Tā viņi aizbrauca līdz mežam, kur bija celle.

Viņa izkāpa un lika tiem braukt projām. Pārējie mēģināja viņu atrunāt, bet viņa saskaitās un pavēlēja aizbraukt. Tad kamanas aizbrauca, bet viņa savā baltajā suņādas kažokā devās pa celiņu uz priekšu. Advokāts izkāpa un palika skatoties.

V

Tēvs Sergijs sesto gadu dzīvoja vientulībā. Viņam bija četrdesmit deviņi gadi. Viņa dzīve bija grūta. Nevjs gavēņu un lūgšanu dēļ — tas nebija grūti, — bet iekšējās cīņas dēļ, kuru viņš nekādi nebija gaidījis. Cīņas iemesli bija divi: šaubas un miesas kārība. Un abi ienaidnieki vienmēr sacēlās kopā. Viņam šķita, ka tie ir divi dažādi ienaidnieki, bet patiesībā tas bija viens un tas pats ienaidnieks. Tiklīdz viņš pārvarēja šaubas, tā noklusa arī miesas kārība. Bet viņš domāja, ka tie ir divi dažādi sātani, un cīnījās ar tiem atsevišķi.

«Mans dievs! Mans dievs!» viņš domāja. «Kāpēc tu nedod man ticību. Jā, miesas kārība, jā, ar to cīnījās svētais Antonijs un citi, bet ticība? Viņiem tā bija, bet man ir brīži, stundas, dienas, kad tās nav. Kāpēc pastāv pasaule, viss tās daiļums, ja tas ir grēcīgs un vajag no tā atteikties? Kāpēc tu radīji šo kārdinājumu? Kārdinājumu? Bet vai tas nav kārdinājums, ka es gribu aiziet no pasaules priekiem un kaut ko gatavoju tur, kur varbūt nekā nav,» — viņš sev teica, un viņu pārņēma šausmas un riebums pret sevi pašu. «Riebekli! Riebekli! Tu gribi būt svēts,» Sergijs sāka sevi lamāt. Viņš nostājās, lai lūgtu dievu. Bet, tiklīdz viņš sāka lūgt, tūlīt spilgti iztēlojās pats sevi, kāds bija klosterī: kapucē, mantijā, diženu izskatu. Un viņš nogrozīja galvu. «Nē, tas nav. tā. Tie ir māņi. Citus es varu apmānīt, bet ne sevi un ne dievu. Es neesmu dižens cilvēks, bet nožēlojams, smieklīgs.» Tad viņš atmeta virstērpa stērbeles un pa-skatījās uz savām nožēlojamām kājām apakšbiksēs, un pasmaidīja.

Pēc tam viņš nolaida tērpa stērbeles un sāka skaitīt lūgšanu, mest krustus un klanīties. «Vai patiesi šīs cisas būs mans zārks?» viņš lasīja. Tad it kā sātans būtu viņam pačukstējis: «Vientuļas cisas un tās pašas zārks. Meli.» Un viņš iztēlē ieraudzīja tās atraitnes plecus, ar kuru bija dzīvojis. Viņš nopurinājās un turpināja lasīt. Izlasījis nolikumus, viņš ķērās pie evaņģēlija, atvēra to un uzdūrās vietai, kuru bieži vien atkārtoja un zināja no galvas: «Ticu, kungs, palīdzi manai neticībai.» Viņš. apspieda visas iznirušās šaubas. Kā nostāda grīļojošos priekšmetu, tā viņš nostādīja savu ticību uz nestabila balsta un piesardzīgi atkāpās, lai nepiedurtos un neapgāztu to. Aizači atkal izvirzījās un viņš nomierinājās. Viņš atkārtoja savu bērnu dienu lūgšanu: «Ak kungs, ņemi, ņemi mani,» — un viņam kļuva ne vien viegli, bet priecīgi un jūsmīgi. Viņš pārmeta krustu un apgūlās savās cisās uz šaurā sola, zem galvas palicis vasaras svārku. Un viņš aizmiga. Trauslā miegā viņam šķita, ka dzird zvārguļus. Viņš nezināja, vai tas ir nomodā vai miegā. Bet tad no miega viņu uzmodināja klauvēšana pie durvīm. Sergijs piecēlās, sev neticēdams. Taču klauvēšana atkārtojās. Jā, klauvēja tepat pie viņa durvīm, un bija dzirdama sievietes balss.

«Mans dievs! Vai patiesi tā ir taisnība, ko es lasīju svēto dzīves aprakstos, ka sātans pieņem sievietes izskatu… Jā, tā ir sievietes balss. Un maiga, kautra, jauka balss! Tpī!» viņš nospļāvās. «Nē, man tikai izlikās,» viņš teica un iegāja kaktā, kur stāvēja neliels analojs, un nolaidās uz ceļiem ar to pierasto, pareizo kustību, kurā, pašā šajā kustībā, viņš atrada mierinājumu un baudu. Viņš nometās ceļos, mati viņam noslīdēja uz sejas, un viņš piespieda kailo pieri pie mitrā, saltā dēļa. (No grīdas vilka vējš.)

… Viņš lasīja psalmu, kas, kā viņam bija teicis sirmais Pimena tēvs, palīdz pret murgiem. Viņš viegli piecēla uz spēcīgajām, nervozajām kājām savu novājējušo, vieglo augumu un gribēja lasīt tālāk, taču nelasīja, bet neviļus sasprindzināja dzirdi, lai klausītos. Viņam gribējās dzirdēt. Bija pavisam kluss. Arvien tāpat lāses no jumta pilēja toverītī, kas bija nolikts stūrī. Laukā bija dūmaka, migla, kas deldēja sniegu. Bija klusi klusķ Un pēkšņi nočabēja pie loga, un skaidra balss — ta pati maigā, kautrā balss, tāda balss, kas var būt tikai pievilcīgai sievietei, — teica:

— Ielaidiet! Dieva dēļ …

Šķita, visas asinis aizplūda uz sirdi un apstājās. Viņš nevarēja atgūt elpu. «Dievs, stāvi man klāt un palīdzi pārspēt ļauno …»

— Es taču neesmu sātans… — varēja dzirdēt, ka lūpas smaida, to sacīdamas. — Es neesmu sātans, esmu vienkārši grēcīga sieviete, nomaldījos — nevis pārnestajā, bet tiešajā nozīmē (viņa iesmējās), esmu nosalusi un lūdzu pajumti…

Viņš pielika seju pie rūts. Svētlampiņa meta atspīdumu un daudzkārt atspulgojās rūtī. Viņš pielika delnas abās pusēs sejai un ieskatījās. Migla, dūmaka, koks, bet tur pa labi — viņa. Jā, viņa, sieviete kažokā, kam gara, balta spalva, cepurē, ar mīļu mīļu, jauku, izbiedētu seju, divi sprīži no viņa sejas, paliekusies uz viņa pusis Viņu acis sastapās, un viņi pazina viens otru. Nebija tā, ka viņi būtu redzējušies: nē, viņi nekad nebija redzējušies, bet pēc skatiena, ko uzmeta viens otram, viņi (it sevišķi viņš) sajuta, ka pazīst, ka saprot viens otru. Nē, tā nebija vienkārša, laba, jauka, kautra sieviete, pēc šā skatiena nevarēja būt šaubu, ka tas ir sātans.

— Kas jūs esat? Ko jums vajag? — viņš jautāja.

— Atveriet taču! — viņa untumaini un valdonīgi sacīja. — Esmu nosalusi. Es jau jums teicu, esmu apmaldījusies.

— Bet es taču esmu mūks, vientuļnieks.

— Tāpēc jau arī atveriet. Vai tad jūs gribat, lai es nosalslu pie loga, kamēr jūs lūgsiet dievu?

— Nu, kā jūs .. .

— Es taču jūs neapēdīšu. Dieva dēļ, ielaidiet. Esmu gluži nosalusi.

Viņai pašai kļuva baigi. Viņa to izteica gandrīz raudošā balsī.

Viņš atgāja no loga, paskatījās Kristus svētbildē ar ērkšķu vainagu. «Ak kungs, palīdzi man, kungs, palīdzi man,» viņš runāja, krustu mezdams un līdz jostai kla-nīdamies, un, piegājis pie durvīm, kas veda uz priekšnamiņu, atvēra tās. Priekšnamā viņš sataustīja krampi un sāka celt to nost. Tanī pusē viņš dzirdēja soļus. Viņa no loga virzījās uz durvīm. «Ai!» viņa pēkšņi iesaucās. Sergijs saprata, ka viņa iekāpusi pie sliekšņa satecējušajā peļķē. Tēva Sergija rokas drebēja, un viņš nekādi nejaudāja pacelt cieši piespiesto durvju krampi.

— Nu, ko jūs, laidiet taču. Esmu gluži slapja. Man salst. Jūs domājat par pestīšanu, bet es esmu nosalusi.

Viņš pavilka durvis uz savu pusi, pacēla krampi un, neaprēķinājis grūdienu, vēra durvis uz āru tā, ka pagrūda viņu.

— Ak, atvainojiet! — viņš iesaucās, pēkšņi pilnīgi pārgājis uz seno, ierasto izturēšanos pret sievietēm.

Viņa pasmaidīja, izdzirdusi šo «atvainojiet». «Viņš jau nemaz nav tik briesmīgs,» viņa nodomāja.

— Nekas, nekas. Atvainojiet mani, — viņa teica, iedama tam garām. — Es nekad neuzdrošinātos. Bet tāds neparasts gadījums.

— Lūdzu! — viņš teica, palaizdams to garām. Spēcīgs, sen nejustu, smalku smaržu vilnis pārsteidza tēvu Sergiju. Viņa no priekšnama iegāja istabā. Viņš aizcirta ārējās durvis, neaizkrampējis tās, un arī iegāja iekšā.

«Kungs Jēzu Kristu, dieva dēls, žēlo mani grēcinieku, kungs, žēlo mani grēcinieku,» viņš visu laiku lūdza dievu ne tikai iekšēji, bet arī neviļus kustinādams lūpas.

— Lūdzu! — viņš teica.

Viņa stāvēja istabas vidū un skatījās tēvā Sergijā; no kažoka uz grīdas pilēja ūdens. Viņas acis smējās.

— Piedodiet, ka esmu iztraucējusi jūsu vientulību. Bet redziet, kādā stāvoklī es esmu. Tas notika tāpēc, ka mēs no pilsētas braucām vizināties un es saderēju, ka viena aiziešu no Vorobjovkas līdz pilsētai, bet tad nomaldījos no ceļa un ja nebūtu uzdūrusies jūsu cellei … — viņa meloja. Taču tēva Sergija seja samulsināja viņu, tā ka viņa nespēja turpināt un apklusa. Viņa bija gaidījusi, ka tēvs Sergijs būs pavisam citāds. Viņš nebija tāds skaistulis, kādu viņa iedomājās, taču viņai tas likās lielisks. Vijīgie, iesirmie mati un bārda, pareizais, smalkais deguns un kā ogles degošās acis, kad viņš skatījās tieši virsū, pārsteidza viņu.

Viņš redzēja, ka sieviete melo.

— Jā, tā, — viņš noteica, paskatījies viņā, un atkal nolaida acis. — Es iešu tur, bet jūs ierīkojieties te.

Viņš iededzināja sveci, noņēmis lampiņu, un, viņai zemu paklanījies, iegāja kambarītī aiz šķērssienas, un viņa dzirdēja, kā tēvs Sergijs tur sāk kaut ko stumdīt. «Laikam jau ar kaut ko taisa ciet durvis, sargādamies no manis,» viņa nodomāja pasmaidīdama un, nometusi balto suņādas rotondu, sāka ņemt nost cepuri, kas bija aizķērusies matos, un noraisīt zem cepures pasieto adīto lakatu. Viņa nemaz nebija samirkusi, kad stāvēja zem loga, un to teica tikai kā ieganstu, lai tiktu iekšā. Bet pie durvīm viņa patiesi iekāpa peļķē, un kreisā kāja bija slapja līdz ikriem un zābaciņš un bote pilna ūdens. Viņa atsēdās tēva Sergija guļvietā — uz dēļa, kas bija pārsegts tikai ar paklāju, — un āva kājas. Šī celle šķita tik jauka. Šauriņā istabiņa, aršīnas trīs plata, garumā kādas četras aršīnas, bija tīra jo tīra. Istabiņā bija tikai guļvieta, uz kuras viņa sēdēja, virs tās plauktiņš ar grāmatām. Kaktā mazs analojs. Pie durvīm vadži ar kažoku un virstērpu. Virs analoja Kristus tēls ar ērkšķu vainagu galvā un svētlampiņa. Oda dīvaini: pēc eļļas, sviedriem un zemes. Viss viņai patika. Pat šī smaka.

Slapjās kājas, sevišķi tā viena, uztrauca, un viņa steidzīgi sāka aut kājas, nemitīgi smaidīdama, priecā-damās ne tik daudz par to, ka sasniegusi mērķi, kā par to, ka redzēja — ir samulsinājusi viņu — šo jauko, pārsteidzošo, dīvaino, pievilcīgo vīrieti. «Nu, neatbildēja, nekas, nav nekāda nelaime,» viņa sev teica.

— Tēv Sergij! Tēv Sergij! Tā taču jūs sauc?

— Ko jums vajag? — klusa balss atbildēja.

— Lūdzu, piedodiet, ka iztraucēju jūsu vientulību! Bet, patiesi — es nevarēju citādi. Es butu saslimusi. Un tagad arī nezin kā būs. Esmu pavisam slapja, kājas kā ledus.

— Piedodiet, — klusa balss atbildēja, — ne ar ko nevaru pakalpot.

— Es neparko nebūtu jūs traucējusi. Es tikai līdz ausmai.

Viņš neatbildēja. Un viņa dzirdēja, ka viņš kaut ko čukst, — šķiet lūdz dievu.

— Jūs nenāksiet iekšā? — viņa jautāja smaididama, — Man jāatģērbjas, lai drēbes izžūtu.

Viņš neatbildēja, aiz sienas joprojām monotonā balsī lasīdams lūgšanas.

«Jā, tas ir gan cilvēks,» viņa domāja, ar pūlēm no-vilkdama slapjo boti. Viņa to vilka nost, bet nejaudāja, un viņai nāca smiekli. Viņa tikko dzirdami smējās, bet, zinādama., ka viņš dzird viņas smieklus un ka šie smiekli iedarbosies uz tēvu Sergiju tieši tā, kā viņai gribējās, iesmējās skaļāk, un šie jautrie, dabiskie, labie smiekli patiesi iedarbojās uz Sergiju un tieši tā, kā viņa bija vēlējusies.

«Jā, tādu cilvēku var iemīlēt. Šīs acis. Un šī vienkāršā, cēlā un — lai kā viņš murmina lūgšanas — ši kaislīgā seja!» viņa domāja. «Mūs, sievietes, nevar apmānīt. Jau tad, kad viņš pielika seju pie rūts un ieraudzīja mani, viņš saprata, viņš sajuta. Acīs pazibēja mirdzums un palika. Viņš iemīlēja, tīkoja mani. Jā, tīkoja,» viņa runāja, beidzot novilkusi boti un zābaciņu, un ķērās pie zeķēm. Lai novilktu tās, šīs garās zeķes uz gumijām, vajadzēja sacelt svārkus. Viņai kļuva neērti, un viņa teica:

— Nenāciet iekšā.

Bet no sienas viņas puses nebija dzirdama nekāda atbilde. Joprojām atskanēja vienmuļa murmināšana un vēl arī kustības troksnis. «Šķiet, viņš klanās līdz zemei,» viņa domāja. — «Bet klanīšanās nepalīdzēs,» viņa noteica. «Viņš domā par mani. Tāpat kā es par viņu. Ar tādām paSārn jūtām viņš domā par šīm kājām,» viņa teica, noraudama slapjās zeķes, staigādama basām kājām pa guļvietu un savilkdama tās zem sevis. Viņa tā brīdi pasēdēja, satvērusi ar rokām ceļus, un domīgi raudzījās zemē. «Jā, šī tuksnešainā vieta, šis klusums. Un neviens nekad neuzzinātu …»

Viņa piecēlās, aiznesa zeķes pie krāsns, pakāra tās uz aizbīdņa. Tas bija kaut kāds sevišķs. Viņa to pagrozīja, tad, viegli soļodama ar basajām kājām, atnāca atpakaļ pie guļvietas un nosēdās uz tās ar kājām. Aiz sienas bija pavisam apklusis. Viņa paskatījās mazajā pulkstenīti, kas karājās kaklā. Bija divi. «Mūsējie atbrauks ap trim.» Palika ne vairāk kā stunda.

«Tā es te arī nosēdēšu viena. Kādas muļķības! Es ne-gribu. Tūliņ pasaukšu viņu.»

— lēv Sergij! Tēv Sergij! Sergej Dmitrič, kņaz Kasatski!

Aiz durvīm valdīja klusums.

— Klausieties, tas ir cietsirdīgi. Es nesauktu jūs, ja jūs man neblūtu vajadzīgs. Esmu slima. Es nezinu, kas man vainas, — viņa ierunājās cietējas balsī. — Vai, vai! — viņa vaidēja, uz guļvietas nokrizdama. Un dīvaini, viņa patiesi juta, ka ir sasirgusi, gluži sasirgusi, ka viss viņai sāp un viņu krata drebuļi, drudzis.

— Dzirdiet jel, palīdziet man! Es nezinu, kas man noticis. Vai, vai! — viņa atpogāja tērpu, atsedza krūtis un atmeta līdz elkonim kailās rokas aiz galvas. — Vai! Vai!

Visu šo laiku tēvs Sergijs stāvēja savā kambarītī un lūdza dievu. Nolasījis visas vakara lūgšanas, viņš tagad stāvēja nekustīgi, skatīdamies uz degungalu, skaitīja no galvas lūgšanu, garā atkārtodams: «Kungs, Jēzu Kristu, dieva dēls, apžēlojies par mani!»

Taču tēvs Sergijs visu dzirdēja. Viņš dzirdēja, kā viņa čaukstināja zīda audumu, tērpu novilkdama, kā basām kājām gāja pa grīdu; viņš dzirdēja, kā viņa ar roku berzēja kājas. Viņš juta, ka ir vājš un ka katru brīdi var aiziet postā, tāpēc neapstādamies lūdza dievu. Viņš sajuta kaut ko līdzīgu tam, ko vajag izjust pasaku varonim, kuram bijis jāiet neatskatoties. Tāpat arī Sergijs dzirdēja, juta, ka briesmas, pazušana te, virs viņa, ap viņu, un viņš var glābties, tikai ne mirkli neatskatīdamies uz to. Bet pēkšņi viņu sagrāba vēlēšanās paskatīties. Tajā pašā mirklī viņa teica:

— Klausieties, tas ir necilvēcīgi. Es varu nomirt.

«Jā, es iešu, bet tā, kā darīja tas tēvs, kas uzlika

vienu roku grēciniecei, bet otru uz kvēlojošām oglēm. Bet kvēlojošu ogļu nav.» Viņš atskatījās. Lampa. Viņš izstiepa pirkstu virs uguns un sarauca uzacis, sagatavojies ciest, un diezgan ilgi viņam šķita, ka neko nejūt, bet pēkšņi, — vēl neaptvēris, vai sāp un vai stipri, — saviebās un atrāva roku, to vēcinādams. «Nē, es to nespēju.»

— Dieva dēļ! Ak, ienāciet pie manis! Es mirstu, ai!

«Vai patiesi es aiziešu bojā? Un tomēr ne.»

— Tūliņ es ieiešu pie jums, — viņš pateica un, atvēris savas durvis, uz viņu nepaskatījies, pagāja garām uz durvīm, kas veda priekšnamā, kur mēdza skaldīt malku, sataustīja, bluķi, uz kura skaldīja, un cirvi, kas bija piesliets pie sienas.

— Tūliņ, — viņš teica un, paņēmis cirvi labajā roka, nolika kreisās rokas rādītāja pirkstu uz bluķa, atvēzējas ar cirvi un uzsita uz tā lejpus otrās locītavas. Pirksts atlēca vieglāk nekā tāda paša resnuma malka, sagriežas, nokrita uz bluķa malas un tad zemē.

Viņš šo skaņu izdzirda ātrāk nekā sajuta sāpes. Bet nepaspēja pabrīnīties, ka sāpju nav, kad sajuta dedzinošas sāpes un plūstošo asiņu siltumu. Viņš ātri satvēra palikušo locītavu virstērpa stūrī, piespiedis pie sāniem, iegāja atpakaļ pa durvīm, un, apstājies pretī sievietei, acis nolaidis, klusi jautāja:

— Ko jūs gribējāt?

Viņa paskatījās tā nobālējušajā sejā ar drebošo kreiso vaigu, un viņai pēkšņi kļuva kauns. Viņa pielēca kājās, paķēra kažoku un uzmeta sev virsū, ietīdamās tajā.

— Jā, man sāpēja … es sasaldējos … es … tēv Sergij … es.. .

Viņš pacēla uz viņu acis, kurās mirdzēja klusa, priecīga gaisma, un teica:

— Mīļā māsa, kāpēc tu gribēji pazudināt savu ne-mirstīgo dvēseli? Kārdināšanai jānāk pasaulē, bet vai tam, caur kuru kārdināšana ienāk. . . Lūdz, lai dievs mums piedod.

Viņa klausījās un raudzījās Sergijā. Pēkšņi viņa sa-dzirdēja piloša šķidruma skaņu. Viņa paskatījās un ieraudzīja, ka pa virstērpu no rokas tek asinis.

— Ko jūs izdarījāt ar roku? — Viņa atcerējās troksni, ko bija dzirdējusi, tad, satvērusi lampiņu, izskrēja priekšnamā un uz grīdas ieraudzīja asiņaino pirkstu. Bālāka nekā viņš tā atgriezās un gribēja ko teikt, bet viņš klusi iegāja kambarītī un aizvēra aiz sevis durvis.

— Piedodiet, — viņa teica. — Ar ko lai izpērku savu grēku?

— Ej projām!

— Dodiet, es pārsiešu jums roku.

— Ej prom no šejienes!

Klusēdama viņa steidzīgi apģērbās. Un saģērbusies, kažokā, sēdēja gaidīdama. Klostera pagalmā atskanēja zvārguļi.

— Tēv Sergij! Piedodiet!

— Ej projām! Dievs piedos.

— Tēv Sergij! Es dzīvošu citādi. Nepametiet mani.

— Ej projām!

— Piedodiet un svētījiet mani!

— Dieva tēva, dēla un svētā gara vārdā, — atskanēja no šķērssienas puses. — Ej!

Viņa sāka raudāt un izgāja no celles. Advokāts nāca viņai pretī.

— Esmu pazaudējis, neko darīt. Kur jūs sēdēsiet?

— Vienalga.

Viņa iesēdās kamanās un līdz mājām neizteica nevienu vārdu.

Pēc gada viņa deva pagaidu solījumu, tika iesvētīta par mūķeni un dzīvoja stingru dzīvi klosterī vientuļnieka Arsenija vadībā, kurš pa retam rakstīja viņai vēstules.

VI

Vientulībā tēvs Sergijs nodzīvoja vēl septiņus gadus. Sākumā viņš pieņēma daudz ko no tā, ko viņam atnesa: gan tēju, gan cukuru, gan baltmaizi, gan pienu, gan drēbes, gan malku. Bet, jo tālāk ritēja laiks, jo stingrāk un stingrāk viņš ierobežoja savu dzīvi, atteikdamies no visa liekā, un beidzot nonāca tiktāl, ka neņēma vairāk neko, izņemot rupjmaizi vienreiz nedēļā. Visu, ko viņam atnesa, viņš izdalīja nabagiem, kas nāca pie viņa.

Visu savu laiku tēvs Sergijs pavadīja cellē, lūgdams dievu vai arī sarunādamies ar apmeklētājiem, kuru kļuva arvien vairāk un vairāk. Tēvs Sergijs gāja tikai uz baznīcu kādas trīs reizes gadā un pēc ūdens un malkas, kad bija vajadzīgs.

Pēc tādas piecu gadu ilgas dzīves atgadījās tas notikums ar Makovkinu, kas drīz vien kļuva visur zināms, — viņas ierašanās nakti, pēc tam ar viņu notikusī pārvērtība un viņas iestāšanās klosterī. Kopš tā laika tēva Sergija slava auglin auga. Apmeklētāju nāca vairāk un vairāk, un viņa celles tuvumā apmetās mūki, tika uzcelta baznīca un" viesnīca. Slava par tēvu Sergiju, kā jau tas parasts, pārspīlējot viņa darbus, izplatījās tālāk un tālāk. Ļaudis sāka plūst pie viņa no tālienes un veda slimus, apgalvodami, ka viņš tos izdziedējot.

Pirmā izdziedēšana notika, kad viņš astoto gadu dzīvoja vientulībā. Izveseļojās četrpadsmit gadu vecs zēns, kuru māte atveda pie tēva Sergija un prasīja, lai viņš uzliek tam rokas. Tēvam Sergijam ne prātā nenāca, ka viņš varētu izdziedēt sirgstošus. Tādu domu viņš uzskatīja par lielu lepnības grēku; taču māte, kas atveda zenu, neatlaidīgi lūdza, vārtījās pie kājām, runāja — kāpēc tad viņš, kas citus izdziedina, negrib palīdzēt viņas dēlam, lūdza, dievu piesaukdama. Uz tēva Sergija apgalvojumu, ka tikai dievs izdziedina, viņa atbildēja, ka lūdz tikai uzlikt rokas un pielūgt dievu. Tēvs Sergijs atteicās un aizgāja uz savu celli. Bet nākamajā dienā (tas notika rudenī, un naktis jau bija aukstas) viņš, iznācis no celles pēc ūdens, ieraudzīja atkal to pašu māti ar dēlu, četrpadsmit gadu vecu, bālu, vāju zēnu, un izdzirda tās pašas lūgšanas. Tēvs Sergijs atcerējās līdzību par netaisno tiesnesi un, ja viņš agrāk nešaubījās, ka jāatsaka, tagad sāka šaubīties, bet, sajutis šaubas, sāka dievu lūgt un lūdza tik ilgi, kamēr viņa dvēselē nobrieda lēmums. Lēmums bija tāds, ka viņam jāpilda sievietes prasība, ka viņas ticība var glābt bērnu, bet pats viņš, tēvs Sergijs, šinī gadījumā nav nekas vairāk kā niecīgs rīks, ko izvēlējies dievs.

Un, izgājis pie mātes, tēvs Sergijs izpildīja viņas vēlēšanos, uzlika roku zēnam uz galvas un lūdza dievu.

Māte ar dēlu aizbrauca, pēc mēneša zēns izveseļojās, un visā apkārtnē izplatījās slava par svētā vīra Sergija, kā viņu tagad sauca, svēto dziedniecības spēku. Kopš tā laika nepagāja nedēļa, kad pie tēva Sergija neatnāktu vai neatbrauktu slimnieki. Neatteicis vieniem, viņš nevarēja atteikt arī citiem, viņš uzlika roku un lūdza dievu, daudzi izveseļojās, un tēva Sergija slava pletās tālāk un tālāk.

Tā pagāja deviņi gadi klosterī un trīspadsmit vientulībā. Tēvs Sergijs izskatījās pēc svētā vīra: bārda viņam bija gara un sirma, bet mati, kaut arī reti, vēl melni un cirtaini.

VII

Tēvs Sergijs jau vairākas nedēļas dzīvoja ar kādu ne-atlaidīgu domu: vai viņš labi dara, pakļaudamies tam stāvoklim, kurā bija nokļuvis ne tik daudz aiz savas gribas, cik padodamies arhimandritam un klostera priekšniekam. Tas sākās pēc četrpadsmit gadu vecā zēna izveseļošanās; kopš tā laika ar katru mēnesi, nedēju un dienu Sergijs juta, kā tiek iznīcināta viņa iekšējā dzīve un aizstāta ar ārējo. It kā viņu izgrieztu uz āru.

Sergijs redzēja, ka viņš klosterim kļuvis par apmeklētāju un ziedotāju pievilkšanas līdzekli un ka tāpēc klostera priekšnieks nostāda viņu tādā stāvoklī, kurā viņš varētu būt jo derīgāks. Viņam, piemēram, vairs nemaz neļāva strādāt. Viņam sagādāja visu, ko vien vajadzēja, un prasīja no viņa, lai viņš tikai neliedz savu svētību apmeklētājiem, kas nāca pie viņa. Ērtības labad nolika dienas, kad viņš pieņēma. Ierīkoja pieņemamo telpu vīriešiem un margām norobežotu vietu, lai apmeklētājas, kas traucās pie viņa, nenogāztu viņu gar zemi, — vietu, kur viņš varēja svētīt atnācējus. Ja Sergijam teica, ka viņš vajadzīgs ļaudīm, ka, izpildot Kristus mīlestības likumu, nevar atteikt nevienam prasībā redzēt viņu, ka vairīšanās no šiem cilvēkiem būtu cietsirdība, viņš nevarēja tam nepiekrist, bet, jo vairāk bija jānododas šādai dzīvei, jo vairāk viņš juta, kā iekšējais kļūst ārišķīgs, kā viņā izsīkst dzīvā ūdens avots, kā tas, ko viņš dara, arvien vairāk un vairāk tiek darīts ļaužu dēļ, bet nevis dieva dēļ.

Vai nu Sergijs teica pamācības ļaudīm, vai vienkārši tos svētīja, vai aizlūdza par sirdzējiem, vai deva padomus, kurp virzīt dzīvi, vai uzklausīja to ļaužu pateicību, kurus viņš bija, kā viņam teica, izdziedējis, vai kuriem bija palīdzējis ar pamācību, viņš nevarēja nepriecāties par to, nevarēja nerūpēties par savas darbības sekām, par tās ietekmi uz cilvēkiem. Viņš domāja par to, ka ir degoša lāpa, un, jo vairāk viņš to aptvēra, jo vairāk sajuta, ka dievišķās patiesības gaisma, kas bija degusi viņā, sāk vājināties, apdzist. «Cik no tā, ko es daru, tiek dievam un cik ļaudīm?» — lūk, jautājums, kurš pastāvīgi viņu mocīja un uz kuru viņš nekad ne jau nu nevarēja, bet neuzdrošinājās sev atbildēt. Dvēseles dziļumos viņš juta, ka visu viņa darbību, kas veltīta dievam, s_ātans aizstajis ar darbību ļaužu labā. Viņš to sajuta pēc ta, ka agrāk viņam bija smagi, ja viņu atrāva no vientulības, bet tagad viņam vientulība bija kļuvusi smaga. Kā smagu nastu viņš sajuta apmeklētājus, nogura no tiem, bet dveseles dzijumos priecājās par tiem, priecājās par slavināšanu, ko dzirdēja sev apkārt.

Bija pat laiks, kad viņš gribēja iet prom, pazust. Viņš pat visu apdomāja, kā to izdarit. Sagādāja sev zemnieka kreklu, bikses, kaftānu un cepuri. Viņš paskaidroja, ka tas viņam vajadzīgs, lai atdotu lūdzējiem. Un Sergijs turēja šo apģērbu pie sevis, apdomādams, kā apģērbsies, nogriezīs matus un aizies. Sākumā brauks ar vilcienu, nobrauks trīssimt verstu, izkāps un ies pa sādžām. Viņš izjautāja vecu zaldātu, kā tas staigā, vai ļaudis dod dāvanas un vai ļauj pārgulēt. Zaldāts pastāstīja, kā un kur labāk dod dāvanas un naktsmāju, un tā arī gribēja darīt tēvs Sergijs. Viņš pat reiz nakti apģērbās un gribēja aiziet, bet nezināja, kas labāk: palikt vai aizbēgt. Sākumā viņš šaubījās, tad šaubas pārgāja, viņš pierada un padevās sātanam, un zemnieka drānas viņam tikai atgādināja viņa domas un jūtas.

Ar katru dienu pie viņa nāca vairāk un vairāk ļaužu, un arvien mazāk laika palika dvēseles stiprināšanai un lūgšanām. Dažreiz gaišos brīžos viņš domāja, ka kļuvis līdzīgs vietai, kur agrāk bijis avots. «Bija sīks dzīva ūdens avots, kas klusu tecēja no manis, caur mani. Tā bija īsta dzīve, kad «viņa» kārdināja (viņš vienmēr jūsmīgi atcerējās to nakti un viņu, tagadējo māti Agniju). Viņa bija baudījusi šo skaidro ūdeni. Bet kopš tā brīža ūdens nepagūst uzkrāties, alkstošie atnāk, drūzmējas, cits citu grūž nost. Un viņi visu sabradājuši, palikuši tikai dubļi.» Tā Sergijs domāja retajos gaišajos brīžos; taču visbiežāk viņš sajuta nogurumu un jūsmu par šo nogurumu.

Bija pavasaris — ūdens iesvētīšanas dienas priekšva-kars. Tēvs Sergijs noturēja nakts dievkalpojumu savā alas baznīcā. Ļaužu bija tik, cik varēja saiet, — cilvēku divdesmit. Tie visi bija kungi un bagāti tirgoņi. Tēvs Sergijs laida visus, bet šo izlasi izdarīja viņam pieliktais mūks un dežurants, kuru ik dienas šurp uz celli sūtīja no klostera. Ļaužu bars, kādi astoņdesmit svētceļnieki, sevišķi sievietes, drūzmējās ārpusē, gaidīdami tēva Sergija

iznākšanu un viņa svētīšanu. Tēvs Sergijs noturēja diev-kalpojumu, un, kad viņš iznāca, dziedādams slavu pie sava priekšteča kapa, sagrīļojās un būtu nokritis, ja aiz viņa stāvošais tirgonis un mūks, kas izpildīja diakona pienākumus, nesatvertu viņu.

— Kas jums kaiš? Tētiņ Sergij! Dārgais! Ak kungs! — atskanēja sieviešu balsis. — Nobālējāt kā drēbe.

Taču tēvs Sergijs tūliņ saņēmās un, lai gan bija ļoti bāls, atstūma no sevis tirgoni un diakonu un turpināja dziedāt. Tēvs Serapions, diakons, ķesteri un kundzene Sofja Ivanovna, kas dzīvoja pie celles un kopa tēvu Sergiju, sāka lūgt, lai pārtrauc dievkalpojumu.

— Nekas, nekas, — tēvs Sergijs teica, tikko manāmi smaidīdams zem ūsām, — nepārtrauciet dievkalpojumu.

«Jā, tā dara svētie,» viņš nodomāja.

— Svētais! Dieva eņģeli! — tūliņ viņš izdzirdēja aiz-mugurē Sofjas Ivanovnas un vēl tā tirgoņa balsi, kas bija viņu atbalstījis. Viņš nepaklausīja pierunām un turpināja dievkalpojumu. Visi atkal drūzmēdamies sagāja atpakaļ pa gaitenīšiem mazajā baznīcā, un tur, gan mazliet to saīsinājis, tēvs Sergijs pabeidza nakts dievkalpojumu.

Tūliņ pēc dievkalpojuma tēvs Sergijs svētīja visus, kas te stāvēja, un izgāja apsēsties uz soliņa zem vīksnas pie ieejas alā. Viņš gribēja atpūsties, paelpot svaigu gaisu, juta, ka tas nepieciešams, bet, tiklīdz bija izgājis, laužu pūlis metās pie viņa, lūgdams svētību un prasīdams padomu un palīdzību. Tur bija svētceļnieces, kuras mūžam staigāja no vienas svētās vietas uz otru, no viena svētā vīra-pie cita svētā vīra un vienmēr jūsmoja par katru svētumu un katru svēto vīru. Tēvs Sergijs pazina šo parasto, vismazāk reliģiozo, salto, samāksloto tipu; tur bija svētceļnieki, lielāko tiesu atvaļināti zaldāti, kas atjukuši no dzīves vietas, trūkuma cietēji un visvairāk dzērāji veči, kas vazājās no viena klostera uz otru, lai tikai dabūtu paēst; tur bija arī grūtdieņi zemnieki un zemnieces ar savām egoistiskajām prasībām izdziedēt vai arī izšķirt šaubas gluži praktiskos jautājumos — par meitas izprecināšanu, par bodītes nomāšanu, par zemes pirkšanu, — vai arī atlaist grēku par nogulētu vai piegulētu bērnu. Tas viss bija sen zināms un apnicis tēvam Sergijam. Viņš zināja, ka no šiem ļautiņiem neko jaunu neuzzinās, ka tie neizraisīs viņā nekādas reliģiskas jūtas, tomēr viņam patika tos redzēt — kā baru, kuram viņš, viņa svētība, viņa vārds bija vajadzīgs un dārgs, un tāpēc viņš šo baru sajuta kā slogu, un tai pašā laikā viņam tas bija tīkams. Tēvs Serapions jau sāka viņus gaiņāt projām, teikdams, ka tēvs Sergijs noguris, taču viņš, atcerējies evaņģēlija vārdus: «Neliedziet viņiem (bērniem) nākt pie manis,» — un sajūsminājies par sevi, to atceroties, teica, lai viņus laiž klāt.

Viņš piecēlās, piegāja pie margām, kur tie drūzmējās, un sāka svētīt un atbildēt uz viņu jautājumiem tik vājā balsī, ka pats sāka jūsmot par vājo skaņu. Taču, lai kā viņš vēlējās, visus pieņemt nespēja: atkal viņam acīs satumsa, viņš sagrīļojās un pieturējās pie margām. Atkal viņš sajuta, ka asinis pieplūst galvā, un sākumā nobālēja, tad pēkšņi pietvīka.

— Jā, laikam jau jāatliek uz rītu. Es nespēju šodien, — viņš teica un, nosvētījis visus vienkopus, devās pie soliņa. Tirgonis atkal viņu satvēra un zem rokas aizveda un nosēdināja.

— Tēvs! — atskanēja no bara. — Tēvs! Tētiņ! Nepamet mūs. Bez tevis mēs būsim pagalam!

Tirgonis, nosēdinājis tēvu Sergiju uz soliņa zem vīksnas, uzņēmās policista pienākumus un ļoti apņēmīgi dzina ļaudis projām. Tiesa, viņš runāja klusu, tā ka tēvs Sergijs nevarēja sadzirdēt, taču runāja stingri un dusmīgi:

— Vācieties prom, vācieties! Tak jau svētīja, ko jums vēl vajag? Marš! Citādi, nudien, pa kaklu sadošu. Nu, nu! Tu, sievele, apkārt staigule, ej vien, ej. Kurp tu lien? Teicu taču — diezgan. Gan redzēs, ko rīt dievs dos, bet šodien pietiek.

— Tētiņ, tikai ar vienu actiņu viņa sejiņā ieskatīšos, — vecene runāja.

— Es tev ieskatīšos, kur tu lien?

Tēvs Sergijs pamanīja, ka tirgonis rīkojas visai stingri, un vājā balsī teica apkalpotājam, lai nedzen ļaudis

projām. Tēvs Sergijs zināja, ka viņus tomēr aizdzīs, un ļoti vēlējās palikt viens pats un atpūsties, bet apkalpotāju aizsūtīja pateikt, lai radītu iespaidu.

— Labi jau, labi. Es nedzenu, es pierunāju, — tirgonis atbildēja, — viņi jau gatavi nobeigt cilvēku. Viņi taču žēlsirdības nepazīst, viņi tikai par sevi domā. Nevar, jau teicu. Ej. Rīt.

Un tirgonis visus aizdzina.

Tirgonis centās arī tāpēc, ka viņš cienīja kārtību un viņam patika ļaudis dzenāt, tiem pāri darīt, bet galvenais tāpēc, ka tēvs Sergijs viņam bija vajadzīgs. Viņš bija atraitnis, viņam bija viena pati meita, slima, kas negribēja precēties, un viņš bija nobraucis tūkstoš četri simti verstu un atvedis to, lai tēvs Sergijs dziedinātu. Divu gadu laikā, kamēr šī meita slimoja, viņš to bija ārstējis dažādās vietās. Sākumā guberņas pilsētā universitātes klīnikā — nepalīdzēja; pēc tam vadāja pie kāda zemnieka uz Samaras guberņu — kļuva drusku labāk; tad veda pie Maskavas ārsta, izdeva daudz naudas — neko nepalīdzēja. Tagad viņam bija iestāstīts, ka tēvs Sergijs dziedinot, un nu viņš to bija atvedis šurp. Un tā, kad tirgonis visus ļaudis bija aiztriecis, viņš piegāja pie tēva Sergija un bez kādiem priekšvārdiem, nometies uz ceļiem, skaļā balsī teica:

— Svētais tēvs, svētī manu sirdzēju meitu, lai tā izve-seļotos no sāpju indeves. Uzdrīkstos nokrist pie tavām svētajām kājām. — Un viņš riekšavā salika vienu roku otrai virsū. Visu to tirgonis izdarīja un pateica tā, it kā darītu ko skaidri un cieši ar likumu un paražu nosacītu, it kā tiešļ tā un ne citādi vajadzētu lūgt un būtu jālūdz par meitas izdziedināšanu. Viņš to izdarīja ar tādu pārliecību, ka pat tēvam Sergijam šķita — tieši tā pienākas runāt un darīt. Tomēr viņš tam lika piecelties un pastāstīt, kas meitai īsti kait. Tirgonis pastāstīja, ka viņa meita, divdesmit divus gadus veca jaunava, saslimusi pirms diviem gadiem pēc mātes pēkšņās nāves, — ievaidējusies, kā viņš izteicās, un kopš tās dienas palikusi tāda kā ķerta. Un nu viņš meitu vedis tūkstoš četri simti verstu, un tā gaida viesnīcā, kad tēvs Sergijs liks to atvest. Dienu viņa neiet laukā, baidās gaismas, bet var iziet tikai pēc saules rieta.

— Ko, vai tad viņa tik nevarīga? — tēvs Sergijs jautāja.

— Nē, nekādas sevišķas nevarības nemanu, ir diezgan kupla, bet tikai nerastēniķe, kā ārsts teica. Ja tēvs Sergijs liktu tagad viņu atvest, es vienā rāvienā aizskrietu. Svētais tēvs, atdzīviniet tēva sirdi, atjaunojiet viņa dzimtu — ar savām lūgšanām glābiet manu sirgstošo meitu.

Un tirgonis atkal visā sparā nokrita uz ceļiem un, sāniski noliecis galvu uz abām riekšavā saņemtajām rokām, sastinga. Tēvs Sergijs atkal lika viņam piecelties un, iedomājis par to, cik grūta viņa darbība un ka tomēr viņš to pacietīgi pilda, smagi nopūtās un, mirkli klusējis, teica:

— Labi, atvediet viņu vakarā. Es lūgšu par viņu, bet tagad esmu noguris. — Un viņš aizvēra acis. — Es tad kādu aizsūtīšu.

Tirgonis, uz pirkstu galiem soļodams pa granti, tā ka zābaki vēl stiprāk čīkstēja, aizgāja, un tēvs Sergijs palika viens pats.

Visu tēva Sergija dzīvi piepildīja dievkalpojumi un apmeklētāji, bet šī diena bija sevišķi smaga. No rīta viņu apmeklēja svarīgs augstmanis, kas bija atbrauci® un ilgi sarunājās; pēc tā atnāca kāda kundze ar dēlu Šis dēls bija jauns profesors, neticīgs, kuru māte, būdama kvēli reliģioza un uzticīga tēvam Sergijam, bija atvedusi šurp un pierunājusi tēvu Sergiju parunāt ar dēlu. Saruna bija ļoti grūta. Jaunais cilvēks, acirn redzot, negribēja ielaisties strīdā ar mūku, piekrita viņam ii visur, kā vājam cilvēkam, bet tēvs Sergijs redzēja, ka jauneklis netic un tomēr viņam ir labi, viegli un mierīgi. Tēvs Sergijs tagad ar nepatiku atcerējās šo sarunu.

— Vai ēdīsiet, tētiņ? — apkalpotājs jautāja.

-— Jā, kaut ko atnesiet.

Apkalpotājs aizgāļa uz celli, kas bija uzcelta solu desmit attālumā no alas, un tēvs Sergijs palika viens uz soliņa.

Jau sen bija pagājis tas laiks, kad tēvs Sergijs dzīvoja viens pats un pats sevi apkopa un pārtika tikai no prosforas un maizes. Jau sen viņam bija pierādījuši, ka viņam nav tiesību atstāt novārtā savu veselību, un viņu baroja ar gavēņa ēdieniem, kas tomēr bija veselīgi. Viņš ēda maz, bet daudz vairāk nekā agrāk un bieži vien ēda ar sevišķu baudu, nevis tā kā agrāk — ar riebumu un grēka apziņu. Tā tas bija arī tagad. Viņš ēda putru, izdzēra tasi tējas un apēda pusīti baltmaizes.

Apkalpotājs aizgāja, un viņš palika viens uz soliņa zem vīksnas.

Bija jauks maija vakars. Lapas bērziem, apsēm, vīk-snām, ievām, ozoliem tikko kā sāka plesties. Ievu krūmi aiz vīksnas bija ziedu pilni un vēl nebira. Lakstīgalas, dažas pavisam tuvu un citas — divas vai trīs lejā krūmos pie upes, pogoja un lakstīja. No upes tālumā bija dzirdama droši vien no darba mājās nākošu stiādnieku dziesma; saule grima aiz meža un ar izkliedu stariem ineta mirgas cauri zaļumam. Visa šī puse bija gaišzaļa, otra, kurā auga vīksna, tumša. Vaboles lidoja, atsitās un krita zemē.

Pēc vakariņām tēvs Sergijs sāka skaitīt lūgšanu no galvas: «Kungs Jēzu Kristu, dieva dēls, apžēlojies par mums,» — bet pēc tam lasīja psalmu un pēkšņi psalma vidū, nez no kurienes radies, zvirbulis nolaidās no krūma zemē, čivinādams un lēkādams pielēca viņam klāt, nez no kā izbijās un aizlidoja. Viņš skaitīja lūgšanu, kurā runāja par savu atteikšanos no pasaules, un steidzās ātrāk pabeigt, lai sūtītu pēc tirgoņa ar slimo meitu: viņa bija tēvu Sergiju ieinteresējusi. Meita viņu interesēja tāpēc, ka tas nozīmēja izklaidēšanos, jaunas sejas parādīšanos, tāpēc, ka'gan tēvs, gan meita uzskatīja viņu par dieva vīru, par tādu, kura lūgšana piepildās. Viņš gan to noliedza, taču sirds dziļumos sevi uzskatīja par tādu.

Viņš bieži brīnījās, kā tas noticis, ka viņš, Stepans Kasatskis, kļuvis par tādu neparastu dieva vīru un taisni brīnumdari, bet par to, ka viņš tāds bija, šaubu nevarēja būt: viņš nevarēja neticēt tiem brīnumiem, kurus pats bija redzējis, sākot ar vārguli zēnu un beidzot ar večiņu, kam viņa lūgšana atdeva redzi.

Lai ari cik dīvaini, tomēr tas tā bija. Tā nu tirgoņa meita viņu interesēja tāpēc, ka viņa bija sveša, ka ticēja viņam, un vēl tāpēc, ka atkal radās gadījums apliecināt savu dziedniecisko spēku un savu slavu. «Brauc no tūkstoš verstu attāluma, avīzēs raksta, valdnieks zina, Eiropā, neticīgajā Eiropā zina,» viņš domāja. Un pēkšņi viņam kļuva kauns par savu godkārību un viņš atkal sāka lūgt dievu. «Kungs, debesu valdniek, mierinātāj, dvēseles patiesība, nāc iemājo un šķīstī no ļauna un glāb, žēlīgais dievs, mūsu dvēseles. Šķīstī no pasaulīgās slavas apgrēcības, kas mani sagrābusi,» viņš atkārtoja un atcerējās, cik reizes to lūdzies un cik veltīgas šai ziņā līdz šim bijušas viņa lūgšanas: viņa lūgšanas darīja brīnumus citiem, bet sev viņš nejaudāja no dieva izlūgt atbrīvošanu no šīs zemiskās kaislības.

Sergijs atcerējās savas lūgšanas vientulības sākumā, kad lūdza dāvāt skaidrību, pazemību un mīlestību, un to, ka viņam toreiz šķita, it kā dievs uzklausa viņa lūgšanas, viņš bija šķīsts un nocirta pirkstu, un viņš pacēla sagrumbojušos pirksta stumbeni un noskūpstīja to; viņam šķita, ka bija pazemīgs taisni toreiz, kad pats vienmēr juta riebumu pret sevi grēcīguma dēļ, Sergijam šķita, ka toreiz viņā bija arī mīlestība, kad atcerējās, ar kādu jūsmu viņš toreiz saņēma večuku, kas bija atnācis pie viņa, piedzērušu zaldātu, kurš prasīja naudu, un viņu. Bet tagad? Un viņš jautāja sev: vai mīl kādu, vai mīl Sofju Ivanovnu, tēvu Serapionu, vai ir jutis mīlestību uz visiem tiem, kas tagad viņu apmeklējuši, uz to skoloto jaunekli, ar kuru tik pamācoši sarunājās, rūpēdamies tikai par to, lai parādītu savu gudrību un to, ka nav atpalicis izglītībā. Sergijam bija patīkama, vajadzīga viņu mīlestība, bet viņš pret šiem ļaudīm mīlestību nejuta. Tagad viņā nebija mīlestības, nebija pazemības, nebija skaidrības.

Viņam bija patīkami uzzināt, ka tirgoņa meitai div-desmit divi gadi, un gribējās zināt, vai viņa skaista. Jautādams par tās vājumu, viņš tieši gribēja zināt, vai viņai piemīt sievietes pievilcība vai ne.

«Vai patiesi esmu tā pagrimis?» viņš domāja.-«Kungs, palīdzi man, stiprini mani, mans kungs un mans dievs.» — Un viņš salika rokas un sāka lūgt dievu. Lakstīgalas pogoja. Vabole atsitās pret viņu un sāka rāpot pa pakausi. Viņš to nometa zemē. «Bet vai viņš maz ir? Kas iad, ja es klauvēju pie durvīm, kas aizslēgtas no ārpuses … Atslēga durvīm priekšā, un es varētu to redzēt. Šī atslēga ir lakstīgalas, vaboles, daba. Varbūt jauneklim taisnība.» Un viņš sāka skaļi skaitīt lūgšanu un ilgi skaitīja, kamēr šīs domas pazuda un viņš jutās atkal mierīgs un drošs. Viņš pazvanīja ar zvaniņu un iznākušajam apkalpotājam teica, lai tagad atnāk tas tirgonis ar savu meitu.

Tirgonis pie rokas atveda meitu, ieveda cellē un tūliņ aizgāja.

Meita bija gaišmate, ārkārtīgi balta, bāla, pilnīga, ļoti rāma ar izbiedētu, bērnišķīgu seju un ļoti attīstītām sie-višķīgām formām. Tēvs Sergijs palika uz soliņa pie ieejas. Kad meitene gāja garām un apstājās viņam blakus un viņš to svētīja, viņu sagrāba šausmas par to, kā bija apskatījis viņas miesu. Viņa pagāja garām, bet viņš jutās sadzelts. Pēc sejas viņš redzēja, ka viņa ir juteklīga un plānprāte. Viņš piecēlās un iegāja cellē. Meita sēdēja uz ķebļa, viņu gaidīdama.

Kad viņš iegāja, tā piecēlās.

— Es gribu iet pie tētiņa, — viņa teica.

— Nebaidies, — viņš sacīja. — Kas tev sāp?

— Viss man sāp, — viņa atbildēja, un pēkšņi tās seju apgaismoja smaids.

— Tu būsi vesela, — viņš teica. — Lūdz dievu!

— Ko tur lūgt, es lūdzu, nekas nepalīdz. — Un viņa joprojām smaidīja. — Jūs gan aizlūdziet par mani un rokas man uzlieciet. Es jūs sapnī redzēju.

— Kā"— redzēji?

— Redzēju, ka jūs, lūk, tā man rociņu uzlikāt uz krūtīm. — Marja paņēma viņa roku un piespieda to pie savām krūtīm. — Lūk, te.

Viņš atdeva tai savu labo roku.

— Kā tevi sauc? — viņš jautāja, drebēdams pie visas miesas un juzdams, ka ir uzvarēts, ka iekāre jau izlauzušies un viņš pār to vairs nevalda.

— Marja. Un tad?

Viņa paņēma Sergija roku un noskūpstīja to, bet tad ar vienu roku apņēma viņu ap vidu un piespieda sev klāt.

— Ko tu dari? — viņš iesaucās. — Marja! Tu esi sātans.

— Kazi, varbūt ne.

Un viņa, to apkampdama, ar to apsēdās uz gultas.

Rītausmā viņš izgāja uz lievenēm.

«Vai patiesi tas viss ir noticis? Tēvs atnāks. Viņa izstāstīs. Viņa ir sātans. Bet ko es darīšu? Lūk, tur tas cirvis, ar kuru cirtu pirkstu.» Viņš satvēra cirvi un gāja uz celli.

Apkalpotājs viņu satika.

— Vai liksiet malku paskaldīt? Lūdzu, dodiet cirvi.

Viņš atdeva cirvi. Iegāja cellē. Viņa gulēja aizmigusi. Ar šausmām Sergijs paskatījās viņā. Iegāja tālāk cellē, paņēma zemnieka drānas, apģērbās, paņēma šķēres, ap-cirpa matus un pa taciņu nogāja no kalna lejā pie upes, pie kuras nebija bijis jau četrus gadus.

Gar upi vijās ceļš; Sergijs devās pa to un soļoja līdz pusdienai. Pusdienas laikā iegāja rudzos un apgūlās. Pret vakaru viņš atnāca līdz sādžai pie upes. Iekšā negāja, bet palika uz upes kraujas.

Bija agrs rīts, pusstundu pirms saules lēkta. Visa ap-kārtne bija pelēka un drūma, un no vakariem pūta auksts pirmsausmas vējš. «Jā, jādara gals. Dieva nav. Kā padarīt galu? A^esties lejā? Protu peldēt, nenoslīkšu. Pakārties? Jā, te ir josta, un tur pie zara.» Tas šķita tik iespējami un tuvu, ka viņu pārņēma šausmas. Gribēja, kā parasti izmisuma brīžos, pielūgt dievu. Bet nebija ko pielūgt. Dieva nebija. Viņš gulēja, atbalstījies uz rokas. Un pēkšņi viņam tik ļoti uznāca miegs, ka nespēja vairs noturēt galvu rokā, viņš izstiepa roku, uzlika uz tās galvu un tūliņ aizmiga. Taču šis miegs ilga tikai mirkli, viņš tūliņ atmostas un redz it kā sapni, it kā kavējas atmiņās.

Viņš redz sevi gandrīz vēl kā bērnu mātes mājā uz laukiem. Pie mājas piebrauc rati, un no tiem izkāpj tēvocis Nikolajs Sergejevičs ar milzīgu, lāpstveidīgu, melnu bārdu, un viņam līdz sīka meitenīte Pašeņka ar lielām, rāmārn acīm un žēlabainu, kautrīgu seju. Un tā nu viņu, zēnu, sabiedrībā atved šo Pašeņku. Ar meiteni jārotaļājas, taču tas ir garlaicīgi. Viņa ir dumja. Viss beidzas ar to, ka meiteni sāk zobot, piespiež, lai viņa parāda, kā prot peldēt. Viņa nogulstas uz grīdas un te rāda. Visi smejas, apceļ viņu kā muļķīti. Viņa to redz, pietvīkst sarkaniem plankumiem un kļūst nožēlojama, tik nožēlojama, ka ir kauns un nekad nevar aizmirst šo viņas greizo, labo, padevīgo smaidu. Sergijs atceras, kad viņš redzēja Pašeņku pēc tam. Viņš to redzēja daudz vēlāk, pirms iestāšanās klosterī. Viņa bija apprecējusies ar kādu muižnieku, kas izputināja visu viņas īpašumu un sita viņu. Viņai bija divi bērni: dēls un meita. Dēls nomira mazotnē.

Sergijs atcerējās, kā viņš redzēja Pašeņku nelaimīgu. Pēc tam viņš to redzēja klosterī kā atraitni. Viņa bija tāda pati — nevar teikt, ka dumja, bet bez gaumes, niecīga un nožēlojama. Viņa bija atbraukusi ar meitu un tās līgavaini. Viņi jau bija nabadzīgi. Pēc tam viņš dzirdēja, ka tā dzīvojot kaut kur apriņķa pilsētā un esot ļoti nabadzīga. «Kāpēc gan es domāju par viņu?» viņš jautāja sev. Bet nespēja nedomāt. «Kur viņa ir tagad? Kas ar viņu noticis? Vai viņa vēl arvien nelaimīga, kāda bija toreiz, kad uz grīdas rādīja, kā peld? Bet ko es par viņu domāju? Ko es tā kavējos? Jādara gals.»

Un viņu atkal sagrāba šausmas, un atkal, lai paglābtos no šīs domas, viņš sāka domāt par Pašeņku.

Tā Sergijs ilgi gulēja, domādams gan par nepieciešamību padarīt galu, gan par Pašeņku. Pašeņka viņam šķita glābiņš. Beidzot viņš aizmiga. Sapnī viņš redzēja eņģeli, kas atnāca pie viņa un teica: «Ej pie Pašeņkas un uzzini no viņas, kas tev jādara, kāds ir tavs grēks un kur tavs glābiņš.»

Sergijs pamodās un, nolēmis, ka šo parādību sūtījis dievs, kļuva priecīgs un nolēma darīt to, kas bija teikts parādībā. Viņš zināja pilsētu, kurā viņa dzīvo — tas bija trīssimt verstu no šejienes, — un devās turp.

VIII

Pašeņka sen vairs nebija Pašeņka, bet izdilusi, grum-baina vecenīte Praskovja Mihailovna — neveiksminieka, dzērāja ierēdņa Maurikjeva sievasmāte. Viņa dzīvoja tanī apriņķa pilsētā, kurā znotam bijusi pēdējā vieta, un tur uzturēja ģimeni: gan meitu, gan arī pašu slimo neirastēniķi znotu, gan piecus mazbērnus. Uzturēja ar to, ka tirgoņu meitām mācīja muziķu par piecdesmit kapeikām stundā. Dienā dažreiz bija četras, dažreiz piecas stundas, tā ka mēnesī sanāca ap sešdesmit rubļu. Tā arī pagaidām viņi dzīvoja, gaidīdami vietu. Praskovja Mihailovna bija aizsūtījusi vēstules visiem saviem radiem un paziņām, tai skaitā arī Sergijam, lūgdama vietu. Bet šo vēstuli viņš vairs nesaņēma.

Bija sestdiena, un Praskovja Mihailovna pati iejauca smalkmaizes mīklu ar rozīnēm, kuru tik labi prata gatavot dzimtļaužu pavārs viņas tēva mājā. Praskovja Mihailovna rīt, kā pie svētkiem, gribēja pacienāt mazbērnus.

Viņas meita Maša auklēja mazāko, vecākie — zēns un meitene — bija skolā. Znots nebija gulējis nakti un tagad aizmiga. Praskovja Mihailovna vakar ilgi nebija gājusi pie miera, cenzdamās remdināt meitas dusmas uz vīru.

Viņa redzēja, ka znots ir vājš cilvēks, ka viņš nespēj runāt un dzīvot citādi, redzēja, ka sievas pārmetumi viņam nepalīdzēs, un pielika visas pūles, lai tos izlīdzinātu, lai nebūtu pārmetumu, lai nebūtu ļaunuma. Viņa gandrīz fiziski nespēja paciest nelabas attiecības starp cilvēkiem. Viņai bija pilnīgi skaidrs, ka no tā nekas labāks nevar iznākt, bet gan viss būs ļaunāk. Patiesībā viņa par to nemaz nedomāja, viņa vienkārši cieta, redzot ļaunumu, tāpat kā viņai nepatika nelaba smaka, skaļš troksnis, sitieni.

Viņa tikko bija gudri mācījusi Lukerjai, kā iejaukt ieraugu, kad Miša, sešus gadus vecais mazdēls, salāpītam zeķītēm līkajās kājiņās, priekšautiņā izbijies ieskrēja virtuvē.

— Vecomāt, tevi meklē briesmīgs vecis.

Lukerja paskatījās.

— Jā, nez kāds svētceļnieks, kundze.

Praskovja Mihailovna noslaucīja savus vājos elkoņus vienu pret otru un rokas priekšautā un jau gribēja doties istabā pēc maka, lai iedotu piecas kapeikas, bet tad atce-rējās, ka nav mazāk par desmit kapeikām, nolēma iedot maizi un atgriezās pie skapja, taču pēkšņi pietvīka, atcerēdamās, ka viņai bija kļuvis žēl, un, likusi Lukerjai nogriezt maizes riecienu, pati devās vēl pēc desmit ka-peikām. «Tas tev par sodu,» viņa sev teica, «dod divtik.»

Viņa kā vienu, tā otru pasniedza svētceļniekam, un, kad bija pasniegusi, vairs ne tikai kā nelepojās par savu devīgumu, bet, gluži otrādi, nokaunējās, ka dod tik maz. Tik ievērojams izskatījās svētceļnieks.

Lai gan viņš trīssimt verstu bija nogājis kājām, dāvanas lūgdams, bija noplīsis, novājējis un nomelnējis, mati viņam bija apcirpti, zemnieka cepure galvā un tādi paši zābaki kājās, lai gan viņš pazemīgi klanījās, Sergijam vēl arvien bija tas pats ievērojamais izskats, kas tik ļoti saistīja pie viņa. Bet Praskovja Mihailovna viņu nepazina. Un viņa jau arī nevarēja to pazīt, neredzējusi gandrīz trīsdesmit gadu.

— Nenopeliet, tētiņ. Varbūt gribat ēst?

Viņš paņēma naudu un maizi. Un Praskovja Mihailovna brīnījās, kāpēc viņš neiet projām, bet raugas viņa.

— Pašeņka. Es pie tevis atnācu. Pieņem mani.

Skaistās, melnās acis cieši un lūdzoši raudzījās viņā

un iemirdzējās aiz asarām. Zem iesirmajām ūsām želi iedrebējās lūpas.

Praskovja Mihailovna satvēra izdēdējušās krūtis, atvēra muti un pamira, raudzīdamās svētceļniekā.

— Nē, nevar būt! Stjopa! Sergijs! Tēvs Sergijs.

— Jā, viņš pats vien ir, — klusu izteica Sergijs. — Tikai ne Sergijs, ne tēvs Sergijs, bet lielais grecinieks Stepans Kasatskis, pazudušais, lielais grecinieks. Pieņem, palīdzi man.

— Nē, tas nevar būt, kā tad jūs tā zemojaties? Bet iesim taču iekšā.

Viņa pastiepa roku, taču viņš to nesaņema un gāja viņai nopakaļ.

Bet kur lai ved? Dzīvoklītis bija maziņš. Sākumā viņai ierādīja mazītiņu istabiņu, gandrīz kā kambarīti, bet tad viņa arī to atdeva meitai. Un tagad tur sēdēja Masa, šūpodama zīdaini.

— Apsēdieties te, es tūliņ, — viņa teica Sergijam, no rādīdama uz solu virtuvē.

Sergijs tūliņ apsēdās un, acīm redzot, jau ar pierastu kustību noņēma somu, sākumā no viena pleca, pēc tam no otra.

— Vai dieviņ, vai dieviņ tētiņ, tā zemoties! Tāda slava un nu.. .

Sergijs neatbildēja, bet tikai lēnprātīgi smaidīja, no-vietodams somu sev blakus.

— Maša, vai zini, kas tas ir?

Un Praskovja Mihailovna čukstēdama pastāstīja meitai, kas ir Sergijs, un viņas abas iznesa gultu un šūpuli no kambarīša, atbrīvodamas to Sergijam.

Praskovja Mihailovna ieveda Sergiju kambarītī.

— Lūk, šeit atpūtieties. Neņemiet ļaunā. Bet man jāiet.

— Uz kurieni?

— Es te stundas pasniedzu, kauns pat teikt — mācu muziķu.

— Muziķa — tas ir labi. Tikai redzat, Praskovja Mi-hailovna, es pie jums lieti atnācu. Kad es varēšu ar jums parunāties?

— Būšu laimīga. Vai vakarā var?

— Var, tikai vēl lūgums: nestāstiet, kas es esmu. Es tikai jums atklājos. Neviens nezina, kur esmu aizgājis. Tā vajag.

— Vai, un es pateicu meitai.

— Palūdziet viņu nestāstīt.

Sergijs novilka zābakus, atgūlās un tūliņ aizmiga pēc negulētās nakts un četrdesmit verstu noiešanas.

Kad Praskovja Mihailovna atgriezās, Sergijs sēdēja savā kambarītī un gaidīja viņu. Viņš nebija nācis pie pusdienu galda, bet paēda zupu un biezeni, ko viņam te ienesa Lukerja.

— Kā tad tu agrāk atnāci, nekā solījies? — Sergijs teica. — Tagad varēs parunāties?

— Un par ko man tāda laime, ka tāds apmeklētājs ieradies? Es izlaidu stundu. Vēlāk… Arvien sapņoju pie jums aizbraukt, rakstīju jums, un pēkšņi tāda laime.

— Pašeņka! Lūdzu, to, ko es tev tagad teikšu, uzņem kā grēksūdzi, kā vārdus, kurus es nāves stundā saku dieva priekšā. Pašeņka! Es neesmu svēts cilvēks, pat neesmu vienkāršs, parasts cilvēks: esmu grēcinieks, netīrs, riebīgs, apmaldījies, lepns grēcinieks, nezinu, vai ļaunāks par visiem, bet ļaunāks par visļaunākajiem cilvēkiem.

Pašeņka sākumā skatījās, acis iepletusi; viņa ticēja.Pēc tam kad bija pilnīgi noticējusi, pieskārās viņa rokai un, žēli smaidīdama, teica:

— Stiva, varbūt tu pārspīlē?

— Nē. Pašeņka. Esmu izvirtulis, esmu slepkava, esmu dieva zaimotājs un krāpnieks.

— Ak dievs! Kā tad tā? — Praskovja Mihailovna iesaucās.

— Bet jādzīvo. Un es, kas domāju, ka visu zinu, kas mācīju citiem, kā jādzīvo, — es neko nezinu un lūdzu tevi mani pamācīt.

— Ko tu, Stiva tā. Tu zobojies. Kāpēc jūs vienmēr zo-bojaties par mani?

— Nu labi, es zobojos, bet pastāsti, — kā tu dzīvo un kā esi mūžu nodzīvojusi?

— Es? Es taču esmu nodzīvojusi visriebīgāko, visne-lādzīgāko dzīvi, tagad dievs mani soda, un tā arī vajag, es dzīvoju tik slikti, tik slikti .. .

— Bet"kā tu apprecējies? Kā dzīvoji ar vīru?

— Viss bija slikti. Apprecējos — biju iemīlējusies visneglītākā veidā. Tēvs negribēja. Es ne uz ko neklausījos, apprecējos. Laulības dzīvē, kad man vajadzēja vīram palīdzēt, es viņu mocīju ar greizsirdību, kuru nevarēju sevī uzvarēt…

— Viņš esot dzēris, es dzirdēju.

— Jā, bet es taču nemācēju viņu mierināt. Pārmetu viņam. Bet tā bija slimība. Viņš nespēja atturēties, un es tagad atceros, kā neļāvu viņam dzert. Mums notika briesmīgi skandāli.

Viņa raudzījās Kasatskī skaistām acīm, ko atmiņas piepildījušas ar ciešanām.

Kasatskis atcerējās, kā viņam tika stāstīts, ka vīrs sitis Pašeņku. Un tagad, skatīdamies uz viņas vājo, izžuvušo kaklu ar dzīslu mezgliem aiz ausīm un šķipsnu retu, pusē sirmu, pusē brūnganu matu, viņš it kā redzēja, kā tas notika.

— Tad es paliku viena pati ar diviem bērniem bez kādiem līdzekļiem.

— Bet jums taču bija muiža.

— Vēl Vasjam dzīvam esot, mēs to pārdevām un visu … nodzīvojām. Vajadzēja dzīvot, taču es neko nemācēju — kā jau mēs visas, jaunkundzītes. Bet es biju sevišķi vāja, bezpalīdzīga. Tā mēs nodzīvojām pēdējo, es mācīju bērnus — pati mazliet iemācījos klāt. Tad Mitja jau ceturtajā klasē saslima un dievs viņu pieņēma. Maņečka iemīlēja Vaņu — znotu. Nu jā, viņš jau ir labs, tikai nelaimīgs. Slims.

— Māmuļ, — meita pārtrauca viņas stāstu. — Ņemiet Mišu, es taču nevaru pušu plēsties.

Praskovja Mihailovna nodrebēja, piecēlās un, ātri so-ļodama savās nošķiebtajās kurpēs, izgāja pa durvīm un tūliņ pat atgriezās, nesdama divgadīgu zenu, kurš lauzās atpakaļ un ar roķelēm bija satvēris viņas lakatiņu.

— Jā, kur es paliku? Nu jā, viņam te bija laba vieta — un priekšnieks tāds jauks, bet Vaņa nevarēja un aizgāja prom.

— Kas tad viņam vainas?

— Neirastēnija — tā ir briesmīga slimība. Mēs aprunā-jāmies ar citiem, vajadzētu braukt, tikai nav līdzekļu. Es arvien ceru, ka tāpat pāries. Sevišķu sāpju viņam nav, bet…

— Lukerja! — atskanēja viņa balss, dusmīga un vārga. — Vienmēr aizsūta nez kur, kad viņa vajadzīga. Māmuļ! …

— Tūliņ, — Praskovja Mihailovna pārtrauca savu runu. — Viņš vēl nav ēdis pusdienas. Viņš nevar kopā ar mums.

Viņa izgāja, kaut ko tur nokārtoja un atgriezās, slaucī-dama iedegušās, vājās rokas.

— Tā nu es dzīvoju. Arvien sūdzamies, arvien esam neapmierināti, bet, paldies dievam, mazbērni visi jauki, veseli, un dzīvot vēl var. Bet ko nu par mani runāt.

— Bet no kā tad jūs dzīvojat?

— Es mazliet pelnu. Redz, es kādreiz aiz gara laika nodarbojos ar muziķu, bet kā man tagad tā noder.

Viņa turēja mazo roku uz kumodes, pie kuras sēdēja, un, it kā vingrinājumus spēlēdama, cilāja vājos pirkstus.

— Cik tad jums maksā par stundām?

— Maksā gan rubli, gan piecdesmit kapeikas, ir arī par trīsdesmit kapeikām. Viņi visi tik labi pret mani.

— Un kā ar sekmēm? — Kasatskis jautāja, ar acīm tik tikko smaidīdams.

Praskovja Mihailovna pirmajā mirklī nenoticēja jau-tājuma nopietnībai un jautājoši paskatījās viņam acīs.

— Ir arī sekmes. Ir viena lieliska meitene, miesnieka meita. Laba, jauka meitene. Bet, ja es būtu kārtīga sie-viete, tad, protams, ar tēva sakariem atrastu znotam vietu. Taču es neko nepratu un nu esmu viņus novedusi tādā stāvoklī.

— Jā, jā, — Kasatskis teica, galvu noliekdams. — Ka ir, vai jūs, Pašeņka, baznīcas dzīvē ņemat dalību? — viņš jautāja.

— Ak nejautājiet. Tik slikti, tā esmu nolaidusies, kopā ar bērniem gavēju un eju baznīcā, bet dažreiz mēnešiem neeju. Sūtu bērnus vienus pašus.

— Bet kāpēc tad pati neejat?

— Taisnību sakot, — viņa nosarka, — iet noplīsušai kauns nomeitas un mazbērniem, bet nekā jauna nav. Un slinka arī esmu.

— Bet vai mājā lūdzat dievu?

— Lūdzu gan, bet kas nu tā par lugšanu, tā, mehāniski. Zinu, ka vajag citādi, bet nav īstu jūtu, tik vien ir, ka apzinies savu nelietību …

— Jā, jā, tā, tā, — Kasatskis noteica it kā piekrizdams.

— Tūliņ, tūliņ, — viņa atbildēja uz znota saucienu un, uz galvas bizīti sakārtojusi, izgāja no istabas.

Šoreiz viņa ilgi neatgriezās. Kad viņa ienāca, Kasatskis sēdēja, kā sēdējis, elkoņus pret ceļiem atbalstījis un galvu nokāris. Bet somu viņš bija uzlicis mugurā.

Kad viņa ienāca ar skārda lampiņu bez cilindra, viņa pacēla uz viņu savas jaukās, nogurušās acis un dziļi dziļi nopūtās.

— Es viņiem neteicu, kas jūs esat, — viņa nedroši iesāka, — bet tikai teicu, ka svētceļnieks no dižciltīgajiem un ka esmu jūs agrāk pazinusi. Iesim ēdamistabā tēju dzert.

— Nē.. .

— Tad es te ienesīšu.

— Nē, neko nevajag. Lai dievs tevi sarga, Pašeņka. Es iešu. Ja tu žēlo mani, nesaki nevienam, ka esi redzējusi. Zvērinu pie dzīvā dieva: nesaki nevienam. Paldies tev. Es tev būtu līdz zemei paklanījies, bet zinu, ka tas tevi samulsinās. Paldies, piedod, Kristus dēļ.

— Svētījiet.

— Dievs svētīs. Piedod, Kristus dēļ.

Un Sergijs gribēja iet, bet viņa nelaida to un atnesa viņam maizi, barankas un sviestu. Viņš visu paņēma un aizgāja.

Bija tumšs, un viņš nebija aizgājis vēl ne divām mājām garām, kad viņa to pazaudēja no redzes loka un, ka viņš iet, nojēdza tikai pēc tā, ka sāka riet protopopa suns.

«Tad to ir nozīmējis mans sapnis. Pašeņka ir taisni tas, kam man vajadzēja būt un kas es nebiju. Es dzīvoju ļaudīm dieva vārdā, viņa dzīvo dievam, iedomādamās, ka dzīvo ļaudīm. Jā, viens labs darbs, krūze ūdens, kas pasniegta bez domas par atalgojumu, vairāk vērts nekā mana labdarība cilvēku dēļ. Bet bija taču kaut neliela, sirsnīga vēlēšanās kalpot dievam?» viņš jautāja sev un atbildēja: «Jā, bet visu to aptraipīja, visu to pārmāca cilvēku slava. Jā, nav dieva tam, kas dzīvojis kā es, cilvēku slavas dēļ. Meklēšu viņu.»

Un viņš staigāja, kā pirms satikšanās ar Pašeņku, no sādžas uz sādžu, satikdamies un izšķirdamies ar svētceļ

niekiem un svētccļniecēm un lūgdams Kristus vārdā maizi un naktsmāju. Dažreiz viņu bāra nikna saimniece, lamāja piedzēries zemnieks, bet lielāko tiesu viņu ēdināja, dzirdīja, deva pat ceļā līdzi. Viņa kunga izskats dažus noskaņoja viņam par labu. Daži turpretī it kā priecājās par to, ka redz — arī kungs kritis nabadzībā. Bet viņa lēnprātība visus uzvarēja.

257

Bieži vien, atradis mājā evaņģēliju, viņš to lasīja, un ļaudis vienmēr un visur bija aizgrābti un brīnījās, ka dzird ko jaunu, bet reizē ar to sen zināmu, un klausījās viņā.

Ja gadījās kādam pakalpot ar padomu vai ko uzrakstīt, vai palīdzēt izlīgt ķildiniekiem, viņš neredzēja pateicību, jo aizgāja. Un pamazām dievs sāka iemājot viņā.

Reiz viņš gāja ar divām večiņām un zaldātu. Kungs ar kundzi vaļējā ekipāžā ar rikšotāju ilksīs un vīrietis un dāma jāšus apturēja viņus. Kundzes vīrs un meita jāja, bet kundze sēdēja ratos, acīm redzot, ar ceļotāju francūzi.

Viņi apturēja tos, lai parādītu Ies pelerins , kuri aiz krievu tautai piemītošās māņticības nestrādāja, bet staigāja no vienas vietas uz otru.

Viņi sarunājās franciski, domādami, ka tos nesaprot.

— Demandez leur, — francūzis teica, — s'ils sont bien sūrs de ce que leur pelerinage est agrēable ā dieu.

Viņiem jautāja. Večiņas atbildēja:

— Kā dievs pieņems. Ar kājām gan bijām, nez vai būsim ar sirdīm.

Jautāja zaldātam. Viņš atbildēja, ka ir viens pats un viņam nav kur palikt.

Jautāja Kasatskim, — kas viņš ir?

— Dieva kalps.

— Qu'est ce qu'il dit? Je ne rēpond pas.

— II dit qu'il est un serviteur de dieu.

— Ceļa doit ētre un fils de pretre. II a de la race. Avez vous de la peiite monnaie?

Francūzim atradās sīknauda. Un viņš visiem iedeva pa divdesmit kapeikām.

— Mais dites leur que ce n'est pas pour des cierges que je leur donne, mais pour qu,ils se regalent de the; tēja, tēja, — smaidīdams, — pour vous, mon vieux , — viņš teica, uzsizdams ar cimdoto roku Kasatskim uz pleca.

— Lai Kristus ir žēlīgs, — Kasatskis atbildēja, cepuri neuzlikdams un noliekdams savu plikpauraino galvu.

Kasatskim šī tikšanās darīja sevišķu prieku, jo viņš vairs neklausījās cilvēku spriedumos un izdarīja visniecīgāko, visvieglāko — pazemīgi paņēma divdesmit kapeikas un atdeva tās biedram, aklajam nabagam. Jo mazāka nozīme bija cilvēku spriedumam, jo spēcīgāk juta dievu.

Tā Kasatskis nostaigāja astoņus mēnešus, devītajā viņu aizturēja guberņas pilsētā patversmē, kur viņš gulēja pa nakti kopā ar citiem staiguļiem, un kā tādu, kam nav pases, viņu aizveda uz iecirkni. Uz jautājumiem, kur viņa pase un kas viņš tāds, viņš atbildēja, ka pases viņam nav un ka viņš ir dieva kalps. Viņu uzskatīja par klaidoni, tiesāja un aizsūtīja uz Sibīriju.

Sibīrijā viņš apmetās bagāta zemnieka tālo tīrumu būdā un arī tagad dzīvo tur. Viņš strādā pie zemnieka sakņu dārzā, māca bērnus un kopj slimniekus.

DIVAS DAŽĀDAS VĒSTURES VERSIJAS PAR STROPU AR KRIJU JUMTU

pirmo vēstures versiju par stropu ar kriju jumtu uzrakstīja trans historiografs Prupru. Otru versiju uzrakstīja kāda darba bite. Vēsture par stropu ar kriju jumtu, kuru uz-rakstījis trans, sākas ar materiālu un izmantotās literatūras uzskaiti. Materiāli un izmantotā literatūra šāda: Slavenu tranu raksti. Viņa augstības trana Debes, vecākā, sarakstīšanās ar viņa gaišību Kuku, jaunāko. Galma apgādātāju žurnāls. Tranu mutvārdu teikas, dziesmas un romances. Kriminālās un civilās lietas starp traniem un bitēm. Vaboļu, knišļu un svešu stropu tranu ceļojumu apraksti. Statistiskas ziņas par medus daudzumu dažādos stropa dzīves periodos.

Historiografa Prupru vēsture par stropu ar kriju jumtu sākas ar pirmās spietošanas laiku un tranu rašanos. Pēc trana Prupru apraksta šis laiks no 5. jūnija lidz Pēterdienai bijis vislielākā uzplaukuma laiks stropam ar kriju jumtu. Stropa spēks un bagātība tobrīd pievērsusi sev visu citu stropu uzmanību, iekvēlinājusi kaimiņos skaudību un saistījusi slavenus ceļotājus. Un šis strops atradies paša vectēva Aņisima sevišķā gādībā. Tobrīd strādāja visi stropi, strādāja arī kriju jumta stropa iemītnieki; taču stropa ar kriju jumtu galvenā atšķirība un priekšrocība bija tā, ka tas pirmais paspēja laist pasaulē tranus, kas vairoja viņa slavu gan ar iekšējo pārvaldi, gan ārējiem sakariem. Ir vēl tagad un ir bijis daudz nevēsturisku stropu. Viņi dzīvo, paši par to nezinādami, — dzīvo un mirst, un neviens par tiem

neko nezina; bet citādi bija stropā, kam kriju jumts. Ap pulksten diviem, kad darba bites kā nastu nesēji zirgi joprojām darīja savu nemitīgo, parasto, ikdienišķo darbu — nesa medu un bišu maizi bērniem, pirmo reizi izlidoja trani. Tie, kuri vēroja šo izlidojumu, vienbalsīgi apliecina, ka pasaule nav redzējusi lieliskāku skatu par šo. L ieli, melni, pūkaini, tukli trani, cits par citu košāki, parādījās skrejā un nerīkojās vis tā kā darba bites, kuras tūliņ laidās pāri sētai uz mežu un pļavu pēc barības, bet uzšāvās gaisā, griezās riņķī un kā ērgļi lidinājās virs stropiem. Šī skata diženums bija tik pārsteidzošs, ka tanī nevarēja noskatīties bez aizkustinājuma asarām, bet vēl pārsteidzošāka bija skata dziļā nozīme. Izlidojuši no stropa, trani sāka taurēt katrs savu, ikviens pauzdams savu uzskatu par valsts pārvaldīšanas uzdevumiem un par turpmākajām izmaiņām un uzlabojumiem. Sanāksmes uzmanība lielākoties tika pievērsta darba bites stāvoklim un darbībai, kas vienbalsīgi tika atzīta par neapmierinošu un tādu, kas prasa labojumus un pamācības. Sanāksme sadalīja savā starpā dažādas pārvaldes nozares un nekavējoties sāka klāstīt pasākumus, kuriem bija jāsekmē bišu pareizāks darbs. Tūliņ tika izvēlēti priekšnieki, to palīgi, palīgu palīgi: tikumu cenzori, no-vērotāji, tikumības sargi, tiesneši, priesteri, dzejnieki un spriedēji, un viņiem noteica atbilstošu algu un apbalvo-jumu. Pēc vēlētāju un izvēlēto domām, tika izvēlēti vis-izcilākie vīri. Tur bija visas slavenības, viss slaveno ērgļu bars, kas šim laikam bija piešķīruši neizdzēšamu cildenuma zīmogu. Viņi taurēdami ilgi riņķoja stropu priekšā, izgrūstīdami bites, kas laidās pēc barības un nesaprata visa tā svarīgumu, ko darīja viņu labā. Ļoti bieži nepateicīgās bites nemaz nesaprata visu to, kas tika darīts viņu labā, un cita citai pat izteica nepatiku par tranu darbību.

Nākamajā dienā trani ķērās pie savu pienākumu pil-dīšanas. No ārpuses varēja likties, ka viņi dara to pašu, ko agrāk. Bet tas tikai tā šķita nesapratējiem. Viņi darīja svarīgu un grūtu darbu. Minēsim izrakstu no kāda galvenā darboņa dienasgrāmatas: «Esmu vienbalsīgi izvēlēts par strādnieku pareizas laišanās nodibinātāju.

Mani pienākumi visai grūti un sarežģīti, es saprotu, cik tie svarīgi, un tāpēc, spēkus nežēlodams, cenšos tos pildīt jo labāk; taču vienam pašam tas pārāk grūti, un tāpēc aicināju sev palīgā A., jo vairāk tāpēc, ka manas krustmātes brālēns lūdza, lai to iekārtoju darbā. Tāpat es rīkojos arī attieksmē pret B. un D., un G. Arī viņiem vajadzēja palīgus, un tā mēs savā departamentā būsim trīsdesmit seši vai trīsdesmit astoņi. Es padomē paziņoju, ka mūsu darbībai nepieciešamas divas kāres ar medu. Lēmumu par to pieņēma vienbalsīgi, un mēs tūliņ ķērāmies pie savu pienākumu pildīšanas, bet nakti pavadījām, no kārēm ēzdami medu. Medus diezgan garšīgs, bet cerams, ka ar pareizu darbību tā garša pilnveidosies, ja manu projektu pieņems. Nākamajā dienā kopsapulcē es paziņoju savu projektu. «Kungi,» es teicu, «mums vispirms jāpārdomā visi tie pasākumi, ar kuru palīdzību mēs varēsim izstrādāt tos pamatus, uz kuriem balstoties spēsim sastādīt mūsu darbības programas projektu.» Domas dalījās. Debe vecākais, kas bija padomes priekšsēdis, ieteica nobalsot. Taču jautājums par balsošanu izrādījās nepietiekami noskaidrots, un tika nolemts izvēlēt komisiju, ieteicot tai izstrādāt jautājumu par balsošanu un iesniegt to nākamajā sēdē.»

Tikpat cītīgi strādāja arī citi darboņi, un strops, pa-teicoties viņu pūliņiem, uzplauka arvien vairāk un vairāk. Katru dienu priekšnieki — trani izlidoja, riņķoja, apspriezdami un izlemdami svarīgus valsts jautājumus, bet pa nakti atgriezās stropā, aplipa ap šūnām un stiprināja spēkus ar medu, kas bija viņiem sagatavots. Viņu un visa stropa labklājība bija pilnīga. Tiesa, notika neliela pārkārtošanās — daļa darba bišu pēkšņi nez kāpēc uzskatīja par nepieciešamu ar māti izlidot no stropa un apmesties sērmūkšļa zarā. Tāda patvarīga bišu rīcība varētu kaitēt tranu ietekmei, ja viņi tanī pašā laikā, kad notika izlidojums, neattaptos izdot rīkojumu par to, lai bites nevarētu domāt, ka viņas to darījušas aiz savas gribas un bez priekšnieku augstākā norādījuma. Izlidojušais spiets tika pasludināts par izdzītu, bet stropā palikušās bites joprojām bija paklausīgas un rūpējās par savu priekšnieku uzturu. Taču uz augusta beigām parādījās dumpja pazīmes. Reiz trani pēc izlidojuma ieradās pie šūnām un, sev par brīnumu, ieraudzīja, ka tās aizņēmušas darba bites, kuras nelaida viņus klāt. Viņi sašutuši atkāpās un aizlidoja uz citiem stropiem. Bet tur bija tas pats. Viņus neielaida. Acīm redzot, visam bija beigas. Trani izdarīja pēdējo mēģinā-jumu — ielaidās savā stropā, taču bites nelaida viņus augšā, bet notrieca lejā, kur bija auksts un nebija barības. Un tā tas gāja otrajā un trešajā dienā. Trani kļuva vāji, izžuva un cits pēc cita apmira; neviens no viņiem nepazemojās un nesāka strādāt, lai sevi uzturētu.

Bites kaut ko darīja, augšā šūnās dūca, bet, kā raksta tranu vēsturnieki, acīm redzot, te valdīja anarhija un bites gāja bojā bez saviem vadītājiem.

Bišu nepaklausība traniem pazudināja tās. Viņas aiz-gāja bojā. Ar to beidzas kriju jumta stropa vēsture, ko uzrakstījuši trani.

Bites uzrakstītā vēsture nesaskanēja ar šo vēsturi. Bites rakstītajā vēsturē bija teikts, ka stropa dzīve sākusies agrā pavasarī, kad strops izlikts saulē un bites tūliņ iztukšojušās aizlidojušas uz ziedošiem pūpoliem un dūkdamas aplipušas ap tiem, no ziediem uz kājiņām savācot bišu maizi un vēderiņos medu. Pēc bišu vēsturnieka apraksta, bišu dzīve bijusi nepārtraukts darba prieks. Nemitīgi plaukuši ziedi pēc ziediem gan uz ābelēm, gan krūmiem, gan laukos, un bauda, ko sniedzis darbs, savienojusies ar baudu, ko sniegusi ziedošā daba. Stropā, labi baroti, ātri auguši gan darba bišu, gan tranu, gan māšu kāpuri un kanniņas pildījušās ar smar-žīgu medu. Visa kā bija tik daudz un tik bagātīgi, ka vajadzēja atrast jaunu vietu, un bites laida pasaulē tranus, no kuriem viņām uz laiku viens bija vajadzīgs, lai apaugļotu jauno māti, un katram gadījumam izbaroja trīs mātes, lai gan viņām vajadzēja tikai vienu. Iestājās vissvarīgākais laiks — sakarā ar pārāk lielo vairošanos vajadzēja sadalīties. Noritēja rosīgs darbs. Un taisni tobrīd uzradās trani un pēc pusdienas sāka taurēdami lidināties virs stropiem. Bites nemaz nezināja un nedomāja par to, kādu nozīmi sev piedēvēja trani, taču atļāva dzīvot viņiem dīkdienībā un rijībā, tāpēc ka domāja, pirmkārt, viens no viņiem noderēs, otrkārt, visa kā bija daudz, varēja nežēlot pārtiku pat dīkajiem un nevajadzīgajiem traniem. Lūk, ko tanī laikā, kad trani domāja, ka viņi pārvalda bites, kāda no viņām rakstīja savā apcerējumā: «Mūsu kungi nez kāpēc sākuši bizot. Bez jēgas taurēja un riņķoja virs stropiem kādas četras stundas un loti traucēja ļaudīm strādāt. Aizvācas tikai ap pulksten četriem. Neko nedarīdami, visi bija gaužām nomocījušies un tūliņ sāka rīt. Lai jau, dievs ar viņiem. Pietiks visiem. Tikai netik, ka traucē darbā.»

Maija beigās gadījās svarīgs notikums: bites atlaida veco māti uz jaunu valsti, bet pašas palika ar jauno apaugļoto ķēniņieni, kas tūliņ sāka dēt oliņas. Sāka ziedēt liepas, un vajadzēja barot bērnus, kā arī pagūt īsajā ziedēšanas laikā sagādāt medu ziemai. Liepas ziedēja spēcīgi, lietus nenoskaloja ziedus, un bites savāca daudz medus, bet ziemai daudz arī vajadzēja. Taču trani, piedēvēdami sev neesošu nozīmi, domādami, ka viņi vajadzīgi, turpināja aprīt strādnieku sagādāto. Tā tas ilga kādu laiku, bet iekšējās vajadzības pieauga, ziedi beidzās, palika tikai dadži, un bez iepriekšējas norunas un lēmuma visas bites vienā un tai pašā laikā pārstāja laist tranus pie medus, trieca tos zemē un pat sita nost no kājām nekaunīgos un nevajadzīgos. Visi trani tika iznīcināti, un strops ne vien neaizgāja bojā, bet vislabākajā veidā sagatavojās ziemai. Iestājās ziema, bites apklusa, palika savās vietās, glabādamas siltumu bērniem, un atkal sagaidīja pavasari un dzīvesprieku.

VILTOTAIS KUPONS

PIRMĀ DAĻA

I

Fjodors Mihailovičs Smokovņikovs — kamerālpalālas priekšsēdētājs, kas bija neuzpērkami godīgs un ar to lepojās, un drūmi liberāls un nevien brīvdomātājs, bet tāds, kas neieredz katru reliģiozitātes izpausmi, jo viņš to uzskatīja par māņticības palieku, — atgriezās no palātas ārkārtīgi nelabā omā. Gubernators viņam bija atrakstījis visai muļķīgu papīru, no kura varēja izlobīt aizrādījumu, ka Fjodors Mihailovičs rīkojies negodīgi. Fjodors Mihailovičs ļoti noskaitās un tūliņ uzrakstīja atjautīgu un indīgu atbildi.

Mājās Fjodoram Mihailovičam šķita, ka visu dara viņam par spīti.

Pulkstenis bija bez piecām minūtēm pieci. Viņš domāja, ka tūliņ pusdienos, bet pusdienas vēl nebija gatavas. Fjodors Mihailovičs norībināja durvis un iegāja savā istabā. Pie durvīm kāds pieklauvēja. «Kāds nelabais tur dauzās,» viņš nodomāja un uzsauca:

— Kas tur ir?

Istabā ienāca piektās klases ģimnāzists, piecpadsmit gadu vecs zēns, Fjodora Mihailoviča dēls.

— Ko tev vajag?

— Šodien pirmais datums.

— Ko? Naudu?

Bija pieņemts, ka katra meneša pirmaja datumā tevs deva dēlam trīs rubļus naudas izpriecām. Fjodors Mihailovičs sarauca uzacis, paņēma kabatas portfeli, pameklēja un izņēma kuponu par divarpus rubļiem, tad izvilka maciņu ar sudrabu un noskaitīja vēl piecdesmit kapeikas. Dēls klusēja un neņēma.

— Tēt, lūdzu, dod man uz priekšul

— Ko?

— Es nelūgtu, bet esmu aizņēmies uz godavārdu, apsolīju. Es, kā godīgs cilvēks, nevaru … man vajag vēl trīs rubļus, nudien, es vairāk nelūgšu … ne vien nelūgšu, bet vienkārši … lūdzu, tēt.

— Tev tika teikts …

— Jā, tēt, tikai vienreiz . .;

— Tu saņem trīs rubļus naudas, un tev vēl maz. Es tavos gados nesaņēmu ne piecdesmit kapeikas.

— Tagad visi mani biedri vairāk saņem. Petrovs, Ivaņickis saņem piecdesmit rubļu.

— Bet es tev teicu, ja tu tā uzvedīsies, tu kļūsi blēdis. Es teicu.

— Nu, kas par to, ka teicāt. Jūs nekad nejūtat man līdzi, man vajadzēs kļūt par nelieti. Jums ir labi.

— Vācies ārā, palaidni! Ārā!

Fjodors Mihailovičs pielēca kājās un metās pie dēla.

•— Arā! Pērt tādus vajag.

Dēls nobijās un saskaitās, taču saskaitās vairāk nekā nobijās, un, galvu noliecis, ātriem soļiem devās uz durvīm. Fjodors Mihailovičs negribēja viņam sist, tomēr bija priecīgs par savām dusmām un vēl ilgi kliedza lamu vārdus, dēlu pavadīdams.

Kad ienāca istabene un teica, ka pusdienas galdā, Fjodors Mihailovičs piecēlās.

— Beidzot, — viņš noteica. — Man jau ēstgriba pār-gājusi.

Un sapicis devas pusdienās.

Pie galda sieva viņu uzrunāja, bet viņš tik dusmīgi izgrūda īsu atbildi, ka viņa apklusa. Arī dēls nepacēla acis no šķīvja un klusēja. Klusēdami paēda un klusēdami piecēlās un izklīda.

Pēc pusdienas ģimnāzists atgriezās sava istabā, izņēma no kabatas kuponu un sīknaudu un uzmeta galdā, bet pēc tam novilka mundieri, uzvilka svārkus. Sakuma ģimnāzists ķērās pie nodriskātās latīņu gramatikas, tad aiztaisīja durvis ar krampīti, ar roku nostūma naudu no galda atvilktnē, paņēma no atvilktnes čaulītes, piepildīja vienu, aizbāza ar vati un sāka pīpēt.

Pie gramatikas un burtnīcām viņš nosēdēja stundas divas, neko nesaprazdams, tad piecēlās un, papēžus rībi-nādams, sāka staigāt pa istabu un atcerēties visu starp-gadījumu ar tēvu. Viņš atcerējās visus tēva lamu vārdus, sevišķi viņa nikno seju, it kā nupat to dzirdētu un redzētu. «Palaidnis. Pērt vajag.» Un, jo vairāk viņš atcerējās, jo vairāk skaitās uz tēvu. Atcerējās, kā tēvs viņam teica: «Redzu, ka no tevis iznāks blēdis. Ņem vērā.» — «Par blēdi jau jākļūst, ja tā. Viņam labi. Aizmirsis, ka pats jauns bijis. Kādu noziegumu tad esmu izdarījis? Gluži vienkārši — aizgāju uz teātri, nebija naudas, paņēmu no Petjas Grušecka. Kas tur ļauns? Cits būtu pažēlojis, izjautājis, bet šis tikai zina lamāties un par sevi vien domā. Taču, ja viņam kaut kā trūkst, tad bļauj, ka visa māja skan, bet es esmu blēdis. Nē, lai arī viņš ir tēvs, bet es viņu nemīlu. Nezinu, vai visiem ir tāpat, bet es nemīlu.»

Pie durvīm pieklauvēja istabene. Viņa atnesa zīmīti.

— Teica, lai katrā ziņā atbildot.

Zīmītē bija rakstīts: «Jau trešo reizi es tevi lūdzu atdot man sešus rubļus, kurus tu paņēmi, bet tu izlocies. Godīgi cilvēki tā nerīkojas. Lūdzu nekavējoties atsūtīt ar šās zīmītes atnesēju. Man pašam vajadzīgs kā ēst. Vai patiesi tu nekur nevari dabūt?

Raugoties no tā, vai tu atdosi vai neatdosi, tavs nici-nātājs vai cienītājs

Grušeckis.»

«Domā nu. Ir gan cūka. Nevar pagaidīt. Pamēģināšu vēl.»

Mitja devās pie mātes. Tā bija beidzamā cerība. Māte bija laba un neprata atteikt, un viņa varbūt arī palīdzētu, taču šoreiz viņu bija satraukusi mazākā — divus gadus vecā Petjas slimība. Viņa saskaitās uz Mitju par to, ka tas atnāca un sacēla troksni, un tūliņ atteica viņam.

Mitja kaut ko norūca sev zem deguna un devās uz durvīm. Mātei dēla kļuva žēl, un viņa to pasauca atpakaļ.

— Pagaidi, Mitja, — viņa teica. — Man patlaban nav, bet rīt es dabūšu.

Taču Mitja vēl arvien bija dusmīgs uz tēvu.

— Kam man rīt, ja vajag šodien? Ņemiet vērā, es iešu pie biedra.

Viņš aizgāja, durvis aizcirzdams.

«Citas izejas nav, viņš pamācīs, kur ieķīlāt pulksteni.»

Mitja paņēma no atvilktnes kuponu un sīknaudu, uzvilka mēteli un devās pie Mahina.

II

Mahins bija ģimnāzists ar ūsām. Viņš spēlēja kārtis, pazina sievietes, un viņam vienmēr bija nauda. Viņš dzīvoja pie krustmātes. Mitja zināja, ka Mahins ir slikts puisis, taču, kad bija kopā ar to, neviļus tam pakļāvās. Mahins bija mājās un posās uz teātri: viņa netīrajā istabā oda pēc smaržīgajām ziepēm un odekolona.

— Tas, brālīt, ir tīrais nieks, — Mahins teica, kad Mitja izstāstīja viņam savas bēdas, parādīja kuponu un piecdesmit kapeikas un sacīja, ka viņam vajagot deviņus rubļus. — Var arī pulksteni ieķīlāt, bet var vēl labāk, — Mahins klāstīja, vienu aci mirkšķinādams.

— Kā labāk?

— Ļoti vienkārši, — Mahins paņēma kuponu. — Pievilkt vieninieku 2 r. 50 k. priekšā, un būs 12 r. 50 k.

— Bet vai tad tādi mēdz būt?

— Kā"ne, kaut vai uz tūkstoš rubļu banknotēm. Es vienu tādu aizdevu prom.

— Nevar būt.

— Nu, vai vilkt? — Mahins jautāja, paņēmis spalvu un izgludinājis kuponu ar kreisās rokas pirkstu.

— Bet tas taču nav labi.

— Blēņas.

«Taisnība gan,» Mitja nodomāja, un viņam atkal ienāca prātā tēva lamas — «blēdis». «Lai tad ar esmu

blēdis.» Viņš paskatījās Mahinam sejā. Mahins raudzījās viņā,, mierīgi smaidīdams.

— Nu, vai vilkt?

— Velc.

Mahins rūpīgi uzvilka vieninieku.

— Tā, un tagad iesim uz veikalu. Tepat uz stūra fotogrāfijās piederumi. Man, starp citu, ietvariņš vaja-dzīgs, lūk, šai personai.

Viņš paņēma fotokartiņu, no kuras raudzījās meiča ar lielām acīm, kupliem matiem un augstām krūtīm.

— Glīts purniņš, ko?

— Jā, jā. Bet kā tad …

— Ļoti vienkārši. Iesim.

Mahins apģērbās, un viņi kopā izgāja.

III

Pie fotogrāfijās veikala durvīm ieskanējās zvaniņš. Ģimnāzisti iegāja, apskatīdami tukšo veikalu ar plauk-tiem, kur stāvēja piederumi, un ar vitrīnām uz letes. Pa dibendurvīm iznāca neglīta sieviete lādzīgu seju un, nostājusies aiz letes, jautāja, ko vajag.

— Ietvariņu, tādu glītāku, kundze.

— Par kādu cenu? — sieviete jautāja, dažāda veida ietvarus ātri un veikli cilādama puscimdos tērptajās ro-kās ar satūkušām pirkstu locītavām. — Sie par piec-desmit kapeikām, tie dārgāki. Bet šis te ir ļoti jauks, jauns fasons, rubli divdesmit.

— Dodiet šo. Bet vai nevar nolaist? Dodiet par rubli.

— Pie mums nekaulējas, — sieviete cienīgi noteica.

— Dievs ar jums, — Mahins atbildēja, nolikdams kuponu uz vitrīnas.

— Dodiet ietvaru un naudu, tikai ātrāk. Citādi mēs teātri nokavēsim.

— Gan paspēsiet, — sieviete atbildēja un sāka tuv-redzīgām acīm apskatīt kuponu.

— Jauki izskatīsies šajā ietvariņā, vai ne? — Mahins teica, vērsdamies pie Mitjas.

— Vai jums nav citas naudas? — pārdevēja vaicāja.

— Tur jau ir tas posts, ka nav. Man iedeva tēvs, vajag taču izmainīt.

— Vai tiešām nav rublis divdesmit?

— Ir piecdesmit kapeikas. Ko, vai jūs baidāties, ka mēs jūs krāpjam ar viltotu naudu?

— Nē, es neko.

— Dodiet atpakaļ. A'\ēs izmainīsim.

— Cik tad jums pienākas?

— Iznāk, ka vienpadsmit ar kapeikām.

Pārdevēja paklikšķināja skaitīkļus, atslēdza pulti,

izņēma desmitrubju zīmi un, parakņājusies ar roku sīk-naudā, saskaitīja sešas divdesmit kapeikas un divas pieckapeikas.

— Lūdzu, retiniet, — Mahins teica, nesteidzīgi sa-ņemdams naudu.

— Tūliņ.

Pārdevēja ietina un apsēja ar auklu.

Mitja atvilka elpu tikai tad, kad ieejas durvju zvaniņš noskanēja aiz muguras un viņi izgāja uz ielas.

— Te tev būs desmit rubļu, bet šos dod rnan. Es tev atdošu.

Un Mahins aizgāja uz teātri, bet Mitja devās pie Grušecka un norēķinājās ar to.

iv

Stundu pēc ģimnāzistu aiziešanas veikala saimnieks atnāca mājās un sāka skaitīt ieņēmumu.

— Ak (u muļķe tāda! Ir gan muļķe, — viņš sāka kliegt uz sievu, kuponu ieraudzījis un tūliņ pamanījis viltojumu. — Kāpēc tad jāņem kuponi? *

— Bet tu pats, 2eņa, manā klātbūtnē ņēmi un taisni divpadsmit rubļu gabalus, — sieva teica samulsusi, no-bēdājusies un gatava raudāt. — Es pati nezinu, kā viņi, tie ģimnāzisti, mani piekrāpa, — viņa raudāja. — Tāds jauns, glīts cilvēks, šķita tik glauns.

— Glaunā muļķe, — vīrs joprojām lamājās, kasi skai-tīdams. — Ja es ņemu kuponu, tad zinu un redzu, kas tur

rakstīts. Bet tu uz vecumdienām droši vien tikai ģimnā-zistiem purnos raudzījies.

To sieva neizturēja un sadusmojās.

— Vīrietis paliek vīrietis! Citus tiesā, bet, kad pats nospēlē uz kārtīm piecdesmit četrus rubļus, tad nekas.

— Tas ir pavisam kas cits.

— Negribu ar tevi runāt, — sieva atteica, iegāja savā istabā un sāka atcerēties, kā viņas ģimene negribēja, lai viņa precas, uzskatīdama viņas vīru par tādu, kas ieņem daudz zemāku stāvokli, un kā viņa viena pati pastāvēja uz šīm laulībām; atcerējās savu mirušo bērnu, vīra vienaldzību par šo zaudējumu un tā iekvēlojās naidā pret vīru, ka nodomāja, cik labi būtu, ja viņš nomirtu. Taču, to iedomājusi, viņa izbijās no savām jūtām un pasteidzās apģērbties un iziet. Kad vīrs ienāca dzīvoklī, sievas vairs nebija. Viņa, to negaidīdama, bija apģērbusies un viena pati aizgājusi pie pazīstamā franču valodas skolotāja, kurš šodien rīkoja tējas vakaru.

V

Franču valodas skolotājs, Krievijas polis, bija sarīkojis tējas vakaru ar saldiem cepumiem, bet pēc tam viesi apsēdās pie vairākiem galdiem spēlēt vintu.

Fotogrāfijās piederumu tirgotāja sieva apsēdās ar mājastēvu, virsnieku un vecu, kurlu dāmu parūkā, muzikāliju veikala īpašnieka atraitni, veiklu un prasmīgu kāršu spēlētāju. Fotogrāfijās piederumu tirgotāja sievai nāca kārtis. Viņa divas reizes pieteica klājienu. Blakus stāvēja šķīvītis ar vīnogām un bumbieriem, un viņai bija jautrs prāts.

— Ko tad Jevgeņijs Mihailovičs nenāk? — mājasmāte jautāja no otra galda. — Mēs viņu kā piekto pierakstījām.

— Droši vien būs aizrāvies ar rēķiniem, — Jevgeņija Mihailoviča sieva atbildēja, — šodien norēķini par pārtiku, par malku.

Viņa saduga, atcerējusies ķildu ar vīru, un viņas puscimdos tērptās rokas sāka drebēt aiz dusmām.

— Kā vilku piemin, tā vilks klāt, — mājastēvs iesaucās, vērsdamies pie Jevgeņija Mihailoviča, kas nāca iekšā. — Kāpēc tik vēlu?

— Visādas darīšanas, — Jevgeņijs Mihailovičs jautrā balsī atbildēja, rokas berzēdams. Un, sievai par brīnumu, piegāja pie tās un teica:

— Vai zini, es kuponu aizdevu prom.

— Vai patiesi?

— Jā, zemniekam par malku.

Un Jevgeņijs Mihailovičs ar lielu sašutumu visiem pastāstīja, kā nekaunīgi ģimnāzisti piekrāpuši sievu, un viņa pievienoja šim stāstam atsevišķus sīkumus.

— Bet tagad pie kārtīm, — viņš teica, nosēzdamies pie galda, kad pienāca viņa rinda, un sāka jaukt kārtis.

VI

Patiesi, Jevgeņijs Mihailovičs kuponu aizdeva prom zemniekam Ivanam Mironovam par malku.

Ivans Mironovs tirgojās tā: malkas krautuvē pirka vienu asi malkas, izvadāja to pa pilsētu un izkrāva tā, ka no ass iznāca piecas ceturtdaļas, kuras viņš pārdeva par to pašu cenu, cik maksāja ceturtdaļa malkas laukumā. Tanī nelaimīgajā dienā Ivans Mironovs agri no rīta iekrāva astotdaļu un, ātri pārdevis, iekrāva vēl otru astotdaļu un cerēja pārdot, taču vadāja līdz vakaram, pircēju meklēdams, bet neviens negadījās. Viņš visu laiku uzdūrās pieredzējušiem pilsētniekiem, kuri zināja parastos zemnieku — malkas pārdevēju stiķus un neticēja, ka malka vesta no laukiem, lai gan tas dievojās. Mironovs bija izsalcis, nosalis savā nodilušajā puskažociņā un saplīsušajā vadmalas svārkā; sals uz vakaru turējās pie divdesmit grādiem; zirģelis, kuru viņš nežēloja, jo taisījās pārdot ādiniekiem, gluži stājās. Un tā Ivans Mironovs bija gatavs pārdot malku ar zaudējumu, kad ceļā pagadījās Jevgeņijs Mihailovičs, kurš bija gājis uz veikalu pēc tabakas un nu atgriezās mājās.

— Ņemiet, kungs, lēti atdošu. Zirģelis pavisam stājas.

— No kurienes tu esi?

No laukiem. Pašu malka, laba, sausa.

— Pazīstam mēs jūs. Cik prasi?

Ivans Mironovs uzprasīja, tad sāka nolaist un beidzot atdeva par paša cenu.

— Tikai jums, kungs, tāpēc ka nav tālu jāved, — viņš atbildēja.

Jevgeņijs Mihailovičs daudz nekaulējās, priecādamies par iedomu, ka varēs aizdot prom kuponu. Ar pūlēm, pats stumdams pie ilksīm, Ivans Mironovs ieveda malku pa-galmā un izkrāva šķūnī. Sētnieka nebija. Ivans Mironovs sākumā sastomījās un negribēja ņemt kuponu, bet Jev-geņijs Mihailovičs tā iegalvoja un šķita tik liels kungs, ka zemnieks beidzot paņēma.

Pa sētas durvīm iegājis meitistabā, Ivans A^ironovs pārkrustījās, atkausēja lāstekas bārdā, atlocījis kaftāna malu, izvilka ādas maciņu un no turienes astoņi rubļi piecdesmit kapeikas un izdeva ārā, bet kuponu, ietinis papīrītī, ielika makā.

Kā pienākas, kungu tencinājis, Ivans Mironovs, triekdams nevis ar pātagu, bet ar kātu nāvei nolemto, nosarmojušo ādinieku, kas tikko cilāja kājas, tukšā pie-brauca pie traktiera.

Traktierī Ivans Mironovs pasūtīja sev par astoņām kapeikām šņabi un tēju un, apsildījies un pats sasvīdis, vislabākajā omā tērzēja ar sētnieku, kas sēdēja turpat pie viņa galda. Iegrimis valodās, viņš izstāstīja visu par sevi. Pastāstīja, ka ir no Vasiļjevskas sādžas, divpadsmit verstu aiz pilsētas, ka atdalījies no tēva un brāļiem un tagad dzīvo ar sievu un diviem bērniem, no kuriem vecākais iet skolā un vēl neko nepalīdz. Pastāstīja, ka viņš te piemeties iebraucamajā vietā un rīt ies uz zirgu tirgu, pārdos savu kraķi un apskatīsies, bet, ja pagadīsies, nopirks zirdziņu. Pastāstīja, ka viņam iekrājies divdesmitpiecnieks bez viena rubļa un ka puse naudas ir kuponā. Viņš izvilka kuponu un parādīja sētniekam. Tas lasīt neprata, bet teica, ka viņiem gadījies mainīt tādu naudu īrniekiem, ka nauda laba, bet ka gadās arī viltota, un tāpēc ieteica, drošs kas drošs, atdot te pie letes. Ivans Mironovs kuponu iedeva apkalpotājam un lika atnest atlikušo naudu, taču apkalpotājs naudu neatnesa, bet atnāca plikpauris bufetnieks — spīdīgu seju, ar kuponu tuklajā rokā.

— Jūsu nauda neder, — viņš teica, kuponu rādīdams, bet to neatdodams.

— Nauda laba, man kungs to iedeva.

— Tur jau tas āķis, ka nav laba, bet viltota.

— Ja viltota, tad dod šurp.

— Nē, mīlīt, tādus kā jūs vajag mācīt. Tu kopā ar blēžiem noviltoji.

— Dod naudu, tev nav tiesību aizturēt.

— Sidor! Pasauc policistu! — bufetnieks sacīja ap-kalpotājam.

Ivans Mironovs bija iedzēris. Bet tādās reizēs viņš bija nikns. Viņš satvēra bufetnieku aiz apkakles un sāka kliegt:

— Dod atpakaļ, es iešu pie kunga. Es zinu, kur viņš dzīvo.

Bufetnieks rāvās vaļā no Ivana Mironova rokām, un viņa krekls iestirkšķējās.

— Ak, tu tā. Turi viņu ciet!

Apkalpotājs satvēra Ivanu Mironovu, un tūliņ arī ieradās gorodovojs. Kā jau priekšnieks, noklausījies, kas at-gadījies, viņš tūliņ lietu izšķīra.

— Uz iecirkni!

Gorodovojs kuponu ielika kabatas portfelī un Ivanu Mironovu ar visu zirgu aizveda uz iecirkni.

VII

Ivans Mironovs pārgulēja iecirknī ar dzērājiem un zagļiem. Tikai ap dienas vidu viņu izsauca pie apakšiecirkņa uzrauga. Tas viņu nopratināja un aizsūtīja ar gorodovoju pie fotogrāfijās piederumu tirgotāja» Ivans Mironovs bija ielāgojis ielu un māju.

Kad gorodovojs izsauca kungu un parādīja viņam ku-ponu un Ivanu Mironovu, kas apgalvoja, ka šis pats kungs kuponu iedevis, Jevgeņijs Alihailovičs sataisīja pārsteigtu, tad stingru seju.

— Tu jau laikam esi jucis. Pirmo reizi viņu redzu.

— Kungs, negrēko, visi esam mirstīgi, — Ivans Mironovs teica.

— Kas viņam noticis? Tu jau laikam sapņo. Tu būsi kādam citam pārdevis, — Jevgeņijs Mihailovičs runāja. — Bet pagaidiet, iešu sievai pajautāt, vai viņa vakar ņēmusi malku.

Jevgeņijs Mihailovičs izgāja un tūliņ pasauca sētnieku, skaistu, neparasti spēcīgu un veiklu švītu, jautro zelli Vasiliju, un teica viņam, — ja šim jautājot, kur pēdējo reizi ņemta malka, lai sakot, ka krautuvē, bet ka no zemniekiem malka nav pirkta.

— Te kāds zemnieks stāsta, ka es viņam esot iedevis viltotu kuponu. Tas zemnieks ir dulns, pats nezina, ko melš, bet iu esi prātīgs, vīrs. Tā ari saki, ka malku mēs pērkam tikai krautuvē. Bet to es tev jau sen gribēju dot, ko nopirkt svārkus, — Jevgeņijs Mihailovičs piebilda un iedeva sētniekam piecus rubļus.

Vasilijs paņēma naudu, ātri noskatīja naudas zīmi, tad tāpat paraudzījās Jevgeņijam Mihailovičam sejā, sa-purināja matus un mazliet pasmaidīja.

— Zināms, ļaudis ir tīrie nejēgas. Neizglītoti. Nav ko uztraukties. Gan es zināšu, ko teikt.

Lai kā Ivans Mironovs ar asarām acīs lūdza Jevgeņiju Mihailoviču atzīt savu kuponu un sētnieku apliecināt viņa vārdus, abi palika pie sava: nekad nav ņēmuši malku no vezumiem. Un tā gorodovojs aizveda atpakaļ uz iecirkni Ivanu Mironovu, ko apvainoja kupona viltošanā.

Tikai paklausot padomam, ko deva dzērājs skrīveris, kas sēdēja kopā ar viņu, Ivans Mironovs, atdevis piecnieku apakšiecirkņa uzraugam, izkļuva no aresta bez kupona un ar septiņiem rubļiem divdesmit piecu vietā, kuri viņam bija vakar. Ivans Mironovs no šiem septiņiem rubļiem nodzēra trīs un ar sadauzītu seju, pilns kā mārks atbrauca mājās pie sievas.

Sieva bija uz grūtām kājām un slima. Viņa sāka vīru bārt, viņš to atgrūda nost, viņa sāka sist. Viņš, neko neatbildējis, nolikās ar muti uz lāvas un skaļi ieraudājās.

Tikai otrajā rītā sieva saprata, kas noticis, un, noticējusi vīram, ilgi lādēja laupītaju kungu, kas bija piekrāpis

viņas Ivanu. Un Ivans, dzērumu izgulējis, atcerējās, ko viņam ieteica amatnieks, ar kuru vakar bija dzēris, un nolēma iet pie apikāta žēloties.

VIII

Advokāts ķērās pie lietas ne tik daudz naudas dēļ, kuru varēja saņemt, bet gan tāpēc, ka noticēja Ivanam un bija sašutis par to, cik nekaunīgi piemānīts zemnieks.

Tiesā ieradās abas puses, un sētnieks Vasilijs bija liecinieks. Tiesā atkārtojās tas pats. Ivans Mironovs pie-sauca dievu, atgādināja, ka visi esam mirstīgi. Jevgeņijs Mihailovičs, lai gan mocījās, apzinādamies nekrietno rīcību, tagad vairs nevarēja liecības grozīt un ārēji mierīgi turpināja visu noliegt.

Sētnieks Vasilijs saņēma vēl desmit rubļu un ar smaidu mierīgi apgalvoja, ka ne acu galā nav redzējis Ivanu Mironovu. Kad viņam lika zvērēt, viņš, lai gan iekšēji iztrūcies, ārēji mierīgi atkārtoja pieaicinātā večuka garīdznieka teiktos zvēresta vārdus, zvērēja pie krusta un svētā evaņģēlija, ka runās visu patiesību.

Lieta beidzās ar to, ka tiesa noraidīja Ivana Mironova prasību, piesprieda piedzīt no viņa piecus rubļus tiesas izdevumu, kurus Jevgeņijs Mihailovičs viņam augstsirdīgi atlaida. Kad Ivans Mironovs gāja prom, tiesnesis viņam noturēja pamācošu runu, lai viņš turpmāk ir uzmanīgāks un lai neapvaino cienījamus ļaudis, lai ir pateicīgs par to, ka atlaisti tiesas izdevumi un viņu nesauc pie atbildības par apmelošanu, par ko dabūtu nosēdēt cietumā mēnešus trīs.

— Pazemīgi pateicamies, — Ivans Mironovs teica un, pūzdams un galvu grozīdams, izgāja no tiesas zāles.

Šķita, ka Jevgeņijam Mihailovičam un sētniekam Va-silijam viss beidzies labi. Bet tas tikai tā šķita. Notika tas, ko neviens neredzēja, bet kas bija svarīgāks par visu to, ko ļaudis redzēja.

Jau trešais gads, kopš Vasilijs bija aizgājis no sādžas un dzīvoja pilsētā. Ar katru gadu viņš tēvam deva mazāk un mazāk un neņēma pie sevis sievu, jo tā viņam nebija vajadzīga. Viņam šeit pilsētā sievu — un ne vien tādu kā" viņa dubļu lēkšķe — bija cik uziet. Ar katru gadu vairāk un vairāk Vasilijs aizmirsa lauku dzīvi un iepazina pilsētas kārtību. Tur viss bija rupjš, pelēks, nabadzīgs, neglīts, te viss bija smalks, labs, tīrs, bagāts, viss kārtībā. Un viņš arvien vairāk ieņēma galvā, ka lauku ļaudis dzīvo bez jēgas, kā meža zvēri, bet ka te ir īsti cilvēki. Viņš lasīja labu sacerētāju grāmatas, romānus, gāja tautas namā uz izrādēm. Uz laukiem to ne sapnī neredzēsi. Uz laukiem veči saka: dzīvo ar sievu pēc likuma, strādā, neēd lieku, negreznojies, bet te ļaudis ir gudri, mācīti — tātad zina īstos likumus, — dzīvo sev par prieku. Un viss labi..Pirms notikuma ar kuponu Vasilijs neticēja, ka kungiem nav nekāda likuma par to, kā jādzīvo. Viņam visu laiku šķita, ka likums ir, tikai viņš to nezina. Par to, ka nav nekādu likumu un vajag dzīvot sev par prieku, viņu pārliecināja nesenais notikums ar kuponu un, galvenais, viņa viltus liecība, no ku-ras nekas ļauns necēlās, lai gan viņš baidījās; gluži otrādi, viņš toreiz saņēma vēl desmit rubļu. Tā viņš dzīvoja un tā domāja dzīvot arī turpmāk. Sākumā viņš ievilka tikai no īrnieku pirkumiem, bet ar to nepietika visiem viņa izdevumiem, un viņš, kur tik vien varēja, īrnieku dzīvokļos sāka piesavināties naudu un vērtslietas un nozaga maku Jevgeņijam Mihailovičam. Jevgeņijs Mihailovičs viņu pieķēra, bet tiesā nenodeva, tikai atlaida.

Mājās atgriezties Vasilijam negribējās, un viņš palika dzīvot Maskavā ar savu sirdspuķīti, meklēdams vietu. Maz atalgota vieta atradās — pie tirgoņa par sētnieku. Vasilijs iestājās, bet tūliņ otrajā mēnesī tika pieķerts maisu zādzībā. Saimnieks nesūdzēja, bet piekāva un padzina Vasiliju. Pēc šī gadījuma vieta vairāk neatradās, nauda izgāja, pēc tam vajadzēja pārdot drēbes, un beidzot palika tikai noplīsuši svārki, bikses un veci, nonēsāti apavi. Sirdspuķīte viņu pameta. Bet Vasilijs nezaudēja savu mundro, jautro omu un, pavasari sagaidījis, kājām devās mājup..

IX

Pjotrs Nikolajevičs Sventickis, mazs, drukns vīriņš melnās brillēs (viņam sāpēja acis un draudēja pilnīgs aklums), pēc paraduma bija piecēlies pirms gaismas un, izdzēris glāzi tējas, apvilcies vadmalas puskažociņu ar jērādiņu apmali, devās aplūkot saimniecību.

Pjotrs Nikolajevičs kādreiz bija kalpojis muitā un sa-krājis tur astoņpadsmit tūkstošus rubļu. Pirms kādiem divpadsmit gadiem viņš atstāja dienestu ne gluži aiz savas gribas un nopirka nelielu muižu, kuras īpašnieks, jauns muižnieks, bija visu izšķiedis. Pjotrs Nikolajevičs jau dienesta laikā bija precējies. Viņa sieva bija vecas muižnieku dzimtas atvase — nabaga bārene, liela auguma, pilnīga, skaista sieviete, kas nedeva viņam bērnus. Pjotrs Nikolajevičs visos savos pasākumos bija noteikts un neatlaidīgs. Neko nejēgdams saimniecībā (viņš bija poļu šļahtiča dēls), viņš sāka tik labi saimniekot, ka izputinātā muiža ar trīssimt desetīnām pēc desmit gadiem kļuva priekšzīmīga. Visas ēkas viņa muižā, sākot ar māju un beidzot ar labības noliktavu un pat ugunsdzēsības piederumu nojumi, bija stipras, pamatīgas, ar laikā nokrāsotiem skārda jumtiem. Ratnīcā labā kārtībā stāvēja rati, spīļarkli, arkli, ecēšas. Zirglietas bija ieziestas. Zirgi neliela auguma, gandrīz visi no savas audzētavas, bēras spalvas, labi turēti, spēcīgi, visi kā viens. Kuļmašīna strādāja apjumtā piedarbā, barību turēja īpašā šķūnī, kūts virca satecēja mūrētā bedrē. Arī govis bija pašu audzētas, nelielas, bet pienīgas. Cūkas bija angļu šķirnes. Putnu kūts pilna ar sevišķi dējīgām vistām. .Augļu dārzā ābeles nokaļķotas un nokaltušo vietā iestādītas jaunas. Visur manīja saimnieka roku, viss bija stiprs, tīri un kārtīgi uzturēts. Pjotrs Nikolajevičs priecājās par savu saimniecību un lepojās, ka visu to viņš bija sasniedzis nevis ar zemnieku apspiešanu, bet, gluži otrādi, ar ļoti taisnīgu izturēšanos pret viņiem. Viņš pat muižnieku vidū pieturējās pie mēreniem — drīzāk liberāliem nekā konservatīviem ieskatiem un vien-mēr dzimtkungu priekšā aizsargāja ļaudis. Esi ar viņiem labs, un viņi būs labi. Tiesa, viņš nepalaida neievērotus kalpu pārkāpumus un kļūdas, dažreiz pats viņus izgrūstīja, prasīja, lai strādā, bet toties telpas, uzturs bija ļoti labi, algu vienmēr maksaja laikā, un svētkos pacienāja ar šņabi.

Uzmanīgi soļodams pa atkusušo sniegu — tas notika februārī, — Pjotrs Nikolajevičs gar darba zirgu stalli devās uz maju, kur dzīvoja kalpi. Bija vēl tumšs un vēl tumšāks miglas dēļ, bet kalpu mājā spīdēja uguns. Kalpi cēlas augšā. Viņš gribēja tos paskubināt: pēc norīkojuma viņiem vajadzēja braukt ar sešiem zirgiem uz mežu pec pēdējās malkas.

«Kas tad tas?» viņš nodomāja, ieraudzījis atvērtās staļļa durvis.

— Ei, vai tur kāds ir?

Neviens neatsaucās. Pjotrs Nikolajevičs iegāja stallī.

— Ei, vai tur kāds ir?

Neviens neatsaucās. Bija tumšs, zem kājām mīksts, un oda pēc mēsliem. Pa labi no durvīm steliņģī stāvēja jaunu, bēru zirgu pāris. Pjotrs Nikolajevičs pastiepa roku — tukšs. Viņš pabikstīja ar kāju. Vai nav apgulušies? Kāja neko nesataustīja. «Kur tad viņi tos aizveduši?» viņš nodomāja. Jūgt vēl nejūdza, visas ragavas stāvēja ārā. Pjotrs Nikolajevičs izgāja pa durvīm un skaļi uzsauca:

— Ei, Stepan!

Stepans bija priekšstrādnieks. Viņš taisni tai brīdī nāca ārā no kalpu mājas.

— Jā! — Stepans jautri atsaucās. — Vai jūs tas esat, Pjotr Nikolajevič? Tūliņ atnāks puiši.

— Kāpēc jums stallis atvērts?

— Stallis? Nudien nezinu. Ei, Proška, padod lukturi!

Proška atskrēja ar lukturi. Iegāja stallī. Stepans uzreiz saprata.

— Te ir bijuši zagļi, Pjotr Nikolajevič. Atslēga atlauzta.

— Nemels!

— Zirgus aizveduši, laupītāji. Maškas nav, Vanaga nav. Nē, Vanags ir te. Raibā nav. Skaistuļa nav.

Trūka trīs zirgu. Pjotrs Nikolajevičs neko neteica.

Saduga un smagi elpoja.

— Ak, ja es viņu noķertu! Kas sargāja?

— Petjka. Petjka nogulējis.

Pjotrs Nikolajevičs paziņoja policijai, stanovojam, zemstes priekšniekam, izsūtīja kalpus. Zirgus neatrada.

— Riebīgi ļaudis! — Pjotrs Nikolajevičs teica. — Ko izdarījuši? Vai es viņiem labu neesmu darījis? Pagaidi tikai! Laupītāji, visi laupītāji. Tagad es jums parādīšu!

X

Bet zirgi, bēro trijjūgs, jau bija prom. Vienu, Masku, pārdeva čigāniem par astoņpadsmit rubļiem, otru, Raibo, iemainīja zemniekamčetrdesmit verstu tālumā, Skaistuli notrieca un nokāva. Adu pārdeva par trīs rubļiem. Visu to bija vadījis Ivans Mironovs. Viņš bija kalpojis pie Pjotra Nikolajeviča, zināja, kur kas atrodas, un nolēma atdabūt savu naudiņu. Tā arī nozaga zirgus.

Pēc savas nelaimes ar viltoto kuponu Ivans Mironovs ilgi dzēra un nodzertu visu, ja sieva nenoslēptu sakas_, drēbes un citu, ko vien var nodzert. Dzeršanas laikā Ivans Mironovs nemitējās domāt ne vien par savu pāri darītāju, bet arī par visiem kungiem un kundziņiem, kuri no tā vien dzīvo, ka noplicina nabaga ļaudis. Reiz Ivans Mironovs dzēra ar zemniekiem no Podoļskas apkaimes. Un pa ceļam zemnieki dzērumā izstāstīja, kā kādam zemniekam paņēmuši zirgus. Ivans Mironovs sāka lamāt zirgu zagļus par to, ka nodarījuši pāri zemniekam. «Tas ir grēks,» viņš teica, «zemniekam zirdziņš tikpat kā brālis, un tu viņu grūd postā. Ja jau nu ņemt, tad no kungiem. Tie, suņi, to pelnījuši.» Runājās, runājās, un Podoļskas vīri pateica, ka kungiem paņemt zirgus ir grūti. Vajag zināt, kur kas atrodams, un bez sava cilvēka to nevar. Tad Ivans Mironovs atcerējās Sventicki, pie kura bija kalpojis, atcerējās, ka Sventickis pie norēķina atvilcis pusotra rubļa par salauzto ratu tapu, atcerējās arī bēros zirdziņus, ar kuriem strādājis.

Ivans Mironovs devās pie Sventicka, it kā darbu mek-lēdams, bet patiesībā, lai izlūkotu un visu uzzinātu. Un, uzzinājis, ka sarga nav, ka zirgi ir steliņģos stallī, aizveda zagļus un izdarīja, ko nodomājis.

Ar Podoļskas vīriem sadalījis naudu, Ivans Mironovs ar pieciem rubļiem atbrauca mājās. Mājās nebija ko darīt: zirga nebija. Un kopš tā laika Ivans Mironovs sāka pīties ar zirgu zagļiem un čigāniem.

XI

Pjotrs Nikolajevičs Sventickis ar visiem spēkiem pulējās atrast zagli. Bez pašu cilvēka nozagt nevarēja. Un tāpēc viņš sāka turēt aizdomās savējos un, no kalpiem dabūjis zināt, kas tonakt nebija mājās, uzzināja, ka mājās nav bijis Proška Nikolajevs — jauns puisis, tikko no karadienesta pārnācis zaldāts, glīts, veikls zēns, kuru Pjotrs Nikolajevičs ņēma par kučieri, kad izbrauca. Stanovojs bija Pjotra Nikolajeviča draugs, viņš pazina arī ispravņiku, muižniecības maršalu, zemstes priekšnieku un izmeklētāju. Visi viņi bija ciemojušies Sventicka muižā un baudījuši viņa gardos liķierus un sālītās sēnes — baravikas, celmenes un krimildes. Visi viņu žēloja un centās palīdzēt.

— Nu jā, un jūs vēl aizstāvat zemniekus, — stanovojs teica. — Es pareizi teicu, ka viņi ļaunāki par zvēriem. Bez pātagas un rungas ar viņiem neko neiesāksi. Tad jūs domājat, ka Proška — tas, kas jums par kučieri brauc?

— Viņš gan.

— Sauciet viņu šurp!

Prošku pasauca un sāka pratināt:

— Kur biji?

Proška papurināja matus, nozibsnīja ar acīm.

— Mājās.

— Kā tad mājās, visi kalpi saka, ka tu neesot bijis.

— Kā nu gribat.

— Kas man tur ko gribēt. Kur tu biji?

— Mājās.

— Labi. Simtniek, aizved uz iecirkni!

— Kā nu gribat.

Un tā Proška ari nepateica, kur bijis, un nepateica tāpēc, ka nakti pavadīja pie savas draudzenes Parašas un solījās nenodot viņu un nenodeva ari. Pierādījumu nebija. Prošku izlaida. Bet Pjotrs Nikolajevičs bija pārliecināts, ka tas Prokofija darbs, un sāka viņu nīst. Reiz Pjotrs Nikolajevičs, paņēmis Prokofiju par kučieri, aizsūtīja viņu braukt ar maiņas zirgiem. Proška, kā vienmēr, paņēma iebraucamajā vietā divus mērus auzu. Pusotra izbaroja, bet par pusmēru iedzēra. Pjotrs Nikolajevičs to dabūja zināt un nodeva viņu miertiesnesim. Miertiesnesis piesprieda Proškam trīs mēnešus cietuma. Prokofijs bija patmīlīgs. Viņš uzskatīja, ka ir pārāks par visiem citiem, un lepojās ar sevi. Cietums viņu bija pazemojis. Tagad viņš vairs nevarēja lepoties ļaužu priekšā, un viņam tūliņ sašļuka dūša.

No cietuma Proška pārnāca mājās nikns ne tikai pret Pjotru Nikolajeviču, bet pret visu pasauli.

Kā visi teica, Prokofijs pēc cietuma sāka palaisties, slinkoja, dzēra un drīz vien tika pieķerts kādas pilsētnieces drēbju zādzībā un atkal iekļuva cietumā.

Bet Pjotrs Nikolajevičs par zirgiem uzzināja tikai to, ka atradusies bēra zirga āda, kuru viņš atzina par Skaistuļa ādu. Tas, ka zagļi palikuši nesodīti, vēl vairāk kaitināja Pjotru Nikolajeviču. Viņš tagad nevarēja bez dusmām skatīties uz zemniekiem un runāt par viņiem un, kur vien varēja, apspieda viņus.

XII

Lai gan Jevgeņijs Mihailovičs, aizlaidis kuponu, mitējās par to domāt, viņa sieva Marja Vasiļjevna nevarēja piedot ne sev, ka ļāvusi sevi apmānīt, ne vīram par ļaunajiem vārdiem, kurus viņš tai bija teicis, ne, galvenais, tiem diviem nelietīgajiem puikām, kas viņu bija tik veikli piekrāpuši.

Kopš tā laika, kad viņu piekrāpa, Marja Vasiļjevna novēroja visus ģimnāzistus. Reiz viņa satika Mahinu, bet nepazina to, jo tas, ieraudzījis viņu, tā sašķobījās, ka viņa seja pavisam pārvērtās. Bet Mitju Smokovņikovu, sagrūdusies ar to krūtīs,uz ietves nedēļas divas pēc notikuma, viņa tūliņ pazina. Viņa ļāva tam paiet garām un pagriezusies devās nopakaļ. Aizgājusi līdz Mitjas dzīvoklim un uzzinājusi, kā dēls viņš ir, viņa nākamajā dienā devās uz ģimnāziju un priekštelpā satika ticības mācību skolotāju Mihailu Vedenski. Tas jautāja, ko viņai vajag. Viņa atbildēja, ka vēlas satikt direktoru.

— Direktora nav, viņš saslimis; varbūt es varu izlīdzēt — vai viņam pateikt?

Marja Vasiļjevna nolēma visu izstāstīt ticības mācību skolotājam.

Ticības mācību skolotājs Vedenskis bija atraitnis, aka-dēmiķis un ļoti patmīlīgs. Reiz pagājušajā gadā viņš kādā sabiedrībā bija saticis Smokovņikova tēvu un, sadūries ar to sarunā par ticību, kur Smokovņikovs viņu bija sasitis visos punktos un izsmējis, nolēma jo cītīgi uzmanīt dēlu un, atradis, ka tas tikpat vienaldzīgs pret ticības mācību kā viņa neticīgais tēvs, sāka zēnam piesieties un pat izgāza viņu eksāmenā.

Uzzinājis no Marjas Vasiļjevnas, ko izdarījis jaunais Smokovņikovs, Vedenskis jutās apmierināts, saskatīdams te apstiprinājumu savām domām, ka cilvēki, kas neatzīst baznīcas vadību, ir amorāli, un nolēma izmantot šo ga-dījumu, kā viņš centās sev iestāstīt, lai parādītu tās briesmas, kas draud visiem baznīcas atkritējiem, bet sirds dziļumos — lai atriebtos lepnajam un pašpārliecinātajam ateistam.

— Jā, ļoti bēdīgi, ļoti bēdīgi, — tēvs Mihails Vedenskis runāja, ar roku glaudīdams uz krūtīm pakārtā krusta gludos sānus. — Esmu ļoti priecīgs, ka jūs to uzticējāt man; es, kā baznīcas kalps, pacentīšos neatstāt jaunekli bez pamācībām un arī pacentīšos, cik iespējams, mīkstināt mācību.

«Jā, es darīšu tā, kā pieklājas manam amatam,» tēvs Mihails sev teica, domādams, ka viņš, pilnīgi aizmirsis teva nelabvēlību, rūpējas tikai par jaunekļa glābšanu.

Nakamajā dienā ticības mācību stundā tēvs Mihails pastastīja skoleniem visu notikumu ar viltoto kuponu un pateica, ka to izdarījis ģimnāzists.

— Ļauna, apkaunojoša rīcība, — viņš sacīja, — bet liegšanās ir vēl ļaunāka. Ja to izdarījis, kam es neticu, kāds no jums, tad labāk lai viņš atzīstas nekā slēpjas.

Tā runādams, tēvs Mihails cieši skatījās Mitjā Smokovņikovā. Ģimnāzisti, sekodami viņa skatienam, arī raudzījās Smokovņikovā. Mitja sarka, svīda, beidzot apraudājās un izskrēja no klases.

Mitjas māte, to uzzinājusi, no dēla izdibināja visu taisnību un aizsteidzās uz fotogrāfijās piederumu veikalu. Viņa īpašniecei samaksāja divpadsmit rubļu piecdesmit kapeikas un pierunāja noslēpt ģimnāzista vārdu. Dēlam viņa lika visu noliegt un nekādā ziņā neatzities tēvam.

Un patiesi, kad Fjodors Mihailovičs uzzināja par to, kas atgadījies ģimnāzijā, un ataicinātais dēls visu noliedza, viņš devās pie direktora un, izstāstījis visu,_sacīja, ka ticības mācību skolotāja rīcība augstākā mēra nosodāma un viņš to tā neatstās. Direktors ataicināja garīdznieku, un starp viņu un Fjodoru Mihailoviču notika karsta vārdu pārmaiņa.

— Muļķa sieviete apmeloja manu dēlu, tad pati atteicās no saviem vārdiem, bet jūs neatradāt neko labāku kā celt neslavu godīgam, patiesīgam zēnam.

— Neesmu cēlis neslavu un neļaušu jums ar mani tā runāt. Jūs aizmirstat manu amatu.

— Es nospļaujos par jūsu amatu.

— Jūsu nepareizie ieskati, — ticības mācību skolotājs runāja, zodu drebinādams, tā ka drebēja visa viņa retā bārdiņa, — zināmi visai pilsētai.

— Kungi, cienīgtēvs, — direktors mēģināja nomierināt strīdniekus. Taču nomierināt viņus nevarēja.

— Mani amata pienākumi liek man rūpēties par reliģiski tikumisko audzināšanu.

— Pietiek izlikties. Vai tad es nezinu, ka jūs neticat ne dievam, ne velnam!

— Uzskatu par sevis necienīgu runāt ar tādu kungu kā jūs, — tēvs Mihails pateica, apvainojies par Smokovņikovā beidzamajiem vārdiem, it sevišķi tāpēc, ka viņš zināja, ka tie ir patiesi. Viņš bija beidzis garīgās akadēmijas pilnu kursu un tāpēc jau sen vairs neticeja ne pareizticībai, ne tam, ko pats sludināja, viņš ticēja tikai tam, ka visiem ļaudīm jāpiespiež sevi ticēt tam, kam viņš spieda sevi ticēt.

Smokovņikovā viesa sašutumu ne vien ticības mācību skolotāja rīcība, bet, galvenais, atziņa, ka tas labi parāda klerikālu ietekmi, kas pie mums sāk izpausties, un visiem stāstīja par šo gadījumu.

Bet tēvs Vedenskis, redzēdams, ka nihilisms un ateisms nostiprinās ne tikai jaunajā, bet arī vecajā paaudzē, arvien vairāk un vairāk pārliecinājās, ka ar to jācīnās. Jo vairāk viņš pēla Smokovņikovā un citu tādu pašu vīru neticību, jo vairāk pārliecinājās, ka viņa ticība ir stingra un nelokāma, un jo mazāk juta vajadzību pārbaudīt to vai arī saskaņot ar savu dzīvi. Viņa ticība, ko atzina visa apkārtējā sabiedrība, noderēja viņam par ieroci cīņā pret tās noliedzējiem.

Šīs domas, ko viņā izraisīja sadursme ar Smokovņikovu, kopā ar nepatikšanām ģimnāzijā, kas cēlās no Šīs sadursmes, — tas ir, rājiens un aizrādījums, ko viņš saņēma no priekšniecības, — spieda viņu pieņemt lēmumu, kas bija vilinājis jau kopš sievas nāves: iestāties mūku kārtā un izvēlēties to karjeru, kuru bija izvēlējušies daži viņa akadēmijas biedri, no kuriem viens jau bija arhierejs, otrs arhimandrīts, cerībā tikt par bīskapu.

Mācību gada beigās Vedenskis atstāja ģimnāziju, pie-ņēma mūka kārtu ar Misaila vārdu un ļoti ātri dabūja rektora vietu kādas Pievolgas pilsētas seminārā.

XIII

Pa to laiku sētnieks Vasilijs soļoja pa lielceļu uz dien-vidiem.

Pa dienu viņš gāja, bet nakti desmitnieks viņu novietoja kārtējā naktsmītnē. Maizi viņam visur deva, bet dažreiz arī nosēdināja pie vakariņu galda. Kādā sādžā Orlas guberņā, kur viņš gulēja pa nakti, viņam stāstīja, ka tirgonis, kas no muižnieka nomāja dārzu, meklē sargus. Vasilijam bija apnicis lūgt ubagu dāvanas, bet uz māju iet negribējās, un viņš devās pie tirgoņa — dārznieka un nolīga sargāt dārzu par pieciem rubļiem mēnesi.

Dzīve būdā Vasilijam ļoti patika, sevišķi pēc tam, kad ienācās bumbierāboli un no kunga rijas sargi atnesa lielus kūļus svaigu, tikko kā no kuļmašīnas nākušu salmu. Guli tikai visu dienu uz svaigiem, smaržīgiem salmiem blakus kritušu vasaras un ziemas ābolu kaudzēm, vēl smaržīgākām nekā salmi, raugies, vai bērni nav ielavījušies pēc āboliem, svilpo un dziedi dziesmas. Bet dziedātājs Vasilijs bija liels. Un balss arī viņam bija laba. No sādžas atnāk meitas un sievas pēc āboliem. Vasilijs ar viņām pajoko, kura vairāk patīk, tai iedod vairāk ābolu par olām vai naudu, un atkal var gulēt, tikai jāiet paēst brokastis, pusdienas, vakariņas.

Vasilijam bija tikai viens rozā krekls un tas pats caurs, kājas basas, bet augums spēcīgs, veselīgs, un, kad putras katlu cēla nost no uguns, Vasilijs ēda par trim, tā ka vecais sargs tikai brīnījās vien. Pa naktīm Vasilijs negulēja un vai nu svilpoja, vai klaigāja un kā kaķis tumsā tālu redzēja Reiz no sadžas bija atnākuši lielie puiši ābolus purināt. Vasilijs piezagās un uzklupa viņiem; viņi gribēja atkauties, taču viņš tos izsvaidīja uz visām pusēm, bet vienu atveda uz būdu un nodeva saimniekam.

Pirmā būda Vasilijam bija tālajā dārzā, bet otra būda, kad bumbierāboli bija noņemti, atradās kādus četrdesmit soļus no kungu mājas. Šajā būdā Vasilijam gāja vēl jautrāk. Augu dienu viņš varēja vērot, kā kungi un jaunkundzes izklaidējās, brauca vizināties, pastaigājās, bet vakaros un pa naktīm spēlēja klavieres, vijoli, dziedaja, dejoja. Viņš redzēja, kā jaunkundzes ar studentiem sēdēja uz logiem un mīlinājās un tad vieni paši gāja staigāt pa tumšām liepu alejām, kur tikai svītrām un plankumiem krita mēness gaisma. Viņš redzeja, ka sulaiņi skraida ar ēdieniem un dzērieniem un kā pavari, veļas mazgātājas, pārvaldnieki, dārznieki, kučieri — visi tapec vien strādāja, lai ēdinātu, dzirdītu, uzjautrinātu kungus. Dažreiz jaunie kungi ienāca arī pie viņa buda, un viņš izmeklēja un pasniedza tiem labakos, gatavakos un sārtākos ābolus, bet jaunkundzes turpat ēda ābolus, ka skraukšķēja vien, lielīja, kaut ko runāja franciski — Vasilijs saprata, ka par viņu, — un lika viņam dziedāt.

Vasilijs priecājās par tādu dzīvi, atcerēdamies, kā dzī-vojis Maskavā, un doma, ka viss atkarīgs no naudas, viņam vairāk un vairāk iekrita prātā.

Vasilijs arvien vairāk domāja par to, kā izdarīt, lai uzreiz varētu sagrābt vairāk naudas. Viņš atcerējās, kur agrāk bija ko ņēmis, un nolēma, ka tā nevajag rīkoties, ka nevajag tā kā agrāk ķert to, kas viegli paņemams, bet vispirms jāapdomā, jāizzina un tad viss tā jāizdara, lai nepaliek nekādu pēdu. Ap dievmātes dzimšanas dienu noņēma beidzamos antonovkas ābolus. Saimnieks nopelnīja labi, visiem sargiem un Vasilijam samaksāja un pateicās.

Vasilijs apģērbās — jaunais kungs viņam uzdāvināja svārkus un cepuri — un uz mājām negāja, viņam riebās domāt par zemnieku rupjo dzīvi, — bet atgriezās atpakaļ pilsētā ar dzērājiem zaldātiņiem, kuri kopā ar viņu bija sargājuši dārzu. Pilsētā viņš nolēma nakti uzlauzt un aplaupīt to veikalu, pie kura saimnieka bija dzīvojis un kurš viņu bija piekāvis un padzinis, neko nesamaksājis. Viņš zināja visas ejas un arī to, kur atradās nauda, zaldātiņu pielika par sargu, bet pats uzlauza logu sētas pusē, ielīda un paņēma naudu. Visu to viņš veikli izdarīja, un nekādas pēdas neatrada. Viņš bija izņēmis trīssimt septiņdesmit rubļu naudas. Simt rubļu Vasilijs iedeva biedram, bet ar pārējo aizbrauca uz citu pilsētu un tur plītēja ar draugiem un draugaļām.

XIV

Pa to laiku Ivans Mironovs bija kļuvis veikls, drošs un izmanīgs zirgu zaglis. Afimja, viņa sieva, kas agrāk viņu lamāja par sliktajiem darbiem, kā viņa teica, tagad bija apmierināta un lepojās ar vīru, lepojās ar to, ka viņam ar drēbi pārvilkts kažoks un viņai pašai lakats un jauns kažoks.

Sādžā un apkārtnē visi zināja, ka neviena zirgu zādzība nenotiek bez Ivana, bet uzrādīt baidījās, un, ja arī uz viņu krita aizdomas, tomēr viņš izgāja sveikā. Beidzamo reizi Ivans nozaga zirgus no pieguļas Kolotilovkā. Ja varēja, Ivans Mironovs apskatījās, kam zagt, viņam vairāk patika zagt muižniekiem un tirgoņiem. Bet tiem nozagt bija grūtāk. Un, ja nu gadījās, ka nevarēja pietikt muižnieku un tirgoņu zirgiem, viņš ņēma no zemniekiem. Tā viņš paķēra Kolotilovkā no pieguļas tos zirgus, kas pagadījās. Pats viņš to nedarīja, bet viņa pierunātais veiklais zellis Gerasims. Zemnieki uzķēra, ka zirgu nav, tikai rītausmā un metās pa ceļiem meklēt. Bet zirgi stāvēja gravā kroņa mežā. Ivans Mironovs bija nodomājis tos tur noturēt līdz otrai naktij un naktī aizlaist pie pazīstama iebraucamās vietas saimnieka četrdesmit verstu attālumā. Ivans Mironovs aizgāja pie Gerasima uz mežu, atnesa viņam pīrāgu un šņabi un devās mājup pa taciņu, kur cerēja nevienu nesatikt. Sev par postu, viņš uzdūrās sargam-zaldātam.

— Vai tad sēnēs gāji, vai? — zaldāts jautāja.

— Šogad jau nav nekā, — Ivans Mironovs atbildēja, parādīdams uz grozu, kuru katram gadījumam bija paņē-mis līdzi.

— Jā, šogad nav sēņu vasara, — zaldāts atbildēja, — varbūt gavēnī uzradīsies, — un pagāja garām.

Zaldāts saprata, ka te kaut kas nav kārtībā. Ivanam Mironovam nebija nekādas vajadzības agrā rītā staigāt pa kroņa mežu. Zaldāts atgriezās un sāka pārmeklēt mežu. Pie gravas viņš izdzirda zirgu sprauslāšanu un klusu devās uz to vietu, no kurienes bija dzirdama sprauslāšana. Grava bija nomīdīta, un vietām redzēja zirgu mēslus. Turpat arī sēdēja Gerasims un kaut ko ēda, bet divi zirgi stāvēja piesieti pie koka.

Zaldāts aizskrēja uz sādžu, pasauca sādžas vecāko, simtnieku un divus lieciniekus. Viņi no trim pusēm gaja uz to vietu, kur bija Gerasims, un saņēma viņu ciet. Geraska neliedzās un tūliņ dzērumā visā atzinās. Pastastija, kā Ivans Mironovs viņu piedzirdījis un pierunājis un kā apsolījies šodien atnākt uz mežu pēc zirgiem. Vīri atstaja zirgus un Gerasimu mežā, bet paši nolīda slēpnī, gaidīdami Ivanu Mironovu. Tumsā atskanēja svilpiens. Gerasims atsaucās. Tiklīdz Ivans Mironovs kāpa no kalna lejā, viņam uzklupa un aizveda uz sādžu. No rita sādžas vecākā mājas priekšā salasījās ļaudis.

Ivanu Mironovu izveua un sāka pratināt. Pirmais uzdeva jautājumus Stepans Pelagejuškins, gara auguma, uzkumpis vīrs, garām rokām, ērgļa degunu un drūmu seju. Stepans bija izgājis karaklausību un dzīvoja viens pats. Viņš tikko kā atdalījās no tēva un sāka iedzīvoties, kad viņam nozaga zirgu. Gadu nostrādājis šahtā, Stepans atkal iegādājās divus zirgus. Abus nozaga.

— Saki, — kur mani zirgi? — drūmi raudzīdamies te zemē, te Ivanā, aiz dusmām nobālējis, Stepans ierunājās.

Ivans Mironovs liedzās. Tad Stepans iesita viņam pa seju un pārsita degunu, no kura sāka plūst asinis.

— Runā, citādi nositīšu!

Ivans Mironovs klusēja, galvu noliecis. Stepans iesita viņam ar savu garo roku vienreiz, otrreiz. Ivans joprojām klusēja, tikai lieca galvu gan uz vienu, gan otru pusi.

— Sitiet viņu! — vecākais iekliedzās.

Un visi sāka sist. Ivans Mironovs nokrita un iesaucās:

— Mežoni, velni, kaut vai nositiet. Man no jums nav bail.

Tad Stepans paķēra akmeni no sakrautās kaudzes un pārsita Ivānam Mironovam galvu.

XV

Ivana Mironova slepkavas tiesāja. Starp slepkavām bija arī Stepans Pelagejuškins. Viņu apsūdzēja stingrāk nekā citus, tāpēc ka visi uzrādīja — viņš ar akmeni pārsitis Ivanam Mironovam galvu. Stepans tiesā neliedzās, paskaidroja, ka toreiz, kad viņam aizvesti beidzamie divi zirgi, viņš ziņojis iecirknī un pēdas vedušas pie čigāniem, tikai stanovojs viņu nav laidis sev ne tuvumā un nav meklējis.

— Ko tad lai mēs darām ar tādu? Izputinājis mūs.

— Kāpēc tad citi nesita, bet jūs? — apsūdzētājs jautāja.

— Nav tiesa, visi sita, visa sādža nolēma nosist. Bet es tikai piebeidzu. Kāpēc velti mocīt.

Tiesnešus pārsteidza miers, ar kādu Stepans stāstīja par savu rīcību un par to, kā situši Ivanu Mironovu un kā viņš to piebeidzis.

Stepans patiesi neredzēja nekā briesmīga šajā slepka-vībā. Dienestā viņam bija nācies nošaut zaldātu, un, kā toreiz, tā ari tagad, nogalinot Ivanu Mironovu, viņš neredzēja nekā briesmīga. Nosita — un beigas. Šoreiz viņu, rit mani.

Stepanam piesprieda vieglu sodu — vienu gadu cietumā. Viņam atņēma zemnieka drēbes, nolika mantu noliktavā ar numuru, bet pašam uzvilka arestanta mēteli un iedeva tupeles.

Stepans nekad nebija cienījis priekšniecību, bet tagad viņš pārliecinājās, ka visi priekšnieki, visi kungi, visi, izņemot caru, kurš vienīgais žēloja ļaudis un bija taisnīgs, — visi bija laupītāji, kas sūc tautas asinis. Izsūtītie un katordznieki, ar kuriem viņš sadraudzējās cietumā, — visi apliecināja tādu ieskatu. Vienu sūtīja katorgā par to, ka pieķēris priekšniecību zādzībā, otru — par to, ka iesitis priekšniekam, kad tas sācis ne par ko aprakstīt zemnieka mantu, trešo — par to, ka viltojis asignācijas. Kungi, tirgoņi, lai ko darīja, tika sveikā, bet zemnieka grūtdieni par visu ko lika cietumā — utis barot»

Cietumā Stepanu apmeklēja sieva. Bez vīra viņai jau tā klājās grūti, bet te vēl māja nodega, un viņa pavisam izputēja, staigāja ar bērniem ubagodama. Sievas posts vēl vairāk nocietināja Stepanu. Viņš jau tā cietumā bija nikns uz visiem un reiz pavāru gandrīz nosita ar cirvi, par ko viņam pielika gadu. Togad viņš uzzināja, ka sieva nomirusi un ka māju viņam vairs nav …

Kad cietuma laiks pagāja, Stepanu pasauca uz mantu noliktavu, paņēma no plaukta viņa apģērbu, kurā viņš bija atnācis, un atdeva.

— Kur nu lai eju? — viņš ģērbās un teica mantzinim,

— Saprotams, uz mājām.

— Māju nav. Nekas cits neatliek kā iet uz ceļa. Laupīt.

— Bet, ja laupīsi, atkal nokļūsi pie mums.

— To nu vēl redzēsim.

Un Stepans aizgāja. Tomēr viņš devās uz mājām. Citur nebija kur iet.

Līdz majam neticis, viņš iegaja pārgulēt pazīstamā iebraucamajā vietā ar krogu.

Iebraucamo vietu turēja resns Vladimiras namnieks. Viņš Stepanu pazina un zināja, ka tas cietumā nokļuvis nelaimes gadījuma dēļ. Un paturēja Stepanu pa nakti.

Sis bagātais namnieks bija atņēmis kaimiņa zemniekam sievu, un tā viņam tagad bija kā kalpone un sieva.

Stepans visu to zināja — kā namnieks nodarījis pāri zemniekam un kā šī nekrietnā sievele aizgājusi no vīra un tagad, resna nobarojusies, nosvīdusi dzēra tēju un aiz žēlastības pacienāja arī Stepanu. Citu iebraucēju nebija. Stepanu atstāja virtuvē pārgulēt. Matrjona visu apkopa un iegāja istabā. Stepans nolikās uz krāsns, bet gulēt nevarēja un visu laiku čabinājās pa skaliem, kas žuva uz krāsns. Viņam neizgāja no prāta namnieka resnais vēders, kas rēgojās zem noplukuša, daudzkārt mazgāta katūna krekla jostas. Viņš nevarēja atkratīties no domas — iegrūst nazi šajā vēderā, izlaist taukus. Un sievelei arī. Viņš dažbrīd sev teica: «Velns viņus rāvis, iešu rīt prom,» — dažbrīd atcerējās Ivanu Mironovu un atkal domāja par namnieka vēderu un balto, sasvīdušo Matrjonas kaklu. Ja jau nogalināt, tad abus. Nodziedāja otrie gaiļi. Ja jau darīt, tad tagad, citādi uzausīs gaisma. Jau vakarā viņš bija noskatījis cirvi un nazi. Viņš nokāpa no krāsns, paņēma cirvi un nazi un izgāja ārā no virtuves. Tikko viņš bija izgājis, kad aiz durvīm noklakšķēja aizbīdnis. Namnieks gāja laukā. Stepans neizdarīja tā, kā bija gribējis. Nazis te nederēja, un viņš atvēzēja cirvi un pārcirta galvu. Namnieks saguma pie stenderes un nogāzās zemē.

Stepans iegāja istabā. Matrjona uzlēca un vienā kreklā stāvēja pie gultas. Stepans ar to pašu cirvi nogalināja arī viņu.

Tad iededza sveci, izņēma no kases naudu un aizgāja.

XVI

Apriņķa pilsētā nomaļus no citām ēkām savā mājā dzīvoja večuks, bijušais ierēdnis, dzērājs, ar divām meitām un znotu. Precējusies meita arī dzēra un dzīvoja

nelādzīgi, bet vecākā — atraitne Marja Semjonovna, grumbaina, vāja, piecdesmit gadu veca sieviete, viena pati uzturēja visus: viņa saņēma pensiju divi simti piecdesmit rubļu. No šīs naudas pārtika visa ģimene. Mājās strādāja tikai Marja Semjonovna. Viņa kopa vājo veco dzērāju tēvu un māsas bērnu, vārīja ēst, mazgāja veļu. Un, kā tas vienmēr mēdz būt, viņai uzkrāva visus darbus, kādi vien gadījās, un visi trīs viņu lamāja, bet znots dzērumā pat sita. Viņa visu pacieta klusēdama un lēnprātīgi, un, arī kā tas mēdz būt, jo vairāk viņai bija darba, jo ātrāk viņa paspēja tos apdarīt. Viņa palīdzēja nabagiem, sev atraudama, atdodama savas drēbes, un kopa slimniekus.

Reiz pie Marjas Semjonovnas strādāja lauku skroderis, klibs vierikājis. Viņš vecajam pāršuva mēteli un lika virsdrēbi Marjas Semjonovnas kažokam, ziemu ko uz tirgu iet.

Klibais skroderis bija gudrs un vērīgs vīrs, pateicoties savam amatam, daudz redzējis dažādus ļaudis un aiz sava klibuma visu laiku sēdējis un tāpēc pieradis domāt. Nodzīvojis pie Marjas Semjonovnas nedēļu, viņš nevarēja vien nobrīnīties par viņas dzīvi. Reiz Marja Semjonovna ienāca pie skrodera virtuvē, kur viņš šuva, pamazgāt dvieļus un sāka runāties ar viņu par viņa dzīvi, par to, kā brālis skroderim darījis pāri un kā viņš no tā atdalījies.

— Domāju, būs labāk, bet tas pats, visur trūkums.

— Labāk jau neko citu nemeklēt, bet kā esi dzīvojis, tā arī dzīvo, — Marja Semjonovna sacīja.

— Jā,_es jau gan brīnos par tevi, Marja Semjonovna, kā tu viena par visiem gādā. Bet no viņiem labuma, redzu, maz.

Marja Semjonovna neko neteica.

— Laikam jau tu grāmatās būsi izlasījusi, ka tev pa-teicība par to būs viņā saulē.

— Par to mums nekas nav zināms, — Marja Semjonovna atteica, — bet tā dzīvot tomēr labāk.

— Bet vai grāmatās tas rakstīts?

— Arī grāmatās tas rakstīts, — viņa atbildēja un iz

lasīja viņam no evaņģēlija kalna sprediķi. Skroderis no-grima domas. Un, kad pabeidza šūt un aizgāja mājās, visu laiku domāja par to, ko bija redzējis pie Marjas Semjonovnas un ko viņa tam izlasījusi.

XVII

Pjotrs Nikolajevičs bija kļuvis citāds pret kalpiem un kalpi citādi pret viņu. Nepagāja ne gads, kad viņi tam nocirta_ divdesmit septiņus ozolus un nodedzināja neap-drošināto riju un piedarbu. Pjotrs Nikolajevičs nolēma, ka ar šejieniešiem nevar sadzīvot.

Tanī pašā laikā Ļivcncovi meklēja savai muižai pār-valdnieku, un muižniecības maršals ieteica Pjotru Niko-lajeviču kā labāko saimnieku apriņķī. Ļivencovu lielās muižas nedeva nekādu ienākumu, un zemnieki visu izva-zāja. Pjotrs Nikolajevičs ņēmās visu savest kārtībā un, izrentējis savu muižu, ar sievu pārcēlās uz tālu Pievolgas guberņu.

Pjotrs Nikolajevičs arvien bija cienījis kārtību un liku-mību, bet tagad jo vairāk nevarēja pieļaut, ka šie mežo-nīgie, rupjie ļaudis pretlikumīgi sagrābj īpašumu, kas tiem nepieder. Viņš priecājās, ka radies gadījums tos pārmācīt, un stingri ķērās pie darba. Kādu zemnieku par koku zādzību viņš ielika cietumā, otru pats piekāva par to, ka tas nebija griezis ceļu un nebija noņēmis cepuri. Attiecībā uz pļavām, par kurām bija strīdi un kuras zemnieki uzskatīja par savām, Pjotrs Nikolajevičs paziņoja zemniekiem, ka apķīlās lopus, ja viņi tur uzlaidīs.

Atnāca pavasaris, un zemnieki, kā to bija darījuši agrākajos gados, salaida lopus kunga pļavā. Pjotrs Ni-kolajevičs sasauca visus kalpus un pavēlēja sadzīt lopus muižas laidarā. Zemnieki tīrumā ara, un tāpēc kalpi, ne-vērojot sievu klaigas, aizdzina lopus. No darba atgriezušies, zemnieki sapulcējās un devās uz kunga māju atprasīt lopus. Pjotrs Nikolajevičs iznāca pie viņiem ar šauteni plecā (viņš tikko kā bija atgriezies no apgaitas) un paziņoja, ka lopus atdos tikai tad, ja samaksās piecdesmit kapeikas par ragulopu un desmit par aitu. Vīri sāka kliegt, ka pļavas ir viņu, ka tās piederējušas viņu tēviem un vectēviem un ka nav tāda likuma, kas atļautu paņemt cita lopus.

— Atdod lopus, citādi būs slikti, — kāds večuks teica, uzmākdamies Pjotram Nikolajevičam.

— Kas būs slikti? — Pjotrs Nikolajevičs iekliedzās gluži bāls, pienākdams večukam klāt.

— Bīsties grēka. Diedelnieks tāds.

— Ko? — Pjotrs Nikolajevičs iekliedzās un iesita ve-čukam pa seju.

— Tev nav brīv kauties. Puiši, ņemsim lopus ar varu.

Pūlis mācās virsū. Pjotrs Nikolajevičs gribēja aiziet,

bet viņu nelaida. Viņš spraucās cauri pūlim. Šautene gāja vaļā un nogalināja vienu zemnieku. Izcēlās sīvs kautiņš. Pjotru Nikolajeviču nogāza gar zemi. Un pēc piecām minūtēm sakropļoto augumu aizvilka uz gravu.

Slepkavas tiesāja kara tiesa, un diviem piesprieda nāves sodu pakarot.

XVIII

Sādžā, no kuras bija skroderis, pieci bagāti zemnieki nomāja no muižnieka par tūkstoš simt rubļiem simt piecas desetīnas piķa melnas, treknas aramzemes un izdalīja to tālāk zemniekiem — kam par astoņpadsmit, kam par piecpadsmit rubļiem. Nevienu gabalu nedeva lētāk par divpadsmit. Tā ka peļņa bija laba. Paši pircēji atstāja sev pa piecām desetīnām, un šī zeme Viņiem iznāca par brīvu. Šiem vīriem nomira biedrs, un tā nu viņi piedāvāja klibajam skroderim iet ar viņiem biedros.

Kad nomātāji sāka dalīt zemi, skroderis šņabi nedzēra, un, kad sāka spriest, kam cik zemes dot, viņš teica, ka jāmaksā visiem vienādi, ka ne no viena nomnieka nevajag ņemt vairāk, kā pienākas, bet tik, cik iznāk.

— Kā tā?

— Vai tad mes esam pagāni? Ta var darīties kungi, bet mēs esam zemnieki. Kristīgi vajag rīkoties. Tāds ir Kristus likums.

— Kur tad ir tāds likums?

— Gramata, evaņģelija. Atnāc svetdien, es palasīšu un parunāsimies.

Svētdien pie skrodera neatnāca visi, bet tikai trīs, un viņš sāka tiem lasīt.

Izlasījis piecas nodaļas no Mateja evaņģēlija, sāka spriest. Visi klausījās, bet mācību pieņēma tikai viens pats Ivans Cujevs. Un tā pieņēma, ka sāka dzīvot pēc dieva likuma. Ari viņa ģimenē sāka tā dzīvot. Viņš atteicās no liekas zemes, paturēja tikai savu daļu.

Pie skrodera un pie Ivana sāka nākt ļaudis, un viņi sāka saprast un, kad saprata, atmeta pīpēšanu, dzeršanu, lamāšanos nejaukiem vārdiem, sāka cits citam palīdzēt. Viņi vairs negāja baznīcā un aiznesa popam svētbildes. Tādu sētu saradās kādas septiņpadsmit. Pavisam kopā sešdesmit piecas dvēseles. Garīdznieks nobijās un nosūdzēja arhierejam. Arhierejs domāja, ko daTīt, un no-lēma uz ciemu aizsūtīt arhimandrītu Misailu, bijušo ģim-nāzijas ticības mācību skolotāju.

XIX

Arhierejs nosēdināja Misailu sev blakus un sāka stāstīt, kas jauns atgadījies viņa eparhijā.

— Viss ļaunums no gara vājības un tumsības. Tu esi mācīts vīrs. Paļaujos uz tevi. Brauc, sasauc visus un ļaužu priekšā izskaidro.

— Ja valdonis svētīs, centīšos izdarīt, — tēvs Misails atbildēja. Viņš bija priecīgs par šo uzdevumu. Viņu iepriecināja viss, kur varēja parādīt savu ticību. Bet, atgriežot citus, viņš visvairāk pārliecināja sevi, ka tic.

— Pacenties, man ļoti sāp sirds par savu draudzi, — arhierejs teica, ar savām baltajām, tuklajām rokām ne-steidzīgi ņemdams tējas glāzi, ko viņam pasniedza kalps.

— Kā tad tikai viens ievārījums, atnes citu, — viņš sacīja kalpam. — Man ļoti ļoti sāp, — viņš turpināja, vērsdamies pie Misaila.

Misails bija priecīgs, ka varēs sevi parādīt. Bet, nebū-dams nekāds bagātais, palūdza naudu ceļa izdevumiem un, baidīdamies no rupju ļaužu pretestības, palūdza arī gubernatora rīkojumu, lai vietējā policija vajadzības ga-dījumā sniegtu viņam palīdzību.

Arhierejs visu tā arī izdarīja, un Misails, ar sava kalpa un virējas palīdzību sagatavojis ceļa lādi un produktus, kādus vien vajadzēja, dodoties uz tālu nostūri, aizbrauca, kur bija likts. Dodoties šai komandējumā, Misails jutās visai patīkami, apzinoties savas misijas svarīgumu, un turklāt bija izzudušas arī visas šaubas par paša ticību; gluži otrādi, viņš bija dziļi pārliecināts par tās patiesīgumu.

Viņa domas bija virzītas nevis uz ticības būtību — tā tika atzīta par aksiomu, — bet gan uz to, kā apgāzt iebildumus, kādi tika celti attiecībā uz tās ārējām formām.

XX

Ciema garīdznieks un viņa sieva uzņēma Misailu ar lielu godu un nākamajā dienā pēc tā atbraukšanas baznīcā savāca ļaudis. Misails jaunā zīda virstērpā, ar krustu kaklā un gludi sasukātiem matiem uzkāpa ambonā; blakus viņam nostājās garīdznieks, tālāk ķesteri, koristi, bet pie sānu durvīm policisti. Atnāca arī sektanti — noziestos, saskretušos puskažociņos.

Pēc aizlūguma Misails teica sprediķi, aicinādams no-maldījušos atgriezties mātes-baznīcas klēpī, draudēdams ar elles mokām un apsolīdams pilnīgu piedošanu tiem, kas grēkus nožēlos.

Sektanti klusēja. Kad viņiem jautāja, tie atbildēja.

Uz jautājuma par to, kāpēc atkrituši, viņi atbildēja, ka baznīcā pielūdz koka dievus un rokām darinātus dievus un ka svētajos rakstos tas ne vien nestāv rakstīts, bet rakstīts gluži pretējais. Kad Misails jautāja Čujevam, vai taisnība, ka viņi svētbildes saucot par dēļiem, Cujevs atbildēja: «Apgriez uz otru pusi, kuru svētbildi vien gribi, pats redzēsi.» Kad jautāja, kāpēc viņi neatzīst garīdzniecību, tie atbildēja, ka rakstos teikts: «Par brīvu saņēmāt, par brīvu arī atdodiet,» — bet ka popi tikai par naudu dala svētību. Uz visiem Misaila mēģinājumiem balstīties uz svētajiem rakstiem skroderis un Ivans mierīgi, bet stingri atbildēja, arī norādīdami uz rakstiem, kurus viņi labi pārzināja. Misails sadusmojās, piedraudēja ar pasaulīgo varu. Uz to sektanti atbildēja, ka ir teikts: «Mani vajāja, un jūs arī tapsiet vajāti.»

Rezultātu nebija, un viss nokārtotos, bet nākamajā dienā pusdienas dievkalpojumā Misails teica sprediķi par musinātāju kaitīgumu, par to, ka tie pelnījuši visādu sodu, un viens otrs, no baznīcas laukā nākdams, iztei cās, ka bezdievjus vajadzētu pārmācīt, lai tie nemulsinātu ļaudis. Un todien, tad, kad Misails kopā ar prāvestu un pilsētas inspektoru mielojās ar lasi un sīgu, sādžā izcēlās kautiņš. Pareizticīgie drūzmējās pie Cujeva mājas un gaidīja viņus iznākam, lai piekautu. Sektantu bija cilvēku divdesmit — vīrieši un sievietes. Misaila sprediķis un tagad ap māju pareizticīgo bars un tā draudīgās runas modināja sektantos ļaunas jūtas, kādu agrāk nebija. Nāca vakars, sievām bija laiks govis slaukt, bet pareizticīgie joprojām stāvēja un gaidīja, un puiku, kas gribēja iziet laukā, piekāva un iedzina atpakaļ istabā. Spriedelēja, ko darīt, un nekādi nevarēja vienoties.

Skroderis teica: jāpacieš un nav jāaizstāvas. Bet Cujevs teica, ja tā pacietīs, tad visus nogalinās, un, paķēris kruķi, izgāja laukā. Pareizticīgie metās viņam virsū.

— Lai iet pēc Mozus likuma, — viņš iekliedzās, sāka kaustīt pareizticīgos un vienam izsita aci, pārējie izskrēja no istabas un atgriezās mājās.

Cujevu tiesāja, un par musināšanu un dieva zaimošanu aizsūtīja trimdā.

Bet Misaila tēvu apbalvoja un iecēla par arhimandrītu.

XXI

Pirms diviem gadiem no Donas karaspēka zemes Pē-terburgā uz kursiem atbrauca skaista, veselīga, austrumu tipa meitene Turčaņinova. Šī meitene Pēterburga sastapa studentu Tjurinu, Simbirskas guberņas zemstes priekšnieka dēlu, un iemīlēja viņu, taču iemīlēja ne ar parastu sievietes mīlestību, vēlēdamās kļūt par viņa sievu un bērnu māti, bet ar biedrisku mīlestību, kuras pamatā galvenais bija abu sašutums un naids ne tikai pret pastāvošo iekārtu, bet ari pret iekārtas pārstāvjiem un sava pārākuma apziņa pār tiem garīgajā, izglītības un morālajā ziņā.

Turčaņinova spēja daudz mācīties, bez grūtībām atce-rējās lekcijas un kārtoja eksāmenus, bez tam viņa ar aizrautību izlasīja loti daudz jaunāko grāmatu. Viņa bija pārliecināta, ka viņas dzīves uzdevums nav dzemdēt un audzināt bērnus — viņa pat ar riebumu un nicināšanu raudzījās uz tādu aicinājumu, — bet gan sagraut pastāvošo iekārtu, kas apspiež tautas labākos spēkus, un rādīt ļaudīm to jauno dzīves ceļu, kuru viņai pašai bija parādījuši jaunākie Eiropas rakstnieki. Viņa bija pilnīga auguma, balta, sārta, skaista, ar mirdzošām, melnām acīm, lielu, melnu matu pīni un izraisīja vīriešos jūtas, kādas pati negribeja un arī nevarēja atbalstīt, — tā viņa bija aizņemta ar savu aģitācijas un runāšanas darbību. Tomēr viņai patika, ka izraisa šīs jūtas, un tāpēc viņa gan negreznojās, bet arī neatstāja novārtā savu ārieni. Viņai patika būt pievilcīgai, bet gribējās parādīt, kā viņa nicina to, ko tā cieni citas sievietes. Savos ieskatos par cīņas līdzekļiem pret pastāvošo iekārtu viņa gāja tālāk par vairākumu savu biedru un draugu Tjurinu; viņa pieļāva, ka cīņā derīgi un lietojami visi līdzekļi, slepkavību ieskaitot. Patiesībā šī pati revolucionāre Katja Turčaņinova savā sirdī bija ļoti laba un pašaizliedzīga sieviete, kas vienmēr, neko nedomādama, pirmajā vietā stādīja citu labumu, prieku, labklājību iepretī savam labumam, priekam, labklājībai un vienmēr patiesi bija priecīga, ja radās iespēja kādam darīt ko patīkamu, lai tas bija bģrns, sirmgalvis vai dzīvnieks.

Vasaru Turčaņinova pavadīja Pievolgas apriņķa pilsētā pie savas biedrenes lauku skolotājas. Tanī pašā apriņķī pie tēva dzīvoja arī Tjurins. Visi trīs kopā ar apriņķa ārstu bieži satikās, apmainījās grāmatām, strīdējās un sašuta. Tjurinu muiža atradās blakus tai Ļivencovu muižai, kur par pārvaldnieku bija Pjotrs Nikolajevičs. Tūliņ pēc tam, kad atbrauca Pjotrs Nikolajevičs un sāka ieviest kārtību, jaunais Tjurins, redzēdams, ka Ļivencovu zemnieki ir patstāvīgi un stingri nodomājuši aizstāvēt savas tiesības, ieinteresējās par viņiem, bieži gāja uz ciemu un sarunājās ar zemniekiem, attīstīdams viņu vidū sociālisma un īt sevišķi zemes nacionalizācijas teoriju.

Kad nogalināja Pjotru Nikolajeviču un ieradās tiesa, apriņķa pilsētas revolucionāru pulciņam bija pietiekams iemesls būt nemierā ar tiesu, un viņi to droši izteica. Tiesā noskaidroja, ka Tjurins gājis uz ciemu un runājies ar zemniekiem. Pie Tjurina izdarīja kratīšanu, atrada dažas revolucionāras brošūras, viņu arestēja un aizveda uz Pēterburgu.

Turčaņinova devās viņam līdzi un aizgāja uz cietumu satikties, parastajā dienā viņai to neatļāva, bet pielaida tikai noteiktajā tikšanās dienā, kur viņa redzējās ar Tjurinu cauri divējām restēm. Šī satikšanās vēl vairāk iekvēlināja viņas sašutumu. Līdz galējai robežai viņas sašutumu noveda izskaidrošanās ar skaistuli žandarmērijas virsnieku, kurš, acīm redzot, bija ar mieru taisīt izņēmumu gadījumā, ja viņa pieņemtu tā priekšlikumu. Tas bija par daudz, sašutums bija sasniedzis augstāko pakāpi un iekvēlināja viņā niknumu pret visiem priekšniekiem. Viņa aizgāja pie policijas priekšnieka žēloties. Policijas priekšnieks viņai pateica to pašu, ko žandarms, ka viņi neko nevar, ka ir ministra rīkojums. Turčaņinova iesniedza rakstu ministram, lūgdama satikšanos; viņai atteica. Tad viņa nolēma izdarīt kaut ko neprātīgu un nopirka revolveri.

XXII

Ministrs pieņēma parastajā laikā. Viņš apgāja trīs lūdzējus, pieņēma gubernatoru un piegāja pie melnaces, skaistas, jaunas, melnā tērpā ģērbtas sievietes, kura stāvēja ar papīru kreisajā rokā. Laipnīga, saldkaisla uguntiņa iedegās ministra acīs, uzskatot skaisto lūdzēju, bet, atcerējies savu stāvokli, ministrs sataisīja nopietnu seju.

— Ko jūs vēlaties? — viņš jautāja, piegājis pie viņas.

Viņa neatbildējusi ātri no pelerīnes pastiepa roku ar revolveri un, pagriezusi to pret ministra krūtīm, izšāva, bet netrāpīja.

Ministrs gribēja satvert viņas roku, viņa atlēca atpakaļ un izšāva otrreiz. Ministrs metās bēgt. Šāvēju sagrāba. Viņa drebēja un nespēja parunāt. Bet pēkšņi sāka histēriski smieties. Ministrs pat nebija ievainots.

Tā bija Turčaņinova. Viņu iesēdināja iepriekšēja ap-cietinājuma telpās. Bet ministrs, saņēmis apsveikumus un līdzjūtības izteikumus no visaugstāk stāvošajām personām un pat no paša valdnieka, iecēla komisiju, kas izmeklētu šo sazvērestību, kuras sekas bija šis atentāts.

Nekādas sazvērestības, protams, nebija; bet slepenās un parastās policijas ierēdņi centīgi ņēmās sameklēt visus neesošās sazvērestības pavedienus un godīgi pelnīja savu algu un uzturu: celdamies agri no rīta — tumsā, rīkoja kratīšanu pēc kratīšanas, reģistrēja papīrus, grāmatas, lasīja dienasgrāmatas, privātas vēstules, izdarīja no tām uz teicama papīra ar skaistu rokrakstu izrakstus un daudzkārt pratināja Turčaņinovu un konfrontēja viņu, gribēdami izzināt no viņas citu sazvērnieku vārdus.

Ministrs būtībā bija lādzīgs vīrs un ļoti žēloja šo veselīgo, skaisto kazacieti, bet viņš sev iestāstīja, ka uz viņa gulstas smagi valsts pienākumi, kurus viņš pilda, lai cik grūti tas nāktos. Un, kad viņa bijušais biedrs — kambarkungs, Tjurina paziņa — satika viņu galma ballē un gri'bēja aizlikt vārdu par Tjurinu un Turčaņinovu, ministrs paraustīja plecus, tā ka pat lente sakrokojās uz baltās vestes, un teica:

— Je ne demanderais pas mieux qae de lācher cette pauvre fillette, mais vous savez — le devoir.

Bet Turčaņinova pa to laiku sēdēja iepriekšēja apcie-tinājuma namā un dažubrīd mierīgi saklauvejās ar biedriem un lasīja grāmatas, kuras viņai deva, dažubrīd pēkšņi krita izmisumā un trakoja, dauzīja galvu pret sienu, spiedza un skaļi smējās.

XXIII

Reiz Marja Semjonovna kroņa kasē saņēma savu pensiju un, atgriezdamās mājup, satika pazīstamu skolotāju.

— Naudiņu saņēmāt, Marja Semjonovna? — skolotājs viņai uzsauca no ielas otras puses.

— Saņēmu gan, — Marja Semjonovna atbildēja, — tik vien kā ielāpus uzlikt.

— Naudas diezgan, ielāpus uzliksiet, un vēl paliks,— skolotājs atteica un atvadījies aizgāja.

— Ardievu! — Marja Semjonovna sacīja un, raudzī-damās skolotājā, gluži vai ieskrēja krūtīs lielam vīram loti garām rokām un nopietnu seju.

Pie mājas piegājusi, viņa izbrīnījās, ieraudzīdama atkal to pašu vīru garām rokām. Noskatījies, kā viņa ieiet mājā, viņš pastāvēja, pagriezās un aizgāja.

Marjai Seinjonovnai sākumā sametās baigi, tad skumji. Bet, kad viņa iegāja mājā un izdalīja ciemkukuļus gan vecajam, gan mazajam, skrofulozajam māsasdēlam Fedjam un paglaudīja aiz prieka smilkstošo Trezorku, viņai atkal kļuva labi, un viņa, naudu tēvam atdevusi, ķērās pie darba, kura viņai nekad netrūka.

Cilvēks, ar kuru viņa saskrējās krūtīs, bija Stepans.

No iebraucamās vietas, kur Stepans bija nogalinājis tās saimnieku, viņš uz pilsētu negāja. Un dīvaini, atmiņas par saimnieka nogalināšanu viņam ne vien nebija nepatīkamas, bet viņš to atcerējās vairākas reizes dienā. Bija patīkami domāt, ka viņš to var izdarīt tik tīri un veikli, ka neviens neuzzinās un netraucēs to darīt turpmāk arī ar citiem. Sēdēdams traktierī un dzerdams tēju un šņabi, viņš vēroja ļaudis no tā paša viedokļa: kā varētu viņus nogalināt. Pārgulēt viņš iegāja pie novadnieka, smagā ormaņa. Ormaņa nebija mājās. Stepans teica, ka pagaidīs, un sēdēja, runādamies ar tā sievu. Bet tad, kad viņa pagriezās pie krāsns, viņam iešāvās prātā nogalināt viņu. Viņš izbrīnījās, nogrozīja galvu par tādu iedomu, tad no stulma izņēma nazi un, nogāzis sievieti gar zemi, pārgrieza viņai rīkli. Bērni sāka kliegt, viņš nogalināja arī tos un, nakti negulējis, aizgāja projām no pilsētas. Aiz pilsētas, sādžā, viņš iegāja traktierī un tur izgulējās.

Nākamajā dienā viņš atkal ieradās apriņķa pilsētā un uz ielas dzirdēja Marjas Semjonovnas un skolotāja sarunu. Stepanu izbiedēja viņas skatiens, bet viņš tomēr nolēma ielavīties viņas mājā un paņemt to naudu, ko viņa bija saņēmusi. Nakti viņš uzlauza atslēgu un iegāja istabā. Pirmā viņu izdzirdēja jaunākā, precējusies meita. Viņa sāka kliegt. Stepans tūliņ viņu nogalināja. Svainis atmodās un sāka ar to cīnīties. Viņš satvēra Stepanu pie rīkles un ilgi cīnījās ar to, bet Stepans bija stiprāks. Un, nogalinājis svaini, Stepans, cīņā iekarsis un uzbudinājies, devās aiz šķērssienas. Aiz šķērssienas gultā gulēja Marja Stepanovna un paslējusies raudzījās Stepanā izbiedētām, lēnprātīgām acīm un meta krustus. Viņas skatiens atkal izbiedēja Stepanu. Viņš nolaida acis.

— Kur nauda? — viņš jautāja, acis nepacēlis.

Viņa klusēja.

— Kur nauda? — Stepans atkārtoja un parādīja viņai nazi.

— Ko tu dari? Vai tā drīkst! — viņa iesaucas.

— Drīkst gan.

Stepans piegāja pie viņas, taisīdamies sagrābt Marju Semjonovnu pie rokām, lai viņa netraucētu, bet Marja Semjonovna rokas nepacēla, nepretojās un tikai spieda tās pie krūtīm, smagi elpoja un atkārtoja:

— Ak, liels grēks. Ko tu dari? 2ēlo sevi. Svešas dzīvības pazudini, bet savējo vēl vairāk … Vai-i! — viņa iekliedzās.

Stepans vairs nevarēja izturēt viņas skatienu un balsi un pārgrieza viņai rīkli. «Vēl izrunāsies.» Viņa noslīga spilvenos ūn sāka krākt, spilvens noplūda ar asinīm. Viņš novērsās un sāka staigāt pa istabām, vakdams lietas. Paņēmis, ko vajadzēja, Stepans uzsmēķēja papirosu, pasēdēja brīdi, notīrīja drēbes un aizgāja. Viņš domaja, ka arī šī slepkavība viņam tāpat paies kā iepriekšējās, bet, neaizgājis līdz naktsmājai, pēkšņi sajuta tādu nogurumu, ka nevarēja pakustināt nevienu locekli. Viņš nolikās grāvī un nogulēja tur nakts atlikušo dalu, visu dienu un nākošo nakti.

OTRA DAĻA

I

Grāvī gulēdams, Stepans visu laiku nemitīgi acu priekšā redzēja Marjas Semjonovnas lēnprātīgo, vājo, izbiedēto seju un dzirdēja viņas balsi. «Vai tā drīkst?» viņa vaicāja īpatnējā, svepstošā, žēlā balsī. Un Stepans atkal pārdzīvoja visu to, ko bija izdarījis ar viņu. Viņam kļuva baigi, un viņš aizvēra acis un purināja savu pinkaino galvu, lai no tās izpurinātu šīs domas un atmiņas. Uz brīdi viņš atbrīvojās no atmiņām, bet to vietā sākumā parādījās viens, tad otrs melnais, un aiz tā nāca vēl citi melnie ar sarkanām acīm un vaibstījās, un runāja vienu un to pašu: «Viņu tu nogalināji, — tagad nogalini sevi, citādi neliksim tev mieru.» Viņš atvēra acis un atkal redzēja Marju Semjonovnu, dzirdēja viņas balsi, un viņam kļuva viņas žēl un radās riebums pret sevi un bailes. Viņš atkal aizvēra acis, un atkal rādījās melnie.

Otras dienas vakarā viņš piecēlās un devās uz dzertuvi. Ar pūlēm aizsteberēja un sāka dzert. Bet, lai cik dzēra, skurbumu nejuta. Viņš klusēdams sēdēja pie gaida un dzēra glāzi pēc glāzes. Dzertuvē ienāca uradņiks.

— Kas tu tāds esi? — uradņiks jautāja.

— Tas pats, kas vakar pie Dobrotvorova visus no-galināja.

Viņu sasēja un, dienu noturējuši stanovoja iecirknī, nosūtīja uz guberņas pilsētu. Cietuma uzraugs, pazinis viņā savu agrāko kauslīgo arestantu un tagad lielu ļaundari, saņēma viņu stingri.

— Pielūko, tā ka tu man netrako, — uzraugs, saraucis uzacis un atstiepis apakšžokli, norēca. — Ja tikai ko pamanīšu, pēršu līdz nāvei. No manis nekur nespruksi.

— Kam man bēgt, — Stepans atbildēja, acis nolaidis, — es pats pieteicos.

— Ar mani tu te neizrunājies. Bet, kad priekšniecība runā, raugies acīs, — uzraugs uzbļāva un ar dūri iesita viņam pazodē.

Tobrīd Stepanam atkal parādījās viņa un atskanēja viņas balss. Viņš nedzirdēja, ko priekšnieks teica.

— Ko-e? — viņš atmodies jautāja, kad sajuta belzienu sejā.

— Nu, nu, vāķies, neizliecies!

Uzraugs gaidīja, ka Stepans sāks trakot, musinās citus arestantus, mēģinās bēgt. Bet nekas tamlīdzīgs nenotika. Lai kad sargs vai pats uzraugs skatījās pa durvju caurumu, Stepans sēdēja uz salmu maisa, atbalstījis galvu rokās, un visu laiku kaut ko čukstēja savā nodabā. Arī pratināšanā pie izmeklētāja viņš neizturējās tā kā citi arestanti: viņš bija izklaidīgs, nedzirdēja jautājumus; bet, kad tos saprata, izstāstīja visu tik patiesīgi, ka izmeklētājs, pieradis cīnīties ar apsūdzēto veiklību un viltību, ar viņu sajutās kā cilvēks, kas tumsā kāpņu galā ceļ kāju uz pakāpiena, kura nav. Uzacis saraucis un ar acīm ieurbies vienā punktā, Stepans stāstīja par visām savām slepkavībām vienkāršā valodā, lietišķi, cenzdamies atcerēties visus sīkumus. «Viņš izgāja,» Stepans stāstīja par pirmo slepkavību, «basām kājām, nostājās durvīs, bet es, redz, viņam iezvēlu vienreiz, viņš tūliņ iekrācās, es tad ņēmu priekšā bābieti…» — utt. Proku-rors, apstaigājot cietuma kameras, jautāja Stepanam, vai viņam nav kādu sūdzību un vai ko nevajag. Stepans atbildēja, ka neko nevajag un ka neviens pāri nedara. Prokurors, pagājis dažus soļus pa smirdošo gaiteni, apstājās un jautāja uzraugam, kas viņu pavadīja, kā uzvedas šis arestants.

— Nevaru vien nobrīnīties par viņu, — uzraugs atbil-dēja, apmierināts ar to, ka Stepans paslavējis apiešanos ar viņu. — Viņš pie mums jau otru mēnesi un uzvedas priekšzīmīgi. Tikai baidos, vai viņam nav kas aiz ādas. Drosmīgs un spēka pārpilns vīrs.

II

Pirmo mēnesi cietumā Stepans nemitīgi mocījās ar vienu un to pašu: viņš redzēja savas kameras pelēko sienu, dzirdēja cietuma skaņas — dunoņu apakšā kopkamerā, sarga soļus gaitenī, pulksteņa sitienus un reizē ar to visur redzēja Marju Semjonovnu — viņas lēnprātīgo skatienu, kurš bija uzvarējis viņu jau tad, satiekoties uz ielas, un vājo, grumbaino kaklu, kuru viņš bija pārgriezis, un dzirdēja viņas mīlīgo, žēlabaino, svepstošo balsi: «Svešas dzīvības pazudini un savējo līdz. Vai tā drīkst?» Tad balss apklusa un ieradās tie trīs — melnie. Un ieradās, vienalga, vai acis bija vaļā vai ciet. Ar aizvērtām acīm tie rādījās skaidrāk. Kad Stepans atvēra acis, viņi sajuka ar durvīm, sienām un pamazām izzuda, bet tad atkal uzradās un nāca no trim pusēm vaibstīdamies un runādami: padari sev galu, padari sev galu. Var iztaisīt cilpu, var aizdedzināt. Un tad Stepanu sāka kratīt drebuli un viņš skaitīja lūgšanas, kādas zināja: «lūgšanu dievmātei», «tēvreizi», un sākumā tas it kā palīdzēja. Lūgšanas skaitīdams, viņš atcerējās savu dzīvi: atcerējās tēvu, māti, sādžu, suni Vilciņu, vectēvu uz krāsns, solus, uz kuriem vizinājās ar bērniem, tad atcerējās meitas un viņu dziesmas, tad zirgus, kā tos nozaga, un kā noķēra zirgu zagli, kā viņš ar akmeni to piebeidza. Prātā nāca pirmais cietums un tas, kā viņš iznāca ārā, atcerējās iebraucamās vietas resno saimnieku, ormaņa sievu, bērnus un tad atkal atcerējās viņu. Viņam kļuva karsti, un viņš, nometis no pleciem cietumnieka mēteli, pielēca kājās no nārām un kā zvērs būrī sāka ātriem soliem staigāt turp un atpakaļ pa īso kameru, strauji pagriezdamies pie norasojušajām, mitrajām sienām. Un viņš atkal skaitīja lūgšanas, bet tās vairs nepalīdzēja.

Kādā garā rudens vakarā, kad dūmeņos svilpoja un gaudoja vējš, Stepans, pa kameru noskraidījies, apsēdās uz lažas un juta, ka vairs nespēj cīnīties, ka melnie uzveikuši, un viņš tiem padevās. Viņš jau sen bija noskatījis krāsns ventilatoru. Ja tam uzmetis tievas auklas vai šauras audekla strēmeles, tad nenoslīdēs. Bet to vajadzēja gudri ierīkot. Viņš ķērās pie darba un divas dienas taisīja audekla strēmeles no guļamā maisa (kad sargs nāca iekšā, Stepans lažu apsedza ar mēteli). Strēmeles viņš sasēja mezglos un taisīja divkāršas, lai nepārtrūktu, bet izturētu auguma svaru. Kamēr Stepans to visu gata voja, viņš nemocījās. Kad viss bija gatavs, viņš iztaisīja nāves cilpu, uzlika to kaklā, uzkāpa uz gultas un pakā

rās. Bet, tikko viņam sāka izkārties mēle, strēmeles satrūka un viņš nogāzās. Troksni izdzirdīs, ienāca sargs. Pasauca feldšeri, un viņu aizveda uz slimnīcu. Otrā dienā Stepans pavisam atžirga, viņu izlaida no slimnīcas un nu ievietoja nevis atsevišķā, bet kopējā kamerā.

Kopkamerā viņš dzīvoja starp divdesmit cilvēkiem, it kā būtu viens pats — neviena neredzēja, ne ar vienu nerunāja, — un joprojām mocījās. Sevišķi grūti bija, kad visi gulēja., bet viņš negulēja un joprojām redzēja viņu, dzirdēja viņas balsi, tad atkal ieradās melnie ar briesmīgajām acīm un kaitināja Stepanu.

Atkal, kā agrāk, viņš skaitīja lūgšanas, un, kā agrāk, tās nepalīdzēja.

Reiz, kad pēc lūgšanas Marja Semjonovna viņam atkal parādījās, viņš sāka lūgties viņu, lūgties viņas dvēseli, lai viņa to atlaistu, piedotu. Kad pret rītu viņš nokrita uz samīņātā maisa, viņš cieši aizmiga, un sapnī viņa ar savu vājo, grumbaino, pārgriezto kaklu parādījās viņam.

«Vai piedosi?»

Viņa paskatījās Stepanā ar savu lēnprātīgo skatienu un neko neatbildēja.

«Piedosi?»

Un tā viņš jautāja trīs reizes. Bet viņa tomēr neko neatbildēja. Viņš atmodās. Kopš tā laika Stepanam kļuva vieglāk un viņš it kā atjēdzās, apskatījās sev apkārt un pirmo reizi tuvojās kameras biedriem un sāka runāt ar tiem.

Iii

Kopā ar Stepanu vienā kamerā sēdēja Vasilijs, kas atkal bija iekritis par zādzību un notiesāts trimdā, un Čujevs, arī notiesāts uz nometināšanu. Vasilijs visu laiku vai nu dziedāja dziesmas savā skaistajā balsī, vai arī. stāstīja biedriem par savām dēkām. Bet Cujevs vai nu strādāja — šuva kādu drēbes vai veļas gabalu, — vai arī lasīja evaņģēliju un psalmu grāmatu.

Uz Stepana jautājumu, par ko viņš izsūtīts, Cujevs viņam paskaidroja, ka izsūtīts par īstu Kristus ticību, par to, ka krāpēji popi necieš ne acu galā tos jaudis, kuri dzīvo pec evaņģēlija un viņus atmasko. Bet, kad Stepans jautāja Cujevam, kāds ir evaņģēlija likums, Cujevs paskaidroja, ka evaņģēlija likums liedz pielūgt rokām taisītus dievus, dievs jāpielūdz garā un patiesībā. Un viņš pastāstīja, ka viņi šo īsteno ticību uzzinājuši no kliba skrodera zemes dalīšanas laikā.

Bet kas būs par ļauniem darbiem? — Stepans jautāja.

— Tur viss pateikts.

Un Cujevs viņam nolasīja:

— «Bet, kad tas cilvēka dēls nāks savā godība un visi svētie eņģeļi līdz ar viņu, tad viņš sēdēs uz sava godības krēsla. Un visi ļaudis taps sapulcināti viņa priekšā, un viņš tos šķirs, tā kā gans avis šķir no āžiem. Un stādīs tas avis pa savu labo roku, bet tos āžus pa kreiso roku. Tad tas ķēniņš sacīs tiem pie savas labās rokas: «Nāciet šurp, jūs mana tēva svetītie, iemantojiet to valstību, kas jums ir sataisīta no pasaules iesākuma. Jo es biju izsalcis, un jūs mani esat ēdinājuši; es biju noslāpis, un jūs mani esat dzirdinājuši; es biju viesis, un jūs mani esat uzņēmuši. Es biju pliks, un jūs mani esat ģērbuši; es biju nevesels, un jūs mani esat apmeklējuši; es biju cietumā, un jūs pie manis esat nākuši.» Tad tie taisnie viņam atbildēs, sacīdami: «Kungs, kad mēs tevi esam redzējuši izsalkušu un tevi esam ēdinājuši, vai noslāpušu un tevi esam dzirdinājuši? Kad mēs tevi esam redzējuši kā viesi un uzņēmuši? Vai pliku tevi esam ģērbuši? Kad mēs tevi esam redzējuši neveselu vai cietumā un pie tevis esam nākuši? Tad tas ķēniņštiem atbildēs un sacīs: «Patiesi, es jums saku, ko jūs darījuši vienam no šiem maniem vismazā kajiem brāļiem, to jūs man esat darījuši.» Tad viņš arī uz tiem pa kreiso roku sacīs: «Eita nost no manis, jūs nolādētie, mūžīgā ugunī, kas ir sataisīts velnam un viņa eņģeļiem. Jo es biju izsalcis, un jūs mani neesat ēdinājuši: es biju noslāpis, un jūs mani neesat dzirdinājuši. Es biju viesis, un jūs mani neesat uzņēmuši; es biju pliks, un jūs mani neesat ģērbuši; es biju nevesels un cietumā, un jūs mani neesat apmeklējuši.» Tad tie arīdzan viņam atbildēs un sacīs: «Kungs, kad mēs tevi esam redzējuši izsal-

kusu vai noslāpušu, vai viesi, vai pliku, vai neveselu, vai cietumā un tev neesam kalpojuši?» Tad viņš atbildēs un sacīs: «Patiesi, es jums saku, ko jūs neesat darījuši vienam no šiem vismazākajiem, to jūs man arīdzan neesat darījuši.» Un tie ieies mūžīgās mokās, bet tie taisnie mūžīgā dzīvošanā» (Mat. ev., XXV, 31—46).

Vasilijs, kas bija apsēdies uz grīdas pretī Cujevam un klausījies lasīšanā, piekrītoši māja ar savu skaisto galvu.

— Pareizi, — viņš stingri noteica, — sak, ejiet, nolādētie, mūžīgās mokās, jūs neviena neesat barojuši, bet paši rijāt. Tā viņiem arī vajag. Dod šurp, es palasīšu, — viņš piebilda, gribēdams palielīties ar savu lasīšanu.

— Bet vai piedošanas nebūs? — jautāja Stepans, kas bija klausījies lasīšanā un klusu noliecis savu pinkaino galvu.

— Pagaidi, ciet klusu, — Cujevs sacīja Vasilijam, kas visu laiku atkārtoja, ka bagātie nav barojuši ceļa vīru un cietumā nav to apmeklējuši. — Pagaidi jel, — Cujevs atkārtoja, evaņģēliju šķirstīdams. Atradis to, ko meklēja, Cujevs nogludināja lapas ar lielu, cietumā izbālušu, spēcīgu roku.

— «Bet divi citi ļauna darītāji arīdzan tapa novesti, ka taptu nomaitāti līdz ar viņu, — tas ir, ar Kristu», — Cujevs iesāka. — «Un, kad tie nāca uz to vietu, ko sauc par pieres vietu, tad tie tur sita krustā viņu un tos ļauna darītājus, vienu pa labo un otru pa kreiso roku.

Bet Jēzus sacīja: «Tēvs, piedod tiem, jo tie nezina, ko tie dara …» Un tie ļaudis stāvēja skatīdamies. Bet tie virsnieki savā starpā viņu apsmēja, sacīdami: «Viņš citiem palīdzējis, lai palīdzas pats sevim, ja šis ir Kristus, tas dieva izredzētais.» Un arī tie karavīri viņu apmēdīja, piegāja un viņam etiķi atnesa. Un sacīja: «Ja tu esi tas jūdu ķēniņš, tad palīdzies pats sevim.» Un virsraksts pār viņu bija rakstīts ar grieķu, romiešu un ebreju rakstiem: «Šis ir tas jūdu ķēniņš.» Bet viens no tiem pakārtiem ļauna darītājiem viņu zaimoja, sacīdams: «Ja tu esi Kristus, tad palīdzi sev pašam un mums.» Bet tas otrais to aprāja un sacīja: «Un tu arīdzan nebīsties dieva, kas esi tanī pašā sodībā! Un tomēr mums gan pareizi

notiek. Jo mēs dabūjam, ko esam nopelnījuši ar saviem darbiem, bet šis nekā ļauna nav darījis.» Un viņš uz Jēzu sacīja: «Kungs, piemini, kad tu nāksi savā valstībā.» Un Jēzus uz to sacīja: «Patiesi, es tev saku: šodien tu būsi ar mani paradīzē!» (Lūkasa ev., XXIII, 32—43.)

Stepans neko neteica un sēdēja, domās nogrimis, it kā klausīdamies, bet neko nedzirdēja no visa tā, ko tālāk lasīja Cujevs.

«Tad, lūk, kāda ir tā īstā ticība,» viņš domāja. «Pa-glābsies tikai tie, kas baroja, dzirdīja nabagos, apmeklēja cietumniekus, bet uz elli ies tie, kas to nav darījuši. Bet tomēr ļauna darītājs tikai krustā nožēloja grēkus un tomēr nonāca paradīzē,» Viņš te neredzēja nekādu pretrunu, bet, gluži otrādi, viens apstiprināja otru: ka žēlsirdīgie tiks paradīzē, bet ļaunie ellē, nozīmēja, ka visiem jābūt žēlsirdīgiem, bet, ka Kristus piedevis ļauna darītājam, tas nozīmē, ka arī Kristus bijis žēlsirdīgs. Tas viss Stepanam bija gluži kas jauns; viņš tikai brīnījās, kāpēc līdz šim tas bijis viņam apslēpts. Un viņš visu savu brīvo laiku pavadīja ar Cujevu jautādams un klausīdamies. Un klausīdamies viņš saprata. Viņam atklājās visas mācības īstā jēga, — tas ir, ka visi cilvēki ir brāļi un viņiem vajag citam citu mīlēt un žēlot, un tad visiem būs labi. Un, kad viņš klausījās, tad uztvēra kā kaut ko aizmirstu un pazīstamu visu, kas apstiprināja šīs mācības īsto jēgu, un laida gar ausīm visu, kas to neapstiprināja, piedēvēdams to savai neizpratnei.

Kopš šī laika Stepans kļuva cits cilvēks.

IV

Stepans Pelagejuškins arī agrāk bija rāms, bet bei-dzamajā laikā viņš pārsteidza gan uzraugu, gan sargus, gan biedrus ar pārmaiņu, kas viņā bija notikusi. Viņš bez pavēlēs, ārpus kārtas, darīja visgrūtākos darbus, to skaitā arī parašas tīrīšanu. Tomēr, lai gan viņš bija padevīgs, kameras biedri viņu cienīja un baidījās no viņa, zinādami viņa stingrību un lielo fizisko spēku, sevišķi pēc gadījuma ar diviem klaidoņiem, kuri viņam bija uzbrukuši, bet no kuriem viņš atkāvās, vienam salauzis roku. Šie klaidoņi ņēmās spēlēt kārtis ar jauno, bagāto arestantu un atņēma tam visu, kas vien bija. Stepans aizstāvēja viņu un atņēma tiem iespēlēto naudu. Klaidoņi sāka viņu lamāt, tad sist, bet viņš pievārēja abus. Kad uzraugs uzzināja ķildas iemeslu, klaidoņi paziņoja, ka Pelagejuškins viņus piekāvis. Stepans netaisnojās un padevīgi saņēma sodu — trīs dienas karcerī un pārcelšanu uz viennīcu.

Viennīcā Stepanam bija smagi tāpēc, ka viņš bija šķirts no Cujeva un evaņģēlija, un turklāt viņš baidījās, ka atkal rādīsies Marja Semjonovna un melnie. Bet nekas nerādījās. Stepana dvēseli pildīja jauns, priecīgs saturs. Viņš priecātos par savu vientulību, ja prastu lasīt un ja būtu evaņģēlijs. Evaņģēliju varētu dabūt, bet viņš nemācēja lasīt.

Zēns būdams, viņš sāka mācīties lasīt, kā senāk, — az, buki, veģi, — bet neattapības dēļ tālāk par ābeci netika, toreiz viņš nekādi nevarēja iemācīties lasīt pa zilbēm un tā arī palika analfabēts. Tagad viņš nolēma izmācīties un palūdza sargam evaņģēliju. Sargs atnesa, un viņš ķērās pie darba. Burtus viņš pazina, bet saburtot neprata. Lai kā viņš pūlējās, gribēdams saprast, kā no burtiem veidojas vārdi, bet nekas neiznāca. Viņš naktis negulēja, zaudēja ēstgribu, un aiz bēdām viņu tā apstāja utis, ka viņš nejaudāja ne atkasīties.

— Vai arvien vēl nesaproti? — sargs viņam jautāja.

— Nē. _ . i . . , .

— Vai iu «tēvreizi» proti?

— Protu.

— Tad to arī lasi. šekur, — un sargs parādīja viņam «tēvreizi» evaņģēlijā.

Stepans saka lasīt «tēvreizi», salīdzinādams pazīstamus burtus,ar pazīstamām skaņām. Un pēkšņi viņam atklājās burtošanas noslēpums, un viņš sāka lasīt. Tas bija liels prieks. Kopš tā laika viņš sāka lasīt; un jēga, kas pamazām izlobījās no grūti sastādāmiem vārdiem, ieguva vēl lielāku nozīmi.

Vientulība Stepanu vairs nenomāca, bet gan ieprieci-nāja. Viņš bija tā aizrāvies ar lasīšanu, ka nepriecājās, kad viņu pārcēla atkal kopkamerā, lai atbrīvotu kameras jaunpienākušajiem politiskajiem.

V

Tagad jau nevis Cujevs, bet Stepans bieži vien kamerā lasīja evaņģēliju; un daļa arestantu dziedāja nekaunīgas dziesmas, daļa klausījās viņa lasīšanā un sarunās par izlasīto. Tā uzmanīgi un klusēdami viņā vienmēr klausījās divi: katordznieks — slepkava un bende Mahorkins un Vasilijs, kurš bija iekritis par zādzību un, tiesu gaidīdams, sēdēja tanī pašā cietumā. Mahorkins divas reizes, cietumā sēdēdams, bija izpildījis savus pienākumus, abas reizes kaut kur brauca, jo neatradās cilvēki, kas izpildītu to, ko piesprieda tiesneši. Zemniekus, kuri nogalināja Pjotru Nikolajeviču, tiesāja kara tiesa, un diviem no viņiem piesprieda nāves sodu pakarot.

Mahorkinu pieprasīja uz Penzu izpildīt savus pienā-kumus. Agrāk tādos gadijumos viņš tūliņ rakstīja -viņš labi prata lasīt un rakstīt — gubernatoram papīru, kur paskaidroja, ka tiek komandēts izpildīt savus pienākumus uz Penzu, un tāpēc lūdza guberņas priekšnieku izsniegt viņam naudu pārtikai, kas pienācās uz dienām; tagad viņš, par brīnumu cietuma priekšniekam, paziņoja, ka nebrauks un bendes pienākumu vairs nepildīs.

— Pletni esi aizmirsis? — cietuma priekšnieks uzkliedza.

— Ja jau pletni, tad pletni, bet tāda likuma nav, ka var nogalināt.

— No Pelagejuškina, vai, esi samācījies šīs gudrības? Atradies cietuma pravietis, pagaidi vien.

VI

Pa to laiku Mahins, tas ģimnāzists, kas iemācīja viltot kuponu, pabeidza ģimnāziju un universitātē juridiskās fakultātes kursu. Viņam bija panākumi pie sievietēm, un tā, pateicoties večuka — ministra biedra bijušajai mīļākajai, viņu pavisam jaunu iecēla par tiesas izmeklētāju. Viņš bija negodīgs, parādos iestidzis cilvēks, sieviešu pavedējs, kāršu spēlmanis, taču viņš bija veikls, apķērīgs, ar labu atmiņu un labi prata savu amatu.

Viņš bija tiesas izmeklētājs tanī apgabalā, kur tiesāja Stepanu Pelagejuškinu. Jau pirmajā pratināšanā Stepans viņu pārsteidza ar savām atbildēm — vienkāršām, patiesīgām un mierīgām. Mahins neapzinīgi juta, ka šis važās ieslēgtais, noskūtais cilvēks, kas stāv viņa priekšā un ko divi zaldāti atveduši un sargā un atkal aizvedīs atpakaļ ieslodzījumā, — ka šis cilvēks ir gluži brīvs, morāli stāv neaizsniedzami augstāk par viņu. Un tāpēc, pratinot to, viņš nemitīgi sevi drošināja un uzmundrināja, lai neapmulstu un nesajuktu. Viņu pārsteidza tas, ka Stepans par savu noziegumu runāja kā par kaut ko sen pagājušu, ko nav darījis viņš, bet kāds cits.

— Un tev nebija viņu žēl? — Mahins jautāja.

— Nebija. Toreiz es nesapratu.

— Bet tagad?

Stepans skumji pasmaidīja.

— Tagad kaut ugunī mani dedzinātu, es tomēr to ne-izdarītu.

— Kāpēc ne?

— Tāpēc, ka esmu sapratis: visi cilvēki ir brāļi.

— Ko, vai tad es ar esmu tev brālis?

— Kā4ad citādi.

— Bet kā es, brālis būdams, tev piespriedīšu katorgu?

— Tas no nesaprašanas.

-Ko tad es nesaprotu?

— Nesaprotat, ja jau tiesājat.

Turpināsim. Un pēc tam kur tu gāji? …

Visvairāk Mahinu pārsteidza tas, ko viņš uzzināja no uzrauga par Pelagejuškina ietekmi uz bendi Mahorkinu, kurš, riskēdams ar sodu, atteicies no savu pienākumu pil-dīšanas.

VII

Viesībās pie Jeropkiniem, kur bija divas jaunkundzes — bagātas līgavas, ap kurām abām Mahins lakstojās, pēc romanču dziedāšanas, kur sevišķi izcēlās ļoti muzikālais Mahins, gan jauki dziedādams līdz, gan pavadīdams, — viņš atstāstīja ļoti sīki un precīzi — viņam bija teicama atmiņa — un pilnīgi vienaldzīgi par dīvaino noziedznieku, kas atgriezis bendi. Mahins tāpēc arī tik labi atcerējās un visu varēja atstāstīt, ka bija pilnīgi vienaldzīgs pret tiem cilvēkiem, ar kuriem viņam iznāca darīšanas. Viņš neiedziļinājās, neprata iedziļināties citu cilvēku dvēselē un tāpēc arī varēja tik labi atcerēties visu* kas ar ļaudīm noticis, ko viņi darījuši, runājuši. Bet Pel'agejuškins viņu bija ieinteresējis. Mahins neielūkojās Stepana dvēselē, tomēr neviļus Mahinam radās jautājums: kas viņam dvēselē, un, atbildi neatradis, bet sajuzdams,, ka tas ir kaut kas interesants, viesībās atstāstīja visu notikumu — gan par bendes atgriešanu, .gan uzrauga nostāstus par to, cik dīvaini uzvedas Pelagejuškins, kā lasa; evaņģēliju un cik viņam spēcīga ietekme uz pārējiem.

Mahina stāsts visus ieinteresēja, bet visvairāk jaunāko — Lizu Jeropkinu, astoņpadsmit gadu vecu meiču, kas tikko kā bija beigusi institūtu un tikko kā atjēgusies no melīgo;apstākļu tumsas un šaurības, kuros viņa bija augusi, un, it kā iznirusi no ūdens, kaislīgi elpoja dzīves svaigo gaisu. Viņa sāka iztaujāt Mahinu sīki jo sīki, arī par to, kāpēc Pelagejuškins tā pārvērties, Mahins stāstīja to, ko bija dzirdējis no Stepana par beidzamo slepkavību, kā šīs ļoti labās sievietes lēnprātība, padevība un nebaidīšanās no nāves uzvarējusi slepkavu, atvēruši tam acis un kā vēlāk evaņģēlija lasīšana visu līdz galam pārveidojusi. '.*".-

Tonakt Liza Jeropkina ilgi nevarēja aizmigt. Viņā jau vairākus mēnešus norisa cīņa. starp pasaulīgo dzīves veidu, kuram viņu centās pievērst māsa, un starp aizraušanos ar Mahinu, kas saistījās ar vēlēšanos viņu labot. Tagad šīs beidzamās jūtas uzvarēja. Viņa jau agrāk bija dzirdējusi par nogalināto. Bet tagad, pēc šlš briesmīgās nāves un Mahina nostāsta par Pelagejuškinu, viņa visos sīkumos uzzināja notikumu ar Marju Semjonovnu un bija pārsteigta par visu to, ko dabūja zināt par viņu.

Lizai kvēli gribējās būt tādai kā Marja Semjonovna, Viņa bija bagāta un baidījās, ka Mahins viņai izrāda simpātijās naudas dēļ. Un viņa nolēma izdalīt savu muižu un pateica to Mahinam. . >,-.

Mahins bija priecīgs, ka radusies izdevība izradīt savu nesavtību, un teica Lizai, ka mīl viņu ne naudas dēļ, un šis, kā viņam šķita, augstsirdīgais lēmums aizkustināja viņu pašu. Tobrīd Lizai sākās cīņa ar savu māti . (tā bija tēva muiža), kura neļāva muižu izdāļāt. Mahins Lizai palīdzēja. Un, jo vairāk viņš tā darīja, jo vairak saprata pavisam citu, līdz šim viņam sveši garīgu centienu pasauli, kuru redzēja Lizā.

VIII

Kamerā viss apklusa. Stepans gulēja savā vietā uz nārām un vēl nebija aizmidzis. Vasilijs piegāja pie viņa un, parāvis pie kājas, pamirkšķināja, lai tas pieceltos un iznāktu pie viņa. Stepans nokāpa no nārām un piegāja pie Vasilija.

— Nu, brāl, — Vasilijs sacīja, — tu nu papūlies, palīdzi man.

— Ko tad palīdzēt? .

— Bēgt gribu.

Un Vaisjlijs atklāja Stepanam, ka viņam viss gatavs bēgšanai.

— Rīt es viņus satracināšu, — viņš norādīja uz gulē-tājiem. — Viņi mani nosūdzēs. Mani pārvedīs uz augšējām kamerām, bet no turienes es ceļu zinu. Tikai tu man izkustini dzinteli līķu kambarī.

— To var. Kur tu dosies?

— Kur acis rādīs. Vai tad sliktu ļaužu trūkst?

— Tā jau nu, brāl, ir gan, tikai ne mums viņus tiesāt.

— Nu, vai tad es esmu kāds slepkavnieks. Neesmu nevienu dzīvību pazudinājis. Bet zagt? Nu, kas tur ļauns? Vai tad viņi mūsējos ļaudis nelaupa?

— Tā ir viņu darīšana. Viņi atbildēs.

— Ko, vai tad mums viņiem zobos jāskatās? Es, pie-mēram, baznīcu aptīrīju. Kam no tā kas ļauns? Es tagad gribu tā: nevis kādu bodīti aplaupīt, bet nokampt kaut ko kronim un izdalīt. Labiem ļaudīm izdalīšu.

Tobrīd no nārām paslējās kāds arestants un sāka klausīties. Stepans un Vasilijs izšķīrās.

Nākamajā dienā Vasilijs izdarīja, kā nodomājis. Viņš sāka žēloties par maizi, ka tā jēla, sakūdīja visus arestantus prasīt, lai ierodas uzraugs, un iesniegt sūdzību. Uzraugs atnāca, nolamāja visus un, uzzinājis, ka barvedis ir Vasilijs, lika iesēdināt viņu atsevišķi augšstāva viennīcā.

Vasilijam to tikai vajadzēja.

IX

Vasilijs pazina to augšējo kameru, kur viņu iesēdināja. Viņš zināja, kāda tur grīda, un, tikko tur iekļuva, sāka plēst grīdu. Tikko varēja ielīst zem grīdas, viņš noplēsa arī griestu dēļus un nolēca apakšējā stāvā līķu kambarī. Todien tur uz galda gulēja viens līķis. Turpat līķu kambarī bija salikti maisi cisām. Vasilijs to zināja un ar šo kameru bija rēķinājies. Dzintele šai kamerā bija izlauzta un atkal ielikta. Vasilijs izgāja pa durvīm un devās uz gaiteņa viņu galu, kur būvēja ateju. Tur bija caurums no trešā stāva līdz pat pagraba telpām. Durvis sataustījis, Vasilijs atgriezās līķu kambarī, noņēma no ledusaukstā līķa audekla gabalu (viņš pieskārās mironim ar roku, kad ņēma nost), tad paņēma maisus, sasēja tā, lai iznāktu virve, un šo no maisiem sasieto virvi aiznesa uz atejutur piesēja virvi pie šķērskoka un kāpa lejā. Virve nesniedza zemi. Vai daudz vai maz trūka — Vasilijs nezināja, bet darīt neko nevarēja, viņš ieķērās un nolēca. Kājas sadauzīja, bet iet varēja. Pagrabtelpās bija divi logi. Pa tiem varētu izlīst, bet logos iemūrēti dzelzs režģi. Vajadzēja tos izlauzt. Bet ar ko? Vasilijs sāka taustīties. Pagrabtelpās atradās dēļu gali. Viņš sameklēja deli ar asu galu un sāka ar to izlauzt ķieģeļus, kas turēja režģus. Viņš strādāja ilgi. Gaiļi nodziedāja jau otrreiz, bet režģis vēl turējās. Beidzot viena puse izkustējās. Vasilijs pabāza dēļa galu un uzgūlās, režģis iznāca laukā, bet rībēdams nokrita ķieģelis. Sargi varēja sadzirdēt. Vasilijs sastinga. Viss klusu. Viņš līda pa logu. Izlīda. Bēgt vajadzēja, pārkāpjot pār mūra sienu. Pagalma stūrī bija piebūve. Vajadzēja uzkāpt uz šīs piebūves un no tās pārkāpt pāri mūrim. Jāpaņem līdzi dēļa gals. Bez tā neuzrāpsies. Vasilijs devās atpakaļ. Atkal izlīda ar dēli un sastinga, klausīdamies, kur sargs. Sargs, kā viņš jau bija aprēķinajis, staigāja pagalma četrstūra otrā galā. Vasilijs"piegāja pie piebūves, pielika dēļa galu, kāpa augšā. Dēlis paslīdēja, nokrita. Vasilijs bija zeķēs. Viņš novilka zeķes, lai pieķertos ar kājām, nolika atkal dēli, uzlēca uz tā un satvēra ar roku notekas reni. «Mīļā, nelūsti, izturi,» viņš satvēra reni, tin nu jau viņa celis bija uz jumta. Sargs nāk. Vasilijs nogūlās un gandrīz pamira. Sargs neredz un atkal aiziet. Vasilijs pielec kājās. Skārds brīkšķ zem kājām. Vēl solis, divi, lūk, mūris. Līdz mūrim viegli aizsniegt ar roku. Viena roka, otra, viņš izstiepās, un nu jau atradās uz mūra. Kad tik nu nesadauzītos nolecot. Vasilijs pagriežas, pakaras rokās, izstiepjas, atlaiž vienu roku, otru — ak kungs, palīdzi! — zemē gan. Un zeme mīksta. Kājas veselas, un viņš bēg.

Priekšpilsētā Malaņja atver durvis, un viņš palien zem siltās, sviedriem piesmirkušās, vatētās lupatu segas.

X

Pjotra Nikolajeviča lielā, skaistā, vienmēr mierīgā bezbērnu sieva, pilnīga kā ālava, pa logu redzeja, kā zemnieki nogalināja viņas vīru un vilka kaut kur uz lauka. Nataļju Ivanovnu (tā sauca Pjotra Nikolajeviča atraitni), kad viņa vēroja visu šo kautiņu, pārņēma lielas šausmas, un, kā tas vienmēr mēdz būt, tās apslāpēja viņā visas citas izjūtas. Bet, kad viss pūlis pazuda,aiz dārza sētas, apklusa balsu duna un Malaņja, viņu kalpone, acis izvalbījusi, basām kājām atskrēja ar ziņu, it kā tas būtu kaut kas priecīgs, ka Pjotrs Nikolajevičs nogalināts un iemests gravā, Nataļjā Ivanovnā pēc pirmajām šausmu jūtām sāka rosīties citas: prieka jūtas, ka atbrīvojusies no despota ar melnajām brillēm, kurš deviņpadsmit gadu bija turējis viņu verdzībā. Viņa pati izbijās no šīm jūtām un ne tikai nevienam tās neizpauda, bet pat sev tajās neatzinās. Kad apmazgāja sakropļoto, dzelteno, spalvaino augumu, to ģērba un guldīja zārkā, viņa šausminājās, raudāja un kliedza. Kad ieradās sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs un kā liecinieci viņu pratināja, viņa turpat izmeklētāja kabinetā redzēja divus dzelžos iekaltus zemniekus, kuri atzīti par galvenajiem vaininiekiem. Viens bija vecs ar garu, gaišu, cirtainu bārdu, mierīgu, stingru, skaistu seju, otrs izskatījās pēc čigāna, bija vēl pajauns, ar spožām, melnām acīm un sprogainiem, izspūrušiem matiem. Viņa liecināja, ko zināja, pazina tajos tos pašus vīrus, kuri pirmie bija sagrābuši Pjotru Nikolajeviču aiz rokām, un, lai gan tas, kurš izskatījās pēc čigāna, spīdinādams un bolīdams acis no kustīgo uzacu apakšas, pārmetoši teica: «Grēks, kundzīti Ak vai, visi esam mirstīgi,» — viņai tomēr zemnieku nemaz nebija žēl. Gluži otrādi, izmeklēšanas laikā viņā sacēlās naida jūtas un vēlēšanās atriebties vīra slepkavām.

Bet, kad pēc mēneša kara tiesai nodotā lieta tika izšķirta tā, ka astoņus notiesāja spaidu darbos, bet divus — veci ar balto bārdu un melnīgsnējo čigānēnu, kā viņu saukāja, — notiesāja uz nāvi pakarot, viņa sajuta kaut ko nepatīkamu. Bet šīs nepatīkamās šaubas tiesas svinīguma ietekmē ātri vien pārgāja. Ja jau augstākā priekšniecība atzīst, ka tā vajag, tad, acīm redzot, tas ir labi.

Sprieduma izpildīšanai bija jānotiek sādžā. Un, svētdien atgriezusies no dievkalpojuma, Malaņja, ģērbusies jaunā kleitā un jaunās kurpēs, paziņoja kundzei, ka ceļ karātavas un uz trešdienu no Maskavas gaida bendi un ka piederīgie bez apstājas vaimanā, tā ka visā sādžā dzirdams.

Nataļja Ivanovna neizgāja no mājas, lai neredzētu ne karātavas, ne ļaudis, un vēlējās tikai vienu: lai ātrāk beigtos tas, kam jānotiek. Viņa domāja tikai par sevi, bret nevis par notiesātajiem un viņu ģimenēm.

XI

Otrdienā pie Nataļjas Ivanovnas iegriezās pazīstams stanovojs. Nataļja Ivanovna pacienāja viņu ar šņabi un pašas sālītām sēnēm. Stanovojs, izdzēris šņabi un uzkodis, paziņoja viņai, ka nāves sodu rīt vēl neizpildīs.

— Kā tā? Kāpēc?

— Dīvains notikums. Nevarēja atrast bendi. Maskavā viens pats vien bijis, un arī tas, man dēls stāstīja, salasījies evaņģēliju un saka: nevaru nogalināt. Pats par slepkavību notiesāts spaidu darbos, bet tagad pēkšņi — nevar nogalināt likumīgi notiesātus. Viņam teikuši, ka sitis ar pletnēm. Sitiet, teicis, bet es nevaru.

Nataļja Ivanovna pēkšņi pietvīka, pat nosvīda aiz domām.

— Bet vai viņiem tagad nevar piedot?

— Kā tad piedosi, ja tiesa notiesājusi. Cars vienīgais var piedot.

— Bet kā tad cars uzzinās?

— Ir tiesības lūgt apžēlošanu.

— Viņus taču manis dēļ pakārs, — dumjā Nataļja Ivanovna teica. — Bet es viņiem piedodu.

Stanovojs iesmējās.

— Tad lūdzietl

— Drīkst?

— Profams, ka drīkst.

— Bet tagad jau vairs nepagūs.

— Var sūtīt telegramu.

— Caram?

— Kā tad, arī caram var.

Ziņa par to, ka bende atteicies un drīzāk gatavs ciest nekā nokaut, pēkšņi saviļņoja Nataļjas Ivanovnas dvēseli, un tās līdzcietības un šausmu jūtas, kas vairāk reižu lauzās uz āru, tagad beidzot izlauzās un pārņēma viņu.

— Dārgo Filip Vasiļjevič, uzrakstiet man telegramu. Es gribu lūgt caram, lai apžēlo.

Stanovojs nogrozīja galvu.

— Ka tik mums neiziet slikti par to.

— Es atbildēšu. Es par jums neko neteikšu.

«Paskat, cik lādzīga sieviete,» stanovojs nodomāja,

«laba sieviete. Ja manējā bijusi tāda, tad gan būtu paradīze, nevis kā tagad.»

Un stanovojs uzrakstīja caram telegramu: «Viņa ķei-zariskajai Majestātei kungam ķeizaram. Jūsu ķeizariskās Majestātes uzticīgā pavalstniece, zemnieku nogalināta kolēģijas asesora Pjotra Nikolajeviča Sventicka atraitne, krītot pie Jūsu ķeizariskās Majestātes svētajām kājām (šī telegramas vieta sevišķi patika tās sacerētājam stanovojam), lūdz Jūs apžēlot uz nāvi notiesātos tādas un tādas guberņas, apriņķa, pagasta, sādžas tādus un tādus zemniekus.»

Telegramu aizsūtīja pats stanovojs, un Nataljai Ivanovnai ap sirdi bija priecīgi un labi. Viņai šķita, — ja jau viņa — nogalinātā Sventicka atraitne piedod un lūdz apžēlot, tad cars nevar neapžēlot.

XII

Liza Jeropkina dzīvoja nemitīgā sajūsmā. Jo tālāk viņa gāja pa kristīgas dzīves ceļu, kas viņai bija pavēries, jo vairāk pārliecinājās, ka tas ir īstais ceļš, un jo priecīgāk viņai kļuva ap sirdi.

Viņai tagad bija divi tuvākie mērķi: pirmais atgriezt Mahinu vai, pareizāk, kā viņa teica, atmodināt viņa paša labo, skaisto dabu. Viņa to mīlēja, un savas mīlestības gaismā viņai atklājās viņa dvēseles dievišķīgums, kas ko-pīgs visiem cilvēkiem, taču viņa šajā visiem cilvēkiem ko-pīgajā dzīvības pirmsākumā redzēja viņam vien piemītošu labsirdību, maigumu, cēlumu. Otrs viņas mērķis bija tikt vaļā no bagātības. Viņai iegribējās atbrīvoties no īpašuma, lai pārbaudītu Mahinu, bet vēlāk viņa gribēja to darīt, kā evaņģēlijā teikts, sevis un savas dvēseles labā.

Vispirms viņa sāka izdāļāt savu īpašumu, bet tēvs viņai neļāva, un vēl vairāk nekā tēvs viņu apstādināja uzmā-cīgais lūdzēju bars, kuri nāca paši un rakstīja vēstules. Tad viņa nolēma griezties pie svētā vīra, kas bija pazīstams ar savu svēto dzīvi, lai tas paņemtu viņas naudu un darītu to, ko atzītu par vajadzīgu. To uzzinājis, tēvs noskaitās un karstā sarunā nosauca meitu par vājprātīgu, par psihopāti un pateica, ka viņš atradīs līdzekļus, ka pasargāt viņu no pašas vājprāta.

Tēva dusmīgais, aizkaitinātais tonis pielipa viņai, un viņa nepaspēja atjēgties, kad aiz niknuma sāka raudāt un sarunāja tēvam rupjības, nosaukdama to par despotu un patmīli.

Liza lūdza piedošanu tēvam, viņš teica, ka nedusmojas, bet viņa redzēja, ka tēvs apvainots un sirdī nav viņai piedevis. Alahinam viņa negribēja par to stāstīt. Māsa pavisam attālinājās no viņas, būdama uz Lizu greizsirdīga Mah-ina dēļ. Lizai nebija ar ko dalīties savās jūtās, nebija kam izteikt savu nožēlu.

«Dieva priekšā jānožēlo,» viņa sev teica un, tā kā bija lielais gavēnis, nolēma gavēt un grēksūdzē visu izstāstīt biktstēvam un palūgt viņam padomu, kā viņai turpmāk rīkoties.

Netālu no pilsētas atradās klosteris, kurā dzīvoja svētais vīrs, kas bija slavens ar savu dzīvi, pamācībām, pa-reģojumiem un dziedniecības spēku, ko viņam piedēvēja.

Mūks saņēma vēstuli no vecā Jeropkina, kas brīdināja par meitas atbraukšanu un par viņas nenormālo, satraukto garastāvokli un izteica pārliecību, ka godājamais svētais vīrs uzvedīs meitu uz īstā ceļa — labas kristīgas dzīves zelta vidusceļa, nepārkāpjot pastāvošos apstākļus. "

Apmeklētāju nogurdinātais svētais vīrs pieņēma Lizu un mierīgi sāka viņu pamācīt, lai dzīvo mēreni un padevīgi pakļaujas pastāvošiem apstākļiem un vecākiem. Liza klusēja, sarka un svīda, bet, kad viņš beidza, viņa ar asaru pilnām acīm sāka runāt, sākumā nedroši, par to, ko Kristus teicis: «Atstāj tēvu un māti un nāc man līdzi,» — tad vairāk un vairāk iejūsmojās, izteica visu, kā viņa izprot kristietību. Svētais vīrs sākumā tik tikko smaidīja un atbildēja ar parastajām pamācībām, bet tad apklusa, sāka pūst, tikai atkārtodams: «Ak kungs.»

— Nu labi, nāc rīt pie bikts, — viņš teica un ar grumbaino roku svētija Lizu.

Nākamajā dienā viņš to nobiktēja un, vakardienas sa-runu neturpinādams, atlaida, īsos vārdos atteikdamies rīkoties ar viņas īpašumu.

Svēto vīru pārsteidza šīs meitenes skaidrība, pilnīga paļaušanās dieva gribai un kvēle. Viņš jau sen gribēja atteikties no pasaules, bet klosteris prasīja, lai viņš dar-botos. Šī darbība sagādāja klosterim līdzekļus. Un viņš bija ar mieru, lai gan neskaidri nojauta sava stāvokļa kļūmīgumu. Viņu iztēloja par svēto, par brīnumdarītāju, bet viņš bija vājš cilvēks, kas aizravies ar panakumiem. Un šīs meitenes dvēsele, kas atklājās viņam, atklāja vit ņam arī paša dvēseli. Un viņš redzēja, cik tālu ir no tā, par ko gribēja būt un uz ko tiecās viņa sirds.

Drīz pēc Lizas apciemojuma viņš noslēdzās no visiem un tikai pēc trim nedēļām iznāca baznīcā, noturēja diev-kalpojumu un pēc dievkalpojuma teica sprediķi, kurā no-sodīja sevi un apsūdzēja pasauli par grēkiem, un aicināja nožēlot.

Ik pēc katrām divām nedēļām viņš teica sprediķi. Un uz šiem sprediķiem sanāca arvien vairāk ļaužu. Un viņa — sprediķotāja slava izplatījās arvien tālāk un tālāk. Viņa sprediķos bija kaut kas sevišķs, drosmīgs, patiess. Un tāpēc viņš tik spēcīgi ietekmēja ļaudis.

XIII

Pa to laiku Vasilijs izdarīja visu, kā bija nodomājis. Ar biedriem viņš naktī ielavījās pie bagātnieka Krasnopuzova. Viņš zināja, cik tas skops un izvirtis, un ielavījās kantorī, un paņēma naudā trīsdesmit tūkstošus. Vasilijs darīja, kā bija gribējis. Viņš pat dzert pārstāja, bet izdalīja naudu nabadzīgām līgavām. Izprecināja tās, no parādiem izpirka, bet pats slēpās. Un viņam bija tikai vienas rūpes — kā labi sadalīt naudu. Viņš deva arī policijai. Un viņu nemeklēja.

Sirds viņam bija priecīga. Un, kad tomēr viņu saņēma ciet, viņš tiesā smējās un lielījās, ka resnvēderim šī nauda nelietīgi glabājusies, viņš nemaz nav zinājis, cik tās ir, bet viņš laidis apgrozībā, palīdzējis ar to labiem ļaudīm.

Un viņa aizstāvji bija tik jautri un labi, ka zvērinātie viņu bezmaz attaisnoja. Viņam piesprieda trimdu.

Viņš tencināja un jau iepriekš pateica, ka aizbēgs.

XIV

Telegrama, ko Sventicka bija sūtījusi caram, neko ne-izmainīja. Lūgumu komisijā sākumā pat nosprieda par to nemaz neziņot caram, bet vēlāk, kad brokasta laikā pie valdnieka sākās runa par Sventicka lietu, direktors, kas brokastoja pie valdnieka, paziņoja par nogalināta sievas telegramu.

— C'est tres gentil de sa part, — teica viena no cara ģimenes dāmām.

Valdnieks tikai nopūtās, paraustīja uzplečainos plecus, noteica: «Likums», — un pasniedza glāzi, kurā kam-barsulainis ielēja dzirkstošo Mozeles vīnu. Visi izlikās, ka viņus pārsteigusi valdnieka teikto vārdu gudrība. Vairāk par telegramu nerunāja. Divus zemniekus — veco un jauno — pakāra cietsirdīgais slepkava un sodomīts bende tatārs, ko izrakstīja no Kazaņas.

Večiņa gribēja sava vecā līķi apģērbt baltā kreklā, baltos autos un jaunās tupelēs, bet viņai neļāva, un abus apraka vienā bedrē aiz kapsētas.

— Man stāstīja kņaziene Sofija Vladimirovna, ka viņš esof apbrīnojams sludinātājs, — valdnieka māte, vecā ķeizariene, reiz teica savam dēlam. — Faites le venir. II peut precher ā la cathēdrale.

— Nē, labāk pie mums, — valdnieks teica un lika at-aicināt svēto vīru Isidoru.

Pils baznīcā sapulcējās visa ģeneralitāte. Jauns, ne-parasts sludinātājs — tas bija notikums.

Iznāca vecītis — sirms, vājiņš, visus uzlūkoja: «Dieva tēva, dēla un svētā gara vārdā,» — un sāka.

Sākumā gāja labi, bet, jo tālāk, jo ļaunāk. «II devenait de plus en plus aggressif,» — kā pēc tam ķeizariene teica. Viņš grāva visus. Runāja par nāves sodiem. Un piedēvēja nāves sodu nepieciešamību sliktai valdīšanai. Vai tad kristīgā zemē var nokaut cilvēkus?

Visi saskatījās, un visus nodarbināja doma — cik tas nepieklājīgi un cik nepatīkami valdniekam, bet neviens to neizrādīja. Kad Isidors teica: «Āmen!» — pie viņa piegāja metropolīts un palūdza pie sevis.

Pēc sarunas ar metropolītu un virsprokuroru večukiņu aizsūtīja tūliņ atpakaļ uz klosteri, tikai ne uz savu, bet Suzdaļas klosteri, kur priekšnieks un komandants bija tēvs Misails.

XV

Visi izlikās, ka Isidora sprediķis nav izraisījis neko nepatīkamu, un neviens to nepieminēja. Un caram likās, ka svētā vīra vārdi viņā nav atstājuši nekādas pēdas, bet reizes divas dienā viņš atcerējās pakārtos zemniekus, par kuru apžēlošanu telegramā bija lūgusi Sventicka. Dienā bija parāde, tad pastaigas izbraukums, tad ministru pie-ņemšana, tad pusdiena, vakarā teātris. Kā parasti, cars aizmiga, līdzko bija nolicis galvu uz spilvena. Naktī viņu pamodināja briesmīgs sapnis: laukā stāvēja karātavas, un tajās šūpojās līķi, un līķi izbāza mēles, un mēles stiepās tālāk un tālāk. Kāds kliedza: «Tas ir tavs darbs, tavs darbs!» Cars pamodās nosvīdis un sāka domāt. Pirmo reizi viņš sāka domāt par atbildību, kas gūlās uz viņa, un nu viņš atcerējās visus vecīša vārdus …

Bet viņš redzēja sevī cilvēku tikai iztālēm un nespēja sev uzstādīt vienkārša cilvēka prasības to prasību dēļ, kuras no visām pusēm uzstādīja caram; atzīt, ka cilvēka prasības obligātākas nekā cara, viņam nebija spēka.

XVI

Nosēdējis otru soda laiku cietumā, Prokofijs, šis brašais, patmīlīgais švīts, iznāca no turienes pavisam beigts. Skaidrā prātā viņš sēdēja, neko nedarīja un, lai cik tēvs viņu lamāja, ēda maizi, nestrādāja un bez tam vēl manījās kaut ko aiznest uz traktieri, lai nodzertu. Sēdēja, kāsēja, kraukājās un spļāva. Ārsts, pie kura viņš aizgāja, izklausīja viņa krūtis un nogrozīja galvu.

— Tev, brāl, vajag to, kā tev nav.

— To, zināms, vienmēr vajag.

— Dzer pienu, nepīpo.

— Šobrīd jau tā gavēnis, un arī govs nav.

Reiz pavasarī viņš visu nakti negulēja, skuma, viņam gribējās iedzert. No mājas neko nevarēja aizstiept. Viņš uzlika cepuri galvā un izgāja. Gāja pa ielu, aizgāja līdz popa sētai. Pie ķestera mājas ārpusē stāv ecēšas, pieslietas pie žoga. Prokofijs piegāja, uzmeta ecēšas plecā un gribēja aiznest Petrovnai uz krogu. «Varbūt iedos pudelīti.» Viņš nepaguva nekur aiziet, kad ķesteris iznāca uz lievenēm. Jau pavisam gaišs, — redz, Prokofijs nes viņa ecēšas.

— Ei, ko tu dari?

Sanāca ļaudis, satvēra Prokofiju, iesēdināja tuptuzī. Miertiesnesis piesprieda vienpadsmit mēnešu cietuma.

Bija rudens. Prokofiju pārveda uz slimnīcu. Viņš tā kāsēja, ka krūtis plēsa vai pušu. Prokofijs nekādi nevareja sasildīties. Spēcīgākie slimnieki tomēr nedrebēja. Bet Prokofijs drebēja dienu un nakti. Uzraugs taupīja malku un slimnīcu nekurināja līdz novembrim. Prokofijs ļoti cieta fiziski, bet visvairāk viņš cieta garīgi. Viss viņam riebās, un viņš visus ienīda: gan ķesteri, gan uzraugu par to, ka nekurināja, gan sargu, gan blakusgulētāju kaimiņu ar sapampušu, sarkanu lūpu. Ienīda arī to jauno katordznieku, ko ieveda pie viņiem. Šis katordznieks bija Stepans. Viņam bija iemetusies galvā roze, un viņu pārveda uz slimnīcu un novietoja blakus Prokofijam. Sākuma Prokofijs viņu nīda, bet pēc tarn iemīlēja tā, ka gaidīja, lai tikai varētu ar viņu parunāties. Tikai pēc sarunas ar Stepanu Prokofija sirdī aprima skumjas.

Stepans vienmēr visiem stāstīja par savu pēdējo slep-kavību un kā tā iedarbojusies uz viņu.

— Nemaz ne kliedz, nekā, — viņš stāstīja, — še, nogalini. Nevis mani, saka, bet sevi pažēlo.

— Nu, protams, dvēseli pazudināt briesmīgi, es reiz ņēmos aunu kaut, pašam kļuva nelabi. Es, redz, nevienu neesmu nogalinājis, bet par ko viņi, tie ļaundari, mani pazudinājuši. Nevienam Jauna neesmu darījis ..»

— Tad jau labi, to tev pieminēs.

— Kur tad?

— Kā — kur? Bet dievs?

— Viņš nekur nav manāms; es, brāl, neticu — domāju, nomirsim, zāle izaugs. Un tas ir viss.

— Kā tu vari tā domāt? Cik es jau biju dvēseles pazu-dinājis, bet viņa, nabadzīte, tikai ļaudīm palīdzēja. Ko tad — tu domā, ka man un viņai būs viens un tas pats? Nē, nebūs vis …

— Tad tu domā — nomirsi, bet dvēsele paliks?

— Kā tad citādi? Tas tā ir.

Prokofijam bija grūta nāve, viņam trūka elpas. Bet pēdējā brīdī pēkšņi kļuva viegli. Viņš pasauca Stepanu.

— Nu, sveiks, brāl. Laikam jau nāve pienākusi. Visu laiku baidījos, bet tagad nekas. Tikai ātrāk gribas.

Un Prokofijs nomira slimnīcā.

XVII

Pa to laiku Jevgeņijam Mihailovičam klājās arvien sliktāk un sliktāk. Veikals bija ieķīlāts. Neviens neko ne-pirka. Pilsētā tika atvērts otrs veikals, bet procentus vajadzēja maksāt. Bija atkal jāaizņemas par procentiem. Un beidzās ar to, ka veikalu un visas preces izsludināja izpārdošanā. Jevgeņijs Mihailovičs un viņa sieva skraidīja visapkārt un nekur nevarēja sadabūt tos četrsimt rubļus, kuri bija vajadzīgi, lai glābtu uzņēmumu.

Bija maza cerība uz tirgotāju Krasnopuzovu, kura mī-ļākā bija pazīstama ar Jevgeņija Mihailoviča sievu. Bet tagad visā pilsētā runāja, ka Krasnopuzovam nozagta liela nauda. Esot nozagts pusmiljons.

— Un kas nozadzis? — Jevgeņija Mihailoviča sieva stāstīja. — Vasilijs, mūsu bijušais sētnieks. Stāsta, viņš tagad svaidoties ar šo naudu un arī policiju uzpircis.

— Tas gan bija nelietis, — Jevgeņijs Mihailovičs sacīja. — Cik viņš toreiz viegli piekrita zvēresta laušanai. Es nekādi necerēju.

— Stāsta, ka viņš bijis mūsu sētā. Virēja teica, ka viņš. Viņa stāsta, ka Vasilijs četrpadsmit nabadzīgas līgavas izprecinājis.

— Viņas arvien ko izdomās.

Tobrīd kāds dīvains pusmūža vīrs kazineta svārkā ienāca veikalā.

— Ko tev vajag?

— Jums vēstule.

— No kā?

— Tur rakstīts.

— Vai tad atbilde nav vajadzīga? Pagaidi.

— Nevar.

Un dīvainais vīrs, atdevis aploksni, steidzīgi aizgāja.

— Jocīgi!

Jevgeņijs Mihailovičs atplēsa biezo aploksni un neticēja savām acīm: simtrubļu gabali. Četri. Kas tas? Un turpat kļūdaina vēstule Jevgeņijam Mihailovičam: «Evaņģēlijā sacīts, atdari ļaunu ar labu. Jūs manim dikti ļaunu nodarījāt ar kuponu, un zemnieciņam es gaužām pāri nodarīju, bet es, redz, tevi pažēloju. Še, ņem četras katrīnas un atceries savu sētnieku Vasiļju.»

— Nē, tas nu gan ir brīnums, — Jevgeņijs Mihailovičs teica, to viņš teica sev un sievai. Un, kad viņš to atcerējās vai runāja par to ar sievu, viņam asaras spiedās acīs yn sirdī bija priecīgi.

XVIII

Suzdaļas cietumā bija ieslodzīti četrpadsmit garīdznieki, visi lielākoties par atkāpšanos no pareizticības; turp aizsūtīja arī Isidoru. Tēvs Misails pieņēma Isidoru pēc dokumenta un, neparunājies ar viņu, lika ievietot atsevišķā kamerā kā svarīgu noziedznieku. Kad Isidors bija nosēdējis cietumā jau trīs nedēļas, tēvs Misails apstaigāja ieslodzītos. Ienācis pie Isidora, viņš jautāja, vai ko nevajag.

— Man daudz ko vajag, nevaru teikt citu klātbūtnē. Dod man iespēju runāt ar tevi vienatnē.

Viņi paskatījās viens otrā, un Misails saprata, ka viņam nav ko baidīties. Viņš lika atvest Isidoru uz savu celli un, kad viņi palika vieni, teica:

— Nu, runā.

Isidors nokrita uz ceļiem.

— Brāli! — Isidors teica. — Ko tu dari? Žēlo sevi. Nav ļaunāka noziedznieka par tevi, tu esi nozaimojis visu svēto…

Pēc mēneša Misails iesniedza dokumentus par Isidora un vēl septiņu citu atbrīvošanu, motivēdams ar to, ka viņi grēkus nožēlojuši, un arī pats palūdza atļauju doties uz klosteri pie miera.

XIX

Pagāja desmit gadu.

Mitja Smokovņikovs beidza kursu tehniskajā skolā un kļuva par inženieri Sibīrijas zelta raktuvēs ar lielu algu. Viņam vajadzēja apbraukāt iecirkni. Direktors ieteica ņemt līdzi katordznieku Stepanu Pelagejuškinu.

— Katordznieku? Vai nav bīstami?

— Ar viņu nav bīstami. Tas ir svēts cilvēks. Pajautājiet, kam gribat.

— Bet par ko viņš ir katorgā? Direktors pasmaidīja.

— Sešus cilvēkus nokāvis, bet svēts cilvēks. Es galvoju.

Un ta nu Mitja Smokovņikovs pieņema Stepanu, vāju, iedegušu vīru ar pliku pakausi, un aizbrauca kopā ar viņu.

Ceļā Stepans kopa Smokovņikovu kā savu bērnu, tāpat kā viņš apkalpoja visus, kur tik vien varēja, un pastāstīja par savu dzīvi. Un arī to, kā un kāpēc dzīvo, kāda tagad viņa dzīvei jēga.

Un apbrīnojami. Mitja Smokovņikovs, kas līdz šim dzīvoja tikai dzerdams, ēzdams, kārtis spēlēdams un no-ņemdamies ar sievietēm, pirino reizi mūžā sāka domāt par dzīvi. Šīs domas nepameta viņu, bet arvien vairāk izmainīja visu viņa dvēselē. Viņam piedāvāja vietu ar lieliem ienākumiem. Viņš atteicās un nolēma par to, cik viņam ir, nopirkt muižu, apprecēties un cik spēdams kalpot tautai.

XX

Tā viņš arī izdarīja. Bet vispirms atbrauca pie tēva, ar ko viņam bija nepatīkamas attiecības jaunās ģimenes dēļ, kuru tēvs bija nodibinājis. Tagad viņš nolēma ar tēvu izlīgt. Un tā arī izdarīja. Tēvs bija pārsteigts, smējās par viņu, bet tad vairs neuzbruka dēlam un atcerējās daudzus jo daudzus gadījumus, kur bija vainīgs dēla priekšā.

PIEZĪMES

Krelcera sonāte. — Stāsts uzrakstīts 1887.—1889. g.

Tā sižetu Tolstojam deva pazīstamais mākslinieks V Andrejevs-Burlaks, kas pastāstīja rakstniekam, ka vilcienā «kāds kungs viņam stāstījis par savu nelaimi, kas cēlusies aiz sievas neuzticības» («S. A. Tolstojas dienasgrāmatas, 1860 — 1891 g.». M. un S. Sabašņikovu izd., M., 1928, 160. lpp.). V. Andrejevs-Burlaks pirmo reizi apmeklēja Tolstoju 1887. g. 20. jūnijā. Tā paša gada oktobrī Tolstojs uzrakstīja stāsta uzmetumu.

5. oktobrī Tolstojs rakstīja māksliniekam N. N Gē, ka «pasācis … dai|darbu» (Ļ. N. Tolstojs un N. N. Gē, «Sarakstīšanās», M., 1930, 104. lpp.). Bez šaubām, te ir runa par nākamo «Kreicera sonāti», jo tāpat vēstulē N. Strahovam 1887. g. 16. oktobrī Tolstojs ziņoja: «Esmu sācis jaunu darbu, bet nu jau divas nedēļas netieku uz priekšu.»

Sākotnējais uzmetums, ko Tolstojs veica 1887. g., būtiski atšķiras no stāsta galīgās redakcijas: īsi un ne tik dramatiski tiek stāstīts par Pozdniševa ģimenes dzīvi; citādi notēlots varoņa sociālais stāvoklis: viņš ir zinātnieks ķīmiķis, kas neatlaidīgā darbā ieguvis stāvokli sabiedrībā, bet viņa sieva — aprobežota «tirgoņa meita». Pozdniševu ģimenes dramai vēl nebija dziļa sociāla rakstura, un tā nedeva pamatu, lai apsūdzētu sabiedrības privileģēto šķiru morāles un ģimenes dzīves pamatus.

Kādā no redakcijām darba procesā stāstā tika iesprausts Bētho-vena Kreiceram veltītās sonātes izpildījuma motīvs un mākslinieks pārdēvēts par vijolnieku Truhačevski. Tādu izmaiņu Tolstojs izda-rīja 1888. g. vijolnieka Ļasotas un S. Ļ. Tolstoja ietekmē, kuri izpil-dīja sonāti Tolstoju namā Hamovņikos. Pēc tam stāsta rakstīšana tika pārtraukta uz ilgu laiku. 1889. g. 14. martā Tolstojs rakstīja G. A. Rusanovam: «Baumas par stāstu ir pamatotas. Es jau pirms diviem gadiem melnrakstā esmu uzrakstījis noveli par juteklisku mīlestību, bet tik pavirši uņ neapmierinoši, ka nemaz nelaboju, un, ja pievērstos šai domai, tad sāktu rakstīt no jauna» («Vestņik Jevropi», 1915, Nr. 3, 15. Ipp.). Pie «Kreicera sonātes» Tolstojs darbu atjaunoja tikai 1889. g 3. aprīlī, atzīmēdams dienasgrāmatā: «Gribēju rakstīt par jaunu, bet pārlasīju visu no sākuma un paliku pie «Kreicera sonātes».»

Turpmākie ieraksti vēsta par spraigu darbu pie «Kreicera sonātes». Maijā — jūnijā Tolstojs dienasgrāmatā un piezīmju burtnīcās izdara daudz ierakstu, ko vēlāk attīsta noveles tekstā. 2. jūlijā dienasgrāmatā atzīmēts: «Rakstīju «Kreicera sonāti». Nav slikti. Visu pabeidzu Bet tagad viss no sākuma jāizlabo.» Tad pat bija uzmests pārstrādāšanas plāns: «Aizliegums dzemdēt jāliek centrā. Viņa bez bērniem novesta līdz nepieciešamībai pagrimt. Vēl par mātes egoismu.» 4. jūlijā Tolstojs dienasgrāmatā apkopo savas pārdomas par stāsta grozījumu gaitu: «Visa stāsta drama, kas visu laiku mani nodarbināja, tagad galvā skaidra. Viņš iekairināja tās juteklību. Ārsti aizliedza dzemdēt. Viņa labi paēdusi, uzposusies un pakļauta visiem mākslas kārdinājumiem. Kā tad lai viņa nepagrimtu? Viņam jājūt, ka pats novedis sievu tik tālu, ka nogalinājis viņu jau tad, kad sācis ienīst, un meklējis tikai ieganstu un bijis priecīgs, kad to atrada.» Šajā nospraustajā virzienā darbs turpinājās līdz 1899. g. 24. jūlijam., kad Tolstojs no jauna nolēma pārveidot uzrakstīto, «ieviesdams mīlestību un līdzcietību pret viņu» (Pozdniševa sievu). Tomēr šis nodoms tā «pārveidot» stāstu realizēts tikai daļēji: acīm redzot, Tolstoju atturēja tas, ka «līdzcietības» motīvs vājinātu darba dramatismu un sociālās apsūdzības patosu. > !

1889. g. 31. augustā Tolstojs lasīja «Kreicera sonāti» ģimenes lokā. Tad arī viņš ierakstīja dienasgrāmata: «Vakarā visiem lasīju «Kreicera sonāti». Visus satrauca. Tas ļoti vajadzīgs. Nolēmu iespiest žurnālā «Nedēla».» Bet 9. septembrī Tolstojs paziņoja V. G. Certkovam: «Noveli «Kreicera sonāte» jeb «Kā vīrs nokāva sievu» esmu gandrīz pabeidzis un priecājos, ka to uzrakstīju. Zinu, ka tas, kas tur rakstīts, Jaudīm vajadzīgs» (Поли. собр. соч., 86. sēj., 257. Ipp.). • i ;

Bet, pārskatījis «Kreicera sonāti» pirms nosūtīšanas iespiešanā, Tolstojs palika neapmierināts ar uzrakstīto (16. septembra ieraksts dienasgrāmatā) un sāka to par jaunu pārstrādāt. Pēc mēneša, ap-mēram 21. oktobrī, stāsta noraksts tika aizvests uz Pēterburgu. 28. oktobrī to lasīja Kuzminsku dzīvoklī, un pēc tam. šis stāsta variants sāka plaši izplatīties litografētos un hektografētos izdevumos. Tomēr Tolstojs joprojām strādāja pie «Kreicera sonātes» un tikai 1889. g. 8. decembri pabeidza beidzamo redakciju.

Tolstojs nolēma «Kreicera sonāti» iespiest krājumā «S. A. Jurjeva piemiņai», bet cenzūra aizliedza stāstu krājumā ievietot. Tai pašā laikā «Kreicera sonāti» salika izdevumam «Grāfa Ļ.N.Tolstoja Raksti», S. A. Tolstojas izd., bet arī te cenzūra aizliedza Tikai pēc ilgām pūlēm S. A. Tolstojai izdevās dabūt atjauju publicēšanai, un «Kreicera sonāte» iznāca 1891. g. jūnijā «Grāfa Ļ N. Tolstoja Rakstu» trīspadsmitajā daļā. Stāstu ievietoja kopā ar «Pēcvārdu», kuru Tolstojs sāka rakstīt 1889. g. oktobrī un pabeidza 1890. g. aprilī, kā «atbildi uz jautājumuko pats autors domā par savu stāstu» (Поли. собр. соч., 86. sēj., 271. lpp.).

Savā «Pēcvārdā» «Kreicera sonātei», paskaidrodams stāsta jēgu, rakstnieks padarīja krietni vien nabagāku tā saturu, aprobežodams to ar evaņģēlija «patiesību» sludināšanu.

Sātans. — Stāsts uzrakstīts 1889,—1890. g,

1889. g. 10. novembrī Tolstojs atzīmēja dienasgrāmatā, ka «negai-dīti sācis rakstīt Frederiksa dzīvesgājumu», kā viņš nosauca savu jauno darbu, — pēc Tulas tiesas piesēdētāja N. Fridrihsa vārda, kura dzīves fakti noderēja par stāsta materiālu.

Stāstu viņš rakstīja ļoti aizrautīgi un melnrakstā pabeidza 19. novembrī. Nākamajās dienās — līdz 24. novembrim Tolstojs laboja un papildināja. 20. novembrī, piemēram, atzīmēts: «Sākumā pārtaisīju un laboju Fridrihsu. Darbs veicās loti labi. Braucu uz Dvorikiem un ceļa vēl vairāk noskaidrojās: 1) sievasmātes raksturs vulgar (vulgārs. — Red.), viņa ir mele, dāvina un runā par uzdāvināto, un 2) viņš otro paradu, kuru varētu noslēpt, maksā; un kaut kas liberāls attiecībā pret zemniekiem.» Tas pats 21. novembri: «Rakstīju Fridrihsu, mazliet laboju un nožēloju, jo biju |oti noskaņots — vi9S bija skaidrs.» Un, beidzot, 24. novembrī: «Ļoti priecīgā noskaņojumā un cītīgi pārlūkoju Fridrihsu Vēl aizgāju ar bērniem uz dīķi, atkal rakstiju un pabeidzu.»

1890. gada janvāra beigās Tolstojs iedeva V. G. Certkovam stāsta rokrakstu, bet 20. februārī Certkovs atsūtīja Tolstojam kopiju: rakstnieks neuzskatīja stāstu par pabeigtu un bija nolēmis turpināt darbu pie tā.

V. G. Certkova atsūtitajā kopijā Tolstojs izdarīja dažus stilistis-kus labojumus beidzamajās nodaļās, uz atsevišķas lapiņas uzrakstīja jaunu variantu (par to, ka lrteņevs izmisumā, nevarēdams atrast izeju no moku pilnā stāvokļa, nogalina Stepanidu, bet nevis sevi, kā bija agrāk) un deva stāstam virsrakstu «Sātans» (agrāk virsraksta nebija).

Ir pamats domāt, ka šis darbs paveikts 1890. gadā. 1890. g 30. aprīlī Tolstojs ierakstīja dienasgrāmatā: «Domāju šai laikā … par Fridrihsa stāstu. Pirms pašnāvības — sašķelšanās: vai es gribu vai negribu? Negribu, redzu visas šausmas — un pēkšņi viņa sarkanos lindrakos un viss aizmirstas. Kas grib, kas negrib? Kur esmu? Ciešanas aiz sašķelšanās, un no tā izmisums un pašnāvība.» Jaunajā beigu variantā tieši pasvītrota te atzīmētā «sašķelšanās».

Tāpēc jādomā, ka, gribēdams stāstu papildināt ar Irteņeva domām un pārdzīvojumiem, kas liecinātu par «sašķelšanos», Tolstojs pārlasīja stāsta beidzamās nodaļas (pirmajās 18 nodaļās, kas nebija vajadzigas paredzētajam mērķim, nav labotas pat acīm redzamas pārrakstītāja kļūdas), bet, uzrakstījis plašu «sašķelšanās» ainu, nobeidza to citādi — ar Stepanidas nogalināšanu.

Tolstojs stāstu «Sātans» neuzskatīja par pabeigtu un nedomāja to iespiest. Uz V. G. čertkova priekšlikumu vēstulēs, kas rakstītas 1890. g. 20. februārī un 21,—25. oktobrī, iespiest «stāstu par Jevgeņiju Irteņevu» Tolstojs neatbildēja. Tolstojs neatbildēja arī uz Certkova lūgumu (1891. g. februāri) atsūtīt viņam stāsta norakstu, 1898. g. Tolstojs tomēr nolēma «Sātanu» iespiest (tāpat arī stāstu «Tēvs Sergijs» un romānu «Augšāmcelšanās») par labu duhoboriem pārceļotajiem. Acīm redzot, tad arī viņš uzdeva Oboļenskim pārrakstīt jaunās stāsta beigas. Taču, stāstu pārlasījis, viņš 14. februārī rakstīja V. G. Certkovam: ««lrteņevu» nav labi iespiest, jo motīvs viens un tas pats, kas «Tēvā Sergijā».»

1898. g. 14 jūlijā vēstulē Tolstojs min stāstu «Irteņevs» Tas iz-skaidrojams ar to, ka rakstnieks bieži vien, jau grozījis savu darbu virsrakstus, joprojām dienasgrāmatās un vēstulēs lietoja to agrākos nosaukumus.

Pirmo reizi «Sātans» bija iespiests «Ļ. N Tolstoja daiļdarbu pēcnāves kopojuma» 1 sējumā, M., 1911. g., un «Ļ N Tolstoja daiļdarbu pēcnāves kopojuma» Berlīnes izdevumā, 1912. g.

Fransuāza. — Stāsts «Fransuāza» ir Gi de Mopasāna stāsta «Le port» brīvs tulkojums («Osta», 1889. g.). So «jauko» stāstu (kā to Tolstojs dēvēja savā dienasgrāmatā 1890, g. 23. oktobrī) bija iztulkojis Tolstoju mājskolotājs А. M. Novikovs, bet Tolstojs to vairākas reizes laboja, īsināja, grozīja valodu, cenzdamies stāstījumu un sevišķi dialogus tuvināt krievu tautas valodai; bez tam, neapmierināts ar stāsta beigām, Tolstojs tās nosvītroja un uzrakstīja savas.

Pirmo reizi Tolstojs piemin, ka strādā pie stāsta, 1890. g. 18. ok-tobrī vēstulē V. G. Certkovam. «Es tulkoju jūsu «Posredņikam» Guy Maufjossant stāstu — ārkārtīgi spēcīgu un cinisku, ar dziļi morālu iedarbību. Sajās dienās aizsūtīšu» (Поли. собр. соч., 87. sēj., 51. lpp.). 31. oktobri rokraksts tika nosūtīts V. G. Certkovam uz Pēter-burgu. 1891. g. 5. februārī stāstu iespieda avīzē «Novoje vremja» ar virsrakstu «Fransuāza» (Stāsts pēc Mopasāna).

Avīzes «Novoje vremja» redaktors A S. Suvorins, iespiezdams stāstu, lai ievērotu «pieklājību», izdarīja daudzus grozījumus, kas sakropļoja Tolstoja tekstu. Pēc rokrakstiem pārbaudīts, bez iespiedkļūdām uiT patvarīgiem labojumiem stāsta «Fransuāza» teksts iespiests Ļ. N. Tolstoja Kopotu rakstu pilnīga izdevuma 27. sējumā.

Dārgi maksā — Stāsts «Dārgi maksā» ir Gi de Mopasāna apraksta «Sur l'eau» («Uz ūdens», 1880. g.) brīvi atstāstīts fragments.

So tulkojumu Tolstojs veica tai laikā, kad strādāja pie stāsta «Le port» tulkojuma 1890. g. oktobri. Tolstoja atstāstījumā daudz atšķirību, salīdzinot ar oriģinālu: pastiprināts apraksta apsūdzošais patoss, izdarīti papildinājumi (Tolstoja pasaules uzskata garā) un saīsinājumi. Interesanti, ka oriģināla bdgu rindkopu — par to, ka Monako valdnieks noslēdzis līgumu ar franču valdību, lai noziedznieki izcieš sodu Francijas cietumos, Tolstojs aizstājis ar raksturīgu teikumu: «Labi, ka nelaime viņam neatgadījās tur, kur nežēlo izdevumus ne cilvēka galvas nociršanai, ne mūža ieslodzījuma cietumiem »

V

Stāsta «Dārgi maksā» rokraksts kopā ar stāstu «Fransuāza» 31 oktobrī tika nosūtīts V. G. Certkovam, kuram Tolstojs rakstīja: «Te būs divi Mopasāna stāsti; labi būtu izdot tos atsevišķā grāmatiņā Varbūt jūs to nokārtosiet» (Поли. собр. соч., 87 sēj., 53. Ipp).

Tomēr drīz vien noskaidrojās, ka stāstu «Dārgi maksā» cenzūra neizlaidīs, un tāpēc no iespiešanas vajadzēja atteikties. Pirmo reizi stāstu iespieda 1899 g. V G. Certkova izdevumā Anglijā un tikai 1901. g. pēc šā izdevuma pārdrukāja Krievijā («Dārgi maksā» un citi stāsti, M., 1901, M. Kļukina izd.), .

Ķam taisnība? — Stāstu Tolstojs rakstīja 1891 g novembri sava drauga J. Rajevska muižā Begičevkā, kur viņš bija ieradies, lai organizētu palīdzību Rjazaņas un Tulas guberņas badacietējiem zemniekiem.

Stāsta pamatā lielākoties paša autora iespaidi un novērojumi, ko viņš guva 1891. g. bada laikā. Kopā ar Tolstoju sādžu apstaigāšanā un ēdnīcu iekārtošanā piedalījās viņa meitas — Marija Ļvovna un Tatjana Ļvovna un radiniece V. A. Kuzminska (stāstā «Kam taisnība?» zemstes priekšniekam Ližinam palīdz viņa meita Saša un sievasmāsas meita Vera).

Stāsts bija domāts D. D. Obolenska iecerētajam krājumam par labu badacietējiem. 1891. g. 4. novembrī Tolstojs no Begičevkas rakstīja sievai: «Nupat rakstīju Oboļenskim stāstu. Ļoti gribētos, lai izdodas» (Поли. собр. соч , 84. sēj., 92 Ipp.), bet 7. novembrī pa-ziņoja, ka jau «puse uzrakstīta» (turpat. 93. Ipp). Tomēr pēc tam rakstīšanā iestājās pārtraukums, pēc kura Tolstojs Begičevkā uz-rakstīja tikai dažas lappuses (Marijas Nikolajevnas saruna,ar vīru).

Atgriezies Jasnaja Poļanā, rakstnieks stāstu neturpināja. Vēlāk, 1893. g., viņš tikai izdarīja labojumus «stāsta daļas» norakstā, kuru uzrakstīja Begičevkā.

1895. g. 12. martā dienasgrāmatā, uzskaitījis iesāktos darbus,

kurus «derētu pabeigt», Tolstojs min arī stāstu «Kam taisnība?», bet, gada beigās strādādams pie romāna «Augšāmcelšanās», 1895. g. 5. novembrī ierakstīja dienasgrāmatā: «… Skaidri sapratu, kāpēc man nesokas «Augšāmcelšanās». Nepareizi iesākts. Es to sapratu, pārdomādams stāstu «Par bērniem» — «Kam taisnība?»; es sapratu, ka jāsāk ar zemnieku dzīvi, ka tie ir galvenais, tie i? pozitīvais, bet viss cits ir ēna, negatīvais.» Tomēr stāsts norādītajā virzienā netika pārstrādāts.

Stāstu «Kam taisnība?» pirmo reizi iespieda 1911. g. izdevniecība «Posredņik» un S. A. Tolstoja «Grāfa Ļ. N. Tolstoja Rakstu» 12. izdevuma 12. daļā.

Saimnieks un kalps. — Stāsts uzrakstīts 1894.—1895 g.

1894. g. 6. septembrī Tolstojs ierakstīja dienasgrāmatā: «Šorīt , . pārdomāju ļoti spilgtu māksliniecisku stāstu par saimnieku un kalpu.» Tai pašā dienā Tolstojs sāka rakstīt stāstu un 13. septembri melnrakstā to pabeidza. Pēc tam stāsta rakstīšanas darbā iestājās pārtraukums līdz 1894 g. decembra vidum. 1895. g 3. janvārī Tolstojs ieraksta dienasgrāmatā: «… Strādāju pie «Saimnieka un kalpa». Labi izdevās mākslinieciskajā ziņā, bet saturā vēl vāji.» 6. janvāri: «Aizvakar vakarā lasīju savu stāstu. Slikti. Nav ne viena, ne otra rakstura. Tagad zinu, kas jādara.» 1895. g. 14. janvārī stāsta rokrakstu aizsūtīja iespiešanai Pēterburgas žurnālam «Severnij vestņik». Bet, korektūru saņēmis, Tolstojs turpināja darbu pie stāsta un tekstā izdarīja daudz grozījumu. Janvāra beigās, aizsūtot pirmo izlaboto korektūru, viņš rakstīja N. N. Strahovam: «Sūtu stipri sasvītrotas korektūras. Lūdzu, neļaujiet iespiest tik nejēdzīgā veidā. Pēc Jums man vēlreiz jāpārskata … Man šis stāsts nepatīk.»

14. februāri Tolstojs pabeidza labot otru korektūru. Žurnāla «Severnij vestņik» redaktoram viņš rakstīja: «Atvainojiet, ka tik daudz pārla"boju. Lūdzu, atsūtiet man vēlreiz un vislabāk aplau-zumā. Es tagad izlabošu tikai neprecīzās vietas, kas iezagušās, un stila kļūdas. Bet arī tas ļoti vajadzīgs, un tāpēc ļoti lūdzu ātrāk atsūtīt.» Ap 23. februāri bija pabeigta stāsta beidzamā — trešā koriģēšana.

337

«Saimnieks un kalps» bija iespiests žurnāla «Severnij vestņik» marta burtnīcā. Vienā laikā ar «Severnij vestņik» stāstu iespieda arī Maskavā izdevniecībā «Posredņik» un «Grāfa Ļ. N. Tolstoja Rakstu» četrpadsmitajā daļāf ko izdeva S A, Tolstoja. Teksts «Posredņikā»,

salīdzinot ar abiem pārēj'iem izdevumiem, vēl papildus labots, tur Tolstojs diezgan pamatīgi laboja stilu. šai izdevumā stāsts iespiests pēc «Pošredņik» teksta.

Tēvs Sergijs. — Tolstojs stāstu rakstīja 1890 — 1891., 1895. un

1898. g.

1890. g. 3. februārī viņš atzīmēja dienasgrāmatā: «Stāstīju par mūka un mūzikas skolotājas dzīvesgājumu (Sergija un Pašeņkas dzīve. — Red.). Derētu uzrakstīt.» Drīz vien bija gatavs stāsta uzmetums (sk. Поли. собр. соч., 87. sēj., 12—17. Ipp.), kas pārtrūkst ar uzdzīvotāju sabiedrības braukšanu uz Tambinu un Makovkinas nodomu «pārnakšņot pie Kasatkina.» Šajā fragmentā vēl nekas nav minēts par Nikolaju I, mazāk dramatiskās līnijās nekā vēlāk stāstīts par Kasatska aiziešanu no līgavas. Bet jau ari te visai asi iezīmēta aina, kur ģenerālis apmeklē klosteri, kā ari Sergija un klostera priekšnieka sadursme.

1890. g. jūnijā Tolstojs atkal sāka strādāt pie «Tēva Sergija». 6. jūnijā viņš ierakstīja dienasgrāmatā: «Iesāku «Tēvu Sergiju» un iedziļinājos tajā» Bet II. jūnijā viņš paziņoja Čertkovam, ka stāsts viņu ļoti ieinteresējis» (Поли. собр. соч., 87. sēj., 30. Ipp.).

Citi darbi neļāva rakstniekam «Tēvu Sergiju» turpināt, un tikai augustā viņš atkal pievērsās stāstam. 1890. g. 17. septembrī Tolstojs rakstīja Čertkovam: «Sāku rakstīt Sergiju, un viņš man ļoti patika, t. i., sižets sazarojis, un gribējās pateikt to, ko esmu domājis par viņu (Поли. собр. соч., 87. sēj, 47. Ipp.).

Spriežot pēc atzīmēm dienasgrāmatā un piezīmju burtnīcā, to. brīd Tolstojs apcerēja detaļas epizodei ar Makovkinu un Sergija dzīvei vientulībā: «Pasaulīgās slavas un slavinājuma kārdinājums — t, i., maskēšanās, lai apslēptu ticību.» Sai stāsta daļā plaši atspoguļoti rakstnieka paša iespaidi — viņš daudz reižu apmeklēja Optinas nomaļo klosteri un citus klosterus un tuvu novēroja turienes mūku dzīvi. Tolstojs asi, negatīvi izturējās pret viņu nevajadzīgo, para-zītisko dzīves veidu. Raksturodams Optinas svētos vīrus, viņš 1890. g. 28. februārī ierakstīja dienasgrāmatā: «Viņu nelaime, ka viņi dzīvo no citu darba. Tie ir svētie, ko izaudzinājusi verdzība.»

1890. g. beigās un 1891. g. sākumā, spraigi strādādams pie raksta par mākslu un apcerējuma «Dieva valstība mūsos pašos», Tolstojs arvien pievērsās domai turpināt «Tēvu Sergiju».

Februārī, atlicis «Tēvu Sergiju», tāpēc ka tas viņam «joti dārgs» un «kaut kā rakstīt negribas», Tolstojs vēstulē V. G. Certkovam pa-skaidroja stāsta jēgu: «Cīņa ar miesas kārību tur tikai epizode vai arī viena pakāpe; galvenais ir cīņa ar ko citu — ar pasaulīgo slavu» (Поли. собр. соч., 87. sēj., 71. lpp.) Turpmākais darbs pie stāsta, kas ilga ar nelieliem pārtraukumiem līdz 1891. g. novembrim, noritēja tieši šinī virzienā — Tolstojs atmaskoja klostera un vientuļnieku dzīves melus un dīkdienību un sīki aprakstīja Sergija pār-dzīvojumus.

1891. g. pēc stāsta sākuma radikālas pārstrādāšanas Tolstojs uzrakstīja līdz epizodei ar Pašeņku. Pēc tam darbā pie stāsta «Tēvs Sergijs» iestājās ilgs pārtraukums. 1895. g. Tolstojs tikai «vienreiz mazliet rakstīja «Tēvu Sergiju»» (ieraksts dienasgrāmatā 1895. g. 18. martā) un tikai 1898. g. atkal ķērās pie stāsta rakstīšanas. 1898. g. 12. jūnijā dienasgrāmatā atzīmēts: «Nupat pavisam "negaidot sāku pabeigt «Sergiju».» 1898. g. jūnijā — jūlijā viņš uzrakstīja epizodi ar Pašeņku un par Sergija klejošanu.

Tobrīd, uzskatīdams, ka stāsts gandrīz pabeigts, Tolstojs domāja to iespiest. Tomēr ļoti drīz, acīm redzot, viņš atteicās no domas publicēt «Tēvu Sergiju» un, aizrāvies ar darbu pie «Augšāmcelša-nās», pie stāsta neatgriezās.

Rakstniekam dzīvam esot, P. Sergejenko grāmatā «Kā dzīvo un strādā grāfs Ļ. N. Tolstojs», M., 1898. g., publicēja tikai «Tēvi Sergija» rokraksta vienas lappuses faksimilu. Pirmo reizi stāsts tika publicēts «Ļ. N. Tolstoja daiļdarbu pēcnāves kopojumā», II sējumā, M, 1912. g. (ar cenzūras svītrojumiem, kur pieminēts Nikolajs I un viņa mīlas dēkas), un pilnībā tad pat «Ļ. N. Tolstoja daiļdarbu pēcnāves kopojuma» Berlīnes izdevumā. Sājos izdevumos stāsts sadalīts nodaļās (Tolstoja rokrakstos tāds sadalījums nav izturēts) un izdarīti vairāki labojumi, kas novērš dažādu autografu neprecizitātes un kļūdas. Sai izdevumā ir Maskavas izdevuma sa-dalījums nodaļās un vairums šā izdevuma labojumu.

«Tēva Sergija» teksta jauna pārbaude pēc rokrakstiem, gatavojot «Ļ. N. Tolstoja kopotu daiļdarbu pilnīgu izdevumu» (ГИЗ, M. — Ļ., 1930), novērsa dažas neprecizitātes tekstoloģiskajā darbā, ko bija veicis V. G. Certkovs pirmajam izdevumam. Tomēr arī tai izdevumā nav izlabotas visas teksta pirmiespieduma kļūdas, bet dažos gadījumos teksts izlasīts nepareizi. Sai izdevumā iespiests teksts, kas par jaunu salīdzināts ar stāsta autografiem un kopijām.

Divas dažādas vēstures versijas par stropu ar kriju jumtu.— Nav precīzu datu par to, kad uzrakstīta «Stropa vēsture». Pirmo reizi par šo darbu Tolstojs runā 1888. g. 20. novembrī, kad kopā ar citām iecerēm minēja arī «Stropa vēsturi».

1894. g 12. oktobrī pie Tolstoja vērsās N. I. Storoženko — Krievu rakstniecības draugu biedrības priekšsēdētājs — ar lūgumu dot kaut fragmentu no saviem beidzamajiem daiļdarbiem rakstu krājumam «Krievu rakstniecības draugu biedrības gadagrāmata» («Почин»), 20. oktobrī Tolstojs atbildēja Storoženko: «Vakar atradu fragmentu, kas jums var noderēt.» — Bet 1894. g. 21. oktobrī viņš rakstīja čertkovam: «Rakstu krājumam man lūdz fragmentu. Jūsu papīros es pārlasīju «Stropa vēsturi». Es varbūt to pabeigtu, bet, ja ne, tad atdodiet man to tāpat. Lūdzu, pārrakstiet un atsūtiet man to» (Поли. собр. соч., 87. sēj., 300. Ipp ). Ar vēstuli 29. oktobrī Certkovs atsūtīja «Stropu vēstures» norakstu, bet stāsta turpinājumam Tolstojs pievērsās tikai 1900. gadā. Stāsts netika pabeigts, un, Tolstojam dzīvam esot, to neiespieda.

«Divas dažādas vēstures versijas par stropu ar kriju jumtu» iespieda «Ļ. N. Tolstoja daiļdarbu pēcnāves kopojuma» II sējumā, izd. «Brīvais vārds», Berlīnē, 1912. g.

«Ļ. N. Tolstoja daiļdarbu pēcnāves kopojuma» III sējumā, kas tobrīd iznāca Maskavā, stāstu ievietoja ar lieliem cenzūras svītrojumiem. Šai izdevumā iespiests teksts, kas sagatavots Ļ. N. Tolstoja Kopotu rakstu pilnīgā izdevuma 34. sējumam.

Viltotais kupons. — Tolstojs strādāja pie stasta 1880. g. beigās un 1902.—1904. g.

«Viltotā kupona» plāns Tolstojam radās, strādājot pie nepabeigta stāsta «Dzīvoja ciemā taisnīgs vīrs, vārdā Nikolajs»t ap 1882. gadu (Sk. Поли. собр. соч., 26. sēj., 851. — 852. Ipp.). 1886. gadā, sastādīdams «programu» stāstam par «Bagāto vīru Mitašu», Tolstojs ievietoja tajā epizodi par «notikumu ar viltoto kuponu»: no kurienes tas cēlies un kā izplatījās ļaunums un kā to likvidēja» (iturpat, 529. Ipp.). Sarakstā, kas datēts ar 1886—1888. g., Tolstojs, uzskaitīdams nākamos darbus, min ieceri: «Kupona atdošana. Slepkava,» bet 1888. g. 30. novembra sarakstā minēts «Viltotais kupons».

1880. g. beigās tika uzrakstīta stāsta pirmā nodaļa, bet darba turpinājumam Tolstojs pievērsās tikai 1902. g. oktobrī.

Tiesa, šajā garajā pārtraukuma posmā Tolstojs vairākas reizes domāja turpināt iesākto stāstu, papildinot ieceri ar jaunām tēmām. 1889. g. 29. maijā viņš ieraksta dienasgrāmatā: «Cik jauks iznāktu stāsts par slepkavu, kas atgriežas pēc tam, kad nogalina sievieti, kura neaizsargājās.» 1897. g decembri Tolstojs atkal piemin šo, pēc viņa domām, «jauko» sižetu par «slepkavu, kas nogalina neaizsargātos», un beidzot ieslēdz stāstā «Viltotais kupons» epizodi par to, kā Stepans Pelagejuškins nogalina Marju Semjonovnu, un slepkavas atgriešanos. 1891. g 31. jūlijā dienasgrāmatā ierakstīts: «Sižets — tāda cilvēka iespaidi un dzīvesgājums, kurš bijis baskājis un nokļuvis par dārza sargu kungu mājas tuvumā, kur viņš novēro kungu dzīvi un pat piedalās tanī.» Si iecere nodarbina Tolstoju, un 1897. g. 14 .novembri, strādājot pie «Hadži Murata», viņš ieraksta dienasgrāmatā: «Domāju pendant (paralēli. — Red.) Hadži Muratam notēlot citu krievu laupītāju, Grigoriju Nikoiajevu, lai viņš redzētu, cik nelikumīga ir bagāto dzīve, dzīvotu par ābolu sargu bagātā muižā ar lawn-tennis'u (launtenisu. — Red.).» Vēlāk autors šo ieceri realizēja «Viltotajā kuponā» sētnieka Vasilija dzīves stāstā.

Pārtrauktais darbs pie stāsta tika atjaunots 1902. g. 5. oktobrī. Ap novembri bija uzrakstītas septiņas nodaļas, bet tad atkal iestājās pārtraukums līdz 1903. g. 25. decembrim, kad Tolstojs, ķerdamies pie stāsta pabeigšanas, atzīmēja dienasgrāmatā: «Iesāku rakstīt «Viltoto kuponu». Rakstu ļoti pavirši, bet tas interesē mani tāpēc, ka atklājas jauna forma, ļoti sobre (skaidra. — Red.)» (Поли. собр. соч., 54. sēj., 202. lpp.). «Viltotā kupona» mākslinieciskā forma patiesi ļoti īpatnēja: stāstā strauji attīstās dramatiskā darbība, ko nesarežģī darbojošos personu psiholoģijas, portretu un apstākļu apraksti.

Ap 1903. g. beigām darbs pie «Viltotā kupona» kļūst sistemātisks un turpinās līdz 1904. g. 4. februārim. Pēc tam Tolstojs vairs nepie-vēršas stāstam, un darbs paliek nepabeigts.

Pirmo retzi «Viltotais kupons» bija publicēts «Ļ. N. Tolstoja daiļ-darbu pēcnāves kopojuma» 1 sēj., M., 1911. g., ar cenzūras svītro-jumiem; pilnībā stāsts iespiests tad pat «Ļ. N. Tolstoja daiļdarbu pēcnāves kopojuma» Berlīnes izdevumā.

PASKAIDROJUMI

Domostrojs — XV — XVI gs. krievu rakstu piemineklis, kurā sakopoti nolikumi par turīga pilsētnieka sabiedrisko, ģimenes un saimniecisko dzīvi. Domostrojs nodibina ģimenes galvas neiero-bežotu varu pār citiem mājiniekiem,

Ernsts Henrihs-Vilhelms (1814—1868) — pazīstams austriešu vijolnieks, daudzu vijoles skaņdarbu autors.

Hartmans Eduards (1842—1906) — vācu filozofs, metafiziķis, pesimists.

Paulsons (Pulsons) Jostfs Ivana d. (1825—1898) — XIX gs. sešdesmitajos gados pazīstams krievu pedagogs metodists, viens no sava laika progresīvākajiem pedagogiem, Sastādījis populāru «Lasāmgrāmatu».

Sarko Zans Martēns (1825—1893) — franču neiropatalogs.

Sekeri — reliģiska sekte, kas radās Anglijā XVIII gs. vidū un sludināja atteikšanos no laulības.

SATURS

Kreicera sonāte

Sātans

Fransuāza

Dārgi maksā

Kam taisniba?

Saimnieks un kalps

Tēvs Sergijs

Divas dažādas vēstures versijas par stropu ar kriju jumtu

Viltotais kupons

Piezīmes

Paskaidrojumi

Ļ. TOLSTOJS KOPOTI RAKSTI . XII

Mākslinieks A. Apinis Redaktore L. Kļaviņa. Māksi, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktors V. Šiliņā. Korektore R. Zariņa

Nodota salikšanai 1961. g. 19. maijā. Parakstīta Iespiešanai 1961 g 1. augustā. Papīra formāts 84X108/32. 11,39 fiz. iespiedi. 18,^ uzsk. Iespiedi. 18,24 izdevn. 1. Metiens 10000 eks.

Maksā 93 kap.

Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā. Padomju bulvāri 24. Pasūtījums 14452 D1363. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras minislrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3 tipogrāfijā Rigā, Ļeņina ielā 1371139. Pašūt. 427

Л. Н. ТОЛСТОЙ СОБРАНИЕ СОЧИНЕНИЙ

в четырнадцати томах

Том двенадцатый Москва 1953

Латвийское государственное издательство Художник А Апинис

На латышском языке

1 Sk. otru variantu stāsta beigās.

9 427

1 — ir naudas šķiedēja.

3 — vieglprātīgi.

11 427

i — pret to izturējās līdzjūtīgi.

Content

Tolstojs Ļevs Stāsti 1889-1904

KREICERA SONĀTE

SĀTANS

FRANSUĀZA

DĀRGI MAKSĀ

KAM TAISNĪBA?

SAIMNIEKS UN KALPS

TĒVS SERGIJS

DIVAS DAŽĀDAS VĒSTURES VERSIJAS PAR STROPU AR KRIJU JUMTU

VILTOTAIS KUPONS

PIEZĪMES

PASKAIDROJUMI

SATURS