Kravčenko Vladimirs

Ar segvārdu Šmidhens

Vladimirs Kravčenko

Ar segvārdu Šmidhens

NO AUTORA

1918. gada augustā VAK orgāni atklāja un likvidēja kontrrevolucionāro baltgvardu lielāko sazvērestību, kuru bija organizējis Lokarts, angļu diplomātiskās misijas vadītājs Maskavā.

Sazvērnieku nolūks bija arestēt Padomju valdības locekļus ar V. I. Ļeņinu priekšgalā un gāzt padomju varu Krievijā.

Sazvērestība sīkāk aprakstīta vēsturiskajā literatūrā. Tajā pašā laikā maz kas zināms par to, kā čekistiem izdevās nākt uz pēdām noziedzniekiem, iekļūt viņu vidū, uzzināt viņu nodomus. Nebija arī zināms, kuri no čekistiem piedalījās šajā bīstamajā un sarežģītajā darbā.

Arhīvos nav saglabājušās atbildes uz šiem jautājumiem, tādēļ ka daudzas operācijas detaļas un pat būtiski tās posmi dokumentos nav atspoguļoti.

Tagad var vienļgi izteikt minējumus par varbūtējiem iemesliem. VAK, kas tikko kā bija nodibināta pēc V. I. Ļeņina iniciatīvas cīņai ar zvērisko kontrrevolūciju, līdz pēdējai iespējai bija noslogota darbā. Čekisti nepazina ne miegu, ne atpūtu. Bieži vien operācijas panākumus izšķīra tikai mirkļi. Dokumentu sastādīšanai gandrīz neatlika laika.

Kas attiecas uz čekistiem, kuri realizēja VĀK operatīvos plānus sazvērestības atklāšanā, tad ilgāku laiku pastāvēja uzskats, ka viņu vairs nav starp dzīvajiem, jo bija jau pagājis ilgs laiks.

Tas viss acīmredzot nostiprināja vispārējo uzskatu, ka iegūt kaut kādas jaunas ziņas par šiem notikumiem nav iespējams.

Tā domājām arī mēs, kad mūsu priekšā atradās viens no Lokarta lietas sējumiem, ko jau bija skāris laika zobs. Nodilušie lappušu stūrīši, daudzie pasvītrojumi un atzīmes, kuras atstājuši dažādu krāsu un nokrāsu zīmuļi uz malām un tekstā, bez vārdiem liecina, ka to turējuši rokās desmitiem cilvēku, pāršķirstījuši lappusīti pēc lappusītes, koncentrējuši uzmanibu uz atsevišķām frāzēm, faktiem, dokumentiem, iespējams, mokoši cenzdamies rast atbildes uz konkrētiem jautājumiem, kas viņus interesēja.

Likās, šīs lappuses atklājušas vēsturei visu un neko jaunu vairs nepateiks.

Un pēkšņi mūsu uzmanību piesaistīja dokuments ar parastu virsrakstu «Lūgumraksts».

Mēs pārlasījām to vairākas reizes, neticēdami, ka radusies doma var kļūt par to pavedienu, ko atšķetinot iegūsim atbildes uz jautājumiem, par kuriem četrdesmit astoņus gadus nebija nekādas skaidrības.

Kas tas par dokumentu, un kādu pieņēmumu tas radīja?

Kā zināms, Augstākais revolucionārais tribunāls savās sēdēs, kas ilga piecas dienas (no 1918. gada 28. novembra līdz 4. decembrim), sešiem Lokarta sazvērestības dalībniekiem piesprieda nāves sodu nošaujot. Viņu vidū bija K. Kolomatiano un A. Frīde. Pārējie četri, arī Lokarts, neieņēma savas vietas uz apsūdzēto sola, tādēļ ka tiesas laikā atradās ārpus mūsu valsts robežām.

Advokāti, kuri aizstāvēja Kolomatiano un Frīdi, griezās Viskrievijas Centrālās Izpildu Komitejas Prezidijā (VCIK) ar lūgumu aizstāt nāves sodu ar citu soda mēru.

Tajā dokumenta daļā, kur pamatoti lūguma motīvi, advokāti min Šmidhena uzvārdu, norādot, ka viņš nav saukts pie kriminālatbildības, kaut gan, kā izriet no teksta, viņi uzskata to par Lokarta līdzdalībnieku.

Protams, mums šis uzvārds bija labi pazīstams. Arhīvu dokumentos, kas vēl saglabājušies, izdotajā literatūrā Šmidhens pastāvīgi tiek pieminēts kā cilvēks, kas vienmēr atbalstījis Lokartu, Zinājām arī to, ka tajā laikā pazīstamais latviešu strēlnieku divīzijas kara komisārs Pētersons vēstulē, kas adresēta VĀK, nepārprotami nosauc viņu pax angļu aģentu.

Mēs nezinājām, kāds liktenis piemeklējis Šmidhenu. Likās, nav arī vērts to noskaidrot, bet dokuments, kas atradās mūsu priekšā, negaidot izraisīja interesi par ko cilvēku.

Kā tad tā? Līdzdalībnieks — un nav nokļuvis uz apsūdzēto sola!

Prātojumi radīja pieņēmumu: varbūt Šmidhens nemaz nav sazvērnieku līdzdalībnieks, bet necils pati mis, kas palīdzējis atmaskot bīstamus noziedzniekus. Lai tos apmānītu, viņš bijis spiests izlikties par viņu līdzdalībnieku.

Bet kā to pierādīt? Un vai tas maz ir iespējams? Godīgi runājot, cerību uz izdošanos tikpat kā nebija. Un tomēr mēs nolēmām iet pa tikko samanāmajām pēdām, I ii uzzinātu, kādēļ Lokarta līdzdalībnieku Šmidhenu Iemīda tik rūpīgi sargājusi.

Meklējumi nenoveda pie mērķa uzreiz, bet tas, ko l>oigu beigās izdevās uzzināt, pārspēja visas cerības un bija patīkams atalgojums par darbu.

DZERŽINSKA KAREIVJI

..

NEAIZMIRSTAMAIS PAVASARIS

Maskava. 1918. gada marts. Neparasti karsta saule un skaņi strauti: brinumagrs pavasaris.

Pokrovka, 41. Ne ar ko neievērojams vienstāva nams ar biezām sienām un zemiem logiem. Nama vienīgās durvis pastāvīgi tiek virinātas. Cilvēki nāk un iet. Pa vienam un grupās. Klusēdami un ska]i sarunādamies. Sejās rūpes un satraukums, apņēmība un saviļņojums. Vienaldzīgo nav: tie aiziet garām.

No pustumšā gaiteņa cilvēki izklīst pa vienkāršām, neiedzīvotām istabām. Katrs steidzas pie tā, kurš labāk viņu sapratīs, dos vērtīgu padomu un ievirzīs kopējā ierindā. Tā cilvēki domā, tādēļ ir atnākuši.

Šodien te redzam latviešu strēlniekus. Viņi ir tā militārā formējuma cīnītāji, kas dzima pirmā pasaules kara ugunīs. Par latviešu strēlnieku vienību kodolu un dvēseli jau pašā sākumā kļuva strādnieki. Ikvienam no viņiem bija liela revolucionārās cīņas skola Latvijas rūpniecības uzņēmumos. Katrs desmitais ierindā — komunists. Septiņpadsmitā gada maijā latviešu strēlnieku galvenā daļa bez ierunām pārgāja boļševiku pusē, kļuva par viņu bruņoto vienību. Lai arī kur strēlniekus sūtīja partija, viņi vienmēr attaisnoja tās uzticību. Kaujās ar niknajiem patvaldības aizstāvjiem, cīņās par revolūciju latviešu strēlnieki apliecināja uzticību un drosmi, kļuva par disciplinētības paraugu.

1917. gada augustā Rīgas pievārtē latviešu strēlnieki apturēja līdz zobiem apbruņotos vācu okupantus, kuri lauzās uz revolucionāro Petrogradu.

Drosmīgi cīnījās latviešu strēlnieki pret ķeizarisko Vāciju, kas dzina savus apmuļķoto kareivju pulkus uz Austrumiem, lai ar uguni un zobenu «ieviestu kārtību» jaunajā Padomju Krievijā.

Astoņpadsmitā gada februārī viņi piedalījās cīņās pret okupantiem pie Pleskavas. Ar bīstamo ienaidnieku tiem bija savi veci rēķini. Viņiem bija labi zināmi iekarotāju paradumi. Ne pēc nostāstiem, bet no savas pieredzes.

Karš paliek karš. Šajā kaujā ienaidnieks atgrieza nelielu latviešu apakšvienību, nošķīra to no galvenajiem spēkiem. Mēģinājumi izlauzties pie savējiem beidzās nesekmīgi.

«Atšķeltie» strēlnieki kļuva domīgi: kurp doties, kā rīcībā stāties? Domāja, domāja un izlēma: jābrauc uz Maskavu, uz revolūcijas štābu.

Tā latviešu strēlnieki nokļuva šajā namā.

Kādas nelielas, iegarenas istabas slieksnim neveikli un nedroši pārkāpa kareivju grupiņa. Izbalojušas, sviedriem piesūkušās formas blūzes. Vēju appūstas, novājējušas sejas. Tajās manāms liels nogurums. Šiem cilvēkiem uz saviem pleciem pilnībā bija jāiznes visas frontes grūtības. Viņiem tagad vajadzētu doties atpūtā — pie dzimtajiem pavardiem un ģimenēm. Bet viņi atnāca uz pilsētas partijas organizācijas latviešu sekciju. Atnāca un teica:

—    Mēs, latviešu strēlnieki, esam revolūcijas rīcībā.

Kareivjus vērīgi uzklausīja. Sīki iztaujāja par stāvokli frontē, par latviešu^ noskaņojumu. Tad sacīja:

—    Iesiet strādāt uz VAK.

Visdrošākais no viņiem — Jānis Buiķis samulsis pajautāja:

—    Bet kas ir VAK?

Viņam paskaidroja: orgāns, kas cīnās pret kontrrevolūciju.

Jānis ieskatījās biedriem acīs un visu vārdā atbildēja:

—    Ja tas vajadzīgs revolūcijai, strādāsim Ārkārtējā Komisijā. Sist kontriķus nemaz nav tik slikti.

. Uz sagumzītas papīra strēmelītes pilsētas komitejas latviešu sekcijas darbinieks uzrakstīja vēstulīti. Pasniedza to Jānim, teikdams:

—     Nosūtām jūs pie biedra Dzeržinska. — Pārvilka ar pirkstu pār kaklu un piebilda: — Viņam, lūk, tā, vajadzīgi braši vīri, kas labi pārzina kara lietas.

Vajadzīgo adresi kareivjiem neizdevās tūlīt atrast. Nepazīstamā pilsēta līdzinājās milzīgam skudru pūznim un dzīvoja neierastā ritmā. Šķita, ka te neviens n< atpūšas. Visi ir kājās, visi kaut kur skrien, pēc kaut k.i steidzas. Un, protams, nepievērš uzmanību grupai izsalkušu kareivju, kas gurdi soļo pa akmens bruģi.

Bet viņi iet un iet. Un tas nekas, ka nākas līkumot p<i nepazīstamām ieliņām, garām netīrām ēkām ar ložu i/drupinātiem stūriem un sašķiebtām izkārtnēm. Viņu ceļš ir pareizs. Tas ved uz VĀK. Pie biedra Dzeržinska.

PIRMĀ TIKŠANAS AK DZERZlNSKI

Toreiz bija tāda kārtība: jaunos darbiniekus pieņēma I><iIs Fēlikss Dzeržinskis vai arī viņa vietnieks Jēkabs Pelerss. Ari tagad Jānis un viņa biedri iegāja vienkāršajā Dzeržinska kabinetā, ieraudzīja Marksa, Engelsa, Ļeņina portretus, aizslietniti, aiz kura stāvēja parasta dzelzs gulta, divus telefonus, ar sarkanu drānu pārklātu vienkāršu rakstāmgaldu, bet aiz tā — gara auguma, nedaudz sakumpušu, ļoti nopietnu cilvēku. Viņš šķita lik bargs un nepieejams, ka kareivji sākumā zaudēja drosmi.

Cilvēks pacēla acis no papīriem un paskatījās uz ienācējiem. Biklumu kā ar roku atņēma. Uz viņiem lūkojās labsirdīgas, īpašā siltumā starojošas acis. Kad viņš apsēdināja visus pie galda, sāka runāt un iztaujāt par to, kas satrauc un interesē kareivjus, izrādījās, ka viņš ir tik draudzīgs un uzmanīgs kā tēvs^

Dzeržinskis pastāstīja, ar ko nodarbojas Ārkārtējā Komisija, kādiem jābūt čekistiem: bezgala uzticīgiem partijai, tautai, gataviem jebkurā brīdi upurēt personiskās intereses valsts un revolūcijas interešu vārdā. Minēja vairākus piemērus no VAK varonīgās ikdienas.

—     Čekistiem jāstrādā dienu un nakti. Atpūtai neatliek laika. — Viņš šķelmīgi paskatījās uz sarunu biedriem un pajautāja: — Kā nu ir, vai piekrītat?

Jānis Buikis atkal atbildēja visu vārdā:

—    Darba nebaidāmies. Ja tikai no mums būtu labums.

No Dzeržinska kareivji aizgāja jaunu jūtu pārņemti, ar lielu atbildības apziņu par darbu Ārkārtējā Komisijā. Tas bija neiepazīts, grūts, bet revolūcijai ļoti svarīgs darbs.

Vēl ilgi viņi bija šīs pirmās tikšanās iespaidā. Apmainījās domām, dalījās jūtās ar jaunajiem draugiem, kuri vairāk pazina Dzeržinski.

Viņi bija pieci. Ikviena raupjo karavīra dvēseli šis cilvēks ar kaut ko bija saviļņojis. Savaldzinājis ar īpašu sirsnību un cilvēcisku dabiskumu. Iedomājieties: viņi, vienkārši kareivji, piesvīdušās formas blūzēs, noputējušām sejām, kuras vairākas dienas nebija redzējušas bārdas nazi, runāja ar Dzeržinski kā līdzīgs ar līdzīgu. It kā viņš būtu nevis VAK priekšsēdētājs, bet tāds pats kareivis, kas ari ieradies no frontes, no priekšējām pozīcijām.

Bet kā viņš sarunājās … Jautāja, vai nav izsalkuši, kur pavadījuši nakti, kā ar smēķiem, vai ir ģimene un kur tā atrodas. Interesējās par visikdienišķāko un tajā pašā laikā par kareivim vissvarīgāko, kas skar viņa dvēseli un veido visu viņa dzīvi. Tie juta, ka šim cilvēkam ir tuvs kareivja liktenis ar tā priekiem un bēdām. Un strēlniekiem kļuva skaidrs: kopā ar tādu bez apdoma var iet caur uguni un ūdeni. Viņš neļaus darīt pāri vienkāršajam cilvēkam.

—    Bet būs arī prasīgs, ja vajadzēs, — brīdināja jaunie draugi. — Mums Fēlikss Edmundovičs ir kā tēvs: stingrs, bet taisnīgs. — Un piebilda: — Jau pieminot vien viņa vārdu, kontru sāk kratīt kā drudzī.

Pēc pāris dienām Buiķis un viņa draugi kopā ar vecākajiem biedriem devās pildīt uzdevumus: uzsāka izmisīgu ciņu ar spekulantiem. Toreiz čekisti nodarbojās arī ar viņiem. Un, lūk, kāpēc.

Bads turēja zemi kā dzelzs spīlēs. Pārtikas un citu cilvēkiem ļoti nepieciešamu preču trūkums radīja spekulāciju. Tā pieņēma bīstamus apmērus un turklāt bija auglīga vide kontrrevolucionāriem noziegumiem. Reizēm tas viss savijās tik cieši, ka bija grūti izšķirt, kur beidzas spekulācija un kur sākas kontrrevolūcija.

Jānim un vioa biedriem labi bija palikuši atmiņā vārdi no Tautas Komisāru Padomes uzsaukuma visiem darbaļaudīm: «Bads un kontrrevolūcija iet roku rokā. Mums tiem jāpiesaka nesamierināms karš » Un tomēr jaunie komisāri sprieda pēc sava prāta. Viņi gatavojās cīņai ar tiešu, nepārprotamu kontrrevolūciju, un salīdzinājumā ar to spekulācija šķita tīrais sīkums.

Tādu viņi iztēlojās tuvāko nākotni.

KAUJA AR ANARHISTIEM

Pagāja nedaudz vairāk par mēnesi. VĀK komisārs Jānis Buiķis biedru vidū vairs nejutās kā jaunatnācējs. Un arī «veterāni», kuri bija kļuvuši par čekistiem trīs mēnešus agrāk, izturējās pret viņu kā pret līdzīgu. Kopīgais darbs, briesmas, kas uzglūnēja ik uz soļa, savstarpējā palīdzība, bez kuras nevarēja iztikt nevienā operācijā, ātri tuvināja un saliedēja čekistu kolektīvu. Tas tika attīrīts no bailīgiem un necienīgiem cilvēkiem, kuri Ārkārtējā Komisijā bija iekļuvuši nejauši. Pirmā nopietnā operācija tiem bieži vien bija arī pēdējā.

Jānis dzīvoja kopmītnē, kas tam bija piešķirta ar Dzeržinska rīkojumu. Kopā ar viņu — desmitiem citu tādu pašu drosmīgu, bezbēdīgu puišu, kuri bija gatavi dalīt ar biedriem pēdējo maizes gabalu. Ja kādam uzradās katliņš ar kartupeļiem, visi sapulcējās pie tā kā uz svinībām. Katrs saņēma savu tiesu, bet ikviens bija gatavs atteikties no tās par labu biedram, kuru vairāk par citiem bija novārdzinājis pastāvīgais uztura trūkums un saspringtās nakts operācijas.

Kontrrevolucionārus parasti vajadzēja padarīt nekaitīgus naktī, kad viņu modrība bija pavājinājusies un pretošanās iespējas samazinājušās. Bet pretestība bija izmisīga. Bieži vien tika laisti darbā gan revolveri, gan dunči, gan medību bises: viss, kas gadījās pie rokas.

Liela nelaime Maskavai bija līdz zobiem apbruņoto anarhistu bandas. Ar savu mežonīgo nesavaldību, laupīšanām un orģijām, kurām sekoja apšaudīšanās un slepkavības, viņi viesa bailes lielā iedzīvotāju daļā, terorizēja atsevišķus pilsētas rajonus. Šie anarhistu dauzoņas papildināja kontrrevolūcijas spēkus. Tādēļ čekisti pret tiem cīnījās.

Arī Buiķis piedalījās bīstamu anarhistu perēkļu likvidēšanā. Viena no tādām operācijām palika atmiņā uz visu mūžu. Pirms tam čekistu grupa, un tajā arī viņš, bija izsekojusi un «izcēlusi» rūdītu spekulantu bandu, kas aizturēšanas brīdī izrādīja bruņotu pretošanos.

Iespējams, ka nebūtu vērts to pat pieminēt, bet bija kāds apstāklis, kas Buiķim nozīmēja daudz: viņš pirmo reizi tika iecelts par operatīvās grupas vecāko. Tas notika tā. Viņu izsauca priekšnieks un teica:

—    Tu vienmēr rīkojies aukstasinīgi, nesamulsti grūtos brīžos, palīdzi biedriem, vecākajam vienmēr esi labā roka. Laiks pašam vadīt grupu.

—     Sākumā pārņēma tāda kā neveiklība, dzirdot šos vārdus, bet tad pārvarēju biklumu, — vēlāk atcerējās Buiķis. — Būt par vecāko nav joka lieta, it sevišķi, ja tādā lomā nākas uzstāties pirmoreiz. Jāatbild ne tikai par katru padoto, bet arī par visas operācijas gaitu un iznākumu.

Vai nu šīs atbildības dēļ, vai arī tādēļ, ka operācija bija grūta, Jānis mājās atnāca vairāk noguris nekā parasti. Viņš nepaspēja vēl ne elpu atvilkt, kad priekšniecība atkal izsauca un deva jaunu uzdevumu.

Povarskajas ielā bijušā bagāta tirgoņa lepnā savrupmājā bija apmetusies anarhistu banda — vairāki desmiti cilvēku. Tās atamans bija kāds Andrejevs, vairāk pazīstams ar iesauku Zjuziks. Cilvēks, kam piemita zvēriska nežēlība.

Zjuzika banda rīkoja pārdrošas laupīšanas, salaupīto nogādāja savrupmājā, un sākās nakts orģijas. Pēdējā laikā Zjuziks bija kļuvis sevišķi bīstams. Viņa piedzērušie bandīti bez jebkāda iemesla mēdza pēkšņi atklāt uguni no savrupmājas starpstāva. Šaurie logi biezajās sienās tika izmantoti kā savdabīgas šaujamlūkas. No tām lija nāvējošs ložu lietus uz tuvējām ielām, uz gājējiem. Bandīti šāva ar ložmetējiem, šautenēm un revolveriem.

Zjuzika mežonīgās izpriecas prasīja desmitiem dzīvību. Vairs nebija ciešama viņa briesmīgā izrēķināšanās ar nevainīgiem pilsoņiem — vīriešiem, sievietēm un bērniem. Tika nolemts darīt tam galu.

Uzdevumu formulēja īsi:, «Bandītu perēkļi likvidēt. Atamanu vēlams notvert un nogādāt uz VAK dzīvu.»

Buiķis prātoja: Zjuziks nav ar pliku roku ņemams. Viņš nav no tiem, kas labprātīgi paklausies varas iestādēm vai padosies uz savstarpēji izdevīgiem noteikumiem. Zjuziks aizstāvēsies līdz pēdējai asins lāsei. Viņam cilvēka dzīvība nav graša vērta. Jo vairāk asiņu, jo Zjuzikam lielāka bauda. Nē-ē, nedrīkst ļaut bandītam spēlēties ar cilvēku dzīvībām.

Buiķis sāka gudrot, kā saņemt ciet Zjuziku. Mēģināja atcerēties, kur un kādos apstākļos gadījies saskarties ar anarhistiem, vai nav bijušas līdzīgas situācijas.

Atcerējās. Reiz viņu iekļāva operatīvajā grupā, kurai uzticēja līdzīgu uzdevumu. Vajadzēja likvidēt anarhistu bandu, kas bija nostiprinājusies ķāda cita bagāta tirgoņa savrupmājā. Bet toreiz paveicās. Čekisti atrada izdevīgu brīdi, ar artilērijas zalvi izgāza dzelzs vārtus un uzbruka bandītiem pašā viņu orģiju karstumā. Piedzērušie, sajēgu zaudējušie anarhisti neizrādīja nopietnu pretošanos un atzina par labāku izkārt baltu karogu.

Buiķa skatienam atklājās pretīga aina. Visur mētājās simtiem izdzertu pudeļu, visdažādākās produktu kārbas un burkas. Visvisādu krāmu un atkritumu kaudzes. Kādreiz grezni iekārtotais salons izskatījās nožēlojams — kā pēc grautiņa. Dārgie tepiķi piegānīti izkārnījumiem un piespļaudīti. No izcilajām gleznām palikušas pāri nožēlojamas driskas. Garais, masīvais, griezumiem rotātais sarkankoka galds apgāzts. Sasisti trauki un stikli mētājās uz grīdas asins un izlieta vīna peļķēs. Augšpēdu gulēja jauna, gadus divdesmit veca prostitūta. Bandīti bija viņu nogalinājuši, ielaižot lodi pierē.

Aizturēto vidū bija virsnieki gvardes uniformās, bezūsaini studenti un parasti kriminālnoziedznieki. Visu šo salašņu bandu toreiz saņēma ciet bez neviena šāviena. Bet Buiķis savām acīm redzēja un sirdī nojauta, cik bīstami ir anarhisti.

Kā tagad noritēs operācija?

Gandrīz divas diennaktis pagāja, pētot bandas «dzīves veidu», tās uzvedības īpatnības. Lai noteiktu vispareizāko laiku operācijai, lai paveiktu to bez zaudējumiem, ļaunākajā gadījumā — ar minimāliem upuriem, vajadzēja daudz zināt: kad bandīti laupa, kad žūpo, kad atklāj uguni, kad atpūšas. Kā tiek apsargāta savrupmāja, kur izvietoti apsardzes posteņi, ar ko apbruņoti, kāda ir apsardzes dienesta kārtība. Tādēļ čekisti divas dienas un vienu nakti novēroja bandas mitekli, nenolaizdami acu no tā.

Noskaidrojās, ka bandā ir ap četrdesmit cilvēku. Bandīti apbruņoti ar ložmetējiem, šautenēm, revolveriem un bumbām. Savrupmājas ieeju un izeju apsargā cauru diennakti. Saņemt ciet tādu bandu, noslēpušos aiz vecās savrupmājas biezajām sienām, nav viegli.

Palīdzēja pārdrošs čekistu lēmums. Jau pirmajā novērošanas dienā viņi pievērsa uzmanību kādam bandītam, kas biežāk nekā citi nokļuva viņu redzeslokā. Bet tas nebija galvenais. Bandīts čekistiem likās simpātisks. Tagad pat grūti pateikt, kādēļ. Viņu izsekoja. Aizturēja kādā ielā un paskaidroja: ir aizdomas, ka esi spekulants. Jauneklis zvērēja, ka ar nolādētajiem spekulantiem viņam neesot nekāda sakara, bet anarhistu purvā gan esot iestidzis kā dūksnājā un nezinot, kā no tā izkļūt. Maksims, tā sauca jaunekli, nemeloja. Čekisti ieguva uzticamu sabiedroto, kurš viņiem palīdzējā. Un krietni palīdzēja. * * *

Lai nodrošinātos pret nejaušībām, čekisti nolēma aicināt palīgā sarkangvardu vienību, kas bija saformēta no Sarkanās Presņas strādniekiem.

. . . Vairāki desmiti apbruņotu sarkangvardu sapulcējās bijušās Tīlmaņa (tagad «Proļetarskij trūd») rūpnīcas pagalmā, lai uzklausītu Buiķi, kurš bija ieradies pie viņiem.

— Uzdevums būs grūts, — viņš teica. Pēc nelielas pauzes precizēja: — Grūts, šķiet, nav īstais vārds. Bīstams, pat ļoti bīstams. Tādēļ sacīšu atklāti: jāsagatavojas nakts kaujai ar apbruņotu kontrrevolucionāru bandu. Bīstamu kā odzi.

It kā gatavojoties teikt vissvarīgāko, čekists brīdi klusēja.

-— Kam nav pa spēkam šāds uzdevums, lai pasaka. Atbrīvosim. Kam liela ģimene, mazi bērni — arī atlaidīsim mājās. Bāreņu jau tāpat netrūkst.

Sarkangvardi klusēja. Divi trīs cilvš !a sakustējās, pamīņājās no vienas kājas uz otru. Sākumā nevarēja saprast — vai grasās aiziet vai tikai izloka kājas. Vēl pāris cilvēku pavēra lūpas, it kā gribēdami ko teikt, tomēr neiedrošinājās.

—     Vai ir tādi jūsu vidū? — skaļi noprasīja Buiķis.

Jaunais sarkangvards Ivans Krilovs, kurš stāvēja

vistuvāk čekistam, pārliecinoši, ne mirkli nešauboties, ka pauž visu savu biedru domas, teica:

—     Grūtā brīdī mūsu vidū tādus nemeklējiet, biedri komisār. Būt tagad līdzās čekistiem mēs uzskatām par lielu godu. Bet, ja nu sacīt pavisam atklāti, kā strādniekam pienākas, tad ģimene un sīki bērneļi ir katram otrajam no še stāvošajiem. — Viņš norādīja ar roku uz sarkangvardiem. — Jau tādēļ vien mūsu pienākums šodien būt kopā ar jums, biedri komisār. Un nav tur vairs ko runāt! — Krilovs ar smagu, sastrādātu plaukstu apmeta gaisā enerģisku loku.

—    Pareizi, pareizi, — viņu vienprātīgi atbalstīja sarkangvardi.

—    Nāvi nolādētajai kontrai! — kratīdams nelielu bērna dūrīti, falsetā izkliedza bezūsains zēniņš, šķiet, visjaunākais starp strādniekiem.

—     Klusu! Atradis, ko aģitēt! — Viņam ar elkoni iegrūda padzīvojis vīrs, kas izskatījās pēc tipiska amatnieka. — Vari aģitēt savu sievu vai dārgo sievasmāti. Bet še pēc tā nav nekādas vajadzības. Saprati?

Jauneklis vainīgi palūkojās uz pāridarītāju, bet pēc tam smaidā atklāja sniegbaltus zobus.

Saruna turpinājās ilgi. Izmantot piešķirtās tiesības un doties mājās neviens nevēlējās. Visi bez ierunām palika, lai jebkurā brīdī būtu čekistu rīcībā. Tūlīt pat vienojās, kad un kā koncentrēt pie izejas pozīcijām vienības dzīvo spēku un balsta ložmetējus. Sarkangvardiem to bija divi. Jokojot viņi dēvēja tos par artilēriju. Stingri jo stingri vienojās atklāt «artilērijas» uguni tikai galējas nepieciešamības gadījumā, kad uzliesmos sarkanā raķete — briesmu signāls.

… Noteiktajā dienā un stundā sarkangvardu vienība un operatīvā čekistu grupa ieņēma izejas pozīcijas Zjuzika midzeņa tiešā tuvumā. Katrs zināja savu vietu un savu uzdevumu. Tūlīt pat ieroči tika sagatavoti kaujai neatkarīgi no tā, pēc kura no plānā paredzētajiem variantiem tiks veikta operācija. Tāda bija pavēle.

Jau sen pāri pusnaktij. Tuvojas izšķirošais brīdis. Visi to gaida lielā sasprindzinājumā. Pieredzējis karavīrs zina: kaujā dažkārt ir vieglāk nekā pēdējās mokošajās minūtēs pirms tās sākuma. Tad klusums šķiet draudīgs.

Pirmsausmas mijkrēslī skaidri saredzami bandītu silueti, kas šaudās savrupmājā gar apgaismotajiem logiem. Cits pēc cita logi kļūst tumši. Nakts gūst virsroku.

* * *

Tieši pulksten trijos no rīta Maksims atvēra sētas durvis, kas veda pagalmā un bija aizšautas ar bultu, un ielaida apbruņotos čekistus.

Orģijas sāka pierimt. Lielākā daļa bandītu jau bija pārdzērušies un nevarēja nostāvēt kājās. Daži visdīvainākajās pozās gulēja kur kurais, pat zem galda. Daļa anarhistu tomēr izrādīja bruņotu pretošanos, atklāja haotisku uguni. Ar viņiem tika galā bez «artilērijas».

Apšaudes laikā tika nogalināts čekists Koļa Sergejcvs. Labs puisis. īsajā pazīšanās laikā Buiķis bija paguvis viņam pieķerties. Buiķi valdzināja viņa optimisms un brīnišķīgā mīlestība uz dzīvi. Par ideju, kurai kalpoja, Sergejevs bija gatavs iet caur uguni un ūdeni. Pat trauksmes pilnajos apstākļos, kad briesmas uzglūn aiz katra stūra un revolveris vienmēr jātur kaujas gatavībā, viņš spēja runāt par nākotni, par savu sapni. Vēl vakar Buiķis kopā ar viņu sēdēja slēpnī. Nikolajs teica:

— Kad tiksim galā ar kontrrevolūciju, iešu mācīties. Gribu ārstēt cilvēkus.

Un nu viņš ir miris. Biedri aiznesa viņa nedzīvo ķermeni.

Pagājušas divas stundas kopš operācijas sākuma. Zjuzika cietokšņa vairs nebija. Visus viņa bandītus notvēra, trīs nogalināja apšaudes laikā. Zjuziku saņēma ciet dzīvu. Atbrīvoja no «uzkabes» (viņam bija divi revolveri, duncis, zobens un trīs granātas) un sasēja rokas. To it veikli, izdarīja Buiķis.

Jānis daudz bija dzirdējis par Zjuziku, par vioa cietsirdību, par zvērisko naidu. Bandīta vārds ļaudīm iedvesa bailes. Jānis skatījās uz Zjuziku un brīnījās. Varenā tēvaiņa — dūres varoņa vietā, kādu viņš to bija iedomājies, Buiķis ieraudzīja vārgu pusmūža cilvēciņu ar diezgan inteliģentu seju. Kad viņu veda prom, Jānis ielūkojās Zjuzika acīs. Tajās nebija tās naidīgās uguntiņas, kas parasti spīguļo nežēlīgu bandītu un slepkavu skatienā. Tādas kā skumjas vīdēja viņa pelēkajās, mazliet piemiegtajās acīs. Un Buiķis nodomāja: varbūt tas nemaz nav Zjuziks, bet kāds cits? Bet varbūt atmaksas priekšnojautā ļaundaris nožēlo savus grēkus?

Tikai tad, kad uzdevums bija izpildīts, Buiķis sajuta, cik velnišķīgi ir noguris. Nokļuvis mājās, viņš piegāja pie gultas un iekrita tajā kā lodes ķerts. Divu bezmiega diennakšu milzīgais sasprindzinājums darīja savu un pieveica cilvēku. Kā šķita, uz labu brīdi.

Tas notika pulksten sešos karstā pavasara rītā, bet jau desmitos pie viņa gultas stāvēja komisārs Sproģis un nikni purināja nejūtīgo ķermeni.

—    Vai tu, Jāni, nesaproti? Biedrs Dzeržinskis izsauc. Pavēlēts ierasties pie paša Fēliksa Edmundoviča. Dzirdi?

Sproģis uztraucās veltīgi. Tiklīdz vārdi «Dzeržinskis Fēlikss Edmundovičs» aizgāja līdz guļošā Buiķa apziņai, tie uzrāva viņu kājās un piespieda aizmirst nogurumu.

—    Kādēļ Dzeržinskis izsauc? — Buiķis vaicāja Sproģim, kārtodams formas blūzi un automātiski, aiz ieraduma aptaustīdams revolveri.

—     Ejam, Jāni! Tad jau redzēsi. Mums nav tiesību nokavēt.

DIVI DRAUGI

Viens no viņiem kalsns, ar bālu, smalku seju. Viegli . piemiegtās, šķelmīgās acis padara to maigu un pievilcīgu. Viņš nav spēkavīrs, bet augumā stalts un iznesīgs. Viņa kustībās, manierē runāt mierīgi un nesteidzīgi jūtama iekšēja disciplinētība. Tas ir ne tik daudz mācīšanās kā audzināšanas rezultāts.

Otrs — augumā garāks un druknāks. Gaišbrūnie mati atsukāti atpakaļ. Seja ar smailu zodu, smalku, taisnu degunu un kustīgām acīm, vecumam neatbilstoši jauneklīga. Kustības enerģiskas, pat asas. Lai gan temperamenti abiem dažādi, viņi bija īsti, seni draugi. Dzimuši vienā ciemā. Izauguši pie straujās Susējas upes. Baskājainie puišeļi, skraidīdami pa putekļainajām ielām, sadraudzējās. Vecuma starpība — divi gadi — nebija šķērslis šai draudzībai. Tā pat nostiprināja savstarpējo pieķeršanos.

Tajā laikā viņus sauca par vecāko Jāni un jaunāko Jāni. Jaunākais bija šausmīgs ķildnieks. Vienaudži viņam bieži darīja pāri. Cik gan reižu puiku no smagajām dūrēm paglāba vecākais Jānis! Nesaskaitīt! No vecākā nebaidījās. Viņu cienīja, un viņam klausīja. Zēnā bija kaut kas tāds, kas maģiski iedarbojās uz pārējiem. Ja vecākais Jānis sacīja: «Neaiztiec!» — neviens pat pirkstu nepielika. Jaunākais Jānis drīz vien novērtēja vecākā autoritāti, tādēļ tik ļoti pieķērās viņam, ka sekoja visur kā ēna. Kur bija vecākais, tur arī jaunākais. Viens bez otra viņi jutās vientuļi. Dzīvoja kā brāļi. Jaunākā Jāņa māte priecājās, ka viņas resgalim ir uzticams aizstāvis. Bet otra Jāņa vecāki zobojās par dēlu: «Vai tad tu nevari atrast sev piemērotu biedru, ka pinies ar šo pienapuiku.» Nelīdzēja. Vecākais Jānis tikai pasmaidīja un atbildēja: «Zēns kā jau zēns. Tāds pats kā visi citi.» Mirkli padomājis, piebilda: «Pat labāks.»

Vecākais Jānis iemīļoja savu jaunāko draugu tās pacietības dēļ, ar kādu viņš stundām ilgi varēja lasīt grāmatas. Pēc dabas nemiera gars, bet kāre uz grāmatām neparasta. Ja kādreiz viņiem rokās nonāca jauna grāmata, tad, noslēpušies sienaugšā vai citur, kur neviens abus netraucēja, viņi izlasīja to līdz pēdējai lappusei. Sākumā mājnieki zēniem pārmeta «ērmības», bet vēlāk pie tām pierada. Mēdza sacīt: «Grāmata jau cilvēku nesamaitās.»

Tolaik netālu no Buiķu mājas uz dzīvi apmetās kāds pusmūža vīrietis, vārdā Tadeušs. No kurienes viņš ieradies,. kur dzimis un uzaudzis, — draugi nezināja. Viņr par to arī neinteresējās. Bet tas, ka tēvocis Tadeušs lasa grāmatas nepazīstamā valodā,' tūlīt piesaistīja viņu uzmanību, cēla nepazīstamo viņu acīs. Zē-;

niem tēvocis Tadeušs šķita neparasts cilvēks, kas abus pievilka kā magnēts.

Kādu dienu, kad draugi sēdēja tēvoča Tadeuša istabā, viņš sacīja:

— Tā ir angļu valoda. Ja vēlaties, es jums to iemācīšu.

Priekšlikums bija negaidīts un tik ļoti atbilda draugu vēlmei, ka viņi sajūsmā apkampa kalsno un stiegraino tēvoci Tadeušu un sāka viņu skūpstīt. Pilnīgi svešu un nepazīstamu cilvēku!

Taču tēvocis Tadeušs neapvainojās.

Mājnieki drīz vien ievēroja, ka draugi bieži kaut kur nozūd un kopā ar viņiem arī tēvocis Tadeušs.

Pierada arī pie šīs jaunās «ērmības» un drīz vien nepievērsa tai uzmanību. Tikai pēc gada ciema iedzīvotāji visā nopietnībā sāka runāt, ka abi Jāņi lasa grāmatas svešā valodā un, kas zina, aizmirsīs savu dzimto.

Laiks ritēja. Pagāja bērnība, bet draugi palika nešķirami. Abus reizē iesauca dienestā un reizē nosūtīja uz fronti. Viņi dienēja vienā pulkā. Bija ierindnieki, vēlāk podporučiki. Revolūcijas laikā plecu pie pleca cīnījās pret baltgvardu ordām. Astoņpadsmitajā gadā sāka strādāt Ārkārtējā Komisijā. Un atkal kopā …

Tagad abi Jāņi, abi draugi, sēž Dzeržinska pieņemamajā istabā un ir neziņā, kas noticis, kādēļ priekšsēdētājs viņus izsaucis. Operatīvās apspriedes šodien nav. Tas ir skaidrs. Pēdējā operācijā piedalījās Buiķis. Sproģis ne. Ataicināti abi. Tātad ar operāciju tam nav nekāda sakara.

Dažādi minējumi nomainīja cits citu. Bet, kā drīz vien noskaidrojās, īstais iemesls viņu izsaukumam pie Dzeržinska abiem pat prātā nevarēja ienākt.

NOPIETNS UZDEVUMS

Sekretārs pavēra kabineta durvis un ar galvu pamāja, ka Dzeržinskis atļāvis ieiet.

Dzeržinskis runāja ar Petersu. Ieraudzījis jaunos komisārus, kuri bikli stāvēja pie durvīm un ziņoja par savu ierašanos, viņš panācās viņiem pretī, sasveicinājās un sacīja:

—     Nāciet, lūdzu, un apsēdieties tuvāk! Lūk, šeitl — Viņš norādīja uz diviem krēsliem, kas stāvēja pie galda.

Dzeržinskis izskatījās noguris un bija stipri novājējis. Acis iekaisušas no pārmērīga un ilgstoša sasprindzinājuma. Bet kustības — drošas un enerģiskas kā vienmēr. Balss skanēja apbrīnojami mierīgi, un ienācēju_satraukums izzuda, kā nebijis.

VAK priekšsēdētājs īsumā pastāstīja par stāvokli valstī, par kontrrevolūcijas nikno pretestību. Atgādi-; nāja, ka Anglijas, Francijas un ASV imperiālisti parakstījuši separātu vienošanos par cīņu pret Padomju Krieviju un jau lūko palīdzēt revolūcijas ienaidniekiem, kas darbojas valsts iekšienē.

—    Mēs to ievērojām jau pagājušajā gadā, kad gatavojāmies likvidēt meņševiku un eseru «Dzimtenes un revolūcijas glābšanas komiteju», — sacīja Dzeržinskis. — Izsekojot viņu aģentus, mūsu čekisti ne vienu reizi vien redzēja tos slēpjamies angļu konsulātā, bet tiešu pierādījumu mums toreiz nebija. Tagad, kad esam nokļuvuši uz pēdām jauniem kontrrevolucionāru grupējumiem un sekojam ārkārtīgi bīstamajai Borisa Savinkova darbībai, pārliecināmies, ka mūsu aizdomas ir pamatotas.

Pēc īsas pauzes Dzeržinskis paņēma no galda kādu dokumentu, nesteidzīgi izdarīja tajā atzīmes un turpināja stāstījumu.

—    Pavisam nesen mūsu rokās nonāca jauns apstiprinājums tam, ka iekšējā kontrrevolūcija ir cieši saistīta ar aizrobežu imperiālistiem. Čekisti pārtvēra baltgvardu ģenerāļa Aļeksejeva vēstuli. Tā paša Aļeksejeva, kurš ar sirdi un dvēseli kalpoja caram un pēc Februāra revolūcijas aizbēga uz Novočerkasku. Tur viņš kopā auJKorņilovu un Deņikinu izveidoja tā saucamo brīvprātīgo armiju cīņai pret Padomju Krieviju. Lūk, šī vēstule.

Komisāri paraudzījās uz balto lapu, ko Dzeržinskis turēja rokā.

—    Šis «brašais» ģenerālis sūta vēstuli franču militārās misijas vadītājam Kijevā. Tajā salikti visi punkti uz «i». »

Dzeržinskis lasa:

—     «Dārgais ģenerāli, franču misijas vadītājs Novoferkaskā pulkvedis Gišē droši vien Jūs savos ziņojumos ir informējis par stāvokli Donas apgabalā un par maniem lūgumiem, kas attiecas uz to.» — Pievērsiet uzmanību tam, cik aizkustinoši maigi skan uzruna: «Dārgais ģenerāli», — Fēlikss Dzeržinskis komentē nolasīto. — Ievērojiet ari to, ka Gišē ziņojumi nav nekas cits kā atskaites par kaujas operācijām pret Sarkanās Armijas daļām. Bet tas nav viss. Vēstulē ir vēl daudz Interesanta. Aļeksejevs izsaka lūgumu franču ģenerālim. Kādu lūgumu un ar ko tas saistīts? Uz šo jautājumu Aļeksejevs atbild pilnīgi skaidri. Paklausieties!

—     «Viss Donas apgabala aizsardzības smagums,» — turpina lasīt Dzeržinskis, — «tāpat arī vissvarīgāko uzdevumu izpilde gulstas uz brīvprātīgo karaspēka pleciem, tādēļ mēs zaudējām iespēju izvērst daļu formēšanu un rīkot kaujas mācības. Mēs nevaram saņemt kara tehniku un patronas, jo mūsu sakarus ar Rumānijas un Dienvidrietumu frontēm sarāvušas skaitliski spēcīgas boļševiku vienības. Mēs varētu atkāpties uz Kubaņu, bet pietiek uzmest skatienu kartei, lai saprastu, ka Kubaņa nevar būt izdevīga bāze turpmākajām operācijām. Ar mūsu aiziešanu uz turieni uz ilgu laiku tiktu atlikts sākums izšķirošajai cīņai pret boļševismu, lai atjaunotu kārtību valsts teritorijā.»

Dzeržinskis noliek vēstuli uz galda un sāk pārstāstīt tās tālāko saturu:

—     «Biedējot» franču militāristus ar tādu perspektīvu, Aļeksejevs žēlabaini lūdz nosūtīt uz Donu ja ne visu čehoslovaku korpusu, tad vismaz vienu divīziju. Tādā gadījumā viņš sola dot varenu triecienu boļševismam un beigt ciņu ar uzvaru.

Vēstule atkal Fēliksa Dzeržinska rokās.

—     Interesants ir vēstules nobeigums: «Lūdzu, pieņemiet manu dziļas cieņas un uzticības apliecinājumu. Ģenerālis M. Aļeksejevs.» Pievērsiet uzmanību: kam ir uzticīgs Aļeksejevs un kā vārdā?

Un pats atbild:

—    Uzticīgs ārzemju imperiālismam — Krievijas sagrāves un aplaupīšanas vārdā.

Dzeržinska bālajos vaigos ielija viegls sārtums, kas liecināja par dziju iekšēju sašutumu. Bet ārēji viņš bija mierīgs, jo labi saprata, ka tikai noteiktība un miers veicinās tā iekšējā noskaņojuma izveidošanos, kas tik ļoti nepieciešams jaunajiem komisāriem.

Katrs Fēliksa Dzeržinska vārds viņiem ir atklāsme.

— Pēc mūsu rīcībā esošajām ziņām, — saka Dzeržinskis, — Boriss Savinkovs aktīvi piedalās brīvprātīgo armijas formēšanā pie Donas. Kur šobrīd atrodas šis Krievijas «glābējs», mums pagaidām nav zināms. Viņa nav ne Rostovā, ne Novočerkaskā. Bet mums jāzina, kur ir Savinkovs. Tas ir viltīgs un bīstams ienaidnieks!

No turpmākās sarunas čekisti saprata, ka VĀK rīcībā ir informācija, kas Jauj secināt, ka esera Savinkova baltgvardu sazvērestība un kontrrevolucionārās organizācijas, kuras atklājuši čekisti, ir vienas ķēdes posmi. Pēc visa spriežot, to darbībai ir vienota vadība, vienots centrs. Bet pagaidām tie ir tikai minējumi. Čekistiem precīzi jāzina, kurp ved sazvērestību pavedieni un kas atbalsta sazvērniekus morāli un materiāli. Jāzina tādēļ, lai sarežģītā situācijā varētu pareizi noteikt galveno triecienu virzienu un nekļūdīgi graut revolūcijas ienaidniekus.

Dzeržinskis vērīgi raudzījās jaunajos čekistos un, likās, mēģināja izpētīt viņu noskaņojumu, uzzināt, kādu iespaidu uz tiem atstājis sacītais.

Jānim Buiķim pēkšņi iešāvās prātā: «Fēlikss Edmundovičs grib mums uzticēt nopietnu uzdevumu.» Bet? tūlīt pat it kā izbijās no šīs domas.

«Nē, nē. Ko gan es iedomājos? Kādu uzdevumu? Vai tad tas varētu būt nopietni?»

«Bet ja nu tā ir?» neatlaidīgi tirdīja kāda iekšēja balss. Un Jānis tai klusībā atbildēja:

«Vai mums tādā gadījumā nepietrūks pieredzes, vai mums ir visas tās īpašības, par kurām tik bieži runā Dzeržinskis? Runā ārkārtīgi vienkārši, bet tik dedzīgi, ka puiši vienmēr klausās viņā kā apburti.»

Domās pavīdēja pēdējā tikšanās ar Dzeržinski operatīvajā daļā. Ciešā lokā viņu bija ielenkuši jaunieši. Dzeržinskis tiem stāstīja: «Čekistam jābūt ārkārtīgi taisnīgam, godīgam un disciplinētam. Pieņemsim, kāds no jums ir izpildījis uzdevumu. Iespējams, viņam radīsies vēlēšanās izpušķot savu ziņojumu, teikt, ka paveicis vairāk, nekā tas patiesībā ir. Vai ari otrādi — noklusēs to, kas pašam liksies mazsvarīgs. Bet mēs taču uzskatīsim viņa ziņojumu par pilnīgi objektīvu, un tas kaitēs mūsu darbam. Esiet disciplinēti: ja reiz jums dots uzdevums — tas ir jāizpilda, lai arī kādas pūles būtu jāpieliek. Ja jums kaut kas uzticēts, tad tas nozīmē, ka atklāts kāds noslēpums; ja jūs to «pa kluso» izstāstīsiet otram, trešam, tāds noslēpums vairs nebūs noslēpums…»

—    Tad nu tā, — Buiķa pārdomas pārtrauca Dzeržinskis. — Jums būs jādodas uz Petrogradu. Tur jāiekļūst kontrrevolucionārajās organizācijās, jāatklāj pavedieni, kas tās saista ar ārzemniekiem, un tie, kuri organizē šos sakarus. Skaidrs? Pēc divām nedēļām ziņosiet par rezultātiem.

Dzeržinskis brīdināja komisārus, ka uzdevumam jāpieiet ļoti nopietni un uz viegliem panākumiem nav ko cerēt.

—     Būs grūti. Jūs sagaida daudz kas nezināms un negaidīts. Visu, protams, nevar paredzēt. Dzīve ir sarežģīta un daudzveidīga. Tomēr, cik iespējams, jācenšas paredzēt, kādi šķēršļi var gadīties. Droši varu teikt, ka jums bieži nāksies būt kompānijās. Bet, kur kompānijas, tur arī vīns un sievietes.

Dzeržinskis cieši pavērās čekistos un jautāja:

—    Vai jūs nebaida tāds pārbaudījums?

Sproģis atbildēja:

—     Cik vajadzēs, tik arī dzersim, Fēliks Edmundovič. No kontriķiem neatpaliksim. Bet attiecībā uz sievietēm, — viņš smaidot piebilda, — tur mēs būsim kā klints. Kaut vai kritīs ap kaklu, nepadosimies.

Savu mūžu Buiķis nebija lietojis alkoholu. Viņš pat nezināja, kā garšo vīns. Tādēļ, protams, nekādi nevarēja paredzēt, cik daudz var izdzert un kādas tam būs sekas. Tomēr piekrītoši pamāja ar galvu, atbalstīdams draugu.

Ne jau tādēļ, ka viņš gribētu apmānīt Dzeržinski, nē. Viņam bija neērti atkāpties grūtību priekšā. Būtībā atteikties no uzdevuma. Dienests Ārkārtējā Komisijā nenozīmēja pastaigu pa gludu celiņu, bet gan pa taciņu, kas brīžiem pazūd mežonīgos džungļos. Sīs grūtības vajag pārvarēt, nevis činkstēt.

Tā sprieda Buiķis. Tādēļ arī piekrītoši māja ar galvu.

Dzeržinskis izsauca sekretāru un uzdeva viņam sadabūt desmit pudeles franču konjaka.

—    Katram gadījumam, — viņš teica komisāriem. — Lai būtu pie rokas.

Dzeržinskis joprojām bija sev uzticīgs. Viņš lika saprast, ka šo grūto, ļoti grūto uzdevumu grib uzticēt tieši viņiem, Buiķim un Sproģim, bet gatavas receptes nedeva, atstājot daudz iespēju paprātot, pašiem parādīt iniciatīvu. Viņš sacīja: «Uz vietas būs labāk redzams.»

Kad komisāri gāja projām, Dzeržinskis uzlika roku Buiķim uz pleca un silti piemetināja:

—    Pagājušo nakti jūs darbojāties teicami. Man par to ziņoja.

Un it kā atcerējies ieminējās:

—    Bet jums jau pazīstamais Zjuziks paspējis izcelties. Pirms stundas viņš cietuma kamerā pārgriezis sev vēnas. Teicis, ka nevarot ne dienu nodzīvot, neredzējis cilvēku asinis, nesajutis to smaku.

Dzeržinskis mainīja toni un jokodams sacīja:

—    Jā, jā. Bet tas nav galvenais, Zjuzikam pret jums pretenzijas. Viņam kamerā jautāja, kā lai izskaidro viņa nepretošanos un kapitulāciju. Un ko Zjuziks? Vai zināt, ko viņš atbildēja? Nudien neienāks prātā. Saka: «Pakļāvos čekistu spēkam. Rupjam, neapvaldītam spēkam.»

—    Jūs tikai iedomājieties! — Dzeržinskis no sirds sāka smieties. — Nodarījuši pāri eņģelītim. Kaut tikai nenāktos atbildēt padomju taisnās tiesas priekšā, komisār Buiķi!

«Tad lūk, kāds ir šis Zjuziks, nelabojamais bandīts ar inteliģento seju un skumjajām acīm,» nodomāja Buiķis. «Ja satiksi tādu uz ielas, pat prātā neienāks, ka tavā priekšā ir bīstams neģēlis, nolādētā kontra.»

CIŅA SAASINĀS

Ienaidnieks rīkojās pašpārliecināti, brīžiem pat nekaunīgi. Viltīgi un gudri tas vērpa sazvērestību pavedienus, veikli izmantodams slepenā kara paņēmienus.

Tas bija mantojis cara ohrankas pieredzi, pārņēmis savā bruņojumā visu to «labāko», kas bija ārzemju izlūkdienestu arsenālā. Ienaidnieks ticēja vieglai uzvarai.

Nevar teikt, ka šī pašpārliecinātība balstītos uz zila gaisa. Buržuāzijas politiķiem, kuri tā arī nesaprata Krievijas notikumu nepārvaramo spēku, pietika ar īslaicīgiem pārejošiem faktoriem, lai noticētu savai uzvarai. Bet šie faktori bija iespaidīgi, brīžiem pat draudīgi.

Padomju vara darīja visu iespējamo, lai ieviestu kartību savā mājā, pēc iespējas ātrāk atjaunotu karā izpostīto saimniecību. Bet monarhisti, kadeti, eseri, meņševiki un visādi citādi kontrrevolucionārie spēki pat dzīvības nežēloja, lai izjauktu jaunās varas pūliņus. Tiem palīdzēja ārzemju buržuāzija, kas vēl nesen bija Krievijas sabiedrotā.

Padomju laikraksts «Izvestija» 6. aprīlī publicēja valdības paziņojumu, ka japāņu flotes pavēlnieks admirālis Kato izcēlis desantu Vladivostokā.

«Līdz ar to japāņu iebrukums kļuvis par realitāti,» «Izvestija» skaudri komentēja japāņu imperiālistu nodevīgo akciju. «Krusta gājiens pret revolucionāro Krieviju, ko Rietumos uzsāka vācu imperiālisms, tagad atmodinājis jaunu nāvīgu sociālistiskās Krievijas ienaidnieku Tālajos Austrumos — japāņu imperiālismu.»

Izkāpis padomju krastā, Kato Vladivostokā uzsāka savu darbību ar «draudzības» vizīti pie pilsētas galvas un apgabala zemstes priekšsēdētāja.

—    Viņa ķeizariskās augstības vārdā man ir tas gods un laime izteikt japāņu tautas simpātijas draudzīgās Krievijas tautām, — paziņoja Kato un plati pasmaidīja. Lielie, smaidā atvieztie zobi vērta japāņu admirāli līdzīgu plēsoņai.

Pēc tradicionālajiem cieņas apliecinājumiem Kato pārgāja uz saimnieka oficiālo toni:

—    Anarhija pilsētā, ārzemju pavalstnieku aplaupīšana un slepkavošana piespieda viņa ķeizariskās augstības varonīgo armiju izsēdināt desantu jūsu pilsētā, lai ieviestu kārtību un mieru.

Japāņu okupantu iebrukums Vladivostokā nebija nejaušība. Tas notika meņševiku un labējo eseru vainas dēļ. Jau 29. martā Vladivostokas pilsētas dome, kas sastāvēja galvenokārt no šiem elementiem, publicēja uzsaukumu, kurā lūdza ārvalstu palīdzību.

Japāņu imperiālisti, kas jau sen slepeni gatavoja šādu iebrukumu, nekavējās izmantot tik laipnu «ielūgumu». Viņi iebruka Tālajos Austrumos, lai, slēpdamies zem labdarības maskas, atrautu gabalu no Krievijas teritorijas.

Par ieganstu desantam interventi izmantoja divu japāņu noslepkavošanu, ko Vladivostokā izdarīja nezināmas personas.

Drīz pēc ši notikuma pilsētā izplatījās baumas, ka ar divu japāņu noslepkavošanu saistīta kāda ārvalsts. Aizdomās turēto vidū minēja Angliju un Vāciju. Vai nu viena, vai otra. Toties neviens nešaubījās par meņševiku un eseru piedalīšanos šajā slepkavībā. Viņi visur kaitēja Padomju republikai: katrā vietā, katrā amatā, veikli izmantojot sarežģīto starptautisko situāciju. Tas iedvesmoja dažāda ranga atklātos revolūcijas ienaidniekus.

Cara ierēdņi, kas bija atstāti savos amatos ministrijās, bankās un citās valsts iestādēs, boikotēja Padomju valsts pasākumus, atteicās pakļauties varas orgāniem. Taču nebija ko likt viņu vietā. Ienaidnieki cerēja arī uz šo ierēdņu atbalstu.

Vairākās guberņās uzliesmoja kulaku dumpji. Sacēlās lauku kontrrevolūcija. Bagātnieki un kulaki — ap divi miljoni saimniecību — vienā balsī paziņoja: «Nedosim maizi valstij! Sapūdēsim, bet nedosim!» Aprēķins bija vienkāršs: bez maizes nav dzīves. Jauno Padomju republiku var arī badā nomērdēt.

Plāni un to izpilde nav viens un tas pats, bet kulaku darbība izraisīja papildu grūtības, atviegloja iekšējiem un ārējiem ienaidniekiem cīņu ar padomju varu un iedvesa tiem cerību.

Jau decembrī, tieši mēnesi pēc revolūcijas, Anglija un Francija ar ASV ziņu un piekrišanu noslēdza slepenu vienošanos par iespaidu sfēru sadalīšanu. Francija zvērēja nožņaugt padomju varu Ukrainā, Krimā un Besarābijā, Anglija — Donā, Kubaņā un Kaukāzā. Slepenībā tika gatavots trieciens Ziemeļos. Vienošanās nepalika tikai uz papīra. Nākamā gada pavasari šo valstu karapulki izsēdās Murmanskā. Ieradās kā iekarotāji.

Maskavā un citās pilsētās darbojās monarhistiskas pagrīdes organizācijas. Tās vervēja uzticamas personas no junkuriem, cara virsniekiem un vienkārši kriminālnoziedzniekus, apbruņoja tos un pa visiem iespējamiem ceļiem sūtīja šo «armiju» uz dienvidiem, kur sociālā vide bija labvēlīgāka un pozīcijas stiprākas.

1918. gada martā VAK pabeidza izmeklēšanu «Reālās palīdzības savienības» lietā. Šī monarhistiskā organizācija plānveidīgi sūtīja uz Donu karotājus, kurus sameklēja ar sviedriem vaigā un deva tiem svētību cīņai pret jauno varu.

Aprīlī VĀK atklāja vēl vienu līdzīga tipa organizāciju. Tikai to vadīja Krievijas aizokeāna «draugs» amerikānis Bārijs. Viņš arī steidzās piegādāt Donai «uzticamus» ļaudis.

Izmeklēšanas rezultāti neapgāžami parādīja, ka kontrrevolūcija vāc spēkus un gatavojas izšķirošajai kaujai.

Tātad ienaidnieks nesnauda. Un frontālā uzbrukumā tādu pretinieku grūti pieveikt. Atsevišķie, kaut arī jūtamie čekistu triecieni nespēja ātri un pilnīgi padarīt to nekaitīgu. Šie triecieni ienaidnieku tikai ievainoja, padarīja niknāku un arī vēl bīstamāku. Cīņa sarežģījās, tā prasīja nevajadzīgus upurus, attālināja pilnīgas sagrāves dienu. Pretinieka taktikai vajadzēja pretstatīt savu — vēl smalkāku, vēl pilnīgāku taktiku.

VAK pieredze, kaut arī tā nebija visai liela, pārliecināja, ka ienaidnieka nometnē jāiesūta savi cilvēki, lai iepriekš uzzinātu tā nodomus un laikus tos izjauktu.

Buiķa un Sproģa uzdevums tātad bija svarīgs posms Dzeržinska lielajos plānos.

EKSĀMENS PIE PRETIZLŪKOŠANAS DIENESTA PRIEKŠNIEKA

Viegli pateikt: jāiekļūst kontrrevolucionārā organizācijā. Bet kā to izdarīt, kā panākt, lai ienaidnieks nekā nenojaustu, uzskatītu par savējiem, noticētu un būtu atklāts?

Tieši tam bija veltīta pretizlūkošanas dienesta priekšnieka saruna ar Jāni Buiķi un Jāni Sproģi.

Dzeržinskis uzdeva pieredzējušajam čekistam apspriest ar jaunajiem komisāriem operācijas detaļas, bet brīdināja: rēķināties ar izpildītāju domām, nekādā gadījumā nenoniecināt viņu iniciatīvu.

Nepiespieslības un labvēlības atmosfērā jaunie komisāri sāka klāstīt savus plānus, izteikt savas domas.

—     Vispirms mums jāvienojas par to, kas mēs esam. Kā stādīsimies priekšā kontrrevolucionāriem, — iesāka Buiķis.

—    Saprotams, ne jau kā čekisti, bet kā savējie, — atbildēja Sproģis.

—    Tas ir skaidrs, tomēr konkrētāk, Jāni.

—     Fēlikss Edmundovičs sacīja, ka kontrrevolūcija cer uz latviešiem, grib sakūdīt viņus pret padomju varu. Tātad vajag izmantot viņu «mīlestību» uz latviešu tautu. Teiksim: «Mēs, cara armijas podporučiki, pārstāvam neapmierināto latviešu organizāciju.»

—    Neapmierināto? Tas skan nenoteikti.

—    Teikt, ka neesam apmierināti ar padomju varu — pirmkārt, tā nav taisnība, otrkārt, aizvainojoši latviešiem.

—     Nē, draugs. Galvenais, ka tā nav taisnība. Latvijas darba cilvēki padomju varu aizstāvēs visiem spēkiem. Tas nav noslēpums. Bet, ja šie meli palīdzēs pieveikt kontrrevolūciju, viņi uz mums neapvainosies, kādreiz uzzinādami, ka esam uzdevušies par ienaidnieka līdzdalībniekiem.

Sproģis ieteica:

—    Nebūtu slikti nodibināt sakarus ar biedru Uricki. Pārzinādams stāvokli Petrogradā, viņš uzvedīs mūs uz pēdām un norīkos palīgus.

Bet Buiķim šajā jautājumā bija savs viedoklis.

—    Uz visu gatavu neceri, Jāni. Diez vai Urickim vajadzīgi varjagi. Bet, ja būtu kādas pēdas, viņš pa tām sūtītu savus puišus. Es domāju, ka konspirācija ir pirmajā vietā, tādēļ mums jārīkojas patstāvīgi. Iekļūsim organizācijā, izpildīsim uzdevumu — arī Urickis paldies pateiks. Ja vajadzēs — palīdzēs.

—    Nebūtu slikti izdomāt segvārdus, — samierinoši bilda Sproģis.

Buiķis uztvēra šo domu.

—    Pareizi. Jādarbojas ar svešiem uzvārdiem. Kontrrevolucionāriem ir liela pieredze. Uzzinās, ka Maskavas organizācijas pārstāvji pat netaisās maskēties, nemaz runāt negribēs. Mūsu — dumiķu pēc, protams, neriskēs.

Čekisti mēģināja uzzīmēt pabeigtu darbības shēmu, kā iekļūt organizācijā, tā sakot — «no» un «līdz». Un te nu sākās grūtības.

Draugi ieteica dažādus variantus, ierosināja visvisādus priekšlikumus — citu par citu vilinošākus. Kad sāka analizēt detaļas, vienmēr atradās vājas vietas, un viss sabruka kā kāršu namiņš. Divas stundas viņi meklēja uzdevuma pareizo risinājumu, taču, kā likās, nesekmīgi.

Visu, ko Buiķis gribēja ierosināt, — viņš ierosināja. Visu, ko Sproģis gribēja teikt, — pateica. Klusēja tikai pretizlūkošanas dienesta priekšnieks. Viņš klausījās uzmanīgi, vēlīgi, ne ar vaibstu, ne vārdu, ne kustību nelikdams komisāriem nojaust, kā viņš abu priekšlikumus vērtē. Būdams vecākais biedrs, viņš ļāva jaunajiem čekistiem parādīt, ko viņi spēj. Vai viņi prot reāli novērtēt situāciju, vai nav pārāk strauji un galvenais — vai pareizi nosaka pretinieka spēku, tā iespējas. Nekas nepaslīdēja viņam garām. Katrs priekšlikums tika vai nu atzīts, vai noraidīts. Bet tas viss klusībā, pie sevis.

—    Visumā uzdevums skaidrs, — iedrošinājās pajokot Sproģis. — Atliek tikai tāds sīkums: tas labi jāizpilda.

—    Atradis sīkumu, — dusmīgi atbildēja Jānis Buiķis.

Un te pretizlūkošanas dienesta priekšnieks neizturēja un sāka smaidīt. Viņš arī bija nospriedis, ka laiks beigt sarunu. Viss skaidrs. Šodien viņš pārliecinājās par galveno: jauno čekistu operatīvā domāšana pelna uzslavu un atzinību. Tagad viņš saprata, kādēļ Dzeržinskis uzticējis tik sarežģītu uzdevumu tieši šiem, nevis citiem puišiem. Un apbrīnoja Dzeržinski: ne katrs spēj tik smalki izprast savus pakļautos, izzināt, kādas spējas viņos slēpjas.

Patiesi nenovērtējama īpašība vadītājam!

Jaunie čekisti gaidīja, ko teiks pretizlūkošanas dienesta priekšnieks. Taču viņš zināja: komisāriem vajadzīga nevis uzslava, bet stingra viņu darbības kritika, kas, tiesa gan, pagaidām nav izgājusi ārpus vārdisku batāliju loka.

Pārmetumus puiši nebija pelnījuši, arī uzslavas vēl bija pāragras. Vārdi — tas ir viens, rezultāti — pavisam kas cits. Gribējās teikt: «Braši puiši,» — tomēr nez kāpēc viņš iesāka tā:

—    Vai tagad saprotat, kāpēc Fēlikss Edmundovičs sacīja: «Uz vietas būs labāk redzams.» Nepieciešama operatīva fantāzija. Bez tās mūsu darbā nevar iztikt. Tomēr mūsu plāni jāveido uz reāla pamata, ievērojot konkrēto situāciju, patiesos faktus un parādības. Bet tas viss ir tur, Petrogradā. Vienu gan varu sacīt noteikti: uz Uricki neceriet. Viņam trūkst cilvēku, it īpaši pieredzējušu. Daudzi aizbraukuši uz Maskavu strādāt centrālajā aparātā. Paši zināt.

Cita lieta, ja vajadzēs padomu, steidzamu palīdzību. Tad griezieties pie viņa. Un katrā ziņā dariet to! Viņš zina par jūsu uzdevumu.

Tūlīt pat arī vienojās: čekistiem būs izdomāti uzvārdi. Buiķis kļuva par Šmidhenu, bet Sproģis — par Briedi.

—   Lūk, tā, virsnieku kungi, — pilnīgi nopietni teica pretizlūkošanas dienesta priekšnieks.

Arī Buiķim un Sproģim šie vārdi neizraisīja smaidu. Vecākais priekšnieks palīdz iejusties apstākļos, ar kuriem neizbēgami iznāks saskarties Petrogradā.

—    Bet tagad izdarīsim nelielu mēģinājumu, — ierosināja pretizlūkošanas dienesta priekšnieks. — Es, liekas, jums par to jau teicu. Jautājums, patiesību sakot, skar formu, nevis būtību, taču arī tā mūsu darbā nav mazsvarīga.

Buiķis un Sproģis klusēja.

—    Vai esat gatavi, virsnieku kungi?

—    Gatavi, gatavi! — atsaucās komisāri.

Telefona zvans iztraucēja pretizlūkošanas dienesta priekšnieku, kurš gatavojās vēlreiz atgādināt uzdevuma būtību.

—    Sa-pro-tu, Fēliks Edmundovič… Sa-pro-tu, — viņš teica telefona klausulē, izstiepdams vārdu «saprotu» pa zilbēm.

Sākumā likās, ka telefona saruna ieilgs, bet tā pārtrūka tikpat negaidīti, kā bija sākusies.

—      Eju nokavējoties! — noskaldīja pretizlūkošanas dienesta priekšnieks.

Viss viņa izskats liecināja, ka noticis kaut kas negaidīts.

—      Vajadzēs pārtraukt sarunu. Mani izsauc Fēlikss Edmundovičs, — viņš paskaidroja

Atvadoties precizēja:

—     Gaidu jūs tieši desmitos. Rīt!

NAKAMAJA diena

—    Podporučik Šmidhen, ienāciet!

Noteiktā ierindas solī kabinetā ienāca Buiķis … Apstājās pie galda, aiz kura sēdēja pretizlūkošanas dienesta priekšnieks un cilvēks vidējos gados ar tumšām, biezām uzacīm un gudrām, nedaudz^ piemiegtām acīm. Viņš bija tērpies militārā formā. Ārkārtējā Komisijā visi viņu pazina. Tas bija ierindas dienesta speciālists.

Malā, pie loga, maksimāli koncentrējies, stāvēja Sproģis. Viņa acis bija piekaltas Buiķim, kuram tagad jāiztur pārbaude. Viņš taču bija vecākais, tāpēc eksaminējās pirmais.

—      Atlikt! — aprauti sacīja ierindas dienesta speciālists. Tad pievērsās Buiķim: — Jūs ienākat stādīties priekšā virsniekam ar augstāku dienesta pakāpi… Kur tas notiek — štābā vai konspiratīvā dzīvokli?

—    Štābā, — atbildēja Buiķis.

—      Lūk, tāpēc tas nekur neder. Derētu tad, ja jūs nebūtu kadru virsnieks.

Pretizlūkošanas dienesta priekšnieks piecēlās, piegāja pie Buiķa un mierīgi, ar tēvišķu labvēlību teica:

—      Kas jāņem vērā šajā situācijā? Sabrukusi patvaldība, sabrucis carisms … Tukšs stāv cara tronis, pīšļos pārvērtušās visas muižniecības un kārtu privilēģijas … Viss aizslaucīts… Gan cars, gan muižnieki un ģenerāļi, gan virsnieki… Bet, lūk, saujiņa ļaužu pretēji vēstures loģikai nolēmusi visu to atjaunot. Vai jums, Šmidhen, skaidra mana domu gaita?

Buiķis piekrītot pamāja ar galvu.

—      Nolēmuši visu at jaunot… Gan cara troni, gan savas kārtas privilēģijas. Atjaunot! Vai tas ir tik vienkārši? Vai viņiem pietiks tam spēka? Noteikti ne!

Gudrākie viņu vidū to saprot… Bet, liik, formu, viņvl sirdīm tīkamo savstarpējo attiecību .tīri ārējo formu atjaunot nav nemaz tik grūti.. . Visi šie «jūsu gaišība», «jūsu labdzimtība», «jūsu augstība»… Stingrs solis, stādīšanās priekšā pēc formas . . . Tas viss notiek kā iemīļotā spēlē. Bet! Arī šeit ir «bet»! Agrāk, tajo9 laikos, kad viss bija savā vietā, šī forma bija ieradums, to nemanīja, lai gan stingri ievēroja. Tagad tā ir relikviju saglabāšana… Ja agrāk kāds žests, kāda kustība izpalika, tad izlikās to nemanām, tad tagad…

—    Tagad katrs žests, katra kustība jāuzsver, jāizceļ… — sarunā iesaistījās ierindas dienesta speciālists, — jāpaildzina bauda!

—    Tāpēc vēlreiz … Buiķi!

Buiķis pat nepakustējās.

—    Jāni Janovič, ko tad jūs?

—    Bet vai tad jūs mani uzrunājāt?

—    Ko tad es uzrunāju?

—    Buiķi. Es taču esmu Šmidhens!

—    Malacis! — piekrītoši iesaucās pretizlūkošanas dienesta priekšnieks un lūdza podporučiku Šmidhenu atkārtot vēlreiz.

Buiķis atgriezās pie durvīm, izgāja un pēc brīža ienāca atkal.

Viņš gāja ierindas solī, ar sevišķu rūpību uzsvērdams katru kustību. Tas nebija solis, tas bija rituāls. Braši stādījās priekšā:

—    Podporučiks Šmidhens, jūsu ekselence!

—    Stop! — Pretizlūkošanas dienesta priekšnieks atkal nebija apmierināts. — Skumju, ilgu nav jūsu skatienā. Trūkst līdzcietīgas visa notiekošā izpratnes …

—    Pareizi, — piekrita ierindas dienesta speciālists un pēc neilgas pauzes piebilda: — Senāk uzrunā vidējās zilbes palika neizteiktas. Bet mēs taču noskaidrojam, ka šodien ievērot visus šos niekus ir bauda. Sis vārds jāizrunā maksimāli skaidri! Tā, lai skanētu katra zilbe!

—    Podporučik Šmidhen, atkārtojiet! — pavēlēja pretizlūkošanas dienesta priekšnieks.

Buiķis izgāja ārā trešo reizi un ienāca no jauna. Nevainojamā soli vft^š piegāja pie galda un apstājās.

—    Jūsu ekselence! Podporučiks Šmidhens ieradies pēc jūsu pavēles! — viņš precīzi noskaldīja, un tai pašā laikā viņa balsī bija jaušamas tādas kā skumjas.

—    Tā jau ir labāk! — smaidīdams sacīja ierindas dienesta speciālists un paskatījās uz pretizlūkošanas dienesta priekšnieku.

Tas tomēr bija nepielūdzams.

—    Labāk jau ir, bet kārtības labad vajadzētu vēl vienu reizīti!…

Tikai ap pusdienas laiku pretizlūkošanas dienesta priekšnieks atzina, ka nekādu pretenziju pret komisāriem viņam vairs nav.

Operatīvās grupas izbraukšanas laiks no Maskavas bija noteikts apmēram pēc trim dienām.

—    Sis laiks dots, ne tikai lai sagatavotos, bet galvenokārt, lai palīdzētu pārējiem biedriem, — viņš paskaidroja. — Man jums nav jāstāsta, ka pēdējās dienās cilvēki strādā gandrīz bez atpūtas: operācija pēc operācijas, reizēm pat divas vienlaikus.

BIĻETES BIJA PARTERĀ

Briedis gulēja gultā ar grāmatu rokās. Viņa domu ceļš vijās pretī teiksmainajiem spēkavīriem un tēvainim Černomoram — jaukās Puškina pasakas iemīļotajiem varoņiem.

Nedaudzos atpūtas mirkļus, kas tika atvēlēti, viņš izmantoja pēc sava prāta. Briedis uzskatīja, ka Puškina pasakas aizdzen nogurumu, atdod cilvēkam mundrumu. Tieši to, kas viņam pašlaik vajadzīgs: pēc trīsdesmit četrdesmit minūtēm viņš dosies izpildīt šajā naktī veicamo uzdevumu.

Domas, kas lidinājās ap balto gulbi, kurš peldēja «virs skrejošiem ūdeņiem», pēkšņi pārtrūka.

—    Draudziņ, kāds jaunums! — aizelsies izgrūda Šmidhens.

Viņš drīzāk ielidoja, nevis ienāca istabā un, tāpat kā bērnībā, uzrunāja draugu latviski.

Briedis mirklī pievērsās Šmidhenam un cieši palūkojās viņā.

—    Kas par jaunumu?

—    Jā, čomiņ, jā. Tautieši atbraukuši. Rit dramatiskajā rāda «Pūt, vējiņus!». Iesim?

—    Katrā ziņā, Jāni. Priekšniecība apsolīja ļaut atpūsties pirms aizbraukšanas.

Tad it kā attapies piebilda:

—    Tu saki — tautieši atbraukuši?

No izbrīna pilnajām drauga acīm Šmidhens saprata, kas viņu interesē.

— Es taču neteicu, ka no Latvijas, vai ne?

Bet cik ļoti gribējās, lai ierastos tautieši no dzimtajām vietām. Varētu parunāties ar viņiem, uzzināt, kas notiek Latvijā.

Taču no Latvijas tautieši atbraukt nevarēja. Tur saimniekoja vācu okupanti. Draugi atcerējās tos no piecpadsmitā gada.

Domās pavīdēja tūkstošiem nelaimīgo latviešu, kuri bija pametuši dzimtās vietas. Kā brāļus un māsas viņus uzņēma krievi. Tādi paši darba cilvēki kā viņi. Dalījās pēdējā maizes riecienā. Un latvieši — bēgļi nesēdēja, rokas klēpī salikuši. Viņi palīdzēja Dzimtenei kā vien varēdami. Tie, kuri rīt rādīs «Pūt, vējiņus!», arī vajadzīgi tautai. Ļoti vajadzīgi!

Šmidhens un Briedis mīlēja Raiņa «Pūt, vējiņus!». Jaunībā bija skatījušies šo lugu Rīgā, pie tam vairākkārt.

Luga viņiem patika tādēļ, ka tā uzrakstīta, izmantojot tautas dziesmu motīvus. Tā pauda tautas ilgas pēc labākas nākotnes. Par to — par labāku nākotni šodien rit cīņa. Asiņaina un arī bez asins izliešanas. No katra tā prasa spēku galēju sasprindzinājumu.

Jānim Rainim, savam dižajam vārda brālim, draugi jutās pateicīgi par to, ka viņa sacerējumi palīdzēja viņiem saskatīt dzīves patiesību, parādīja, ka darba cilvēku laime ir viņu pašu rokās.

Rainis taču iepazīstināja viņus arī ar lepno Vētrasputnu, «melnam zibenim līdzīgo». «Dziesma par Vētraspulnu» nonāca viņu rokās Raiņa tulkojumā. Viņi toreiz nezināja, ka Gorkija Vētrasputns ir revolūcijas vēstnesis. Tieši Raini viņi uzskatīja par savu Vētrasputnu. Rainis bija viņu patiesība, viņu sirdsapziņa.

Draugi to atcerējās tagad, kad stingri bija nolēmuši vēlreiz noskatīties .«Pūt, vējiņus!». Tā nemanot bija

pienācis laiks Briedim posties ceļā. Vēl pēc trim stundām projām dosies ari Šmidhens. Līdz ritam! Tiksimies teātrī! * * *

Šmidhens un Briedis uz teātri neaizgāja. Dienā viņi saņēma pavēli steidzīgi braukt uz Petrogradu. Bet vakarā jau kratījās vilcienā, kas veda projām no Maskavas.

Šmidhenam kabatā bija biļetes uz teātri. Nevis šādas tādas — bet gan parterā!

Pēc nakts operācijas iedams mājās, viņš bija iesteidzies teātra kasē. Biļešu nebija. Nopirka no rokas. Un, lai arī pārmaksāja, tomēr uzskatīja, ka viņam laimējies.

Briedis pat sacīja:

— Par tevi, Jāni, laimīgāka nav visā pasaulē.

Interesanti, ko draugs par viņu domā tagad?

PIRMIE KUCĒNI JĀSLĪCINA

Situācija Petrogradā bija sarežģīta. Galvenie kontrrevolūcijas perēkļi arvien vēl atradās šeit, lai gan Padomju valdība bija pārcēlusies uz Maskavu.

Šmidhens un viņa biedri ieradās pilsētā, kas bija revolūcijas priekšpostenis, un aktīvi iekļāvās tās rosīgajā dzīvē. Uzdodamies par Maskavas kontrrevolucionārās pagrīdes pārstāvjiem, viņi klaiņoja pa ielām, apmeklēja visaizdomīgākos klubus, dejoja ar «krēslas» dāmām, tēloja virsniekus «trakgalvjus». Cara armijas virsnieku loma viņiem bija izdevīga. Abiem — podporučika pakāpe. Un, lai arī šī dienesta pakāpe nebija no augstajām, viņiem bija iespēja apgrozīties virsnieku sabiedrībā. Virsnieku goda likumus, uzvedības manieres, šīs sabiedrības tikumus un parašas viņi bija labi apguvuši. Tas ļāva viegli nodibināt daudzas pazīšanās.

Atrast domubiedrus nebija grūti. Revolūcijas mēslainē tādu netrūka. Uz čekistu izlikto ēsmu viņi metās kā mušas uz medu.

Sarežģītāk bija šai diezgan raibajā «armijā», kas sastāvēja no visāda veida blēžiem un avantūristiem, kā arī personām, kas jutās vīlušās un nesaprata notikumu būtību, atrast revolūcijas idejiskos ienaidniekus, kuri bija nostājušies pret to šķirisku apsvērumu dēļ. Bet galvenais — atrast tos, kas saistījušies ar ārvalstīm un nodomājuši par trīsdesmit sudraba grašiem pārdot tām dzimteni.

Nemanot aizritēja dienas, tuvojās beigām paredzētās divas nedēļas, bet rezultātu nekādu. Neizdevās ne tikai iespiesties kādā kontrrevolucionārā organizācijā, bet pat «uztaustīt» to. Tas satrauca čekistus.

—     Kā lai tagad ejam pie Fēliksa Edmundoviča, ko lai ziņojam? — galvu nodūris, Šmidhens jautāja Briedim.

—     Netieku gudrs, — draugs sadrūmis atbildēja. — Pašam galva griežas. Liekas, tā centāmies, bet iznācis čiks. Un vēl kāds! .. . Bet jābrauc vien ir. Dzeržinskis noteica termiņu un tagad prasīs paskaidrojumus. Ja būsim vainīgi, sodis.

—    Tu, Jāni, laikam šaubies, ka būs par to jāatbild. Vai arī savā naivumā meklē grēkāzi, — Šmidhens mēģināja jokot, bet smaida vietā iznāca grimase.

Visu nakti pirms došanās uz Maskavu abi Jāņi negulēja. Atcerējās katru savu soli, katru sarunu: ar ko satikušies šajā laikā, kur un kā iepazinušies, ko stāstījuši par sevi, par ko interesējušies paši. Kā uz to reaģējuši sarunu biedri.

—    Ko neesam izdarījuši līdz galam, kur mūsu kļūda? Varbūt neizmantojām drošu iespēju pievērst sev uzmanību? — draugi velti centās rast atbildi.

—    Tik vareni iesākās un tik apkaunojoši beidzās, —gari un plati žāvādamies un tādēļ stomīdamies, dziedoši novilka Briedis. Draugs tūdaļ saausījās.

—    Par ko tu runā, Jāni? Kas tev vareni sācies?

—    Ne sācies, bet sākusies, tādēļ ka karjera ir sieviešu kārtas. Tas ir viens. Otrs — nevis man, bet mums. Un beigusies arī mums.

—    Kas tad tu par karjeristu, Jāni! Vai tad tagad var domāt par to? Mēs neizpildījām Dzeržinska uzdevumu, bet tu uztraucies par kaut kādu tur karjeru, •— Šmidhens gandrīz vai noskaitās.

—    Tu te netēlo, — pielēcis no gultas, Briedis deva pretī. — Es runāju par karjeru labā nozīmē. Tas pirmkārt. Otrkārt, arī tu esi tāds pats karjerists, ja saki, ka tagad par to nevajag runāt. Tātad no tava teiktā tāpat izriet, ka principā par to var domāt.

—    Es ari lietoju šo vārdu vislabākajā nozīmē, — Šmidhens samierinoši izmeta.

Draugi ļoti pārdzīvoja neveiksmi, tādēļ bija pārlieku stingri viens pret otru. Nevienam no viņiem karjera nebija ne prātā. Bet paveikt kaut ko sevišķu, kaut ko tādu, par ko vēlāk ilgi runātu un atcerētos, vēlējās abi.

—    Jā, nav mums vēl pieredzes, neprotam izmantot pat mazāko izdevību darīt kaut ko lietas labā, — secināja Briedis.

—    Piekrītu, — Šmidhens atbalstīja draugu. — Es teiktu, mēs esam neattapīgi, mums nav izdomas. Iespējas, protams, bija. Pietrūka fantāzijas. Palaidām garām izdevību, pat apjukām. Nesamulst vissarežģītākajā situācijā, atrast izeju, pie tam pareizu izeju pat tad, ja ir tikai viena vienīga iespēja, — lūk, kas mums jāmācās, Jāni. Un jāmācās no Dzeržinska. Ja vēlies, izstāstīšu tev kādu notikumu, kas atgadījās ar Fēliksu Edmundoviču vēl pirms revolūcijas, Polijā. Viņš tur atradās pagrīdes darbā.

—    Kur tu to izlasīji?

—    Man Fomenko stāstīja. Viņš visu Dzeržinska revolucionāro dzīvi zina no galvas.

Briedis pat saslējās gultā.

—     Nu, nu, tālāk, Jāni. — Tad čukstus piebilda: — Kauns, es Dzeržinska biogrāfiju nemaz nezinu.

—     Kā jau teicu, tas notika Polijā. Dzeržinskis un vēl kads pagrīdnieks sēdēja Varšavas stacijas bufetē un gaidīja vilcienu uz Lodzu. Bet, lai viņus neizsekotu špiki, abi bija uzposušies kā bagātnieki. Sēž pie galda buržuju dēliņi un uzkož… Nepārtrauc, šņabis arī bija. Pagrīdniekiem līdzi milzīgs čemodāns, piebāzts pilns ar skrejlapām. Tās bija paredzētas Lodzas strādniekiem.

Tātad biedri sēž un nemaz nenojauš, ka tuvojas nelaime. Tomēr Dzeržinskis ievēroja — kāds žandarms acu nenolaiž no viņu čemodāna. Stāv tāds ūsains kā zemē iemiets un blenž. No fizionomijas redzams, ka saodis ko nelabu. Tad pievērš skatienu viņiem. Dzeržinskis visu redz, kaut gan it kā nemaz neskatās uz žandarmu. Fēlikss Edmundovičs, protams, sāk uztraukties.

Pats saproti, partijas uzdevumu taču nevar neizpildīt.

Sākas iekāpšana vilcienā. Bufetē jau vairs neviena nav, bet ūsainis stāv un blenž. Pie tam vēl tik nekaunīgi. Dzeržinskis jau pavisam norūpējies, taču arī šādā situācijā nebeidz domāt, kā atrast izeju. Piecelties un iet, it kā nekas nebūtu noticis, nedrīkst. Žandarms sacels troksni — un tad ir beigas. Cik ilgi tas tā turpinājās — tikai Dzeržinskis vien zina. Tomēr izeju viņš atrada, pie tam vēl kādu!

Briedis dega nepacietībā, pat muti bija pavēris.

—    Nemoki, Jāni. Kāpēc apklusi?

—    Ļauj atvilkt elpu.

Šmidhens tīšām apklusa, lai Briedis aptvertu, cik sarežģītā situācijā pēkšņi bija nokļuvis Dzeržinskis.

—    Kādu izeju, tu jautā? Klausies! Dzeržinskis droši piecēlās, un visu zāli pārskanēja viņa pavēlošā balss. Viņš pasauca žandarmu, norādīja viņam uz kažoku: sak, padod, pēc tam — uz čemodānu, bet pats enerģiskā solī devās uz peronu. Tas viss notika zibenīgi. Žandarms apjuka. Nodomājis, ka viņam darīšana ar svarīgām personām, kuru rīkojumi jāizpilda bez ierunām, viņš paķēra čemodānu un rikšiem metās Dzeržinskim nopakaļ. Iesēdināja Fēliksu Edmundoviču un viņa draugu ekspresī, ienesa čemodānu un, iedams prom, pielika divus pirkstus pie cepures naga, Fēlikss Edmundovičs laipni smaidīja, bet žandarmam bija jāizlec no ejoša vilciena… Lūk, kādā situācijā atrada izeju Fēlikss Edmundovičs, bet ko mēs?

—    Tas taču ir Dzeržinskis, — taisnojās Briedis.

Tā draugi sarunājās līdz rītam un piecēlušies jutās pilnīgi salauzti. Galvā kaut kas nepatīkami dūca, muskuļos bija iegūlies nedabisks smagums.

Gaidāmā tikšanās ar stingro eksaminētāju nesolīja nekā laba.

LABU VEIKSMI, JAUNIE ĒRGLĒNI!

Jo tuvāk nāca Lielās Lubjankas vienpadsmitais nams, jo bēdīgāk kļuva ap sirdi. Tiekoties ar draugiem, viņi nolaida acis. Abiem šķita,

ka visi jau zina par viņu neveiksmi un, protams, nav par to sajūsmināti. Un pelnīti! Arī viņi neteiktu paldies saviem biedriem par tādu darbu.

Nospiestā garastāvoklī abi draugi — abi Jāņi nostājās Dzeržinska priekšā.

Dzeržinskis, kā vienmēr, uzņēma laipni un tūlīt noprata, ka komisāriem slikts garastāvoklis. Viņš uzmanīgi noklausījās Šmidhena juceklīgo stāstījumu un tad deva vārdu Briedim.

—    Runājiet, runājiet, — viņš uzmundrināja pilnīgi samulsušo čekistu. Bet, kad tas beidza, uz mirkli kļuva domīgs. Pierē ievilkās sīkas grumbiņas.

Šmidhens izmantoja pauzi.

—    Fēliks Edmundovič, lūdzu, nozīmējiet manā vietā citu, pieredzējušāku biedru. Es taču saprotu, tā nevar …

Viņa balsi, kurā ieskanējās vainas apziņa, negaidot aprāva pēkšņa doma.

«Bet vai tā nav dezertēšana? Kas es par čekistu, ja pirmās grūtības spēj mani salauzt, piespiež kapitulēt? Ir nu gan paraugs draugam!»

Jānis sastinga un gaidīja spriedumu. Bet kas tad tas?

Fēliksa Dzeržinska sejā iegūla viegls smaids.

—    Pieredzējušāku — sakāt? Bet kur tādu ņemt? Mēs visi atnācām uz Ārkārtējo Komisiju vienā laikā — viens mēnesi agrāk, cits vēlāk. Nu nē, turpiniet vien strādāt, gan izdosies. Ja divas nedēļas bija par maz, dosim, cik vajag. Darbs ir sarežģīts, es teiktu, pat neparasts.

Telefona zvans pārtrauca Dzeržinski.

—    Klausos, — viņš mierīgi teica klausulē.

Šmidhens, kurš nenolaida acis no priekšsēdētāja sejas, redzēja, ka tā noskaidrojās, smaids kļuva platāks. Acīmredzot viņš bija gaidījis šo zvanu. Balss draudzīgais tonis to apliecināja.

—    Jūs man esat vajadzīgs. Lasu protokolu un skaišos uz jums. Jūs neesat tajā ierakstījis to, ko es lūdzu.

Klausulē atbildēja laipna, klusa balss, bet vārdus izšķirt nevarēja. Pagāja minūte, tad otra. Dzeržinskis uzmanīgi klausījās, šķirstīdams sīki aprakstītas papīra lapas. Pēc visa spriežot, viņam rokā bija kādas pēdējās sēdes protokols. Viņš meklēja tajā to, kā, pēc viņa domām, tur nav. Pie vienas lappuses acis uzkavējās, skatiens kļuva koncentrēts. Smaids pazuda, seja apmācās. Tajā izpaudās neapmierinātība ar sevi. Viņš sacīja:

—    Jā, jā, atradu, atradu. — Bet tad vienkārši un no sirds: — Atvainojiet, man nebija taisnība!

Šmidhens nodomāja: «Vai tā nav Dzeržinskim tik raksturīgā apbrīnojamā taisnīguma izjūta, par kuru ar lepnumu ne vienu reizi vien viņam un Briedim stāstīja vecākie darba biedri.» No apziņas, ka šis cilvēks ir tavs priekšnieks, vadītājs, ap sirdi kļuva viegli un mierīgi.

Dzeržinskis laipni atvadījās, viegli nolika klausuli un pēc nelielas pauzes nepiespiesti, it kā nebūtu risinājis citu sarunu, turpināja pārtraukto domu.

—    Šīs divas nedēļas nav velti pavadītas. Tās pagāja, pētot operatīvo situāciju. Uzticēt šo darbu citam nozīmētu sākt visu no gala, bet tam laiku šķiest nedrīkst. Paši zināt. Pastrādāsiet gadu vai divus — un pieredze radīsies. Taču pašlaik katram no mums nepieciešama dedzīga aizrautība, sirds kvēle, pārliecība par savu taisnību un spēja atrisināt visgrūtākos uzdevumus. Vajadzīga lielāka paļāvība uz saviem spēkiem. Cilvēki, kam ir šī paļāvība, šī pārliecība un enerģija, var sasniegt daudz. Vai nav tiesa?

Dzeržinskis ne vien izteica savus uzskatus, bet it kā apspriedās ar jaunajiem komisāriem. Tas iedvesmoja viņus, deva spēku, piepildīja sirdis ar lepnumu par Dzeržinski, kurš arī šodien bija labs miera un paļāvības paraugs.

VĀK priekšsēdētājs piezvanīja pa telefonu. Ieradās pretizlūkošanas dienesta priekšnieks. Dzeržinskis īsi izklāstīja apstākļus un piebilda:

—     Biedriem jāturpina darbs. Tas viņiem ir pa spēkam. Bet jūs lūdzu dot abiem konkrētus padomus, ievērojot to, ko esam uzzinājuši no Uricka.

Visu vakaru pretizlūkošanas dienesta priekšnieks veltīja Šmidhenam un Briedim, kaut gan viņu gaidīja gūzma dažādu, pat visai steidzamu darbu. Uz telefona zvaniem viņš lakoniski atbildēja: «Esmu aizņemts.»

Tiem, kas bija uzstājīgāki, — pacietīgi skaidroja: «Nevaru. Ienāciet pēc divpadsmitiem vai no rīta jebkurā laikā.»

Viņš uzmanīgi uzklausīja jaunos čekistus, brīžiem kaut ko rakstīdams savā piezīmju grāmatiņā.

Kad bija kārta runāt pašam, pretizlūkošanas dienesta priekšnieks iesāka mierigi, lietišķi, kā pienākas pieredzējušam vadītājam. Viss, ko viņam pastāstīja komisāri, tika rūpīgi izanalizēts. Vienu rīcības veidu viņš atbalstīja, otru — atstāja uz Šmidhena un Brieža sirdsapziņas, trešo — noraidīja kā, viņaprāt, kļūdainu. Vienmēr, kad runa bija par rīcības veidu, kurš neguva atbalstu, viņš centās ar konkrētiem faktiem pierādīt, ka tā darīt vai rīkoties nedrīkst. Un tūlīt pat prasīja, lai komisāri atbild, ko tad tomēr vajadzētu darīt attiecīgajā situācijā. Gods kam gods, abi Jāņi ātri atrada pareizo risinājumu.

Sarunai beidzoties, pretizlūkošanas dienesta priekšnieks paziņoja, ka, pēc Petrogradas biedru ziņām, līdz ar Padomju valdības pārcelšanos uz Maskavu Petrogradā aktivizējušies bijušie cara armijas virsnieki. Viņi izmanto privātos salonus, lai organizētu kontrrevolucionāras sapulces un gatavotos bruņotām akcijām. Tādēļ Šmidhenam un Briedim ieteica pievērst īpašu uzmanību šīs kategorijas padomju varas ienaidniekiem, uzzināt viņu pulcēšanās vietas, bet pēc tam, ievērojot vietējos apstākļus, censties iekļūt tur, kur ir visbīstamāk.

— Tikai tur jāmeklē ārvalstu pārstāvji, kuri gatavo pret mums sazvērestību, — uzsvēra pretizlūkošanas dienesta priekšnieks. — Šajā darbā jums palīdzēs biedrs Urickis, — viņš paskaidroja.

Pretizlūkošanas dienesta priekšnieks raudzījās uz čekistiem un smaidīja. Viņš pazina šos puišus, ticēja viņiem un priecājās par tiem. Dzeržinskis bija devis viņiem savu svētību grūtam darbam, un, kaut gan abus vēl vajāja neveiksmes, viņš ticēja panākumiem. Arī tagad Dzeržinskis noteikti zināja: uz tādiem puišiem var paļauties.

Pretizlūkošanas dienesta priekšnieks pagarināja Šmidhena un Brieža sevišķās pilnvaras Petrogradā un pie sevis nodomāja: «Labu veiksmi, jaunie ērglēni!»

SĀKAS AR SĪKUMU

Tagad darbs ritēja veiksmīgāk. Nedēļas laikā čekistiem izdevās iekļūt diezgan lielā un bīstamā kontrrevolucionārā militāri monarhistiskā organizācijā.

Pirmā veiksme nenāca viegli. Viss sākās ar sīkumu. Reiz čekisti iegriezās mākslinieka fotogrāfa Kareļina darbnīcā. Nopietna iemesla tam nebija. Abi gāja pa ielu. Ieraudzīja fotosalona vitrīnu un neviļus apstājās. Atcerējās sarunu ar pretizlūkošanas dienesta priekšnieku. Pilsētā padomju vara, bet te aiz stikla ņirbēja cara ģenerāļu un virsnieku fizionomijas. Tuklas, pašapmierinātas, it kā viņu valdīšanas laiks vēl nebūtu galā. Saimnieki bijuši, un saimnieki palikuši. Pirmajā mirklī likās — tur nav nekā sevišķa. Tajās dienās tā sauktās atklātās kontrrevolūcijas pārstāvji kā vien varēdami centās atgādināt cara laikus. Daži demonstratīvi stīvēja sev mugurā vecās militārās uniformas ar visiem ordeņiem un cienīgi defilēja pa ielām. Citi vilka dienas gaismā pēdējo Krievijas monarhu nodzeltējušās ģīmetnes. Vēl citi līdz aizsmakumam apgalvoja, ka neko labāku par carisko režīmu nav iespējams izdomāt. Bet Kareļins, lūk, aizrāvās ar savu laiku pārdzīvojušiem personāžiem. Vai šī aizraušanās bija tik nevainīga? Starp citu, viņam bija salons, piemērota vieta sapulcēm.

Čekisti nolēma papētīt Kareļinu.

Abi iegāja salonā un kā profesionāli vērtētāji sāka aplūkot pie sienām izkārtās mākslinieciskās fotogrāfijas. Neko teikt, darbs meistarīgs. Bet personāži tie paši, kas vitrīnā. Tiesa, labi barotu karotāju vidū šur tur redzami arī sieviešu attēli. Vīriešu apbrīnas cienīgas dāmas: gurdas acis, lepna stāja, un katrai milzums visdažādāko dārglietu. Frizūrās — neparastas spraucies, ap kaklu — dārgas rotas, pirkstos — masīvi gredzeni. Viss viņu izskats it kā kliedza, ka šie cilvēki pieraduši pie greznības un iznieko dzīvi bezdarbībā.

— Redz, kas pievelk Kareļinu, — pie sevis sprieda čekisti. — Varbūt viņš palīdzēs iepazīties ar šīm svarīgajām personām?

Salonā atradās arī kāds pavecs vīrs ar inteliģentu seju un gudrām, dziļi dobumos iegrimušām acīm. Paša Kareļina nebija: iegājis blakus istabā. Gaidot saimnieku, svešinieks nepārtraukti staigāja, jau kuro reizi mērodams attālumu starp logu un galdiņu. Viņa nervozās kustības, bet galvenais — sejas izteiksme liecināja, ka cilvēku kaut kas satraucis.

Kad beidzot parādījās Karejins, elegants resnītis ar modernām ūsiņām, svešais viņu sagaidīja ekspansīvi: aktīvi žestikulēdams, viņš Kareļinam kaut ko pārmeta, centās kaut ko pierādīt.

Salona īpašnieks vainīgi taisnojās. Bažīgi pamezdams acis uz diviem svešiniekiem, viņš centās nomierināt pārlieku trokšņaino klientu. Radās iespaids, ka viņš mēģina tam pieglaimoties. Šo, iespējams, tikai šķietamo atkarību čekisti nolēma izmantot.

Pāris vārdos, ko Šmidhens pateica Briedim, tika pieņemts rīcības plāns: viņi mēģinās parunāt ar svešinieku bez lieciniekiem.

Čekisti neuzkrītoši izgāja no salona, lai sagaidītu svešo uz ielas un, minot ticamu ieganstu, uzsāktu sarunu. Kad tas, vēl arvien sakaitināts un kaut ko pie sevis bubinādams, iznāca, Šmidhens un Briedis bija klāt kā saukti. Viens no viņiem līdzjūtīgi ieminējās:

—    Vai ir vērts tā uztraukties par sīkumiem?

Svešinieks, gatavs pie pirmās izdevības izkratīt sirdi,

šķiet, nopriecājās, ka šāds brīdis radies.

—    Mani dārgie, — viņš tūlīt iesāka. — Ja tie būtu sīkumi, vai es atļautos tādā tonī runāt ar cilvēku? Pat ar tādu kā Kareļins. Neesmu tik slikti audzināts.

Viņš nopētīja jaunos paziņas no galvas līdz kājām, kādu brīdi vēroja abu sejas un klusībā domāja: valstī valda sajukums, bet viņi tik kārtīgi, es pat teiktu — eleganti ģērbušies. Cik smalka izturēšanās! Bet acis? Kāds iekšējs cildenums tajās mirdz. Viņi ir mūsu aprindu cilvēki, tiem var uzticēties, — nolēma svešais un it kā atvainodamies teica:

—    Nenosodiet mani par rupjību, kurai jūs bijāt nejauši liecinieki. Es nožēloju, ka ļāvu jūtām ņemt virsroku. Bet, ticiet man, ir notikusi traģēdija. Aizskarts ģimenes gods. Kareļins nav cilvēks, viņš ir pērkams lops. Pats pārdevies Samsonovam, kalpo tam ar sirdi un dvēseli un arī citus velk purvā.

Svešo smacēja nervu lēkme. Viņš acīm redzami zaudēja spēkus. Šmidhens un Briedis paņēma vīrieti zem rokas un tūlīt sajuta, cik slābans viņš kļuvis — gandriz vai palika karājamies abu rokās.

Čekisti apturēja ormani, saudzigi iesēdināja tajā svešo un aizveda uz adresi, kuru tas bija nosaucis.

Īsajā ceļa posmā svešais nāca pie samaņas: ātrais brauciens pret vēju darīja savu. Bālajos vaigos parādījās sārtums un lūpās vārgs smaids.

KAsATKINA SVARĪGA ATZĪŠANAS

—    Krievzemē ir vēl arī labi ļaudis, — noteica svešais un uzaicināja čekistus ienākt mājā.

Iekšēji viņš bija pārliecinājis sevi, ka saticis godīgus un cēlus cilvēkus, kuri, tāpat kā viņš, stāv tālu no galējībām politikā, īsi sakot, domubiedrus, ar kuriem var vaļsirdīgi parunāt par visu un atklāt visapslēptāko.

—     Laipni lūdzu, laipni lūdzu, kungi, — viņš aicināja, kāpdams pa vienstāva savrupmājas koka lieveņa kāpnītēm. Tādu māju arī toreiz Petrogradā nemaz nebija tik daudz. — Jūtu, ka esat labi ļaudis. Gribu ar jums no sirds parunāties.

Čekisti nebija ilgi lūdzami. Viņi saprata, ka svešais par Kareļinu zina to, kas viņiem pašreiz varētu noderēt.

Ca«r plašu priekštelpu viņi iegāja nelielā istabā. Visas pazīmes liecināja, ka tas ir kabinets. Bet pēc piecām minūtēm inženieris Ivans Kasatkins, kā stādījās priekšā svešais, sēdēja dziļā senlaicīgā krēslā un stāstīja par ģimenes traģēdiju, kurai, kā viņš apgalvoja, ir visciešākais sakars ar Kareļinu.

—     Pirms revolūcijas Kareļins bija draugos ar žandarmu pulkvedi Samsonovu. Tādi draugi bija, ka ne ar uguni, ne ūdeni izšķirt. Sākumā es pat nesapratu, kas kopīgs šiem cilvēkiem. Viens, Kareļins, it kā saistīts ar mākslu, otrs, Samsonovs, šķiet, bija dzimis, lai ņirgātos par cilvēkiem. Un, jo vairāk ņirgājās, jo lielāku apmierinājumu guva. Uz Samsonova sirdsapziņas ir simtiem pazudinātu cilvēku.

Ko? Jūs jautājat, kādu varu tagad atbalsta Samsonovs? Paši saprotat, ka tāds nevar simpatizēt jaunajai varai. Viņš to neieredz, kā var neieredzēt tikai Samsonovs. Starp citu, «neieredzēt» un «kalpot» ir dažādi jēdzieni. Samsonovs var visu. Sava labuma un naudas dēļ tāds kalpos pašam nelabajam, tāpēc ka pats ir elles izdzimums. Kam kalpo Kareļins, es nezinu, tikai viņš ari tagad ir saistīts ar šo pašu Samsonovu. Viņa salonā notiek Samsonova organizētas slepenās tikšanās.

Ivans Kasatkins bridi klusēja, aptvēra rokām galvu, tad nolaida plaukstas uz ceļiem un nopūtās tā, kā to dara mazi bērni, kad ilgi raudājuši. Viņš bija nonācis pie galvenā savā stāstā, bet izklāstīt šo galveno nebija viegli.

—    Viņi ir pieauguši cilvēki, lai tad paši arī atbild par savu rīcību jaunās varas priekšā. Jūs tikai paklausieties! Viņi ar viltu ievilka savos tumšajos darījumos manu dēlu, vēl gluži zaļu jaunekli. Un atkal Kareļins. Piekrāpa viņu visnekaunīgākajā veidā, nešķīstenis tāds. Deva kaut kādu uzdevumu. Zēns aiz muļķības to izpildīja. Viņš taču nezināja, ka tas viņu pazudinās. Kareļins to veikli izmantoja. Tagad tur bērnu vienās bailēs, sacīdams: «Pamest iesākto nozīmē zaudēt dzīvību.»

Zēns man par to stāstīja ar asarām acīs. Viņš atklāja visu līdz pēdējam. Diemžēl par vēlu saprata, ka ir iepinies tādā lietā, no kuras var izkļūt, vienīgi samaksājot ar dzīvību.

Kasatkinam aiz uztraukuma sāka trūkt elpas. Viņš lūdza dot prātīgu padomu, ieteikt, kā rīkoties, ka n ziņot.

—     Protams, jādara tā, — viņš sacīja, sākdams runāt klusām, it kā baidīdamies, ka viņu var noklausīties, — lai glābtu zēnu un, protams, neizraisītu šo neliešu dusmas pret mums. Viņi var visu, pat nogalināt. Jā, nogalināt, — Kasatkins uzsvēra. — Tad ej nu pierādi savu taisnību. Apstākļos, kad katrs jūtas kā saimnieks, turklāt vēl draud ar ieroci, grūti panākt šo taisnību, paši saprotat, labie kungi.

Čekisti izjautāja Kasatkinu par viņa dzīvi. Izrādījās, ka viņš ir atraitnis. Dzīvo kopā ar dēlu — ģimnāzistu. Pašlaik nestrādā (laiki tik nemierīgi!). Ir šādi tādi ietaupījumi. No tiem arī pārtiek. Īsi pirms revolūcijas jau cieši bija nolēmis pārcelties pie māsas uz

Tveru. Tur mierīgāk, nav tik trokšņaini kā galvaspilsētā (viņš aizvien vēl uzskatīja Petrogradu par galvaspilsētu). Dēlam tur būtu labāk. Māsa dzīvo viena, un arī viņam nav sievas. Notikumi visu izjauca: uzkrita kā sniegs uz galvas.

—    Ko darīt, ko darīt? — Kasatkins šūpoja galvu. — Kā glābt zēnu? — viņš atkārtoja atkal un atkal.

Nejauši atklājās (Kasatkins nebija gribējis to pasacīt), ka Kareļins ir viņa mirušās sievas brālēns. Fanātiski reakcionārs cilvēks. Bet galvenais — nekaunīgs. Nespēj dzīvot, ja kādu neapkrāpj.

—     Kopš pazīstu Karelinu, viņš ir mans ienaidnieks, — taisnojās Kasatkins.

Čekisti līdzjūtīgi uzklausīja viņu. Bet pēc tam deva padomu: Tvēra nav tālu no šejienes, nekavējoties jācodas turp. Kopā ar dēlu. Noteikti kopā ar viņu. Tagad galvenais: nogaidīt. Kad viss noklusīs, noskaidrosies, tad redzēs, kā rīkoties tālāk, kā veidot savu dzīvi. ..

Jau uz lieveņa, atvadoties no viesiem, Kasatkins vainīgi teica:

—    Neņemiet ļaunā, pat ar tēju nevaru pacienāt. Visa māja, visa saimniecība manā pārziņā, bet es, ko tur teikt, esmu tikai vīrietis. Izņemot aukstu ūdeni un pērnā gada rupjmaizes sausiņus, mājā nav nekā ēdama. Bet par padomiem — lielum lielais paldies jums, kungi.

… Pēc divām dienām Ivans Kasatkins ar dēlu Volodju devās uz Tveru, bet Šmidhens un Briedis bieži sāka iegriezties Kareļina salonā. Čekisti saprata, ka galvenā uzmanība tagad jāveltī Samsonovam — slepeno sanāksmju organizatoram. Bet viņam piekļūt varēja tikai ar salona īpašnieka Kareļina starpniecību. Tagad viņi jau zināja, kā var iztapt šim cilvēkam, kas var darīt to piesardzīgu un kas atbaidīt. Kasatkins abiem daudz bija pastāstījis par cilvēku ar modernajām ūsiņām, un tagad čekisti veidoja attiecības ar viņu, zinādami visu vajadzīgo. Kļūdīties nebija iespējams.

Kad Kareļins uzzināja (protams, kā lielu noslēpumu un izdevīgā brīdī), ka latvieši ir no Maskavas un atbraukuši savas pagrīdes organizācijas uzdevumā, viņš sarosījās. Bet vēl pēc pāris dienām jau pats visai konfidenciāli palielījās, ka Maskai as pārstāvjiem veicies: viņi uzgājuši dārgumu, kāds vienmēr ir bijis un būs Kareļins.

— Lai nu kas, bet Karejins gan zina, kuru varu aizstāvēt un pret kuru cīnīties. Zina, kurš viņam draugs bet kurš ienaidnieks. Kam var ticēt un kas jāpadzen ar netīru slotu. Viņam ir iedzimts sestais prāts. Tas palīdz noteikt nekļūdīgu kursu.

Drīzumā pēc Kareļina rekomendācijas čekistus iepazīstināja ar uzticamiem ļaudīm no militāri monarhistiskās organizācijas, kuras sastāvā bija Samsonovs. Ar viņu čekistus neiepazīstināja. Pat nepateica, kādu stāvokli Samsonovs ieņem šajā organizācijā. Kļuva skaidrs, ka žandarmu pulkvedis ir svarīga persona, kuru rūpīgi apsargā.

ČEKISTI IEKĻŪST BANDĀ

Jaunie «biedri» bija labi konspiratori. Viņu rīcībā bija pārdomāta pārbaudes sistēma, kurā ietilpa arī izsekošana. Barveži — bijušie cara armijas kadru virsnieki — prata domāt stingri loģiski un labi pārzināja psiholoģiskās iedarbības metodes. Nenoniecināja arī tādus paņēmienus kā šantāža un draudi.

Lai nepakļautu briesmām visu organizāciju iekrišanas vai kāda bandīta nodevības rezultātā, viņi dalījās grupās pa desmit cilvēkiem katrā. Ierindnieki zināja vienīgi savus vadītājus un arī tad tikai viņu iesaukas. Vadītāji bija saistīti ar komandieri, kura pārziņā atradās vairākas grupas, un viņš savukārt zināja tikai savu tiešo priekšnieku. Pareizāk sakot, viņa iesauku. Un tā no apakšas līdz augšai.

Šī savdabīgā ķēdīte padarīja organizāciju dzīvotspējīgu: tā neizjuka pat tad, ja viens tās posms izgāja no ierindas. Organizācijas barveži vismaz uz to paļāvās.

Čekisti visu uzzināja pamazām. Pirmajās dienās jaunie paziņas nekādas kārtis neatklāja. Nesteidzās. Veselu nedēļu čekistus nestādīja priekšā organizācijas barvežiem. Visu šo laiku abus pārbaudīja: sekoja viņiem, fiksēja katru soli, mēģināja pieķert melos un atklāt pretrunas spriedumos.

Čekisti smalki vadīja spēli, nedodami ne mazāko iemeslu aizdomām. Vismaz viņi tā domāja. Tajā pašā laikā šī ieilgusi savdabīgā karantīna nevarēja neizraisīt bažas. Prātā nāca visādas domas. Ienaidnieka midzenī grūti izlikties par «savējiem», bet sirdī palikt čekistiem. Ai, cik grūti!

Oficiālās sarunas Šmidhens un Briedis parasti risināja ar organizācijas pilnvaroto, neparasti spēcīgu, milzīgu tēvaini, kura iesauka bija Melnīgsnējais. Par savu lomu organizācijā viņš daudz nestāstīja. Bet no citiem čekisti bija dzirdējuši, ka Melnīgsnējais ir barveža Lokona adjutants. «Pasakaini drosmīgs cilvēks,» tie apgalvoja, «katra sīkuma dēļ jebkuru var aizraidīt uz viņpasauli.»

Kādu dienu Melnīgsnējais paziņoja Šmidhenam, ka viņam sakāms kaut kas ļoti svarīgs, un noteica tikšanos gruzīnu pagrabiņā, kas atradās Ņevas prospekta rajonā. Pasacīja laiku un brīdināja, ka viņam patīkot precizitāte. It kā to apliecinādams, viņš aši parāva uz augšu žaketes malu un uzlika plaukstu uz dunča maksts, kas bija aizbāzta aiz bikšu siksnas.

— Domāju, ka man nenāksies likt lietā savu uzticamo sabiedroto, — draudoši noteica Melnīgsnējais.

Čekisti zināja: ar tādiem dunčiem apbruņoti visi Lokona ļaudis, bet neviens no viņiem tā nedižojās ar ieroci kā Melnīgsnējais.

TIKŠANĀS KAPLIČĀ

Noteiktajā laikā Šmidhens un Briedis gaidīja Melnīgsnējo pie pagrabiņa durvīm. Bandīts nokavēja pusstundu un tādējādi pierādīja, ka viņam ir sava izpratne par precizitāti. Iespējams, ka tas bija tīši darīts, lai pavērotu jauniņos no malas.

Pagrabiņā čekisti bieži bija uzturējušies arī agrāk, bet nezināja, ka tur ir slepena telpa, kurā, kā paskaidroja Melnīgsnējais, notiek viss nozīmīgākais.

Bandīts veda čekistus pa zemiem un šauriem labirintiem. Pats ar lukturi gāja pa priekšu. Šmidhens un Briedis sekoja. Gājienu noslēdza cilvēks, kuru čekisti nekad nebija redzējuši. Melnīgsnējais tikai pateica: «Tas puisis ir savējais.»

Iešana bija ļoti neērta. Un tādēļ šķita, ka gaitenīšiem nebūs gala. Kad Melnīgsnējais apstājās kādu durvju priekšā un, mazliet saminstinājies, tās atvēra, čekisti atviegloti uzelpoja. Viņi iegāja mazā istabiņā. Pēc grūtā un noslēpumainā ceļa tā šķita kā akmens kapliča, kurā ielaiduši cilvēkus, lai viņus tur iemūrētu.

Pie griestiem karājās petrolejas lampa. Zem tās atradās taisnstūra galds un četri krēsli, kas liecināja, ka parasti te uzturas četras personas. Katra krēsla atzveltne balstījās pret savu sienu. Kad visi apsēdās (čekistus nosēdināja tālāk no durvīm), Melnīgsnējais ielēja glāzēs no karafes bezkrāsainu šķidrumu — vispirms sev, tad pārējiem. Izrādījās, ka tas ir zemas kvalitātes degvīns un nez kādēļ loti silts. Šmidhenam kļuva nelabi jau no pirmā malka, — dzira bija ļoti pretīga, — bet čekists prata saņemt sevi rokās. Pirmo glāzi izdzēris, nākamās trīs viņš izlēja pāri plecam. Vājajā apgaismojumā šis triks spīdoši izdevās.

Iereibis Melnīgsnējais izvilka dunci un sāka vicināt to gan vienam, gan otram čekistam pie paša deguna. Ko bandīts ar to gribēja panākt, palika noslēpums. Pārliecinājies, ka rotaļāšanās ar dunci neatstāj nekādu iespaidu, viņš iegrūda to maksti un paziņoja:

— Pats Vecais vēlas jūs redzēt. Kad? To es paziņošu dažas stundas pirms tikšanās. Jums jebkurā mirklī jābūt gataviem.

Tas darīja čekistus uzmanīgus. Tikšanās ar barvedi būtu ļoti noderīga. Viņi jau sen to gaidīja. Bet kādēļ tikšanās laiks kļūs zināms tikai dažas stundas iepriekš? Piesardzība? Protams, tik pieredzējuši konspiratori nevarēja ar to nerēķināties. Tajā pašā laikā tas varētu nozīmēt arī to, ka Šmidhens un Briedis vēl nav iemantojuši pilnīgu uzticību.

Bet varbūt sākuši abus turēt aizdomās?

Un vajadzēja arī tā notikt. Pirms divām dienām Šmidhens bija iegriezies Petrogradas Ārkārtējā Komisijā steidzamās darīšanās. Vajadzēja lūgt biedram Urickim padomu kādā svarīgā jautājumā, kas skāra Kareļinu. Viņš centās izdarīt visu pēc iespējas labāk, bet kas iznāca? Izgājis uz ielas un nogājis tikai divus kvartālus, viņš ieraudzīja Melnīgsnējo. Tiesa gan, bandīts nepamanīja Šmidhenu. Bet varbūt tikai izlikās, ka nav pamanījis?

Tagad, kad Šmidhens ar Lokona adjutantu visos sīkumos apsprieda tikšanos, viņš bija gandrīz pārliecināts, ka Melnīgsnējais tomēr ir viņu izsekojis, tikai pagaidām neko neizrāda. Iekšēji droši vien ļauni priecājas.

Ko tik visu Šmidhens neizdomāja šajās minūtēs!

— Nāksies braukt uz Torošinu. Četrdesmit verstis no Petrogradas, — laiski paskaidroja Melnīgsnējais. — Tvaika bānis mirklī aizraus, nepaies ne divas stundas. Tātad gaidiet signālu.

VAI TĀS NAV LAMATAS?

Vakarā Šmidhens un Briedis apspriedās.

—           Vai tās nav lamatas? Ja sākuši turēt aizdomās, ar mums var fiziski izrēķināties. Tas nu gan būtu nepatīkami, — prātoja Briedis.

—            Kam tas varētu būt nepatīkami, ja mūsu vairs nebūs, — sacīja Šmidhens. Un enerģiski turpināja:

—     Nogalināt varēja arī pagrabā. Uz tikšanos brauks viens no mums. Otrs paliks pilsētā un izliksies, ka ir saslimis.

—           Tā ir ideja, Jāni! Tad tev kā prātīgākajam jādodas ceļā, draugs. Es jau sen domāju: tu būsi vecākais. Ceru, ka nenomāksi mani ar savu autoritāti… Nē, nē. Labi zini, ka neesmu no bailīgajiem, — Briedis steidza taisnoties, pamanījis šķelmīgu smaidu drauga sejā.

—    Ja liksi braukt, došos ceļā arī bez…

—     Labi, labi, — Šmidhens iecietīgi pārtrauca Jāni,

—     atradīsies darbs arī tev, un tas nebūs mazāk bīstams.

—            Skaidrs. Novērošanu uzņemos es. Ja kas atgadīsies, tūlīt būšu klāt. Divatā mēs pratīsim aizstāvēties.

—    Mums, Jāni, jāaizstāv Padomju Dzimtene.

—    Mēs taču esam tās kareivji.

—           Tā tas ir, bet kareivji mirst, ja vajag. Dzimtenei jādzīvo. Mūžīgi. Lūk, tā, Jāni.

Un abi tūlīt nolēma: Šmidhens tiksies ar Lokonu, bet Briedis novēros konspiratīvo dzīvokli. Ja būs vajadzīgs, ies palīgā. Šī diena pienāca.

Šmidhens ieradās Torošinā, gleznainā vasarnīcu ciematā, kurā līdz šim nekad nebija bijis. Viņi tikās nelielā, mājīgā dzīvoklīti. Tā koordinātes

Melnīgsnējais bija iedevis jau laikus. Šmidhens zināja arī paroli, sava veida caurlaidi, kas domāta saimniecei. Izdzirdusi pazīstamo sveicienu, viņa viesmīlīgi atvēra durvis un, lai gan redzēja Jāni pirmo reizi, sasita plaukstas un aicināja viesistabā kā senu paziņu.

—    Ak tu dieviņ tētīt, tik gaidīts viesis! Ienāc, ienāc, mīļumiņ! Priecājos tevi redzēt, balodīt.

Nepazīstamās sievietes familiārā izturēšanās Šmidhenam bija pretīga, bet viņš to neizrādīja. Droši, pieņēmis cienīgu stāju, viņš iegāja viesistabā un braši stādījās priekšā. Ne velti bija tik ilgi trenējies.

Tur viņu gaidīja Lokons un viņa labā roka Belijs. Tā viņi stādījās priekšā Šmidhenam.

Lokona apaļā un sarkanā, it kā asinīm pieplūduši fizionomija ar zaļām kaķa acīm un kartupeļveida degunu izskatījās ļauna. «Elles izdzimums,» Šmidhens neviļus atcerējās Kasatkina vārdus un noskurinājās aiz riebuma. Uz Lokona fona Belijs izskatījās daudz labāk. Būdams ļoti kalsns un iznesīgs, viņš līdzinājās štāba virsniekam.

Lokons apbēra Jāni ar jautājumiem: cik liela ir Maskavas organizācija? Kas ir tās vadītājs? Vai tiek uzturēti sakari ar latviešu strēlnieku vienībām?

Daudzi jautājumi tika uzdoti jau agrāk.

Belijs, kas līdz šim bija klusējis, teica:

—    Mēs pamatīgi riskējam, Vecais. Nemaz nezinām, ko īsti esam uzaicinājuši uz konspiratīvo dzīvokli. Kur garantija, ka viņš nav čekists.

—   Pulkveža kungs, — Šmidhens iesāka, izlikdamies, ka viņu samulsinājuši Belija vārdi. — Uz jums gulstas liela atbildība. Tas tiesa. Mēs saprotam arī jūsu bažas. Tikai bez riska nevar iztikt. Dzīvē gadās visādi: viens vinnē, otrs zaudē. Bet mūsu gadījumā vinnēs abas puses…

Šmidhens apklusa: šajā brīdī Belijs pieliecās pie Lokona, acīmredzot gribēdams kaut ko teikt, bet tas veikli pagrieza galvu, it kā vairīdamies no saniknotas bites dzēliena. Barveža seja bija nesatricināmi mierīga. Šmidhens atklāti sekoja viņa skatienam.

Nogaidījis izdevīgu mirkli, čekists turpināja:

—    Ar varu nevienu nevar piespiest ticēt. Ja jūs mums neticat, ļaunā neņemsim. Meklēsim citus. Mēs esam jauni, bet jaunie, kā zināms, ir meklētāji.

Atkal nekādas atbildes. Lokons sēdēja nekustīgi kā sarkana akmens tēls.

«Liekas, ka laiks apstājies,» nodomāja Šmidhens, Lokona klusēšana viņu nomāca.

Un tad nāca kā pērkons no skaidrām debesīm:

—           Mums nav pa ceļam, čekist Šmidhen. Mani ļaudis pratīs jūs pienācīgi novērtēt.

Tāds bija barveža spriedums.

—           Kungi, tādā gadījumā man te nav ko darīt. Man ir tas gods atvadīties.

Braši sasitis papēžus, Šmidhens devās uz durvīm. Pie sliekšņa viņš pagriezās pret «pāridarītājiem».

—           Tikai tos čekistus jūs velti pieminējāt. Cilvēku taču var arī aizvainot. Ļoti aizvainot, jūsu eksej lence…

Mierīgi to pateicis, viņš nozuda aiz durvīm.

—    Saukt atpakaļ! — pavēlēja Lokons.

Belijs metās pakaļ Šmidhenam, un jau pēc mirkļa viņš atkal stāvēja Lokona priekšā.

—           Sēdieties, Šmidhena kungs, — barvedis samierinoši noteica. — Parunāsim nopietni. Jūsu sentencēm ir sava jēga, bet jūsu izturība ir pat apbrīnas vērta.

Lokons lēni un dižmanīgi atlaidās krēslā.

—           Sentimenti un ilūzijas lai paliek ņuņņām un gļēvuļiem. Darbīgiem cilvēkiem jārīkojas un, ja vajag, jāriskē. Mēs esam gatavi uzņemt jūs zem saviem karogiem, Šmidhena kungs.

Sākās saruna, kas pilnīgi apmierināja Šmidhenu.

LIKUMA VARDA

Sarunas ritmu pēkšņi izjauca neatlaidīga klauvēšana pie durvīm. Jānis nepaspēja ne atskatīties, kad viesistabā ielauzās trīs vīri ādas frenčos un stulpiņos. Katram rokā bija revolveris šaušanas gatavībā.

— Likuma vārdā lūdzu uzrādīt dokumentus, — teica viens no viņiem, acīmredzot vecākais.

Šmidhens saprata: Petrogradas čekisti izsekojuši organizācijas dalībniekus un tagad pārsteiguši tos konspiratīvajā dzīvoklī. Viņš bija nesaprašanā, kā izturēties šajā situācijā. No savējiem Šmidhens nebaidījās, tikai sirds dziļumos sunīja viņus par to, ka tie icradušies nelaikā. Un saspringti domāja, kā izkļūt no šīs situācijas, kā saglabāt iespēju piekļūt tiem organizācijas locekļiem, kas palikuši brīvībā, nezaudēt viņu acīs autoritāti, kas iegūta tik neatlaidīgi, nepārtrauktās cīnās ar kontrrevolūciju.

Tas, ka pasākums izgāzies Petrogradas čekistu vainas dēļ, nebija nekāds mierinājums. Kur bija viņi paši, kādēļ iepriekš nepaziņoja Urickim? Maskavā taču brīdināja: ja vajadzīgs padoms, lai griežas pie viņa. Ko tur vairs teikt. Viņi sevi pārvērtējuši, noniecinājuši vecākā, daudz pieredzējušākā biedra palīdzību un tagad maksās par pašpārliecinātību.

Pa to laiku tie, kas rīkojās likuma vārdā, pārbaudīja dokumentus. Ilgi pētija Šmidhena karavīra apliecību. Pāršķirstīja katru lappusīti, sīki aplūkoja katru burtiņu un sarīkoja pamatīgu nopratināšanu: kad un kur saņēmis dokumentu? Kaut gan tur viss bija pateikts melns uz balta. Kādēļ tas saņemts Jurjevā, ja pats atrodas Petrogradā? Ērmots jautājums. Katram taču zināms, ka karavīra apliecība nenosaka dzīves vietu, bet šis te ar uzbeka vai tadžika seju nez kāpēc bija nolēmis uzdot tādu jautājumu.

Un tiešām — kāpēc? Kādēļ visa uzmanība pievērsta viņam? L.okona un Belija papīrus apskatīja ātri, pat pavirši, it kā formas pēc, bet pie viņa aizkavējās. Un vēl šī piesiešanās.

Ak tad lūk, kādēļ! Šmidhens ar acīm ieurbās pārbaudītājā. Viņam likās, nē, tā arī bija — tas smīkņāja. Tiesa, tikko manāmi, bet smīniņš ļoti indīgs.

«Pazinu,» prātā pazibēja.

Šmidhens atcerējās. Tieši tādu seju ar spraugām acu vietā viņš bija redzējis Petrogradas Ārkārtējā Komisijā, kad devās pie Uricka. Ieraudzīja, iedams pa gaiteni. Varbūt pat nebūtu pievērsis uzmanību, bet cilvēks palēnināja soli, pagāja sāņus un pavadīja viņu ar skatienu. Šmidhens toreiz nosprieda — pārskatījies, noturējis viņu par kādu citu, — un pagāja garām neapstādamies. Iespējams, ka tas nebija labi, taču viņš ļoti steidzās. Bet tagad satikušies šeit.

Šmidhens briesmīgi skaitās uz šo vieglprātīgo čekistu. Tik nemākulīga rīcība! Nu labi, pazinis un ir pārsteigts, ieraudzījis tādā kompānijā. Bet kādēļ to parādīt un pie tam vēl pratināt kā pie tiesas? Nems un vēl pajautās, ko darījis Ārkārtējā Komisijā, kāpēc gājis pie biedra Uricka. Kas tikai nenotiek! Savējie «šauj» uz savējiem. Un vēl tik nikni.

Cilvēks ar pazīstamo seju, it kā būtu nolasījis Šmidhena domas, beidzot aptvēra, ka izvēlējies nepiemērotu vietu attiecību noskaidrošanai. Aizvēris dokumentu, viņš ielika to kabatā un piegāja pie savējiem.

Kļuva vieglāk ap sirdi, Jānis pat nodomāja, ka velti sodījies. Var būt, ka puisis labi darīja. Lokons un Belijs visu redzēja. Tātad viņu dēļ Uricka darbinieks notēloja šo ainu. Lai domā, ka Šmidhens ir nevis čekists, bet tāds pats bandīts kā viņi. Nē, tomēr brašs puisis. Savā veidā, protams. Būtu bijis daudz labāk, ja viņi vispār nebūtu šurp nākuši.

Šmidhens uzmanīgi sekoja varas pārstāvju rīcībai un centās ievērot katru sīkumu. Pat sīkums var noderēt, kad jāizkļūst no tādas situācijas. Viņi stāv un apspriežas. Dara tā, lai nedzirdētu, par ko runā. Droši vien sapratuši, ka ievārījuši putru. Spriež, kā izlabot kļūdu. Kaut tikai neizdarītu vēl lielākas muļķības. Var vēl atvainoties un aiziet. Bet es būšu piemuļķots. Lokons un Belijs nekādi nesapratīs tādu soli. Atklājuši konspiratīvu dzīvokli, noziedzniekiem pat pirkstu nepiedūruši, čekisti laipni atvadīsies un aizies. Un grēkāzis būs viņš. Tā nu tas ir.

Kas tad tas? Liekas, uzsāk kratīšanu. Šmidhens vēro, domas saspringti darbojas.

Bez manāmas piepūles varas pārstāvji atrada un izlika uz galda, kā paši paziņoja, kontrrevolucionāru literatūru, vairākus revolverus, personālsastāva sarakstus un citus pagrīdes organizācijas locekļu noziedzīgās darbības lietiskos pierādījumus.

Sevišķi centās uzbekam līdzīgais puisis. It kā gribēdams apsteigt citus, viņš lūkoja izlikt uz galda pēc iespējas vairāk nekā pārējie. Lai būtu ērtāk, bija noņēmis pat naģeni. Un tikai tad Šmidhens pārliecinājās, ka pārskatījies, noturēdams viņu par Uricka cilvēku. Tam vīram galva bija gludi jo gludi noskūta, bet šim te — biezi, piķa melni mati. Šmidhens pie sevis nodomāja: nozīmīga detaļa, tā palīdzēs pareizi orientēties.

Jānis tūlīt ievēroja, cik šī kratīšana ir neīsta. Viņam, AK komisāram, bija labi zināmi ienaidnieka paradumi. Tik viegli tas sevi neatmasko. Tādiem pieredzējušiem konspiratoriem visi šie «lietiskie pierādījumi» jāglabā slēptuvēs, nevis acu priekšā. To prasa elementārā piesardzība.

Doma zibenīgi pārvērtās pārliecībā: tas nav nekas cits kā izlūkošana ar kauju, viņa — Šmidhena uzticības ģenerālpārbaude.

«Nē, mīlīši, mūs ar sēnalām nepiemānīsiet. Jūs esat viltīgi, bet mēs vēl viltīgāki.»

Atklājis ienaidnieka kārtis, Jānis zināja, kā rīkoties.

Lokons izlikās, ka smagi pārdzīvo iekrišanu. Viņa seja pauda šausmas. Šmidhens vēroja, cik krampjaini raustās viņa vaigu muskuļi, un brīžiem pat šķita, ka tā nav izlikšanās, bet dabiska reakcija cilvēkam, kas jūt dzīvnieciskas bailes tuvojošos briesmu priekšā.

«Skat, nelietis, kā tēlo. Kā aktieris teātrī.»

Šmidhenam nez kādēļ gribējās triekt dūri Lokona fizionomijā, vēl jo vairāk tādēļ, ka tā negaidot atradās viņam tik tuvu. Lokons izmantoja to, ka varas pārstāvji bija pagriezuši muguru, un, pieliecies Jānim, pačukstēja:

—    Esam ķezā. No karātavām neizspruksim.

Jānis pavisam mierīgi atbildēja:

—    Mirt es nebaidos. Mūsu lieta ir taisnīga. Zēl tikai, ka maz vēl esmu paveicis Dzimtenes labā.

To pateicis, Jānis Lokonu vairs nepazina. Viņa seja mirkli kļuva tāda pati, kāda bija sarunas laikā. Kur pazuda uzspēlētās bailes un bezpalīdzīgums? Viņš iztaisnojās un iespieda rokas sānos. Tad strauji pacēla roku un tikpat ātri to nolaida, sacīdams:

—    Punktsl Turpināt operāciju nav jēgas, virsnieku kungi. Šmidhens eksāmenu ir izturējis.

Vēlu vakarā Šmidhens atgriezās viesnīcā. Biedra vēl nebija. Loģiski spriežot, viņam bija jāierodas vēlāk. Bet sirdī tomēr iezagās nemiers, bažas par draugu: kā viņam klājas, vai viss kārtībā.

Pēc divām stundām istabā ievēlās Briedis. Nomocījies, izsalcis. Sešas stundas viņš bija pavadījis tās mājas sienaugšā, kas atradās blakus konspiratīvajam dzīvoklim.

—     Iekārtojos lepni, ar visām ērtībām, — viņš stāstīja. — Bija labi. Gulēju svaigā sienā. Viss lieliski redzams. Jūsu logu, Jāni, es visu laiku turēju uz grauda. Bija brīži, kad tu nokļuvi fokusā.

Noskaidrojās, ka arī Briedis sākumā noturējis viltus čekistus par īstajiem un dusmās sunījis viņus par to, ka tie bāž savu degunu tur, kur nevajag.

Nelāgi iznācis: gaidījuši nepatikšanas no bandītiem, bet tās sagādā savējie. Vēlāk, kad pārbaudītāji iznākuši ārā, viņš attapies. Čekisti tā nedarītu: šie te zviedza, vēderus turēdami. Atcerējies arī, kā tie iegājuši: droši kā tēva mājā. Ieejas durvis atslēguši ar savu atslēgu. Tad beidzot Briedis sapratis, ka kontrrevolucionāri spēlē pārbaudes komēdiju.

—    Kādēļ nenāci palīgā? — pajokoja Šmidhens.

—    Nebija nekādas vajadzības. Tavs izskats to liecināja. Tu biji apsēdies pie galda iepretī logam, it kā tieši manis dēļ. Es redzēju: ja draudētu nelaime, tev nebūtu tik mierīga seja.

Vēl ilgi draugi dalījās iespaidos. Bija arī ko atcerēties.

Tāda diena ir nedēļas vērta.

LOKONS ATMASKOTS

Pārbaudei revolvera stobra priekšā bija arī savs labums. Lokons atklāja Šmidhenam vislielākos noslēpumus, uzsvērdams, ka tic viņam kā sev pašam. Viņš atzinās, ka viņa ļaudis orientējas uz ārzemēm, bet sakaru ar tām pagaidām nav.

—    Acīmredzot pats dievs mums tevi atsūtījis, — viņš teica Jānim. — Ar tevi ir latviešu strēlnieki, un kopā ar viņiem mēs savu panāksim. Mēs nospiedīsim boļševiķeļus ceļos. Mēs diktēsim tiem noteikumus un piespiedīsim cienīt lieliskos krievu virsniekus.

Jānis izlikās, ka uzmanīgi klausās, piekrītoši māja ar galvu, bet sevī smējās par Lokonu. Cik nožēlojami niecīgs viņam šķita šis cilvēks. Bet kas par pašapziņul Vēl vakar Ļesnojē, Petrogradas priekšpilsētā, kur parasti noritēja turpmākās tikšanās, viņš mēģināja Jāni iebaidīt.

—    Tu tagad esi pārbaudīts cilvēks, tas tiesa. Bet dzīve pašlaik tāda, ka pat miesīgam tēvam nevar pilnlgi uzticēties. Skaties, nesadomā pārmesties pie sarkanajiem. Viņpasaulē atradīsim un pulverī saberzīsim, bet mēslojumu nosūtīsim uz kapsētu. To tu iegaumē. — Viņš pielika Jānim pie deguna revolvera melno stobru.

«Ak, pigmej, pigmej,» Šmidhens sevī domāja. «Ja tu pazītu latviešu strēlniekus, viņu uzticību Ļeņinam, tu izlaistu garu aiz dusmām.»

Šmidhens no sirds nožēloja, ka nevar to pateikt Lokonam acīs. Bet tā gribējās.

Tomēr čekisti bija apmierināti ar Lokonu. Tas ticēja viņiem kā pats sev un katru dienu izpļāpāja aizvien jaunus noslēpumus, gribēdams pierādīt, ka viņa organizācija — tas tik ir spēks.

Viņi uzzināja, ka lokoniešiem ir savas noliktavas, kur tiek glabāts militārais ietērps un šaujamie ieroči: šautenes, revolveri un munīcija. Uzzināja arī šo noliktavu adreses. Pēc revolūcijas padomju varas pārstāvji nebija tās uzskaitījuši: intendantūras dienesta štāba kapteinim, dedzīgam monarhijas piekritējam, izdevās tās noslēpt, bet vēlāk atdot monarhistiem, kas bija apvienojušies organizācijā.

Čekisti uzzināja arī to, ka Lokona draugs ģenerālis Gurko Arhangeļskā izveidojis militāri monarhistiska novirziena organizāciju un gaida izdevīgu brīdi, lai uzbruktu padomju varai.

Šmidhens un Briedis pilnīgi atmaskoja Lokonu. Tagad viņi zināja arī to, ka Lokons ir tas pats Samsonovs, uz kura sirdsapziņas gulstas simtiem izpostītu dzīvju. Savā laikā viņiem par to bija stāstījis Kasatkins. Un tad pienāca diena, kad vajadzēja izdarīt kopsavilkumu un nolemt, ko darīt ar Lokona organizāciju. Tā neapšaubāmi bija ļoti bīstama. Tās sastāvā bija vairāki simti līdz zobiem apbruņotu cilvēku, kas izgājuši teicamu militāro skolu. Bet tas nebija viss. Lokona pēdējā atzīšanās liecināja, ka līdzīgas organizācijas nodibinātas un darbojas arī citās pilsētās. Viņš nosauca Gurko vadīto organizāciju. Bet vai tā ir vienīgā? Ja nu tās ir organizatoriski' saistītas, ja viņu darbība tiek koordinēta un pastāv vienots plāns cīņai pret padomju varu? Gurko organizācijai jāpievēršas nekavējoties. Lokona interesi tā neizraisa, jo ar ārzemniekiem pagaidām nav saistīta. Kā teica Lokons: «Viņi orientējas uz ārzemēm, bet sakaru ar tām pagaidām nav.»

Par Lokona organizāciju komisāri ziņoja biedram Urickim.

— Skat, velni, manu čekistu degungalā atklājuši pamatīgu bandu, — labsirdīgi smaidīdams, jokoja Petrogradas AK priekšsēdētājs. Abi Jāņi uzņēma to kā pirmo, tiesa gan, visai īpatnēju atzinību.

PAMATĪGA VERSIJA

Nākamajā dienā Šmidhens sēdēja Uricka kabinetā. Abi domāja par to, kā likvidēt Lokona organizāciju.

Loģiski spriežot, vajadzēja sākt ar kodolu. Komisāri bija savākuši par to pietiekami daudz ziņu. «Virsotnes» arestam pilnīgi jāizjauc sakari, kuru loks noslēdzās pie Lokona un Belija un kuri apvienoja vienā veselā atsevišķos, citu no cita izolētos organizācijas posmus. Sakaru trūkums neizbēgami paralizēs šo posmu savstarpējo sadarbību, un tas būtībā nozīmēs organizācijas kā vienota militāra formējuma galu. Tomēr atsevišķas organizācijas daļas vēl saglabājās, tās varēja darboties patstāvīgi.

Radās nepieciešamība pēc operācijas otras daļas, kurā bija jāpadara nekaitīgs katrs bandīts atsevišķi. Šķita, ka veikt šo operāciju nebūs grūti. Ielenkt organizācijas konspiratīvos dzīvokļus (ziņas par tiem bija), gruzīnu pagrabiņu, Kareļina salonu un citas vietas, kur ar dažādiem ieganstiem slamstījās bandīti, un pēc komandas noteiktā dienā un stundā negaidīti uzbrukt viņiem un visus notvert, likās, bija tīrais nieks. Panākumus garantēja tas, ka bija labi zināmas lokoniešu pazīmes. Viena no tām: katram bandītam aiz siksnas aizbāzts somu dunča tipa kinžals.

Lokona organizāciju varēja likvidēt samērā ātri. Bet čekisti nesteidzās īstenot šo plānu. Nolēma neizlaist Lokonu no acīm, lai viņš nepastrādātu kādus briesmu darbus, un pa to laiku ar viņa palīdzību atklāt citas organizācijas, ar kurām tiek uzturēti kontakti vai kuru pastāvēšana barvedim zināma Starp citu, steidzīgi jāizpētī ģenerāļa Gurko oiganizacrja Kādus plānus tā perina, un cik tā bīstama? Nepieciešamības gadījumā jāpadara nekaitīga.

Kā labāk atrisināt šo uzdevumu? Pie Gurko dosies divi čekisti ar versiju: sūtījis Lokons, vēlas vienoties par kopīgu darbību. Bet, lai versija būtu ticama, to papildinās ar faktiem, notikumiem un gadījumiem, kurus Šmidhens bija uzzinājis no paša Lokona. Piemēram, ģenerālim Gurko var atgādināt viņa priekšlikumu apvienot dažādās valsts pilsētās darbojošos domubiedru pūliņus. Šo priekšlikumu viņš izteica ļoti konfidenciāli Lokona dzīvokli pirms trim mēnešiem, kad Gurko bija Petrogradā dienesta darīšanās.

Var atgādināt Gurko arī viņa organizācijas programmu, ko viņš pats bija pārrakstījis un atstājis Lokonam kā paraugu citām līdzīgām organizācijām.

Lokons bija daudz stāstījis par savas dzīves intīmo pusi, par notikumiem, kurus labi zināja arī ģenerālis Gurko. Abi tajos bija piedalījušies, un abiem tie palikuši atmiņā uz visu mūžu.

Ja būs nepieciešami piemēri no Gurko mīlestības dēkām, čekisti nepārprotami liks manīt, ka tiem zināms, kā viņš ar Lokona līdzdalību veiksmīgi savienojis patīkamo ar lietderīgo, pēdējo reizi uzturoties Petrogradā.

Versija būs pamatīga. To visu Lokons varēja pastāstīt tikai tuviem Jaudīm, par kuru uzticību viņš nešaubās. Gurko nevar tai nenoticēt. Bet, ja tā, tad viņš uzklausīs čekistus un varbūt pats kaut ko tiem pastāstīs.

Protams, tūlīt ap kaklu jau nekritīs. Ģenerālis Gurko nav no tiem, kas viegli uzķeras uz makšķeres un riskē ar dzīvību. Viņš šaubīsies, apdomās katru vārdu, kaut ko pārbaudīs vai arī darīs ko citu, lai pārliecinātos, kas pie viņa atnacis un kāda nolūka. Un te nu daudz kas atkarīgs no čekistiem, no viņu personiskajām īpašībām. Kā viņi izturēsies, vai spēs ģenerāli pārliecināt un panākt, lai viņš noticētu?

Kurus sūtīt? Tika pārspriests arī šis visai sarežģītais jautājums. Urickis bija izvēlējies labus puišus. Pēc pirmās pārrunas viņš sāka gatavot tos uzdevuma izpildei.

Šajā darbā Šmidhens krietni palīdzēja Urickim. Jaunais komisārs daudz ieguva, plecu pie pleca sadarbojoties ar vecāko pieredzējušo biedru. Viņš vēroja un ieklausījās. Cik daudz saprātīga un gudra viņš saskatīja biedra rīcībā. Tas bija zelta vērts.

Apdomājot versiju, Urickis sīki jo sīki izjautāja Šmidhenu, ko Lokons zina par Gurko, bet pēc tam ilgi neatlaidās:

—    Varbūt vēl kaut ko atcerēsities?

Šmidhens centās atcerēties, bet Urickis mierīgi, biedriski, ne pamācīdams, bet dalīdamies pieredzē, sacīja:

—    Pretinieku nav viegli apmānīt. Viņš taču ari apjēdz un saprot visu ne sliktāk, iespējams, vienā otrā lietā pat labāk par mums. Mūsu profesijā ir zelta likums: kur vajag vērot — turi acis vajā, kur jārīkojas — rīkojies ātri, neapmulsti, bet, ja ir laiks padomāt, — izdomā visu sīki jo sīki.

Cik ļoti Uricka padomi noderēs viņa sarežģītajā un atbildīgajā darbā.

Šmidhens atbrīvojās tikai dienas otrajā pusē pret vakaru. Izgājis uz ielas, viņš ieelpoja ar pilnu krūti. Zināja, ka draugs viņu gaida un uztraucas. Bija taču solījies atgriezties ātrāk, bet neiznāca. Jāpasteidzas.

Kā gribējās pastaigāties pa ielu. Izmest visu no galvas un ne par ko nedomāt. Vienkārši staigāt un ieelpot svaigo gaisu, priecāties par dzīvi.

GĒTES SEJUMIŅŠ

Viesnīcā Šmidhens atgriezās noguris. Tiklīdz pārkāpa slieksnim . .. kas tas? Jānis ievēroja, Ica Brieža kustības ir tādas kā nedabiskas. Arī sejā jaušams kaut kas neparasts. Bailes? Nē. Drīzāk apmulsums. Laikam nebija gaidījis drauga ierašanos un tagad centās paslēpt kādu lietu. Kad Šmidhens ienāca, Briedis strauji, zaglīgi nolaida rokas aiz muguras un sakļāva ceļgalus tā, lai nevarētu redzēt, kas sažņaugts pirkstos. Bet Šmidhenu tik viegli nevar piemānīt. Viņam piemita īpaša nojauta, apbrīnojama reakcija uz dažādām pārmaiņām, it sevišķi, ja tās bija nedabiskas. Viņš ievēroja visniecīgāko sīkumu un tā izdibināja patiesību.

—    Te nu ir skaidri redzami konspirācijas elementi, — viņš jokodams teica Briedim. — Slēpt no drauga! Uzticies nu tādam. Nevis no kontriķiem, bet no viņa dabūsi triecienu mugurā un izlaidīsi garu.

—       Tas jau nu ir par daudz. Tā mani var vēl bandītos ieskaitīt, — aizvainoti secināja Briedis un nevērīgi uzsvieda uz galda to, ko bija turējis rokās.

—    Par daudz, par daudz. Ja tu tā darbosies pret kontrrevolucionāriem, mirklī iekritīsi. Kas tad tā slēpj pēdas?

Šmidhena draudzīgais tonis mazliet nomierināja pārlieku aizskarto Briedi.

Šmidhens piegāja pie galda.

—    Johans Volfgangs Gēte, «Fausts», — viņš pusbalsī izlasīja to, ko ieraudzīja uz veca, ļoti nobružāta sējumiņa vāka. — Uz dzeju esi meties. Kas tad nu?

—    Tas, ka tā palīdz dzīvot un cīnīties. Lasi! — Briedis mirklī atšķīra lappusi un ar pirkstu parādīja rindas, kas bija viegli atzīmētas ar zīmuli.

Jā! Šādām domām pilni padots esmu, Tā gudrība visaugstākā. Ka pelna brīvības un dzīves dvesmu Tik, kas ik dienas gūst to cīniņā.

—    Kāds milzu spēks šajos vārdos, — pēkšņi atplaucis, ieteicās Šmidhens. — Tādas rindiņas ir kā karogs, kā aicinājums, kas ceļ kareivjus kaujai.

—    Vai tagad saproti, kādēļ Dzeržinskis mīl Gēti un aizrautīgi lasa to?

Šmidhenam nācās godīgi atzīties, ka nav zinājis. Viņš nez kādēļ bija iedomājies, ka Dzeržinskim dzejai neatliek laika.

—    Kāda tumsonība! — Briedis no sirds mocīja draugu. — Bet es biju iedomājies, ka pasaulē nav nekā tāda, ko nezinātu mans gudrais Jānis.

—    Labi, labi, — taisnojās Šmidhens. — Labāk pasaki — kur ņēmi šo grāmatu?

Tas, ko pastāstīja Briedis, gan sadusmoja Šmidhenu, gan vēl vairāk cēla draugu viņa acīs.

Pilnīgi nejauši Briedis bija sastapis kādu bijušo politieslodzīto, kurš carisma apstākļos izgājis pamatīgu pagrīdes darba skolu. Pieredzējis cilvēks, staigājoša vēsture. Viņš silti atsaucies par Dzeržinski, ar kuru, kā viņš teicis, pa vienu etapu aizsūtīts trimdā. Politieslodzītais pastāstījis, ka Dzeržinskis ir ne vien kaismīgs revolucionārs, bet arī ļoti kulturāls cilvēks, kas smalki izprot mākslu un mūziku. Ļoti mīl Gēti un daudzas viņa sacerējumu rindas zina no galvas. Viņš apgalvojis, ka arī pats Dzeržinskis rakstot dzejas. Trimdas pirmā etapa laikā atpūtas brīdī pie ugunskura viņš lasījis revolucionāru poēmu. Tā bijusi uzrakstīta poļu valodā, bet viņš lasījis ar tādu kvēli, ka ikviens politieslodzītais, pat tie, kas nav sapratuši valodu, uztvēruši viņa poētisko degsmi. Sis cilvēks apgalvojis, ka pie ugunskura sēdošo vidū bijis arī viņš pats. #

Briedis klausījies bijušajā politieslodzītajā un centies iegaumēt katru vārdu, mazāko sīkumu par Dzeržinski. Viņš sen jau bija ilgojies uzzināt Fēliksa Dzeržinska biogrāfiju, un tagad tāda veiksme!

Noklausījies interesanto cilvēku, Briedis sāka lolot sirdī jaunu sapni: sadabūt vismaz vienu Gētes sējumiņu. Ja jau "Dzeržinskis zina no galvas viņa darbus, tātad tie ir tā vērti.

NESAVTĪGAIS LIRAS CIENĪTĀJS

Pusi dienas Briedis skraidīja pa nemierīgo pilsētu un izvandīja visas grāmatu bodītes. Pareizāk sakot, tikai apstaigāja, jo izvandīt, lai kā arī gribētu, nebija iespējams. Tās bija aizslēgtas. Viņš klauvēja pie katras bodītes durvīm un pat raustīja durvju rokturi, pie sevis nikni lamādams īpašniekus: nolādētie buržujeļi. Tup savos mājīgajos dzīvokļos kā peles alās un nemaz nedomā rūpēties par proletariāta garīgo izaugsmi.

Pie kāda veikala viņš uzskrēja virsū derdzīgam subjektam, kas atgādināja bohēmiķi. Orangutāns salīdzinājumā ar viņu izskatījās dižciltīgāks. Bija pretīgi skatīties uz šo eksemplāru, kur nu vēl runāt. Un tomēr vajadzēja. Iniciators bija šis nekauņa.

Viņš bramanīgi piegāja pie Brieža un ar uzspēlētu godbijību iesāka:

— Vai pilsonis priekšnieks noskatījis piespraudi? Mūsu augstlabdzimtība var piedāvāt personisku līdzdalību. Revolūcijas upurim, tā teikt, vajadzētu piepelnīties. Kā tai dziesmiņā: «Un arī cālēns dzīvot grib.»

Sit tik saujā. Tu esi viens, es — viens, vai tā būtu slikta kooperācija?

Subjekts pastiepa Briedim pretī roku, sacīdams:

—    Tikai maigi, nesaspied tulznu.

Briedis roku nesniedza. Tips bija pārāk riebīgs.

Svešo tas nesamulsināja. Vēl nekaunīgāk viņš turpināja:

—    Trakoti neciešu fizisku vārgulību. Tādēļ ļoti jūtu līdz citiem. Nevēlamās sadursmēs uzskatu par labāku nogalēt pretējo pusi ar vienu vēzienu, lai nemokās, nabags. Tas ir īstais cilvēka dvēseles cildenums un viss pārējais. Tagad redzi, ar ko tev izdevība sadarboties? Bet tu griez degunu uz otru pusi. It kā tas tev būtu iesnu aparāts, nevis vējrādis pareiza kursa noteikšanai. Tu, pilsoni priekšniek, īsti neizproti, kādā laikmetā dzīvo.

Un jau lišķīgi:

—    Varbūt tomēr pateiksi, kas tev vajadzīgs?

—    Man vajadzīgs Gēte, — atbildēja Jānis, lai atkratītos no nepatīkamā tipa.

—    Vienu mirklīti, — izmeta klaidonis un nozuda kaimiņmājas durvīs. Izrādījās, ka tur dzīvo bukinists — bodītes īpašnieks.

Jānim nebija nekādas vēlēšanās ielaisties darīšanās ar šo subjektu, bet viņš nez kādēļ palika stāvam. Negribēja, tomēr gaidīja.

Klaidonis izlēca pa durvīm kā no verdoša ūdens katla, acīmredzot baidīdamies zaudēt pircēju, un sniedza Jānim jau gluži apdriskātu grāmatiņu.

—    Dieva kalps Mitjuha, nesavtīgais liras cienītājs, centās jūsu dēļ, pilsoni priekšniek, tādēļ ka mums radniecīgas dvēseles.

Pasniedzis grāmatiņu, viņš nosauca krietnu summu. Bet, ieraudzījis Jāņa platās acis — cena viņu bija samulsinājusi, — mierīgi paskaidroja;

—    Izvelc un noliec! Ja ne, rīkošos tāpat kā ar pretējo pusi.

Jānis nenobijās. Nē, viņš vienkārši nevēlējās iepīties nepatīkamā lietā. Izņēmis no kabatas maciņu ar naudu, viņš iegrūda to subjekta netīrajā plaukstā. Tas pat neatvēra maku. Ar profesionālu nojautu saprata, ka tāds neapkrāps.

Tā Briedis ieguva sējumiņu, kas tagad atradās uz galda.

Šmidhens uzmanīgi noklausījās atgadījumu, kuru Briedis izklāstīja visos sīkumos. Viņš dega nepacietībā uzzināt, cik subjekts draugam noplēsis.

—   Tāda dāvaniņa — un vēl no klaidoņa. Tā tik ir uzupurēšanās.

—    Labs upuris! Es viņam atdevu visu, ko tu man biji piešķīris šai nedēļai. Līdz pēdējai kapeikai.

Šmidhens gribēja pārmest draugam vieglprātību, izšķērdību, bet laikus aprāvās un cik varēdams mierīgi jautāja:

—    Tātad tu šodien neesi ēdis?

—    Sīkums. Priekšā vēl sešas gavēņa dienas.

—    Labi, draugs, ņemu tevi savā apgādībā. Zirgam ir četras kājas — un tomēr tas klūp. Nedēļu iztiksim ar manu naudu. Trūcīgāk būs, bet nekas, nenomirsim. Ejam, Jāni! Paēdināšu tevi.

DĪVAINAIS «KULTŪRAS CENTRS»

Bija saulainas jūlija dienas. Daba ar tādām reti kad lutina pilsētu pie Ņevas. Puškina apdziedātās upes apbrīnojamais miers asi kontrastēja ar pūļa nemierīgo noskaņojumu. Krastmala mutuļoja. Kā vien te nebija! Sākot ar parastajiem dīkdieņiem līdz politiskajiem darboņiem. Tie okšķerēdami siroja pa pilsētu, kāri tvēra katru baumu, katru jaunumu vai vienkārši joku, tūlīt izlaida to caur melu mašīnu un ieguva kārtējo sensāciju, piemēram: boļševiku dienas ir skaitītas, boļševiki atvēruši vārtus vāciešiem, ar kuru aģentiem pilna visa Sibīrija. To visu Padomju republikas ienaidnieki inspirēja ar noteiktu nolūku viest paniku, iznīcināt mietpilsoņu ticību jaunās varas spēkam, sacelt nemieru un atraisīt rokas kontrrevolūcijai.

Vienā no šādām dienām pa Nevas krastmalu pastaigājās Šmidhens un Briedis. Taisnību sakot, pastaigājās — nav īstais vārds. Strādāja vaiga sviedros. Viņu uzmanība bija sasprindzināta līdz pēdējai iespējai. Smadzenes gluži kā filtrs palaida garām visu maznozīmīgo, nevajadzīgo, bet uztvēra un analizēja visu, kas bija

ĀK uzmanības vērts un varēja noderēt mērķa sasniegšanai.

Maršruts nebija nejaušs. Atzinīgi novērtējot abu čekistu darbību aizvadītajā laika posmā, Maskava deva viņiem norādījumu pavērot latviešu klubu. Kā tika ziņots, bija pamats domāt, ka to saviem nolūkiem izmanto viena no kontrrevolucionārajām organizācijām, kas saistīta ar kādu ārvalsti.

Izmetot pa skopam vārdam, viņi nemanīti nonāca pie latviešu kluba. Uzmanību piesaistīja afiša, kas bija piestiprināta kluba fasādei. Tā vēstīja, ka vakarā (bija norādīts laiks) klubā notiks dejas, spēlēs pūtēju orķestris un darbosies bufete.

Tajos bada laikos bufete klubā bija nedzirdēta greznība. Tas lika kļūt uzmanīgiem.

—     Nu ko, izmantosim reklāmu un ielūkosimies «kultūras centrā», — Šmidhens pievērsās savam biedram. Viņš piekrita.

Vakarā Šmidhens un Briedis, ģērbušies jaunos militāros formas tērpos, ieradās latviešu klubā. Jaunie, jautrie virsnieki, kuri godam prata uzvesties sabiedrībā, viegli «iekļāvās» nepazīstamajā kompānijā. Par viņu pirmajām palīdzēm kļuva jauniņās bufetnieces. Viņu ietrenētā acs tūliņ ievēroja, ka čekisti ir «jauniņie». Meitenes sāka kalt savus personiskos plānus un nodomus attiecībā uz viņiem. Labprāt pļāpājot ar Šmidhenu un Briedi, viņas aizgūtnēm stāstīja, cik jautri un bezbēdīgi šeit laiku pavada jūrnieki.

Nebija grūti uzzināt, ka ballītes klubā notiek bieži un to pastāvīgie apmeklētāji ir kara jūrnieki no sargkuģa, kas noenkurojies tepat tuvumā. Mēdz iegriezties arī ievērojamas personas no Admiralitātes. To vidū kāds viceadmirālis — Beļajevs vai Belovs.

—    Kas piegādā bufetei produktus? — pajautāja Šmidhens.

—    Par to rūpējas kuģa komandieris. Arī viņš te ir biežs viesis, — konfidenciāli paziņoja sarunu biedrenes. Un piebilda: — Nopietns cilvēks, dejo ļoti maz, vairāk apspriežas.

No viņām čekisti uzzināja arī daudz ko citu, kas nostiprināja pieņēmumu: šos vakarus kā savdabīgu aizsegu kāds izmanto ļaunprātīgiem nolūkiem.

Citā reizē čekisti pievērsa uzmanību virsnieku grupai. Kaut gan kopā ar viņiem bija sievietes, viņi turējās savrup. Kolīdz sāka spēlēt orķestris, dāmas tūlīt aizgāja dejot, bet viri pa to laiku savstarpēji apspriedās.

Kā vēlāk kļuva zināms, sarīkojumā bija ieradies pats sargkuģa komandieris ar saviem palīgiem.

Tieši viņi čekistiem bija vajadzīgi.

Bet kā lai tuvojas?

«Ar šefa dāmas starpniecību. Tas neradīs nekādas aizdomas,» Šmidhenam prātā pazibēja doma. Viņš pačukstēja Briedim:

—    Uzlūdz uz deju šefa dāmu.

Padoms, protams, tika uzskatīts par pavēli un jau pēc pāris minūtēm staltais, vienmēr iznesīgais Briedis virpuļoja straujā polkā ar komandiera dāmu.

Ar to pietika, lai tie, par kuriem čekisti interesējās, viņus ievērotu. Pēc tam varēja iepazīties. Tiesa, jūrnieki viņus tūlīt neatzina par savējiem. Sākumā sīki izprašņāja: kas jūs tādi, no kurienes, kādā nolūkā ieradušies Petrogradā.

Reiz viņi ievilka latviešus kopkajītē, ielenca tos ciešā lokā un sāka baidīt ar visādiem atgadījumiem. Kad viens pastāstīja, visi korī nosmējās, tad vēl kāds cits, un atkal šaušalīgi smiekli. Tā visi pēc kārtas.

—    Pirms dažām dienām pie mums ieradās čekistu komisāriņi, — stāstīja viens no viņiem, spēcīgs un nekaunīgs tips. — Tēloja eņģelīšus, bet mēs viņus atšifrējām un — pāri bortam. Lai nāras mielojas.

Šmidhens un Briedis saprata, ka gadījums ar čekistu komisāriem izzīsts no pirksta ar noteiktu nolūku, tādēļ klausījās un paši smējās pilnā kaklā, un, ja bija izdevība, piebalsoja. Bet, kad, visiem ķiķinot, atskanēja balsis: «Bet vai jums gadījumā nav tā pati ticība?» — «Varbūt aizsūtīt arī jūs pie Neptūna uz pārbaudi?» — tēloja apvainotos.

Bet viss beidzās ar miermīlīgu sarunu un divām franču šampanieša pudelēm, ko čekisti tālredzīgi bija paķēruši līdz.

Un tomēr, kad pa ļodzīgajiem tiltiņiem Šmidhens un Briedis devās uz krastu, viņi nebija īsti pārliecināti, ka brašie jūrnieciņi tos neiegrūdīs jūrā vai neielaidīs lodi mugura.

Bija aizritējušas jau daudzas tikšanās, un katrā no tām atliku likām gan nopietnu, gan, kā varētu likties, nenozīmīgu sarunu. Atkarībā no situācijas Šmidhena un Brieža sarunu biedri centās izlikties gan uzmanīgi, gan apātiski, gan ziņkārīgi, gan vienaldzīgi, gan optimisti, gan skeptiķi, gan piekāpīgi, gan pārlieku ietiepīgi-

Čekisti saprata, ka aiz visam šīm pārvērtībām viņiem seko ienaidnieka ciešais skatiens. Tas vēro, tas fiksē, tas sniedz informāciju turpmākai iztirzāšanai, analīzei un secinājumiem. Sīs spēles būtība ir viena: iztaustīt, kas par cilvēkiem ir Šmidhens un Briedis, kādi ir viņu īstie plāni un iespējas.

Paši čekisti necentās būt sevišķi ziņkāri un ieinteresēti. Pārmērīga ieinteresētība vieš aizdomas pat naivajos. Bet viņiem darīšana ar viltīgiem un apķērīgiem ienaidniekiem.

Čekistiem nebija viegli ieinteresēt jaunos «draugus», tomēr tas viņiem izdevās. Tā tika iekarota uzticība, kas palīdzēja nodibināt sakarus ar kontrrevolucionāri noskaņotajiem Admiralitātes ierēdņiem, un aizsākās «lietišķas» sarunas.

Viņus sāka uzaicināt uz svarīgām apspriedēm.

UZ PAREIZAM PĒDĀM!

Otrajā konspiratīvajā apspriedē kopkajītē piedalījās viceadmirālis. Tas bija visai cienīgs vīrs un labi izskatījās. Plata seja, veselīgs iedegums ar to īpašo nokrāsu, kāda mēdz būt tikai cilvēkiem, kas draugos ar sāļajiem jūras vējiem. Biezi, mazliet iesirmi mati, lielas acis ar valdonīgu uguntiņu, enerģisks zods, stalts augums un apskaužama stāja. Viņš izturējās solīdi. Mazsvarīgus jautājumus neuzdeva, nepieķērās pie katra vārda. Tas viss jau bija izdarīts pirms viņa.

— Sakiet, kungi, — kādas ir jūsu organizācijas mobilizēšanās iespējas? — viņš nesteidzīgi jautāja, noapaļojot katru vārdu. — Esiet tik laipni, kungi, ziņojiet, kāds ir latviešu karaspēka daļu morālais stāvoklisl

Uz solīdiem jautājumiem solīdi atbildēja arī Šmidhens. Viņš uzbūra admirālim visumā rožainu ainu, bet

piebilda, — lai cik spīdoši ir nostādītas atsevišķas organizācijas, uz panākumiem nevar cerēt. Jo tās darbojas katra par sevi, organizatoriski nav savstarpēji saistītas, un tām nav vienotas vadības.

— Atļaujiet, kungi, — iejaucās viceadmirālis, — bet kas jums ir teicis, ka nav vienotas vadības. Man, uzdrīkstos jums to apgalvot, labāk zināms, vai tā ir vai nav.

Tā pamazām čekisti noskaidroja, ka arī «jūras sabiedrība» neatrodas sazvērestības priekšgalā, ka vajadzēs vēl daudz pacietības, lai sasniegtu mērķi. Bet cik ļoti gribējās to sasniegt ātrāk!

Spriežot pēc vairākām pazīmēm — vakar atkal viņus izsekoja —, čekisti zināja, ka tos joprojām pārbauda un pagaidām neiedrošinās iepazīstināt ar galvenajiem ļaudīm. Viņi saprata, ka notikumus nedrīkst forsēt, tas nozīmētu, ka visam beigas, tādēļ pacietīgi gaidīja.

Tādos apstākļos gaidīt nemaz nav viegli. Satrauc ne vien personiskie pārdzīvojumi, jo tie ir spēcīgi un ar tiem jārēķinās (nav cilvēku ar «dzelzs nerviem»), bet arī kas cits: ko iesākt, ja ienaidnieks sāks turēt aizdomās un saraus sakarus.

Protams, viņi nebija nodrošināti pret ļaunāko. Un pietika tikai uz mirkli iedomāties, ka viņi ir «atšifrēti», ka ienaidnieks tikai aiz taktiskiem apsvērumiem to neatklāj un turpina izlikties (cik ilgi tas turpināsies, un vai viņi izturēs šo nervu sasprindzinājumu?), kad šermuļi sāka skriet pa kauliem un muguru pārklāja auksti sviedri. Tiesa gan, tas ātri pārgāja. Virsroku guva veselais saprāts, un čekisti saņēma sevi rokās.

Kad abi Jāņi palika divatā un bija pilnīgi droši, ka tos nenoklausās, viņi vienmēr apsprieda vienu un to pašu jautājumu: «Vai viss izdarīts, lai nostiprinātu autoritāti kontrrevolucionāru acis?»

Viņi labi saprata, ka bez šādas autoritātes nevar sasniegt mērķi, kura dēļ viņiem jāatrodas šeit, pašā kontrrevolucionāru midzenī, un jāriskē ar dzīvību. Šī autoritāte ir panākumu noslēpums. Un it kā sirdsapziņas nomierināšanai viņi atsauca atmiņā visu, kas paveikts, lai to panāktu: katrā tikšanās reizē minēja «saimniekiem» jaunus un, protams, izdomātus viņiem labvēlīgi noskaņotu virsnieku vārdus, konspiratīvo dzīvokļu adreses, lielījās ar uzvarām pār čekistiem. It sevišķi noderēja pazīšanās ar Lokona organizāciju. Daudz ko no ziņojumiem par šo organizāciju viņu tagadējie «draugi» pārbaudīja un, protams, pārliecinājās, ka Šmidhens un Briedis runā taisnību.

Lielu iespaidu uz viņiem atstāja ziņojums par slepenajām ieroču un formas tērpu noliktavām, kas atradās Lokona organizācijas pārziņā. To nekavējoties pārbaudīja. Rezultāti liecināja par labu čekistiem.

Pamazām Šmidhens un Briedis ieguva uzticību. Pēc diviem mēnešiem kontrrevolucionārās organizācijas vadītāji paziņoja, ka viņi Šmidhenu iepazīstinās ar angļu sūtniecības jūras kara atašeju Kromiju. Tā bija veiksme!

Kadru izlūka Kromija atrašanās Petrogradā nebija nejauša. Viņa uzdevums bija atklāt kontrrevolucionāros spēkus un organizēt tos cīņai pret padomju varu. Lai slēptu savus patiesos nolūkus, Kromijs mēdza uzsvērt, ka palicis Petrogradā ar cēlu mērķi — palīdzēt glābt krievu floti, ko vācieši tīko sagrābt vai iznīcināt. Raksturīgs paņēmiens izlūkam, kas izgājis bēdīgi slavenā «Intelligence Service» skolu.

Jūras kara atašejs sevišķi interesējās par padomju jūrniekiem, laikam uzskatīdams, ka tā ir viņa stihija, ka te viņu ātrāk sapratīs un sekos viņam. Vajag tikai uzsaukt.

Viņam izdevās savākt kontrrevolucionāru organizāciju, kas sastāvēja no kara jūrniekiem, lielākoties no bijušajiem cariskās armijas kadru virsniekiem. Kad notika revolūcija, dažādu iemeslu dēļ viņi pret to izturējās lojāli. Pareizāk sakot, izlikās, ka ir lojāli. Vēlāk ikviens no viņiem sāka meklēt iespēju, kā cīnīties pret padomju varu. Ne jau atklāti cīnities, nē. Viņi izlikās, ka kalpo revolūcijai, bet patiesībā slepeni, nelegāli kaitēja tai. Sajā organizācijā bija arī Admiralitātes pārstāvji. Ja neskaita Kromiju, faktisko organizācijas vadītāju, tad viņi te spēlēja pirmo vijoli. Viens no organizācijas vadītājiem, bijušais kontradmirālis Belovs, senas muižnieku un jūrnieku dzimtas pēctecis, dedzīgs monarhijas piekritējs, ne mirkli nebija simpatizējis jaunajai, revolucionārajai varai. Viņš uzskatīja to par īslaicīgu parādību atceļā uz monarhiju. Bet, ja tā, tad nav ko bāzt galvu cilpā un lauzt šķēpus. Kas zina, var vēl dabūt lodi pierē. Labāk nogaidīt, izpētīt situāciju un, ja nepieciešams, pamazām vākt kopā krievu virsnieku spēkus un kādā izdevīgā bridi raidīt tos cīņā par Krievijas impēriju. Parasta kontrrevolucionāra filozofija.

Ritēja mēneši. Nekas neliecināja, ka monarhija atgriezīsies. «Plebeju pūlis», kā Belovs dēvēja darba tautu, nostiprināja savas pozīcijas. Katra diena sniedza arvien jaunus un jaunus faktus, kas to apliecināja. Un Belovs kļuva nemierīgs. Nemiers pielipa arī viņa domubiedriem. Visi kopīgi sāka apsvērt, kā padarīt efektīvāku savu «darbu tēvzemes labā». Tiklīdz radās iespēja sadarboties ar angļu jūras kara atašeju Kromiju, viņš tai pieķērās kā slīcējs pie salmiņa.

•— Mūsu taisnīgajā cīņā visi līdzekļi ir labi. Kopā ar angļiem pieveiksim boļševikus un tad noskaidrosim, kam jāpaliek Krievijā, kam jāatgriežas Anglijā, — Belovs sevi mierināja. — Krievija ir plaša. Ļaunākajā gadījumā pietiks gan mums, gan arī angļiem.

Kromijs augstu vērtēja Belova organizāciju. Viņš uzskatīja, ka tāds cilvēks kā Belovs visu dara saimnieciski, ar jēgu. Tāds nevar pārrēķināties. Nekādi čekisti nespēs likvidēt Belova organizāciju.

Kromijs bezgalīgi ticēja Belovam un saistīja ar viņu visas cerības. Ziņoja par viņu arī savam šefam. Tas ieinteresējās par organizāciju. Pieprasīja sistemātiskas ziņas par stāvokli organizācijā, par to, kādi spēki ir tās rīcībā, cik uzticami ļaudis, kā ar apbruņojumu, vai nevajadzētu izveidot savas ieroču un munīcijas noliktavas.

Tieši tādēļ Belovs pievērsa lielu uzmanību Šmidhena ziņojumam par to, ka Lokona organizācijai tādas ir, un šajā sakarā pat runāja ar Šmidhenu. Saruna beidzās ar to, ka Belovs ieteica Šmidhenam padomāt, kā iegūt tas savā pārziņā.

Sarunas laikā Belovs nodomāja: «Lietišķs puisis ir šis Šmidhens.» Jānis no viceadmirāļa izskata vien noprata, ka viņš ir apmierināts.

Viss liecināja, ka čekistu darbība noris veiksmīgi, ka viņi beidzot ir uz pēdām pamatīgam zvēram. Tagad jādomā par to, kā šo zvēru pieveikt.

ACI PRET ACI AR ANGĻU IZLŪKIEM

Šmidhens un Briedis ar Kromiju pirmoreiz tikās viesnīcā, kuru tolaik sauca par Franču viesnīcu. Čekistus stādīja priekšā kā «uzticamus cilvēkus, uz kuriem var paļauties».

Mierīgais un iespaidīgais Belovs pateica:

— Cilvēkus esam pārbaudījuši personiski. Mēs ticam viņiem kā sev. Viņi var būt noderīgi mūsu darbā. Ļoti noderīgi, — kontradmirālis uzsvēra pēdējos vārdus. — Pievērsiet uzmanību tam, Kromija kungs, ka viņi pārstāv to kategoriju, uz kuru jūs savā laikā mūs •orientējāt.

Šmidhens un Briedis aiz prieka jutās kā septītajās debesīs. Kā gan citādi! Tik glaimojoši viņus raksturoja pats Belovs, kurš, kā viņi jau bija paspējuši ievērot, neizcēlās ar runīgumu, nekad nesteidzās ar secinājumiem un ārkārtīgi skopojās ar uzslavām.

Arēji viņi neizrādīja savu prieku: sejas bija mierīgas un pauda lietišķu koncentrētību.

Vienu gan čekisti nesaprata. Kas tā par kategoriju, kurā viņus ierindoja Belovs. «Vai nav vienalga? Pašu cilvēki, gan norēķināsimies,» Šmidhens ironiski nodomāja.

Tepat Kromijs iepazīstināja čekistus ar Sidneju Reiliju. Lūk, kā tas notika.

Sarunas laikā Kromijs pēkšņi piecēlās, atvainojās un iegāja blakus istabā. Pēc trim četrām minūtēm viņš atgriezās kopā ar kādu nepazīstamu cilvēku, kuru stādīja priekšā kā angļu armijas leitnantu. To, ka viņš ir slavens angļu izlūks, čekisti uzzināja vēlāk Maskavā.

Kā tad Reilijs nokļuva Krievijā?

Anglijas valdības galva Loids-Džordžs nebija sajūsmā par savu cilvēku darbību Krievijā. Viņš pārliecināja sevi, ka laiks uzsākt vēl kaut ko tādu, kas varētu veicināt Padomju valdības krišanu, pirms sabiedrotie pilnīgi būs izstrādājuši ārējās intervences plānu. Konkrēti tika nolemts nekavējoties nosūtīt Lokartam pienācīgu papildspēku.

Kas tad būs šis vērtīgais palīgs?

Sajā sakarībā Loidam-Džordžam bija visai konfidenciāla saruna ar «Intelligence Service» šefu Kamingu.

Viņš nevilcinādamies nosauca Sidneju Reiliju, kuram bezgalīgi uzticējās.

— Tikai šis cilvēks spēj sniegt Lokartam nepieciešamo palīdzību boļševiku sakāves organizēšanā, — kategoriski paziņoja Kamings. — Vairākkārt pārbaudīts. Var veikt neiespējamo!

Rekomendācija bija tik spīdoša, ka Loids-Džordžs tūlīt piekrita.

Angļu izlūkdienesta visslepenākajās mapēs, kas tika glabātas masīvos seifos aiz septiņām atslēgām, attiecīgajā ailē parādījās ieraksts: aģents «ST-1». Tāds bija koda nosaukums Reilijam, kurš devās uz Krieviju izvērst aktīvu darbību.

Un tagad Reilijs stāv Šmidhena un Brieža priekšā.

Augstprātīgā, uzpūtīgā izturēšanās un runas veids liecināja, ka šis cilvēks apzinās savu vērtību. Lielās, melnās acis, pilnīgās lūpas (apakšējā mazliet atkārusies) vērta viņu mazliet līdzīgu Krievijas dienvidu iedzīvotājam. Mazliet vēlāk it kā nejauši Reilijs sarunā uzsvēra, ka dzimis Odesā un dzīvojis tur vairākus gadus. Varēja noprast, ka viņš to darīja ne tādēļ, ka lepotos ar savu krievisko izcelšanos, bet tālab, lai noskaņotu jaunos paziņas sev labvēlīgi: es, sak, esmu jūsu novadnieks, varat man izkratīt savas sirdis.

Pirmajā tikšanās reizē saruna ritēja ārēji mierīgi. Belovs raksturoja Šmidhenu un Briedi. Reilijs mazliet pastāstīja par sevi. Kromijs bija mazrunīgs. Viņš uzmanīgi klausījās vispirms Belovā, pēc tam Reilijā un, kā likās, nenovērsa acis no čekistiem. Angļu izlūka nekaunīgais, caurubjošais skatiens puišiem bija sava veida pārbaude. Likās, ka viņš it kā tomēr gribētu vēlreiz pārbaudīt, vai tie ir savi ļaudis vai ne. Vai Belovam ir taisnība, vai viņš kļūdās.

Čekistiem vajadzēja kontrolēt katru savu kustību, katru vārdu. Neuzmanīgs solis, nevietā izteikta frāze varēja darīt pretinieku uzmanīgu. Tajā pašā laikā aiz pastiprinātas paškontroles viņu izturēšanās varēja kļūt nedabiska, un tas bija ļoti bīstami, jo arī tādā gadījumā radās pamats aizdomām. Vajadzēja atrast zelta vidusceļu un no tā nenovirzīties. To čekisti centās ievērot. Līdz šim tas viņiem bija izdevies. Tomēr tikai viņi vien zināja, ko nozīmē šis ārējais miers un dabiskums. Iekšēji abi jutās gluži citādi. Šo sajūtu grūti raksturot, radīt par to pareizu priekšstatu. Par maz sacīt, ka čekisti dzīvoja milzīgā fiziskā un nervu sasprindzinājumā. Viņi līdzinājās akrobātam, kas, stāvēdama uz nedroša pamata, balansē ar stieni, kam abos galos smagums. Mazākā novirze no smaguma centra, un.. * līdzsvars zūd, nelaime neizbēgama. Varbūt pat katastrofa.

Galu galā Kromijs noguris padevās. Viņa skatienā k|uva parasts, cilvēcisks un pievērsās te vienam, te otram runātājam atkarībā no tā, kurš no viņiem sarunas gaitā bija pelnījis ievērību.

Šajās minūtēs Kromijs ar savām biezajām uzacīm un vaigu bārdu pat bija mazliet līdzīgs Baironam.

Atviegloti jutās ari komisāri. Viņu muguras mirklī k|uva miklas. Šķita, ka novēlies milzu slogs, elpot kļuvis viegli un brīvi. Viņi bija uzvarējuši vēl vienā divkaujā!

Pirms čekistu aiziešanas Kromijs paziņoja, ka viņā gribētu, lai Šmidhens izbrauc uz Maskavu un stādās priekšā viņa šefam Lokartam.

—    Mēs sniedzam viņam pārskatus. Viņš koordinē visu mūsu darbu, — paskaidroja Kromijs. — Tādi cilvēki kā jūs viņam pašlaik loti vajadzīgi.

Kromijs vienojās ar Šmidhenu par nākamo tikšanos.

Kad čekisti izgāja no viesnīcas, viņi pamanīja ne ar ko neievērojamu, bet tajā pašā laikā dīvainu cilvēku. Uz acīm uzvilktā naga cepure noslēpa pieri un atsedza uz pakauša biezu kastaņkrāsas matu šķipsnu. Tādu subjektu visapkārt bija papilnam. Un čekisti būtu pagājuši tam garām, pat nepievēršot uzmanību, bet tāds kā acumirklīgs apjukums svešinieka sejā izraisīja viņos nepatiku. Abi gāja un domāja: kādēļ?

—    Nepaguva laikus iejukt garāmgājēju drūzmā, — Šmidhens izteica savas aizdomas.

—    Tu domā, ka viņš sevi nodevis un tādēļ apjuka? — precizēja Briedis.

Un, tikai tuvojoties «Selektam», viss kļuva skaidrs.

Uzticīgi savam pienākumam, čekisti, ja vien apstākļi to atļāva, izdarīja kontrnovērošanu. Viesnīcā viņi nekad neiegāja abi reizē. Viens iegāja ātrāk, bet otrs it kā nejauši atpalika un no malas pavēroja, vai nav manāms kas aizdomīgs. Vakar Briedis pamanīja, ka kāds subjekts izrāda atklātu interesi par Šmidhenu. Veselu kvartālu tas sekoja viņam, bet, kad Šmidhens nozuda aiz durvīm, vēl mazliet pastāvēja, padomāja, pēc tam izņēma papirosu, aizsmēķēja un mierīgi sāka soļot pa ietvi turp un atpakaļ. Briedis it kā nejauši saskrējās ar aģentu pie pašas ieejas un atvainojies palūdza atļauju piesmēķēt. Šajā brīdī viņš labi nopētīja subjektu. Arī šim te bija kastaņkrāsas mati, tikai šķipsna pakausī nebija tik liela kā šodien redzētajam. Plata piere ar kārpu vidū. Tā izskatījās kā tīši pielīmēta.

Čekisti to visu atcerējās, salīdzināja un reizē sāka smieties. Kā gan var saskatīt platu pieri un kārpu, ja naga cepure uzvilkta uz pieres. Tādēļ jau arī kastaņkrāsas matu šķipsna šodien šķita tik liela.

—    Diez cik daudz aģentu Reilijam vis nav, ja Kārpa (tā Nekristīja subjektu) strādā bez brīvdienām, — nosprieda čekisti, bet drīz vien viņi bija spiesti izdarīt labojumus savos secinājumos. Pie viesnīcas ieejas «sardzē» stāvēja cits — platmalē un ar spieķi rokā. Cik pavisam aģentu ir Reilijam? To viņi nezināja. Skaidrs bija tikai viens: viņus nemitīgi novēro.

Reilija ļaudis pat nenojauta, ka AK komisāri viņus atklājuši, ka tie organizē savu darbību tā, lai nostiprinātu Kromija un Reilija pārliecību, ka viņi kā līdzdalībnieki ir uzticami.

Reiz Briedis pat ieminējās draugam, ka viņus var salīdzināt ar aktieriem. Tikai tie tēlo uz skatuves, bet viņi ir spiesti tēlot it visur: gan telpās, gan uz ielas.

—    Tāda ir mūsu profesija, neko darīt, — Šmidhens piekrita un jokodams piebilda: — Kad likvidēsim kontrrevolūciju, būs vieglāk atrast darbu. Varēsim strādāt teātrī.

Viss liecināja, ka Kromijs un Reilijs noticējuši Šmidhenam un Briedim. Tagad, kad viņi izvirzīja jautajumu par tikšanos ar Lokartu, čekistiem izzuda pat tas niecīgās šaubas, kas šad un tad uzvirmoja sirds dziļumos. Abi lieliski tēloja savas grūtās lomas. Viņi neradīja ne mazāko iemeslu angļu izlūku un viņu aģentu aizdomām. Jau tas vien bija labi, kaut gan darbs vel ne tuvu nebija galā.

Noteiktajā dienā tajā pašā Franču viesnīcā Šmidhens vēlreiz tikās ar Kromiju. Tagad angļu izlūks izirt turējās gluži citādi. Viņš centās būt sevišķi pieklājīgs un uzmanīgs, pat rūpīgs un vairākkārt pārjautāja, kā dzīvo Maskavas sūtņi, vai nejūt kādas neērtības, vai nav vajadzīga nauda.

Visam, ko stāstīja čekisti, Kromijs ticēja.

Reilijs bija viņu pārliecinājis, ka šiem latviešiem var uzticēties, ka tie nepievils. Un, ja jau pats Sidnejs ir noticējis, kādas vēl var būt šaubas. Reilijs strādā bez kļūdām. Ne velti viņu dēvē par Lourensu Otro, ne velti pats «Intelligence Service» šefs ieteica norīkot viņu Lokartam palīgos.

Kromijs uzaicināja Šmidhenu ieiet blakus istabā, kur bija klāts galds. Abi apsēdās. Izdzēra divas pudeles sausā vīna.

Šmidhens sēdēja un domāja: cik reižu viņam nācies iedzert pie viena galda kopā ar visrūdītākajiem kontrrevolucionāriem, izliekoties par viņu domubiedru. Visādi ir bijis: gan viņu cienāja kā pašreiz, gan viņš pats cienāja. Viss atkarīgs no situācijas. Taču jebkura gadījumā viņš stingri ievēroja vienu noteikumu: nenokļūt zaļā pūķa varā, neļaut tam gūt virsroku pār skaidro saprātu. Bet cik ļoti pretinieks centās čekistus piedzirdīt, lai atraisītu viņiem mēles. Un bieži vien uzskatīja, ka tas ir izdevies. Bet katru reizi vīlās. Šmidhens un Briedis arī tad veikli piemuļķoja savus «draugus»: izlikās iereibuši, bet ne uz mirkli nezaudēja kontroli pār sevi.

Šodien Kromija mērķis nebija piedzirdīt Šmidhenu un paklausīties, ko viņš, būdams skurbulī, stāstīs. Šodien viņš tikās ar Šmidhenu kā ar pārbaudītu cilvēku, lika uz viņu lielas cerības un gribēja uzticēt svarīgu uzdevumu. Šodien Kromijs bija patiesi pieklājīgs un laipns.

Sarunas beigās, jau projām ejot, anglis pasniedza Šmidhenam aizzīmogotu paketi.

—    Tā ir rekomendācijas vēstule. Nododiet to angļu diplomātiskās misijas Maskavā vadītājam Lokartam personiski. Un arī sveicienu no manis.

Kromijs laipni pasmaidīja un paspieda Šmidhenam roku. Tad it kā atcerēdamies piebilda:

—    Zināmu iemeslu dēļ adreses uz aploksnes nav. Atcerieties — Hļebnajas šķērsielā 19.

Nav grūti iedomāties, kādā noskaņojumā Šmidhens atgriezās viesnīcā. Viņam gribējās ātrāk ieraudzīt draugu un paziņot par jaunu uzvaru divcīņā ar pieredzējušajiem angļu izlūkiem. Viņš steidzās. Kā ēna viņam sekoja pats Sidnejs Reilijs. «Uzticies un tomēr pārbaudi,» viņš domās sev sacīja. «Sis zelta likums mani vēl nekad nav pievīlis.»

NEGAIDĪTA VIZĪTE

Briedis sēdēja viesnīcā un mazliet nervozēja. Tā bija vienmēr, kad Šmidhens viens devās pildīt uzdevumu. Draugu viņš pazina kā pats sevi. Labsirdīgi apskauda viņa dzelzs izturību un dzīves gudrību. Ja draugs pie kaut kā ķērās, tad noteikti to izdarīja. Un kā vēl izdarīja. Tomēr Briedis nervozēja.

«Zinu taču, ka Jānis atgriezīsies un, kā parasti, teiks: «Viss kārtībā.» Bet man neiziet no prāta, kā viņam tur klājas, vai nav vajadzīga palīdzība.» Šādās pārdomās nogrimušu, biedru sastapa Šmidhens.

—    Vai tu nežagojies? — jautāja Briedis.

—    Vai tad tu par mani domāji?

—     Tā jau nu domāju gan. It kā man nebūtu daudz nopietnāku darīšanu, — neatzinās Briedis. Viņš uzskatīja, ka pastāstīt draugam, ka domājis un pat ļoti domājis, nozīmētu apliecināt savu vīrišķības trūkumu. Bet tas nepiedien ĀK komisāram. Kā teica Dzeržinskis? «Čekistam jābūt tīrām rokām, karstai sirdij un vēsam prātam.» Tikai žēl, ka nav teicis, kādam jābūt raksturam. Nu, protams vāja griba nedrīkst būt.

—     Bet man nez kāpēc liekas, ka tu domāji par mani, — teica Šmidhens. — Es taču vienmēr domāju par tevi, kad tevis nav blakus.

—     Domāju jau, domāju, — norūca Briedis, nolēmis, ka par draugu noteikti jādomā, vēl jo vairāk tad, kad viņš izpilda uzdevumu.

Draugi nosēdēja līdz vēlam vakaram. Šmidhenam bija daudz ko stāstīt. Bez visa tā viņiem bija jāapspriež darbības plāns Maskavā, uz kurieni viņi bija nolēmuši doties nākamajā dienā.

Agri no rīta pie istabas durvīm, kurā dzīvoja čekisti, negaidot atskanēja klauvējieni. Klauvētājs bija neatlaidīgs. Likās, ka viņš nekavējoties grib iekļūt istabā un pārsteigt tās saimniekus.

Čekisti bija sagatavojušies visāda veida pārsteigumiem. Šmidhens mierīgi piegāja pie durvīm un pagrieza atslēgu.

Uz sliekšņa stāvēja Sidnejs Reilijs.

—    Vai nav radušās kādas grūtības ar vēstules nodošanu Lokartam? Varbūt vajadzīga mana palīdzība? — viņš jautāja sevišķi pieklājīgi.

Bija skaidrs, ka angļu izlūka negaidītajai vizītei ir viens mērķis: pārbaudīt, kur atrodas vēstule un vai tā nav nokļuvusi svešās rokās.

Radās visai kutelīga situācija. Nevarēja taču vienkārši parādīt anglim vēstuli un teikt: «Skaties pats, ja netici.»

Čekisti saprata, ka Reilijam jāredz vēstule tūlīt, bet viņu rīcībā nedrīkstēja būt nekā tāda, kas liktu Reilijam manīt, ka tas viss tiek darīts viņa dēļ. Un Šmidhens atrada izeju.

Sarunājoties ar Reiliju par to, kā Briedim izdevās iegūt divas biļetes uz nākamo vilcienu (devis kukuli stacijas priekšniekam), viņš sākumā uzmanīgi, it kā neuzkrītoši, bet tad aizvien atklātāk sāka pārbaudīt uz krēsla atzveltnes uzkarināto svārku iekškabatas. Kad Reilijs to ievēroja, Šmidhens it kā pie sevis noteica:

—    Šķiet, ka ieliku te, bet nez kāpēc nav.

Bet pēc tam jau skaļi sacīja Reilijam:

—    Ak jā, atcerējos. Uz nakti es pārliku paketi zem spilvena. — Viņš piecēlās, izņēma vēstuli un, anglim redzot, ielika to svārku sānu kabatā.

Reilija seja pauda gandarījumu. Viņš bija apmierināts ne tik daudz ar Šmidhena «tālredzību», cik pats ar sevi. Šos puišus taču viņam uzdeva pārbaudīt. Viņam uzticamie cilvēki tiem sekoja kā ēnas. Pētīja, okšķerēja, ziņoja. Cikreiz viņš pats iesaistījās šajā izsekošanā. Zināja, ka tas ir to vērts. Reilijs augstu novērtēja viņu uzticamību. Un, kā pašam likās, izdarīja to kā vienmēr ar aptiekāra precizitāti.

«Lūk, ko nozīmē «Intelligence Service» pieredze. Lūk, ko nozīmē izlūkdienests, ar kuru nevar sacensties neviens cits pasaulē,» viņš sajūsmināts domāja. «Tā ir bijis. Tā būs mūžīgi. Vismaz tik ilgi, kamēr dzīvos Sidnejs Reilijs, Lourenss Otrais.»

Sidnejs Reilijs aizgāja no viesnīcas vislabākajā noskaņojumā. Nebija iemesla būt sarūgtinātiem arī čekistiem.

CEĻA UZ MASKAVU

Vilciens, kuru tautā nez kāpēc dēvēja par Maksimu, ar grūtībām virzīdamies uz priekšu, devās uz Maskavu. Daži veci, nolietoti pasažieru vagoni, kas no abām pusēm bija iespiesti starp sarkanajiem, kārbām līdzīgajiem preču vagoniem, šūpojās tik izmisīgi, ka tikai brīnums, šķiet, notur tos uz sliedēm.

Aiz logiem gausi aizslīdēja telegrāfa stabi, jaunu koku puduri mainījās ar blīviem pieaugušu mežu masīviem.

Čekisti sēdēja vissagrabējušākajā vagonā pie loga un vēroja sirdij tuvo ainavu. Cik ļoti tā līdzīga viņu Latvijai, cik ļoti atgādina dzimtās vietas!

«Vilcienam nav ātruma,» pie sevis domāja Šmidhens. «Bet tas pašreiz ir ārkārtīgi vajadzīgs. Gribētos kā lodei drāzties uz Maskavu un ziņot Dzeržinskim par draudošajām briesmām.»

Daudz bēdu viņa zemei atnesuši ienaidnieki. Daudziem tā devusi pienācīgu pretsparu, bet milzums bīstamu, dzīvnieciska naida pārņemtu ienaidnieku vēl mācas tai virsū. To vidū daudz slepenu pretinieku. Viņi maskējas, uz katra stūra klaigā, ka ir patiesi jaunās varas labvēļi, bet slepus cīnās pret to. Cīnās nikni, uz dzīvību un nāvi.

Tagad Šmidhens vairs nešaubījās: Lokarts, angļu diplomātiskās misijas vadītājs Maskavā, arī pieder pie tādiem. Viņš nedara to, kas ietilpst viņa pienākumos, bet organizē bīstamu sazvērestību pret Padomju valsti.

Vai pie viņa nestiepjas arī citu sazvērestību pavedieni, par kurām runāja Dzeržinskis, sūtīdams uzdevumā? Jānis uzdeva sev šādu jautājumu, bet atbildēt uz to neuzdrīkstējās. Cik viegli var kļūdīties! Un tā jau arī nav viņa darīšana. Abi ar draugu viņi tikai izpilda uzdevumu. Un kas par to, ja šo uzdevumu uzticējis pats Dzeržinskis? Vēl jo vairāk — steigties ar secinājumiem nedrīkst. Dzeržinskis vairākkārt par to ir runājis.

Kad ieradīsimies, ziņosim visu, kā bija. Uzklausīs mūs, uzklausīs citus, visu izanalizēs, pretstatīs un pārbaudīs. Izdarīs secinājumus. Mūsu viedokli arī ņems vērā.

Vilciens briesmīgi dārdēja un apstājās katrā stacijā. Ik reizi, uzņemot gaitu, lokomotīve izvirda melnu dūmu mākoni. Tas uz laiku aizsedza skatienam gan mežu, gan debesis. Un tad šķita, ka vagons, riteņiem klaudzot, nebēdnīgi «dejo» uz vietas. Šī sajūta vilka uz snaudu.

Miegainām acīm Šmidhens uzlūkoja vagonā sēdošos. Vilciens tos neiedomājami krata, bet viņi sēž tik cieši piespiedušies cits pie cita, ka pat iemigušajiem nedraud briesmas nokrist. Iemigušajiem? Kādēļ citi tos pietur? Vai tāpat joka pēc? Ar cilvēkiem pieblīvēti visi plaukti. Pat tie, kas paredzēti bagāžai. Cilvēki gul, saliekušies līkumā, palikuši zem galvas saiņus un čemodānus. Bet daudzi taču neiekluva vilcienā! Daudzi palika uz perona! Jo sliktāk viņiem. Tas labi, ka viņi neiekluva vilcienā, jo tie taču bija Lokarta aģenti, kas steidzās viņam palīgā. Neizdosies! Mēs ieradīsimies pirmie un tūlīt dosimies pie Dzeržinska, lai visu pastāstītu.

Briedis pamodināja Šmidhenu, kad līdz Maskavai bija palikuši tikai daži kilometri.

SVARĪGĀ PAKETE LUBJANKĀ

Šmidhens un Briedis izkāpa no vagona un neuzkrītoši atskatījās. Šķita, ka viņiem neviens neseko. Bet ko nozīmē — šķita? Vai drošība ir absolūti garantēta? To neviens nevarēja apgalvot. Viņu darbā vienmēr nepieciešama piesardzība. Sevišķi tagad, kad pakete atradās viņu rokās, kad līdz Lubjankai, līdz Dzeržinskim atlikuši daži soji.

Kādu paketi viņi ved! Uz tās tikai divi vārdi! «Lokarta kungam». Tos viņu zināšanai un viņu klātbūtnē uzrakstīja Kromijs. Kas tajā teikts? Iespējams, ka, vēstuli atvēris, Dzeržinskis sacīs: «Biedri, viss skaidrs. Gatavojieties! Iesim arestēt sazvērestības vadoņus!»

Cik tuvu ir Lubjanka un tomēr tik tālu. Kaut nu neiekristu pēdējā brīdi. Tas būtu muļķīgi.

Bet ja nu pretinieks ar īpašu nodomu iedeva viņiem šo vēstuli? Ņemiet un vediet to, bet mēs pasekosim. Nokļūsim līdz AK, un tad viss kļūs skaidrs. Cik daudz būs ļauna prieka: «Nu, čekisteļu kungi, ko bijāt iedomājušies apmānīt? Kromiju, Reiliju un Lokartu. Tas vēl nav pieredzēts!»

Daudz kas nāk prātā, kad dienas laikā jāiet pa daudzu tūkstošu cilvēku pārpildītajām pilsētas ielām un jānodod Dzeržinskim svarīgs, tik ļoti svarīgs dokuments. Un tas jāizdara tā, lai Lokarta aģenti abus nepamanītu, ja viņi iedomātos sekot.

Čekisti gāja pa klusām ieliņām un caurstaigājamiem pagalmiem. Viņi gāja neuzkrītoši no vienas mājas uz otru, no viena pagalma uz nākamo. Bet ne kopā. Viens gāja pa priekšu, otrs sekoja nelielā attālumā un neizlaida viens otru no acīm.

Trokšņainās un ļaužu pilnās ielas viņi apgāja ar līkumu. Tālāk no kņadas un cilvēku jūras, kurā viegli var iejukt un palikt neievērots jebkurš Lokarta aģents.

Kas to lai zina? Iespējams, ka Maskavā ar to pašu vilcienu ieradies arī Reilijs un tagad kaut kur skraida, dusmās zobus kņadzinādams. Kaut arī čekisteļi, tomēr

izsprukuši no viņa — rūdīta vilka nagiem.

* * *

Tajā pašā dienā Lokartam paredzētā pakete atradās uz Dzeržinska galda. Tās saturs rūpīgi tika analizēts.

Kromija vēstule pārliecināja ĀK vadītājus par to, ka sazvērestības organizatoru tvarstīšanas operācija risinās veiksmīgi. Kromijs, tuvākais Lokarta palīgs Petrogradā, noticējis, ka Šmidhens un Briedis ir Maskavas kontrrevolucionārās latviešu organizācijas pārstāvji, un iesaka angļu diplomātiskās misijas vadītājam izmantot viņus kā visumā uzticamus un noderīgus cilvēkus.

Kromijs ieteica ar Šmidhena palīdzību nodibināt sakarus ar ģenerāli Pūlu, kurš vadīja ziemeļos izcelto sabiedroto karaspēku, un apspriest noteikumus Ziemeļu frontes sektorā izvietoto latviešu apakšvienību pāriešanai ģenerāla pusē.

Dzeržinskis koncentrējās. Viņš vēlreiz pārlasīja šo vietu vēstulē.

—     Biedri Peters, vai mēs nevaram izmantot ideju par latviešu sūtīšanu pie Pūla savās interesēs?

—    Kā papildinājumu mūsu galvenajam plānam?

—     Protams. Lai latvieši tiekas ar Pūlu. Bet mēs iepīsim Šmidhena un Brieža darbībā tādus elementus, kas pārliecinās Lokartu par šī priekšlikuma saprātīgumu. Mēģināsim ar latviešu palīdzību ievilināt sabiedroto karaspēku nomajos, necaurejamos mežos.

Dzeržinskis cieši raudzījās uz Petersu.

—    Atkārtosim Ivana Susaņina varoņdarbu, — noteica Peterss.

—    Tieši tā. Tikai tagad mēs nevaram paļauties uz stipro Krievijas salu. Cerēsim uz varonīgo Sarkano Armiju. Tā mūs nepievils.

BET TAGAD — PIE LOKARTA

1918. gada 10. augustā dienas pirmajā pusē Šmidhens un Briedis stāvēja Jusupova pils priekšā. Tā bija senatnīga savrupmāja, kas celta jau Ivana Bargā laikā. Kā stāsta, vienā no tās pagrabiem Ivans Bargais nogalinājis savu dēlu. Šis traģiskais notikums iemūžināts pazīstamajā Repina gleznā.

Pa Lielo Haritoņjevas šķērsielu viņi gāja gar smalkā ornamentā veidotu žogu un apstājās pie vārtiņiem. Līdz centrālajai ieejai, kas bija labi saskatāma starp ēkas priekšā puduros augošām vecām liepām, bija ne vairāk kā piecdesmit metru. Šeit atradās angļu ģenerālkonsulāts, kura darbinieks oficiāli skaitījās Lokarts.

Kā viņš tos uzņems? Vai ticēs leģendai, kurai noticēja viņa palīgi Kromijs un Reilijs? Pirms tikties ar Lokartu, viss ir jāpārdomā un jāapsver.

Pēdējās dienās, līdzīgi jūras bangām, cits aiz cita uzpeldēja desmitiem jautājumu. Kādēļ nācāt šurp, nevis uz Kromija norādīto adresi? Viltīgais Lokarts to pajautās tūlīt. Bet, ja nejautās, tad noteikti klusībā iedomāsies. Cik gan jautājumu būs par Kromiju, par Reiliju, par Petrogradu un tās iedzīvotāju noskaņojumu, par latviešiem un, beidzot, par viņiem pašiem? Kas viņi tādi, no kurienes ieradušies, kā satikušies ar Kromiju, un par ko ar viņu runājuši? Uz katru jautājumu vajadzēja rast atbildi, lai vajadzības gadījumā to varētu sniegt. Atbildēt tā, lai Lokartam nerastos ne mazākās aizdomas. Jo vairāk būs jautājumu, jo labāk var apdomāt izturēšanos ienaidnieka nometnē un sagatavoties divkaujai ar viņu.

Šmidhens un Briedis vērīgi sekoja tam, kas notika visapkārt. Dažu minūšu laikā konsulāta ēkā iegāja apmēram desmit cilvēku un tikpat daudz iznāca no tās. Vai nav pārāk daudz? Un čekisti nolēma ieiet ēkā no Sarkano vārtu puses pa rezerves ieeju. Tā būs labāk. Jo mazāk liecinieku, jo vairāk izredžu šodien pat nekavējoties nokļūt pie paša Lokarta.

IZVEICĪGAIS OKŠĶERIS

..

MAZLIET NO VĒSTURES

Ziņu par Oktobra revolūciju Anglijas valdības līderi uzņēma ar atklātu niknumu. Ministru kabinetā valdīja satraukums. Galvenās rūpes par to, kā apturēt boļševikus, novirzīja otrajā plānā visas problēmas, kam vēl vakar bija sevišķi svarīga nozīme.

Decembra divdesmitajos datumos Anglijas valdības ēkā, kas atradās Dauningstrītā, steidzīgi ieradās Anglijas pēdējais ģenerālkonsuls Maskavā sers Roberts Hamiltons Brūss Lokarts.

Viņš Krievijā bija pavadījis vairākus gadus, samērā labi iepazinis šo zemi, pilnībā apguvis krievu valodu un pat augstsirdīgi ļāvis krieviem dēvēt sevi par Romānu Romanoviču.

Viņš bija izsaukts pēc premjerministra Loida-Džordža — nikna Padomju Krievijas ienaidnieka personiska norādījuma.

Kara ministrijas kancelejā notika ārkārtēja apspriede. Tajā piedalījās augsti godājami ministru kungi Smutss, Kārsons un Milners, speciālisti krievu jautājumā Rekss Lipers, pulkvedis Birns un, protams, arī Lokarts.

Darba kārtībā jautājums — jāatrod piemērots cilvēks, kuru nosūtīt uz boļševistisko Petrogradu ar ārkārtīgi svarīgu misiju. Kas tā par misiju? Glābt Krievij u. Par to plašak runāt nebija atļauts pat šeit.

Lordi Kārsons un Kerzons, viens otru pārtraucot, pierādīja, ka vispiemērotākā kandidatūra ir Lokarts. Pārējie viņiem piekrita.

Nākamajā dienā izredzētais kandidāts atkal ieradās viņa augstības premjerministra rezidencē Dauningstrītā un Milners veda viņu pie paša Loida-Džordža. Premjers bija pārsteigts, ieraugot druknu, samērā jaunu cilvēku ar platiem pleciem un nedaudz lācīgu gaitu. Viņš atkāpās dažus soļus, lai ar tālredzīgajām acīm pienācīgi aplūkotu to cilvēku, kuram Anglija bija paredzējusi svarīgu lomu cīņā pret Padomju Krieviju.

—    Tātad jūs esat Lokarta kungs? Jūsu ziņojumi pauda tādu briedumu, ka es cerēju ieraudzīt cienījamu kungu ar sirmu bārdu. Bet, lūk, kāds jūs esat!

Loids-Džordžs neskopojās ar komplimentiem. Viņš saprata, ka labs garastāvoklis Lokartam tikai palīdzēs.

Sajā grūtajā brīdī pats dievs tas kungs nezināja, kas Lokartu sagaida tur, Krievijā. Kas attiecas uz LoiduDžordžu, tad arī viņš to, protams, nezināja, jo bija tikai Anglijas premjers.

Pieturot Lokartu zem elkoņa, Loids-Džordžs to ieveda zālē, kur tikai pirms trīsdesmit minūtēm bija beigusies kabineta kārtējā sēde. Premjeram sekoja visi, kuri bija uzaicināti uz apspriedi un kuru gudrībai ticēja valdības galva.

Loids-Džordžs uzklausīja ikvienu viedokli. Pēc tam pievērsa klātesošo uzmanību sev.

—    Visus mūsu lielo neveiksmju vaininiekus Krievijā mēs nosauksim vēlāk, — iesāka premjers. — Neriskējot kļūdīties, šodien varu sacīt, ka liela daļa atbildības par notikušo Krievijā gulstas uz mūsu sūtni. Ietekmīgāka personība šai amatā būtu varējusi aizkavēt krievu revolūcijas uzliesmojumu.

Vēlēdamies pastiprināt teiktā iespaidu, orators turpināja:

—    Savos slēdzienos šajā jautājumā neesmu oriģināls, kungi. Man precīzi zināms, ka tādās pašās domās ir lielākā daļa manas valdības ministru.

Raidījis bultu uz Būkenenu, Loids-Džordžs dedzīgi sāka runāt par haosu Krievijā, par bojāejošo civilizāciju. Par to, ka vēsture nepiedos angļiem, ja Petrogradā nostiprināsies boļševiku vara.

—    Mūsu pienākums ir novērst traģēdiju, — iesaucās premjers. — Līdzās citiem pasākumiem, kas Anglijai

steidzīgi jāveic, jāsūta uz Krieviju cienīgs pārstāvis. Tas jāizdara pēc iespējas ātrāk. Pat nekavējoties.

Savu īso runu viņš nobeidza ar vārdiem:

— Mums, par laimi, nevajadzēs šķiest laiku tāda cilvēka meklēšanai. Viņš mums ir: Lokarts. Šodien viņa vieta ir nevis Londonā, bet Pēterburgā.

1918. gada janvāra sākumā Lokartam oficiāli paziņoja, ka viņš tiek komandēts uz Krieviju ārkārtējās delegācijas priekšgalā, kuras uzdevums ir uzturēt neoficiālas attiecības ar boļševikiem. Šis formulējums, kas tika izteikts angļu diplomātijas garā, bija paredzēts sabiedriskajai domai. Viņam uzticētā īstenā misija tika turēta lielā slepenībā. Patiesībā uz Krieviju viņu sūtīja ne jau ārlietu ministrija. Kā Loida-Džordža slepenās misijas vadītājs Lokarts saņēma sīku instrukciju kara resora speciālajā dienestā. Šeit ar viņu sarunājās ilgi, apspriežot pēdējo sīkumu, bet galvenais — runāja atklāti. Premjerministrs vairāk deva mājienus, turpretim te viss kļuva skaidrs.

Lokartam lika saprast, ka Petrogradā viņš strādās angļu sūtniecībā. Nē, nē, ne jau par diplomātu. Tas tikai ērtības labad. Misijas galvenais mērķis — atklāt spēkus, ko var izmantot cīņai pret boļševikiem, nodibināt sakarus ar šo spēku līderiem, visādi sekmēt viņu konsolidāciju, gatavot viņus apvērsumam. Rīkoties pēc apstākļiem, bet jebkurā gadījumā — enerģiski.

Lokartam ieteica izmantot pārbaudītu paņēmienu: izlikties par jaunās Krievijas draugu, kas vēl tai uzplaukumu un laimi. Apgalvoja, ka līdzīga taktika novērsīs no viņa aizdomas, palīdzēs nodibināt vēlamos sakarus ar iespaidīgiem un vajadzīgiem cilvēkiem. Uzsvēra, lai sakaru iegūšanai naudu nežēlo.

Pēc pāris dienām Lokarts devās ceļā. No Londonas viņa ceļš veda caur Edinburgu uz Kvinsferiju. Pie jūras viņš nokļuva jau krēslā. Šeit Lokartu un viņa pavadoņus sagaidīja jūras resora ierēdņi.

Kad satumsa, pie krasta piestāja laiva. No tās izkāpa cilvēks, kas tālumā izskatījās kā ēna. Tuvumā šī ēna, izrādījās, bija jūras virsnieks. Viņš paziņoja, ka ir laiks doties uz kuģi.

Matroži aši paķēra bagāžu un pa piestātnes pakāpieniem devās uz laivu. Viņiem sekoja Lokarts ar saviem \ cilvēkiem!

Pulksten sešos no rīta viņi jau bija uz tvaikoņa «Yarmuth» klāja. Rītausmā tas devās atklātā jūrā. Skatoties uz Britānijas flotes milzu kreiseriem, kas slējās reidā, Lokarts jūsmoja: «Aiz tādas sienas var justies droši. Tikai vajadzētu pievilkt to tuvāk. Teiksim, līdz Kronštatei.»

Valsts, uz kuru devās Lokarts, pārdzīvoja grūtas dienas. Tikko kā dzimusi, izsalkusi un izpostīta, tā vispirms ierunājās par mieru. Un ne tikai ierunājās, bet uzsāka noteiktu cīņu par kara izbeigšanu ar Vāciju un tās sabiedrotajiem. Ar priekšlikumiem par mieru Padomju Krievija griezās pie Antantes valstīm. Vairākkārt pacietīgi, bet noteikti tā ierosināja izskatīt miera priekšlikumus. Bet Anglijas, Francijas un ASV valdošās aprindas ik reizi tos noraidīja.

Imperiālistiem bija savi plāni. 1917. gada 15. novembrī Parīzes konferencē, kas noritēja stingri konfidenciālos apstākļos, viņi vienojās par intervenci Padomju Krievijā nolūkā gāzt padomju varu. Tāda vienošanās ilgu laiku noteica šo valstu politiku attiecībā uz jauno Krieviju.

Vai Lokarts to zināja?

Sīkumos varbūt nē, bet principā — jā. Viņa misija Krievijā bija viens no šīs politikas posmiem.

Tā iesākās imperiālistisko valstu avantūra pret Padomju Krieviju, valsti, kas bija dzimusi tikai pirms trim mēnešiem.

NEVEIKSMĪGAIS BIZNESMENIS

Ar ko Loidu-Džordžu savaldzināja trīsdesmitgadīgais Roberts Brūss Lokarts? Kādi viņa ziņojumi ar savu erudīciju pārsteidza veco, daudz pieredzējušo politiķi?

Pašķirstīsim dažas lappuses no Lokarta autobiogrāfiskās grāmatas, kas tajā laikā gan vēl nebija uzrakstīta. Tā iznāca 1932. gadā ar nosaukumu «Angļu aģenta atmiņas» (tulkojumā krievu valodā — «Vētra pār Krieviju»). Grāmata palīdzēs atbildēt uz šiem jautājumiem.

Lokarts dzimis 1887. gadā Anstruterē, Skotijas grāfistē Faifā. Kopš bērnības viņš aizrāvās ar romantiku, viņu viegli ietekmēja viss, kas varētu kļūt par impulsu kādam varoņdarbam. Divdesmit gadu vecumā viņš pietiekami izbraukā jās pa Franciju un Vāciju, bet no visiem šiem ceļojumiem neieguva neko vērtīgu un derīgu, izņemot valodu zināšanas.

Jau šajā vecumā viņā skaidri izpaudās neveselīga interese par spirtotiem dzērieniem un sieviešu brunčiem. Vētraini mīlas piedzīvojumi, trokšņainas uzdzīves pavadīja Lokartu visur un vienmēr. Bieži vien sievietes bija par iemeslu tam, ka viņa plāni izjuka.

Kad 1908. gadā no Malajas arhipelāga Anglijā atgriezās viņa tēvocis, lielrūpnieks un kaučuka plantāciju īpašnieks, viņš pamodināja Lokartā interesi par austrumu eksotiku. Viņu vilināja jaunas zemes un piedzīvojumi. Bet, precīzāk izsakoties, Lokarta iztēli bija satraukuši tēvoča brīnumainie stāsti par Austrumu milzīgajām bagātībām. Viņš iedomājās, nē, ticēja, ka pietiek tikai pakustināt pirkstu šajos pasakainajos novados — un bagātības sāks plūst viņa kabatā kā no pārpilnības raga.

Lokarts nolēma papildināt plantatoru rindas un devas uz Austrumiem.

Porldikaonas tuvumā jaunais buržuā ātri piemērojās angļu kolonizatoru parašām un tikumiem. Pavisam drīz sajūsmu par brīnišķīgo klimatu un valdzinošo Malakas līča krastmalu ar jūras viļņu vieglo deju nomainīja kaislība uz «stengu» (viskijs ar sodu) un džinu, kas lielos daudzumos tika izdzerts kaimiņos esošajā Serembanā.

Tamilu kūliju asā smaka viņam kļuva neizturama, toties vilināja augstāko aprindu malajieši, kas dziļi nicināja darbu. Viņu uzskati par dzīvi, riebums pret darba cilvēkiem bija Lokartam pa prātam.

Viņš alka pēč varas un tiecās pēc tās. Tēvoča plantāciju pārvaldnieka stāvoklis viņu vairs neapmierināja. Viņš pieprasīja un arī saņēma pats savu plantāciju kalnu pakājē. Šeit Lokarts bija neierobežots saimnieks. Tas atbilda viņa vēlmēm un garam. Viņš rakstīja: «Šajā raibajā sabiedrībā es pārstāvēju angļu valsti. Es biju tiesību noteicējs. Iespējams, ka ne visi bija apmierināti ar manis pieņemtajiem lēmumiem, bet sūdzības šai sakarā līdz manim nenonāca.»

Nonāca gan, tikai neinteresēja. Iedzimtos viņš uzskatīja par baru un attiecīgi ari izturējās pret viņiem.

Lokarts nodibināja daudzas pazīšanās ar vietējās varas pārstāvjiem, uzturēja draudzīgas attiecības ar sultānu un viņa sievu. Viņš rīkoja dzīres, kurās piedalījās visa vietējā aristokrātija. Lokarts zināja, ko uzaicināt. Tur bija gan sultāns ar sievu, gan visa rajona policijas komisārs — pierādījums viņa — Lokarta varenībai.

Likās, veicas lieliski. Bet arī šeit iejaucās sieviete. Šoreiz — Malajas princese Amai. Viņš savaldzināja ievērojamo skaistuli, ar to izraisīdams viņas vīra, kā arī vietējās augstākās laicīgās un garīgās varas pārstāvju dusmas.

Skandāls aizgāja pat tiktāl, ka policijas komisārs, kas reiz kategoriski ieteica Lokartam izmest Amai no galvas, lai izvairītos no lielām nepatikšanām, nespēja viņam palīdzēt. Pāriešana muhamedāņu ticībā kā galējs solis negarantēja glābiņu no izrēķināšanās. Un Lokarts bija spiests bēgt. Tēvocītis un divi ķīniešu kalpi ietina viņu pledā, iestūma slēgtā ekipāžā un, neļaujot atvadīties no princeses, norādīja vedējam Portdiksonas virzienā.

Lokarts izbrauca no Malajas atvaļinātā kara ārsta Kuka pavadībā. Tas bija sens un uzticams jaunā klaidoņa vecāku draugs. Piekritis pavadīt draugu vieglprātīgo dēlu tālajā ceļojumā, Kuks ar aizkustinošu rūpību gādāja par aizbildināmo, ar sunisku padevību reaģējot uz visām, brīžiem pat neizskaidrojamām Lokarta izdarībām.

Ceļā Lokartam uznāca smaga malārijas lēkme. Japānā, kur viņš bija nolēmis nogaidīt lēkmes beigas, Kuks pirmo reizi nopietni iebilda mīlulim. Saprazdams, ka iespējams izveseļoties tikai mājās, viņš kategoriski pieprasīja turpināt ceļojumu. Lokarts nepadevās. Tad Kuks panāca pieņemšanu pie slavena ārsta. Eskulaps, par kura dziedinātāja spēku klīda leģendas, pieņēma izšķirošu lēmumu un līdz ar to apstiprināja Kuka ieteikumus: tikai steidzama atgriešanās Anglijā var glābt pacienta dzīvību.

Lokarts padevās autoritātes spēkam, bet pie sevis nodomāja: «Šis bestija Kuks neapšaubāmi ir ģeniāls cilvēks. Ja es kļūtu par Anglijas diktatoru, tad ieceltu viņu par lordu palātas līderi.»

Tāds ir Lokarts! Viņu nežēlīgi krata malārija, bet viņš domā par diktatora lauriem: «Ja es kļūtu par Anglijas diktatoru…»

Jaunais buržuā, kurā pārāk agri parādījās pavēlnieka gars, alkas pēc naudas un avantūrām, atkal nokļuva vecāku paspārnē.

Dēla trakulīgā dzīve nedeva mieru ne tēvam, ne mātei. Gadi gāja, bet Lokartam nebija noteiktas profesijas. Literārā darbība, kuru viņš iesāka, neattaisnoja cerības. Lokartam vajadzēja slavu un naudu. Viduvējie sacerējumi nepalīdzēja gūt ne vienu, ne otru.

PĒC LOURENSA LAURIEM

Reiz tēvs pasauca palaidnīgo dēlu un skaidri lika saprast, ka viņa literārā darbība var noderēt tikai par kruķi, nevis aizstāt veselas kājas. Vienīgi noteikta proicsija var garantēt dēlam veiksmīgu karjeru. Tādēļ jākļūst prātīgam un jāiestājas valsts dienestā.

Dēls izlēma citādi. Valsts dienestā viņš nestāsies. Pārāk daudz gadu izniekots, un viņa vecumā sākt ar ierēdni ir bezcerīgi.

Ja nu vienīgi par konsulu, tad viņš laikam neatteiktos.

Kāpēc par konsulu? O, ar savu brīnišķīgo atmiņu, valodu zināšanām un neizsīkstošo enerģiju viņš šeit varētu gūt lielus panākumus. Kas par to, ja vajadzēs interesēties nevis par eksotiku, bet par politiku, ne par laivām izpriecu braucieniem, bet par drednautiem ar dažādām šaujamām ierīcēm. Vai mazums lietu, par ko vēl vajadzēs interesēties. Tieši tas arī aizrāva Lokartu. Te nu varēja parādīt savas spējas. Pirmie Lourensa panākumi, par kuriem viņš uzzināja no tēvoča draugiem, nedeva viņam mieru, žilbināja acis.

Ar vectēva drauga — ievērojama valsts darbinieka Džona Morleja palīdzību Lokartu iekārtoja Ārlietu ministrijas konsulu nodaļā.

Šeit viņš ātri apguva mākslu kalpot. Pareizāk sakot, uzkalpoties. Viņam glaimoja jau tas vien, ka viņa ministrijai ir izteikti aristokrātiskas privilēģijas salīdzi-' nājumā ar citām «plebeju» ministrijām.

Reiz Lokarts izpildīja kādu uzdevumu. Viņa sastādītos dokumentus priekšniecība atzina par pareiziem, pagodinot autoru ar uzslavām. «Es pirmo reizi sajutu valsts pulsu. Es sajutu, ko nozīmē varenība, un iepazinu pats sevi,» šai sakarā rakstīja Lokarts.

Viņš tiecās pēc slavas un varas. Ar nepacietību gaidīja norīkojumu uz ārzemēm, cerot, ka reizē ar to sāksies viņa ceļš augšup. Un sagaidīja.

1911. gada beigās Krievijas valdība, atbildot uz Anglijas valdības pieprasījumu, paziņoja, ka piekrīt Lokarta kandidatūrai vicekonsula amatam Maskavā. Drīz pēc jaunā gada viņš izbrauca uz Krieviju.

Divus gadus viņš pacietīgi un cītīgi gatavojās aktīvai sadarbībai ar speciāliem dienestiem, pētīja apstākļus, nodibināja daudzas pazīšanās, ieguva uzticību, aprada. Bet galvenais — gaidīja piemērotu brīdi. Tas radās, sākoties pirmajam pasaules karam.

Lokarts izvērsa rosīgu darbību, strādādams divās frontēs: gan pret ienaidnieku — Vāciju, gan pret Anglijas sabiedroto — Krieviju.

1915. gadā viens no viņa labākajiem aģentiem teātra darbinieks Mihails Likiardopulo (ar iesauku Liki), uzdevies par grieķu tabakas tirgotāju, veica bīstamus braucienus uz Vāciju un ieguva daudz vērtīgu ziņu.

Lokarts bieži izmantoja Liki arī Krievijā. Un ne velti. Liki bija ne tikai teātra kalpotājs. Viņš bija baleta recenzents vienā no populārākajām Maskavas avīzēm un arī tulkotājs. Viņa tulkojumā Krievija iepazinās ar Herberta Velsa, Roberta Rosa, Grenvila Bārkera, Gordona Krega darbiem. Viņš personiski pazina ievērojamus literātus un dižojās ar to. Literātu, mākslinieku un aktieru aprindās Liki pazina vecs un jauns. Cilvēkam, kuram bija viņa rekomendācija, viesmīlīgi vērās privileģētu salonu un bagātu savrupmāju durvis. To visu veikli izmantoja Lokarts.

Likiardopulo ieveda angļu izlūku literātu, žurnālistu un mākslinieku aprindās. «Šie vakari,» atzina pats Lokarts, «kuros risinājās arī sarunas par politiku, radīja viņā interesi ne tikai par daudziem ārpolitikas jautājumiem, bet arī par «trauksmainajiem strāvojumiem krievu fabriku proletariāta vidū».»

Lokarta centība darbā nevarēja palikt neievērota. Divdesmit septiņu gadu vecumā viņam uzticēja amatu, kas, kā viņš pats izteicās, drīz vien kļuva par vienu no visatbildīgākajiem ārzemēs.

Kāds bija šis amats? Lokartam nepatika par to runāt. Bet mēs pasekosim viņa turpmākajai darbībai un līdz ar to atklāsim arī šo noslēpumu. Drīz pēc mistiskās iecelšanas — pirmo reizi pēc trīs gadu ilgas uzturēšanās Maskavā — viņu uzaicināja uz Petrogradu angļu vēstnieks Krievijā Būkenens. Agrāk to neuzskatīja par nepieciešamu, jo Lokartu nepazina. Bet tagad viņu ievēroja.

Kad jauno diplomātu ieveda kancelejā un iepazīstināja ar līdzstrādniekiem, viņš pievērsa uzmanību..« kā jūs domājat, kam? Dosim vārdu Lokartam pašam: «Mans pirmais iespaids bija tāds, it kā es būtu nokļuvis Telegrāfa aģentūras birojā, kas pilns ar spiegu skolas audzēkņiem.»

Mēdz teikt: «Kas kuram sāp, par to tas arī runā.» Vai gan varēja būt cits viedoklis cilvēkam, kas bija ieradies, lai atskaitītos vēstniekam par līdzīgu darbību?

Sarunas gaitā, kas ilga veselu stundu, Lokarts ziņoja vēstniekam par sava «diplomātiskā» darba rezultātiem. Viņš runāja par to, ka krieviem ir maz kara materiālu rezervju, nedroša aizmugure, pastiprinās pretkara propaganda pagrīdē, aug visu iedzīvotāju slāņu neapmierinātība ar valdību. Lokarts minēja konkrētus faktus, nosauca uzvārdus. No kādiem avotiem viņš bija ieguvis tik sīku un daudzpusīgu izlūku informāciju?

Viņš pats zināmā mērā atbildēja uz šo jautājumu.

«Mans pieticīgais stāvoklis deva man iespēju tikties ar cilvēkiem, ar kuriem nevarēja uzturēt sakarus pats vēstnieks un viņa tuvākie līdzstrādnieki. Es varēju iegūt ziņas, kas viņam bija ārkārtīgi vērtīgas…»

«Tikties ar cilvēkiem …» Ja mēs precizējam, tad šie cilvēki bija Lokarta aģenti. Runājot par vienu no viņiem — Maskavas pilsētas galvu un bijušo Valsts domes vicepriekšsēdētāju Mihailu Celnokovu —, Lokarts neviļus atmaskoja sevi.

«Lai gan Celnokovs bija vairāk nekā divdesmit gadus vecāks par mani, mēs kļuvām intīmi draugi.» Lai pareizi saprastu, ko nozīmēja «intīmi draugi», pilnībā jācitē Lokarta atzīšanās. Izlasiet to, iedziļinieties būtībā — un secinājums radīsies pats no sevis.

«No viņa es ieguvu slepenās rezolūcijas, kuras bija pieņēmusi Maskavas pilsētas dome, kā ari Zemstes savienība, ko vadīja Ļvovs un Pilsētu savienība, kurā viņš bija viens no vadītājiem. Viņš mani apgādāja arī ar kadetu partijas slepeno lēmumu norakstiem un pat ar tādiem dokumentiem kā Rodzjanko vēstule Ministru padomes priekšsēdētājam. Par tiem es pirmais paziņoju vēstniecībai. Sie mazie panākumi radīja man sevišķi izveicīga okšķera reputāciju. Mani sakari deva iespēju pakalpot pat kara ministrijai.» Izveicīgs okšķeris — tā ir Lokarta atzīšanās. Viņš panāca to, pēc kā bija centies. Izveicīgais okšķeris lika vērst uz sevi ne tikai Būkenena, bet arī augsti stāvošu personu uzmanību pašā Anglijā.

Pagāja mēneši. Lokarts pilnveidojās spiega profesijā. Viņa dzīvoklis pārvērtās par salonu, kura durvis atvērtas ievērojamiem viesiem. Rīkotajos vakaros vilki ganījās kopā ar mierīgām, bet pļāpīgām aitiņām. Pirmos pārstāvēja angļu militārie izlūki, otros — personas, kas ieņēma ievērojamus amatus un sabiedrisko stāvokli: Kremļa komandants, gubernators, pilsētas priekšnieks, ģeneralitātes pārstāvji, kas ne vienmēr pūta vienā stabulē ar valdību, kā arī bagāti Maskavas tirgotāji, mākslinieki, rakstnieki, politiskie darbinieki.

Pēc Lokarta atzinuma, šie sakari ar sabiedrības dažādiem slāņiem viņam bija ārkārtīgi vērtīgi, jo tie bija bagātīgs informācijas avots.

1915. gada beigās angļu vēstnieks paziņoja Lokartam, ka ārlietu ministrija, izsakot atzinību par nopelniem, atstāj viņu ģenerālkonsulāta priekšgalā atsauktā Beileja vietā līdz kara darbības izbeigšanai.

Tieši šeit pilnībā uzplauka Lokarta spiega talants. Darba lauks kļuva neizmērojami plašāks: te viņš pats bija saimnieks. Ja gribēja, palielināja izdevumus izlūku darbībai. Turklāt tā, ka pats bija pārsteigts. «Man nācās iztērēt pieņemšanām ievērojami vairāk nekā Beilejam, bet mana alga un speciālās summas, kas man tika atvēlētas, palika nemainīgas.»

Viņš pārcentās: deva daudz, bet ieguva maz. Taču mīlēja ne tikai slavu, bet ari naudu. Daudz naudas. Pie sevis viņš domāja: ja tā būs arī tālāk, metīšu visu pie malas un aizbraukšu. Bet nekur neaizbrauca, jo saprata: ja atnāks slava, būs arī nauda. Vajag nogaidīt, paciesties. Un viņš strādāja. «1915. gada pēdējās nedēļās man nācās pastiprināti darboties politikas jomā,» vēlāk atzīsies Lokarts.

Šajā laikā Krievijā ieradās angļu izlūkošanas nodaļas vadītājs Semjuels Hors. Viņš bija piekomandēts caram par padomnieku, bet darbojās Lokarta tuvumā. Ievērojot to, ka armijas aprindās uzskatīja, ka Hors ir pārāk maz sagatavots, lai izpildītu speciālo orgānu darbu, tad var domāt, ka viņš ieradās pie Lokarta stažēties. Kāda uzticībai

Lūk, kādu raksturojumu Lokarts sniedz savam ievērojamajam māceklim. «Viņš apgrozījās visdažādākajos iedzīvotāju slāņos, vāca informāciju no visiem iespējamajiem avotiem un labāk par visiem pārējiem izlūkošanas dienesta virsniekiem prata atšķirt patiesības graudu no baumu pelavām.»

Labāk par citiem. Cik daudz šo citu bija ap Lokartu? Viņš tos vadīja, virzīja, saņēma no viņiem informāciju. Bet Lokarts nebija no tiem, kuri apmierināsies ar sasniegto. Viņam vienmēr likās par maz. Un viņš iesaisliļ.i spiegošanas darbā savu sievu austrālieti Terneri.

«. . . Manai sievai toreiz izdevās sadabūt kādu visai svarīgu politisku dokumentu,» anglis vaļsirdīgi atzinās. Kādā veidā? Viņa kļuva ārkārtīgi cienījama un ievērojama franču profesora mīļākā. Bet tas Lokartu nemulsināja. Viņš darbojās pēc principa: mērķa sasniegšanai visi līdzekļi ir labi.

1916. gada februāri — viena mēneša laikā Lokartu divas reizes izsauca uz Petrogradu. Atcerieties, pirmo trīs Maskavā pavadīto gadu laikā — tikai vienu reizi. Kā pieaugušas izredzes!

Kad Petrogradā angļu vēstniecībā tika nodibināta angļu propagandas dienesta nodaļa — ēstgriba rodas ēdot—, par vienas apakšnodaļas vadītāju tika iecelts Lokarts. Tai vajadzēja darboties Maskavā. Par savu galveno palīgu viņš tūdaļ iecēla mums jau pazīstamo Liki, veiklu un manīgu aģentu.

Lokarta aģentūras tīkls auga. Uz Londonu plūda informācijas straume, sīki jo sīki ziņojumi. Tie paši, kas savaldzināja Loidu-Džordžu ar savu briedumu.

Un tikai kārtējais mīlas piedzīvojums, kas draudēja beigties ar skandālu, bija par iemeslu Lokarta atsaukšanai no Maskavas revolūcijas priekšvakarā. Viņu atsauca, bet izlikās, ka nekas nebūtu noticis. Ģenerālkonsulam vienkārši jāuzlabo iedragātā veselība, jāuzkrāj spēki.

Jā, Lokarta nopelni bija acīm redzami. Un galvenais — tāds cilvēks vēl varēja noderēt. Brieda notikumi. Paredzējumi bija pamatoti.

IZVEICĪGAIS OKŠĶERIS DARBOJAS

Revolucionārajā Petrogradā Lokarts apmetās lielā, elegantā dzīvoklī Ņevas krastmalā, iepretī Petropavlovskas cietoksnim, netālu no Anglijas vēstniecības ēkas. Pie savas saimniecības organizēšanas viņš ķērās nekavējoties un pamatīgi, ar aprēķinu — uz ilgu palikšanu. Izmantojot to, ka krievu buržuāzija bija gatava nodot savu īpašumu jebkuram ārzemniekam, kas tikai ieņem oficiālu amatu, viņš par smiekla naudu nopirka lielisku vīna pagrabu.

Sākums nebija slikts. Bet «speciālā misija» prasīja cita rakstura rezultātus. Lokarts to saprata un steidzās, nezaudēdams nevienu dienu. Izmantojot savas «oficiālās pilnvaras», viņš izvērsa drudžainu darbību, stādamies tiešā kontaktā ar Padomju Krievijas valsts darbiniekiem un tautas komisāriem. Tiekoties viņš tos vērīgi pētīja. Ar īstu profesionālismu atklāja cilvēku vājās puses. Apsvēra, no kura jāturas tālāk, kuram var tuvoties un kurš var būt noderīgs. Un atrada: Trocki.

Viņi satikās gandrīz katru dienu. Speciālās misijas vadītājs izvilināja no Trocka plašu informāciju par to, kā noris sarunas ar vāciešiem, par stāvokli valstī un frontēs.

Patiesību sakot, izvilināja — tas nav īstais vārds. Trockis labprāt izpļāpāja visu, ko zināja, it kā tas nebūtu nekāds noslēpums.

Lokarts izmantoja Trocka aizbildniecību. Trockis bija parakstījis angļu izlūka caurlaidi. Tas nodrošināja

Lokartam neierobežotu pārvietošanās brīvību un iespēju apmeklēt aizliegtās joslas.

Krievija noasiņoja. Vienīgais glābiņš bija miers ar Vāciju. To vajadzēja panākt par jebkuru cenu. Šo vienīgo pareizo ceļu norādīja Ļeņins. Viņa ģēnijs. Ļeņins pašaizliedzīgi cīnījās par mieru.

Trockis tajā pašā laikā līda vai no ādas laukā, lai izjauktu miera līguma noslēgšanu.

Smoļnijā viņš pieņēma Lokartu. Apzvērēja, ka viņa viedoklis jautājumā par mieru paliek nemainīgs. Verdziski zemodamies Lokarta priekšā, viņš centās izdibināt, vai nav izmaiņu Anglijas politikā.

Angļu diplomāts un izlūks, saņēmis kārtējo visslepenākās informācijas devu, steidzās mierināt savu augsti stāvošo partneri. Atsaucoties uz Anglijas valdības oficiālajām telegrammām, kuras viņš pats esot atšifrējis, Lokarts apgalvoja:

— Palīdzība no angļu puses neapšaubāmi būs. Viņi to sniegs pretēji jaunās Krievijas vadītāju gribai.

Anglijas valdība, ne mirkli nešaubīdamās, uzskatīja intervenci par palīdzības sniegšanu.

Ta divas draudīgas figūras, Trockis un Lokarts, vaiga sviedros gatavoja triecienu mugurā Padomju republikai.

ĀRZEMNIEKI AKTIVIZĒJAS

Lokarts pieķērās Trockim kā nenovērtējamai dārgumu krātuvei. Trockis ne mazāk cerēja uz Lokartu. Visādi to sargāja un apgādāja. Centās turēt savā tuvumā, bažījās, ka Lokarts nenokļūst citās rokās. Vai tādu drīkst zaudēt?

Padomju valdībai pārceļoties uz Maskavu, Petrogradu nācās atstāt arī Lokartam. Viņš to izdarīja ar Trocka gādību. Abi brauca vienā vilcienā. Trockis uzskatīja par pagodinājumu atrasties blakus angļu izlūkam. Viņš Lokartu bagātīgi cienāja speciālā bufetē. Kāpostu zupa treknā gaļas buljonā, teļa gaļas sitenis ar ceptiem kartupeļiem. Milzīgas tortes kā kāzās. Vīns plūda straumēm. Turpat līdzās staigāja izsalkuši bērni. Viņi drūzmējās zem vagona logiem un kāri

Ieelpoja smaržas, no kurām reiba galva. Bērniem acu priekšā rādījās maizes rieciens kā lielākā laime, kā sapnis. Bet kāda gan kungiem daļa par izsalkušiem bērniem!

Maskavā Lokartu un viņa cienījamos kolēģus gaidīja divi automobiļi. Par to bija parūpējies Trockis. Kad visi bija iekāpuši automobiļos, izrādījās, ka Trockim tur nav vietas. Viņš verdziskā padevībā bija ar mieru uzgaidīt stacijā. Lai tikai Lokarta kungam būtu labi.

Angļu izlūks jau laiskojās pirmklasīgas viesnīcas lepnā numura smaržīgajos palagos, kad Trockis vēl tikai kāpa mašīnā, kas beidzot bija atbraukusi pēc viņa.

Jaunajā galvaspilsētā Lokarta darbība kļuva vēl vētraināka, un tieši šeit viņš pirmo reizi sāka šaubīties par Trocki, par viņa visvarenību. Domās Lokarts sāka izvērtēt, ko panāks kopā ar viņu, ko — bez viņa. Vai Trockim izdosies izprovocēt Krievijas un Vācijas sadursmi? Bet Trockis sita ar dūri pa krūtīm un zvērēja, ka izdosies. Šis Trockis tomēr ir šausmīgs histēriķis un demagogs. Solīja vienā laidā, ka nepieļaus miera līguma noslēgšanu ar Vāciju. Kas iznāca patiesībā? Krievija miera līgumu noslēdza. Kretīns, nekas vairāk. Un tomēr … nevar nemaz ar viņu nerēķināties. Neskatoties uz visu to, viņš ir drosmīga persona. Ja padomā, neklausīja vis Ļeņinu, nepiekrita tā direktīvai. Kā padomju miera delegācijas vadītājs viņš paziņoja vāciešiem Brestļitovskā: «Padomes atsakās parakstīt miera līgumu uz Vācijas izvirzītajiem noteikumiem. Padomes pārtrauc karu ar Vāciju un demobilizē savu armiju.» Ne katrs ir spējīgs mest izaicinājumu pašam Ļeņinam, bet Trockis to izdarīja. Boļševiki šo soli novērtēja kā nodevību. Šāda nodevība mums ir izdevīga.

Lokarts iegrima pārdomas. Uz Ļeņina fona Trockis atgādināja blusu milža priekšā. Anglis to jau sen bija secinājis, bet nezin kāpēc turpināja cerēt uz Trocki, pārvērtēdams viņa iespējas. Tagad viss skaidrs. Jāmaina taktiskā līnija. Jāuzbrūk Krievijai ar militāro intervenci. Jāsaceļ pret padomēm mūsu piekritēji zemes iekšienē. Un… nenoniecināt Trocka pakalpojumus. Kas viss nevar gadīties, Tāds cilvēks ir spējīgs uz ga

lējībām, un tas ir loti svarīgi. Vēl pilnīgāk jāizmanto Trocka vājība — neierobežotā godkāre.

Un Lokarts izmantoja. Kad, vienojies ar saviem amerikāņu un franču partneriem, viņš nolēma nosūtīt uz Sibīriju izlūku grupu, Trockis palīdzēja: apgādāja angļu izlūku Hiksu un amerikāņu izlūku kapteini Vebsteru ar ieteikuma vēstulēm vietējām padomēm Sibīrijā. Padomēm bija jāsniedz šo vēstuju uzrādītājiem visāda veida atbalsts un jāgarantē viņiem pārvietošanās brīvība.

Sešas nedējas šie izlūki braukāja pa Sibīrijas plašumiem un sūtīja savām vēstniecībām telegrammu straumes ar izlūku ziņām.

Lokarts savukārt sakārtoja šos ziņojumus angļu kara resoram pieņemamā formā, personiski tos šifrēja un pārsūtīja uz Londonu.

Šī ceļojuma laikā angļu izlūki pirmo reizi mēģināja piekukuļot čehu karaspēka komandējošo sastāvu, iegūt tā piekrišanu aktīvai čehoslovaku korpusa izmantošanai cīņā pret padomju varu.

Tai pašā laikā Trockis pēc savas iniciatīvas izteica Lokartam dažus ierosinājumus. Lai angļu valdība atsūta grupu jūras virsnieku, kas piedalītos krievu flotes reorganizācijā, un speciālistu dzelzceļa kustības jautājumos. Angļu izlūkiem atklājās jaunas pozīcijas.

Lokarts ātri uztvēra Trocka priekšlikumu un nekavējoties šifrēti ziņoja par to uz Londonu.

Lai gan telegrāfa darbs bija neritmisks, Londonā darīja visu iespējamo, lai ātrāk atbildētu Lokartam. Saņemtajā šifrētajā atbildē bija teikts: «Jūsu telegrammu, kurā bija izklāstīts Trocka priekšlikums norīkot angļu konsultantus tehniskajos un flotes jautājumos, saņēmām. Šīs ziņas mums ir ļoti patīkamas. Ja Jums tiešām izdosies piedabūt Trocki darboties pretī Vācijas iespaidam, Jūs izpelnīsieties ne tikai Jūsu tēvzemes, bet arī visas cilvēces pateicību.»

Londonas varasvīri runāja visas cilvēces vārdā. Viņi riskēja atdzīvināt ideju par pasaules kundzību, aizmirsuši vēstures mācību.

Tomēr šiem plāniem nebija lemts piepildīties. Flotes konsultanti neatbrauca. Padomju Krievijas dzelzceļa transporta priekšgalā nenostājās anglis: viņam lika aizvākties. Neskatoties uz visu, Lokarta mašīna

uzņēma ātrumu. Viņš arvien biežāk tikās ar franču un amerikāņu diplomātiem.

Maija pirmajā pusē Maskavā no Vologdas ieradās amerikāņu vēstnieks. Sākās nepārtrauktas tikšanās ar Lokartu. Viss liecināja, ka ap šo figūru sākusies aizdomīga rosība. Lokarta persona kļuva odioza. Pieauga Lokarta izlūkošanas dienesta priekšnieka Boisa aktivitāte. Izlūkošanas dienests saņēma papildinājumu. Londona atsūtīja Sidneju Reiliju. Pats Lokarts uzskatīja viņu par angļu pretizlūkošanas dienesta zvaigzni, kas ieguvis pasaules slavu kā paraugspiegs. Vologdā aktivizējās franču vēstnieks Nūlanss. Ap Lokarta dzīvokli riņķoja ģenerāļu Aļeksejeva, Korņilova un Deņikina pilnvarotie. Kā viens aizgāja, tā otrs jau klauvēja pie durvīm. Otrais vēl nebija paspējis atstāt dzīvokli, kad lievenim tuvojās trešais. Katrs piedāvāja savus pakalpojumus. Visiem viens princips — labāk iegūt kaut ko nekā palikt pilnīgi bešā.

Visas šīs tikšanās un sarunas tika turētas dziļā slepenībā, bet ārējās, dažkārt tikko manāmās pazīmes liecināja, ka Lokarts un viņa franču un amerikāņu draugi gatavo kaut ko nopietnu.

Sajā laikā čekisti, atklādami daudzas iekšējās kontrrevolūcijas sazvērestības, sāka ievērot, ka to dalībnieku ceļi ved uz angļu, amerikāņu un franču vēstniecībām. Nereti aiz iespaidīgo savrupmāju masīvajām durvīm pazuda sazvērestības dalībnieku noziedzīgās darbības pavediens. Ārvalstu diplomātisko pārstāvniecību slieksnim pārkāpt nedrīkstēja: šeit valdīja eksteritorialitātes likums.

Čekistu rokās bija pietiekami daudz netiešu pierādījumu tam, ka Anglijas, Francijas un ASV diplomātiskās pārstāvniecības ir kontrrevolucionāro organizāciju štāba mītnes. Bet tobrīd čekisti vēl nezināja, ka Lokarts kļuvis par iekšējās un ārējās kontrrevolūcijas centrālo figūru, ka viņš auž bīstamas, pret Padomju republiku vērstas sazvērestības tīklu.

Kontrrevolūcijas acīs Lokarts kļuva par spēku un cerību. Pat Kerenskis, šis revolūcijas niknākais ienaidnieks, kuram vēl vakar šķita, ka viņš ir visspēcīgs Krievijas valsts valdnieks, tajās dienās nolēma meklēt glābiņu no tautas dusmām pie Lokarta.

Maz Ir to, kas zina, kā Kerenskim izdevās izvairīties no vēstures tiesas. Kad Kerenskis piedzīvoja politisku bankrotu un Oktobra revolūcija bija viņu aizmēzusi, viņš nesaņēma sodu par saviem smagajiem noziegumiem. Pārģērbies sieviešu drānās, viņš amerikāņu vēstniecības mašīnā ar amerikāņu karodziņu bēga no galvaspilsētas uz Ziemeļu frontes rajonu. Tur nodevējs cerēja sacelt armiju pret revolūciju. Neizdevās. Bija nepieciešamas tikai dažas dienas, lai likvidētu Kerenska un Krasnova dumpi.

Pēc tam kad Sarkanās gvardes vienības ieņēma Gatčinu, Kerenskis bēga uz Donu pie atamana Kaļedina. Viņam bēgšanā bija pamatīga pieredze. Inkognito nokļuvis Maskavā, Kerenskis nojauta, ka atmaksa ir nenovēršama. Kā glābt savu ādu? Te viņš atcerējās visvareno Lokartu, labo Romānu Romanoviču. Steigšus jādodas pie viņa. Bet ceļā var pazīt un notvert. Nē, Kerenskis pats neies, neriskēs. Pie Lokarta, pēc Kerenska žēlabaina lūguma devās esers Fabrikants. Bet arī tam bija žēl savas noziedzīgās galvas. Bijušais Pagaidu valdības vadītāja sirdsdraugs bija sevi pietiekami sakompromitējis. Pēc Kerenska padoma viņš nodzina savus tradicionālās ūsas un bārdu, ko Lokarts labi atcerējās, un «kails» nostājās Lokarta priekšā.

—    Es jūs nepazīstu, — kategoriski paziņoja anglis, domādams, ka viņu provocē.

—     Mīļais Roman Romanovič, paskatieties uzmanīgāk, — lūdzās Fabrikants, piesedzot ar roku muti un zodu, kas bija izmainījušies līdz nepazīšanai.

Pēc sejas augšdaļas Lokarts sazīmēja Fabrikantu, atvainojās un lūdza sīki izstāstīt par Aleksandru Kerenski, «šo krievu lielmocekli».

Izdzirdis, ka Kerenskis jebkurā mirklī var nokļūt boļševiku rokās un tikt nošauts, ka viņš — Romāns Romanovičs ir vienīgais cilvēks, kas spēj veikt brīnumus, ka neviens cits Aleksandru Kerenski vairs nespēj glābt, Lokarts iesaucās:

—    Es labprāt darīšu visu, lai glābtu nelaimīgā Kerenska dzīvību.

Fabrikanta lūgums viņam glaimoja, kutināja slimīgo patmīlību… «Vai šis nav gadījums, kad ir izdevība pārbaudīt, ko vērts ir Romāns Romanovičs?» domāja Lokarts.

Viņš cēli paņēma Fabrikanta atnesto tīro serbu pasi, izpildīja to, vizēja, uzlika dienesta zīmogu un atdeva, sacīdams:

— Mani vislabākie novēlējumi Aleksandram Fjodorovičam. Cerēsim, ka viņa valstiskā gudrība nelaimīgajai Krievijai vēl noderēs.

Tajā pašā vakarā, pārģērbies par serbu kareivi, Kerenskis kopā ar serbu kareivju grupu, kas devās uz dzimteni, aizbrauca uz Murmansku, bet no turienes uz ārzemēm.

Tā ar Lokarta palīdzību aizbēga valsts noziedznieks, kam bija jāatbild par savām ļaundarībām vēstures revolucionārajai tiesai.

Bet Lokarts šajā laikā domāja: «Kas zina, varbūt rīt Kerenskis atgriezīsies Maskavā kā Krievijas premjerministrs. Jābūt tālredzīgai politikai.»

SŪTŅU SAZVĒRESTĪBA

25. maija vakarā franču sūtniecības kara atašejs ģenerālis Laverns paziņoja Lokartam, ka Frensiss un Nūlanss pieņem viņa priekšlikumu par nepieciešamību izstrādāt kopēju sadarbību pret Padomju Krieviju. Amerikāņu un franču sūtņi lūdza pasacīt, ka, pēc viņu domām, visizdevīgākā vieta šī jautājuma apspriešanai ir Vologda.

Lokartam nekas cits neatlika kā apspiest patmīlību un doties pie tiem, ko viņš uzskatīja par jaunākajiem partneriem šajā operācijā, kuras sagatavošana ritēja pilnā sparā.

Lokarts nekavējoties izbrauca uz Vologdu. Pirmajā vizitē viņš ieradās pie Nūlansa. Tur bija savs aprēķins. Nūlanss bija sarežģīta rakstura cilvēks. No vienas puses — pieklājības iemiesojums, no otras — aprēķinātājs, profesionāls politiķis un egoists. Ar viņu sarunāties un tātad arī vienoties bija grūtāk.

Citāds bija Frensiss. Viņa zināšanas krievu politikā līdzinājās nullei. Cienījamais Frensiss nespēja atšķirt kreiso sociālistu revolucionāru no kartupeļa. Viņš arī nemaz necentās izlikties gudrāks, nekā ir, kā to darīja Nūlanss. Skaidrs, ka ar šo astoņdesmitgadīgo baņķieri no Senluias, kas pirmo reizi devies uz ārzemēm, ar šo veco bērnu Lokarts ātrāk atradīs kopēju valodu.

Franču vēstnieks sagaidīja Lokartu laipni, bet vērsa uzmanību uz to, ka laiks negaida. Viņi apmainījās uzskatiem par pretpadomju militārās intervences apjomu un termiņiem.

— Lai noturētu vācu karaspēku Krievijā, franču ģenerālštābs uzskata par nepieciešamu sākt diversiju austrumos, — noteikti paziņoja Nūlanss. Tāds francūža kategoriskums mazliet iedragāja Lokarta pašpaļāvību. «Vai tikai viņš nepretendē uz pirmās vijoles vietu Krievijas jautājumos?» viņš nodomāja. Lokartu ļoti kaitināja šis uzpūtīgais Nūlanss. Viņš vienmēr var pateikt kaut ko negaidītu un, galvenais, nepatīkamu.

Nūlanss tālāk uzsvēra, ka ir nonācis pie stingras pārliecības: jādarbojas solidāri. Domstarpības sabiedroto vidū ir galvenais iemesls tam, ka notikumi frontē un Krievijā nerisinās tā, kā būtu vēlams.

«Atradies Kolumbs,» žultaini nodomāja Lokarts. «Es jau sen esmu uz to pastāvējis. Bet tagad Nūlanss atkārto ābeces patiesības un visu pasniedz kā savu atklājumu.»

Lokarts nekad nebija bijis intervences pretinieks. Viņš tikai nevēlējās steigties, jo cerēja uz Trocki. Vai tagad būtu jāiebilst, kad pilnā balsī ierunājies Nūlanss, kad sākusi zust ticība Trockim?

Uzskatu vienotība tika sasniegta samērā viegli. Lokarts neizteica savu īpašo viedokli jautājumā par intervenci un neuzsvēra arī to, ka Nūlansa kungs nav oriģināls. Kāpēc kaitināt pašpārliecināto francūzi? Labi jau tas vien, ka viņš dedzīgi atbalsta Lokarta plānu.

Tagad varēja doties arī pie Frensisa. «Vecais bērns», ērti iekārtojies vietējā klubā, ar atplestām rokām sagaidīja savus partnerus. Viņi apmainījās domām, paēda vakariņas un sāka spēlēt pokeru. Pokers bija gan tradīcija, gan arī viltīgs paņēmiens. Ikvienā gadījumā varēja pateikt, ka sapulcējušies uz kāršu spēli.

Šodien, tāpat kā vienmēr, Frennss spēlēja profesionāli un pilnīgi apspēlēja partnerus. Viņi šķīrās pēc pusnakts. Galveno apspriedi nolēma sasaukt tās pašas dienas pēcpusdienā.

Pokera rezultāti politiskas domstarpības neizraisīja.

Kad saule sasniedza zenītu, klusā provinciālā Krievijas pilsētiņā sākās triju lielvalstu — Anglijas, Francijas un ASV diplomātu apspriede.

Apspriedes priekšsēdētājs, kā jau gados vecākais, bija Frensiss. Faktiski sēdi vadīja Nūlanss, bet stāvokļa noteicējs bija Lokarts, kas šeit spēlēja angļu vēstnieka lomu. Viņi bija sapulcējušies, lai izstrādātu Padomju valsts iznīcināšanas plānu.

Lokarts ziņoja par stāvokli valstī, kurā viņi atradās kā diplomātiskie pārstāvji, kam nebija nekādu tiesību iejaukties tās iekšējās lietās. Viņam šajā jautājumā nebija nemaz tik daudz zināšanu, taču viņš uz tām pretendēja, tādēļ runāja augstprātīgi un pašapmierināti.

—    Kopš janvāra es turu savas rokas uz Krievijas pulsa, — Lokarts kategoriski paziņoja. — Ģenerāļu Aļeksejeva, Korņilova un Deņikina politiskie aģenti uztur ar mani pastāvīgu kontaktu un nodrošina ar plašu informāciju par stāvokli valstī. Viņi ir pateicīgi sabiedrotajiem par ieročiem un naudu, tomēr nespēs izrēķināties ar boļševikiem bez mūsu aktīvas iejaukšanās. Jā gan, kungi. Tā tas ir. Uzdrošinos apgalvot, ka neviens tik labi nepazīst boļševikus kā es. Boļševiki nav šādi tādi salašņas, kurus var izklīdināt ar dažām kartečas zalvēm. Mēs izdarīsim kļūdu, ja neņemsim to vērā, izstrādājot operācijas plānu. Tieši tāpēc, kungi, sabiedrotie tikai iegūs, ja operācija notiks ar boļševiku piekrišanu. Mums šī piekrišana jāpanāk gan ar taisnību, gan ar meliem, tad mēs varēsim novērst nevajadzīgu asins izliešanu no mūsu puses. Tai pašā laikā, kad sabiedroto karaspēks būs Maskavā, mēs padomēm nodiktēsim savu gribu. Kā krievi saka: «Vilki būs paēduši un avis dzīvas.»

Nūlanss neizturēja.

—   Sliktākajā gadījumā mums jāizceļ karaspēks Arhangeļskā arī pret boļševiku gribu.

Viņam neiebilda. Lokarts uzskatīja par vajadzīgu precizēt:

—    Jebkurā no abiem variantiem mūsu desantam jābūt iespaidīgam. Spēcīga impulsa trūkums no sabiedroto puses var novest pie tā, ka krievu armijas dažādās daļas, ar kurām mēs uzturam draudzīgas attiecības un kuru labā mēs iztērējam pārāk daudz naudas, var sanaidoties savā starpā. To nedrīkst pieļaut. Tas vājinātu mūsu pozīcijas revolūcijas epicentrā. Kopējās lietas labad katram no mums ir jāiedarbina visas iespējamās sviras. Kas attiecas uz mani, es neesmu velti zaudējis laiku. Līdzās kontaktiem ar draudzīgajām armijām, es paplašināju sakarus ar nelegālajām krievu organizācijām, kas var kļūt par ietekmīgu spēku. Es jau sāku finansēt jaunās organizācijas.

Lokarts aizskāra Nūlansa un Frensisa patmīlību, un viņi kļuva atklāti. Neviens no abiem negribēja palikt kaunā un atzīt, ka viņu nopelni iecerētajā operācijā ir mazāki nekā angļiem.

«Izlēcējs,» nodomāja Nūlanss un, ārēji saglabājot cieņu, paziņoja:

—    Franču virsnieki, kas piekomandēti čehu daļām, apliecināja pulkvedim Vertomonam, ka sabiedrotie var rēķināties ar čehu leģionu aktīvu līdzdalību. Tie ir izvietoti teritorijā no Vologdas līdz Sibīrijai.

Un pašapzinīgi piebilda:

—    Viņu uzbrukums padomēm ir sagatavots un franču virsnieku vadībā var sākties jebkurā mums izdevīgā brīdī.

Sacenzdamies ar Lokartu, Nūlanss turpināja:

—    Nav lieki atgādināt, kungi, ka franču slepenā dienesta štāba mītne līdz pēdējai iespējai piebāzta ar bumbām un dinamītu. Tas Jauj uzsākt plašas diversijas.

Arī Frensiss negribēja palikt nabadzīga radinieka lomā. Viņš pasteidzās ziņot par amerikāņu ieguldījumu kopējā lietā.

—    Es lūdzu, kungi, ņemt vērā, ka mēs uzskatām sabiedroto štāba darbību Murmanskā par svarīgu soli intervences attīstībā. Tieši tādēļ mūsu militārajiem speciālistiem doti kategoriski norādījumi uz vietas rūpīgi izpētīt situāciju un apstākļus, kādos noritēs operācija. Nav nepieciešams, kungi, pierādīt rekognoscēšanas svarīgumu līdzīgās situācijās. Bez tam mūsu valdība pēc mana lūguma pārtraukusi pārtikas piegādi Krievijai. Tvaikoņi ar pārtiku pie Krievijas bada cietējiem ieradīsies, līdzko būs likvidēti boļševiki. Kā redzat, kungi, humānisma trūkumu mums nevar pārmest. ,

* * *

Tā Vologdā triju imperiālistisko valstu diplomātisko pārstāvju apspriedē tika izstrādāts plāns spēcīgas pretboļševistiskas frontes izveidošanai Krievijas Eiropas daļā. Šis plāns paredzēja izmantot čehu Pievolgas fronti, kas balstījās uz Aļeksejeva un Deņikina armijām dienvidos, bet ziemeļos — uz sabiedroto karaspēku, kas tai laikā tur bija izcēlies.

Bija paredzēts, ka tad, kad sāksies karaspēka pārvietošanās no dienvidiem caur Caricinu uz Samaru, sabiedrotie ieņems Vologdu un Vjatku.

Tās ir tikai dažas šī nodevīgā plāna detaļas. Tā izpildītāji gaidīja norādījumus no savām valdībām, ar kuru svētību un kuru tiešā uzdevumā viņi darbojās.

Diennakti pēc apspriedes Lokarts atgriezās Maskavā. Viņš nepaspēja pārkāpt savas rezidences slieksni, kad saņēma vēsti, ka starp čehiem un boļševikiem notikušas nopietnas sadursmes.

Kā bija paredzēts operācijas plānā, franču virsnieki izprovocēja čehu uzbrukumu padomju varas vietējiem orgāniem.

Lokarts smaidīja. Labi izdomāts. Tagad sabiedrotie ieguva juridiskas tiesības uz intervenci. Ja boļševiki paši nevar nodrošināt kārtību savā zemē, to izdarīsim mēs. Kas ņemsies apstrīdēt sabiedroto atbildību par rezultātiem karā pret Vāciju, tāpat kā to, ka haoss Krievijā nostiprina pretinieka pozīcijas? Tie ir dzelžaini argumenti. Ko krievi var pret tiem iebilst?

Atbilde no Londonas par notikumiem Krievijā pienāca nekavējoties. Patiesību sakot, nosūtot sīku pārskatu par jautājumiem, kas interesēja Loidu-Džordžu, Lokarts jau iepriekš zināja, kāda būs atbilde. Viņam bija vajadzīgs oficiāls dokuments, ar kuru maskēt savu darbību. Saņēmis šo dokumentu, Lokarts steidzās uz Ārlietu tautas komisariātu, kur savas valdības uzdevumā draudošā tonī paziņoja, ka «jebkurš mēģinājums atbruņot čehus vai kavēt to aizbraukšanu tiks uzskatīts par naidīgu, Vācijas inspirētu aktu ar visām no tā izrietošām sekām».

Šis paziņojums nozīmēja vēl vienu soli ceļā uz intervenci.

Lokarts līksmoja. Notikumi attīstījās lieliski. Šķietamo panākumu brīžos viņš atcerējās sarunas ar premjeru, viņa cildinošās atsauksmes. Agrāk viņš pret to izturējās kā pret parastu parādību, bet laika gaitā viņa iztēlē šo tikšanos vērtība arvien pieauga. Seit, Krievijā, būdams liecinieks vēsturiskiem notikumiem, kurus viņš ne tikai novēroja, bet arī centās aktīvi ietekmēt Anglijai izdevīgā virzienā, Lokarts sākumā nodomāja, bet pēc tam arvien vairāk un vairāk pārliecināja sevi par to, ka viņš nav parasts mirstīgais. Un patiešām — kāpēc tik atbildīgs uzdevums uzticēts tieši viņam? Anglijā ir daudz cienījamu džentlmeņu, bet izvēlējās viņu, Lokartu.

Acīmredzot es vienkārši neesmu sevi pietiekami novērtējis. Nezināju, ka esmu spējīgs uz kaut ko lielu. Loids-Džordžs saskatīja manī šo īpašību.

Tā pakāpeniski Lokarts sev iestāstīja, ka viņš ir neparasts cilvēks, ka pašam dievam labpaticis radīt viņu lielam varoņdarbam cīņā ar bojševikiem. Viņš sapņoja par uzvarētāja lauriem.

Tāds cilvēks ir bīstams. Fanātisms mudina uz jebkurām galējībām. ♦ • •

Viltīgais politiķis — rūdītais vilks Lokarts locījās uz to pusi, kur pūta vējš. Viņš, protams, neturēja rokas uz Krievijas pulsa, kā bija izlielījies saviem partneriem. Viņš vienkārši bija daudz labāk informēts par notikumiem Krievijā. Viss viņa aparāts, kas sastāvēja no pieredzējušiem izlūkiem ar komandoru Boisu priekšgalā, strādāja vaiga sviedros. Katrs zināja savu vietu, katrs atbildēja par konkrētu iecirkni. Visas iegūtās ziņas nonāca Lokarta rokās. Viņš tās apstrādāja, šifrēja un nosūtīja uz Londonu.

Hikss bija starpnieks starp Lokartu un kontrrevolucionārajām organizācijām, ar kurām tika uzturēti cieši sakari. To skaitā — Savinkova organizācija. Lokarts augstu vērtēja eserus kā dedzīgus boļševiku ienaidniekus, cerēja uz viņu aktīvu atbalstu. Ja agrāk arī bija kādas šaubas par Savinkovu, tad tās izgaisa pēc tam, kad Lokarts uzzināja sava elka Vinstona Čērčila domas par viņu. Anglijas kara un aviācijas ministrs visai cildinoši un jūsmīgi atsaucās par Savinkovu, uzskatīja viņu par enerģisku, stipras gribas cilvēku, spējīgu uz vislielāko nsku personiskās slavas vārdā. Sabiedroto plānos Čērčils bija iecerējis Savinkovam svarīgu vietu.

Sakarus ar franču un amerikāņu vēstniecībām nodrošināja Robmss. Kapteinis Hills, kas bija tieši padots Kara ministrijas izlūkošanas dienesta priekšniekam, bija piekomandēts Trockim un saņēma no viņa sabiedrotajiem nepieciešamās ziņas. Formāli Hills pie Trocka veica padomnieka funkcijas aviācijas lietās; tas bija labs aizsegs Hillam kā izlūkam. Petrogradā aktīvi darbojās kapteinis Kromijs. Viņš regulāri informēja Lokartu par notikumiem Petrogradā, par to, kādus spēkus nepieciešamības gadījumā var izmantot. Viss tika aprēķināts precīzi un saimnieciski: cilvēks pie cilvēka, šautene pie šautenes.

Lielas cerības Lokarts lika uz savu spiegu aģentūru, kas darbojās dažādās Krievijas malās. Viena no tām Lokarta plānos ieņēma īpašu vietu. Par to pastāstīsim sīkāk. Tas viesīs zināmu skaidrību par sazvērestības dažām aizkulisēm, palīdzēs labāk aptvert tās apjomus un bīstamību.

PAIKA SPIEGU REZIDENTŪRA

Šī rezidentūra darbojās Vladikavkazā angļu militārās misijas aizsegā. Aiz misijas ēkas biezajām sienām trakā ātrumā griezās elles mašīna. Tā strādāja nepārtraukti, nepazīstot ne nogurumu, ne mieru, tāpat kā angļu izlūki, kas to darbināja. Tās ritmu noteica Lokarts, viņa štābs Maskavā.

Vladikavkaza tādai darbībai bija izvēlēta ar nolūku. Pilsētu ar Tiflisu saistīja Grūzijas kara ceļš, bet angļu imperiālistiem jau sen nedeva mieru Kaukāzs ar tā neatkārtojamo subtropisko dabu un milzīgajām bagātībām.

Tiesa, Loids-Džordžs un Čērčils tiecās pievākt Vladikavkazu ne eksotikas un pat ne ekonomisko apsvērumu dēļ: to kāroja angļu veikalnieki un naudasmaisi. Viņu tālejošajos plānos Vladikavkaza ieņēma īpašu vietu no stratēģiskā viedokļa. No šejienes veda tiešs ceļš uz Aizkavkazu, bet no turienes Persiju ar roku var aizsniegt. Izeja pie tādas valsts robežām, kas pilna ar Anglijas slepenajiem aģentiem, nodrošināja stabilu placdarmu plašam uzbrukumam visiem Tuvajiem Austrumiem.

Angļi izrādīja īpašu gādību par militāro misiju Vladikavkazā. Šeit netrūka profesionālu izlūku ar bagātu pieredzi sazvērestību un provokāciju organizēšanā.

Misiju vadīja pulkvedis Paiks, atzīts «speciālists» šādās lietās. Viņš pat bija pārāks par Bārija kungu, viltīgu un veiklu izlūku, kas Lokarta uzdevumā strādāja Caricinā.

Paiks aizbēga no Tiflisas, baidīdamies no vāciešiem. Vladikavkazā viņš neapmetās nejauši, bet pēc Lokarta ieteikuma. «Tādam jābūt tikai šeit,» nolēma sazvērestības organizētājs.

Tuvojoties vasarai, pieauga angļu aktivitāte Ziemeļkaukāzā. Vietējā kontrrevolūcija, ārzemju labvēļu klātbūtnes iedvesmota, pacēla galvu. Virsnieku un kulaku bandu ielikteņi, līdz nāvei ienīzdami padomju varu, ko pasludināja Ziemeļosetijas, Čečeni jas-Ingušij.is un Kabardas-Balkārijas (Terskas republika) teritorija otrais Terskas apgabala kazaku un zemnieku kalniešu kongress 1918. gada martā, zvēriski nogalināja republikas valdības priekšsēdētāju Buačidzi.

Cara virsnieks Bičerahovs vadīja pretpadomju sacelšanos Mozdokā. Jau līdz angļu militārās misijas pārbraukšanai uz Vladikavkazu Bičerahovs darīja visu iespējamo, lai nodibinātu sakarus ar angļu rezidentiem, kas atradās Persijā. Toreiz tas neizdevās. Tagad angļi paši ieradās Osetijā, tādējādi iedrošinādami cara patvaldības auklējumu. Bičerahovs tūdaļ pieteica sevi angļiem un ar viņu svētību izvērsa tiem izdevīgu darbību.

Slepeni, zaglīgi pilsētā vāca nemiernieku grupas no bijušajiem cara ierēdņiem un virsniekiem. Izveidojās sazvērestības centri. Vienu no tiem, visaktīvāko centru, vadīja baltgvards Ļubimovs. Citas, ne mazāk aktīvas grupas priekšgalā nostājās cara armijas pulkvedis Lucenko. Sazvērnieku rokās bija ne mazums ieroču un munīcijas, kas iegūti pa visdažādākajiem ceļiem.

Ar speciālu kurjeru palīdzību Ļubimovs un Lucenko uzturēja sakarus ar pretpadomju pagrīdes organizācijām, bet tām savukārt bija uzticami ļaudis staņicās un sādžās. Ar viņu starpniecību ieguva spiegu informāciju, ko kurjeri tūlīt piegādāja centriem. No šejiehes informācija plūda uz angļu militāro misiju. Izmantojot visus pieejamos līdzekļus, Paiks to pārsūtīja Lokartam.

Informācijas svarīgums un pārpilnība ne tikai iedvesmoja angļu «diplomātu», bet arī uzlika viņam pienākumus. Viņš regulāri apgādāja Vladikavkazas rezidentūru ar naudu un viltotiem dokumentiem. Tas palīdzēja slepenajiem aģentiem nokļūt darbības punktos. Lokarts neskopojās ar padomiem un ieteikumiem. Paikam, kas sapņoja par karjeru Krievijā, tās bija direktīvas un pavēles.

Pie Paika regulāri sūtīja slepenos aģentus. Viens no viņiem, maskēdamies par sarkanarmieti, ar viltotiem dokumentiem kabatā laimīgi pārvarēja militāros kordonus un ieradās Vladikavkazā. Konspiratīvās tikšanās laikā viņš nodeva Paikam Lokarta vēstuli. Lokarts rakstīja: «Mūsu kopējās interesēs ir darīt visu iespējamo, lai sagrābtu Vladikavkazu. Labāku situāciju nevar vēlēties. Krasnova uzbrukums Caricinai un Deņikina uzbrukums Kubaņai palīdzēs īstenot mūsu plānus.»

«Mūsu kopējās interesēs …» Cik daudz te liekuļota takta! Bet Paikam tā bija pavēle.

Slepenā sanāksmē, īpaši uzticamu darbinieku lokā, dzima darbības plāns. Tas paredzēja vietējās kontrrevolūcijas spēku plašu izmantošanu; šo spēku virsotne apzināti un brīvprātīgi vienojās ar angļiem. Tā gaidīja šo brīdi un sagaidīja.

Aizsteidzoties notikumiem priekšā, pateiksim, ka balto virsnieku vienības naktī uz sesto augustu iebruka Vladikavkazā. To vadoņi pasludināja sevi par pilsētas valdniekiem. Vienpadsmit dienas plosījās Bičerahova bandīti. Divpadsmitajā tiem nācās bēgt, ko kājas nes: viņi neizturēja Sarkanās Armijas un strādnieku vienību vareno spiedienu. Pilsētas atbrīvošanas operāciju vadīja Krievijas Dienvidu ārkārtējais komisārs Sergo Ordžonikidze, kas rīkojās partijas un Padomju valdības uzdevumā.

Sī mācība Paiku neatvēsināja. Angļi pat nedomāja mazināt aktivitāti. Ar jaunu spēku viņi izvērsa slepeno darbību, stigri ievērojot Lokarta plānus.

ČEKISTI NESNAUŽ

Paika un viņa palīgu aizdomīgā darbība iekļuva vietējo čekistu uzmanības lokā. Kripatiņu pa kritatiņai viņi vāca pierādījumus, kas atklāja un atmaskoja šīs darbības īsto raksturu. Čekistiem aktīvi palīdzēja Vla-

dikavkazas iedzīvotāji, darba tautas pārstāvji.

* * *

Uz ĀK priekšnieka galda — tikko saņemtās vēstules. Jauniņš komisārs tās atnesa ar rīta pastu. Vēstuļu daudz. Tās bija dažādas gan pēc izskata, gan pēc satura. Tajās bija gan draudi, gan lamas, gan lūgumi, gan padomi. Iepriecina tas, ka vairāk bija labvēlīgu vēstuļu.

— Operatīvās situācijas novērtēšanai tas nav mazsvarīgs faktors, — AK priekšnieks pie sevis nodomāja un pasmaidīja.

Viņš reti smaidīja. Dzīve bija skarba, profesija grūta, tā neļāva kļūt sentimentālam.

Viena no vēstulēm, trīsstūrī salocīta, ilgāk par citi'un uzkavējās priekšnieka rokās. Arēji neizteiksmīga, l<i pievērsa uzmanību ar savu būtību. Viņš jau trešo reizi pārlasīja šo vēstuli, kaut gan tajā nebija nekādu rēbusu. Uzrakstīta vaļsirdīgi, tikai tajā jaušams tāds kā satraukums. Vēstules autore bija vietējās slimnīcas medmāsa.

«Pilsētā nejauši iepazinos ar kādu svešinieku,» viņa rakstīja. «Ja viņš runāja patiesību, tad viņa uzvārds ir Ugņevenko.

Ugņevenko griezās pie manis ar lūgumu izīrēt viņam dzīvokli. Lūgums kā lūgums, bet kaut kas man šajā cilvēkā nepatika vai pat likās aizdomīgs. Tieši, kas, pati nezinu. Tādēļ uzrakstīšu visu pēc kārtas. Vai man ir taisnība, izlemiet pats. Var būt, ka velti apšaubu cilvēka godīgumu.

Ugņevenko bija ģērbies kareivja formā, bet neizturējās kā kareivis. Viņa runas maniere, augstprātīgā izturēšanās, nievājošie spriedumi par cilvēkiem, pie kuriem it kā pieskaitīja arī sevi, bet galvenais — nevainojamā stāja — viss liecināja, ka viņš ir virsnieks, cilvēks ar «dižciltīgām» asinīm.»

Tālāk vēstules autore rakstīja:

«Tas viss manī radīja aizdomas. Kādēļ izlikties par kareivi, ja esi virsnieks? Un vēl dēvēt sevi par revolucionāru. Kā gribu izpilda Ugņevenko, to es, protams, nezinu. Tikai man šķiet, ka viņš nav saistīts ar mūsu cilvēkiem un ir iesūtīts pilsētā ar ļaunu mērķi un nodomiem. Ja man ir taisnība, tad, lūdzu, pievērsiet uzmanību Ugņevenko un neļaujiet viņam nodarīt zaudējumus revolūcijai.»

— Pārliecinoši un loģiski. Acīmredzot māsiņa nokļuvusi uz noziedznieka pēdām — nosprieda AK priekšnieks un uzaicināja savus palīgus apspriesties.

Čekisti daudz nedomāja un nolēma tikties ar vēstules autori, turklāt pēc iespējas drīzāk. Visi bija pārliecināti, ka žēlsirdīgā māsa palīdzēs precizēt dažus apstākļus, var būt, ka pateiks ko jaunu, kas viņas pieredzes trūkuma dēļ vēstulē nav minēts. Tas viss palīdzēs pieņemt pareizo lēmumu attiecībā uz Ugņevenko.

Jaunā sieviete — viņu sauca Vera Ivanovna — sākumā bija visai atturīga. Mulsa. Bet, kad aprada ar situāciju un saprata, ka viņai ir darīšana ar uzticamiem cilvēkiem, kļuva atklāta. Viņa atbildēja uz visiem jautājumiem, pastāstīja to, kas viņai kļuvis zināms pēc tam, kad vēstule jau bija iemesta pastkastītē.

Vienam apstāklim čekisti piešķīra sevišķu nozīmi. Nosaucot personas, par kurām interesējās Ugņevenko, Vera Ivanovna pieminēja Paiku. Sākās precizēšana, un atklājās pavediens, kuru satvēra AK darbinieki.

Vai Paiku bieži var redzēt uz ielas vienatnē? Vai čekisti interesējas par iestādi, kurā Paiks strādā? Ko čekisti pēdējā laikā apcietinājuši, un vai viņu vidū nav personu, kas apmeklējušas angļu militāro misiju? Izrādījās, ka šos un citus kareivim diezgan dīvainus jautājumus Ugņevenko centās noskaidrot sarunās ar Veru Ivanovnu.

Interesanti bija arī tas, ka viņš neuzdeva tiešus jautājumus, bet aplinkus mēģināja tikt pie būtības. Sākumā viņš uzlielīja čekistus par to, ka viņi akurāti veic saVu dienestu, nodibina valstī kārtību, neatstāj nesodītus visādus neliešus. Pēc tam sāka just līdzi šiem neliešiem: «Viss ir labi, tikai čekistiem barga roka. Nodara pāri tautai. Nelieši taču nepārstāj būt cilvēki tādēļ, ka viņus nosauc par kontriķiem. Un arī Krieviju viņi mīl ne mazāk kā čekisti. Viņus vajag audzināt, nevis nošaut.» Ugņevenko centās izraisīt simpātijas pret angļiem: «Lūk, no kā vajag mācīties gudrību un humānismu. Angli ir gatavi palīdzēt mums, revolucionāriem. Ja būtu citādāk, kādēļ viņiem šajā nemierīgajā laikā būtu jāatrodas pie mums, kad visapkārt svilpo lodes.»

Vera Ivanovna pastāstīja vēl daudz ko, un čekistiem vairs nebija šaubu: Ugņevenko jāaiztur un nopratināšanā beidzot jānoskaidro, kas viņš ir un kādēļ ieradies Vladikavkazā.

Uzdevuma pirmo daļu palīdzēja atrisināt Vera Ivanovna. Viņa uzaicināja aizdomīgo kareivi uz tikšanos norunātā vietā, kur viņu slēpnī gaidīja čekisti. Aizturētais, izrādījās, bija ciets rieksts un sākumā izlikās par savējo.

—    Es esmu kareivis. Man buržuāzija līdz kaklam. Lūk, tā! Man vajag padomju varu — un neko vairāki

Kad viņu sāka apbērt ar konkrētiem jautājumiem, «zaldātiņš» atņirdza zobus un parādīja, ka labi orientOJfiN jurisprudencē.

U/. kāda pamata jūs mani arestējāt? Parādiet apcietināšanas orderi!

—    Apcietināšanas ordera vēl nav,. — mierīgi paskaidroja AK priekšnieks. — Tas pagaidām nav arests, bet aizturēšana personības noskaidrošanai. Situācija ir sarežģīta, to vajag saprast, pilsoni Ugņevenko.

—   Jūs jautājāt, kāpēc es interesējos par Paiku? Esmu karavīrs. Var būt, ka es viņu gribēju likvidēt kā kontriķi.

Viltības, viltības, viltības… Un tomēr, kad paskaidrojumi skāra Paiku, Ugņevenko izturēšanās manāmi mainījās. Viņš it kā sadrūma, zaudēja pašpārliecinātību, nekaunība pazuda bez pēdām. Roku pirksti dīvaini, acīmredzot pašam negribot, sākumā sāka taustīties gar formas svārkiem, pēc tam gar šineli. Viņš centās darīt to nemanāmi, taču čekistiem šis dīvainās kustības nepaslīdēja garām.

Kas viss nevar gadltiesl Čekisti nolēma rūpīgi pārmeklēt Ugņevenko apģērbu, kaut gan kabatu saturs jau sen bija pārbaudīts.

Formas blūzē AK darbinieki atrada vīlē prasmīgi iestrādātu papirosu papīra lapiņu. Tā, izrādījās, bija vēstule angļu valodā, un tajā acīmredzot bija spiegu ziņas. Vēstule adresēta Paikam, un to parakstījis Lokarts. Viņš raksturoja Ugņevenko kā uzticamu cilvēku un ieteica izmantot viņu militārās informācijas vākšanai.

Interese par Ugņevenko pieauga. Viņa apģērbu pārmeklēja vēlreiz un pārbaudīja katru vīlīti, katru negludumu. Un ne velti. Zem šineļa oderes atradās vēl viens svarīgs dokuments: brīvprātīgo armijas pretizlūkošanas štāba priekšnieka parakstīta apliecība. Tajā bija teikts, ka štābkapteinis Grigorijs Ugņevenko tiek komandēts uz pretinieka ieņemto teritoriju un ka «visiem, kas palikuši uzticīgi monarhijai, visiem, kas neatzīst jauno varu un ir gatavi palīdzēt varenajiem spēkiem, kas tik nepieciešami Krievijai šajās atbildīgajās dienās, jāsniedz viņam visāda veida palīdzība».

Medmāsas revolucionārā modrība palīdzēja čekistiem iegūt svarīgus pierādījumus, kas neatstāja ne mazākās šaubas, ka angļu militārā misija Vladikavkazā ir svarīgs posms sazvērestības ķēdē, kuru pret revolūciju gatavoja Lokarts un viņa franču un amerikāņu kolēģi.

Par Ugņevenko aizturēšanu un viņam atņemtajiem dokumentiem nekavējoties ziņoja Dzeržinskim. Maskavā par ziņojumu izrādīja lielu interesi. Tas paplašināja priekšstatu par sazvērestības apjomu un tās ģeogrāfiju.

Novērtējot situāciju, kā arī ņemot vērā, ka pamatdarbu ar dokumentiem par Lokarta sazvērestības dalībnieku noziedzīgo darbību veica Maskavā un Petrogradā, Centrs deva norādījumu Vladikavkazas čekistiem: rūpīgi novērot angļu militāro misiju un gatavoties aktīvām akcijām Paika un viņa darbinieku graujošās darbības izbeigšanai.

Bija izvirzīts uzdevums sagatavot operāciju Lokarta rezidentūras likvidēšanai, kas bija viena no visaktīvākajām rezidentūrām. Operācijas diena bija atkarīga no kopējā stratēģiskā plāna, pēc kura vadījās Dzeržinskis.

Vajadzēja gaidīt signālu. 112

PAZĪSTAMS PAŅĒMIENS

Stāvoklis Maskavā bija līdz pēdējam saspringts. Brieda sprādziens. To gatavoja eseri, lolodami fantastisku plānu boļševiku gāšanai un jaunam karam ar Vāciju.

Ceturtajā jūlijā sākās Viskrievijas Padomju kongress. Lokarts izmantoja ielūgumu un ieradās Lielajā teātrī uz kongresa sēdi. Viņu interesēja daudzi jautājumi. Vai Padomju valdība ir stabila, vai boļševiku vidū nav radušās domstarpības? Vai viņi piekāpsies eseriem? Vai nav mainījusies attieksme pret Brestas miera līgumu? Lokarts gribēja zināt pēdējo vārdu visos šajos jautājumos, tādēļ ieradās Lielajā teātrī.

Sestajā jūlijā valdīja neizturams karstums. Bija smacīgi. Parters pārpildīts līdz pēdējai iespējai. Vietas partera ložā pa labi no skatuves ieņēma Lokarts, ģenerālis Laverns, Romejs un citi sabiedroto misiju pārstāvji. Lokarts izskatījās stingri koncentrējies. Uz skatuves prezidijā viņš ieraudzīja Spiridonovu. Viņas nervozā pelēkbālā seja ar zvērojošajām acīm pauda baigu mieru. Ne ar ko viņa nenodeva savu satraukumu. I aru kreiso eseru partija jau bija pieņēmusi I)'ritumu nogalināt Vācijas sūtni Mirbahu un tādējādi Izprovocēt karu ar Vāciju.

Pulksten sešos vakarā Lokarta ložā ienesa pēdējās ziņas: teātri aplencis karaspēks, visas izejas ieņemtas. Ielās notiek bruņotas sadursmes.

Lokarts nervozēja. Nevajadzēja ņemt līdzi slepenos dokumentus. Viņš bija domājis, ka tā būs drošāk, bet kas nu iznāca?

Nemiers drīz vien pārņēma arī Padomju kongresa sēdes zāli. Lokarta un viņa partneru uzbudinājums auga. Tas sasniedza galējo robežu, kad pirmā balkona foajē sprāga rokasgranāta, ko nejauši bija izlaidis no rokām kāds neveikls kareivis, bet ložā pienāca ziņa, ka pie teātra izejas visus pārmeklē.

«Ir nu gan situācija,» domās sprieda angļu izlūks. «Kas varēja sagaidīt nepatikšanas šeit? Pārmeklēt parlamentāriešus, valsts saimniekus? Neaptverami! Tas iespējams tikai Krievijā. Tā drīz vien pats sev vairs neticēsi.»

Lokarts acīm redzami nervozēja, kad partera ložā ienāca Reilijs. Mierīgs un nesatraucams.

Lokarts stingri ticēja, ka grūtā brīdi Sidnejs var nākt palīgā, var parādīties pavisam negaidot, kā no zemes izaugt, tāpat kā tagad. Tomēr… tāda bezrūpība, tāds neticams miers. Tas biedēja Lokartu. Viņš zināja: jo reālākas briesmas, jo nesatricināmāks ir Reilijs.

Nedaudzie vārdi, kurus izmeta tautietis, mazliet nomierināja Lokartu un radīja pārliecību, ka viņš rīkojas pareizi.

Uzreiz radās lēmums, tika dota pavēle. Lokarts, Reilijs un franču izlūks Laverns steidzīgi iztukšoja savas kabatas un pārbaudīja to saturu. Kompromitējošos papīrus viņi saplēsa sīkos gabaliņos un pabāza aiz krēsla pārvalka. Citus, vēl bīstamākus, norija.

No malas tas izskatījās ļoti komiski; aristokrātiskie džentlmeņi, kā šausmīga bada mocīti, nolēmuši piepildīt savus kuņģus… ar papīriem.

Un tikai pieredzējušais čekists, kas viņus vēroja nomaļā vietā, saprata: spiegi slēpj pēdas, likvidē pierādījumus, lai viņus nepieķertu nozieguma vietā. Pazīstams paņēmiens!

Pat pēc tam, kad spiegu materiāli bija iznīcināti, drudžainais sasprindzinājums neizzuda. Viņi neuzdrošinājās atstāt teātri un palika savās vietās un gaidīja, ar ko tas viss beigsies. Bailēm lielas acis.

Tikai pulksten septiņos vakarā Padomju valdības pārstāvis pienāca pie viņiem un augstsirdīgi piedāvāja palīdzību. Viņš izveda līdz nāvei pārbiedētos «diplomātus» no teātra. No viņa tie uzzināja, ka eseri nogalinājuši Mirbahu, lai izprovocētu Vāciju uz karu.

Lokarts pie sevis triumfēja. Viņš uzturēja sakarus ar kreisajiem eseriem un vienmēr uzskatīja tos par uzticamiem palīgiem savā darbā.

No tiešiem kontaktiem ar eseriem Lokarts izvairljas. Tas bija Reilija pienākums.

Jau iepriekšējā dienā Lokarts bija atgādinājis Reilijam, lai palielina finansiālo palīdzību Savinkova organizācijām. Lai tik vairāk posta un nogalina! Tāda ir paša Čērčila vēlēšanās.

PROVOKATORISKI ŠĀVIENI

Pie Vācijas sūtniecības savrupmājas pieripoja melns pakards. No tā izkāpa divi cilvēki. Melnīgsnējs brūnēts ar bārdu un ūsām, ģērbies melnā uzvalkā, un sarkanmatains, kalsns vīrietis brūnā uzvalkā un krāsainā krievu kreklā. Abiem rokās portfeļi.

Brūnēts pavēlēja šoferim būt pilnīgā gatavībā.

—    Ja dzirdēsi šāvienus, necel troksni. Bet galvenais — stāvi kā stabs.

Abi enerģiskā gaitā iegāja pa žoga vārtiņiem un devās uz savrupmājas galveno ieeju.

Mirbaha sulainis Hermanis Pribens uzklausīja atnācējus, apskatīja viņu dokumentus un ziņoja sūtnim.

Pēc dažām minūtēm sūtniecības zālē marmora galda vienā pusē sēdēja Mirbahs, doktors Riclers un tulks, bet otrā — abi atnācēji.

Bārdainais svešinieks izlika sev priekšā kaut kādus dokumentus un māksloti svarīgā tonī sacīja:

—     Man ir zināms no drošiem avotiem, ka čekisti arestējuši sūtņa radinieku — austriešu virsnieku Robertu Mirbahu. Nedomāju, ka grāfam būs vienaldzīgs viņa liktenis.

—   šeit Ir kāds pārpratums, — pārsteigts atbildēja Mirbahs. — Jūsu pieminētais cilvēks nekad nav bijis ni.iiis radinieks. Protams, ja nespriež pēc uzvārda.

—     Jūsu gaišība, — iejaucās Riclers, — man šķiet, mēs varam beigt šo neauglīgo sarunu, bet jūsu gaišība sniegs rakstisku atbildi ar Ārlietu ministrijas starpniecību.

Mirbahs pamāja ar galvu, likdams saprast, ka viņš pieņem priekšlikumu.

—     Var būt, ka Vācijas sūtņa kungs vēlas pierādījuJumus tam, ko paziņoja mans kolēģis? — iejaucās sarkanmatis, kas līdz šim bija klusējis. — Tādi ir.

Brūnēts to uztvēra kā signālu.

Sacīdams: «Jā, jā, es tos tūlīt parādīšu,» «— viņš iebāza roku portfelī, kas atradās uz ceļiem, izvilka revolveri un tiešā tēmējumā izšāva uz Mirbahu, Ricleru un tulku. Baltu dūmu mutuļi piepildīja istabu. Divi vācieši nogāzās kā akmeņi, līdz ar to izglābdami sev dzīvību. Galvā nāvīgi ievainotais Mirbahs, nezin kāpēc turēdams vēderu, mēģināja spert soli slepkavas virzienā. Viņa veltīgo mēģinājumu pārtrauca bumba, kas spraga ar apdullinošu troksni. Šķita, ka vecā, masīvā savrupmāja nodreb. Šķindēdami bira stikli. Slepkavas viens aiz otra izlēca pa izsisto logu, pārvēlās pāri žogam un ieklupa melnajā pakardā. Viņiem pakaļ raidītās lodes tikai viegli ieskrambāja bārdaino.

Līdz nāvei pārbiedētā leitnanta Millera drebošā

roka nespēja trāpit bēgošajiem. * * *

Popovs gaidīja Bļumkina atgriešanos. Viņa bālā seja šajās minūtēs likās kā no ģipša izlieta. Melnās ūsiņas šajā nedabiskajā bālumā izskatījās kā butaforija. Kā vienmēr, ģērbies matroža formā, atpogātā bušlatā, viņš šaudījās pa istabu un grieza zobus: vecs paradums, no kura šis Marijas Spiridonovas mīlulis nekādi netika vaļā. Jebkurā gadījumā viņa izvirzīja Popovu par paraugu, par drošsirdības un uzticības etalonu.

Popovs raidīja pērkoņus un zibeņus uz Sverdlovu, kurš tomēr palika pie sava: Lielā teātra apsardzība, kad tur notika Padomju kongresa sēdes, tika uzticēta latviešu strēlniekiem, nevis Popova vienībai.

—     Man parādīja neuzticību, kaut gan acīs neviens to nepateica, — ārdījās Popovs. — Tas var visu sarežģīt. Latviešus nevar uzpirkt. Vienu divus varbūt, bet veselu vienību? Nav ko domāt!

Pulksten četros dienā Morozova savrupmājas pagalmā, kas atradās Trīsvienības šķērsielā, iedrāzās tas pats melnais pakards. No tā izlēca bārdains cilvēks ar trīcošām lūpām. Viņš paziņoja, ka Mirbahs nogalināts. Un tūlīt pat saķēra galvu.

—    Mēs esam atstājuši savas apliecības Vācijas sūtniecībā. Mūsu uzvārdi kļūs zināmi. Mūs meklēs. Varbūt jau meklē …

Bet neviens vairs nepiegrieza vērību bārdainā cilvēka histēriskajai uzvedībai. * * *

Trīsvienības šķērsielā bija izvietojies kreisā esera Popova štābs; pats Popovs ieņēma VAK bruņotās vienības komandiera amatu. Popovs slepeni bija vienojies ar angļiem un uzturēja tiešus sakarus ar Reiliju. Viņš apgādāja angļu izlūku ar viltotiem dokumentiem uz VAK darbinieka Reļinska vārda. Šis mandāts deva Reilijam iespēju apmeklēt vietas, kur bija aizliegts uzturēties ārzemniekiem, un vākt slepenu informāciju.

Lokarts uzzināja no Reilija, ka eseri gatavo dumpi. Tikai nebija zināma konkrēta diena: eseri notēloja konspirāciju, nolēmuši, ka dumpja rīkošanas diena nav jāzina arī draugiem. Pat Popovs, kas parasti izcēlās ar pļāpīgumu, šoreiz turēja mēli aiz zobiem.

Popovieši, kreiso eseru vadības brīdināti, gaidīja signālu un, to saņēmuši, uzsāka dumpi. Viņi izsūtīja uz blakus esošajiem rajoniem savas sardzes un patruļas, kas atbruņoja un apšaudīja atsevišķas sarkanarmiešu grupas. Tos, kuri mēģināja izbēgt no patruļām, nošāva uz vietas. Dumpja vadītāji pielika drudžainas pūles, lai ar meliem un vardarbību piedabūtu uzstāties pret padomju varu citas karaspēka apakšvienības. Viltus ceļā dumpinieki ieņēma Centrālo telegrāfu un vairākas valdības ēkas.

Virs pilsētas nodunēja artilērijas kanonādes atbalss, sprādzienu troksnis saviļņoja gaisu. Popova un viņa līdzdalībnieku apmuļķoto vienību cīnītāji izvērsa pilsēta bruņotas akcijas.

Pēc Tautas Komisāru Padomes lēmuma naktī galvaspilsētā bija ievests karaspēks, un dumpis tika apspiests.

Bet ko atrada Mirbaha nogalināšanas vietā? Kad izmeklēšanas orgānu pārstāvji ieradās notikuma vietā, viņi ieraudzīja stipri sagrautu istabu, kurā bija notikusi slepkavība. Visapkārt mētājās apmetuma gabali un sienu rotājuma atliekas. Grīdā bumbas sprādziens bija izrāvis lielu robu. Netālu no tā asiņu peļķe.

Zem viena no galdiem atrada apaļu, gludu lodveida bumbu ar aplauztu kapsulu. Uz cita galda mētājās melns portfelis. Portfelī atradās tāda pati bumba kā zem galda. Abas — angļu ražojums.

Priekštelpā atrada apliecību, ko nozaudējuši slepkavas. Tā bija rakstīta uz iestādes veidlapas un to parakstījuši Dzeržinskis un Ksenofontovs — VĀK priekšsēdētājs un sekretārs.

Lūk, tās saturs: «Viskrievijas Ārkārtējā Komisija pilnvaro tās locekli Jakovu Bļumkinu un Revolucionārā tribunāla pārstāvi Nikolaju Andrejevu sarunām ar Vācijas sūtņa kungu lietā, kas tieši skar sūtņa kungu.»

Kad Dzeržinskis, uzzinājis par notikušo no Ļeņina, ieradās Vācijas sūtniecībā, viņu sagaidīja leitnants Millers.

—    Ko jūs teiksiet, Dzeržinska kungs? — viņš pārmetoši jautāja un pasniedza atrasto apliecību ar Dzeržinska parakstu.

Dzeržinskis uzmanīgi apskatīja dokumentu. Pēc brīža sekoja mierīga un pārliecinoša atbilde:

—    Dokuments ir viltots. Paraksti, protams, ari. Tas ir Padomju Krievijas ienaidnieku roku darbs.

PLĀNI UN ĪSTENĪBA

Jūlija divdesmitajos datumos Padomju valdības pārstāvis ieradās Vologdā — sūtņu sazvērnieku jaunajā rezidencē un paziņoja, ka sūtņi var atgriezties galvaspilsētā, kur viņiem arī jāatrodas.

Sūtņi atteicās. Sabiedroto karaspēka izcelšanās priekšvakarā Arhangeļskā viņi šo Padomju valdības likumīgo soli izskaidroja pēc sava prāta: Maskava padzirdējusi par jaunajiem intervences plāniem un sūtņu personā grib iegūt vērtīgus ķīlniekus.

Parunā sacīts: «Kas vainīgs, tas bailīgs.» Ja jau reiz šaubas radušās, tad savu atteikšanos vajag izskaidrot tā, lai Maskavai izklīdinātu jebkuras aizdomas un līdz ar to novērstu tās pretpasākumus. Vismaz līdz tam laikam, kamēr izsēdina desantu.

Sūtņi paziņoja, ka uz galvaspilsētu nebraukšot, bet viņu atteikums it nemaz nenozīmējot diplomātisko attiecību pārtraukšanu. Sabiedrotie joprojām esot ieinteresēti nostiprināt sakarus ar Padomju zemi.

Vārdiem sekoja «darbi». 22. jūlijā Maskavā ieradās oficiāla angļu ekonomiskā delegācija ar seru Viljamu Klerku priekšgalā. Tā bārstījās ar apgalvojumiem: angļi ieradušies miermīlīgā un labvēlīgā nolūkā. Anglijas valdība uzskatot par lielāko laimi nodibināt normālas tirdznieciskās attiecības starp abām zemēm. Tajā pašā laikā angļu militārajās bāzēs notika jaunu kaujas kuģu vienību drudžaina gatavošana. Tajos iekrāva ieročus un kara materiālus. Tie uzņēma izlases karaspēku. Interventi, kas jau mīdīja Padomju zemi Murmanskā, zaglīgi devās Kemas un Soroku virzienā. 5. jūlijā, ieņēmuši Kemu, viņi virzījās uzOņegu. Operācija noritēja pilnā sparā.

Dienu pēc tam, kad angļu tirdzniecības delegācija atstāja Krievijas galvaspilsētu, sabiedroto valstu sūtņi bēga no Vologdas uz Pūla mītni. Atstātajā rakstiskajā paskaidrojumā figurēja tas pats apgalvojums: viņu aizbraukšana nenozīmē diplomātisko attiecību pārtraukšanu.

Vai var skopoties ar solījumiem, kad jāiegūst dažas

dienas laika! * * *

— Būt vai nebūt veiksmei? — mocījās Lokarts, sēdēdams mājās. — Kad mēs beidzot nokļūsim uz stingra ceļa? Vai nav pārāk ieilgusi tā meklēšana? Dienas rit. Boļševiki lēni, bet droši nostiprina savas pozīcijas, kamēr mēs ciešam nepārtrauktas neveiksmes. Trockis mii maz ko palīdzēja. Nolādētais demagogs! Spirido11< »Vii neattaisnoja cerības — viņas ļaudis patrokšņoja, ļi r iiidijās un ar kaunu nolika ieročus. Pat Dzeržinski nevarēja nonāvēt. Viņš pats ieradās Popova štābā, un l'opovam sāka trīcēt ceļgali. Atradušies varoņi! Vienīgais šīs kņadas rezultāts ir boļševiku varas nostiprināšanās.

Lokarts paķēra spēļu kāršu paciņu un sāka izlikt pasjansu. Kārtis rādīja veiksmi.

Viņš atcerējās angļu kara kuģu armādas, par kurām sajūsminājās, stāvēdams uz «Yarmuth» klāja, kas devās uz Krieviju. «Kā tās vajadzīgas šodien šeit, Krievijā,» nodomāja Lokarts. «Nekas, līdz atrisinājumam vairs

nav ilgi jāgaida.» * * *

Otrajā augustā sabiedroto karaspēks izcēlās Arhangeļskā — viltus ceļā, jo līdz šim oficiāli tika ziņots, ka tālāk par Murmansku karaspēks neiešot. Viņi sagrāba pilsētu un no saviem ielikteņiem tur izveidoja tā saucamo «Ziemeļu apgabala augstāko pārvaldi».

Maskavas darbaļaudis uz bijušo sabiedroto jauno nodevību atbildēja ar varenu demonstrāciju. Viņi prasīja, lai Anglija, Francija un ASV nejaucas valsts iekšējās lietās, ieteica nelūgtajiem viesiem aizvākties, kamēr tautas dusmu biķeris vēl nav līdz malām pilns.

Darba tauta prasīja, lai Padomju valdība uz intervenci atbild ar apņēmīgu rīcību.

Lokarts vēroja šo iespaidīgo demonstrāciju un mēģināja apsvērt, ar ko tas viss var beigties.

Karaspēka izcelšanās gan priecēja, gan baidīja viņu.

—    Ja trieciens būs spēcīgs, tad no šiem kliedzējiem nav ko baidīties. Bet ja …

Angļu izlūks baidījās pat domāt, kas notiks, ja sabiedrotie zaudēs apņēmību un neuzbruks Krievijai ar visu savu militāro varenību.

Nākamajā dienā Lokarts aizdrāzās uz Jusupova pili, kurā bija izvietojies angļu konsulāts.

—    Cik liels karaspēks izcēlies Arhangeļskā? — viņš iztaujāja ģenerālkonsulu Vardleju. — Pēc ziņām, ko es saņēmu, tiesa gan, no neoficiāliem avotiem, simttūkstoš vīru. Jūs varat apstiprināt šo skaitli?

Vardlejs neko noteiktu nevarēja atbildēt. Nekādas ziņas viņš nebija saņēmis. Lai saglabātu operācijas sākumu visstingrākā noslēpumā, Anglijā nolēma pat Vardleju neiepazīstināt ar desanta skaitlisko sastāvu.

Ģenerālkonsula neinformētība kaitināja Lokartu. Tajā pašā laikā nenoteiktība neiznīcināja cerības un deva iespēju plašai fantāzijai. Divdesmit četras stundas viņš cerēja, ka sabiedroto iejaukšanās obligāti dos spīdošus rezultātus. Lokarts jau iepriekš priecājās par šo uzvaru. Viņš pat atļāvās pasapņot.

—     Ko sabiedrotie darīs iekarotajā Maskavā? Kā Krievijas buržuāziskā valdība varēs noturēties bez mūsu pastāvīga atbalsta?

Lokarts bija gandrīz pārliecināts, ka Maskavas okupācija ilgs līdz bezgalībai. Viņš to vēlējās. Bet vēsture izlēma citādi.

10. augustā padomju laikraksti ziņoja par lielu padomju karaspēka uzvaru Arhangeļskā pār bijušajiem sabiedrotajiem.

Lokartam izspiedās auksti sviedri. Viņš smagi atlaidās krēslā. Laikraksts izkrita no rokas.

—    Kas tas! Boļševiku lielīšanās, neveiksmīgs mēģinājums uzturēt tautas entuziasmu?

Nervi neizturēja. Lokarts skriešus devās uz Ārlietu tautas komisariātu un panāca, ka viņu pieņēma komisāra vietnieks Karahans. Lokarts ar acīm ieurbās viņā un centās nolasīt viņa domas. Karahana mierīgā seja angli samulsināja. Viņš neredzēja tajā bezcerīgumu. Padomju diplomāta miers neapšaubāmi bija īsts, un tas angli saniknoja un baidīja.

Lokarts atvēra laikrakstu, parādīja Karahanam pasvītrotās slejas, kur tika runāts par notikumiem Arliangeļskā.

—   Tautas komisāra vietnieka kungs, cik lielā mērā sis paziņojums atbilst īstenibai? — Lokarts pasniedza laikrakstu Karahanam.

Milzīgā sasprindzinājumā Lokarts gaidīja, ko teiks Padomju valsis oficiālais pārstāvis.

Karahans laikrakstu nepaņēma. Viņš tikai uzmeta skatienu jniziņojumam. Kas jūs mulsina, Lokarta kungs? Jūsu valdības pārkāptais apliecinājums, ka angļu karaspēks nevirzi.ies tālāk par Murmansku? Varbūt jūs vēlaties dziriIet no manis apstiprinājumu par «Ziemeļu apgabala angstakās pārvaldes» nodibināšanu, kas liecina par tiešu Intorvenci? Varbūt jūs šaubāties, vai informācija par to, ka Sarkanā Armija sagrāvusi desantus, ir pareiza?

Ak nē! Jūs nesapratāt manas raizes, Karahana kungs! Es vēlējos uzzināt, vai šis incidents nerada hiiesmas stāvokļa stabilizācijai?

Karahans pārtrauca Lokartu:

—    Lokarta kungs, stāvoklis nemaz nav tik slikts! Sabiedrotajiem izdevās nogādāt krastā tikai dažus simtus cilvēku. Kā redzat, satraukumam nav nekāda pamata.

Anglis nodrebēja. Uz mirkli viņš aizmirsa, ka sēž Karahana priekšā, un zaudēja pašsavaldīšanos. Sasprindzinājis gribu, viņš saņēma sevi rokās.

—    Manā jautājumā nav ne grama ironijas, Karahana kungs. Atļaujiet cerēt, ka arī jūsu paziņojumā par krievu panākumiem nav pārspīlējuma elementu?

—    Jums taisnība, Lokarta kungs. Mans paziņojums lr vistīrākā patiesība!

—          Es patiesi nožēloju to, kas noticis, tautas komisāra vietnieka kungs. Mēs izdarījām nepiedodamu muļķību. Šī neticamā kļūda var sacensties vienīgi ar pašām lielākajām mūsu aplamībām, ko pieļāvām Krimas kampaņas laikā, — viņš skaļi sacīja, bet sevī nodomāja: «Šis manervs viņu maldinās. Lai domā, ka es nosodu intervenci. No tā sabiedrotie necietīs, toties mani uzskatīs par jaunās Krievijas draugu.»

Pēc nelielas pauzes Karahans noteikti jautāja:

•— Vai tādas ir Anglijas valdības oficiālās domas?

—     Nē! Nē! Ko jūs! — Lokarts it kā atjēdzās. — Tas ir mans personiskais uzskats… Tāda cilvēka uzskats, kas nodzīvojis Krievijā ilgus gadus plecu pie pleca ar tās tautu un paspējis iemīlēt to.

Ar to audience beidzās. Pieklājīgi paklanījies, anglis atstāja Karahanu vienatnē.

Lokarts gāja un domāja:

—    Vai tas nebiju es, kas centās pierādīt, ka nepieciešams spēcīgs impulss no sabiedroto puses? Tas ir intervences plāna vadmotīvs. Bez tā mums panākumus neredzēt kā savas ausis.

Kas tas ir? Ignorēšana vai nesaprašana? Varbūt kādas iespaidīgas personas pārlieka pašpārliecinātība? Vēlēšanās parādīt, ka viņš labāk par Lokartu pazīst Krieviju?

Ko tad, ja tā ir opozīcija? Ja kāds nostājies ceļā? Tad ir sliktāk. Lai pareizi noteiktu savu līniju, jāzina, kas ir šis kungs un kāds viņa stāvoklis. Pēc brīža šaubas vairs nelikās tik šausmīgas. Beigu beigās vai nav vienalga? Lokarts nav tas, kas tik viegli padosies. Viņš vēl parādīs, uz ko ir spējīgs. Sekas? Uzvarētājus netiesāt

Ar jaunu enerģiju Lokarts ķērās pie sazvērestības organizēšanas pret Padomju valsti. Viņam jau bija gatavs darbības plāns.

Ņemot vērā sabiedroto niecīgos spēkus, kas bija izcēlušies Ziemeļos, saistīsim savas cerības ar iekšējo kontrrevolūciju. Ar Savinkova palīdzību vairākās pilsētās gatavosim bruņotas akcijas. Dosim mūsu ļaudīm norādījumu padarīt nelietojamus dzelzceļa tiltus. Tas radīs vēl lielāku dezorganizāciju. Uzspridzināsim elektrostacijas, kavēsim pārtikas piegādi pilsētām. Radīsies vairāk grūtību, neapmierināto — arī. Un tie būs

uzticami sabiedrotie cīņā ar boļševikiem.

«

Pirms kāda laika Lokarts pievērsa uzmanību tam, ka latviešu strēlniekiem ir diezgan liela loma revolūcijā. Latvieši varonīgi cīnījās frontēs. Latviešu dalām uzdota Kremļa un citu valdības iestāžu apsardzība.

«Bet ja nu piekukuļotu ietekmīgus latviešu virsniekus un ar viņu palīdzību sakūdītu latviešu strēlniekus pret padomēm?» prātoja Lokarts. Viņš jau deva uzdevumu Kromijam sazināties ar latviešiem, kas dzīvo Petrogradā, iepazīt tos un visuzticamākos pārvilināt savā pusē. Tā bija laba ideja. Latviešiem var apsolīt patstāvīgu Latviju, bet ar viņu rokām iekarot visu Krieviju. Vareni! Malacis, Lokart!

Un pēkšņi izlūka seja apmācās. Viņš no jauna atgriezās pie domas, ka kāds var nostāties viņam ceļā. Viņam pat parādījās izdomātā sāncenša veidols. Tas viss nebūtu nekas, ja rēgs nelīdzinātos Reilijam.

Tad lūk, kas stāv viņam ceļā, kas, līdzīgi viņam, sapņo par Napoleona lauriem! Lokarts zināja, ka Reilijs dziļi simpatizē korsikānim, kas bija pakļāvis Franciju un gatavojies iekarot visu Eiropu. Lokarts atcerējās, kā reiz sarunā ar viņu Reilijs sacīja:

— Napoleons nolika uz ceļiem gandrīz visu Eiropu. Kādēļ mums neizdarīt to pašu ar Maskavu?

Toreiz Lokarts šiem vārdiem nepiegrieza vērību. Neiedomājās, ka tajos izskan mājiens uz personiskām pretenzijām. Tikai tagad viņš saprata to draudīgo raksturu.

— Ak, taisnais dievs, — Lokarts pavērsa skatienu pret debesīm, — palīdzi man manos darbos! Dod spēku pierādīt, ka man ir visas tiesības saukties par dižo Anglijas dēlu!

Vakarā Lokarts atkal lika pasjansu. Dievs dievam, bet kārtis kārtīm. Piepildīsies vai nepiepildīsies? Liekas, viss kārtībā. <

RŪDĪTIE SPIEGI UN FUTBOLA BUMBA

Katru dienu Lokarts un viņa ļaudis tikās ar franču un amerikāņu diplomātiem, apsprieda x sazvērestības detaļas un dalīja pienākumus. Acu apmānīšanai viņi ar frančiem spēlēja bridžu, ar amerikāņiem m pokeru.

Droša paslēptuve sazvērniekiem bija amerikāņu ģenerālkonsulāts. Kad visi sapulcējās, konsulāta pagalmā bieži tika organizētas futbola batālijas. Ģenerālis Laverns pastāvīgi ieradās uz spēli savdabīgā sporta tērpā: jātnieka biksēs, bikšturos un armijas zābakos.

Viskaislīgākais uzbrucējs bija Lokarts.

— Futbols ir liela lieta, — viņš sacīja. — Atslābina nervus.

Un pie sevis papildināja: «Un palīdz apmānīt čekistus. Lai domā, ka Lokarts dzenā bumbiņu. Sazvērestība viņam nav ne prātā.»

Jau pirmie soļi parādīja, ka aizsāktā sūtņu avantūra ar Lokartu priekšgalā prasīs lielus naudas izdevumus. Bija oficiāla valdību nostādne: naudu nežēlot. Naudas būs tik, cik nepieciešams operācijai. Tomēr radās tehniska rakstura aizķeršanās: kur ņemt skaidru naudu, pie tam vēl rubļos? Visas bankas slēgtas. Uzņēmīgais Lokarts arī šeit atrada izeju. Krievu lielburžuāzija savās rokās vēl glabāja milzu summas. Tā bija ar mieru pārvest tās uz Londonas bankām. Lokarts samērā viegli vienojās ar vienu no angļu firmām Maskavā: tā noteica kursu un nodeva pārvedumus Londonai. Tādā veidā iegūtie krievu rubļi ieplūda Anglijas sūtniecībā, bet pēc tam pārgāja Hiksa — Lokarta uzticības personas rīcībā. Viss līdz pēdējai kapeikai izmantots tā pasākuma finansēšanai, kura dēļ Lokarts bija atsūtīts uz Krieviju.

IZAICINĀJUMS PIEŅEMTS

Gludi noskuvies, eleganti apģērbies, Lokarts sēdēja savā dienesta kabinetā, dzijās domās iegrimis. Viņš nedomāja par to, kā palīdzēt nodibināt labas attiecības ar jauno Krieviju, bet gan kā to nožņaugt, neļaut tai stingri nostāties uz kājām. Klauvējieni pie durvīm aprāva domu pavedienu. Kabinetā ienāca divi nepazīstami cilvēki, kurus pavadīja milzīgs tēvainis no misijas apsardzes, un, pieklājīgi paklanījušies, paziņoja, ka grib nodot vēstuli misteram Lokartam un personiski parunāt ar viņu.

Lokarts atnācējus pieņēma. Viens no viņiem — bāls, jauns, neliela auguma cilvēks — uzdevās par Šmidhenu. Otrs — garāks, melnīgsnējs, ar asi izvirzītu zodu — par Briedi. Šmidhens paziņoja, ka viņi šodien ieradušies no Petrogradas un atveduši vēstuli no Kromija.

— Mēs esam latvieši, — viņš sacīja. — Veicot pienākumu pret Dzimteni, bijām Petrogradā. Laimīgs gadījums saveda mūs kopā ar jūsu kolēģi. Viņš izmantoja šo gadījumu.

Lokarts piesardzīgi paņēma Šmidhena pasniegto vēstuli, pagrozīja to rokās un piemiedza acis, it kā pētot rokrakstu. Pēc tam atvainojās, ka ir spiests atstāt kungus uz dažām minūtēm vienus, un izgāja blakus istabā. Šeit viņš atvēra paketi un pārlaida acis rindiņām. Jā, rokraksts pazīstams. Neapšaubāmi, Kromija roka. Tomēr… anglis iekoda lūpā. Iedziļinājās tekstā. «Kas tad ir rokraksts? To nav grūti viltot. Pazīstu šos čekistus. Viņi ir meistari visās lietās,» viņš nodomāja.

Kā profesionāls izlūks viņš pētīja tekstu, centās atrast to, kas varēja būt zināms tikai viņam un Kromijam. Atrada ari: «Lūk, norādījums uz paziņojumiem, ko nodevu Kromijam ar zviedru ģenerālkonsula starpniecību. Čekisti katrā ziņā nevar to zināt.»

Te, lūk, tādam brašam virsniekam kā Kromijs tipiska frāze, ka viņš gatavojas atstāt Krieviju, stipri aizcirzdams durvis aiz sevis. Nu, un katrā ziņā Kromija pareizrakstība. Kromija ortogrāfiju neviens nepratīs atdarināt. Tāpat kā Fridrihs Lielais un princis Kārlis Eduards viņš nebija draugos ar šo zinātni.

Vēstules beigu daļā Šmidhens tika raksturots kā cilvēks, kura pakalpojumi Lokartam var būt ārkārtīgi noderīgi.

Šaubu nebija. Vēstuli sūtījis Kromijs.

«Šis Kromijs ir malacis. Padalījos ar viņu savos iespaidos par latviešiem, un viņš saprata no pusvārda. Manus plānus tūlīt īstenoja konkrētās lietās.»

Tad viņš brīdi aizdomājās. «Vai tas mazina manu vērtību? Nepavisam. Galvenais ir ideja. To grūti pasniegt. Realizēt — daudz vieglāk. Tādēļ arī pastāv aparāts. Taisnība, tajā var būt dažādi cilvēki. Nē, nav ko runāt, laime, ka tev ir tādi palīgi kā Kromijs.»

Iekšēji apmierināts, Lokarts atgriezās pie latviešiem. Neviens vaibsts sejā nenodeva viņa noskaņojumu.

— Es klausos jūs, kungi!

—     Mūsu galvenais mērķis bija nodot jums paketi,— mierīgi iesāka Šmidhens. — Kas attiecas uz pārējo, tad Kromija kungs mums apgalvoja, ka viņš pats jūs par to informēs.

«Apskaužama piesardzība,» nodomāja Lolcarts un teica:

—     Jā, jā, tā tas ir. Es gribēju lūgt, kungi, lai jūs atnāktu pie manis rīt. Šajā pašā laikā. Vai jūs tas neapgrūtinās?

Latvieši piekrita, atsveicinājās un aizgāja.

Vakarā Lokarts tikās ar ģenerāli Lavernu un Iranču ģenerālkonsulu Grenāru. Apstākļos, kas garantēja pilnīgu sarunas slepenību, viņi apsprieda jautājumu, kas bija radies sakarā ar Kromija sūtījumu un latviešu vizīti.

Visi vienojās, ka veidojas sabiedrotajiem labvēlīga situācija. Iegūt divus uzticamus latviešus, kas uztur ciešus sakarus ar latviešu strēlniekiem, kuru vidū tie bauda simpātijas un ietekmi, — uz to viņi liek ārkārtīgi lielas cerības. Plāns paredzēja: ar Šmidhena un Brieža palīdzību viņi uzpirks latviešu virsniekus, kas apcietinās Padomju valdību. Ar boļševiku varu būs cauri.

Tādā atbildīgā operācijā dalībnieku uzticamībai ir pirmšķirīga loma. Tāpēc viņi apsprieda visus «par» un «pret» un beigu beigās nonāca pie secinājuma, ka latvieši ir patiesi un uz viņiem var paļauties, viņiem var uzticēties.

—     Kromijs ziņo, ka šie ļaudis ir pietiekami labi iepazīti. Pat Sidnejs Reilijs, kas nevienam nekad netic simtprocentīgi, apgalvo, ka deviņdesmit deviņos gadījumos no simta ir par to, lai Šmidhenu un Briedi izmantotu operācijā, — paziņoja Lokarts.

—     Un tomēr, — viņš daudznozīmīgi turpināja, — ja ir kaut vai viens «pret», mums jābūt maksimāli uzmanīgiem. Septiņas reizes nomēri, vienu — nogriez. Tā mēdz teikt krievi.

Kopīgi nolēma uzdot Sidnejam Reilijam, kuram kuru katru brīdi bija jāatbrauc no Maskavas, pastāvīgi kontrolēt latviešus. Pie vismazākajām aizdomām, ka viņi strādā abām pusēm, nekavējoties jāatbrīvo viņi no piedalīšanās operācijā. Bet tā, lai abi nenojaustu,.

ka tiek turēti aizdomās. Jauno sabiedroto «atraidīšanu» nolēma sīki apspriest tūlīt pēc pirmā trauksmes signāla saņemšanas no Reilija. * * •

Nākamajā dienā Lokarts gaidīja latviešus, lai sarīkotu viņiem eksāmenu un, ja rezultāti neradīs šaubas, paziņotu, ka viņš gatavs izmantot abu pakalpojumus.

Tātad izaicinājums pieņemts. Sākās jauno padomju pretizlūkošanas dienesta darbinieku divkauja ar pieredzējušajiem profesionāļiem, kuru priekšgalā bija Lokarts.

Viņus gaidīja smalka psiholoģiska cīņa, mobilizējot visus garīgos un fiziskos spēkus. Neredzama cīņa, kas piasija maksimālu nervu, sasprindzinājumu..

Kas lajā uzvarēs?

LOURENSA pĒcteČu sagrĀve

..

trīs vizītes pie lokarta

Šmidhens un Briedis ieradās pie Lokarta otrajā dienā, kā bija norunāts. Šoreiz anglis izturējās drošāk un nepiespiestāk. Viņa seja laipnībā staroja. Un tomēr pēc tikko samanāmās saspringtības, mirkļa koncentrētības, kas pēkšņi parādījās un tikpat pēkšņi izzuda brīžos, kad šādai saspringtībai nebija nekāda pamata, čekisti saprata, ka Lokarts nemaz nav tik mierīgs kā izliekas.

Mājastēvs apsēdināja viesus netālu no sevis. Tāpat kā iepriekšējā dienā, viņš arī šoreiz pierādīja, ka krievu valodu zina pietiekami labi.

—           Kā atpūtāties? — viņš pajautāja un negaidīti pats atbildēja ar jautājumu: — Normāli?

Latvieši pasmaidīja un pamāja ar galvu, apliecinādami, ka atpūtušies normāli.

Lokarts atzinās, ka ir bezgala priecīgs par Kromija vēstuli.

—           Man ir ļoti saprātīgs palīgs. Ar tādu strādāt ir taisni prieks, bet viņa vēstules sagādā īstu baudu.

Lokarts centās pārbaudīt latviešus ar nevainīgiem, bet tajā pašā laikā negaidītiem jautājumiem. Palaikam atskanēja:

—    Kā Kromijs izskatās pašlaik?

—    Kā viņš jūtas?

—    Ar kādu vīnu viņš jūs cienāja?

Kromijs dzēra tikai skābos vīnus. Ar tiem viņš ari cienāja viesus. Čekisti to zināja tāpat kā daudz ko citu.

Ne velti viņi to bija novērojuši un iegaumējuši katru sīkumu Kromija uzvedībā, viņa īpatnības un ieradumus. Un pēc katras tikšanās ar viņu čekisti ilgi apsprieda un analizēja šīs divkaujas gaitu. Viņi saprata, ka tas viss reiz noderēs.

Kā lai neatceras Suvorova vārdus: «Grūti mācībās — viegli kaujā.»

Šodien čekisti jutās lieliski: improvizēt nenācās. Šmidhens un Briedis bez grūtībām varēja aprakstīt Kromija ārieni, pastāstīt par viņa pašsajūtu un pat par l īdām lietām, kas varēja būt zināmas tikai ļoti tuvam cilvēkam vai pat uzticības personai. Lokarts smalki uztvēra šo viņam ļoti svarīgo apstākli un tomēr rīkojās • iskaņā ar profesionāla izlūka loģiku: viņam par katru > i'iiu gribējās uzzināt par šiem latviešiem visu, kā mēdz teikt, no pašiem pirmavotiem. Petrogradā viņus p.ubaudīja Kromijs un Reilijs, bet Maskavā to darīs viņš pats. Akcija ir pārāk atbildība, te nedrīkst riskēt v.iļ palaist garām iespēju lieku reizi viņus pārbaudīt.

Anglis pajautāja, vai latviešiem ir segvārdi, kā tas pieņemts īstiem konspiratoriem. Saņēmis atbildi, ka liesi Šmidhens un Briedis ir segvārdi, viņš abus uzllcllj.i par talredzību, kas ir tik nepieciešama viņu darbS.

No Kromija vēstules Lokartam bija zināms, kas ir viņa sarunas biedri, kāda ir viņu attieksme pret angļiem un pret jauno iekārtu Krievijā, taču vēlējās par visiem šiem jautājumiem personiski aprunāties ar abiem latviešiem.

Šmidhens un Briedis labprāt pastāstīja par sevi. Viņi esot cara armijas podporučiki, uzturot sakarus ar visai ietekmīgiem latviešu strēlnieku komandieriem, no kuriem daļa mainījusi savu attieksmi pret padomju varu, vīlusies tās ideālos un ir gatava pie pirmās izdevības pārorientēties sabiedroto pusē. Viņi lika saprast, ka abu uzskati sakrīt ar šo latviešu virsnieku uzskatiem.

Latviešu atbildes Lokartam patika, viņš pamazām nāca pie pārliecības, ka Kromijs izraudzījies uzticamus palīgus, kam var uzdot atbildīgus uzdevumus vissarežģītākajā operācijā.

Taču ar visu to Lokarts palika sev uzticīgs.

—     Kā tad tā, kungi, — viņš atkal pēkšņi pajautāja, — tādi konspiratori, bet konspirāciju neievērojat. Jūs lūdza ierasties… Kur jūs lūdza ierasties?

—     Hļebnajas šķērsielā deviņpadsmit, — mierīgi atbildēja Šmidhens.

—   Bet jūs atnācāt šurp…

—    Mēs ilgi par to domājām, — pēc isa klusuma brīža sāka skaidrot Šmidhens. — Un nolēmām, ka pirmoreiz jātiekas šeit. Tā ir drošāk. Šurp nāk dažādi cilvēki, galvenokārt dienesta darīšanās. Uz mājām parasti iet draugi un tuvi cilvēki. Svešām acīm mēs tādi būt negribējām.

Lokarts smaidīja. Viņš vairs necentās slēpt savu labo noskaņojumu. Jau iepriekšējā dienā viņš bija izdarījis svarīgu secinājumu. Kad latvieši aizgāja, anglis vairākas reizes pārlasīja Kromija vēstuli. Tajā bija skaidri rakstīts, ka latvieši ieradīsies pie viņa dzīvokli, tomēr viņi bija atnākuši šurp, uz konsulātu. Tātad čekistu rokās vēstule nebija nonākusi, bet tas savukārt nozīmēja, ka šie latvieši ar čekistiem nav saistīti.

«Lieliska iespēja pārbaudīt Šmidhenu un Briedi,» Lokarts pie sevis nodomāja.

Viņš jutās drošs un bija pilnīgi mierīgs. Ne tā kā sarunas sākumā, kad viņu kaut kas satrauca. Bet kas īsti? To viņš pats nezināja.

Anglis atklāti simpatizēja abiem sarunas biedriem, viņi tam patika. It īpaši Šmidhens — nesteidzīgs un apdomīgs. Viņa bālā seja un nogurušās acis izraisīja angļu izlūkā savdabīgu līdzjūtību. «Ko lai dara,» nodomāja Lokarts, «šiem karā nogurušajiem latviešiem, kas vīlušies padomju varā, var apsolīt patstāvīgu, neatkarīgu Latviju. Ko nozīmē mazs teritorijas gabaliņš Baltijas jūras krastā salīdzinājumā ar neizmērojamajiem Krievijas plašumiem? Uz tādu upuri mums acīmredzot jābūt gataviem, lai sasniegtu galveno mērķi.

Taču kāpēc jābūt tik devīgam? Paturēt to prātā var, tomēr ne jau mums pirmajiem šāds variants jāizvirza. Iespējams, ka paši latvieši līdz tam nemaz neaizdomāsies un apmierināsies ar kaut ko mazāku, bet es jau te sāku izsniegt avansus.»

Lokarts papurināja galvu, it kā gribēdams atbrīvoties no uzbāzīgām domām.

Slīpētais politikānis un profesionālais izlūks rīkojās maksimāli piesardzīgi. Par saviem plāniem viņš pat neieminējās arī otrās tikšanās laikā, bet lika Šmidhenam un Briedim atnākt trešo reizi.

Čekisti saprata, ka viņi atrodas Lokarta aģentu redzeslokā un ka viņus nemitīgi novēro. Tā tas arī bija. Sim nolūkam angļi aktīvi izmantoja Sidneju Reiliju, kas ieradās Maskavā drīz pēc Šmidhena un Brieža. Roilijs un viņa palīgi izsekoja čekistus uz ielas, fiksēdami katru viņu soli, vāca visas iespējamās ziņas par cilvēkiem, ar kuriem čekisti tikās. Dienas nogalē novērošanas materiālus sīki apstrādāja un pēc tam Lokarta klātbūtnē apsprieda. Izraisījās strīdi, atsevišķu laktu vērtēšanā domas dalījās, tika izvirzītas vispretiimīgākās versijas, taču galvenajā jautājumā domstarpību nebija. Pēc karstām debatēm visi piekrita tam, k<i latvieši ir neliekuļoti un ka viņu lieliskās iespējas jāizmanto ātri un saprātīgi.

It. īpaši uz to pastāvēja Reilijs. Pēc viņa paša iz(Iciulās pārbaudes Petrogradā Reilijs uzskatīja Maskavas pārbaudi par komēdiju, kas Lokartam godu neil.n.i Tomei par savu aizskarto profesionālo patmīlību l'i lllļs negribēja gari un plaši runāt.

Alklātāks Lokarts kļuva trešās tikšanās laikā. Sākumā anglis mēģināja iegalvot latviešiem, ka Krievijā viss ir nobriedis sprādzienam. Lielam un asiņainam.

—    To novērst nav iespējams, — Lokarts centās pārliecināt viņus. — Var padomāt tikai par to, kā mazināt šī sprādziena postošās sekas. Sabiedrotie ir noraizējušies par to. Būdami patiesi humānisti, viņi ir gatavi darīt visu iespējamo, lai mazinātu asinsizliešanu.

Ar to liekulība beidzās. Lokarts nemaskēdamies sāka izvirzīt uzdevumus. Ar kukuļošanu, provokācijām un šantāžu sazvērnieki plānoja sacelt pret padomju varu latviešu karaspēka vienībās, kas apsargā Kremli un citus valdības objektus, bet pēc tam ar šo vienību palīdzību, kā arī ar kontrrevolucionāro organizāciju un bijušās cara armijas virsnieku atbalstu gāzt Padomju valdību.

—    Jūsu galvenais un pirmais uzdevums, — Lokarts instruēja Šmidhenu un Briedi, — ir apcietināt un nogalināt Ļeņinu… Jā, jā. Tieši nogalināt. Ja Ļeņinam

izdosies izkļūt no apcietinājuma, tad aiz viņa ies tauta un visi mūsu pasākumi izkūpēs gaisā.

Drausmīgie vārdi, ko Lokarts turklāt pateica parastā, vēsā toni, it kā viņš runātu par kaut ko nenozīmīgu, it kā apdedzināja Šmidhenu un Briedi. Viņi divkāršoja uzmanību. Vajadzēja dzirdēt un atcerēties visu līdz pēdējam sīkumam, bet pēc tam nekavējoties ziņot Dzeržinskim.

Lokarts turpināja:

—    Šiem mērķiem man piešķirti desmit miljonu rubju. Bet šī summa lai jūs nemulsina. Naudas būs tik daudz, cik vajadzēs.

DZERŽINSKIM NOBRIEST PLĀNS …

—    Apcietināt un nogalināt Ļeņinu… — Buiķis ar grūtībām izrunā katru vārdu. Viņš atrodas Dzeržinska kabinetā. Turpat ir ari Sproģis un pretizlūkošanas dienesta priekšnieks.

Fēlikss Dzeržinskis ir uzbudināts. Viņš enerģiski staigā pa kabinetu. Tā ar viņu notiek ārkārtīgi reti.

—    Tad lūk, ko sers Lokarts nodomājis, — viņš satraukti sacīja.

—    Viņi mūs provocēja, — ieteicās Sproģis. — Pat līdz šim brīdim nekādi nespēju izskaidrot viņu uzticēšanos mums…

—    Bet ko tad īsti viņi jums uzticējuši? — iebilda Dzeržinskis.

—    Savus plānus…

—    Pagaidām tikai vārdos, — papildināja pretizlūkošanas dienesta priekšnieks, — bet vārdus pie lietas piešūt nevar …

—    Apcietināšana un slepkavība … Apcietināšana un slepkavība… — pusbalsī atkārtoja Dzeržinskis. Pēc tam viņš pagriezās pret klātesošajiem: — Tas ir nopietni. Pat ļoti nopietni… Bet tas nenotiks! — viņš kategoriski noteica. — Seram Lokartam rokas par īsām!

—   Viņi droši vien steidzas, — piebilda pretizlūkošanas dienesta priekšnieks. — Mūsu uzdevums ir nemitīgi novērot L'okartu.

—    Tieši tā, — piekrita Dzeržinskis. — Un šis uzdevums jāveic, vadoties pēc tā, ka vini meklē un cer atrast izpildītājus, kas atradīsies ārpus mūsu redzesloka. — Un atkal pusbalsī: — Jā gan …

Pēkšņi Dzeržinska seja noskaidrojās, acis iekvēlojās. Viņam brieda darbības plāns.

—    Izpildītājus viņi mēģinās atrast ar jūsu starpniecību. — Viņš skatījās uz Buiķi un Sproģi. — Pareizāk sakot, atbildīgo par izpildi. Par tādu, protams, var būt. cilvēks, kam ir lielas pilnvaras latviešu strēlnieku vidū. Pacentīsimies tagad atrast tādu cilvēku. Palīdzēsim viņiem.

—    Šim cilvēkam praktiski jāīsteno jūsu līgums ar angļu aģentiem, — komisāriem paskaidroja pretizlūkošanas dienesta priekšnieks.

—    Tikai tā, — uzsvēra Dzeržinskis. — Neko darīt — jādomā arī sera Lokarta vietā. Tāda ir čekista profesija …

Bet pretizlūkošanas dienesta priekšniekam viņš sacīja:

—    Jūs pareizi pateicāt: «steidzas». Birža kā spogulī n!spoguļo šo viņu steigu. — Dzeržinskis pagriezās pret komisāriem: — Jūsu vizītēm pie Lokarta jau jūtamas sekas Eiropā… Baku naftas akciju vērtība vienā rāvienā biržās pacēlās par trim punktiem… Tāpat arī vairāku ogļu ieguves sabiedrību akcijas… Kāda varena roka iepērk Krievijas akcijas.

—    Augšāmcēlušās cerības! — komentēja pretizlūkošanas dienesta priekšnieks.

—    Veltīgas cerības! — rezumēja Dzeržinskis.

* * *

Anglijas premjers izsteidzās no sava kabineta un tūlīt saskrējās ar Kamingu.

—    Pūlam klājas ļoti slikti! — iesaucās premjers.

—    Vai ir cerības uz jūsu palīdzību?

—    Es pasteidzos darīt visu iespējamo pirms debatēm lordu palātā… Varat apliecināt lordiem, ka pēc dažām dienām stāvoklis krasi mainīsies… Protams, Pūlam par labu …

Premjers piegāja Kamingam pavisam klāt.

—     Dažs labs jau sāk uzbrukumu Baku naftai… Centieties, dārgo Kaming… — un konfidenciāli piebilda: — Taču iegaumējiet: vēl vienu ekspedīcijas korpusu mēs nesūtīsim… Pārāk daudz nepatikšanu sanāca ar pirmo…

—    Mūsu cilvēki vienojušies ar zināmām aprindām Maskavā… Boļševiku valdības apcietināšana jau ir izlemta…

Loids-Džordžs kļuva domīgs.

—    Krievijā neko nevar uzskatīt par jau izlemtu. Iegaumējiet to, Kaming, un atgādiniet to arī citiem.

—    Runa ir par boļševiku pretoriāņu gvardi… Par latviešiem … Mūsu cilvēki ir pilnīgi pārliecināti…

—    Atkal šis podporučiks … Šmidhens? Man nekas cits neatliek kā uzpūst noslēpumainības miglu un likt saprast, ka Krievijas akcijas celsies… Lūk, neapgāžams pierādījums tam, ka mūsu sabiedroto stāvoklis uzlabojies…

Loids-Džordžs jau gribēja doties projām, taču viņu aizturēja Kaminga jautājums:

—    Ser! Bet ja latvieši lūgs kādu paziņojumu attiecībā uz viņu nelielās valsts likteni?

—    Paziņojumu netrūks! — izmeta Loids-Džordžs un aizsteidzās.

VAJADZĪGIE DOKUMENTI SAŅEMTI

Kādas tikšanās laikā Šmidhens, kā to paredzēja Dzeržinska apstiprinātais plāns, izteicās par to, lai Lokarts nodibinātu tiešus kontaktus ar ģenerāli Pūlu, kas atradās Arhangeļskā, un apspriestu ar viņu apstākļus, kādos latviešu strēlnieku grupa, kas karoja Arhangejskas frontē, varētu pāriet sabiedroto pusē.

Lai Pūlu iesaistītu «spēlē», Šmidhenam pēc VAK ieceres vajadzēja personiski tikties ar viņu. Tomēr pastāvēt uz Šmidhena un Brieža personisko tikšanos ar Pūlu bija riskanti, jo tas izraisītu Lokarta aizdomas. Tāpēc čekisti ari šajā gadījumā ķērās pie viltības. Viņi bija pārliecināti, ka Lokarts priekšlikumu nepieņems, jo viņš ar Pūlu sakarus neuzturēja un nekādu iespēju tos nodibināt Lokartam nebija. Tajā pašā laikā čekisti cerēja, ka šis priekšlikums Lokartu ieinteresēs un viņš apgādās Šmidhenu ar dokumentu, kas nodrošinās tiesības netraucēti pārvietoties pa Pūla karaspēka ieņemto teritoriju un būs savdabīga parole tikšanās reizēm ar Pūlu.

Tā ari notika. Pakonsultējies ar Grenāru un Lavernu, Lokarts kārtējās sarunas laikā paziņoja, ka ir ar mieru nodrošināt latviešus ar dokumentiem, un ieteica Šmidhena caurlaidē uzrādīt īsto uzvārdu. Vajadzības gadījumā tas nodrošinās iespēju izmantot arī karavīra apliecību savas personības apstiprināšanai, viņš paskaidroja.

Lokarts izsniedza latviešiem dokumentus trim personām.

Šmidhens, kas tekoši lasīja angļu valodā, ātri pārlaida acis dokumentam:

«Lielbritānijas misija, Maskava, 1918. gada 17.

augustā.

Visām Lielbritānijas varas iestādēm Krievijā. Apliecības uzrādītājs — latviešu strēlnieku leitnants Jānis Buiķis izpilda svarīgu uzdevumu, ko viņam uzticējusi Lielbritānijas galvenā mītne Krievijā. Nodrošiniet viņam pārvietošanās brīvību un sniedziet vispusīgu palīdzību. R. R. Lokarts, Lielbritānijas aģents Maskavā.»

Lai angļu virsnieki labāk izprastu, ar ko viņiem darīšana, Lokarts ieteica uzrādīt dokumentā «leitnants Buiķis», kas aptuveni atbilst krievu «podporučiks Buiķis».

Tādējādi vajadzīgie dokumenti nonāca čekistu rokās. Tie deva iespēju tikties ar Pūlu, lai veiktu pasākumus interventu karaspēka ziemeļu grupas likvidēšanai. Tomēr izmantot šos dokumentus neiznāca. Situācijas maiņa izdarīja savas korektīvas. Bet par to pastāstīsim turpmākajās nodaļās.

SPELE IESAISTĀS BĒRZIŅŠ

Par sazvērnieku nodomiem nekavējoties tika ziņotu Dzeržinskim. Informācija, ko ieguva čekisti, apslipii nāja pieņēmumu, kas tajās dienās bija radies, konti revolūcijas galvenais štābs atrodas Anglijas kon.sul<M<i.

Vajadzēja paveikt lielu darbu, lai savāktu neapgāžamus pierādījumus Rietumu sabiedroto valstu diplomātu noziedzīgajai darbībai, bet dažus no viņiem notvert tieši nozieguma vietā. Tikai pēc tam varēja ķerties pie sazvērestības likvidēšanas.

Operācijas gaitā, kad kļuva zināms, ka Lokarts lūdzis Šmidhenu savest viņu kopā, kā viņš pats izteicies, «ar kādu Padomju valdības pretoriāņu gvardes — latviešu strēlnieku virsnieku», Dzeržinskis ieteica iepazīstināt angli ar kādu latviešu karaspēka daļas komandieri, kas varētu ieinteresēt Lokartu un ar savām izlūka spējām veikt sarežģītu uzdevumu. Šim komandierim vajadzēja notēlot cilvēku,kas ir neapmierināts ar padomju varu, piekrist sazvērnieku priekšlikumiem un izzināt viņu plānu detaļas. Viņam vajadzēja ne tikai laikus ziņot par šiem plāniem, bet ari pareizi izturēties vissarežģītākajās situācijās, kas varētu rasties, viņam nonāķot tiešā saskarē ar pieredzējušo pretinieku.

Dzeržinskis uzdeva Petersam pēc iespējas ātrāk izraudzīties šādu cilvēku. Izvēle krita uz Eduardu Bērziņu, latviešu atsevišķā vieglā artilērijas diviziona komandieri. Šis divizions tolaik apsargāja Kremli. Peterss raksturoja Bērziņu kā pilnīgi godīgu un revolūcijai bezgala uzticamu virsnieku.

Bērziņš atstāja labu iespaidu uz Dzeržinski. Viņa vienkāršība, iekšējā disciplinētība, spēja labi orientēties tā laika notikumos un pareizi novērtēt katru faktu, un, visbeidzot, prasme nezaudēt cieņu labvēlīgi noskaņoja cilvēkus pret viņu.

Čekisti neslēpa no Bērziņa, ka uzdevums, ko viņam grib izticēt, ir sarežģīts un prasīs no viņa vīrišķību un spēku sasprindzinājumu. Taču tas ne mazākā mērā nesašķobīja vina apņemšanos šo uzdevumu izpildīt.

-Bērziņš nebija čekists (par tādu viņš kļuva vēlāk un kā viens no pirmajiem tika apbalvots ar goda zīmi «VAK-VPP»). Viņa līdzdalība^ pasākumos pret Lokartu ir spilgts piemērs tam, ka VAK varēja droši paļauties uz padomju cilvēku atbalstu un ar viņu palīdzību sekmīgi veikt sarežģītus uzdevumus.

14. augustā Lokarta privātdzīvoklī Hļebnajas šķērsielā 19 anglis pirmoreiz tikās ar Bērziņu. Uz turieni viņu aizveda Šmidhens. Pēc pirmās tikšanās sekoja otrā, trešā… *

Lokarts zināja, ka viņam ir darīšana ar kāda latviešu pulka komandieri un ka šis pulks ir iesaistīts Padomju valdības apsardzībā. Viņš lika uz šo cilvēku lielas cerības, taču izturējās piesardzīgi un, tikai trešoreiz tiekoties, uzsāka «lietišķu» sarunu. Tajā dienā viņš, kā parasti, bija ārkārtīgi pieklājīgs un ārēji mierīgs.

Bažām, šķiet, iemesla nav, nodomāja anglis. Šmidhens ir pietiekami izpētīts. Vairākkārt pārbaudīts. Šaubu par Šmidhena uzticamību nav. Patīkamu iespaidu atstāj ne tikai šī latvieša godprātība, bet arī apskaužamā piesardzība, Viņš ir nevainojams konspirators. Prasmīgi orientējas cilvēku psiholoģijā, spēj ielūkoties katra cilvēka dvēselē un saskatīt, vai tā nav sarkana. Savu mūžu neesmu varējis paciest šo krāsu!

Angju izlūka pārdomas noteica tikšanās raksturu: saruna noritēja mierīgi, gludi, it kā būtu satikušies seni paziņas.

Lokarts painteresējās par latviešu strēlnieku noskaņojumu. Pajautāja, vai var cerēt uz viņu palīdzību apvērsuma gadījumā.

Bērziņš viņam patiesi imponēja: tas bija liela auduma spēcīgs cilvēks ar enerģisku seju un gudrām ii un Kupl i ķlļbārda viņam labi piestāvēja un padarīja sc|u vel skaistāku un vīrišķīgāku.

Sādi cilvēki vienmēr izraisīja Lokartā skaudību. Viņš uzskatīja, ka tādi vīrieši kā Bērziņš ir dzimuši karadienestam un panākumiem pie sievietēm.

—     Bērziņa kungs, — Lokarts uzrunāja viesi. — Mums vajag, lai latviešu strēlnieki saceltos pret Padomju valdību un to gāztu. Tas, protams, ir gala mērķis. Tas nenāks kā uz burvja mājienu. Mums un jums ir kopīgs uzdevums: darīt tā, lai strēlnieki paši secinātu, ka viņiem nav pa ceļam ar krievu boļševikiem, ka vajag…

Mirkli klusējis, Lokarts pajautāja:

—    Vai noprotat?

Bērziņš vēl neko nevarēja atbildēt, viņš tikai klausījās, bet Lokarts turpināja:

—    Tieši tā. Pagriezt ieročus pret viņiem.

—    Tas nav vienkāršs uzdevums, — Bērziņš pārtrauca Lokartu. — Ierindnieks nav virsnieks. Viņš boļševikus iemīlējis. Viņš grib mieru, viņam vajadzīga zeme.

—    Vai tad kāds apgalvo, ka ar boļševikiem ir viegli cīnīties?-— neatlaidās Lokarts. — Ļoti grūti. Viņu ideoloģija ir bīstamāka par mēri. Tā ir stingri iesakņojusies šo, kā viņi saka, ekspluatēto šķiru galvās.

Lokarts uz brīdi iegrima pārdomās.

—     Grūti, bet nav neiespējami. Ņemiet vērā, ka ar katru dienu šī cīņa kļūst sarežģītāka. Nedrīkst zaudēt laiku. Laiks ir boļševiku sabiedrotais un mūsu ienaidnieks.

Un pamācoši turpināja:

—     Lai virsnieki aizkavē pārtikas izsniegšanu kareivjiem. Kareivju deva jau tāpat ir niecīga, un, ja nāksies siksnu sajozt vēl ciešāk, tad tā var kļūt par cilpu. Bet, kad cilpa sāks neizbēgami savilkties, tad ne visi bez kurnēšanas gaidīs loģisko galu. Daudzi mēģinās noņemt cilpu no sava kakla un uzmest to citam kaklā.

Virsniekiem, protams, jāpalīdz strēlniekiem izprast šo patiesību pēc iespējas ātrāk, kā ari jāpasaka strēlniekiem, kur meklējama izeja. Uz idejiskumu vien paļauties nedrīkst. Cilvēki jāieinteresē arī ar naudu. Tās būs tik, cik vajadzīgs. Iegaumējiet — ar naudu neskopojieties.

Bērziņš bija lakonisks. Viņš vairāk klausījās, mazāk runāja. Un tūlīt ari pierādīja, ka šķiesties ar solījumiem nav paradis.

—    Solīt nozīmē izpildīt solījumu, — viņš mierīgi noteica. — Es šodien vēl nevaru iedomāties, kā jārīkojas, lai gūtu sekmes un neiekristu.

Latvieša domu gājiens Lokartam patika. Pie sevis viņš nodomāja: «Bērziņš un Kromijs ir no vienas mīklas taisīti. Solīda pieeja katrai lietai pozitīvi izceļ Kromiju daudzu citu izlūkdienesta virsnieku vidū. Ari šis ir tāds.»

Sarunas beigās anglis painteresējās, kādas vēlēšanās ir Bērziņam un viņa latviešu domubiedriem.

Bērziņš saprata mājienu. Izdarīdams pirkumu, Lokarts baidījās pārmaksāt un jau tūlīt gribēja zināt, ko latvieši reizē ar naudu vēl pieprasīs no sabiedrotajiem par savu līdzdalību sazvērestībā.

Likt manīt, ka latvieši darbojas nevis idejas vārdā, bet gan lai gūtu kādu labumu, nedrīkstēja. Tas atstātu uz angli sliktu iespaidu. Un tāpēc Bērziņš savu tautiešu domas izteica tā:

—    Latvieši aktīvi un ar visu sirdi atbalstīja boļševiku revolūciju, bet pašlaik ir vīlušies šīs revolūcijas ideālos un karot vairs nevēlas. Latviešiem tagad ir viena vēlēšanās — atgriezties dzimtenē. Kamēr vācu karaspēks guva uzvaras, tas vēl nelikās iespējams. Bet tagad, kad viss liecina, ka sabiedrotie šajā karā uzvarēs un tieši viņi, nevis vācieši izlems Latvijas likteni, latvieši grib vienoties ar sabiedrotajiem. Viņi nevēlas karot Arhangeļskas frontē pret ģenerāli Pūlu. Viņi ir gatavi pāriet Pūla pusē, lai ātrāk atgrieztos brīvajā un neatkarīgajā Latvijā.

«Malacis Eduards,» pie sevis nodomāja Šmidhens, klausīdamies Bērziņa vārdos. «Par Pūlu viņš pateica tieši laikā. Tas vēl vairāk pārliecinās Lokartu, ka mūs jāsūta uz Arhangeļsku … Kāds labums no tā, ka dokumenti jau ir kabatā? Vai tad kāds var garantēt, ka Lokarts savu lēmumu neatceļ? Saki, ko gribi, bet Bērziņš ir brašs puisis. Viņš zina, kas jāpasaka un kā tas jāizdara.»

Ar to Lokarta un Bērziņa trešā tikšanās beidzās. Nākamas dienas vakarā viņi tikās vēlreiz.

Ari šoreiz Bērziņš ieradās Lokarta dzīvoklī kopā ar Šmidhenu. Tā bija vēlējies anglis.

Sī apmeklējuma laikā Lokarts iepazīstināja Bērziņu ar franču ģenerālkonsulu Grenāru un Sidneju Reiliju, kas dēvējās par Konstantīnu.

Operācija iegāja izšķirošajā stadijā. Riskēt nedrīkstēja. Vismazākā kļūda varēja izraisīt nopietnus sarežģījumus. Tieši ar to arī bija izskaidrojama Grenāra un Reilija klātbūtne.

Francūzis krievu valodā runāja slikti, un tulka lomu uzņēmās angļi.

Grenārs uzsāka sarunu ar Bērziņu tā, it kā viņš pazītu latvieti jau sen: Lokarts bija Bērziņu lieliski noraksturojis.

—    Spriežot pēc jūsu vakardienas sarunas ar Lokarta kungu, jūs ļoti interesē Latvijas liktenis. Ja sabiedrotajiem izdosies atņemt to vāciešiem, mēs apsolām jums Latvijas pašnoteikšanos kā atlīdzību par palīdzēšanu.

Lokarts piebilda:

—    Šī vārda vistiešākajā nozīmē, Bērziņa kungs.

Bērziņš atzinīgi pamāja ar galvu.

Painteresējies par Maskavā izvietoto latviešu strēlnieku skaitu, Lokarts jautāja:

—    Vai var panākt, lai latviešus uz fronti vairs nesūta?

Ar vieglu galvas mājienu Bērziņš lika saprast, ka šo uzdevumu viņš spēs izpildīt un apņemas to izdarīt.

Sabiedroto vārdā Lokarts pajautāja, cik daudz naudas, pēc Bērziņa domām, būs nepieciešams latviešu karaspēka vienību komandieru uzpirkšanai.

Bērziņš izlikās, it kā naudas jautājums viņu maz interesē, bet pēc tam it kā starp citu noteica:

—Kādi pieci miljoni būs vajadzīgi.

Minētā summa iebildumus neizraisīja. Lokarts tikai paskaidroja:

—    Divus miljonus jūs saņemsiet no Reilija, burtiski, pēc dažām dienām, bet pārējo — pēc kādām trim nedēļām. Uzskatiet, ka jūsu 'minētā summa nav galīgā. Vajadzības gadījumā tā tiks paaugstināta.

NEREDZAMA CĪNA TURPINĀS

Čekisti nešaubījās, ka Lokarts Bērziņu kā jaunu, vēl neizpētītu cilvēku katrā ziņā pārbaudīs. Tāds ir katra profesionāla izlūka likums; to labi iegaumējuši arī AK komisāri, rūpīgi novērodami angli kopš tās dienas, kad radās aizdomas, ka šis «diplomāts» nenodarbojas ar to, kas oficiāli ietilpst viņa dienesta pienākumos. Taču ar aizdomām vien nepietiek. Ir vajadzīgi pierādījumi. Tos vāca katru dienu, katru stundu: Lokarts taču bija viltīgs un veikli maskējās.

Arī čekistiem nācās ķertiesv pie viltības.Tā bija neredzama, cīņa starp padomju pretizlūkošanas dienesta darbiniekiem, kas nebija apguvuši nekādas īpašas zinātnes, ne arī beiguši kādas speciālas skolas, un pazīstamiem buržuāziskiem profesionāliem izlūkiem. Šajā neredzamajā cīņā slepenībā tika turēti abu pušu nodomi, cīņas līdzekli un metodes. Atklāti bija redzams tikai tas, ko bija izdevīgi parādīt pretiniekam, kas varētu to maldināt, kas varētu piespiest noticēt tam, kā īstenībā nemaz nav vai ari ir ar pilnīgi citu saturu un jēgu.. ,

Čekistu meistarības triumfs bija tas, ka pieredzējušais Lokarts un viņa ne mazāk pieredzējušie partneri noticēja Šmidhenam, Briedim un Bērziņam. Sekmīgi bija strādājuši ne tikai cilvēki. Veiksmīgas bija arī leģendas, kuru aizsegā šie cilvēki darbojās. Čekistu stāstījumos bija daudz patiesības, taču vēl vairāk — izdomas. Šis izdomātais bija svarīgākais, jo tas pievērsa pretinieka uzmanību, tam bija izšķirošā loma, nosakot pretinieka attieksmi pret šiem cilvēkiem. Čekistu meistarība slēpās ne tikai tajā apstāklī, ka viņi lieliski tēloja savas lomas, — viņi arī nepalaida garām izdevību īstajā brīdī, kad tas bija vajadzīgs, piespēlēt pretiniekam kārtējo dezinformācijas devu, ko tas uzņēma kā tīru patiesību, turklāt būdams pārliecināts, ka rīkojas pareizi, ka izcīnīta vēl viena uzvara, bet čekisti apvesti ap stūri.

Šmidhens un Bērziņš periodiski tikās ar Lokartu kā viņa «līdzzinātāji». Loģika prasīja, lai viņi tiktos arī viens ar otru, jo Šmidhenam vajadzēja zināmā mērā kontrolēt Bērziņa rīcību, vadīt to. Tādu prasību bija izvirzījis Lokarts, uzskatīdams Šmidhenu par pietiekami sagatavotu palīgu.

Un Šmidhens periodiski tikās ar Bērziņu. Viņu «konspiratīvās» tikšanās gandrīz vienmēr noritēja Oļeņji prudi rajonā un Sokoļņiku parka atrakciju teritorijā. Parasti Lokartam jau iepriekš bija zināms, kur un kad notiks kārtējā tikšanās, un viņš varēja, ja vien gribēja, katrā laikā to pārbaudīt, ko arī mēģināja darīt.

Lai parādītu sevi kā labu konspiratoru, Šmidhens noīrēja laivu un kopā ar Bērziņu vairākas reizes apbrauca apkārt gleznainajai saliņai. Apkārtējā daba izraisīja vēlēšanos no sirds parunāties par visdažādākiem jautājumiem. Latvieši atcerējās vietas, kur dzimuši un pavadījuši bērnību. Šmidhens stāstīja par dzimto Akriīsti, Bērziņš — par sirdij tuvo Vidzemi. Bet, lai kādus jautājumus novadnieki pārrunāja, viņi katrreiz vienojās, kā labāk saskaņot savu rīcību, kā sekmīgāk izpildīt Dzeržinska uzdevumu.

Šmidhens vairākkārt pamanīja Reiliju, kas, slapstīdamies pa apstādījumiem vai slēpdamies aiz cilvēkiem, kuri pastaigājās pa alejām, novēroja abus. Šmidhens saprata, ka tā nav nejaušība. Attiecībā uz Lokartu jābūt modriem.

* * *

17. augusta vakarā Bērziņš devās uz pirmo lietišķo tikšanos ar Konstantīnu (viņš jau zināja, ka tas ir Reilijs). Viņi tikās kafejnīcā Puķu bulvārī.

Abi sēdēja pie galdiņa un dzēra kafiju ar rumu. Viņi runājās kā seni, labi paziņas. Reilijs smaidīja, dzīvi žestikulēja, izlikdamies, ka stāsta kādu jautru notikumu. It kā to apstiprinādams, Bērziņš labsirdīgi smaidīja un palaikam glaudīja bārdu.

Bet angļu izlūks ciniski klāstīja Padomju valdības iznīcināšanas plānu.

—     Divus latviešu pulkus mēs nosūtīsim uz Vologdu. To mēs izdarīsim ar jūsu palīdzību. Viņi pāries sabiedroto pusē un palīdzēs viņiem ieņemt valsts ziemeļus. Operāciju vadīs ģenerālis Pūls. Pie viņa uz sarunām brauks Šmidhens un vēl divi. Vajadzīgie dokumenti viņiem jau ir.

Bērziņš piekrītoši pamāja ar galvu, taču pie sevis nodomāja: «Lika drusku pagaidīt, Konstantīna kungs!»

Reilijs pa tam turpināja:

—    Maskavā paliekošajām latviešu karaspēka daļām uzticēsim visgrūtāko, toties vispagodinošāko uzdevumu. Šīm daļām būs tas gods apcietināt Padomju valdību ar Ļeņinu priekšgalā. Apcietināšanas operācijai jānotiek negaidīti, un tai jānorit dažās minūtēs. Apzinādamies, cik sarežģīts ir šis uzdevums, sabiedrotie cenšas atrast tā izpildes optimālo variantu. Pēc mūsu domām, vislabāk to izdarīt augusta beigās paredzētās VCIK sēdes laikā. Tajā piedalīsies Ļeņins un citi sarkanie vadoņi, kas mums jāizolē. Sarežģīto uzdevumu izpildīsim, kā saka, vienā rāvienā.

Reilija vārdi sāpīgi iedūrās Bērziņa sirdī, izraisīja neatvairāmu vēlēšanos turpat, nekavējoties iznīcināt šo tipu. Sagrābt viņu savās varenajās rokās un nos'st kā traku suni. Taču viņš savaldījās un centās iegaumēt visu, ko Reilijs teica, ko viņš pateica tā, it kā runa būtu par vakariņu ēdienkarti.

—    Domāju, ka jums, Kremļa saimniekiem, tā nav problēma. Bet, ja būs vajadzīga palīdzība, jūs to saņemsiet, esmu jau parūpējies. Mūsu aģentu vidū ir cilvēki, kas spēj to sniegt.

«Kas ir šie cilvēki? Par kādu palīdzību ir runa? To vajag noskaidrot, pie tam tūlīt!» Bērziņš satraukti nodomāja. «Tāda izdevība varbūt vairs neatkārtosies.»

Un viņš teica:

—    Jebkura operācijas dalībnieka viens vienīgs nepiesardzīgs solis var pārvilkt svītru visu pārējo dalībnieku pūliņiem. Par katra kaujas operācijas dalībnieka rīcību mēs atbildēsim nevis ar citu, bet gan ar pašu galvām, Reilija kungs. Jūs sakāt — «cilvēki ir». Kas viņi tādi? Vai viņus var iesaistīt šajā operācijā? Vai viņi tādu slodzi izturēs?

Angļu izlūks enerģiski kratīja galvu un mēģināja iebilst, taču Bērziņš nedeva viņam iespēju runāt. Šajās minūtēs Bērziņš turēja iniciatīvu savās rokās un it kā diriģēja sarunu. Bērziņš redzēja, nē — viņš pat bija pārliecināts, ka šoreiz Reilijs nevarēs izvairīties no atbildes uz izvirzītajiem jautājumiem. Bērziņu satrauca kas cits: vai jautājumi nav pārāk tieši? Vai tie neizraisīs Reilijā šaubas vai arī — kas vēl ļaunāk — aizdomas?

«Bet kā lai citādāk jautā?» viņš sevi mierināja. Tas ir ārkārtīgi svarīgi. Spēlēties kā kaķis ar peli šādos gadījumos nedrīkst. Jāpadomā, kā izgaisināt Reilija šaubas, ja tādas radušās. Jā, jā. Tieši tas katrā ziņā jāpasaka.

Bērziņš enerģiski, bet mierīgi noteica:

—    Kaut gan nevajag. Nekāda palīdzība mums nebūs nepieciešama. Par to pat nav vērts runāt. Katrs lieks dalībnieks mums var drīzāk kaitēt nekā palīdzēt. Iztiksim ar pašu spēkiem.

Bērziņš sāka klausīties abām ausīm. Ko teiks Reilijs?

—     Lieliski, lieliski, Bērziņa kungs. Šajā operācijā mēs pilnīgi paļaujamies uz jūsu monopoltiesībām. Kad es runāju par iespēju izmantot mūsu aģentus, tad bija domāta palīdzība nevis ar cilvēkiem, bet gan, kā saka, tehniska palīdzība. Mūsu rīcībā patiešām ir persona, kas spēj šādu palīdzību sniegt. Tā varētu, piemēram, izrakstīt caurlaidi uz Kremli. Jūs izraudzīsieties cilvēkus, bet šī persona sagādās viņiem caurlaides. Protams, caurlaides ir derīgas tikai tad, ja tās apstiprina kāda atbildīga amatpersona. To nodrošināsiet jūs, Bērziņa kungs.

Saruna ievirzījās parastajās sliedēs, un Bērziņš Jāva Reilijam izrunāties.

— Mēs zinām, — Reilijs vērsa plašumā savus plānus, — ka Ļeņina apcietināšana var izraisīt nekārtības. Tās jālikvidē jau pašā iedīglī. Šim nolūkam mēs izmantosim visus cara armijas bijušos virsniekus. Labākie krievu virsnieki gaida signālu, lai uzsāktu darbību. Viņi ievedīs kārtību. Visuzticamākajiem cilvēkiem/mēs uzdosim konvojēt boļševiku vadoņus. Pārvedīsim viņus uz Arhangeļsku. Tā būs drošāk.

Kā lielu noslēpumu anglis paziņoja, ka sabiedrotie uztur sakarus ar patriarhu Tihonu. Svētais tēvs apsolījis, ka otrajā dienā pēc valsts apvērsuma visās baznīcās notiks dievkalpojumi. Garīdzniecība, augstākā ranga baznīcu kalpotāji izskaidros ticīgajiem notikušā nozīmi, iztēlos sabiedroto rīcību kā dižu atbrīvošanas misiju un baltgvardu līdzdalību apvērsumā — kā lielu patriotisku varoņdarbu. Tātad — lai baznīcas zvanu svētās skaņas jūs iedvesmo uz dižiem varoņdarbieml

Šajā tikšanās reizē Reilijs nodeva Bērziņam paketi ar naudu — 700 tūkstošiem rubju. Tā bija apsolītās summas pirmā iemaksa.

Paklausot Reilija padomam, Bērziņš izraudzījās un noīrēja dzīvokli (protams, ar čekistu palīdzību un piekrišanu), kuru izmantoja konspiratīvām sarunām. Tas atradās klusās Gribojedova šķērsielas 4. namā. Šis nelielās savrupmājas mēbelētajam dzīvoklim bija divas atsevišķas ieejas. Pēc angļu domām — neko labāku nevarēja vēlēties.

Šajā dzīvoklī 19. augustā Bērziņš un Reilijs tikās trešoreiz. Sarunai bija lietišķs raksturs. Sākumā Reilijs mēģināja tēlot saimnieka lomu. Iepriekšējās tikšanās laikā viņš bija iemaksājis apsolītās naudas summas pirmo daļu un tagad iedomājās, ka viņam ir tiesības diktēt. Nevis dalities domās vai dot padomu, bet norādīt, gandrīz vai pavēlēt.

Viņam likās, ka Bērziņam ir neierobežotas iespējas. Reilijs izklāstīja veselu darbības programmu, ko viņš bija iecerējis kā ievadījumu galvenā mērķa sasniegšanai. To varēja uzskatīt par sagatavošanās posmu.

Starp pasākumiem, ko Sidnejs Reilijs uzskatīja par nepieciešamu veikt, bija arī tīri spiegošanas rakstura uzdevumi. Sākumā Reilijs mēģināja noskaidrot, vai Bērziņam ir zināms, ka starp Cerkizovas un Rogožinas stacijām uzstādītas deviņas picccollu un divas astoņcollu angļu konstrukcijas lielgabalu baterijas. Saņēmis noliedzošu atbildi, viņš paskaidroja:

—    Tas katrā ziņā jāpārbauda. Ja ziņas apstiprināsies, labi pārbaudiet, kādā stāvoklī tās ir. Jūs taču saprotat, ka kaujas spējas atkarīgas ne tikai no stobru daudzuma, bet arī no tā, cik apkalpe vērta, ko tā spēj.

Tālāk Reilijs sacīja, ka, pēc viņa ziņām, Kazaņas dzelzceļa Mitkinas stacijā uz rezerves ceļa, kas beidzas strupceļā, stāv vairāki vagoni ar zeltu un banknotēm. Tos apsargā iespaidīga latviešu komanda — septiņi simti durkļu. Vajag pārbaudīt, vai tā ir.

—    Tomēr tas nav galvenais, — skaidroja Reilijs. — Pārdomājiet un esiet gatavi aizkavēt vagonu aizbraukšanu apvērsuma gadījumā. Zeltam jāpaliek sabiedroto rokās. Tas noderēs. Vēsture zelta cenu ir pierādījusi. Cēlmetāls spēj veikt brīnumus. — Ufn pieliecies Bērziņam pie pašas auss: — Par to var nopirkt jebkuru valdību.

Tālākajā sarunas gaitā noskaidrojās, ka angļi uzskata par lietderīgu Bērziņa braucienu uz Petrogradu, lai tur nodibinātu sakarus ar vietējiem latviešiem un noskaidrotu viņu kaujas spējas.

—    Bijušajai krievu galvaspilsētai jāspēlē galvenā loma gaidāmajos notikumos, — viņš paskaidroja. — Nebūtu slikti, ja jaunā Krievijas valdība sākumā dotu kādu ziņu par sevi no šīs pilsētas.

—    Petrograda to ir pelnījusi, — nomurmināja Bērziņš. — Tai ir slavenas tradīcijas.

—    Tieši tā, — piekrita Reilijs, nesaprazdams sarunas biedra mājienu. Tad turpināja: — Bērziņa kunga gudrība padara sarunu ne tikai patīkamu, bet arī ārkārtīgi lietderīgu. Viegli sarunāties ar cilvēku, kas saprot no pusvārda.

Bērziņš mierīgi piebilda:

—    Karavīra pienākums liek būt īpaši vērīgam pret to, ko izvirza sabiedrotie. Pilnīgi izprasts uzdevums ir panākumu garantija.

—    Apsveicama apdomība, Bērziņa kungs, — piebalsoja anglis. — Ar jūsu muti runā īsts patriots, kas patiesi mīl savu dzimteni un no sirds vēl labu Krievijai.

It kā atjēdzies, ka saruna kļūst pārāk sentimentāla, Reilijs atkal pārgāja uz saimnieka toni.

—    Jā, Bērziņa kungs, jums Petrogradas latviešu vidū jāatrod personas, kas spēj organizēt proklamāciju iespiešanu un izplatīšanu latviešu daļās. Tām jāatspoguļo cildenie uzdevumi, ko mēs esam uzņēmušies. Brīvprātīgi uzņēmušies, cēlu jūtu mudināti, ar nelokāmu vēlēšanos uzsākto novest līdz galam.

Aizejot Reilijs (viņš vienmēr ienāca pa parādes durvīm, bet izgāja pa sētas durvīm, uzskatīdams, ka to prasa konspirācijas likumi) novēlēja Bērziņam panākumus viņa dziļi humānajā darbībā.

—    Izbraukšanas dienu uz Petrogradu es saskaņošu ar Lokartu un paziņošu jums vēlāk, — viņš piebilda, aizvērdams aiz sevis durvis.

21. augustā Reilijs un Bērziņš atkal satikās turpat.

—    Kā veicas, Bērziņa kungs? — jautāja Reilijs.

—     Nekļūdlšos, ja teikšu, ka veiksmīgi, — lietišķi atbildēja Bērziņš. Viņš ziņoja anglim to, kas bija saskaņots ar čekistiem. Precīzāk — kopā izlemts.

Katru reizi, kad Reilijs atstāja konspiratīvo dzīvokli, Bērziņš steidzās uz tikšanos ar čekistiem. Viss tika darīts tā, lai Lokarta aģenti nevarētu noskaidrot šo tikšanos patieso raksturu. Tikšanās vieta un laiks jau bija iepriekš saskaņoti.

Neparedzētam gadījumam bija paredzēts tikšanās «avārijas» variants: citā vietā un krietni vēlāk. Parasti viņi tikās namos, uz kuriem veda sarežģīts ieliņu tīkls un kuriem bija rezerves izejas un caurstaigājami pagalmi. Čekisti, kas labi pārzināja šo ēku rajonā esošo ieeju un izeju labirintu, viegli varēja nozust iespējamam novērotājam un ierasties norunātajā vietā jebkurā laikā. Tas droši garantēja tikšanās slepenību.

Bērziņš bieži sastapās ar cilvēkiem, kas interesēja Lokartu un Reiliju. Dažas no šim tikšanās reizēm apzināti tika organizētas tādās vietās, kuras ērti bija novērojamas no malas, gandrīz vai angļu aģentu acu priekšā.

—    Lai vēro, — tādos gadījumos jokoja čekisti, — viņu dēļ jau pūlamies.

Šajos pasākumos piedalījās revolūcijai uzticami cilvēki, kas labprāt un brīvprātīgi palīdzēja čekistiem. Ar ticamu ieganstu uz tikšanos aicināja ari tādus cilvēkus, kas baudīja Lokarta uzticību. Bieži vien šādu Lokarta pārstāvju lomā bija Šmidhens un' Briedis. Ideāls variants. Viņi novēroja, bet pēc tam sīki «informēja» angļus. Var iedomāties, cik tas bija svarīgi, zinot, ka čekisti jau iepriekš sagatavoja tādas tikšanās, un viss, kas tajās notika, viņiem nebija nekāds noslēpums.

Lokartam radās iespaids, ka Bērziņš strādā" angļiem pēc labākās sirdsapziņas, un viņa rīcība neizraisīja nekādas aizdomas.

Angļu cerības uz Bērziņu un viņa tikšanās ar Reiliju, kas kļuva aizvien biežākas, lika čekistiem saasināt uzmanību, lai laikus varētu sniegt vajadzīgo palīdzību. Tā Bērziņam tika sniegta. Lokarta uzdevumā ar viņu bieži tikās Šmidhens. Tādēļ vienmēr, kad radās nepieciešamība pēc konfidenciālas sarunas, Bērziņš varēja sastapties ar Šmidhenu drošā vietā un saņemt padomu jebkurā jautājumā.

Bez tam kopā ar Bērziņu vēl strādāja čekistu grupa, kas viņu pieņēma pēc katras tikšanās ar ārzemniekiem.

Noklausījušies Bērziņa ziņojumu par kārtējo tikšanos ar Reiliju, čekisti katru reizi izstrādāja jaunu uzdevumu un Bērziņa rīcības plānu. Sajā darbā viņš pats vienmēr aktīvi darbojās līdz. Viņa domas uzklausīja, viņa priekšlikumus parasti pieņēma. Vārdu sakot, dodoties uz tikšanos ar Reiliju, Bērziņš bija mierīgs, jo zināja, ka čekisti atbalsta viņa darbību. Viņi bija devuši prātīgus padomus, kas viņam bija likums. Sie padomi attiecās uz galveno, būtisko, tā sakot, uz stratēģiju. Tajā pašā laikā taktikas jomā viņam bija plašas iespējas improvizēt. Dzeržinskis uzskatīja, ka nevar dot recepti, kas derīga visiem dzīves gadījumiem.

Tas, ko Bērziņš šodien ziņoja Reilijam, protams, ari bija saskaņots ar čekistiem.

Bērziņš iegalvoja anglim, ka viņš jau ticies ar pirmā latviešu strēlnieku pulka lietvedi Dauguļi un nodevis viņam 400 tūkstošu rubļu aģitācijas darbam.

Nosaucot čekistiem uzticama cilvēka uzvārdu, Bērziņš saprata, ka šī cilvēka dienesta stāvoklis izraisīs Reilijā neizpratni, un bija tam sagatavojies.

— Kāpēc lietvedim? — brīnījās Reilijs. — Vai tad lietveži komandē kareivjus?

—    Jautājums vietā, — ne mazākā mērā neapmulsis, atbildēja Bērziņš. — Lieta tā, ka šis cilvēks ieradies uzdevumā, ko viņam devis kādas daļas komandieris, kura uzvārds ir Berge. Ar viņu es jau esmu runājis. Viņš ir man uzticīgs. Par to nav nekādu šaubu. Lietvedi Berge atsūtījis ar nolūku, lai aculiecinieks pārliecinātos, cik liela ir Berges autoritāte. Pēc mūsu tikšanās lietvedis kļūs man uzticams palīgs. Viņš kā zvans izzvanīs pa visu apvidu, kādu cieņu bauda Berge. Neaizmirstiet, ka vēsturē ir bijuši gadījumi, kad lielas lietas paveiktas ar mazu gariņu rokām.

Reilijs uzmanīgi klausījās. Šodien Bērziņš viņu atkal pārsteidza. Ar dzelzs loģiku. Ar prāta asumu.

—    Šajās dienās atbrauc piektā strēlnieku pulka komandieris. Viņam šim pašam mērķim vajadzēs izsniegt vismaz tādu pašu summu, kādu saņēma Berge, vai varbūt pat lielāku.

Reilijs piekrītoši pamāja galvu. Viņš apsolīja, ka nākamās tikšanās reizē nodos Bērziņam kārtējo naudas summu. Savu vārdu viņš turēja. 27. augustā konspiratīvajā dzīvoklī uz galda atradās pakete, bet tajā — 300 tūkstoši rubļu. Tie bija paņemti no summas, kas kā «neaizskaramā rezerve» glabājās Maskavas Akadēmiskā Dailes teātra aktrises Reilija mīļākās Dagmāras Grammatikovas dzīvoklī.

—    Akcija ir tā vērta, lai ķertos pie neaizskaramās rezerves, — Reilijs sevi mierināja, skaitīdams čaukstošās simtrubļu banknotes.

Tajā dienā saruna iznāca īsa. Reilijs iesāka ar parasto jautājumu par pašsajūtu.

—    Pašsajūta ir atvasinājums no veselības, — Bērziņš nolēma pafilozofēt. — Kad veselība teicama, par sajutu grēks sūdzēties.

Reilijs ar skaudību pārlaida skatienu Bērziņa spēcīgajam stāvam, lai gan arī sevi par vārguli neuzskatīja.

—    Bravo, Bērziņa kungs, bravo! Mūsu nemierīgajā laikmetā saglabāt labu pašsajūtu var tikai tādi cilvēki, kas tic savai uzvarai. Vai ne?

—    Un atdod sevi visu šīs uzvaras sasniegšanai, — sarunu biedra domu turpināja Bērziņš.

—    To es atcerēšos un turu pie vārda, Bērziņa kungs, — angļu izlūks viņu pārtrauca. — Mēs ierosināra jums nekavējoties braukt uz Petrogradu. Ar sevišķu uzdevumu.

Reilija vārdi bija negaidīti. Uz mirkli Bērziņš pat apjuka. Ko atbildēt: pieņemt priekšlikumu vai noraidīt to?

Šoreiz stāvokli glāba pats Reilijs. Acīmredzot viņš negaidīja noraidījumu un tādēļ pēc īsa klusuma brīža nolēma izklāstīt visu, kas bija iepriekš ieplānots. Viņš pamācoši uzsvēra, ka notikumi attīstās ne dienām, bet stundām, ka tuvojas mirklis, kad kaujas gatavībā jābūt visām mehānisma daļām, ka tikai visu iespēju izman tošana var dot vēlamos rezultātus, ka sabiedroto plānos Petrogradai nav mazsvarīga loma un ka tik atbildīgā brīdī turp nosūtāms sevišķi uzticams cilvēks.

—    Tādas ir ne tikai manas, bet ari Lokarta domas, — nobeidza Reilijs.

Vispārējās pārdomās pagāja pusotras divas minūtes. Bērziņam ar to pilnīgi pietika, lai novērtētu stāvokli un nonāktu pie stingras pārliecības, ka priekšlikums jāpieņem tūlīt un bez .jebkādām ierunām.

—    Uzskatīšu to par savu goda pienākumu, — viņš noteica. Viņa pazemā balss skanēja mierīgi un iespaidīgi.

Reilijs nosauca adresi, kur Bērziņam vajadzēja ierasties, pateica saimnieces un tā kunga uzvārdu, pēc kura vajadzēja apjautāties.

—    Uzdevuma būtību uzzināsiet uz vietas, — piebilda anglis, aizvērdams aiz sevis durvis.

JAUNS POSMS SAZVĒRESTĪBAS ĶĒDE

—    Jūs sakāt — Masino? Vai šo uzvārdu iegaumējāt precīzi? — jau otro reizi čekisti pārjautāja Bērziņam. Joprojām likās neticami. Tas taču nozīmēja, ka viņu rokās nonācis vēl viens sazvērestības pavediens.

—     Pilnīgi precīzi. Kļūda ir izslēgta, — mierīgi un pārliecinoši atbildēja Bērziņš. — To es atceros labi, pie tam visos sīkumos. Man jāpasaka dzīvokļa saimniecei Jeļenai Mihailovnai, ka gribu tikties ar Masino kungu.

Un Bērziņš izklāstīja savu pieņēmumu:

—    Domāju, ka tāds kungs reāli neeksistē. Vārdi «gribu tikties ar Masino kungu» ir savdabīga caurlaide. Padzirdējusi šos vārdus, Jejena Mihailovna nopratis, ka atnācis savs cilvēks, kam var uzticēties.

Čekisti piekrita. Tā bija parole. Taču viņiem bija zināms vēl kaut kas. Aiz segvārda Masino slēpās reāla persona. Turklāt neviens cits kā Sidnejs Reilijs. Tieši tas ari izraisīja čekistu interesi. Kā gan citādi! Radās cerība uzzināt kaut ko jaunu par sazvērniekiem.

Pirmoreiz viņi par Masino uzzināja jūlija sākumā. Tas notika visai mīklainos apstākļos.

Novērodami Reiliju, čekisti ieradās Lielajā teātri, kur notika piektais Viskrievijas Padomju kongress. Viņi pievērsa uzmanību tam, ka Reilijs aplido kādu jaunu, visai izskatīgu sievieti. Spriežot pēc visa, viņa veica oficiālus kongresa sekretariāta uzdevumus. Viņa sēdēja foajē telpā pie galdiņa, uz kura atradās saraksti. Pie sievietes nāca cilvēki, viņa kaut ko meklēja sarakstos, izdarīja tajos atzīmes un atbildēja uz jautājumiem.

Vairākkārt pie viņas galdiņa pienāca arī Reilijs. Čekisti toreiz ātri noskaidroja, ka jaunā sieviete ir Olga Starževska, VCIK rīcības daļas sekretāre mašīnrakstītāja, viņas dienesta pienākumiem bija tiešs sakars ar caurlaižu izrakstīšanu uz Kremli. Šis apstāklis lika čekistiem būt īpaši modriem. Interese par Reiliju pieauga. Vēl pirms pāris stundām čekisti viņa uzvedībā būtu saskatījuši vienīgi vēlēšanos uzsākt mīlas intrigu, — šajā nozarē Reilijs bija liels speciālists, turpretim tagad to vajadzēja novērtēt citādi. Reilijs veikli izraisīja sieviešu simpātijas un nereti izmantoja viņu lētticību savās izlūka interesēs. Droši vien arī šoreiz viņš izmeta makšķeri tādā nolūkā, un Starževska uz tās uzķērās. Katrreiz, kad anglis viņai tuvojās, viņa sagaidīja to ar apburošu smaidu un, kad viņš gāja prom, pavadīja ar nožēlas pilnu skatienu.

•— Vai jūs manu vārdu neesat aizmirsusi? — pajautāja Reilijs, pēdējo reizi tajā vakarā atiedams no Starževskas galdiņa.

—    Par atmiņu sūdzēties nevaru, Konstantīn Pavlovič Masino, — jaunā sieviete koķeti sauca viņam nopakaļ.

—     Te nu bija! Sekojām Reilijam, bet izrādījās, ka tas ir Masino, — brīnījās čekisti. Iznāk, ka viņi šo cilvēku novērojuši veltīgi, tērējuši laiku, nodevušies visādiem minējumiem. Varbūt šis Masino ir kārtīgs cilvēks, varbūt viņš patiešām iemīlējies Starževska.

—    Bet ja nu viņš ir Reilija līdzinieks? — ieminējās kāds no čekistiem.

—    Lai arī cik bagāta ir daba ar visādiem variantiem, tomēr katram cilvēkam var būt vairāki dubultnieki, — viņu atbalstīja cits čekists.

—    Bet varbūt mēs vienkārši pārklausījāmies? — sāka šaubīties trešais.

Čekistu grupas vecākais uztvēra šo domu un nolēma to pārbaudīt: varbūt čekisti patiešām ir pārklausījušies. Viens no viņiem piegāja pie Starževskas un pieklājīgi pajautāja, kā sauc vīrieti melnajā uzvalkā, kas nupat aizgāja.

—    Seja tik pazīstama, bet uzvārdu esmu aizmirsis, — čekists it kā noraizējies taisnojās.

—     Masino, — ātri izmeta Starževska.

Vakarā operatīvajā apspriedē čekistu grupas vecākais ziņoja, ka viņa cilvēki nav nolaiduši acis no Reilija, bet vēlāk izrādījies, ka viņi novērojuši nevis Reiliju, bjt kādu tur Masino.

—     Ārkārtējs gadījums, — sadrūma grupas vecākais.

Bet, kad čekisti siki izanalizēja novērojumu rezultātus, salīdzināja Reilija fotoattēlus ar novērotā cilvēka ārieni un abu šo cilvēku pazīmes, — viss noskaidrojās: Reilijs darbojas ne tikai ar segvārdu Konstantīns, viņam ir arī cits segvārds — Masino. Tas bija viņa otrās sievas meitas uzvārds.

Tagad šīs ziņas ļāva izdarīt svarīgu pieņēmumu. Pirms desmit dienām Reilijs ciniski bija izvirzījis Bērziņam uzdevumu: apcietināt Padomju valdību ar Ļeņinu priekšgalā. Viņš bija apsolījis latviešiem palīdzību, stāstīja par kādu cilvēku, kas varot izrakstīt caurlaidi uz Kremli. Vai Reilijs šai gadījumā lika cerības uz Starževsku?

Un tā Starževska negaidīti kļuva par Lokarta gatavotās sazvērestības līdzdalībnieci, lai gan nebija pamata uzskatīt, ka viņa saprot, ka ir iesaistīta noziedzīgā darbībā.

To visu čekisti vēl un vēlreiz izanalizēja tagad, kad

Bērziņš nodeva viņu rokās jaunu svarīgu noziedzības pavedienu. Pavērās iespēja atklāt vēl vienu sazvērnieku perēkli, par kuru čekisti agrāk nebija zinājuši. Tas atradās Petrogradā, uz kurieni tika sūtīts Bērziņš un kur Šmidfiens bija sagatavojis stabilas pozīcijas drošai darbībai.

Pirms izbraukšanas uz Petrogradu Bērziņš paziņoja, ka 25. augustā viņam nācies piedalīties kādā slepenā sazvērnieku apspriedē pie amerikāņu ģenerālkonsula. Bez Lokarta un amerikāņa Pūla (angļu ģenerāļa Pūla uzvārda brālis) tajā bija klāt Francijas ģenerālkonsuls Grenārs un vairāki angļu, franču un amerikāņu virsnieki. Franču diplomātiskās misijas līdzstrādnieku vidū bija Renē Maršāns, labs paziņa, gandrīz tuvs draugs pulkvedim Vertomonam, kas sazvērestībā spēlēja aktīvu lomu.

Apspriedē izskatīja jautājumu par to, kā organizēt tilta uzspridzināšanu pār Volhovas upi un uzticamu cilvēku atstāšanu Krievijā spiegu tīkla izveidošanai un vadīšanai gadījumam, ja Padomju valdība sakarā ar militāro intervenci liks Antantes valstu diplomātiem izbraukt no Krievijas. Apspriedē tika sadalītas «darbības sfēras». Reilijam uzdeva vadīt graujošo darbību Sarkanajā Armijā un transporta iznīcināšanu. Noliktavu dedzināšanu un valdības ēku spridzināšanu uzdeva franču kara atašejam pulkvedim Vertomonam. Spiegu tikla vadīšanai sabiedrotie izraudzījās vienu no Lokarta tuvākajiem palīgiem amerikāņu rezidentu Kolomatiano.

Ap šo laiku čekisti jau bija devuši vairākus jūtamus triecienus dažādām sazvērnieku grupām.

Spēcīgs trieciens sazvērniekiem bija Savinkova vadītās «Dzimtenes un brīvības aizstāvēšanas savienības» atklāšana. Šī grupa izraisīja kontrrevolucionārus dumpjus Jaroslavļā, Muromā un Ribinskā, kā arī gatavoja dumpjus citās centrālās Krievijas pilsētās. Tāpat spēcīgs trieciens sazvērniekiem bija ari kreiso eseru dumpja apspiešana Maskavā.

Aizsteidzoties notikumiem priekšā, pateiksim, ka pēc kada laika franču laikraksti publicēja Savinkova atzīšanos. Tajā viņš dižojās, ka viņa organizētās sacelšanās laikā apmēram puse no Jaroslavļas pilsētas tikusi nopostīta. Apcietināto Jaroslavļas kontrrevolucionāru lieribas parādīja, ka baltgvardi bija nodomājuši sarīkot sacelšanos vēl divdesmit četrās pilsētās.

Vēlāk Savihkovs kādā Parīzes restorānā vaļsirdīgi atzinās čekistam Muhinam, kas uzdevās par locekli pretpadomju organizācijā «LD» («Liberālie demokrāti»), kura it kā nelegāli darbojās Krievijā, ka viņa vadīto «Dzimtenes un brīvības aizstāvēšanas savienību» finansē angļu un franču izlūkdienesti. Savinkova bandīti darbojās ar viņu ziņu un svētību.

Savinkovs saņēma naudu no Reilija, kuru pazina personiski. Reilijs, tāpat kā Lokarts, ņēma vērā, ka Cērčils augstu vērtē Borisa Savinkova spējas. Reilijam, kas arī dievināja Čērčilu, ar to pilnīgi pietika, lai viņš Savinkovam ticētu un uz viņu paļautos. Naudu Reilijs nežēloja un deva viņam tik daudz, ka pat Lokarts, kas arī lika lielas cerības uz Savinkovu, sāka taujāt:

—     Vai tik mēs neesam pārāk devīgi pret Borisu Viktoroviču?

Uz to Reilijs katrreiz atbildēja:

—    Mēs varam kļūdīties. Vinstons Cērčils — nekad.

RtlLIJA VIZĪTKARTE

No Maskavas stacijas Bērziņš tramvajā devās pie Jeļenas Mihailovnas. Viņš ātri sameklēja Torgovajas ielu un 10. namu, iegāja pa nama otro ieeju. Viņu apturēja šveicars un oficiāli un stingri jautāja:

—    Kurš no nama iemītniekiem interesē kungu?

To uzzinājis, viņš uzreiz kļuva laipnāks, oficiālais

tonis nozuda, kā nebijis.

—     Jeļena Mihailovna, mīļo cilvēk, ir darbā. Pie mājas pavarda solījās atgriezties pulksten četros, — noskanēja visai patīkams basiņš.

Šveicars laipni pasniedza Bērziņam atslēgas un paskaidroja, kā nokļūt dzīvoklī:

—     Viņas apartamenti atrodas otrajā stāvā pa labi. Saimniece lika pateikt, lai jūs jūtaties kā mājās, mīļo cilvēk. Vārdu sakot, iekārtojieties ērtāk.

Bērziņš iegāja dzīvoklī, apsēdās pie loga un iegrima domās. Līdz Jeļenas Mihailovnas atnākšanai bija atlikušas vairāk nekā četras stundas. Ko darīt? Pastaigāties pa pilsētu vai palikt tepat un pacietīgi gaidīt? Pārdomādams, kā rīkoties, viņš braucīja bārdu un appētīja visu, kas krita acīs.

Aplūkodams istabas iekārtu — mēbeles, grāmatas, gleznas, greznuma lietiņas, Bērziņš, kā parasti tādos gadījumos, centās iztēloties cilvēku, kuru viņš nekad nebija redzējis, bet ar kuru gaidāma tikšanās. Viņš nāca pie secinājuma, ka dzīvokļa saimniece ir izglītota un erudīta sieviete, kas ciena tīrību un kārtību. Daudzie rokdarbi pieļāva domu, ka viņa sen atvadījusies no augstākās sabiedrības un dzīvo noslēgti, varbūt pat pilnīgā vientulībā.

Vienlaikus viņš centās apdomāt savu rīcību. Kādai tai jābūt šajā situācijā? Viņš nepavisam nebija gaidījis, ka atradīsies konspiratīvajā dzīvoklī viens. Vai tā ir sagadīšanās vai speciāli inscenēta situācija?

Patiešām, kāpēc šveicars bija tik laipns? Atslēgas viņš iedeva uzreiz, nešaubīdamies. Pats piedāvāja. It kā zinādams, ka nāks tieši Bērziņš. Tomēr nē, to viņš nezināja. Toties Jeļena Mihailovna zināja visu. Gan to, kad Bērziņš atbrauks, gan arī to, kad viņš šeit ieradīsies.

«Tātad jārīkojas ar apdomu,» Bērziņš sev kategoriski pieteica, lai gan pirms pāris mirkļiem bija gribējis izmantot izdevību un parakņāties Jeļenas Mihailovnas galdu atvilktnēs. «Kas viss nevar gadīties,» viņš nodomāja, «varbūt vissvarīgākais, galvenais atrodas tieši šeit, šajās istabās, šajās atvilktnēs. Jā, ļoti kārdinoši, bet arī tikpat riskanti. Kāda garantija, ka mani kāds nenovēro, ka priekšmeti nav salikti tādā kārtībā, lai vēlāk varētu pārbaudīt, vai tik ciemiņš nav izrādījis pārlieku ziņkārību.»

Šī saruna ar sevi ilga vēl pusstundu. Bērziņš stingri nolēma, ka vispareizāk būs, ja viņš apstaigās adreses, ko viņam iedeva Šmidhens. «Tur dzīvo latvieši. Tie ir padomju varai uzticami cilvēki — čekistu drošs balsts Petrogradā. Aprunāšos ar viņiem vaļsirdīgi. Ja mani arī kāds izseko, tad nodomās, ka izpildu viņu uzdevumus.»

Kad Bērziņš jau gribēja iet, viņš ieraudzīja uz grīdas aploksni, ko saimniece nejauši bija nometusi. Citādi to izskaidrot nevarēja — aploksne atradās redzamā vietā pie sliekšņa. Tīšuprāt to tur nolikt nevarēja, jo tādā gadījumā katram tā būtu japacej un jānoliek uz galda. Kā viņš agrāk nebija aploksni pamanījis?

Bērziņš pacēla aploksni. Uz tās bija rakstīts: «Jelenai Mihailovnai Bojuževskai.»

Aploksne nebija aizlīmēta. Bez jebkāda riska Bērziņš izņēma no tās kādu papīra gabaliņu. Izrādījās, ka tā ir vizītkarte. Vienā pusē bija zeltā iespiests «Sidnejs Georgijevičs Reilijs», bet otrā — ar roku rakstīts: «Seremetjeva šķērsiela 3 dzīvoklis 85.»

Bērziņš iegaumēja tekstu. Un tikai tad, kad viņš jau atradās savējo vidū un droši zināja, ka Reilija aģents viņu neizseko, ierakstīja adresi piezīmju grāmatiņā.

No Jejenas Mihailovnas dzīvokļa Bērziņš izgāja pulksten divpadsmitos. Netālu no Lielā Drāmas teātra viņš pēkšņi ieraudzīja Sidneju Reiliju. Viņš brauca ormanī. Reilijs bija ģērbies aizsargkrāsas apmetnī un tumšās brillēs. Nekad agrāk viņš tās nevalkāja.

Nebija šaubu, ka Reilijs ieradies Petrogradā, lai personiski novērotu Bērziņu. Protams, ne tikai tādēļ vien, bija arī svarīgākas darīšanas.

ANGĻU MISIJAS VADĪTĀJS NERVOZĒ

Piektdien, 30. augustā, drīz pēc desmitiem rītā, Dvorcovaja laukumā Petrogradā labējais esers Kanegisers nošāva Petrogradas AK priekšsēdētāju Uricki. Slepkava šāva no neliela attāluma. Izlādējis revolveri, viņš uzlēca divritenī un mēģināja aizbēgt. Tomēr pie angļu kluba, kurā viņš gribēja paslēpties, viņu notvēra varas pārstāvji.

Tās pašas dienas vakarā, pulksten pusastoņos, esere Fanija Kaplāne pacēla roku pret revolūcijas vadoni Ļeņinu.

Kad mītiņš bijušajā Mihelsona rūpnīcā bija beidzies un Vladimirs Iļjičs, kuru pavadīja liela strādnieku grupa, jau gribēja kāpt automašīnā, teroriste izšāva uz viņu ar saindētām lodēm. Viena lode trāpīja plaušā virs sirds, otra izgāja cauri plecam miega artērijas tuvumā.

Jau pusstundu pēc Kaplānes nodevīgajiem šāvieniem Lokarts zināja, ka Ļeņins ir smagi ievainots. Bija noticis tas, kam vajadzēja vainagot viņa darbības beigu posmu. Sazvērnieki gatavoja revolūcijas vadoņa noslepkavošanu ar latviešu rokām. Tas tika darīts mērķtiecīgi un pedantiski, apsverot un ievērojot katru detaļu. Bet te pēkšņi priekšā aizsteidzās eseri. Domās Lokarts lamāja viņus. Eseri, kā vienmēr, steidzas un izgāž visu, pie kā ķeras.

Sazvērnieki pastāvēja uz to, lai Ļeņins tiktu noslepkavots pēc valdības apcietināšanas.Ar to padomju vara būtu likvidēta. Tieši to Lokarts gribēja panākt, tieši to no viņa gaidīja Londonā.

Un-pēkšņi Kaplānes šāvieni. Vai tas neizbojās visu pasākumu, neizjauks visus plānus? Lokarts nervozēja. Viņu kratīja kā drudzī. Lokartu pārņēma bailes, ka varētu arestēt arī viņu. Nenoskaidros visu līdz galam un arestēs. Vajadzēja arī tā notikt, kad līdz mērķim palicis solis, viena piepūle …

Tobrīd pie Lokarta atradās viņa mīļākā. Taču viņš to bija piemirsis. Abi ar Hiksu viņi ieslēdzās kabinetā. Skaļi viņi baiclījās runāt un līdz pašai pusnaktij sačukstējās. Kā vajāti zvēri viņi svaidījās no minējuma pie minējuma. Kas ar viņiem notiks? Vai tik neieradīsies čekisti? Varbūt tie jau nāk?

— Cerēt, ka viņi mūs neaiztiks, nevar, — drebošām lūpām čukstēja Lokarts. Hikss kā mācēdams viņu mierināja:

—Dievs ir visžēlīgs, varbūt nelaime paies garām.

Būdams izlūks, Lokarts saprata, ka čekistu rokās var nonākt ja ne tieši, tad netieši viņa noziedzīgās darbības pierādījumi. Turklāt atentāts pret Ļeņinu var netiešos pierādījumus pārvērst par tiešajiem. Lokarts trīcēja kā apses lapa. Sajā stundā viņš domāja tikai par to, kā glābt sevi, savu ādu. Vienos naktī viņš uz pirkstgaliem, cenzdamies neskatīties uz durvīm, aiz kurām viņu gaidīja kārtējā sirdsdāma, devās uz savu guļamistabu un iekrita gultā.

Taču miegs nenāca. Viņš čukstus skaitīja lūgšanu, pazemīgi lūdza augsto dievu taisnīgi sodīt tos, kas kā prātā jukuši lien ugunī, kuras liesmas spēj pārvērst pelnos visus bez izņēmuma. Vai tad viņš, Lokarts, par to bija sapņojis? »

—    Ir nu gan palīgi! No tādiem labāk turēties tālāk. Lai paši atbild par savu steigu. Bet es nekā nezinu. Pamēģiniet pierādīt, ka tas tā nav.

Tikai uz rīta pusi viņš iekrita smagā miegā.

LOKARTA APCIETINĀŠANA

Situācija valstī kļuva saspīlēta līdz pēdējam. Baltā terora trakošana prasīja nekavējoties veikt radikālus pasākumus.

Fēlikss Dzeržinskis, izpildot partijas gribu, pieņēma lēmumu dot triecienu sazvērniekiem vienlaikus Maskavā un Petrogradā. Tajā laikā čekistu rokās vēl nebija visu sazvērestības pavedienu. Vajadzēja rūpīgi un enerģiski strādāt, atklāt visus 'sazvērnieku ķēdes posmus, dabūt rokā visus viņu aģentus, dokumentāli pierādīt viņu noziedzīgo darbību. Tomēr notikumi piespieda pasteidzināt sazvērestības likvidēšanu.

Čekisti saņēma informāciju, ka augusta pēdējā dienā Petrogradā paredzēta Sidneja Reilija slepena tikšanās ar baltgvardu pagrīdes barvežiem. To organizēja Kromijs. Kontrrevolūcija gatavojās izšķirošajam uzbrukumam. Pēc Ļeņina personiskā norādījuma Dzeržinskis devās uz Petrogradu, lai vadītu bīstamo noziedznieku notveršanas operāciju. Vadīt šādu operāciju Maskavā VAK priekšsēdētājs uzdeva savam vietniekam Petersam.

31. augusta rītā Peterss sāka instruēt operatīvo grupu. Viņš sapulcināja cilvēkus, lai izskaidrotu situāciju un nospraustu uzdevumu.

—    Pirms dažām dienām, — teica Peterss, — mēs vērojām, kā angļu misijas vadītājs Maskavā nodeva lielu naudas summu savam palīgam. Čekisti varēja apcietināt Lokartu turpat uz vietas un nodot tiesai, taču toreiz tika nolemts no galējībām atturēties. Mēs angli pastiprināti novērojām. Cerējām, ka viņš būs saprātīgs, taču viņš mums atmaksāja ar melnu nepateicību.

Un noteikti piebilda:

—    Šodien jums jāapcietina Lokarts. — Uzlūkodams komisāru skarbās sejas, Peterss brīdināja: — Ienaidnieks var krist galējībās. Jāievēro stingra disciplīna un Jflbūt maksimāli modriem.

Peterss izklāja uz galda shematisku plānu un ar zīmuli parādīja operatīvās grupas maršrutu. Zīmuļa smaile apstājās pie neliela taisnstūra.

—    Te dzīvo Loķarts, — paskaidroja Peterss, — Te mēs viņu saņemsim ciet. Ievērojiet, ka bez parādes durvīm dzīvoklim ir arī virtuves durvis. Diviem no jums šīs durvis jānobloķē.

Mirkli padomājis, Peterss turpināja:

—    Ieroci turiet gatavībā, tomēr likt to lietā atļauju tikai ārkārtējā gadījumā — kad patiešām nebūs citas izejas.

Komisāri uzmanīgi klausījās. Katrs Petersa vārds tika uzņemts kā likums.

Divos naktī čekisti iekāpa automašīnā un pa tukšajām Maskavas ielām devās uz Hļebnajas šķērsielu. Vienu kvartālu pirms mērķa komisāri izkāpa no automašīnas un cits aiz cita devās prom pa pustumšo ielu. Liels mūra nams. Te tas ir! Grupas vecākais Maļkovs pavēlēja komisāriem Graviņam un Muskeitam nobloķēt pagalma durvis, bet pats ar četriem čekistiem pa parādes kāpnēm uzkāpa otrajā stāvā. Maļkovs piespieda zvana podziņu. Durvis atvēra šveicars. Komisāri iegāja dzīvoklī un taisnā ceļā devās uz guļamistabu. Ar revolveri rokā Maļkovs piegāja pie gultas un pieskārās guļošā plecam. Anglis nodrebēja un atvēra acis. Ieraudzījis apbruņotus cilvēkus, viņš pat nebija pārsteigts. Nē. Viņš tos bija gaidījis. Pat bija izdomājies, kā viņus uzņemt. Visādi izdomājies. Bet tagad, kad tie bija klāt, — neviena protesta vārda, ne mazākā sašutuma. Kad Lokartam uzrādīja apcietināšanas orderi, viņš tam tikai uzmeta acis, saprazdams, ka jebkura pretošanās ir veltīga. No likteņa nekur neizbēgsi.

—    Apģērbieties! Jūs aizvedīs uz Lubjankas vienpadsmito namu, — stingri un mierīgi noteica Maļkovs. Komisāriem viņš sacīja: — Es palikšu te, bet jūs apskatiet dzīvokli, vai nav svešu personu.

Kamēr Lokarts ģērbās, čekisti uzmodināja Hiksu un dzīvokļa saimnieka mīļāko — Muru. Viņa bija atbraukusi no Petrogradas un jau vairākas dienas dzīvoja šeit.

Maļkovs pavēlēja izdarīt rūpīgu kratīšanu visās istabās. Rakstāmgalda atvilktnēs čekisti atrada trīs revolverus un lielu naudas summu. Naudu rūpīgi pārskaitīja: 360 tūkstoši rubju!

Sešos no rīta kratīšana bija pabeigta. Lokartu, Hiksu un Muru aizveda uz Lubjanku. Dzīvoklī palika kalpotāji — divi sulaiņi, ķēkša un šveicars.

Pēc Maļkova norādījuma dzīvokli līdz īpašam rīkojumam uzturēsies Graviņš un Muskeits.

Graviņš sēdēja pie durvīm. Blakus stāvēja Muskeits. Cik ilgi viņiem nāksies dežurēt slēpnī, viņi nezināja. Toties saprata: cik ilgi vajadzēs — tik ilgi viņi dežurēs.

—    Iešu vēlreiz pastaigāties pa apartamentiem, — ieteicās Muskeits un devās uz Lokarta kabinetu. Laiks ritēja gausi. Muskeits nerādījās.

«Vai viņš tur nav aizmidzis?» nodomāja Graviņš. «Jau otru diennakti acis nav aizvēris.» Taču Muskeitam miegs nebija prātā. Viņš parādījās durvīs ar lielu kārbu rokās. Seja pauda gan prieku, gan arī mulsumu.

—   Atveru un skatos — cigāri, — taisnojās Muskeits. — Nolēmu vienu paņemt, kaut vai paostīt. Nejauši kārba izkrita man no rokām un cigāri izbira. Bet zem tiem, lūk, kas. — Un viņš parādīja naudas žūksni. Tajā bija simt tūkstoši rubļu.

Ēdamistabā uz galda stāvēja vāzes, pilnas ar augļiem, bet galda vidū — milzīga biskvīttorte. Tas viss bija sagatavots par godu Murai, bet tā ari palika neaizskarts.

Abi čekisti pēc kārtas (vienam obligāti bija jāpaliek pie ieejas durvīm) iegāja ēdamistabā. Kārām acīm viņi aplūkoja gardos ēdienus. Dzīvoja taču pusbadā. Tagad viņi varētu ne tikai apmierināt izsalkumu, bet arī kārtīgi pieēsties. Varētu jau gan, taču to nedrīkstēja darīt — tāda bija Dzeržinska pavēle. Cik milzīga izturība bija vajadzīga, lai gardumiem pat pirkstu nepiedurtul Tā viņi stāvēja, siekalas rīdami.

Pienāca rīts.

KROMIJS SAUJ UZ ČEKISTIEM

Tajā pašā dienā cita čekistu operatīvā grupa ielenca Anglijas sūtniecības ēku Petrogradā. Tas bija grezns savrupnams Ņevas krastmalā, kura fasāde bija vērsta pret Petropavlovskas cietoksni.

Dzeržinskis bija personiski noinstruējis operatīvās grupas locekļus, taču operācija noritēja bez viņa: Kapiānes drausmīgie šāvieni lika viņam nekavējoties atgriezties Maskavā.

Pa plašajām parādes durvīm sūtniecībā iegāja seši cilvēki. Visiem pa priekšu — grupas vecākais Josils Stodoļins, boļševiku partijas veterāns, kam bija liela pieredze pagrīdes darbā.

Tikko čekisti bija pakāpušies dažus pakāpienus, viņus apdullināja revolvera šāvieni. Augšējā kāpņu laukumiņā stāvēja kāds cilvēks un aukstasinīgi mērķēja viz čekistiem. Radās iespaids, ka tie, uz kuriem šāva, tika šeit gaidīti.

— Nekavējoties izbeidziet šaušanu, — pilnā balsī angliski pieprasīja Stodoļins. — Mēs esam pilnvaroti izdarīt…

Vairāk drosmīgais čekists neko nepaspēja pateikt: viņu nošāva Frensiss Alens Kromijs, angļu sūtniecības jūras kara atašejs, Lokarta tuvākais palīgs.

Iepriekšējā rītā Kromija dzīvoklī bija ienācis Reilijs un pašpārliecināti paziņojis: «Maskava ir mūsu rokās, boļševiku vara gāzta.» Kromijs gavilēja. Viņš uzskatīja, ka jāpasteidzina notikumi Petrogradā.

Šodien bija paredzēta slepena apspriede sūtniecībā, kuru katru brīdi gaidīja ierodamies Sidneju Reiliju. Viņam pašam vajadzēja nodot Lokarta vēstījumu un izvirzīt uzdevumus kontrrevolucionāru Petrogradas grupai.

Vai čekisti bija nokavējuši? Nē, viņi precīzi zināja, cikos apspriedei vajadzēja sākties. Un ieradās sūtniecībā ar tādu aprēķinu, lai Petrogradas sazvērnieku barvežus pārsteigtu pēkšņi, lai uzkristu kā sniegs uz galvas. Nokavējies bija Reilijs. Iespējams, ka viņš to darīja tīšām. Neieradās noteiktajā laikā tāpēc, ka gribēja noskaidrot, vai čekisti viņu meklē. Tas, ka. Kromijs sagaidīja čekistus ar aukstasinīgiem šāvieniem, šādu iespēju padarīja vēl ticamāku.

Kā tad attīstījās notikumi angļu sūtniecībā? Ienaidnieka nelietībai čekisti nolēma likt pretī atbildes uguni. Apšaudīšanās gaitā viņi nogalināja Kromiju. Anglis sabruka uz kāpnēm, ko klāja grīdsegas celiņš, pēc tam kad bija paspējis ievainot vēl trīs čekistus.

Sūtniecības ēkā valdīja neiedomājama kņada. Angļu diplomāti bija notverti nozieguma brīdī: viņi dedzināja slepenos dokumentus, iznīcināja pierādījumus. Tomēr visu iznīcināt viņi nepaspēja. Čekistu rokās nokļuva visai svarīgi dokumenti, kas atmaskoja angļu diplomātus noziedzīgā darbībā. Tie bija kodi, šifri un spiegu ziņojumi, kā arī dokumenti, ar kuru palīdzību tika atklāti sazvērestības barveži un angļu aģenti, kas piegādājuši sabiedrotajiem spiegu informāciju.

Iepazīstināsim ar vienu no viņiem. Tas bija ne tikai nelietis un gļēvulis, bet ari savā ziņā unikāls tips. Viņa uzvārds? Apbruņojieties ar pacietību — fon Ekespāre, arī Nikodims Orgs, Aleksandrs Elcs un Jeļizars Plotņikovs. Bijušais laikraksta «Utro Rossiji» korespondents.

Tas bija viņš, kam izdevās nokopēt slepeno Somu jūras līča mīnu aizsprostu plānu un nozagt moderno kuģu lielgabalu rasējumus. Par šiem pakalpojumiem saimnieki Jūdasam bagātīgi samaksāja.

Neviens viņam nedraudēja. Čekisti delikāti lika priekšā uzrakstīt pašrocīgu liecību. Viņš piekrita tūlīt, nepārprotami likdams saprast, ka patur sev tiesības cerēt uz pretimnākšanu.

Viltīgais spiegs saprata, ka pienākusi atmaksas stunda un jāglābj sava āda. Viņu bija pārņēmušas paniskas bailes. Sādā situācijā blēdīties bija veltīgi. Labāk izklāstīt visu, ko zināja. Viņš apsēdās un uzrakstīja:

«Pēc angju misijas skandalozās iekrišanas mans darbs neparasti sarežģījās. Es mēģināju nodibināt sakarus ar kādu vēl brīvībā esošu angļu darbinieku, taču tas bija praktiski neiespējami, jo AK pastiprināti mani novēroja.

Septembrī man izdevās sazvanīties pa telefonu ar nelaiķa Kromija tuvāko palīgu misteru Tomsu. Es lūdzu tikšanos ar viņu, pat pastāvēju uz to, tomēr neko nepanācu. Man teica, lai piezvanu pēc dažām dienām.

Mūsu saruna notika trešdien. Pirmdien es vēlreiz piezvanīju. Man atbildēja, ka misija aizbraukusi jau piektdien. Tātad viņi aizbēguši, neuzskatīdami par savu džentlmenisko pienākumu atvieglot sava aģenta smago stāvokli. Citiem vārdiem runājot, šie nelieši glāba savu ādu, aizmirsuši elementāro godīgumu.»

Spiegs tēloja bēdīgi slavenās «Intelligence Service» un tās darboņu atmaskotāja lomu. Viņš bija gatavs pazudināt viņus visus, lai tikai glābtos pats. Un viņš to darīja tikpat nelietīgi, kā to mēdza darīt viņi — Lourensa pēcteči.

PRATINA PETERSS

Šaura istaba, ko apgaismoja neliela spuldzīte uz rakstāmgalda. Pie galda sēdēja Peterss melnās biksēs un baltā krievu virskreklā. Kuplie, tumšie mati atsukāti atpakaļ. Galda lampas blāvajā gaismā viņa seja izskatījās bāla un nogurusi, taču skatiens — mundrs. Uz galda labajā pusē — revolveris.

Peterss paskatījās rokas pulkstenī, kas cieši aptvēra viņa kreiso roku mazliet virs plaukstas. Viņš gaidīja apcietināto, kam, spriežot pēc visa, kuru katru bridi vajadzēja ienākt Petersa kabinetā.

Klusi klauvējieni pie durvīm pārtrauca viņa pārdomas.

—    Ienāciet, — mierīgi sacīja Peterss.

Durvis atvērās, un divi konvojnieki ieveda Lokartu.

—    Jūs varat iet! — Peterss pamāja konvojniekiem.

—    Ļoti nožēloju, ka esat nokļuvis tādā situācijā. Lieta ir ļoti nopietna, — laipni, bet stingri teica Peterss pēc neliela klusuma brīža.

Šāda negaidīta uzruna Lokartu mazliet pārsteidza. Viņš uzskatīja, bija pat pārliecināts, ka Ārkārtējā Komisijā valda savi likumi, par kuriem tik plaši klaigā Rietumos. Bet šeit… Viņu nespīdzina, neizgriež rokas, uz viņu neviens mežonīgi nekliedz. Ar viņu runā kā ar džentlmeni.

Dzīvnieciskās bailes ātri pārgāja. Lokarts pat sadūšojās.

—     Padomju valdība apsolīja man garantēt sūtņa privilēģijas. Es pastāvu uz savu neaizskaramību. Pretējā gadījumā būšu spiests iesniegt sūdzību Cičerinam. Ceru, ka jūs neliegsiet man piezvanīt pa telefonu?

Peterss laipni piezīmēja, ka tādu iespēju viņš Lokartam dos, tomēr būs labāk, ja Lokarts sniegs paskaidrojumus vairākos jautājumos.

—    Tas ir jūsu interesēs, — teica Peterss.

—    Ja vēlaties, lūdzu! — Anglis piespiesti pasmaidīja.

—    Vai jūs pazīstat Faniju Kaplāni?

Lokarts nodrebēja. No šī jautājuma viņš visvairāk baidījās. Viņš bija gatavs runāt par visu ko, tikai ne par to. Tas var maksāt dzīvību. Viņu urdīja doma: «Ak dievs, šis slimīgais biklums, nepārvaramā baiguma izjūta, ka liktenis kā drausmīgs rēgs vajā mani visu mūžu. Bailes jāpārvar, jāpārvar. Tas ir galvenais. Bailes ir mans ienaidnieks ceļā uz slavu, uz varenību… uz varenību .. .» Petersa priekšā sēdēja cilvēks, kuru vairs nevarēja pazīt. Drebošās lūpas drīzāk čukstēja nekā runāja:

—    Nē, nē. Visu ko, tikai ne to.

Lokarts taisnojās kā nožēlojams gļēvulis. Viņš esot rīkojies nevis pēc paša gribas, bet izpildījis savas valdības pavēles. Bijis akls ierocis varenās valsts rokās. Pamēģini nepaklausīt, ja esi šīs valsts dienestā un ja tā maksā tev algu.

Jā, apspriede pie Pūla bija. Arī viņš, Lokarts, tajā piedalījās. Par ko tur tika runāts?

—    Atļaujiet man uzrakstīt par to sīki un vaļsirdīgi. Vai drīkst?

Lokarts paņēma spalvu, papīru un sāka rakstīt. Nervozi un ātri. Bet tad pēkšņi it kā atjēdzies viņš saplēsa papīra lapu sīkos gabaliņos un iebāza tos kabatā. Pēc tam sāka rakstīt no jauna. Un tā vairākkārt: rakstīja un plēsa.

Bija brīdis, kad viņš stingri noteica:

—    Es pastāstīšu visu patiesību par manu valdību, par to kaunpilno lomu, ko tā spēlēja Padomju Krievijā zem Krievijas glābējas karoga.

Taču… kārtējais jūtu uzplūdums beidzās tāpat: saplēstās lapas gabaliņi ieslīdēja kabatā.

Ko tik Lokarts šajos brīžos nepārdomāja! Te viņš bija gatavs ar daudziem faktiem atklāt savu un ari citu līdzdalībnieku graujošo darbību, te atkal atteicās no šī nodoma. Tad no jauna atgriezās pie tā. Tikai vienā jautājumā viņš palika noteikts līdz galam: nekādā gadījumā, nekur un nekad neatzīt savu līdzdalību atentātā pret Ļeņinu. Noliegt, noliegt, noliegt.

Peterss ne tikai pacietīgi gaidīja. Viņš uzmanīgi

novēroja angli, centās izprast viņa pārdzīvojumus un divkosības motīvus.

Svārku sānu kabatā Lokarts pēkšņi uztaustīja piezīmju grāmatiņu. Aukstas tirpas pārskrēja pār muguru: tajā ar slepenu šifru bija ieraksti par aģentiem izmaksātajām naudas summām. Čekisti kratīšanas laikā viņa uzvalku nepārbaudīja. Šo kjūdu Lokarts izmantoja un apģērba uzvalku. Bet tagad viņš pukojās par to, ka nav atbrīvojies no šīs piezīmju grāmatiņas pa ceļam, braucot automašīnā. Viņu tirdīja dažādas un nemierīgas domas, kas ieurbās smadzeņu visjūtīgākajās krokās.

Kas notiks, ja Peterss iedomāsies viņu pārmeklēt? Tādas tiesības taču viņam ir. Tad ir beigas…

Bet tūlīt pat centās sevi uzmundrināt. Kāpēc kapitulēt bez pretošanās, bez cīņas? Jārīkojas un vēlreiz jārīkojas. Un Lokarts ķērās pie viltības: viņš pēkšņi un noteikti palūdza atļauju iziet uz tualeti.

Anglim par lielu izbrīnu, Peterss atļāva. Tūlīt un bez šaubīšanās. Turklāt bez pavadoņa.

«Glābts, glābts!» skanēja smadzenēs vienā ritmā ar trakā ātrumā pukstošo sirdi. Ar stingstošiem pirkstiem Lokarts aizkrampēja aiz sevis tualetes durvis un sāka drudžaini plēst no piezīmju grāmatiņas aprakstītās lapas. Viņš izplēsa pat tīrās lapas, uz kurām varēja palikt nospiedumi, un visu ielaida kanalizācijā. Mazliet pastāvējis, viņš vēlreiz nolaida tualetē ūdeni. Drošs paliek drošs. Un Lokarts uzreiz jutās atvieglots, it kā slogs būtu novēlies no pleciem.

Kad viņš atgriezās kabinetā, Peterss šķirstīja dokumentus, kas atradās mapē. Vai Lokarts varēja zināt, ka ieraksti, ko viņš nupat bija iznīcinājis, atradās tieši šajā mapē. Pareizāk sakot, to fotokopijas. Kā pierādījumiem šīm fotokopijām nepavisam nebija mazāka nozīme.

Deviņos no rīta Peterss atļāva Lokartam atgriezties mājās. Bija svētdiena, līņāja smalks lietus. Lokarts brauca ar ormani un, izstiepis rokas, tvēra plaukstās caurspīdīgos pilienus. To viņš uzskatīja par labu zīmi, lai gan viņam blakus sēdēja čekisti.

Kopā ar Lokartu dzīvoklī iegāja divi komisāri. Viens no viņiem nodeva Graviņam zīmīti no Petersa. Tā bija pavēle atstāt slēpni.

Apzinādamies milzīgo atbildību par uzlikto pienākumu, Graviņš piezvanīja Petersam, kas apstiprināja savu rīkojumu: posteni var atstāt. Cigāru kārbā atrasto naudu Peterss pavēlēja pret parakstu atdot Lokartam.

Anglis vairākkārt ar neuzticību paskatījās gan uz čekistiem, gan uz naudu.

— Dieva vārds, nebiju domājis, ka boļševiki ir tik godīgi, — viņš beidzot pateica.

Pēc dažām dienām Lokartu apcietināja no jauna. Tā bija atbilde uz Anglijas varas orgānu provokatorisko rīcību, — Londonā bez jebkāda pamata tika arestēts padomju pārstāvis Maksims Litvinovs.

Sākumā Lokartu turēja Lubjankā atsevišķā istabā. 8. septembra vakarā viņu pārveda uz Kremli. Bijušajās cara galma dāmu dzīvojamajās telpās viņam ierādīja tīru, ērtu dzīvokli — priekšistabu, viesistabu, nelielu guļamistabu, vannas istabu un virtuvi.

Vajadzības gadījumā Lokartu izsauca uz pratināšanu. Viņu vairākkārt apmeklēja Peterss un interesējās, kādos apstākļos anglis dzīvo. Viņš sekoja, lai šie apstākļi būtu normāli.

Kā pret Lokartu izturējās?

Visprecīzāk uz šo jautājumu atbildēja pats Lokarts. Savās mājās, Londonā, kur viņam nebija jābaidās no «čekas bendēm», viņš paziņoja: «Es nevaru apgalvot, ka ar mani apgājās nekorekti.»

DOKUMENTI LIECINA

Lokarts aizbrauca uz Angliju. Viņu apmainīja pret Ļitvinovu. Anglijas valdība steidzīgi nogādāja Londonā cilvēku, kuru uz Maskavu bija nosūtījis pats Loids-Džordžs, likdams uz viņu lielas ceribas. Tagad viņš bija kļuvis bīstams, jo zināja pārāk daudz un varēja visas pasaules sabiedrības acīs atmaskot Anglijas un tās premjera politiku attiecībā uz Krieviju.

Taču lietas izmeklēšana turpinājās. Klāt nāca arvien jauni pierādījumi Lokarta un viņa līdzdalībnieku noziedzīgajai darbībai. Lourensa pēctečiem tika doti graujoši triecieni.

Ielūkosimies izmeklēšanas materiālos, izsekosim šo vēsturiskās operācijas posmu ar dokumentu palīdzību.

Par laimi, šie bezkaislīgie liecinieki saglabājušies pilnīgi un tagad atrodas arhīva plauktos.

Čekisti bija izdarījuši kratīšanu Seremetjeva šķērsielas 3. nama 8-5. dzīvoklī. Atgādināsim, ka šī adrese bija uzrādīta Sidneja Reilija vizītkartē, kuru Bērziņš bija atradis Jeļenas Bojuževskas dzīvoklī Petrogradā.

Kopā ar dzīvokļa saimnieci Dailes teātra aktrisi JeJizavetu Otenu dzīvoklī atradās sieviešu ģimnāzijas bijusī uzraudze Marija Frīde.

Kratīšanas gaitā čekisti atrada dokumentu saini ar pilnīgi slepenajiem aģenta Nr. 12 ziņojumiem. Spiegs bija sīki aprakstījis savus novērojumus no 18. līdz 30. augustam braucienā pa Tulu, Orlu, Kursku, Voroņežu, Grjaziem un Kozlovu.

AĢENTA Nr. 12 ZIŅOJUMI

«Tulas iedzīvotājiem, spriežot pēc ārējām pazīmēm, ir mierīgs noskaņojums … Ieroču rūpnīca turpina darboties, taču tikai vienā maiņā, un ražo galvenokārt ložmetējus. Šauteņu ražošana samazināta par 80 procentiem.

Patronu rūpnīca beigusi darboties pirms pusotras nedēļas vairāku izejvielu trūkuma dēļ.

Pilsētā dislocēts Tulas vienības štābs, kurā tiek formēta divīzija … No sarunām ar instruktoriem (gandrīz visi ir bijušā 75. Tulas rezerves pulka kadru virsnieki) izriet, ka formēšana norit sekmīgi gan disciplīnas, gan arī apmācību ziņā …

Orlā tiek formētas divas divīzijas. Tiek dibināta kājnieku un artilērijas instruktoru skola. Kara režīms tiek ieviests visur. Lai gan pilsētā nav izsludināts karastāvoklis, aizliegumi atrasties uz ielas vakaros ir ļoti stingri. Pilsēta liekas izmirusi, un kustības ielās gandrīz nav nekādas. Izjūtams gaļas un sviesta trūkums, tomēr miltus var dabūt par 90 līdz 120 rubļiem pudā.

Preču vilcienos tiek pārvadāti apgādes līdzekļi un karamateriāli. Taču arī šo kravu nav daudz. Pilsētā uz sliedēm stāv 18 cisternas ar naftu Maskavai. Stacijas ceļi pieblīvēti ar tukšām platformām, uz kurām paretam var redzēt salauztus ratus un divričus. Noskaņojums pilsētā ir nomācošs. Pilsētā izplatītas dažādas paniskas baumas un runas par Kurskas ieņemšanu.

Kurskā rit piefrontes pilsētas dzīve. Ielās daudz zaldātu. No stacijas dodas vilcieni uz Orlu un Voroņežu, taču iekļūt pasažieru vilcienā ir tikpat kā neiespējami. Galvenā loma stacijā ir dzelzceļa apsardzei, kas nekādu varu neatzīst. Caurbraucošie vilcieni pieblīvēti ar sīkām Sarkanās Armijas komandām, kurām ir ložmetēji, dažkārt ari lielgabali. Uz jautājumiem — uz kurieni un kādā nolūkā tās brauc — atbildi saņemt neizdevās. Vai nu nezina, vai arī klusē. Paliek tāds iespaids, ka nelielu spēku pārvadāšanas mērķis ir simulēt lielu spēku.

Pilsētā nokjuvu ar lielām grūtībām. Nācās sadabūt caurlaidi uz staciju un Padomju dzelzceļa depo.

Voroņežā nav nekā interesanta. Stacijā valda liela rosība. Daudz cilvēku iebrauc un izbrauc. Sarunu galvenais temats ir grūtības pārtikas apgādē. Aizbraucot no pilsētas, kur uzturējos vairākas stundas, uzzināju, ka boļševiki no jauna ieņēmuši Caricinu, bet Baku un Krasnovodsku ieņēmuši angļi.

No Voroņežas gribēju aizbraukt uz Grjaziem. Cerēju no turienes caur Jeļecu un Orlu nokļūt Brjanskā. Taču stacijā uzzināju, ka, lai gan šāds brauciens ir iespējams, tas tomēr saistīts ar lielām grūtībām un ilgst ne mazāk kā nedēļu. Nācās doties uz Maskavu.»

Citā ziņojumā aģents Nr. 12, atsaukdamies uz kādas mūsu karaspēka daļas štāba rīcībā esošajām ziņām, uzrādījis vācu un austriešu karaspēka daļu dislokāciju krievu frontē un Ukrainas teritorijā.

Noskaidrojās arī, ka paketi ar spiega ziņojumiem Otenas dzīvoklī ienesusi Marija Frīde. Čekisti, protams, apcietināja gan viņu, gan arī mājas saimnieci.

Mūsu priekšā — Marijas Frīdes pirmais nopratināšanas protokols. Viskategoriskākajā veidā viņa apgalvo, ka ar Jejizavetu Otenu neesot pazīstama, agrāk šajā dzīvokli nekad neesot bijusi un par paketes saturu neko nezinot.

Kā viņa nokļuvusi Otenas dzīvokli? Ļoti vienkārši. No rīta gājusi pēc piena. Vozdviženkas ielā pie viņas pienācis kāds vidēja auguma vīrietis militārā uniformā un uzsācis sarunu. Viņš pateicis, ka steidzoties uz vilcienu, un lūdzis aiznest paketi, kuru tūlīt ari iedevis

Frldei, uz Šeremetjeva šķērsielas 3. nama 85. dzīvokli. Viņa šo lūgumu izpildījusi. Kas notika tālāk, ir zināms.

Čekisti izdarīja kratīšanu Marijas Frīdes dzīvokli (Durasova šķērsielā 12 dzīvoklis 3), kuras rezultāti bija visai interesanti. Kad Ponarovičs, kas strādāja nodaļā cīņai pret kontrrevolūciju, komisārs Poličkevičs un milicis Kokurins pieaicināto liecinieku — sētnieka Safronova un strādnieku Sergeja Volkova un Ivana Larina klātbūtnē rūpīgi pārmeklēja dzīvokli, Marijas Frīdes māte Jelizaveta Sergejevna iegāja tualetes telpā un mēģināja iemest kanalizācijā kaut kādus papīrus. Taču mēģinājums iznīcināt pierādījumus neizdevās. Poličkevičs laikus uzminēja viltīgo nodomu un izjauca viņas nevēlamo mēģinājumu.

Starp dokumentiem, ko atņēma Jelizavetai Sergejevnai, bija spiega detalizēts ziņojums. Šis spiegs 18. augustā bijis Petrogradā, 19. — Zvankā, 22. un 23. — Petrozavodskā un 27. — Sestroreckā.

Kad Ponarovičs pajautāja Jelizavetai Sergejevnai, kāpēc viņa gribējusi iznīcināt šos dokumentus, sarunā iejaucās viņas dēls Aleksandrs Frīde (Marijas Frīdes brālis). A. Frīde paziņoja, ka māte to darījusi pēc viņa lūguma.

KO MĒĢINĀJA IEMEST KANALIZĀCIJA?

«Visa Sestroreckas rūpnīca izvesta uz Petrogradu … Sestroreckā dislocēta sešu lielgabalu baterija ar 75 cilvēku apkalpi… Vāciešu Sestroreckā vēl nav, un par viņu ierašanās laiku nekas nav dzirdams. Vietējie iedzīvotāji uzskata, ka līdz ziemai vācieši ieņemšot Petrogradu. Šis uzskats pamatojas galvenokārt uz to, ka ziemā Somijas ostas aizsalst un tāpēc vācieši būšot spiesti meklēt sauszemes ceļus uz Somiju, lai neparaestu tur atrodošās vācu karaspēka dajas likteņa varā… Ja vācieši uzbruks Petrogradai, tad nopietna pretošanās no padomju karaspēka puses nav gaidāma, jo šī karaspēka tur neesot.

Paredzams, ka raža visā Oloņecas guberņā šogad būšot slikta, jo sakarā ar stiprām nakts sainām jūnija pirmajā pusē izsalusi gan ziemāji, gan ari vasarāju sējumi. Dārzeņu nav nemaz. Petrogradā viens gurķis maksā 1 rbl. līdz 1 rbl. 50 kap., — kartupeļi — 3 rbļ. 30 kap. līdz 3 rbļ. 50 kap. mārciņā.

Sakarā ar kuģu komandu ieilgušo streiku kravas pārvadājumi pa visiem ūdensceļiem sarukuši līdz minimumam. Pat tik nepieciešama krava kā malka Petrogradas apkurei diezin vai sasniegs 30% no 1917. navigācijas gada pieveduma, kas jau tāpat bija mazāks par normu.

Angļu karaspēkam uzbrūkot, angļi jau ieņēmuši Segežas starpstaciju uz Murmanskas dzelzceļa, Petrozavodskas pilsēta tiek evakuēta. Noteikta evakuācijas plāna nav, un mantu izvešana norit haotiski.

Padomju karaspēks nenozīmīgās vienībās izsvaidīts pa visu Oloņecas guberņas teritoriju. Piemēram, 3. Oloņecas kājnieku pulka štābs atrodas Ladeinoje poļē, bet pārējās pulka daļas izmētātas pa visu apriņķi. Tas izskaidrojams ar to, ka visi spēki, kas varēja būt padomju varas rīcībā, nosūtīti uz ziemeļiem cīņai pret angļiem.»

Bez šī izmeklēšanai ļoti svarīgā spiega ziņojuma čekisti atrada slēptuvē, kas bija veikli ierīkota skūšanās piederumu kārbā, 50 tūkstošus rubļu un vairākus slepenus pierakstus par stāvokli dažādos valsts rajonos. Nācās apcietināt kara satiksmes pārvaldes darbinieku, bijušo cara armijas apakšpulkvedi Aleksandru Frīdi, kam bija tiešs sakars ar kratīšanas laikā atrastajiem dokumentiem.

Pirmajā nopratināšanā 2. septembrī A. Frīde nebija visai patiess. Šo to viņš gan atzina, taču galveno noklusēja. Viņš nenosauca personas, ar kurām uzturējis noziedzīgus sakarus un kuru uzdevumus izpildījis.

ALEKSANDRA FRĪDES PIRMĀ LIECĪBA

— Dokumenti, ko māte mēģināja iemest kanalizācijā, ir informācija no dažādiem Krievijas rajoniem. Kāds Džonstons, aizbraucot no Maskavas, uzdeva man vākt šādus materiālus. Ar Džonstona kungu es iepazinos nejauši, apmēram pirms diviem mēnešiem. Pašlaik Džonstona Maskavā nav. Izbraucis pirms divām nedēļām. Uz kurieni? Nezinu. Viņa prombūtnes laikā man atnesa trīs vēstules. Divas bija rakstītas ar vienu un to pašu roku. Vienā no tām nāca informācija no dienvidiem, otrajā — no ziemeļiem.

Kas attiecas uz atalgojumu par šo ziņu vākšanu, man bija saruna ar Džonstonu, taču tikai vispārējos vilcienos. Tikos ar viņu uz Kuzņeckas tilta. Trīs reizes viņš bija mūsu dzīvoklī. Džonstons izskatās vecāks par mani. Cik viņam gadu, nezinu. Kādā sarunā viņš dēvējās par tirdzniecības aģentu. Ziņas man vajadzēja nosūtīt uz divām adresēm. Uz kādām? Viena Šeremetjeva šķērsielā, otra — Mjasņickas ielā. Namu numurus neatceros. Ziņojumus vajadzēja sūtīt divos eksemplāros. Uz aploksnes bija jāraksta trīs norunātie burti, lai adresāts zinātu, ka vēstules ir no manis. Kādi burti? Aizmirsu.

Džonstons teica, ka visi mani materiāli nonāk amerikāņu rokās.

Izmeklētāja jautājums: «Vai viņš bija tas, kas jūsu māsu sūtīja uz Šeremetieva šķērsielu ar spiegu ziņām?» — Frīdi pārsteidza negaidot. Domādams, ka māsa par to jau izstāstījusi, viņš atzinās, ka Marija pildījusi viņa uzdevumu. Un tūlīt apzvērēja, ka izmantojis māsas pakalpojumus tikai vienu vienīgu reizi.

Izmeklētāja jautājumam, kas ir Zagrjažskis (par viņu izmeklētājam pastāstīja Marija Frīde), kas vairākkārt uzturējies Frīdes dzīvoklī, sekoja atbilde:

— Aleksandrs Zagrjažskis pēc profesijas ir jurists un man labs paziņa. Dzīvo Uspenska šķērsielā. Nama un dzīvokļa numuru neatceros.

Otrās pratināšanas laikā 4. septembrī Frīde bija spiests atzīt, ka pirmajā pratināšanā pieminētais Džonstons patiesībā ir amerikāņu sūtniecības līdzstrādnieks Kolomatiano.

Pēc neilgas liegšanās viņš atzinās, ka ziņas par stāvokli Petrogradā viņam nodevis Pāvels Soļuss, kas tās savācis pēc viņa lūguma.

Ar Kolomatiano Frīde parasti tikās uz ielas. Vairākas reizes amerikānis bija ieradies arī Frīdes dzīvoklī, kur iepazinies ar viņa māsu Mariju Frīdi. Aleksandrs Frīde atzinās, ka pazinis Jelizavetu Otenu un ar viņas starpniecību viņam bijis jānodod ziņas amerikāņiem. Tā bija vienojušies ar Kolomatiano.

Prasmīgi izmantodams M. Frīdes liecības, izmeklētājs jau trešajā nopratināšanā piespieda A. Frīdi pastāstīt visu par saviem noziedzīgajiem sakariem ar Kolomatiano.

ALEKSANDRA FRĪDES TREŠA LIECĪBA

—    Mana pazīšanās un sadarbība ar Kolomatiano kungu sākās maijā. Pirmos divus trīs mēnešus par savu darbu saņēmu no viņa pa 500 rubļiem, vēlāk pa 750 un vienu reizi 1000 rubļus mēnesī. Man vajadzēja vākt ziņas, kas raksturo Padomju valsts militāro, ekonomisko un politisko dzīvi. Mani lūdza pievērst uzmanību arī visam tam, kas attiecas uz vāciešu darbību Krievijā. Nepieciešamo ziņu avoti bija mani personiskie novērojumi, kā arī baumas un valodas, kas izplatās no mutes mutē un cirkulē visos iedzīvotāju slāņos. Man vajadzēja to visu pēc labākās sirdsapziņas atkārtot, izņemot acīmredzamas aplamības.

Zagrjažski es iesaistīju šajā darbā tāpēc, ka Kolomatiano gribēja, lai viņa aģentu vidū būtu sabiedrībā pazīstami cilvēki, kuriem, protams, varētu uzticēties. Es pats Zagrjažska iesaistīšanā šajā darbībā ne tikai nesaskatīju nekā noziedzīga, bet pat nosodāma, jo uzskatīju, ka viņš strādās nevis naidīgas, bet gan draudzīgas valsts labā.

Šo neveiklo mēģinājumu izlikties par cilvēku, kas it kā nesaprot, ka šāda palīdzības sniegšana «draudzīgai» valstij nav nekas cits kā spiegošana, atmaskoja izmeklētājs, pajautādams Frīdem, kāpēc tādā gadījumā bija vajadzīgas slēptuves, konspiratīvie dzīvokļi un slepenās tikšanās.

Pārliecinājies, ka viņa viltība cietusi neveiksmi, Frīde bija spiests pateikt taisnību:

—     Pirms aizbraukšanas Kolomatiano iedeva man 50 tūkstošu rubļu piecu tūkstošu rubļu banknotēs. Šo naudu es noslēpu skūšanās piederumu lādītē, kur to atrada kratīšanas laikā manā dzīvoklī.

Kolomatiano iedeva man trīs adreses. Viena bija Otenas kundzes adrese, Šeremetjeva šķērsielā 3, otra — Mijutina šķērsielā, bet nama un dzīvokļa numuru, kā arī saimnieces uzvārdu neatceros. Viņš man iedeva arī trešo adresi — amerikāņu konsulātu, taču ieteica šo adresi izmantot tikai ārkārtējā gadījumā.

Soļuss aizbrauca uz Petrogradu un pēc atgriešanās nodeva man ziņojumu, kuru man vajadzēja pārrakstīt un nogādāt uz vienu no minētajām adresēm. To es arī izdarīju ar savas māsas starpniecību.

Kad Marijai Frīdei paziņoja, ka brālis apcietināts, viņa no agrākās visa noliegšanas taktikas atteicās un paziņoja, ka ir gatava sniegt pilnīgas un patiesas liecības. Taču tas nenotika uzreiz. Izmeklētājs ne vienu reizi vien pieķēra viņu melos ar brāļa liecību palīdzību. Pārliecinājusies, ka brālis kādā lietā atzinies, arī viņa pasteidzās to apstiprināt, katrreiz uzsvērdama, ka stāsta visu, ko zina, un neko no izmeklētājiem neslēpj. Un savukārt izstāstīja vēl kaut ko tādu, kas izmeklētājam nebija zināms. Šis «jaunums» tika izmantots, lai pieķertu melos viņas brāli. Pēc tam atkal otrādi. Tā brālis un māsa palīdzēja izmeklētājam un atmaskoja viens otru.

MARIJAS FRĪDES LIECĪBAS

— Es saku, ka uzvārds — Džonstons, ko nosauca izmeklētājs, man nav zināms. Nevienu ārzemnieku ar šādu uzvārdu es nepazīstu.

Pie Otenas esmu bijusi nevis vienu, bet divas reizes — un abas reizes nogādāju tur paketes. Pirmoreiz biju šajā dzīvoklī dažas dienas pirms apcietināšanas. Tādas paketes nogādāju arī uz citu adresi. Uz kādu? Tas bija amerikāņu konsulāts. Paketes saņēma pats Pūla kungs. Vienreiz brālis lika man aiznest paketi franču ģimnāzijas direktrisei. Viņa dzīvo Miļutina šķērsielā. Uzvārdu neatceros.

Zagrjažskis apmeklēja mūs vairākkārt. Viņš nāca pie brāļa Aleksandra. Pazīstu viņu divus gadus.

Neslēpšu, ka vienreiz izpildīju Kolomatiano kunga personisku uzdevumu. Man bija uzdots nogādāt paketi amerikāņu konsulam Vladikavkazā. Līdz turienei man nokļūt neizdevās, jo dzelzceļa satiksme bija pārtraukta, tāpēc nodevu paketi amerikāņu konsulam Caricinā Bārija kungam. Kas atradās tajā paketē, nezinu. Bārijs savukārt man iedeva aizlīmētu paketi, ko es pēc viņa lūguma aiznesu uz amerikāņu konsulātu Maskavā. Tur es to nodevu konsulāta darbiniekam Smitam. Viņš kompensēja man ceļa izdevumus un izsniedza gratifikāciju 600 rubļu apmērā.

APSŪDZĪBAS PIERĀDĪJUMI — ZEM ATZVELTNES KRĒSLA APŠUVUMA …

Pamatojoties uz Aleksandra Frīdes un viņa māsas Marijas liecībām, čekisti apcietināja bijušo ģenerālmajoru Gūstekņu un bēgļu lietu centra darbinieku Aleksandru Zagrjažski un Pāvelu Soļusu.

Abi kategoriski noliedza, ka viņu sakariem ar Aleksandru Frīdi bijis noziedzīgs raksturs.

Ar Frīdes dzīvoklī ierīkotā slēpņa palīdzību izdevās aizturēt divas nepazīstamas personas: Aleksandru Hvalinski un Aleksandru Potjomkinu. Viņi paskaidroja, ka atnākuši pie Frīdes dienesta darīšanās.

Ksenofontu Kolomatiano apcietināt neizdevās. Viņš pēkšņi nozuda. Čekisti sameklēja viņa konspiratīvo dzīvokli, bet tur viņa nebija. Arī dzīvokļa saimniece nezināja, kur viņš slēpjas.

Čekisti darīja visu, lai sameklētu un aizturētu Kolomatiano, kura aģenti bija brālis un māsa Frīdes, un izdarīja kratīšanu franču ģimnāzijas direktrises Zannas Morensas dzīvoklī. Uz turieni Marija Frīde bija nesusi paketes ar spiegu informāciju.

Kratīšanas rezultātā čekisti ieguva jaunus sazvērnieku vainas pierādījumus.

Morensas dzīvoklī atrada šifru, šifrētas vēstules un spiegu ziņojumus. To visu atrada zem atzveltnes krēsla un dīvāna apšuvuma. Daži kompromitējoši dokumenti tika atrasti vīriešu uzvalku kabatās, kuri karājās drēbju skapī. Morensas kundze taisnojās:

— Uzvalki nav mani, tie pieder manam īrniekam, Francijas pilsonim Heinriham Vertomonam.

Pa to laiku čekisti atrada arvien jaunus pierādījumus.

Slēptuvēs viņi atrada 18 mārciņas piroksilīna, 39 dinamīta kapsulas un 28 tūkstošus rubļu naudā.

No Vertomona spieķa, kas, izrādījās, bija savdabīga slēptuve, izņēma 16 tūkstošu rubļu un vairākas ģenerālštāba kartes.

Paša Vertomona dzīvokli nebija. Morensa pateica, ka viņš pēkšņi aizbraucis, nepaziņojot, uz kurieni.

Ari Sidnejs Reilijs bija nozudis. Kā jau bija teikts, viņš no Petrogradas izbraucis, bet bija ienākusi informācija, ka viņš, uzzinājis par Kromija nogalināšanu, atgriezies Mas'kavā. Un tur viņš iekrita kā ūdeni.

Tikai pēc Lokarta sazvērestības dalībnieku tiesas prāvas kļuva zināms, ka Reilijs aizbēdzis uz ārzemēm. Tomēr no taisnīga soda viņam izbēgt neizdevās. 1925. gada septembrī Reilijs pēc «domubiedru» ielūguma ieradās Maskavā. Viņam bija pase uz Nikolaja Šteinberga vārda, un viņš bija pārliecināts, ka nekādas briesmas te nedraud. Taču čekisti novēroja katru viņa soli. Labi sagatavotā un meistariski īstenotā operācija ļāva apmānīt bīstamo noziedznieku. Viņu apcietināja un saskaņā ar tiesas spriedumu 1925. gada 5. novembrī nošāva.

Francijas ģenerālkonsuls Grenārs un amerikāņu ģenerālkonsuls Pūls patvērās amerikāņu konsulātā un pie ēkas izkāra neitrālās Norvēģijas valsts karogu. Padomju valdība negribēja saasināt attiecības ar Norvēģiju, tāpēc čekisti nevarēja iekļūt konsulāta telpās. Viņi aplenca ēku, izolējot to no ārpuses.

SLĒPTUVĒ SPIEĶI

18. septembrī čekisti pie pašas ieejas amerikāņu konsulātā aizturēja druknu vīrieti ar tumsnēju seju, milzīgu degunu un melnām ūsām. Pēc visām pazīmēm spriežot, tas bija Ksenofonts Kolomatiano. Taču nepazīstamais uzrādīja dokumentus uz Serpovska vārda. Un tikai VAK ēkā, kur viņu drīz vien nogādāja, viņš atzinās, ka ir ASV tirdzniecības atašeja palīgs, un nosauca savu īsto uzvārdu. Ari šis amerikāņu spiegs bija nodomājis meklēt sev drošu patvērumu Norvēģijas karoga paspārnē. Bet nekas neiznāca. Ar viltotu pasi uz Sergeja Serpovska vārda Kolomatiano dzīvoja Jekaterinas Kožinas dzīvoklī Tolstoja šķērsielā 8.

Ksenofontu Kolomatiano pratināja Viktors Kingiseps. Jau pirmajā nopratināšanā amerikāņu tirdzniecības atašeja palīgs atzinās, ka Aleksandrs Frīde viņa uzdevumā vācis izlūku informāciju un par to saņēmis naudu.

Taču Kolomatiano neatzinās uzreiz. Sākumā viņš noliedza visu un uz Kingisepa jautājumu, vai viņš sniegs patiesas liecības, paraustīja plecus un mākslotā mieiā atbildēja:

— Nekādas ziņas, kas jūs varētu interesēt, pilsoni izmeklētāj, es sniegt nevaru.

19. septembrī pratināšana turpinājās. Izmeklētājs uzdeva jautājumus, pierakstīja atbildes un vērīgi sekoja apcietinātā uzvedībai. Viņš pievērsa uzmanību riekstkoka spieķim, kuru Kolomatiano neizlaida no rokām. Spieķim bija masīvs sudraba uzgalis. Kingiseps skatījās uz to un domāja. Spieķis ar kaut ko atgādināja Vertomona spieķi. Varbūt arī šajā atrodas «brīnumaka»?

Kingiseps paņēma spieķi un pagrozīja to rokās. Kolomatiano seja joprojām pauda vienaldzību. Taču, tikko izmeklētājs uzlika plaukstu uzgalim un izlikās, ka mēģina to noskrūvēt, no Kolomatiano vienaldzības nepalika ne miņas. Viņš saspringa, seja kļuva zilgansārta. Izmeklētājs saprata, ka uz galda tūlīt parādīsies jauni lietiskie pierādījumi.

Kingiseps piezvanīja pa telefonu un palūdza Petersu ienākt. Abi noskrūvēja uzgali (Kolomatiano acis bija gatavas izlēkt no dobumiem) un izvilka no slēptuves veselu kaudzi dažādu dokumentu, kas bija iznīcinoši amerikānim un ļoti svarīgi izmeklētājam. To vidū bija kods, spiegu ziņojumi, aktīvo aģentu numuri, kurus lietoja segvārdu vietā, un aģentu kvītis par naudas saņemšanu.

Kods tika sastādīts pēc komerciālās terminoloģijas. Karaspēka daļu numuri izteikti cukura vai citu sveramo preču pudos, lielgabalu skaits — manufaktūras metros. Spiega ziņojums, kas sastāvēja no visparastāko, ikdienā lietojamo priekšmetu uzskaitījuma, nevarēja, pēc Kolomatiano domām, radīt aizdomas. Viņa dienesta pienākumos ietilpa konsulāta personāla apgāde ar pārliku un apģērbu. Tieši uz to sazvērnieki lika cerības.

Taču nekas neiznāca. Viņi iekrita, apstiprinādami, ka paruna «lai rit pavediens cik gludi ritēdams, reiz tas cilpā sametīsies» ir pilnīgi pareiza.

Šifrēti bija arī Kolomatiano spieķi atrasto kvīšu teksti. Tie skanēja tā: «No Nr. 15 algu līdz 23. augustam 1000 rubļu apmērā saņēma Nr. 5 20.8.» Vai: «No Nr. 15 1500 (tūkstoš pieci simti) rubļus 20. augustā saņēma Nr. 31.»

Uz jautājumu, ko šie numuri nozīmē, Kolomatiano sākumā centās maldināt izmeklētāju, atbildēja izvairīgi un deva juceklīgas liecības. Tomēr vēlāk zem pierādījumu smaguma viņš bija spiests dot patiesu atbildi arī uz šo jautājumu: «Kvītis, kurās «numuri» parakstās par naudas saņemšanu no «Nr. 15», ir to informatoru kvītis, kas piegādāja man ekonomiska un politiska rakstura ziņas. Nr. 15 — tas esmu es. Nr. 5 ir Aleksandrs Frlde, Nr. 24 — Zagrjažskis, Nr. 26 — SoJuss.»

Amerikāņu spiegs nosauca uzvārdus, kas atbilda kvītīs uzrādītajiem numuriem. Izrādījās, ka Kolomatiano aģentūra darbojusies ne tikai Maskavā un Petrogradā. Tā bija ieperinājusies ari Minskā, Smoļenskā, Krimā, Harkovā, Odesā, Kijevā, Rostovā un daudzās citās pilsētās. Kļuva skaidrs, ka sazvērnieku spiegu tīkls aptvēris visu Krieviju, arī apgabalus, ko bija okupējuši vācieši. Šo aģentu ziņojumos tika atspoguļots iedzīvotāju politiskais noskaņojums, pastāvošās partijas un spēki, kas aģitēja pret padomju varu, transporta stāvoklis, iedzīvotāju attieksme pret sabiedrotajiem un vāciešiem, vispārējais ekonomiskais stāvoklis un citas ziņas. Kolomatiano atšifrēja spiegu telegrammu kodu. Viņš arī atzinās, ka piedalījies slepenajās apspriedēs pie Pūla, un detalizēti pastāstīja, kādus jautājumus tajas apsprieda.

Pamatojoties uz dokumentiem, ko atrada pie Kolomatiano, čekisti apcietināja Leonīdu Ivanovu, Jevgeņiju Goļicinu, Dmitriju Iševski un Pjotru Poļitkovskl.

Kolomatiano atzīšanās piespieda atzīties arī Zagrjažski. Viņš bija uzturējis sakarus ar Kolomatiano un Aleksandru Frīdi un par saviem pakalpojumiem saņēmis 750 rubļu. 20 tūkstoši rubļu, ko atrada pie Zagrjažska kratīšanas laikā, bija paredzēti aģentūras spiegiem.

Kolomatiano atzīšanās padarīja nekaitīgu ari spiegu Nr. 26, vienu no visaktīvākajiem un līdz ar to visbīstamākajiem spiegiem.

Pienācīgi jānovērtē Kolomatiano liecības. Viņš palīdzēja Ārkārtējai Komisijai pavirzīt uz priekšu Lokarta lietas izmeklēšanu un ieviest skaidrību daudzos jautājumos, kas vēl iepriekšējā dienā likās sarežģīti un neskaidri.

VĒSTULE, KAS ATMASKOJA SPIEGU

27. septembrī Kolomatiano konspiratīvajā dzīvoklī, Tolstoja šķērsielā 8, komisāri, dežurēdami slēpnī, aizturēja kādu cilvēku, kas uzrādīja dokumentus uz Čehoslovakijas pilsoņa Alekseja Linharta vārda. Tiesa gan, jau pirmajā nopratināšanā viņš atzinās, ka neesot vis Linharts, bet gan Josifs Pšeņičko. Aizturētā īsto uzvārdu izmeklētājiem tā arī neizdevās noskaidrot. Taču tas nemaz nebija tik svarīgi. Daudz svarīgāks izrādījās tas, ko atrada viņa ceļa somā. Bet par to vēlāk.

Savu ierašanos Kolomatiano dzīvoklī Linharts-Pšeņičko paskaidroja ļoti vienkārši: viņš cerēja tur atrast patvērumu. Nu, bet pats Kolomatiano? Viņš pazina aizdomīgo čehu kā Pšeņičko, kontrrevolucionārās organizācijas locekli. Kā čehoslovaku korpusa pārstāvis viņš uzturējis sakarus ar sazvērniekiem. Kolomatiano zināja arī, ka rīkojumu sākt dumpi Nūlanss nodevis čehiem ar Pšeņičko starpniecību. Lokartam konfiscētie dokumenti to pilnā mērā apstiprināja.

Pamatojoties uz vēstuli, ko atrada Kolomatiano kratīšanas laikā, čekisti apcietināja atvaļināto ģenerālmajoru Kurskas patērētāju biedrības darbinieku Pjotru Poļitkovski.

Šīs vēstules saturs ir šāds:

«Augsti godātais Konstantin Dmitrijevič, sirsnīgi pateicos Jums par Jūsu laipno uzmanību un par to, ka atcerējāties mani, ka devāt man iespēju iepazīties ar ļoti simpātisko Aleksandru Vasiļjeviču, kas patiešām izrādījās esam mans «skolas» biedrs. Diemžēl nebiju spējīgs sniegt viņam lielu palīdzību, lai gan nosūtīju viņu pie dažiem cilvēkiem, kas, pēc manām domām,

varētu būt noderīgi. Šodien noskaidrošu vēlreiz, kādas ziņas ir vajadzīgas, un, ja izdosies, savākšu tās un aizrakstīšu Jums. Novēlu visu to labāko, ar dziļu cieņu P. Poļitkovskis. Kurska, Počtovajas iela 18 dz. 15, 1918. gada 12. maijā.»

Vēstule lika izmeklētājam atbildēt uz vairākiem jautājumiem. Pirmām kārtām — kas ir šis «ļoti simpātiskais Aleksandrs Vasiļjevičs»? Kolomatiano teica, ka Alekseja Potjomkina brālis. Turklāt viņš vēl atzinās, ka arī šo cilvēku izmantojis kā aģentu.

Poļitkovskis, ko pratināja šajā pašā jautājumā, liecināja: «Es patiešām nosūtīju Aleksandru Vasiļjeviču pie vairākiem cilvēkiem, lai iegūtu dažas ziņas par importu un eksportu. Taču man ne mazākā mērā nebija zināms, ka viņš darbojas kontrrevolucionāras organizācijas uzdevumā.»

Čekisti apcietināja arī Olgu Starževsku un Maksimu Tresteru, kas sadarbojās ar Reiliju spiegošanā.

Starževska, kuru mēs jau pieminējām, pratināšanā liecināja, ka Reiliju viņa nav pazinusi. Viņa pazinusi Konstantīnu Masino no Odesas. Tikai Ārkārtējā Komisijā viņa uzzinājusi, ka Reilijs un Masino ir viena un tā pati persona.

Starževska iepazinusies ar Masino Lielajā teātrī, kad tajā notika Viskrievijas Padomju kongress. Toreiz viņa izsniegusi talonus. Masino pienācis pie viņas mi uzrunājis. Viņi sākuši satikties. Masino vadājis Starževsku pa restorāniem, apmeklējis viņu mājās. Viņa anglim patikusi, un viņš savukārt paticis viņai. Masino ierosinājis uzsākt kopdzīvi un noīrējis dzīvokli Malaja Bronnajas ielā. Dzīvokļa iekārtošanai Masino iedevis Starževskai 20 tūkstošu rubļu. Kāpēc maz pazīstams cilvēks tā svaidās ar naudu, tas viņai nelicies dīvaini, nav izraisījis viņā aizdomas un nav pamudinājis pavērot Masino.

Kā Reilijs izmantoja Starževsku saviem noziedzīgajiem mērķiem, noskaidrot neizdevās. Tomēr bija skaidrs, ka viņš licis uz Starževsku lielas cerības. Viņa varēja sadabūt caurlaides uz Kremli, bet tieši tas sazvērniekiem bija vajadzīgs, jo tie gatavojās apcietināt Padomju valdību.

Reilijs izmantoja arī Trestera pakalpojumus. Tresters vadīja Maskavas kara apgabala autotransporta die

nestu. Viņš vairākkārt bija nodevis Reilija rīcībā valsts automašīnu Nr. 1199, ko Reilijs izmantoja sakaru uzturēšanai ar saviem aģentiem, Bērziņa izsekošanai un citiem noziedzīgiem nolūkiem. Tresters pret parakstu apgādāja Reiliju ar lielām naudas summām, par kurām nākotnē cerēja saņemt pretī ārzemju valūtu. Lūk, viena no šīm kvītīm:

«Saņemts no M. Trestera 15 000 rubļu (piecpadsmit tūkstoši rubļu), par kuriem lūdzu izmaksāt viņam vai viņa pilnvarotajam 1500 dolāru (piecpadsmit simtus dolāru). Sidnejs G. Reilijs.»

Izmeklēšanas gaitā noskaidrojās, ka Tresters bijis viens no tiem «bagātajiem cilvēkiem», par kuriem Reilijs stāstījis Bērziņam: šie cilvēki aizdodot viņam naudu karaspēka daļu komandieru uzpirkšanai, un šī nauda kreditoriem tiks atdota ārzemēs.

REZIDENTS KOMIVOJAŽIERA MASKA

Lokarta sazvērestībā Kolomatiano veica visai svarīgu lomu. Viņa rokās bija koncentrēta aģentūra, viņš veda tās uzskaiti, izstrādāja kodus un apgādāja ar tiem aģentus; viņš arī norēķinājās ar aģentiem par darbu.; No Kolomatiano tie saņēma naudu un deva pretī kvītis, kuru bija sakrājies visai daudz. Sādu kvīti rakstīja Jūdass, saņēma savus trīsdesmit sudraba grašus un domāja, ka ir nenotverams. Sak, pamēģiniet mani atrast pēc maza cipariņa, pat ja šis papīriņš nonāks čekistu rokās.

Kvītis glabājās milzīgā seifā, un to saimnieks bija vienīgi Kolomatiano. Viņš tās lika citu pie citas, kamēr sakrājās vesela kaudze. Un visa šī netīrā saimniecība bija noslēpta aiz septiņām atslēgām amerikāņu konsultēta savrupmājā.

Un tomēr spiegus neglāba ne cipariņi, ne savrupmājas biezās sienas, ne arī seifa atslēgas un Kolomatiano apliecinājumi, ka spiegi var justies pilnīgā drošībā.

Kolomatiano iekrita — un katrs cipars atdzīvojās un ieguva pilnīgi konkrētu cilvēka apveidu, ar uzvārdu, vārdu, tēva vārdu, ar pilnīgu raksturojumu.

Izrādījās, ka cipariem ir dažādas biogrāfijas, taču dvēseles kā dvīņi visas vienādas — Jūdasa dvēseles. Tādas pašas kā viņu šefam.

Pirms apcietināšanas Kolomatiano jutās kā kungs un pat nepieļāva domu, ka var iekrist. Bet, kad tomēr iekrita, drosme pazuda. Tikko kvītis nonāca izmeklētāja rokās, Kolomatiano gan vairumā, gan mazumā nodeva tos, kas kalpoja viņa saimniekiem.

Kas tad īsti ir Kolomatiano, kā viņš nokļuva Krievijā, kādos apstākļos viņš saistījās ar amerikāņu izlūkdienestu?

Uz šiem jautājumiem atbildes sniedza viņa liecības.

Dzimis Amerikas Savienotajās Valstīs. Māte — krieviete. Tēvs — grieķis. Čikāgas universitātē, kur viņš studēja, specializējās Krievijas pētīšanā un krievu valodas apgūšanā.

1905. gadā Kolomatiano nolēma doties uz mātes dzimteni meklēt laimi. Krievijā viņš iestājās darbā pie amerikāņu kapitālista Ko Keisa. Strādāja viņa galvenajā kantorī Odesā. Dienesta darīšanās izbraukāja visu Krieviju krustām šķērsām. Darbā viņš guva panākumus. Un tomēr 1915. gada sākumā, kad, pēc Kolomatiano domām, bija nobrieduši labvēlīgi apstākļi jaunu amerikāņu uzņēmumu dibināšanai Krievijā, viņš no darba izstājās un aizbrauca uz ASV. Kādā nolūkā? Aģitēt naudasmaisu īpašniekus ieguldīt savus kapitālus Krievijā. Viņš garantēja pasakainu peļņu. Kolomatiano vērīgi pētīja firmas: viņā bija pamodies biznesmenis, un viņš gribēja sevi pārdot pēc iespējas dārgāk. Bet viņu pašu vērīgi pētīja amerikāņu izlūkdienests. Un, kad tas šajā cilvēkā saskatīja slepenpolicijas aģenta dotibas. «bildināja» viņu. Savā praktiskajā darbībā Kolomatiano bija pieradis pie darījumiem. Aiz ieraduma viņš mazliet pakaulējās, un… jaunais darījums tika noslēgts. Šoreiz — ar sirdsapziņu.

Maskavā viņš atgriezās 1916. gada vasarā ne tikai ka jaunas automobiļu sagādes firmas direktors rīkotājs, bet arī kā spiegs.

Pēc revolūcijas viņš kļuva par amerikāņu konsulāta tirdzniecības atašeja palīgu. Labāku aizsegu spiegam pat domādams neizdomāsi. Un, kad jaunie saimnieki pieprasīja informāciju par valsts ekonomisko un politisko stāvokli, komivojažieris un spiegs parādīja izcilu atjautību. Savas firmas vārdā, ar kuru viņš joprojām uzturēja sakarus, viņš nodibināja informācijas biroju. Maskējoties ar produkcijas pieprasījuma un tirdzniecības organizācijas uzlabošanas pētījumiem, informācijas birojs vāca izlūku informāciju.

Jautājumi, par kuriem daudzās Krievijas pilsētās savervētie Kolomatiano aģenti vāca informāciju, bija šādi:

Transports. Cik lielā mērā izpostīti ceļi. Dzelzceļu pārvadājumu jauda. Mezgla staciju stāvoklis. Vai tiek uzturēta satiksme ar Vāciju.

Tirdzniecība. Kādu preču nepietiek. Kādi rezultāti ir jaunajiem likumiem par tirdzniecību. Vai rekvizīcija ietekmē tirdzniecību. Ja ietekmē, tad kādā veidā.

Banku darbība. Kā norit to nacionalizācija. Banku darbs vispār.

Agrārais jautājums. Cik sekmīgi norit zemes dalīšana. Kā tā ietekmē lauksaimniecību. Kāds ir lauku iedzīvotāju noskaņojums.

Politiskais stāvoklis. Cik stabila ir jaunā valdība. Vai jūtama citu partiju aģitācija. Kādu partiju. Iedzīvotāju attieksme pret Ameriku un Vāciju. Vai ir savstarpējas piegādes ar Vāciju. Vai Vācija iepērk akcijas, zemes gabalus utt.

Atkarībā no darbības rajona aģentu pienākums bija vākt informāciju arī par citiem jautājumiem, ko noteica attiecīgā rajona stratēģiskā stāvokļa specifika un nozīme.

Pēdējā laikā krasi pastiprinājās interese par informāciju, kas bija saistīta ar vācu karaspēka daļu pārvadāšanu pa dzelzceļu no Vācijas uz Krieviju, kā arī ar izejvielu un tekstilrūpniecības produkcijas izvešanu uz Vāciju. Un Kolomatiano aktivizēja aģentu darbību piefrontes rajonos līnijā Rostova, Voroņeža, Kurska, Brjanska, Smoļenska, Orša, Minska, Dno, Novgoroda. Sasprindzinātas uzmanības lokā atradās visa Ukrainas teritorija. Uz turieni tika nosūtīti aģenti, lai izpētītu Ukrainas valdības stāvokli un tās attiecības ar Vāciju un Austriju.

Domādams, ka Padomju valdība uz sabiedroto militāro intervenci atbildēs ar viņu diplomātu izraidīšanu no valsts, Kolomatiano augusta sākumā pārgāja uz nelegālu darbību. Pēc savu šefu ieteikuma viņš, pieņēmis Padomju Krievijas pilsoņa Serpovska uzvārdu, pārcēlās uz privātu dzīvokli. Viņu apgādāja ar nepieciešamajiem dokumentiem, protams, viltotiem.

Sazvērnieki domāja, ka Kolomatiano atrodas pilnīgā drošībā un padomju čekistiem ir neaizsniedzams. Tieši tāpēc 25. augusta apspriedē pie Pūla viņu ierindoja to vidū, kas paliks Krievijā nelegāli un vadīs spiegu tīklu.

Tajā laikā Kolomatiano rīcībā bija pāri par trīsdesmit aģentu, kas darbojās dažādos valsts rajonos, neskaitot tos cilvēkus, kurus izmantoja uz labu laimi. Viņi vāca un nodeva Kolomatiano aģentiem informāciju, nezinādami, ka palīdz sazvērniekiem.

Kolomatiano aģenti darbojās zem amerikāņu tirdzniecības firmas kalpotāju maskas. Tas deva viņiem iespēju braukāt pa valsti, neizraisot aizdomas.

Aģenti vāca un piegādāja Kolomatiano spiegu ziņas. Par to viņš tiem maksāja naudu. Šim nolūkam viņam bija piešķirts 100 tūkstoši rubļu. Protams, sākumam. No tiem 50 tūkstoši rubļu glabājās pie Aleksandra Frīdes, bet 20 tūkstoši — pie A. Zagrjažska.

Kolomatiano gādāja par to, lai iekrišanas gadījumā padomju čekistu sods nenāktu pār viņa aģentu galvām. Tāpēc viņš katram no viņiem vairākkārt atgādināja: «Ja iekritīsi, atkārto tikai vienu — strādāju komerciālā organizācijā, ar neko nosodāmu neesmu nodarbojies. Ja atzīsies kaut vai kādā sīkumā, čekisti tev ielaidīs lodi pierē. Tevis vairs nebūs, bet sabiedrotie paliks.»

Patiesi aizkustinošas rūpes!

AĢENTS, par KURU IR VĒRTS PASTASTET ĪPAŠI

Kolomatiano sīki pavēstīja, ko darījis katrs aģents: uz kurieni viņa uzdevumā braucis, kādas ziņas savācis, cik par tām saņēmis. Spriežot pēc raksturojumiem, visi strādājuši centīgi, vaiga sviedros. Izņemot vienu.

Par šo cilvēku Kolomatiano liecībā teikts: «Iševskis devās tikai vienā braucienā. Izskatījās nevēlams. Izsniedzām viņam aprēķinu» (jāsaprot: izslēdzām no tikla).

Iševskis ir tā vērts, lai par viņu pastāstītu sīkāk.

Viņš, izrādījās, bija slinks spiegs, toties nepārspējams šantāžists. Bez svārstīšanās pārdevis savu dvēseli, uzņēmīgais Iševskis tajā pašā laikā iedomājās, ka ieguvis Kolomatiano savā varā, ka rūdītais amerikāņu izlūks tagad ir viņa rokās un viņš ar Kolomatiano darīs visu, ko vien gribēs. Nu, teiksim, dos viņam maz, bet saņems daudz. Lai tik mēģina pīkstēt. Tad viņš visiem pateiks, kas ir Kolomatiano.

Taču Jūdasa amats vēl nekad nav nodrošinājis stāvokļa saimnieka pozīcijas. Kolomatiano izrādījās ciets rieksts. Pēc pirmā spiegu ziņojuma viņš atšifrēja Iševska nodomus un izsvieda viņu aiz borta. Spurīgais Iševskis atkodās ar vēstuli uz sava saimnieka vārda, kurā viņš draudēja, ka paziņos atklātībai par viņu attiecībām. Šī vēstule nonāca čekistu rokās un kļuva par pierādījumu pret abiem, jo nebija nekādu šaubu, ka viņi sadarbojas kā spiegi.

Vēstules pilns teksts ir šāds:

«Cienījamais kungs Ksenofont Dmitrijevič.

Uzskatīdams, ka pienācis laiks rezumēt mūsu kopējās darbības rezultātus, vēlos izteikties tieši un vaļsirdīgi. Mana ziņojuma saturs, Jūs paši saprotat, tālu pārsniedz tos ietvarus, ko Jūs man sākotnēji norādījāt. Protams, šie ietvari mani nepavisam nepārsteidza. Jau no Jūsu pašiem pirmajiem vārdiem es secināju, ka «firma» un «transporta apstākļi» nav nekas cits kā aizsegs politiskai un militārai izlūkošanai. Šajā virzienā es arī uzsāku savus novērojumus komandējuma laikā. Cik liels bija mans izbrīns, kad pēc atgriešanās Maskavā uzzināju, ka mani pakalpojumi vairs nav vajadzīgi. Jūs saņēmāt to, kas bija vajadzīgs, samaksājāt grašus, kādus saņem pašreizējo ministriju kurjeri, un ar to apmierinājāties. Cilvēks cerēja uz perspektīvām nākotnē, pakļāva sevi lielam riskam, strādāja, lai sastādītu ziņojumu, kurā būtu vispusīgi aptverta Krievijas dzīve, bet par visu saņēma 600 rubļus — un… vācies. Un tas notika pēc Jūsu vairākkārtējiem apliecinājumiem par kaut kādu «nākotni» un par to, ka man ilgi būs jāstrādā pie Jums. Nē, pret saviem slepenajiem aģentiem citas valstis tā neizturas. Pilnā mērā apzinādamies savu morālo taisnību un dokumentu spēku, es prasu atjaunot taisnīgumu; ja mans darbs pie Jums ir izbeidzies, tad vēlos (un savu pilnīgi likumīgo vēlēšanos esmu gatavs atbalstīt ar visiem manā rīcībā esošajiem līdzekļiem) saņemt savu algu par trim mēnešiem. Tas ir, 4500 rubļu no aprēķina: 600 rubļu — pamatalga un 30 rubļu — par katru diennakti. Protams, būtu lieka greznība tērēt tik daudz vārdu, ja es nebūtu pārliecināts, ka mana, atkārtoju, pieticīgā un taisnīgā prasība tiks apmierināta. Jūs, bez šaubām, zināt, ka pašlaik Krievija interesē ne tikai Jūsu zemi, bet arī Jums naidīgās koalīcijas puses …

Un, protams, par to der padomāt. Tātad triju dienu laikā es gaidu Jūs pie sevis no 4 līdz 6 vakarā vai arī Jūsu paziņojumu ar norādījumu, kur un kad mēs varētu tikties.

Būtu lieki piebilst, ka pēc mūsu naudas lietu nokārtošanas es nekavējoties atdošu pie manis esošos dokumentus, melnrakstus un visu citu pret attiecīgu kvīti un goda vārdu pārvilkt krustu mūsu sarunai.

Ar dziļu cieņu D. Iševskis.»

Pārsteidz aukstasinība, ar kādu Iševskis iztirgo dzimteni. Par naudu viņš ir gatavs uz jebkuru nelietību.

Kritis Kolomatiano nežēlastībā, viņš rakstīja vēstuli vācu orientācijas buržuāziskās avīzes «Mir» redaktoram, kuram bija apsolījis graujošu materiālu par «ārzemju militāri politisko izlūkošanu Krievijā», protams, par tikpat graujošu honorāru. Nekādus konkrētus faktus viņš tīšuprāt savā vēstulē neminēja. Izdarīdams spiedienu uz Kolomatiano, viņš tajā pašā laikā tirgojās ar buržuāziskas avīzes redaktoru. Nesanāks tur, sanāks citur.

Iševska vēstule laikraksta «Mir» redakcijai arī nokļuva čekistu rokās un tika pievienota pārējiem sazvērnieku noziedzīgās darbības lietiskajiem pierādījumiem. Sī vēstule pelna, lai tās teksts tiktu publicēts.

«Laikraksta «Mir» redaktora kungam.

Cienījamais kungs.

Manā rīcībā ir interesants materiāls, kas attiecas uz presē tik reti apgaismotu sfēru kā ārzemju militāri politiskā izlūkošana Krievijā. Man laimējies visai tuvu saskarties ar vienu šādu aizkulišu darbību, ko piekopj «sabiedroto», konkrēti — angļu un amerikāņu diplomātija. Sakarā ar Jo, ka esmu nodomājis piedāvāt šo patlaban sensacionālo materiālu Jūsu laikrakstam, pazemīgi lūdzu paziņot man uz augstāk uzrādīto adresi laiku un vietu, kur mēs varētu šo jautājumu pārrunāt.

Gaidu Jūsu atbildi. Ar dziļu cieņu D. Iševskis.»

Par Iševska un «Mir» redakcijas nikno kaulēšanos liecina šīs avīzes redaktora 1918. gada 12. septembra atbildes vēstules rindiņas:

«Attiecībā uz ārkārtējo materiālu, par kuru Jūs mani informējāt (angļu un amerikāņu spiegošana), piedāvāju Jums īpašas sarunas pēc tam, kad Jūs būsiet iesniedzis un mēs izskatījuši tos dokumentus, kādi ir Jūsu rīcībā.

Domāju, ka mūsu solītā samaksa — 75 kapeikas par vienu rindiņu pilnīgi Jūs apmierinās.

Jums jāpiekrīt, ka redakcija nespēj nodrošināt īpašas ārkārtējās garantijas pat tādiem vērtīgiem līdzstrādniekiem, kāds esat Jūs.

Cita lieta ir informatīva rakstura dokumenti ar politisku nozīmi, kuru iepirkšana var notikt virs jebkurām īpašām normām.

Jūs cienīdams (paraksts).»

Diemžēl Ārkārtējai Komisijai neizdevās noskaidrot, kādus materiālus Iševskis nodevis avīzes «Mir» redakcijai. Taču pietika ar to: Iševskim bija skaidri zināms, ka Kolomatiano organizācija ir spiegu organizācija un ka tās ārkārtīgi bīstamā darbība vērsta pret Krieviju.

VILTĪBA NEGLĀBJ

Tagad jāpastāsta par aģentu Nr. 26. Maskavas muitas atvaļinātais ierēdnis Pāvels Soļuss bija viens no uzcītīgākajiem Kolomatiano spiegiem. Viņš strādāja daudz, centās, cik spēka. Soļuss viens pats savāca tik daudz spiegu materiāla, cik nespēja savākt trīs jebkuri citi Kolomatiano aģenti kopā.

Soļuss bija arī visviltīgākais. Viņš bija labi sagatavojies spiegošanai.

Kad čekisti spiegu apcietināja, viņš itin visu noliedza. Tad izmeklētājs parādīja viņam ziņojumu, kas bija atrasts Frīdes dzīvoklī, un pajautāja, vai Soļuss zina, kas to rakstījis.

Ne aci nepamirkšķinājis, Soļuss atbildēja:

—    Mans darbs, nenoliedzu.

Un tūlīt atkal sāka mānīties:

—           Materiālu vācu Aleksandram Frīdem. Domāju, ka esmu sagādājis viņam labu vielu feļetonam.

Izmeklētājs nolika Soļusa priekšā citus viņa pašrocīgi rakstītos ziņojumus. Un vēl kādus! Lūk, daži iz-! vilkumi:

«Tambova. No 700 sarkanarmiešiem, kas sagatavoti nosūtīšanai uz fronti, vagonos iesēdināti tikai 300. Izjūtams šāviņu, ietērpa un augstākā komandējošā sastāva trūkums.

Tvēra. Nodibināta ložmetējnieku skola un tautas strēlnieku kursi.

Borisogļebska. Mobilizēti 7 tūkstoši cilvēku.

Jaroslavļa. Sarkanās Armijas organizēšana un apmācīšana norit slikti. Trūkst speciālistu. Stāvoklis ar pār« tiku ir šausmīgs.

Maskava. 1. un 2. artilērijas divīzijā kārtību uztur vienīgi Pirmās padomju skolas instruktori. No atsūtītā papildinājuma (5000 cilvēku) daja aizmukusi. Ceturtajā padomju pulkā nav disciplīnas.

Tambova. Ļipeckā sarkanarmieši atteikušies doties uz fronti. Augstākā Kara Padome pārcelta uz Arzajnasu.»

—           Vai ari tas ir materiāls feļetonam? — jautāja izmeklētājs.

—           Feļetonus var sacerēt, izmantojot arī militāru faktūru, — pašpārliecināti atbildēja Soļuss.

Vai tas nav par daudz?

Un tad spiega priekšā uz galda parādījās kvīts: «Nr. 26 saņēmis no Nr. 15 tūkstoš rubļu uz augusta algas rēķina.»

Sādu pierādījumu smagumu neizturēja arī Soļuss un atzinās:

—           Jā, esmu darbojies pret dzimteni. Vācu spiegu ziņas un nodevu Frīdem priekš Kolomatiano.

RENE MARŠANS ATMASKO

Pie lietiskajiem pierādījumiem tika pievienota ari Francijas pilsoņa Renē Maršāna vēstule. Tā bija adresēta toreizējam Francijas prezidentam Puankarē.

Profesionālais žurnālists Renē Maršāns ieradās Maskavā, nesimpatizēdams boļševikiem. Viņš bija par iejaukšanos Krievijas lietās, tomēr, tā sakot, oficiālā veidā, kā pienākas īstiem džentlmeņiem viņa izpratnē. Nav nejaušība, ka arī viņu 25. augustā uzaicināja uz vienu no slepenajām apspriedēm pie Pūla. Tipisks buržuā, savas šķiras pārstāvis, viņš tajā pašā laikā tomēr bija godīgs cilvēks. Pārliecinājies, ka sabiedrotie tikai vārdos vēl Krievijai labu, bet slepeni gatavo tai triecienu mugurā, viņš atrada sevī pietiekami daudz vīrišķības, lai uzrakstītu vēstuli, kurai bija milzīgs atmaskojošs spēks.

Publicējam šīs vēstules saīsinātu tekstu.

«Prezidenta kungs.

Pamatojoties uz Jūsu labvēlīgo attieksmi pret mani un lūgumu laiku pa laikam informēt Jūs par stāvokli Krievijā, man ir tas gods adresēt Jums Albertam Tomā kungam manis nosūtītās vēstules kopiju. Šajā vēstulē īpaši skarts jautājums par sabiedroto iejaukšanos Krievijas iekšējās lietās.

Kopš tā laika, kad šī vēstule tika nosūtīta, notikumi attīstījušies saskaņā ar maniem paredzējumiem, no Krievijas un Antantes labi saprotamo interešu viedokļa, nepielūdzamā, nelabvēlīgā veidā.

Es uzskatu sevi par vienu no tiem, kas dziļā pārliecībā ir cīnījušies pret boļševismu tā varmācīgās demagoģijas izpausmēs. Es uzskatu sevi par vienu no tiem, kas pieslējies vispieticīgāko iejaukšanās piekritēju nometnei, tikko šī ideja bija radusies, lai palīdzētu pašai krievu tautai nokratīt vācu jūgu, saliedēt ap mums vienotu Krieviju un radikāli pārskatīt nicināmo Brestļitovskas līgumu, kas postoši ietekmē Krievijas intereses un smagi atsaucas uz sabiedroto interesēm. Tā es vienmēr esmu sapratis iejaukšanos, tā es to izskaidroju un uzskatīju, ka man ir tiesības to pavēstīt krievu draugiem.

… Ar sarūgtinājumu konstatēju, ka pēdējā laikā mēs esam atļāvušies aizrauties tikai ar cīņu pret boļševismu, tas ir, tikai ar Krievijas iekšējās politikas lietām, tādējādi izlaižot no redzesloka mūsu sākotnējo uzdevumu bez jebkāda labuma Antantes interesēm. Mēs iesaistījāmies pasākumā, kas nevar novest ne pie kā cita kā tikai palielināt krievu tautas, visu Krievijas sabiedrības šķiru ciešanas un izmisumu, padziļināt anarhiju, saasināt badu, pilsoņu karu, balto un sarkano teroru, pastiprināt partiju savstarpējo ciņu un, visbeidzot, vājināt nacionālos pretošanās spēkus, turklāt tādā bridi, kad šie spēki tik spilgti iezīmējās un vērsa uz sevi pašas Padomju valdības uzmanību (man jāatzīst, ka šīs valdības pārsteidzošā valstiskā enerģija izpaudās tagad, visšausmīgāko grūtību apstākļos) … 5ī mūsu darbības visai bēdīgā novirze pakāpeniski, gandrīz nemanāmi noved pie novirzes no nacionālās aizsardzības ceļa uz bezperspektīvu, katrā ziņā otršķirīgu Krievijas iekšējās politikas ceļu. Sākot ar jūliju, šis ceļš iezīmējas arvien skaidrāk sakarā ar ieilgušajiem notikumiem Jaroslavļā, kur Savinkova baltgvardu cīņa pret Padomju valdību gala rezultātā noveda pie vairāku tūkstošu krievu bojāejas, pie daudzu baznīcu un ievērojamu mākslas vērtību iznīcināšanas. Senā pilsēta slacīta asinīm, možumu zaudējuši cilvēki, kurus mēs gribējām darīt stiprus, boļševiku naids pastiprinājies un neuzticība buržuāzijai padziļinājusies.

Tādējādi Jūs, prezidenta kungs, sapratīsiet, ka šādos apstākļos notikusī krasā un straujā novirzīšanās no mūsu sākotnēji nospraustajiem uzdevumiem nevarēja mani nesatriekt. Un tomēr es ar pilnu pārliecību joprojām cerēju, ka mēs atgriezīsimies pie mūsu sākotnējā viedokļa.

Nesen piedalījos kādā oficiālā sapulcē, kurā man pilnīgi negaidīti atklājās slepena un, manuprāt, augstākā mērā bīstama milzīga vēriena darbība, kas katrā gadījumā ir pretrunā visam tam, ko es līdz šim esmu atzinis. Runa ir par slēgto sapulci Savienoto Valstu ģenerālkonsulātā … Tajā bija klāt Savienoto Valstu ģenerālkonsuls Pūla kungs un mūsu ģenerālkonsuls, kā arī sabiedroto aģenti, kuru uzvārdus neatceros, to vidū arī viens cilvēks, ar kuru līdz tam nekad nebiju ticies. Protams, un es to jau tūlīt uzsveru, ne amerikāņu^ ģenerālkonsuls, ne arī franču ģenerālkonsuls savā vārdā nedeva ne mazāko mājienu par slepeniem graujošiem nodomiem, taču par to visu es nejauši uzzināju no klātesošo aģentu izteikumiem.

Tā man kļuva skaidrs, ka kāds angļu aģents gatavo Volhovas upītes dzelzceļa tilta nopostīšanu netālu no Zvankas. Pietiek uzmest paviršu skatienu ģeogrāfiskajai kartei, lai pārliecinātos, ka šī tilta sagraušana nozīmē nolemt Petrogradu pilnīgam badam: pilsēta faktiski tiktu nogriezta no jebkuras satiksmes ar austrumiem, no kurienes tiek piegādāta visa labība, kuras jau tāpat nepietiek. Starp citu, pats projekta autors attēloja šīs akcijas smagās sekas …

Sajā sakarā kāds franču aģents ziņoja, ka viņš jau mēģinājis uzspridzināt Cerepovecas tiltu. Tas novestu Petrogradas apgādi ar pārtiku pie tikpat traģiskām sekām kā dzelzceļa tilta nopostīšana pie Zvankas, jo Čerepoveca atrodas uz līnijas, kas savieno Petrogradu ar austrumu rajoniem.

Pēc tam bija runa par sliežu izjaukšanu uz dažādām līnijām. Kāds aģents pat norādīja uz to, ka viņš sev nodrošinājis dzelzceļnieku palīdzību, ka piekukuļotie dzelzceļnieki piekrituši palīdzēt iznīcināt vilcienus ar munīciju. Nestāstīšu gari un plaši, domāju, ka esmu jau pateicis pietiekami, lai uz nepārprotamo faktu pamata apstiprinātu manis izteiktās bažas. Esmu dziļi pārliecināts, ka runa nav par atsevišķu aģentu izolētām ierosmēm… Turklāt nevaru paiet garām arī tam faktam, ka visā apspriedes gaitā ne ar vienu vārdu netika pieminēta cīņa pret Vāciju.

Protams, es nedomāju no šī fakta iegūt argumentus, lai apgalvotu, ka šāda rīcība vērsta tikai uz to, lai dotu triecienu pašai Krievijai un tās neaizsargātajiem darba cilvēkiem, kaut gan, par nelaimi, tā tas ir. Es lieliski saprotu, ka šo rīcību, lai gan nevar attaisnot, tomēr var saprast, ja pieņem par faktu to, ka Padomju valdība ir uz vienu roku ar Vāciju. Starp citu, man ir zināms, ka pašlaik šāds uzskats ir ļoti izplatīts un ka vairāki sabiedroto aģenti mēģina iegūt «lietiskus pierādījumus» viņu «savienībai» (iekavās atzīmēšu, ka ar to tiek radīta morālā ziņā bīstama un trauksmaina atmosfēra) …

Sabiedroto valdības un to autoritatīvie pārstāvji uzskatīja par iespējamu noteikt savu pozīciju un pieņemt lēmumus, vadoties pēc iespaidiem, kurus vēlāk neapstiprināja nekādi pozitīvi dati, ja neskaita nikno polemiku presē. Kopš tā laika starptautiskā situācija daudzējādā ziņā stipri mainījusies, un pašlaik nevar nopietni apgalvot, ka Padomju valdība nolēmusi saistīt savu likteni ar centrālajām impērijām, kuru uzvara ne tikai nesola tai nekādus labumus, bet, gluži1 otrādi, nozīmētu visas Krievijas revolūcijas nožņaugšanu, tātad tās krahu. Tieši tāpēc neatkarīgi no militāro notikumu turpmākās attīstības es neticu, ka Padomju valdība kādreiz vēlētos aicināt palīgā vāciešus.

Viens no galvenajiem argumentiem, ko parasti izvirza kā pierādījumu Padomju valdības un Vācijas slepenajai «savienībai», ir Vācijas pilniga bezaktivitāte austrumu frontē laikā, kad Padomju valdībai ir īpaši svarīgi sajust: tās rokas miltārā ziņā nav saistītas, un tā var būt pilnīgi droša, ka briesmas no vāciešiem nedraud. Šo argumentu nevar ņemt vērā. Katram novērotājam, pat paviršam un vāji informētam, tagad ir skaidrs: ja vācieši atstāj boļševikus pie varas, tad viņi to dara ne jau aiz laba prāta, jo viņiem jābaidās izraisīt iekšējus sarežģījumus pašā Vācijā, bet gan nepieciešamības spiesti, jo viņi fiziski nespēj citādi rīkoties .,. Tieši tāpēc Vācija ne tikai nespēs aktivizēt savu darbību, bet, gluži otrādi, tā būs spiesta, par to es esmu pilnīgi pārliecināts, evakuēt lielu dalu okupēto apgabalu. Nav šaubu, ka Vācija varbūt vēl dažus mēnešus spēs saglabāt melīgo ilūziju, ievadīt sarunas un turpināt kaulēšanos. Taču jebkuram uzmanīgam novērotājam ir pilnīgi skaidrs, ka tās dienas Ukrainā — visnozīmīgākajā no visiem okupētajiem apgabaliem — ir skaitītas. Katrs var pārliecināties, ka boļševiki patlaban aktivizē palīdzību ukraiņu tautas revolūcijai, zemnieku un strādnieku revolūcijai, ka viņi šis sacelšanās dalībniekiem piegādā naudu un munīciju. Šis fakts, ko es varēju pārbaudīt no dažādiem antiboļševistiskiem avotiem, pēc manām domām, nepavisam nav savienojams ar bolševismu, kas nav kādas atsevišķas pilsētas (Petrogradas, Maskavas) mākslīga valdība, izveidota nejauši, lai pēc tam pazustu citas sacelšanās rezultātā. Tā ir valdība, kas gan balstās tikai uz vienu iedzīvotāju daļu pret citu dalu, toties balstās uz to daļu, kas šo valdību atbalsta ne tikai vienā noteiktā punktā, bet gan visā teritorijā. Turklāt tā ir valdība, kurai līdz pat šai dienai uzbrūk tikai no labās puses, nevis no kreisās — kas gan nākotnē var notikt —, un tieši tāpēc šī valdība to elementu acīs, ko tai izdevās ap sevi saliedēt, ir kļuvusi par «revolūcijas» sinonīmu un sirnbolu. Šie divi fakti, pēc manām domām, izskaidro to, ka, neraugoties uz naidu, ko boļševiki izraisa to vidū, kurus viņi vajā, boļševiki visur, kur viņus gāza kā varu, atdzima no jauna, pateicoties tautas sacelšanās kustībai. Tas apstiprina faktu, ka katrs mēģinājums gāzt boļševismu ar sacelšanos vienā vietā, vienā centrā, ietekmē visu zemi…

Es atvainojos, prezidenta kungs, par to, ka tik ilgi aizkavēju Jūsu augsto uzmanību, ko noslogo daudzas un svarīgas rūpes. Taču, tā kā man nav nekādu iespēju nonākt tiešos sakaros ar mūsu sūtni, kā arī, atcerēdamies lielo labvēlību, ar kuru Jūs laipni mani pagodinājāt, pēc ilgām un vairākkārtējām šaubām es nolēmu griezties pie Jums, uzskatīdams, ka notikumi, kas attīstās manu acu priekšā, uzliek man par pienākumu iesniegt Jūsu apspriešanai minētos faktus un atzinumus mūsu dārgās un mīļotās Francijas labā.

Pieņemiet, prezidenta kungs, dziļas cieņas un absolūtas padevības apliecinājumu.

Renē Maršāns.»

Vai nav zīmīgi, ka buržuāziskās Francijas pārstāvis un boļševisma pretinieks Renē Maršāns sacēlies pret sabiedroto divkosīgo spēli. Pat viņš bija sašutis par to, ka sabiedroto pūliņi vērsti nevis uz to, lai mazinātu krievu tautas ciešanas, — kā sabiedrotie par to klaigāja uz visiem stūriem, — bet gan uz to, lai izraisītu Krievijā arvien asiņaināku bezgalīgu cīņu un iegrūstu tautas masas jaunu pārbaudījumu bezdibenī. Šis dokuments pilnīgi sagrauj bēdīgi slaveno pasaciņu par tā dēvēto palīdzību krievu tautai. Šī palīdzība, precīzāk sakot, runas par to, bija tikai aizsegs politiskai un militārai iejaukšanās politikai.

Sava koalīcijas kolēģa Renē Maršāna vaļsirdīgo izteikumu ietekmē svarīgus papildinājumus savās liecībās izdarīja arī Kolomatiano. Viņš paziņoja, ka apspriedē pie Pūla viņš iepazīstināts ar Vertomonu un Reiliju. Pēc sabiedroto konsulātu piespiedu aizbraukšanas visiem trim vajadzēja nelegāli palikt Krievijā. Viņam kā spiegu tīkla vadītājam visas savāktās informācijas kopijas bija jānodod gan Vertomonam, gan ari Reilijam.

ČEMODĀNS AR DUBULTU DIBENU

Bet tagad mēs kopā ar čekistiem ielūkosimies Linharta-Pšeņičko čemodānā. Tas ir pilns līdz malām. Tualetes piederumi, kaut kāda literatūra, trūcīgs ēdamais. Šķiet, nekā lieka vai nosodāma nav. Bet kas tas? Skan kā dobs ķermenis. Vēl un vēlreiz tiek izklauvēts čemodāna dibens. Šaubu nav: čemodānam ir dubults dibens, savdabīga slēptuve. Čekisti iegriež augšējo pamatni un izvelk vairākus dokumentus. Vienu no tiem, pilnīgi slepenu, parakstījis doktors Josifs Kudels, Krievijas teritorijā ar autonomas valdības tiesībām nodibinātās «Cehoslovaku nacionālās padomes» loceklis.

Šajā savdabīgajā viltus «valstsvīru» atskaitē teikts:

«Mūsu karaspēks ar kaujām līdz, šim ieņēmis 12 guberņu un apgabalu pilsētu un vairāk nekā pussimtu apriņķu pilsētu. To dzelzceļu kopgarums, ko mēs esam atņēmuši boļševikiem, laikam pārsniedz visu Čehijas dzelzceļu kopgarumu. Iegūts milzum daudz. Zelta vien — gandrīz par miljardu.

Taču galvenais, protams, ir mūsu uzbrukuma politiskā nozīme. Tas deva iespēju atjaunot pretvācu austrumu fronti. Apgabalu pagaidu valdības, kas pārņēma varu atbrīvotajos apgabalos (Samaras, Sibīrijas un Urālu kazaku karaspēka militārās valdības), pasludinājušas Brestas miera līgumu par spēkā neesošu un izteikušās par izšķirošu karu pret Vāciju. Tādā pašā garā un ar to pašu mērķi tiek formētas krievu brīvprātīgo vienības, tāda pati programma ir ģenerāļa Aļeksejeva armijai, kas darbojas Krievijas dienvidos un laužas mūsu virzienā …»

No dokumentu tālākā satura izrietēja, ka čehu dumpja plāns izstrādāts Londonā un Parīzē un ka sabiedroto misijas Maskavā tieši vada visas čehu operācijas.

Šis dokuments pilnīgi atmaskoja sabiedroto izdomājumu,ka čehus uz militāru akciju esot izprovocējušas vietējās padomes.

Kudels ziņoja arī, ka sabiedrotie atzinuši čehu nacionālo padomi Krievijā un devuši savu piekrišanu čehu armijas neierobežotai darbībai, vēlēdamies tādējādi iegūt spēcīgu atbalstu cīņā pret padomju varu.

Čekistu rokās bija nokļuvuši jauni, ļoti svarīgi apsūdzības pierādījumi.

KAS BIJA NOTICIS AR PAIKA MISIJU?

Lasītājs atceras: Ziemeļosetijas čekisti bija savākuši visai pārliecinošus pierādījumus tam, ka Paika militārā misija uztur noziedzīgus sakarus ar kontrrevolucionārās, tā saucamās brīvprātīgās armijas štābu un ka tai ierādīta svarīga loma Lokarta sazvērestībā.

Pastāstījām arī to, ka Vladikavkazas čekisti bija gatavi darīt galu Paika noziedzīgajai darbībai, taču gaidīja Centra norādījumus.

Tomēr Centrs nesteidzās. Tur saprata, ka būs darīšana ar angļu spiegiem — viltīgiem, pieredzējušiem, spējīgiem izvairīties no atbildības.

Tur sprieda tā: vietējo čekistu iegūtie materiāli šaubas neizraisa. Bet vai ar tiem pietiek, lai satvertu noziedzniekus kā knaiblēs, laupītu viņiem katru iespēju liegties un iztēlot savu noziedzīgo darbību kā nejaušu un nekaitīgu?

Atbilde bija viena: steiga izdevīga tikai pretiniekam. Vajadzēja iegūt jaunus pierādījumus ar Šmidhena un Brieža palīdzību, jo viņi jau iepriekš var paziņot, kas, kurp un pa kādu maršrutu dosies pie Paika ar Lokarta uzdevumu.

Vai lasītājs atceras Ugņevenko misiju? Lokartam šis cilvēks pazuda bez pēdām, tā arī neizpildījis uzdevumu. «Laiki ir nemierīgi, zudumi — neizbēgami,» anglis mierināja sevi. Šmidhens un Briedis bija ārpus aizdomām.

Lokarts nosūtīja pie Paika lasītājam jau pazīstamo Mariju Frīdi. Viņai tika dots rīkojums nogādāt Vladikavkazā un nodot «no rokas rokā» slepenu paketi.

— Tas jāizdara pēc iespējas ātrāk, — brīdināja Lokarts.

Viņš nežēloja laiku instruktāžai. Ieteica, kad izbraukt, kādu maršrutu izvēlēties, kas jāievēro ceļā. Iedeva konspiratīvo rezerves dzīvokļu adreses gadījumam, ja būs nepieciešama palīdzība, morāls vai ! kāds cits atbalsts.

Marija Frīde centās, līda vai no ādas ārā, taču noļūt līdz Vladikavkazai viņai nebija lemts. Tikties ar aiku tai neizdevās. Lokarts pat sapnī nevarēja nosapņot, ka Šmidhens siki izstāstījis čekistiem par Frīdes gaidāmo braucienu, tādējādi darīdams visu, lai angļu sakarniecei tiktu parādīta pienācīga uzmanība ceļā. Pret savu gribu Frīde nokļuva Caricinā. Zaudējusi cerību sastapt Paiku, viņa izmantoja konspiratīvu rezerves dzīvokli: devās pie Bārija un lūgšus lūdza padomu.

—     Ko darīt, kā rīkoties? Pakete taču ir no paša Lokarta, bet viņš teica, ka… Jūs jau zināt, Bārija kungs, ko tādā gadījumā varēja pateikt Lokarta kungsl

Bārijs atstāja paketi pie sevis, pārliecinājis Frīdi, ka tikai tā jārīkojas, lai paketes saturs nekļūtu zināms Dzeržinskim.

—     Kas attiecas uz paketes nogādāšanu adresātam, tad varat nešaubīties, ka tā tiks nodota Paikam tik ātri, cik vien to Jaus apstākļi, — apgalvoja Bārijs.

Anglis savilka lūpu galus viltīgā smaidā.

—    Jums, madām, jāpazīst sava zeme labāk nekā man!

«Kas šajā paketē bija, es nezinu,» pratināšanā liecināja Frīde. Tagad varam pateikt lasītājam, ka čekisti to zināja. Viņiem bija zināms arī tās paketes saturs, kuru Bārijs ar Frīdes starpniecību nosūtīja Lokartam. Pirmajā paketē atradās norādījumi par aktīvu akciju organizēšanu, otrajā — spiegu ziņas par stāvokli Lejas Volgas rajonā.

Par savu braucienu Frīde saņēma 600 rubju un vēl ceļa izdevumus.

Angļi naudu veltīgi nešķieda. Ja jau viņi labi audzinātajai Marijai Frīdei noskaitīja apaļu summu, tas nozīmē, ka, pēc angļu domām, šis brauciens ir tā vērts.

Čekisti savukārt šo braucienu novērtēja pēc sava prāta: kā vienmēr, arī šoreiz uzdevuma augstumos bija Šmidhens.

Un tikai pēc tam Dzeržinskis deva piekrišanu aizturēt Paika vadītās angļu militārās misijas darbiniekus un izdarīt misijas ēkā kratīšanu. Šīs rīcības lietderību noteica Padomju republikas aizsardzības intereses.

Čekistu negaidītā parādīšanās misijas ēkā nepatīkami pārsteidza angļus. Viņi bija pārliecināti, ka biezie mūri viņus droši sargā no nelūgtiem viesiem. Bet pēkšņi ierodas čekisti. Bez iepriekšējas brīdināšanas un saimnieku piekrišanas.

—    Jūs, kungi, rupji esat iebrukuši viņas majestātes Anglijas karalienes teritorijā, — kā tītars piepūtās kāds misijas virsnieks. — Jūs droši vien esat aizmirsuši, kas ir eksteritorialitāte? …

—     Nepavisam ne, virsnieka kungs, — mierīgi atbildēja operatīvās grupas vecākais. — Neesam aizmirsuši. Zinām. Taču nevaram ļaut izmantot to pretēji revolūcijas interesēm. Tā ka atvainojiet mūs, grēcīgos.

—     Tādas lietas, kungi, var notikt tikai pie jums, Krievijā. Jūs nepazīstat angļus. Viņi neatļausies darīt neko tādu, kas nenāktu par labu cilvēkam… cilvēcei, — tā es gribēju pateikt…

—    Paldies par labiem vārdiem, virsnieka kungs. Taču draudzība paliek draudzība, bet pienākums pats par sevi. Ja jau esam atnākuši, tad arī darīsim to, kas vajadzīgs, — paskaidroja operatīvās grupas vecākais un deva attiecīgus rīkojumus.

Čekisti uzsāka kratīšanu. Apjukušie angļi uzmanīgi vēroja viņu rīcību.

Kratīšanas rezultāti pārspēja gaidīto. Speciāli iekārtotās slēptuvēs čekisti atrada milzīgu daudzumu šaujamo ieroču — ložmetējus, šautenes, patronas un granātas. Starp daudzajām trofejām bija arī iespiedmašīna viltotas naudas izgatavošanai un … visai smagas banknošu paciņas, kas vēl smaržoja pēc krāsas. Šo naudu angļi bija paredzējuši izmaksāt saviem slepenajiem aģentiem.

It kā svērdams plaukstā viltotās naudas paciņu, operatīvās grupas vecākais sacīja:

—    Būs ne vairāk, ne mazāk kā piecas mārciņas.

Tajā brīdī viņa skatiens negaidīti sastapās ar tā

angļu virsnieka skatienu, ar kuru viņam bija dialogg sākumā. Angļa seja pauda vienaldzību un domu trū-' kumu.

—     Virsnieka kungs, — teica operatīvās grupas ve-< cākais, uzmezdams viltīgu skatienu trofejām. — Net kādi nevaru jums piekrist. Tas, kas jūsu izpratnē ir gādība par cilvēci, krasi atšķiras no mūsējās. Pat ļoti. —»

Un, brīdi padomājis, precizēja: — Kā Krievija no Anglijas.

Angļu virsnieks, tāpat kā viņa kolēģi, pat nepakustējās.

Par šo čekistu operāciju bija ziņots presē. Vladikavkazas avīze «Narodnaja vlastj» rakstā «Angļu militārās misijas līdzstrādnieku aizturēšana» ziņoja: «Tautas Komisāru Padomes rīcībā bija precīzas ziņas, ka angļu misijai Vladikavkazā ir cieši sakari ar kontrrevolucionāro kustību, kas izvērsusies visā Padomju Krievijā, arī Terskas apgabalā. Šeit kontrrevolucionāra darbība izvērtās dumpī, kurā piedalījās daļa vietējo kazaku Bičerahova vadībā, kas kalpo angļu un franču zeltam. Tāpēc angļu misijai tika dots norādījums atstāt padomju teritoriju.

Sakarā ar satiksmes līdzekļu trūkumu misija kādu laiku uzkavējās pilsētā, taču savu noziedzīgo, pret tautas varu vērsto darbību neizbeidza. To apstiprināja Aļeksejeva štāba spiega Jekaterinodarā, štābkapteiņa Ugņevenko aizturēšana. Čekisti atņēma viņam dokumentus un vēstuli, ko sazvērestības organizētājs Lokarts bija adresējis angļu misijai Vladikavkazā.

Pamatojoties uz to, tika izdarīta kratīšana angļu misijas telpās un pie personām, kas bija uzturējušas noziedzīgus sakarus ar angļiem. Angļu misijas locekļi pagaidām atrodas mājas arestā.»

Minēsim vēl vienu dokumentu, kas vieš zināmu skaidrību šajos notikumos. Tā ir G. Ordžonikidzes telegramma V. I. Ļeņinam. Tajā teikts: «Vladikavkazā apcietināta angļu misija, kas atmaskota attiecībās un sakaros ar Aļeksejeva brīvprātīgo armiju un kontrrevolucionāro Mozdokas padomi.

Konfiscēta Lokarta vēstule angļu misijas vadītājam pulkvedim Paikam. Aizturētais štābkapteinis Ugņevenko, pie kura atrasta Lokarta vēstule, nošauts.»

Atlicis nedaudz ko piebilst.

Ceļā uz Astrahaņu, uz kurieni konvojs veda Paika misijas vienpadsmit locekļus, lai no turienes izbrauktu uz Maskavu, notika, lūk, kas.

Viens no angļiem Paika uzdevumā piedāvāja konvoja sarkanarmiešiem lielu naudas summu, lai viņi palīdzētu angļiem bēgt.

Mēs naudu jums… Naudu daudz… Ja jūs mums atlaiž un nešaut, — mēģināja pierunāt «parlamentārietis».

Taču darījums nenotika. Sarkanarmieši palika uzticīgi savam revolucionārajam pienākumam. Viņi sauca pie kārtības viņas augstības — Anglijas karalienes pavalstniekus, kategoriski paziņodami, ka Krievijas revolūcija nav pērkama.

— Lieciet to aiz auss, kungi! Turklāt tā, lai jūs līdz kapa malai to neaizmirstu! — enerģiski noteica kāds sarkanarmietis.

Viņš runāja savu biedru vārdā. Krievijas vārdā.

ATMAKSA

Izmeklēšanu Lokarta lietā vadīja Dzeržinska uzticamais līdzgaitnieks Viktors Kingiseps. Iepriekšējās izmeklēšanas gaitā ar apcietināto un liecinieku liecībām, kā arī ar neapgāžamiem pierādījumiem tika atklāta sabiedroto un viņu palīgu — slepeno aģentu noziedzīgā darbība. Antantes «cildenie» nodomi k|uva plaši zināmi un izraisīja milzīgu sabiedrisku rezonansi, kas aizskanēja tālu pāri Krievijas robežām.

Beigusi izmeklēšanu Lokarta lietā, kas faktiski bija k)uvusi par Krievijā akreditēto sabiedroto misiju lietu, Viskrievijas Ārkārtējā Komisija to nodeva izskatīšanai VCIK Revolucionārajam Tribunālam.

Piecas dienas — no 1918. gada 28. novembra līdz 3. decembrim Krievijas Revolucionārais Tribunāls izskatīja šo kaunpilno lietu. Uz apsūdzēto sola nebija Lokarta, nebija arī Vertomona, Grenāra un Reiiija.

Viņu meklēšana toreiz beidzās bez rezultātiem.

Un tomēr šie četri neredzami sēdēja uz apsūdzēto sola. Viņi atbildēja padomju tautai par savām ļaundarībām tāpat kā tie, kas atradās tiesas zālē… Iztiesāšanas gaitā pilnīgi apstiprinājās angļu-franču-amerikāņu koalīcijas noziedzīgā darbībā. Tai palīdzēja buržuāziskie kontrrevolucionārie spēki, organizējot spiegošanu, Sarkanās Armijas daļu dezorganizāciju un kukuļošanu, tiltu spridzināšanu, pārtikas noliktavu dedzināšanu. Tā mēģināja gāzt strādnieku un zemnieku varu, noslepkavot darbaļaužu masu vadoņus un tādējādi dot nāvīgu triecienu sociālistiskajai revolūcijai. Tribunāla spriedumā bija teikts:

«Kontrrevolucionārā apvērsuma mēģinājums, būdams saistīts ar starptautisko tiesību elementāro prasību cinisku pārkāpšanu un eksteritorialitātes tiesību izmantošanu noziedzīgos nolūkos, uzliek visu kriminālatbildības smagumu pirmām kārtām tām kapitālistiskajām valdībām, kuru ļaunās gribas tehniskie izpildītāji ir augstāk minētās personas.»

Atbilstoši katra apsūdzētā vainas pakāpei VCIK Revolucionārais Tribunāls nolēma:

«O. Starževsku sodīt ar brīvības atņemšanu uz trim mēnešiem, ieskaitot iepriekšējā ieslodzījumā pavadīto laiku, un aizliegt viņai būt Padomju Republikas valsts iestāžu dienestā; A. Zagrjažski, A. Potjomkinu, P. Soļusu, A. Hvalinski, J. Goļicinu, L. Ivanovu, D. Iševski un M. Frīdi sodīt ar ieslodzījumu cietumā uz pieciem gadiem, iesaistot viņus piespiedu darbos; I. Pšeņičko sodīt ar ieslodzījumu cietumā līdz čehoslovaku aktīvās militārās darbības izbeigšanai pret Padomju Krieviju; R. Lokartu, Grenāru, S. Reiliju un G. Vertomonu pasludināt par darbaļaužu ienaidniekiem, kas atrodas ārpus KSFPR likuma, un nekavējoties nošaut, tiklīdz tie parādīsies Krievijas teritorijā; K. Kolomatiano un A. Frīdi nošaut.»

Vairākas pie kriminālatbildības sauktās personas pēc tiesas lēmuma tika attaisnotas.

Padomju tiesas spriedums nozīmēja, ka Lourensa pēctečiem dots nāvīgs trieciens. Viņi bija pacēluši šķēpu pret jauno Padomju republiku, un ar to pašu šķēpu tika sakauti.

JĀNIS BUIĶIS

,,

VIESOS PIE VAROŅA

Četrdesmit astoņus gadus bija noslēpums, kā VĀK atklāja Lokarta sazvērestību. Gandrīz pusgadsimtu nebija zināmi čekistu — vēsturiskās operācijas dalībnieku vārdi. Rakstīt par to mēģināja. Un ne vienu reizi vien. Bet visi autori galveno lomu piešķīra gadījumam.

Parasti notikumus attēloja šādi. Padomju patriots E. Bērziņš, kādas latviešu karaspēka daļas komandieris, sava drauga, arī karavīra, mājās iepazinās ar cilvēku, kas dēvējās par Šmidhenu. Sarunā nepazīstamais sākumā ļāva noprast, ka ir saistīts ar Lokartu, bet pēc tam samērā atklāti ieteica arī Bērziņam saistīt savu likteni ar angļiem. Šaubu nebija: Šmidhens ir Lokarta aģents. Vēl vairāk — viņu sadarbība ir noziedzīga. Ko darīt? Atteikties no priekšlikuma, sacīt, ka viņam nav pa ceļam ar Dzimtenes ienaidniekiem, būtu visvienkāršākais. Vai nav labāk palūgt divas trīs dienas pārdomām un šai laikā paziņot, kur vajag? Lēmums bija stingrs. Bērziņš aizgāja uz VAK un izstāstīja Dzeržinskim par sarunu ar Šmidhenu. Gadījums tika izmantots. Čekisti ierosināja, un Bērziņš brīvprātīgi piekrita notēlot cilvēku, kas nav apmierināts ar padomju varu un ir gatavs sniegt angļiem nepieciešamo palīdzību. Drīz vien viņš ieguva angļu izlūka uzticību un izzināja viņa plānus. Bīstamā sazvērestība pret mūsu valsti tika laikus atklāta un likvidēta.

Lasītājs jau zina, kā risinājās notikumi īstenībā, kāda svarīga loma sazvērestības atklāšanā bija Bērziņam.

Zina arī, ka Bērziņa iepazīšanas ar Lokarta «aģentu» nebija nejauša.

Rīkodamies pārdomāti un gudri, čekisti pilnīgi atklāja sazvērnieku plānus. Čekisti darbojās Fēliksa Dzeržinska un viņa vietnieka Petersa tiešā vadībā. Bet mums vienkārši palaimējās: pēc ilgiem meklējumiem uzzinājām operācijas dalībnieku vārdus.

Ar lielu prieku tikāmies ar vienu no viņiem — Jāni Buiķi. Viņš iznesa uz saviem pleciem lielu daļu smaguma, bieži nokļuva briesmās, saduroties vaigu vaigā ar pretinieku.

Mēs tikāmies klusā Maskavas šķērsielā, vienkāršā dzīvoklī, kura atslēgas viņš bija saņēmis no Fēliksa Dzeržinska rokām. Lai gan jau bija aizritējuši vairāk nekā četri gadu desmiti, Jānis Buiķis atcerējās šos notikumus ar jauneklīgu aizrautību, ar godbijīgu saviļņojumu, kas pārņēma arī mūs.

Līdz pat šim brīdim nevaram aizmirst tikšanos ar viņu. Bet pastāstīsim visu pēc kārtas.

Jānis Buiķis mūs sagaidīja sava dzīvokļa durvīs. Viņš visus ērti sasēdināja mazajā viesistabā, kurā atradās samērā rets Dzeržinska bronzas bareljefs — nenovērtējama relikvija.

Saruna ritēja viegli un nepiespiesti. Uz vaļsirdību vedināja pats saimnieks, cilvēks ar pievilcīgu ārieni un lielisku atmiņu, kurā bija saudzīgi saglabājies viss galvenais un svarīgais līdz pēdējam sīkumam.

Uzzinājis mūsu vizītes mērķi, viņš teica:

—     Ja jums nav iebildumu, es īsi pastāstīšu par sevi. Tā man būs vieglāk atbildēt uz jūsu jautājumiem.

Mēs bijām priecīgi par šādu ierosinājumu. Kā gan citādi! Līdz šim mūsu iepazīšanās ar Jāņa Buiķa biogrāfiju nesniedzās tālāk par sausiem anketas datiem no personiskās lietas.

—    Esmu dzimis un uzaudzis Aknīstes miestiņā, kas atrodas 140—150 kilometru no Rīgas. Nabadzīga zemnieka ģimenē dzīve nebija salda. Mūžīgais trūkums atstājis drūmas atmiņas par bērnību, lai gan tā pagāja pie straujās, gleznainās upītes Susējas, kuras ūdeņi, saplūstot ar Mēmeli un Lielupi, ietek Rīgas jūras līcī. Nabadzīgā ciema iedzīvotāji bieži devās peļņā uz Rīgu.

Ne vienu reizi vien laimi meklēt uz šo lielo, nepazīstamo pilsētu bija devies arī mans tēvs. Tomēr prieka no tā mājās nebija.

Pirmais pasaules karš un revolūcijas tuvums ietekmēja ne tikai pilsētnieku, bet arī lauku iedzīvotāju noskaņojumu, lika cilvēkiem domāt, veidot savu attieksmi pret notiekošo. Mūsu ģimenes vecākajiem locekļiem bija liberāli uzskati, bet viņi nepieslējās sociāldemokrātiem. 1915. gadā mani iesauca armijā un pēc brīvprātīgo skolas beigšanas piešķīra podporučika pakāpi. Jau pēc Februāra revolūcijas mani pulkā ievēlēja par biedru tiesas priekšsēdētāju. Sī organizācija, sevišķi pēc tam, kad armijā tika atceltas cara dienesta pakāpes, ieņēma samērā revolucionāras pozīcijas. Šajā laikā notika arī manas pirmās tikšanās ar kareivjiem boļševikiem, kuri aģitēja mani iestāties partijā. 1917. gada jūlijā es kļuvu komunists. Tieši šai laikā man nācās veikt kādu svarīgu partijas uzdevumu.

Mēs nenocietāmies:

—    Vai tam ir kāds sakars ar jūsu darbību Ārkārtējā Komisijā?

—     Zināmā mērā, jā. Lieta tā, ka es pirmo reizi izmēģināju savus spēkus kā konspirators. Man vajadzēja nogādāt uz krievu daļām, kas atradās blakus latviešu divīzijai, boļševistisku literatūru. Bet nebija nekādu cerību, ka podporučiks Buiķis nepazīts varētu paiet garām patruļām. Tad es pulka klubā sameklēju butaforiskas ūsas, nogrimējos un devos pie krievu biedriem. Atceļā, bet bija jau pievakare, mani apšaudīja. Vajadzēja parādīties sargkareivjiem dabiskā izskatā. Likās, ka viss ir kārtībā, bet te ieradās poručiks un aizveda mani pie pulka komandiera.

Lūgt poručika līdzcietību bija bezcerīgi. Mēs viņu pazinām kā centīgu karavīru šī vārda vissliktākajā nozīmē. Viņš saskatīja pārkāpumus tur, kur no tiem nebija ne vēsts, un pieprasīja, lai kareivjus stingri soda par visniecīgāko vainu.

«Lūk,» domāju, «neveiksme: ko var zināt, nodos vēl lauka kara tiesai kā spiegu.» Aizveda mani pie pulka komandiera, un viņš, protams, pilns aizdomu. «Ko tad jūs, podporučik, naktī pastaigājaties gar sargposteņiem?»

Man nebija ko zaudēt, tādēļ riskēju: «Gribēju pārbaudīt, cik modri ir mūsu kareivji.»

Un iedomājieties — viņš pavēlēja man izteikt pateicību, bet citiem virsniekiem deva padomu biežāk rikot šādas pārbaudes. Tā es izpildīju pirmo partijas uzdevumu un vēl saņēmu par to pateicību no pulkveža!

Jānis Buiķis apklusa, koncentrējās, bet mēs degām nepacietībā. Un, kaut arī jau daudz zinājām par Lokarta sazvērestību, par to, kāda loma sazvērnieku atklāšanā bija cilvēkam, kas sēdēja mums iepretim, un viņa biedriem, mēs uzdevām jautājumus, un šķita, ka tiem nebūs gala. Gribējās uzzināt visu uzreiz, kaut gan bija skaidrs, ka ar vienu sarunu neaprobežosimies. Tādu interesantu, aizraujošu sarunu būs daudz. Mēs pavaicājām:

—    Bet kā jūs uzņēma Lokarts? Kāds viņš izskatījās, kā izturējās?

—    Kad man palika divdesmit trīs gadi, Robertam Brūsam Lokartam bija trīsdesmit. Viņš bija spēcīgs, sportiska izskata cilvēks. Aizrāvās ar futbolu. Lokarts nelīdzinājās tipiskam anglim. Viņa ārienē bija pat kaut kas krievisks. Viņš vienmēr izturējās laipni un uzmanīgi. Krieviski runāja bez mazākā ārzemnieka akcenta. Taču atstāja ļoti piesardzīga pretinieka iespaidu. Lokarts bija profesionāls «Intelligence Service» izlūks. To daudzi toreiz vēl nezināja.

—    Kuru darba momentu sazvērnieku vidū jūs uzskatāt par visbīstamāko?

—    Tikko iepazināmies ar angļu jūras kara atašeju Kromiju, mēs sapratām, ka esam sastapušies ar ārzemju izlūkdienestu, ka tas uzņemas par mums «šefību». Paši saprotiet — patīkami tas nebija. Pieredzējušie angļu izlūki daudzas reizes mums izlika lamatas, bet mēs, par laimi, tajās neiekritām, kaut arī tas nebija viegli.

—    Sakiet, lūdzu, — vai jums vajadzēja pārveidoties, radīt kādu tēlu, lai sazvērnieki neturētu jūs aizdomās?

—    Redziet, vienkāršāk un ticamāk bija uzdoties

par tiem, kas mēs bijām, — par latviešu pulka virsniekiem. Protams, vajadzēja būt modriem, lai neizpaustu

Savu patieso attieksmi pret pretinieka nodomiem. Mums tas izdevās. Sazvērnieki mūs neturēja aizdomās. Lai gan, iespējams, tādam pieredzējušam izlūkam kā Lokarts sirds dziļumos palika ari kādas šaubas. Ne velti savā 1932. gadā iznākušajā grāmatā «Vētra pār Krieviju» Lokarts rakstīja par mani: «Es nekad vairs par viņu neko neesmu dzirdējis. Un līdz šim brīdim nezinu, vai viņš ir nošauts vai attiecīgi apbalvots par lielas sazvērestības atklāšanu.»

Sarunas gaitā noskaidrojās interesanta detaļa: ģimenē līdz šim nezināja, ka Jānis Buiķis un viņa cīņu biedri palīdzējuši atmaskot Lokartu, gudru, viltīgu izlūku un bīstamu noziedznieku.

Cik daudz gan vajag pacietības, izturības, pieticības, lai šajos ilgajos gados ne ar vārdu nepieminētu veikto varoņdarbu pat ģimenē, neteiktu ne pušplēsta vārda vistuvākajiem un dārgākajiem cilvēkiem.

Jānis Buiķis svēti glabāja čekista noslēpumu. Tāda bija tradīcija: cilvēki ar lepno vārdu «čekists» veica varoņdarbus un … palika nezināmi. Viņus nebija pieņemts atcerēties pat tad, kad viņu paveiktais pārstāja būt valsts noslēpums.

Sī netaisnīgā, ļoti aizvainojošā tradīcija nogrimusi aizmirstībā. Kā dārgumu krātuve šodien tiek pētīti arhīva folianti, no kuriem mūsu paaudze uzzinās par neredzamās frontes cīnītāju veiktajiem varoņdarbiem. Viņu darbs bija grūts un bīstams, taču pilns romantikas un apjūsmošanas vērts. Un tagad mūsu priekšā sēž viens no šīs frontes izcilajiem cīnītājiem. Inteliģenta seja. Dzīvas, jauneklīgi dzirkstošas acis. Sevišķi jauns viņš izskatās, kad nedaudz uztraucas. Seja sārtojas, un šis sārtums nosviež kādus pāris gadu desmitus. Uz pieres draiski krīt matu šķipsna. Un tikai sirmums nežēlīgi atgādina vecumu un pārdzīvoto. Saruna turpinās. Jautājums seko jautājumam. Jānis Buiķis pacietīgi atbild, negaužas par mūsu uzbāzīgumu. Jā gan, tieši uzbāzīgumu. Veselu nedēļu mēs tikāmies ik dienas. Bet ko lai dara? Gribējās uzzināt pēc iespējas vairāk par viņu, par to tālo un tajā pašā laikā tuvo un dārgo dienu notikumiem. Un katru reizi Jānis Buiķis stāstīja mums ko jaunu un interesantu. Par to mums arī gribas pavēstīt.

f 203

VlŅŠ REDZĒJA UN KLAUSĪJĀS ĻEŅINU

Dzeržinska ielā atrodas nams, uz kura fasādes ir trīspadsmitais numurs. Arēji tas ne ar ko neizceļas, bet tai pašā laikā ir vēsturisks. To pierāda memoriālā plāksne ar uzrakstu: «Šeit, kluba telpās, 1918. gada 7. novembrī VAK darbinieku mītiņā koncertā runāja Vladimirs Iļjičs Ļeņins.»

Starp laimīgajiem, kas aizrautīgi klausījās IJjiču, bija arī Jānis Buiķis. Par neaizmirstamo tikšanos viņš stāstīja ar īpašu sirsnību.

— Pacilātā, priecīgā noskaņojumā mēs, čekisti, sanācām kopā uz svinīgo sapulci. Daudzi bija ieradušies pēc tikko izpildīta atbildīga, ar dzīvības briesmām saistīta uzdevuma.

Atceros, skatuve bija rotāta ar lozungiem un sarkanu audumu. Prezidijā sēdēja_ Dzeržinskis, Peterss, Ksenofontovs un citi vadošie VAK darbinieki. Pirmais ņēma vārdu Fēlikss Dzeržinskis. Viņš runāja par cīņas un darba rezultātiem, par to, kādi uzdevumi veicami čekistiem. Pēc tam Jēkabs Peterss paziņoja:

«Biedri! Pie mums ieradies un mūs uzrunās Vladimirs Ijjičs Ļeņins.»

Šo ziņu mēs uzņēmām ar milzīgu sajūsmu. Drīz uz skatuves parādījās Vladimirs Iljičs. Viņa pirmie vārdi izgaisa aplausu vētrā. Visi piecēlās kājās. Šķita, zāles masīvās sienas neizturēs, tās pavērsies no sajūsmas pilnajiem izsaucieniem.

Vladimirs Iļjičs nogaidīja dažas minūtes, kamēr pieklusīs aplausi, bet zāle nerimās. Tad viņš izņēma pulksteni un parādīja to auditorijai: laiks negaida!

Pēc tam iestājās tāds klusums, it kā zālē nebūtu nevienas dzīvas būtnes.

«Biedri,» teica Vladimirs Iļjičs, «godinot mūsu revolūcijas gadadienu, man gribas pakavēties pie ārkārtējo komisiju grūtās darbības.»

V. I. Ļeņina ierašanās pie čekistiem un pati viņa runa nebija nejauši. Ne tikai tāpēc, ka stāvoklis valstī, šķiru cīņa bija saasināti līdz galējībai. Jāsaka, ka laika, kad uz balto teroru mēs atbildējām ar sarkano teroru, pastiprinājās uzbrukumi ārkārtējo komisiju darbībai. Ienaidnieki trakoja niknumā. Tas mūs nepārsteidza. Bet arī mūsu nometnē atradās cilvēki, kas, neizprazdami cīņas loģiku, centās apsūdzēt čekistus, ka tie, bez žēlastības apspiežot kontrrevolucionārus, it kā «šaujot pāri strīpai». Tādas jipsūdzības parādījās pat presē un, protams, kaitēja VAK un kopējai lietai. Dažiem čekistiem vienkārši nolaidās rokas.

Tāpēc saprotams, cik ārkārtīgi liela nozīme bija Ļeņina runai, kurā viņš atbildēja uz ienaidnieku un mietpilsoņu uzbrukumiem un deva novērtējumu grūtajai un sarežģītajai VAK darbībai.

Vladimirs Iļjičs savā runā uzsvēra: nav nemaz ko brīnīties, ka mēs ne vien no ienaidniekiem,_bet bieži vien arī no draugiem dzirdam uzbrukumus AK darbībai. «Kad mēs uzņēmāmies zemes pārvaldīšanu,» teica Ļeņins, «mums, dabiski, nācās darīt daudz kļūdu, un, dabiski, ka ārkārtējo komisiju kļūdas visvairāk duras acīs. Mietpilsoniskā inteliģence uztver šīs kļūdas, nevēlēdamās iedziļināties lietas būtībā. Kas mani pārsteidza vaimanās par AK kļūdām — tā ir neprasme nostādīt jautājumu lielā mērogā. Pie mums izķer AK atsevišķas kļūdas, raud un vaimanā par tām.

Bet mēs sakām: no kļūdām mēs mācāmies. Tāpat kā visās nozarēs, arī šajā mēs sakām, ka paškritikas ceļā mēs iemācīsimies … Kad es raugos uz AK darbību un salīdzinu to ar uzbrukumiem, es saku: tās ir mietpilsoniskas valodas, kas nav neko vērtas. Tas man atgādina Kautska sprediķi par diktatūru, kas līdzinās buržuāzijas atbalstīšanai. Turpretim mēs no pieredzes sakām, ka buržuāzijas ekspropriācija sasniedzama ar grūtu cīņu — ar diktatūru.»

Jānis Buiķis uz mirkli apklusa. Viņu bija saviļņojušas atmiņas par tikšanos ar vadoni. Viņš centās atcerēties katru vārdu, katru ar Iļjiču saistītu detaļu.

— Sevišķi man atmiņā iespiedušies Vladimira Iļjiča vārdi, kad viņš augstu novērtēja čekistu pašaizliedzīgo darbu.

«Mums ir svarīgi,» viņš teica, «ka ārkārtējās komisijas tieši realizē proletariāta diktatūru, un šajā ziņā to loma ir nenovērtējama. Nav cita ceļa, lai atbrīvotu masas, kā vien ekspluatatoru vardarbīgas apspiešanas ceļš. Ar to arī nodarbojas ārkārtējās komisijas, tas ir viņu nopelns proletariāta priekšā.»

Vladimirs Iļjičs savā runā pieminēja īpašības, kādām jāpiemīt katram čekistam. Sevišķi viņš izcēla trīs: noteiktību, ātrumu un galvenais — uzticību,

«Jā,» es domāju, klausoties Ļeņinu, «mēs, čekisti, esam uz pareizā ceļa. Mēs uzvaram, jo esam uzticīgi revolūcijai.»

Pēc tam kad Ļeņins beidza runu, čekisti viņu uzurāja. Un, it kā baidīdamies palaist garām kādu detaļu vai neprecīzi to atstāstīt, Buiķis paskaidroja:

—    Tiesa gan, nevis «urājām», jo zinājām, ka Iļjičs vēl nejūtas labi pēc ievainojuma, bet tikai uzmanīgi un saudzīgi pacēlām viņu un atkal nolaidām.

Pēc tam sāka birt rakstiski un mutiski jautājumi. Par darbu, par politiku, par VAK uzdevumiem. To bija tik daudz, ka Iļjičs smaidot teica:

«Ja es tagad sākšu atbildēt uz visiem jūsu jautājumiem, mēs nevarēsim šķirties līdz rītam. Labāk būs, ja es ieradīšos pie jums rit un atbildēšu uz tiem.»

Iļjičs izpildīja savu solījumu. 8. novembrī mēs viņu gaidījām pie kluba ēkas. Tikko Ļeņins izkāpa no automašīnas, čekisti pacēla viņu uz rokām un ienesa klubā. Viņš atbildēja uz jautājumiem divarpus stundas. Būtībā tā bija viņa otra uzstāšanās. Ļeņins stāstīja arī par to, ka, neskatoties uz nikno šķiru cīņu, uz sarežģīto situāciju, ne vienmēr vajag ķerties pie represijām. Ir ne mazums cilvēku, kas maldās vai arī ir saindējušies ar buržuāziskās propagandas indi. Tādi ir jāpārliecina, jāaudzina mūsu — proletāriskā garā.

Todien Ļeņins it kā lika pamatus lielam un svarīgam darbam — cīņai par noziedzības novēršanu. So darbu valsts drošības orgāni turpina arī šodien, un pārejas periodā no sociālisma uz komunismu tam ir sevišķi svarīga nozīme.

Buiķis paskatījās uz mums, gaidīdams kārtējo jautājumu. Taču mēs klusējām, iegrimuši dziļās pārdomās, ko uzvēdīja stāsts par Iļjiču. Un Buiķis turpināja:

—   Uzrakstā uz memoriāla plāksnes ir pieļauta neprecizitāte. Jā, klubs ir tas pats, ari mītiņš tajā notika, un arī Ļeņins runāja tieši tur, bet es pilnīgi noteikti atceros, ka tas bija ne tikai 1918. gada 7. novembrī, bet arī 8. novembri. Divus vakarus pēc kārtas!

MILITĀRĀS pretizlŪkoŠanas DIENESTA AĢENTS

Kad Lokarta lieta bija pabeigta, Jāni Buiķi nosūtīja uz aktīvo armiju. Asiņainās sadursmes ar baltgvardu bandām un ārzemju leģioniem liecināja, ka jaunais norīkojums ir nepieciešams. Viņš kļuva par militārās pretizlūkošanas dienesta aģentu. Četri gadi, gandrīz pusotra tūkstoša dienu pagāja smagos pārgājienos un nepārtrauktās cīņās vispirms ar baltpoļiem, pēc tam ar satracinātajām nacionālistu bandām, kas viesa šausmas Ukrainas iedzīvotājos.

Militārās pretizlūkošanas dienesta aģentam nav viegls liktenis. Viņš pilnībā izjūt kareivja dienesta smagumu: kopā ar kareivi dodas uzbrukumā, cīnās ar pretinieku atklātā kaujā. Kopā ar kareivi izbauda panākuma priekus un sakāves rūgtumu. Bet viņam vēl ir arī savas rūpes, tiešais profesionālais pienākums: pasargāt karaspēka daļu zemes iekšienē no pretinieka iz-< lūkiem un aģentiem, no viņu neredzamās, bet ļoti bīstamās darbības.

Ja izlūks tos izlaidīs no redzesloka, notiks liela nelaime. Kā bīstams mikrobs ienaidnieks var inficēt karaspēka daļu, par kuru atbild šis izlūks, pazemināt tās kaujas spējas, piespiest piekāpties pretiniekam.

Par Jāņa Buiķa darbu sevišķajās nodaļās viņa dienesta lapā teikts: «Piedalījās cīņās ar baltpoļiem, Galicijas kulaku sacelšanās apspiešanā, Šepeļa, Medvedja, Ivanova, Gajevoja bandu likvidēšanā …» Aiz šīm skopajām rindām slēpjas milzīgs varonīgs darbs, bezmiega naktis, nemiera, nāves briesmu un īstas vīrišķības pilnas dienas, nedēļas un mēneši.

Situācijas mainījās kā kaleidoskopā. Smagās, asiņainās kaujas ar baltpoļiem 1920. gada jūnijā. Kauju peklē gūta uzvara. 11.—12. jūnijā ienaidnieks izdzīts no Kijevas. Poļu panus, kas sevi jau uzskatīja par Ukrainas auglīgo zemju saimniekiem, Sarkanā Armija piespieda bēgt. Ari 58. strēlnieku divīzijas militārā pretizlūkošanas dienesta aģents Buiķis bija to vidū, kas izjauca baltpoļu nodomus.

Kontrrevolucionāru dumpis Podoļskas guberņā.

Vietējie kulaki, zvēriska naida pārņemti, sacēlās pret padomēm. Un Buiķi nosūta uz turieni, uz pašu pekli.

Šepeja bandas likvidācija Ļitinas un Ļetičevas apkārtnē ir viena no izlūka Buiķa kaujas biogrāfijas epizodēm. Šīs nemierpilnās un bīstamās dienas atgādina apliecība, kas glabājas viņa personiskajā lietā. Lasām: «Šīs apliecības uzrādītājs Jānis Jāņa d. Buiķis patiešām komandēts uz Ļitinas pilsētu un tās apkārtni steidzamā militārā uzdevumā …»

— Kad vecākais operatīvais priekšnieks pasniedza man šo apliecību, — piebilda Jānis Buiķis, — viņš teica: «Pasākums ir sarežģīts un bīstams. Cilvēku ir maz. Cenšaties uz vietas atrast drošsirdīgus un uzticamus palīgus, uz kuriem varētu balstīties.»

Pēc neliela klusuma brīža priekšnieks sacīja: «Bez upuriem neiztiksiet. Bet dariet visu, lai tie būtu minimāli. Tagad katrs cilvēks ir zelta vērts.»

DESMIT pret simt piecdesmit

Ielūkojieties mūsu Dzimtenes ģeogrāfiskajā kartē. Atrodiet Ukrainas plašumos teritoriju, kas atrodas starp Dienvidu Bugas loku ziemeļos un Zmerinkas— Proskurovas (tagad Hmeļņicka) dzelzceļa atzarojumu dienvidos. Tur saimniekoja bandīti. Briesmīgā Šepeļa — pusotra simta zirgos sasēdinātu rīkļurāvēju barveža rezidence bija Ļitina. Klusā, mazā, zaļumos un puķu dārzos slīgstošā pilsētiņa bija ērti izvietojusies pie nelielās upītes Zgaras, kas ietek Dienvidu Bugā.

Šepeļa armija sastāvēja no tādiem pašiem salašņām kā viņš. Tur bija kulaku dēliņi, anarhisti un petļurieši — visi nikni padomju varas ienaidnieki. Savu naidu viņi izgāza uz mierīgajiem iedzīvotājiem un vajāja ne tikai komunistus, bet arī viņu līdzjutējus, zvēriski nogalināja padomju aktīvistus, nežēlīgi laupīja un ņirgājās par cilvēkiem, iedvešot bailes un šausmas, vēršot pret sevi vietējo iedzīvotāju dusmas un lāstus.

Šepeļs terorizēja iedzīvotājus plašā apkaimē. Jau viņa vārds vien, skaļi izrunāts, sadzina ļaudis mājās un pagrabos. Ciematu un sādžu trokšņainās ielas mirklī kļuva tukšas un klusas. Bet, lai arī kā cilvēki slēpās,

Sepeļa bandīti atrada tos, pēc kuriem bija ieradušies. Suniskā padevībā viņiem palīdzēja viņu rokaspuiši. Ar upuriem nežēlīgi izrēķinājās, necilvēcīgi tos spīdzinādami. Viduslaiku inkvizitoru izdarības bija tīrais nieks salīdzinājumā ar šīm. Vajadzēja par katru cenu darīt galu Sepeļa bandītu asiņainajām izpriecām.

Neliela grupa militārās pretizlūkošanas dienesta aģentu ar Buiķi priekšgalā ieradās precīzi noteiktajā

laikā un tūlīt iesaistījās darbā … » * *

Desmit čekistu. Bandītu piecpadsmit reižu vairāk. Un cik vēl viņu rokaspuišu? Vai to var uzzināt un ņemt vērā? Skaidrs, ka spēki nevienlīdzīgi. Bet uzdevums dots, un tas jāizpilda …

Cilvēki sarkanarmiešu formas tērpos apmetās Ļitinā. Pilsētiņas iedzīvotāji pazina cits citu un nešaubīgi sazīmēja katru jaunpienācēju. Zināja arī, kurš ieradies ar labiem nodomiem un kurš ar jauniem. Sarkanarmiešiem uzticējās, uzskatīdami, ka kareivji karo ar naidnieku, nevis ar sievām un zemniekiem. Šodien viņi ir šeit, rīt citur, varbūt pat viņā saulē. Ko tad no viņiem baidīties! Pat tiem, kas greizi skatījās uz jauno varu, nebija sevišķu pretenziju pret kareivjiem. Pienākuma cilvēki, varbūt paši par to nemaz nepriecājas — tie sprieda. Vārdu sakot, čekistiem neviens nepievērsa uzmanību, it kā viņu šeit nemaz nebūtu. Bet viņi bija un darīja savu darbu. Katrs zināja savu iecirkni, savu uzdevumu. Norādītajā dienā viņi apsprieda rezultātus. Buiķis bija apmierināts. Čekisti bija labi izpētījuši operatīvos apstākļus, skaidri zināja, kurš ir savējais, kurš svešs, uz kuru nepieciešamības gadījumā var paļauties, kuram nevar ticēt, lai arī kā tas izliktos par savējo.

Čekistiem uzticami palīgi bija gan Ļetičevā, gan Ļitinā. Tie bija labi ļaudis, bezgala uzticīgi jaunajai varai un gatavi tās dēļ iet nāvē.

Čekistu labā strādāja arī daži bandīti. Tiesa gan, viņi paši to nemaz nenojauta. Ļitinā un Ļetičevā bandītiem bija meitenes, pie kurām tie regulāri slepus ciemojās. Bet čekisti bija atraduši labas palīdzes šo meiteņu vidū. Meitenes tina ap pirkstu savus bruņiniekus

un izzināja no viņiem visu, kas bija nepieciešams. Pēc tam šis ziņas nokļuva Buiķa rokās. Līdz čekistiem nonāca plaša informācija, kas deva iespeju sekot katram Šepeļa un viņa bandas solim. Čekisti zināja visu —' kur atrodas Šepeļs, kādu operāciju viņš gatavo un kuru izvēlējies par kārtējo upuri. Tas ļāva-dot neģēlim aktīvu pretsparu. Bet galvenais — glābt padomju cilvēkus no izrēķināšanās. Bieži gadījās, ka baudīti kā viesulis iedrāzās kādā ciemā vai mājā, bet tie, pēc kā viņi ieradušies, sen jau gabalā: čekisti viņus bija brīdinājuši.

Šai laikā tika gatavota operācija bandas barveža un viņa tuvāko palīgu notveršanai. To paveica uzmanīgi un konspiratīvi.

VAI BANDA AIZBĒGUSI?

Baumas pilsētiņā izplatījās kā vakara migla: sākumā bikli, pamazām, pēc tam neatlaidīgāk un atklātāk. Buiķim pienesa arvien jaunus un jaunus pierādījumus, ka dūmu bez uguns nemēdz būt. Litinas slimnīcā visvnīklainākajos apstākļos ieveda slimniekus. Grupās pa desmit cilvēkiem un vairāk. Šodien viņu nav, bet rīt jau pilna slimnīca. Neviens nezināja, kas un kad viņus atved. Slimnīcas galvenais ārsts Getmans pats aprūpēja šos slimniekus. Viņiem ierādīja atsevišķas palātas, kur atļāva ieiet tikai pāris cilvēkiem no apkalpojošā personāla. Pie tam visuzticamākajiem. Getmans čekistiem pagaidām bija mīkla. Vārdos viņš stāvēja un krita par jauno varu, bet īstenībā — kas to lai zina.

Sākumā izlūki gribēja pat nodibināt sakarus ar viņu. Tam bija savs pamats. Bandas likvidācijas operācija nebija nekāda joka lieta. Var būt gan ievainotie, gan kritušie, un bez ārsta nevarēja iztikt. Kad lēmums jau bija radies, to atcēla. Buiķis pieņēma citu: iepazīt cilvēku, kā pienākas. Riskēt nedrīkstēja.

Pilsētas slimnīcā čekistiem nebija savu cilvēku. Vajadzēja pēc iespējas ātrāk novērst šo trūkumu. Viegli teikt! Getmans stingri turēja slimnīcas personālu savās rokās. No viņa baidījās, un viņam pakļāvās. Kā galvenais teica, tā arī bija, neviens pretī nerunāja. Un to-.

mēr pēc nedēļas čekistiem slimnīcā bija savas ausis un acis. Pa šo laiku aizdomīgo slimnieku skaits bija pieaudzis. Nu to bija jau vairāk par astoņdesmit. Viņi rindā gulēja uz koka nārām, kas bija izgatavotas lielā steigā.

Buiķis sasauca r.avus puišus uz apspriedi. Izskaidrojis stāvokli, viņā tos iepazīstināja ar ziņām, ko bija paspēj's saņemt no uzticamiem cilvēkiem slimnīcā. Pamatā ziņas sakrila. Un tomēr viņi nolēma ar secinājumiem nosteigties. No viņiem atkarājās bandas likvidācijas vecā plāna liktenis un tas, cik drošs būs jaunais.

Attiecībā uz Getmanu domas dalījās. Divi no desmit vīriem pastāvēja uz to, ka galvenais ārsts ir padomju cilvēks, ka viņš ir pietiekami pārbaudīts un ka uz viņu var pajauties un pat uzticēt jebkuru uzdevumu.

—Balstoties uz Getmanu, mēs varam iegūt laiku, varbūt pat nosargāt biedru dzīvības, — viņi neatlaidās.

—     Saprotiet stāvokli, biedri, — pacietīgi skaidroja Buiķis. — Pilsētas slimnīcā, izliekoties par slimniekiem, sarodas aizdomīgi Jaudis. Nekādās pieņemšanas uzskaites grāmatās viņi nav ierakstīti. Un, ja saistām šo faktu ar to, ko apgalvo puspilsēta, — ka banda aizbēgusi uz citu novadu un vairs neatgriezīsies, tad jau var izdarīt kaut kādus pieņēmumus. Es nerunāju par secinājumiem. Mēs vienojāmies ar tiem nesteigties.

Sakopojis domas, Buiķis sacīja:

—    Liekas, ienaidnieks grib novērst uzmanību no sevis. Tā nav nejaušība.

KAS IR GETMANS?

Getmana dzīvoklis tika rūpīgi novērots. Puiši to darīja pārmaiņus no slēptuves. Pagāja diennakts, vēl viena, bet nekādu rezultātu. Buiķis lika pievērst galvenajam ārstam īpašu uzmanību. Viens otrs iebilda: pārāk maz cilvēku. Buiķis izmantoja vecākā tiesības un palika pie sava,

— Un liekas, ka velti, — jau_uzstājīgāk sacīja tie paši divi, kas iebilda Buiķim. — Ārsts ir mūsu cilvēks, un viņam var ticēt.

Trešajā naktī viss noskaidrojās,

Slēpnī atradās Ivans Dorohovs. Nakts iegadījās smaga. Pār zemi klājās melnas, apmākušās debesis. Šajā elles tumsā pat mājas bija grūti saskatāmas. Tikai ar lielu piepūli izdevās paturēt redzeslokā Getmana savrupmāju. Tās izplūdušās kontūras gan pazuda, gan atkal no jauna uzpeldēja acu priekšā. Sasprindzinājums lika sevi manīt. Varbūt tāpēc Dorohovs uzreiz nepievērsa uzmanību tam, ka kaut kur tālumā aizraudamie? sāka riet sētas suns. Viņam pievienojās otrs, trešais. Rējieni skanēja arvien tuvāk Getinana mājai. Un Dorohovs saausijās tikai tad, kad skaļi un aizsmacis sāka riet suns Getmana kaimiņu pagalmā. Pa ceļu jāja kavalērists. Bet kādēļ Dorohovs tādā elles tumsā redz viņu pavisam skaidri? Pat to, ka zirgs ir lūša spalvas krāsā. Viņš nekādi nespēj apjaust, ka šajā mirklī mēness izlauzies cauri smagajiem mākoņiem un raida bāli dzeltenu gaismu lodziņā, kas tur izveidojies.

Kavalērists nokāpa no zirga, sapina tam kājas un tuvojās Getmana savrupmājas pēdējam logam labajā pusē un pieklauvēja trīs reizes. Klauvējieni bija signāls. Tas kļuva skaidrs,, redzot kā viņš to darīja. Uzmanīgi, ritmiski: tuk-tuk-tuk — un steidzās uz vārtiņiem. Tie atvērās, un cilvēks ienira tumsā. Smagā un necaurredzamā tumsā, kas atkal aprija gan ielu, gan mājas. Kā meža kaķis Dorohovs pietrūkās no iesēdētās vietas, metās pāri ceļam un sastinga pie vārtiņiem. Tobrīd viņš par briesmām nedomāja un ignorēja tās. Kaut tikai izdotos uzzināt, kas par cilvēku ir šis Getmans.

Aiz vārtiņiem divi klusu sarunājās.

—     Jūsu labdzimtība, mani pie jums atsūtīja atamans. Lika pateikt, ka vēl trīsdesmit puiši iegūluši. Vajag izlīdzēt.

—    Ziņo viņa gaišībai panam Šepeļam, ka Getmans nav nodevis Ukrainu. Viņš atceras savu pienākumu un savu sirdsapziņu.

—    Kad pavēlēsiet, jūsu labdzimtība?

—    Jo ātrāk, jo labāk.

—    Tad gaidiet rīt pēc pusnakts.

—    Ak tu riebeklis, — klusi nomurmināja Dorohovs, strauji atrāvās no vārtiņiem un metās pie Buiķa. Priekšnieks bija licis nekavējoties ziņot visu, kas kļūs zināms, un pavēlējis modināt pat naktī.

KRUSTMĀTE OKSANA ATKLĀJ NOSLĒPUMU

Krustmāte Oksana bija sarkanarmieša atraitne. Viņas VK6 krita sadursmē ar baltpoļiem. Jau gadus divdesmit viņa strādāja pilsētas slimnīcā par sanitāri. Pusi no savas dzīves viņa bija veltījusi šim vienkāršajam, bet cilvēkiem ļoti vajadzīgajam amatam. No jaunās draiskules, zobgalību mīļotājas vairs nebija ne miņas. Tās vielā bija domīga un nosvērta sieviete. Pa šo laiku Oksana ne tikai bija iemīļojusi savu profesiju, bet ari pati kļuvusi par «dakteri». Tas nekas, ka bez izglītības. Pieredzei un iedzimtai attapībai ir liela nozīme. Arī kaimiņi viņu dēvēja par «daktorieni». Līdzko sasirgst saimnieks vai saslimst bērns, tūlīt sūta pēc krustmātes Oksanas. Gan jau palīdzēs.

Todien krustmāte Oksana dežurēja pa nakti. Kā saimniece viņa apstaigāja palātas, apjautājās, kāda palīdzība katram vajadzīga. Naktī trīs reizes «dakteriene» iegriezās tajās telpās, kur Getmans stingri jo stingri bija aizliedzis ieiet. Katru reizi viņa atrada savu iemeslu, tā ka neviens nevarēja ne piesieties, ne arī turēt aizdomās par īpašu žiņkāri. Krusmāte Oksana nekad nesteidzās atstāt slimnīcu. Dežūra beigusies, varētu doties mājup, bet viņa nesteidzās. Sastrādātās rokas vienmēr atrada nodarbošanos. Bet todien viņu nevarēja ne pazīt. Pāriniece vēl nebija paspējusi ierasties, kad krustmāte Oksana jau bija gabalā. Izgājusi uz ielas, viņa apskatījās uz visām pusēm un sāka tipināt no mājas uz māju. Nogriezušies aiz stūra, viņa pēkšņi sarāvās. Kāds iemuka vārtiņos un paslēpās aiz tiem. «Vai tiešām seko?» pazibēja doma. «Bet varbūt tas nemaz nav cilvēks, tikai rēgs?» Saņēmusies Oksana piegāja pie vārtiņiem un strauji tos atgrūda. Milzīgs kaķis ieņurdējās, uzlēca uz mietu žoga, uzmeta kūkumu un dusmīgi atņirdza zobus.

— Kaut tevi v -~'ns parautu, — krustmāte Oksana sirdīgi norūca, jTrmeta krustu un turpināja savu ceļu.. .

Bu^ii uzmanīgi klausījās un centās izprast katru vārdu. Krustmāte Oksana, dievu piesaukdama, apliecināja, ka Getmans slēpj ar tīfu slimus bandītus. Viņa pielika pirkstu pie lūpām un iepleta lielas acis. Tas nozīmēja, ka viņa izpaudusi lielu noslēpumu, par kuru var dabūt brāzienu no paša Getmana, ja viņš to uzzinās.

—    Ģīmji viņiem sarkani, sarkani, deg kā ugunī, bet acis kā vistas olas dzeltenums. Un visi kratās drudzī. Mēle, ja jūs redzētu, mans dievs, balti balta, kā no biezpiena, kā ar krītu nobalsināta. Un visi prasa dzert,

Uzmetusi skatienu Buiķim un pārliecinājusies, kā viņš uzmanīgi klausās, krustmāte Oksana turpināja:

—    Nevar teikt, ka visi jau pie miršanas. Ir arī tādi puiši, kuri vēl puslīdz turas un ir pat jautri. Liekas, ka slimība tomēr nav atstājusies no viņiem un drīz atkal sagrābs savās ķetnās. Zvēru pie Kristus, tas ir tīfs. Bet Getmans ar viņiem auklējas tāpēc, ka ir vienā valgā sienami. Ticiet sievas nojautai — un pareizi vien būs.

OPERĀCIJA «ATSPOLE»

Slimnīcas gaišā ēka un pilsētas cietuma drūmā kārba atrodas blakus kā labā un Jaunā simbols. Tās šķir masīva akmens siena no sarkaniem ķieģeļiem, kurus cieši jo cieši sasaistījusi nezināma saistviela. Liekas, tā celta uz mūžīgiem laikiem, ne tādu var caursist, ne arī sagraut. Bet vajag un pie tam tā, lai tas notiktu bez trokšņa, klusītiņām. Buiķis vēlreiz ar saimnieka aci apskatīja sienu un deva pēdējos rīkojumus.

Tika gatavota operācija, kurai deva nosacītu nosaukumu «Atspole».

Ar cietuma priekšniecību vienojās viegli. Čekistiem palīgā tā nozīmēja dažus cilvēkus no apsardzes. Viņi zināja, kas jādara, bet, kādēļ, •— to ne.

Kad iestājās nakts, pie sienas, kas atradās cietuma pusē, pieplaka astoņi cilvēki. Kā kurmji — pilnīgā klusumā un tumsā — viņi uzsāka cīņu ar akmens milzeni. Izskrāpēja un izgrauza no tā gabaliņu pa gabaliņam. Strādāja visi pēc kārtas, nomainot cits citu, bet ne uz mirkli nepārtraucot darbu. Izsist lielu robu tādā sienā nav viegli. Pie tam tā, lai no slimnīcas puses neviens neko neieraudzītu un neko nenojaustu. Puiši nepievīla cerības. Otrās diennakts rītausmā grupas vecākais Dronovs ziņoja Buiķim:

— Uzdevums izpildīts!

Sākās gatavošanās otrajam — visatbildīgākajam operācijas' posmam. Tā nozīme pēdējo divu diennakšu laikā, kas bija pagājušas triecienuzbrukumā sienai, negaidot pieauga. Čekisti noskaidroja, ka Getmans slēpj ne tikai slimos. Izolētā, plašā palātā, izliekoties par tīfa slimniekiem, guļ pilnīgi veseli Sepela ļaudis. Zem katra matrača paslēpts šaujamais — vai nu revolveris, vai šautene ar apgrieztu stobru. Sepeļa nodomus noskaidrot nepaguva. Bet tas arī tobrīd nebija galvenais. Vajadzēja pamatīgi apdomāt, ko un kā darīt, lai bandītiem nerastos aizdomas. Viens neapdomīgs solis varēja izraisīt asinsizliešanu un bezjēdzīgus upurus.

Pusnaktī tika dots signāls uzsākt akciju. Čekistu grupa ar Buiķi priekšgalā, kuru papildināja desmit uzticami cilvēki, bez trokšņa iekļuva slimnīcā, uzkāpa otrajā stāvā un taisnā ceļā devās uz koridora viņu galu, uz to pašu palātu, kas bija radījusi tik daudz rūpju un uztraukumu. Buiķis skriešus pieskrēja pie durvīm, piespieda pie tām ausi un ieklausījās. Viņš to darīja pilnīgi automātiski, jo pēc tā nebija nekādas vajadzības. Cauri sienai skanēja smagi, gari stiepti krācieni un šķita aizpildām visu koridoru. Bandīti bezrūpīgi gulēja. Pastiprinātā miega zāļu deva bija savu paveikusi. Pēc brīža Buiķa cilvēki jau stāvēja blakus saviem aizbildināmajiem. Katram jau iepriekš bija iedalīti divi cilvēki, par kuru atbruņošanu viņš atbildēja ar savu galvu. Čekisti darbojās precīzi un ātri. Treniņi, kurus tālredzīgi bija noorganizējis Buiķis, tagad nāca par labu. Dažas veiklas kustības — un ieroči tika izvilkti no matračiem. Trīsdesmit stobru, tikpat cik «slimo». Kādas nepatikšanas tie varēja sagādāt!

Sai laikā viens otrs no bandītiem sāka atgūt samaņu. Vai nu operatīvo darbinieku kustības nebija pietiekami delikātas, vai arī miega zāles nebija tik stipras. Nagana melnais stobrs, pavērsts tieši pretī, ikvienam lika ātri atgūties un padarīja to pieļāvīgu un paklausīgu.

Viss turpmākais noritēja ne mazāk veiksmīgi.

Eandītus no tīfa palātām uz nestuvēm nogādāja pie sienas un caur ambrazūru veikli izstūma otrā pusē. Tur viņus droši satvēra paši šepelieši un nogādāja cietuma lazaretē. Tukšās nestuves sūtīja atpakaļ. Konveijers darbojās bez kļūmēm. Ideja piespiest bandītus mazliet pastrādāt piederēja vienam no bandītiem. Buiķim šī ideja iepatikās. Veselie bandīti pamodas cits aiz cita, nereti ar pārējo palīdzību. Viņus nogādāja Cietuma pagalmā un nekavējoties iesaistīja darbā. Atrodoties cietuma apsardzes uzraudzībā, viņi, pirmkārt, hebija bīstami un, otrkārt, strādāja uz goda, cerēdami uz pretimnākšanu.

Kā bija plānots, operācija beidzās rītausmā. Astoņdesmit rīkļurāvēju atrada drošu patvērumu cietuma sienās.

Mazā gaismiņā uz slimnīcu atdrāzās Getmans. Vai tās bija nelabas priekšnojautas, kas viņu atvilka šurp tik agrā stundā, vai ari viņš bija saņēmis signālu no sava rokaspuiša? Satiekoties ar padotajiem, viņš nervozi sasveicinājās. Sveicienu atņēma, bet nebilda ne vārda par notikušo. Daudzi paši nekā nezināja. Tiem, kas zināja, tika dots padoms klusēt.

Plašajā palātā, kuru tikai pirms pāris stundām bez īpašas vēlēšanās atstāja pēdējais — trīsdesmitais iemītnieks, Getmans ieklupa kā vajāts.

—    Kurš šeit ir saimnieks? — viņš uzbļāva, notvēris Buiķa skatienu. — Kas jums devis tiesības nelikumīgi rīkoties?

—     Getmana kungs, — mierīgi atbildēja Buiķis, kas viņu speciāli te gaidīja, — šeit saimnieks ir padomju vara, nevis jūs. Tas ir pirmkārt. Otrkārt, mēs šeit ieradāmies nevis darīt nelikumības, bet gan izbeigt tās. Visnoteiktākajā veidā.

Šepeļa rokaspuisis saprata, ar ko viņam darīšana, un nolēma likt visu uz spēles.

—    Ukraiņu tautai pašai jāizlemj savs liktenis. Tā jūs šurp nav aicinājusi.

Buiķis valdonīgi noskaldīja:

—    Mūs atsauca šurp tās nevainīgās asinis, ko jūs esat izlējuši, atraitņu un māšu rūgtās asaras. Mūs atsauca šurp mūsu karavīra pienākums, lai likvidētu jums līdzīgos, Getmana kungs.

Militārās pretizlūkošanas aģentam, kas ienāca tūlīt pēc Getmana, viņš teica:

— Arestējiet viņu.

Getmanam kabatā atradās jauniņš pielādēts mauzeris, taču «doktors» nepretojās: viņš juta aizmugurē stāvošā čekista elpu.

Tajā pašā dienā nopratināšanā Getmans sniedza sīku liecību par to, ka šepelieši bija gatavojuši pilsētā asiņainu grautiņu. Šajā nolūkā viņi slēpās slimnīcā.

Čekisti zināja, ka tīfs pieveicis arī Šepeļu, bet slimnīcā viņa nebija. Viņš ārstējās kādā privātā dzīvokli pie uzticama cilvēka. Kurš tas ir? To nezināja pat Getmans.

Sepeļu neizdevās atrast. Viņš nozuda. Var būt, ka bandīts izdarījis pašnāvību, ielaizdams lodi pierē. Varbūt, ka nācis pie prāta un nolēmis, ka viņš šajā kaujā ir pilnīgi zaudējis. Lai kā arī tas būtu, Šepeļa banda nekad vairs nelika sevi manīt.

Pēc nedējas visi desmit cilvēki no Buiķa operatīvās grupas strādāja pie jaunu operāciju plāniem un gatavojās jaunām sadursmēm ar ienaidnieku.

Viens otrs varbūt teiks: Buiķim palīdzēja gadījums. Kas to zina, kā operācija būtu beigusies, ja tīfs nebūtu pievārējis desmitiem bandītu. Grūti strīdēties. Bet vai tas arī ir vajadzīgs? Mums skaidrs viens: ir labi, ja darbam, arī čekistu darbam, līdzi nāk mazliet laimes. Tāda jau ir operatīvās mākslas būtība — prasmīgi un gudri izmantot jebkuru situāciju, jebkuru gadījumu operācijas un kopējā mērķa interesēs. Tieši tā rīkojās Jānis Buiķis.

JAUNS UZDEVUMS, JAUNAS RŪPES

Fastovas rajonā aktivizējās Gajevoja banda. Uz turieni nosūtīja operatīvo grupu, kas drošsirdīgi cīnījās. Taču rezultāti nebija iepriecinoši. Grupas priekšnieks Aksjonovs solījās darīt galu Gajevoja bandai vienā rāvienā un pat minēja dienu, kad atamans gulēs pie viņa kājām. Nācās pārcelt termiņu sešas reizes, bet Gajevojs pa to laiku kļuva aizvien negantāks. Spriežot pēc tā, kādus briesmu darbus strādāja viņa banda.

nelikās, ka tās spēki izsīkst. Toties zuda operatīvās grupas spēki, turklāt manāmi. Tika nolemts Aksjonovu nomainīt. Centrā ilgi nedomāja, ko iecelt viņa vietā. Uz Ukrainu jau steidzās zibens telegramma: «Riedri Buiķi! No biedra Bogatirska ziņojuma kļūst skaidrs, ka Gajevoja bandas likvidēšanas operācijai nav panākumu. Jums jādodas uz Fastovu un jāuzņemas operatīvās grupas vadīšana… Gajevoja banda jāiznīcina pēc iespējasj ātrāk. Rīkojieties pēc saviem ieskatiem. Jūs esat Centra pārstāvis. Paraksts.»

Pavēle paliek pavēle, un Buiķis ieradās Fantovā. Viņam ziņoja par stāvokli, iepazīstināja ar operatīvajiem plāniem un izstāstīja, kā grupa domā atrisināt uzdevumu.

Buiķis mierīgi noklausījās un uzdeva pirmos jautājumus:

'— Vai vietējiem čekistiem ir skaidrs spēku samērs, vai viņi zina, uz kuriem cilvēkiem var paļauties, kurus pavērot un kurus uz laiku neitralizēt, varbūt pat izolēt? Kā izvietoti uzticamie cilvēki, kāds darbs tiek veikts ar viņiem?

Aksjonovs nikni atcirta:

—    Tagad ir kara laiks un ir jācīnās, nevis jānodarbojas ar audzināšanu.

Izgrūdis sakāmo, viņš ar acīm ieurbās Buiķī. Taču Jānis klusēja un klausījās. Tikko ieceltā priekšnieka klusēšanu Aksjonovs saprata pēc sava prāta un nolēma, ka jāņem iniciatīva savās rokās.

—     Gajevoja liktenis jāizšķir ar ieročiem rokā. Un tikai tā. Mūsu Fastovas apstākļos skaidrs ir viens: ja mēs Gajevoju nepieveiksim šodien, tad viņš rit pieveiks mūs.

—     Tā nekas neiznāks, — noteikti iejaucās Buiķis. — Ko nozīmē: ja ne mēs viņu, tad viņš mūs? Padomju varai vajag, lai mēs viņu. Turklāt katrā ziņā. Cits variants nav pieņemans.

Buiķis paskatījās uz klātesošo nodurtajām galvām, nopūtās un jau mierīgāk turpināja.

—     Gajevojam ir vairāk dzīvā spēka. Viņi nav slikti apbruņoti. Tādu bandu grūti pieveikt, tādēļ kopīgi padomāsim, kādas ir mūsu priekšrocības un kā rast ceļu uz uzvaru.

VYri klusēja un raidīja piesardzīgus skatienus Aksjonova virzienā. Bija jūtams, ka šeit nav pierasts uzklausīt viņu viedokli, vēl vairāk — rēķināties at Viņiem.

Kā pilsētnieki noskaņoti pret padomēm? — Buiķis' jautāja Aksjonovam.

—    Sliktāk nevar būt, — viņš atcirta.

Čekisti saskatījās. Viņi bija gaidījuši visu, tikai ne to. Var aizstāvēt savus uzskatus, strīdēties, pierādīt, bet. kāpēc, glābjot mundiera godu, mest ēnu uz cilvēkiem. Uz visiem bez izšķirības.

—     Pie mums Fastovā ir tāpat kā visur, — pēc apmulsuma mirkļa nedroši un neveikli iesāka čekists, kas sēdēja istabas dziļumā. — Cilvēki ir par padomju varu, bet tikai, kā lai jums to pasaka, baidās par to runāt, vai. Gajevojs ir iedvesis tādas šausmas, ka trakāk vairs nevar būt.

—    Samusenko ir taisnība, — pārējie piebalsoja.

—     Mums kopīgi jāgādā par to, lai atbrīvotu pilsētu no šīm bailēm, — teica Buiķis. — Mums jādarbojas kopā ar pilsētniekiem. Kā? Par to tad arī domāsim.

Pēc apspriedes jaunais priekšnieks sarunājās ar katru atsevišķi. Viņš interesējās par daudz ko un noteikti pavaicāja: «Kā rīkotos jūs vecākā vietā konkrētajā Fastovas situācijā?» Cilvēki atbildēja. Dažādi, protams, bet katrs izteica savas domas, piedāvāja savu risinājumu. Buiķis uztvēra ne mazumu saprātīgu,pat ļoti vērtīgu izteikumu un noteikti tūlīt tos atbalstīja. Pēc izvirzītajiem uzdevumiem vīri redzēja, ka viņu priekšlikumi tiek ņemti vērā. Un juta, ka ar viņiem rēķinās, ka viņi ir vajadzīgi un ka bez viņiem nevar iztikt. Un katram gribējās parādīt, ko viņš spēj. Bet par Buiķi teica: «Viņš ir dzimis čekists.»

Kā jau bija teikts, vietējie iedzīvotāji neieredzēja bandītus, bet baidījās no tiem. No visas sirds atbalstot padomju varu, ārēji viņi savu attieksmi neizpauda, jo baidījās no atriebības. Bandīti nesaudzēja ne sirmgalvjus, ne bērnus. Desmit pilsētnieki nesen tika nomocīti par to, ka sapulcē piecēlās un atklāti pateica: «Jātiek galā ar Gajevoju, viņam jau sen laiks karāties apses zarā.» Bandīti arvien vairāk zaudē mēra sajūtu, bet čekisti ir bezpalīdzīgi… Tomēr vai visi vienādā mērā vainīgi?

Viņi stāvēja Buiķa priekšā tādi, kādi ir, bez izlikšanās un pozēšanas. Jauni, domājoši puiši, kas spēj veikt jebkuru uzdevumu. Bet, lūk, Fastovā viņiem neveicās. Un pie tā visvairāk vainīgs Aksjonovs. Būdams pārgalvīgs, jau pēc dabas drosmīgs, viņš ir ar mieru vest puišus nepārtrauktos uzbrukumos. Tur, kur jāpadomā, kur jāķeras pie viltības, viņam nav ko darīt. Padotie uzreiz to sajuta. Sākumā viņi mēģināja uzvedināt uz pareizām domām, dot padomu: mūsu — čekistu darbā tā nedrīkst, mums jāuzvar nevis ar skaitu, bet ar prasmi. Nelīdzēja. Bet, kad Aksjonovs sāka apsaukāt viņus par gļēvuļiem, vīri nolaida galvas, apklusa, tomēr nesamierinājās.

Ar matemātisku precizitāti Buiķis aprēķināja pretinieka iespējas (protams, pēc esošajām ziņām) un arī savējās. Pilnīga skaidrība pagaidām valdīja tikai vienā jautājumā: viņa rīcībā ir divdesmit operatīvo darbinieku. Maz. Un tai pašā laikā daudz. Izraudzītie puiši nāk no dažādām malām, bet jau uzskata sevi par fastoviešiem. Tas ir labi. Jo ātrāk pieradīs pie vietas, jo niknāk cīnīsies. Viens tāds ir divu triju vērts.

Tad negaidot uzrunāja savu vietnieku:

'— Biedri Kuzņecov, cik mums ir ieroču un munīcijas?

•— Vai jums vajag precīzi vai aptuveni, biedri priekšniek?

—    Kāpēc jūs tā jautājat? — Buiķis nesaprata.

•— Lai atbildētu precīzi, biedri priekšniek, vajadzīgs laiks, bet, ja aptuveni kā Aksjonovam, tad arī uzreiz varu pateikt.

—     Tagad pasakiet aptuveni un, kad aprēķināsiet, tad ziņosiet precīzus datus. Domāju, ka lielas starpības nebūs, — atbildēja Buiķis, sapratis, ka arī šeit Aksjonovam nav bijis kārtības.

—     Vai, biedri priekšniek, tā ne. Atļaujiet man vienreiz tikt pie skaidrības intendantūras saimniecībā, un pēc tam es vienmēr sniegšu jums tikai precīzas ziņas. Tā būs drošāk un ari godīgāk.

—     Esmu ar mieru, tikai izdariet to pēc iespējas ātrāk.

Buiķis vēlreiz pārskatīja uzdevumus, ko viņš bija izvirzījis čekistiem. Viņi, katrs savā vietā atrazdamies, tos jau veic. Vieni ievāc trūkstošās ziņas par Gajevuju, otri nodibina sakarus ar pilsētniekiem, kam i; kļūst par pirmajiem palīgiem gaidāmajā operācijā, ' "šie dara visu, lai bandītu atamans uzzinātu to, kas i. devīgi čekistiem.

Grupas vadītāji koordinēja operatīvā sastāva dari -.bu un sīki izstrādāja Gajevoja sagūstīšanas plānu,

os vispārējos vilcienos bija radies tad, kad Buiķis runāja ar vīriem.

Pēc idejas plājis bija loti vienkāršs: ievilināt bandītus slazdos, atbruņot viņus, bet tos, kas pretosies, — likvidēt. Gajevojs ir viltīgs nelietis, viņš kā zvērs jau pa gabalu jūt briesmas. Lamatas te nelīdzēs. Tādos padījumos labus rezultātus dod dabiski izveidojusies situācija, kuras radīšanā ir piedalījies pats pretinieks. Sai situācijai gudri jāpielāgojas, iepinot tajā savus elementus, un kādā negaidītā brīdī jāliek darboties galvenajiem spēkiem un jādod ienaidniekam izšķirošais trieciens. Tāda situāci ja, šķiet, veidojas …

Iegrimis pārdomās, Buiķis nepamanīja ienākušo Kuzņecovu. Viņš bija prom trīs stundas, bet laiks aizskrējis kā viens mirklis.

—     Biedri priekšniek, atļaujiet ziņot!

—    Atļauju.

—    Trīsdesmit piecas šautenes, trīsdesmit revolveru, desmit parabellumu un divi mauzeri. Rokasgranātas var neņemt vērā. To noliktavā ir apmēram trīsdesmit.

Kuzņecovs atvēra uzskaites grāmatu un parādīja Buiķim — skatieties, sak, viss ir kārtīgi iegrāmatots, nevis šā tā. Zinātniski. Visas ziņas par ieročiem sadalītas ailēs kā pa plauktiņiem! Prieks skatīties!

Buiķim patika vietnieka akurātība.

—    Tātad operācijas laikā mēs varam apbruņot četrdesmit piecdesmit mums uzticamo palīgu no pilsētniekiem, — viņš teica. — Nav slikti. Bet, ja mūsu arsenālu papildinātu ar to, kas ir viņiem?

—    Tad cirvjus un dakšas vispār varam neizmantot, — secināja Kuzņecovs. — Vai man ar to nodarboties? Klausos!

Vēlu vakarā istabā, kur strādāja Buiķis, ienāca čekists Boguns. Jau pēc sejas bija redzams, ka viņš ieradies ar labām ziņām.

—     Biedri priekšniek, man ļoti steidzīgi ar jums jārunā.

—    Lūdzu.

—     Pirms pusstundas es tikos ar Bondarčuka svaini Tkačenfeo… Vai zināt, ko viņš man pastāstīja tīri konfidenciāli? Nudien, neticēsiet!

VAĻSIRDĪGA SARUNA

Tikšanās bija norunāta noteiktā vietā pilsētas nomalē. Nelielā istabiņā atradās trīs cilvēki. Gaisā griezās zili, sīvi pašaudzētas tabakas dūmu mākoņi un koda kaklā.

Saruna turpinās jau vairāk nekā stundu. Drukns, skaists vīrietis armijas frencī, neizlaižot no mutes paštīto smēķi, augstprātīgi sacīja Buiķirn:

—     Es atnācu brīvprātīgi. Pārvērtējot vērtības, lūdzu ņemt to vērā.

Ienaidnieks piedāvāja palīdzību. Kas tas ir? Laimīga nejaušība, izdevīga iespēja, ko nedrīkst palaist garām, vai viltība? Smalka, ļaunprātīga viltiba.

Buiķis cieši vēroja Bondarčuku. Pēc izskata viņš bija neapšaubāmi inteliģents cilvēks.

—     Esmu krievu virsnieks. Man ir apnikusi ši sasmakusi nelietības atmosfēra, kur nav īstas draudzības, cildenu ideālu, uzupurēšanās. Es uzskatīju sevi par dzimtenes glābēju, bet izrādījās, ka atrodos vilku barā . ..

«Saka taisnību vai spēlē teātri?» Buiķim pazibēja doma. «Ja viņš ir patiess, tad tā ir veiksme, kas daudz ko var atrisināt. Bet varbūt Bondarčuks vienkārši nav īsti apmierināts, varbūt viņam ir domstarpības ar atamanu un viņš nolēmis tam atriebties? Ja tas tā…» Un Buiķis iekoda lūpā. «Neapmierināts nelietis tāds pats nelietis vien ir. Viņam nevar ticēt… Bet varbūt var. ( . Bet varbūt vajag … Viens ir skaidrs: tas ir spēcīgs un noteikts cilvēks. Kļūda attiecībās ar tādu var dārgi maksāt. Viņa palīdzību mēs droši vien izmantosim, bet būsim modri,» Buiķis pie sevis nolēma.

Nenovēršot ciešo skatienu no sarunu biedra, Buiķis paskaidroja:

—    Jūsu rīcība, pilsoni Bondarčuk, uzliek mums pienākumu rūpēties par pilnīgu jūsu drošību. Un mēs to darīsim, ja vien, protams, jūsu vārdi sakritīs ar darbiem.

' — Krievu virsnieka vārds neprasa papildu garantijas, komisār.

—    Tādā gadījumā vienosimies, lai nebūtu pārpratumu. Operācijā jāpiedalās visiem jūsu ļaudīm. Puse no personālsastāva ieņems pozīcijas upes labajā krastā pārceltuves rajonā. Otra puse, izņemot triecienvienību, sadalīsies trīs vienādās grupās un radīs patstāvīgu līniju triecienvienības atkāpšanās ceļā. Tai jādodas, lūk, šajā virzienā.

Pilsētas un tās apkārtnes plānā Buiķis ar zīmuli novilka līniju, kas savienoja pilsētas bankas ēku un pārceltuvi uz Unavas upes (Irpeņas pieteka), ar krustiņiem atzīmējot raksturīgākos orientierus, bet ar aplīšiem — sedzējgrupu izvietojumu šajā posmā.

Bondarčuks, Gajevoja štāba priekšnieks, piekrītoši māja ar galvu.

—    Tas viss būs paredzēts operācijas plānā, komisār. Gajevojs pats ierosināja tādu spēku izvietojumu. Kāpēc? Viņš pieļauj, ka triecienvienība var sadurties ar pretestību un tai vajadzēs atkāpties. Tās drošība atkāpšanās ceļā jānodrošina sedzējgrupām, kuru precīzu dislokāciju jūs atzīmējāt plānā pēc mana norādījuma.

Turpat viņi vienojās arī par operācijas sākuma dienu un laiku katram tās posmam. Apsvēra, no kuras puse« un kā bandītiem jāiekļūst bankas telpās un kur būs izvietoti ārējie novērošanas posteņi. Tas viss čekistiem bija vajadzīgs, lai pareizi sadalītu savus spēkus un kontrolētu Bondarčuku. Ja operācija attīstīsies pēc paredzētā plāna, tas nozīmē, ka Gajevoja štāba priekšnieks tur savu vārdu.

Atvadoties Bondarčuks stingri paspieda Buiķa roku.

—    Vai zināt, komisār, mans lēmums ir negrozāms. Varat mani nepārbaudīt.

Buiķis un Kuzņecovs vēl ilgi apspriedās. Viņi meklēja slēpņiem izdevīgas vietas, noteica punktus, kur jāiekārto slēgti novērošanas posteņi, bandītu atkāpšanās maršrutā atzīmēja pozīcijas, kas būtu izdevīgas savu bruņoto grupu aizsegam. Šīs grupas bija paredzētas pēkšņam uzbrukumam bandītu sedzējgrupām. Viri pārbaudīja to pilsētnieku sarakstus, kuriem bija ieroči un kuri vēlējās palīdzēt čekistiem, vēlreiz raksturoja katru pilsētnieku, kam bija nolemts izsniegt ieroci no čekistu krājumiem, izstrādāja citus pasākumus, lai nekļūdīgi pieveiktu ienaidnieku un neciestu lielus zaudējumus. Viņi nolēma nekavējoties nosūtīt kādu no čekistiem uz Korosteņu, kur atradās karaspēka daļa. Tai vajadzēs nemanītai nokļūt pie Unavas upes un arī ieņemt pozīcijas gar krastu pie pārceltuves. Tikai pretējā pusē. Turklāt karavīriem labi jānomaskējas un jābūt gataviem gāzt visu uguns spēku pār pretinieka galvām. Darbības sākuma signāls būs divas zaļas raķetes, ko izšaus signālpostenis.

* sfc *

Iestājās izšķirošā nakts. Bandītu sedzējgrupas izvērsās un precīzi ieņēma plānā noteiktās pozīcijas. Kā bija paredzēts, triecienvienība ar Bondarčuku priekšgalā iegāja pilsētā pusstundu pēc pusnakts. Ielās dekoncentrējusies, vienība tumsas aizsegā tuvojās bankas ēkai. Pāris minūšu vēlāk divi bandīti negaidot uzbruka milicim, kas patrulēja gar ēku, bez īpašām grūtībām atlieca tam rokas, noklikšķināja roku dzelžus un iegrūda mutē sprūdu. Milicis neizlaida ne skaņas, lai gan viņam bija iespēja sacelt trauksmi: bandīts pārāk neveikli darbojās ap sprūdu, nekādi nevarēdams atrast tam domāto vietu.

Tajā pašā laikā trīs citi bandīti veikli rīkojās ar speciāliem mūķīzeriem, kas bija sagatavoti ar čekistu ziņu. Kad durvis pagalma pusē atvērās, Bondarčuks ielaida ēkā divdesmit puišus no savējiem — visjaunākos un spēcīgākos. Katram kabatā bi ja pistole un rokasgranāta. Bondarčuks un vēl divdesmit bandīti palika uz ielas. Pēc desmit minūtēm viņi izdzirda neskaidru kņadu un satrauktas balsis.

Bondarčuks saspringti ieklausījās, pēc tam nolamājās:

—       Nelieši, laikam sakāvušies naudas dēļ. ." Viņš pavēlēja:

—     Ejiet un ievediet kārtību! Ar tiem, kas pretosies, neauklējieties!

Bandīti cits aiz cita nozuda durvīs. Nozuda arī Bondarčuks, tikai aiz mājas stūra. Viņš steidzās pie Buiķa, jo zināja, kur abiem jāsatiekas.

RAĶETES NAKSNĪGAJĀS DEBESIS

Pēc pusstundas čekisti jau bija pieveikuši Gajevoja triecienvienību. Četrdesmit bandīti, iebrukuši bankas ēkā, pat nepaspēja pieskarties seifiem ar naudu. Viņiem ceļā stājās apbruņotie cīnītāji. Viss notika tik strauji, ka tikai divi bandīti paspēja satvert ieročus, bet… revolveri nedarbojās, un rokasgrānātas nesprāga. Par to bija parūpējies Bondarčuks un ari nodrošinājis iespēju bandītus ātri sasiet.

Galvenie notikumi sākās pēc tam, kad naksnīgajās debesis uzvijās divas zaļas raķetes. Vairākās vietās sākās apšaudīšanās. Apbruņotās čekistu grupas iznāca rio slēptuvēm un uzbruka Gajevoja sedzējgrupām. Pēkšņais uzbrukums radīja paniku pretinieka nometnē. Bandīti atkāpās, nekārtīgi atšaudīdamies. Bruņotie pilsētnieki ar apiešanas manevriem apsteidza pretinieku un deva tam triecienu no aizmugures. Savējos no bandītiem varēja viegli atšķirt pēc baltajiem pārsējiem virs elkoņa.

Izšķirošā kauja notika pie Unavas pārceltuves. Izdzirduši šāvienus, bandīti, kas bija sapulcējušies kreisajā krastā, devās glābt «savējos». Bet mugurā viņiem ietriecās varena šauteņu un ložmetēju uguns, kuru no kreisā krasta atklāja karaspēka daļa. Līdz tam kreisais krasts likās tuksnešains. Ugunskuri dega tikai labajā. Ap tiem sēdēja bandīti, dzēra pašbrūvēto un jutās kā apvidus saimnieki. Ne par kādām briesmām viņi nedomāja. Gaisu tricināja nešķīstas lamas un dzērāju klaigas. Ugunskuru gaismā sarkanarmieši varēja šaut tiešā tēmējumā. Jau pirmās zalves noguldīja desmitiem bandītu. Daudz bija ievainoto. Un, kaut gan šeit bija vairāki simti Gajevoja rokaspuišu, viņi tikpat kā nepretojās.

Bandas likvidācijas operācija turpinājās visu nakti. Apbruņotie pilsētnieki vajāja bandītus un iznīcināja tos, kas atsacījās nolikt ieročus. Tikai nedaudziem izdevās aizbēgt.

No rīta Buiķis ziņoja uz Centru: «Gajevoja banda likvidēta. Mūsu zaudējumi nav lieli.»

Fastovas iedzīvotāji uzelpoja ar pilnu krūti. Viņi sirsnīgi pateicās čekistiem. Un bija arī par to pateikties.

DZĪVE GADĀS VISĀDI

Apklusa pilsoņu kara kauju troksnis. Čekisti tika galā ar visbīstamākajām bandām, kas darbojās atklāti un nekaunīgi. Nesakautās sīkās grupas un atsevišķi bandīti aizgāja dziļā pagrīdē un ierāvās savās alās. Ukrainas zemē, līdzīgi ziemas rītausmai, lēnām, bet neatlaidīgi ienāca miers un kārtība. Ar izpildīta pienākuma apziņu militārās pretizlūkošanas aģents BūiķiS atgriezās Maskavā. Viņu atsauca darbā Centrālajā aparātā. Maskavā viņu gaidīja bēdīga vēsts: cīņā ar Dzimtenes ienaidniekiem kritis bērnības draugs un cīņu biedrs Jānis Sproģis.

Buiķis noņēma cepuri un mirkli stāvēja, dziļā klusumā atvadīdamies no cilvēka, bez kura vēl vakar nevarēja iedomāties savu dzīvi. Viņš nodomāja pie sevis: «Nodzīvo, Jāni, drauga piemiņas cienīgu mūžu.»

Jānis Buikis turēja uzticības zvērestu. Pēc tam viņš vēl strādāja dažādās vietās apzinīgi un pilns iedvesmas.

VĀK—VPP desmit gadu jublilejas dienā viņu apbalvoja ar kabatas pulksteni. Uz tā vāciņa bija iegravēts: «Par uzticību proletāriskajai revolūcijai.»

Kādā atestācijā lasām: «Politiski nobriedis. Sabiedriskajā darbā piedalās kā politpulciņa vadītājs. Vienkāršs. Attiecības ar biedriem labas. Pret darbu izturas apzinīgi. To labi pārzina. Vēlētos strādāt tiesību nozarē. Iniciatīvas bagāts. Prot orientēties sarežģītā situācijā. Disciplinēts. Ieteicams izvirzīšanai.»_

Jau toreiz liktenis viņu saveda kopā ar Ābelu. Abi strādāja vienā daļā. Jānis Buiķis silti atsaucās par izcilo padomju izlūku Rūdolfu Ābelu, kuru pazina visā pasaulē.

1935. gadā čekistiem tika ieviestas speciālas pakāpes. Jāņa Buiķa atestācijas lapā, kas atradās komisijas locekļu priekšā, bija teikts: «Ir pelnījis, lai viņam piešķirtu speciālo pakāpi «valsts drošības dienesta vecākais leitnants».»

Stingrais priekšsēdētājs uzmanīgi izlasīja dokumentu. Novērsis skatienu, viņš iegrima domās, it kā kaut ko atcerēdamies. Pēc tam paskatījās uz saviem kolēģiem un teica:

—     No katram gadījies paveikt to, ko paveicis ši3

cilvēks,

Priekšsēdētājs runāja īsi, bet pārliecinoši. Un kā gan nel Viņš bija tas, kas telegrafēja Buiķim uz Uk-

rr.inu:

«… Gajevoja banda jālikvidē, un tas jādara pēc iespējas ātrāk. Rīkojieties pēc saviem ieskatiem…» Viņš zina, kā Buiķis toreiz rīkojās. Starp citu, ne tikai toreiz. Arī par to viņš pastāstīja.

—    Ierosinu piešķirt valsts drošības dienesta kapteiņa pakāpi. — Priekšsēdētājs pētoši uzlūkoja vienu, otru… Biedru acīs viņš izlasīja, ka priekšlikums pieņemts vienbalsīgi.

Draugi no sirds apsveica Jāni Buiķi ar augsto pakāpi (tā līdzinājās armijas pulkveža pakāpei). Viņš bija apmulsis un vainīgi smaidīja. Ap sirdi bija gan priecīgi, gan arī neveikli. «Manā vietā jebkurš būtu rīkojies tāpat,» Buiķis domāja. Čekisti mīlēja Jāni Buiķi par šo vienkāršību, par pastāvīgo cenšanos darīt vairāk nekā citi, ne ar ko sevi neizceļot biedru vidū.

Tāda ir Jāņa Buiķa atestācijas lapas vēsture. Šī lapa arī tagad atrodas viņa personiskajā lietā. Tajā akurāti pārsvītroti vārdi «vecākais leitnants» un virs tiem rūpīgi uzrakstīts «kapteinis». Labojums apstiprināts ar parakstiem un zīmogu.

Mēs pajautājām:

—    Biedri Buiķi, jūs esat piedalījies daudzu bandu — Gajevoja, Šepeļa, Medvedja bandu likvidēšanā. Vai jums kādreiz ir gadījies atcerēties niknās kaujas ar tām un kādā sakarībā?

—     Kā tad, kā tad, — atsaucās Jānis Buiķis. — Pirmoreiz man tās atgādināja kuriozs gadījums. Paklausieties! Iznīcinājuši bandas, atgriezāmies Maskavā. Pārvedu mājās divas rokasgranātas. Vienai bija pudeles forma pēc armijas parauga, otra — apaļa angļu granāta. Mēs tādas bieži lietojām pret bandītiem. Es tās glabāju kā suvenīrus, kas man atgādināja grūtās un tajā pašā laikā varonīgās Ļitinas un Fastovas dienas. Ieliku šīs bumbas nelielā kastītē, aizslēdzu to un novietoju kambarītī, kurā glabājām dažādas nevajadzīgas lietas. Tāpēc ne es, ne mani kaimiņi šajā kambarītī nemēdzām ielūkoties. Tā es šo kastīti tur noliku un aizmirsu to. 1924. gada janvārī milicija meklēja kādu liela mēroga kriminālnoziedznieku, kas, pēc milicijas domām, slēpās vai nu mūsu, vai kaimiņu namā. Tepat, kādā neapdzīvotā telpā, noziedznieki glabāja ieročus. Kādu dienu milicijas darbinieki ieradās pie mums un nolēma izdarīt kratīšanu mūsu kambarītī. Todien es negaidot uz brīdi iegriezos mājās. Sieva mani nebija gaidījusi, toties mani pašu gaidija pārsteigums.

Ieeju istabā. Pie galda sēž milicijas pilnvarotais un mokās ap protokolu. Viņam blakus stāv mana sieva, seja viņai bāla kā krīts. Ieraudzījusi mani, viņa apjūk pavisam.

—    Kā tad tā, Jāni. Saka, ka tā esot tava manta, — viņa norāda uz kastīti ar bumbām. — Nāksies atbildēt.

Cik vien mierīgi varēdams, sāku skaidrot milicijas darbiniekam, kas par lietu. Bet viņš negrib pat klausīties, cītīgi raksta protokolu un cenšas, cik vien iespējams, sabiezināt krāsas. Viņš acīmredzot bija pārliecināts, ka nācis uz pēdām meklējamajam noziedzniekam, un domās jau gavilēja par brango ķērienu.

—     Kur tu strādā? — milicis nevērīgi izmeta, nepaceldams acis no protokola. Izrādījās, viņš līdz šim brīdim nebija pat painteresējies, ar ko viņam darīšana. Uzzinājis, ka esmu AK darbinieks, milicis laipni precizēja dažus jautājumus, atvainojās un aizgāja, kastīti ar bumbām tomēr paņemdams līdzi. Es nodomāju, ka ar to viss beidzies, bet nekā. Pēc dažām dienām mani izsauca daļas priekšnieks Trilisers un pasniedza kādu dokumentu: «Lasi!» Tas bija slēdziens, ko milicija bija sastādījusi un nodevusi Valsts Politiskajai pārvaldei.

Buiķis mums atstāstīja slēdziena saturu, taču mums izdevās sameklēt pašu dokumentu. Tajā bija rakstīts: «… Dokuments radies sakarā ar to, ka milicija uzgājusi pie b. Buiķa divas pielādētas bumbas, vienu — pudeles formas armijas bumbu, otru — apaļas lormas angļu bumbu. Abas glabājās kastītē telpā, kas koplietošanai gan nav paredzēta, bet kurā var iekļūt citas personas, tāpēc varēja notikt nelaime …

… Ievērojot to, ka atrastos kaujas līdzekļus b. Buiķis nav glabājis savtīgos vai_ noziedzīgos nolūkos, ka viņš pats ir KKP biedrs un VAK—VPP darbinieks kopš 1918. gada un ka savā laikā viņam bijušas tiesības saņemt un glabāt kaujas līdzekļus bez īpašas atļaujas, un, pamatojoties uz attiecīgajiem likumiem, mēs nolēmām izmeklēšanu pret b. Buiķi neievadīt, bet nodot slēdzienu VPP ārzemju daļas priekšniekam b. Triliseram disciplināra soda uzlikšanai b. Buikim.»

—    Vai jums tādu sodu uzlika?

Ttuiķis pasmaidīja.

—    Protams. Dabūju septiņas diennaktis aresta. Tiesa gan, tajā laikā pildīju arī savus dienesta pienākumus. Sodu biju pelnījis, jo čekistam jāapietas ar ieročiem, kā pienākas… Jūs paši saprotat, ka šis kuriozais gadījums mani vedināja uz atmiņām par pārdzīvoto.

PIESPIESTA ATZĪŠANĀS

Bija noslēpums, bet nu vairs tā nav. Visa pasaule uzzināja lieliskā patriota un drosmīgā čekista Šmidhena īsto vārdu. Kopā ar saviem biedriem — tādiem pašiem pieticīgiem un vienkāršiem cilvēkiem — viņš bija izcīnījis lielisku uzvaru divkaujā ar izdaudzinātajiem angļu izlūkiem. To uzzināja arī Dauningstrītā, no kurienes angļu valdība 1918. gadā nosūtīja uz Maskavu Lokarta vadīto slepeno misiju. Uzzināja un …

Mēs parādījām Jonim Buiķim laikraksta «Times» 1966. gada 14. marta numuru. Ievadrakstā teikts, ka sers Roberts Brūss Lokarts savos 1932. gadā publicētajos memuāros paziņojis, ka viņš neesot piedalījies kontrrevolucionārajā sazvērestībā pret padomju varu, ka ideju organizēt tādu sazvērestību izvirzījis Sidnejs Reilijs, kuru šajā lietā Lokarts nepavisam neesot atbalstījis; ka pavadvēstulē «visiem Anglijas militārajiem pārstāvjiem Krievijā», ko Lokarts 1918. gadā izsniedzis «leitnantam Jānim Buiķim», doti tikai «parasti vispārēji novēlējumi britu pavēlniekam Arhangeļskas rajonā». Vārdu sakot, pēc «Times» ziņām, iznāk, ka Lokarts it kā nav piedalījies nekādās naidīgās akcijās pret Padomju Krieviju un pat mēģinājis apvaldīt «kaut kādu» Reiliju tā kontrrevolucionārajā darbībā.

—     Ko jūs domājat par šo laikraksta «Times» publikāciju? — pajautājām Buiķim.

—     Man nāk smiekli, lasot šīs rindas. Iznāk tā, ka visu, kas noticis 1918. gadā, arī jūras kara atašeja Kromija vēstuli Lokartam, ko es viņam nodevu, un manu sarunu ar Lokartu, es esmu nosapņojis. Bet dokuments, kurā visiem britu militārajiem vadītājiem Krievijā bija uzdots sniegt jebkuru palīdzību Jāni!:! Buiķim? Vai britu misijas galva to būtu izsniedzis pirmajam, kas ceļā pagadījās, tā sakot, aiz cilvēkmīlestības? Un, beidzot, Lokarta pratināšana un viņa atzīšanās kontrrevolucionārajā darbībā, — vai arī tas būtu nosapņots? Es uzskatu, ka «Times» publikācija, maigi izsakoties, ir nemotivēta. Protams, visvieglāk tagad ir uzvelt vainu Reilijam, kura jau sen vairs nav starp dzīvajiem.

Starp citu, šai angļiem aizliegtajai tēmai pieskārās arī laikraksts «Sunday Times». Izrādās, ka 79. dzīves gadā sers Roberts Brūss Lokarts nodevis savu plašo arhīvu dēlam Brūsam. Vākdams arhīva materiālus grāmatai, Lokarts, jaunākais, raksta «Sunday Times», atrada «noteiktu pierādījumu» tam, ka viņa tēvs «bijis ciešāk saistīts ar Reiliju, nekā tas līdz šim ticis atzīts» Anglijā. Brūss Lokarts atteicās atklāt šī pierādījuma saturu. «Tam joprojām ir pārāk liela nozīme,» viņš paziņoja. Tomēr «Sunday Times» izpauda to, ko joprojām noklusē Roberts Brūss Lokarts un viņa dēls. «Krievi vienmēr šo apvērsuma mēģinājumu apzīmējuši kā «Lokarta sazvērestību»,» raksta avīze. «Viņi arī norāda, ka sers Roberts bijis tieši iesaistīts šajā sazvērestībā ar Anglijas valdības ziņu .. . Anglija no savas puses šo apsūdzību vienmēr ir noraidījusi, un pats sers Roberts publiski noliedzis, ka viņš šajā lietā bijis iejaukts. Tomēr privātās sarunās viņš izteicies, ka apvērsums cietis neveiksmi kapteiņa Sidneja Džordža Reilija personiskās iniciatīvas rezultātā.»

Tādējādi Lokarts, vecākais, tomēr ir atzinis, ka sazvērestība bijusi un ka viņš ar to bijis saistīts.

Atvadoties mēs pajautājām Jānim Buiķim, kā varēja notikt, ka viņš, šīs vēsturiskās operācijas tiešais dalībnieks, kuram bijusi tik svarīga loma mūsu valsts likteņos, līdz pat šim laikam palicis nezināms. Vai tā būtu arī viņa paša vaina?

Apmulsis viņš atkārtoja mums jau pazīstamos vārdus: «Esmu paveicis to, ko manā vietā būtu paveicis jebkurš čekists, tāpēc neuzskatīju to par kādu īpašu nopelnu.»

Sajā vienkāršībā atspoguļojās visa Jāņa Buiķa personība. Viņš nedomāja par slavu un netiecās pēc tās. Viņš bija pienākumā cilvēks, kas dzīvesprieku un spēku saskatīja tajā apstākli, ka, būdams revolūcijas sargkareivis, viņš Dzimtenei grūtā brīdī palīdzējis nosargāt tās brīvību un neatkarību.

CILVĒKS NO LEĢENDAS

Šodien Jāņa Buiķa vārds ir populāis un dārgs. Par šo cilvēku no leģendas stāstīja mūsu prese. Ar viņu tikās un viņā klausījās daudzi. Viņš uzrunāja gan strādniekus un kalpotājus, gan zinātniekus un literātus. Bieži viesojās pie jaunajiem pilsoņiem — pionieriem un skolēniem.

Cik bieži Buiķi varēja redzēt karaspēka daļās! Šeit viņš bija vienkārši «savs cilvēks». Varoņdarbi vieno.

It visur viņu sagaidīja kā vēlamu un dārgu cilvēku. To, cik sirsnīgas bija šīs tikšanās, grūti aprakstīt. Un tas ir dabiski. Tādi cilvēki kā Jānis Buiķis ir dzīva vēsture, kas ienākusi mūsu īstenībā.

Par to, kā čekisti darbojušies astoņpadsmitajā gadā, var izlasīt grāmatā. Bet kas ir grāmata, ja mūsu priekšā stāv dzīvs šo notikumu dalībnieks, kas pats visu redzējis, visu pārdzīvojis un visu izjutis? Cilvēks, kas stāvējis blakus Ļeņinam, redzējis Ļeņina acis, seju, klausījies Ļeņina runu. Vai tas kāds joks! Un šis cilvēks stāsta, kā viņš strādājis kopā ar F. Dzeržinski, kā pildījis viņa uzdevumus, kā vaigu vaigā ticies ar Padomju valsts ienaidniekiem un uzvarējis viņus. Tādā stāstījumā klausoties, aizraujas elpa un pamirst sirds. Cilvēki viņam ir pateicību parādā. It īpaši — jaunatne. Aiz šī veterāna skopajiem vārdiem jaunatnei paveras tēvu un vectēvu dižo varoņdarbu aina. Tā liek izjust, cik viņiem bija grūti, cik daudz spēka un drosmes viņiem vajadzēja, lai izturētu līdz galam, uzvarētu un nodotu Dzimtenes laimi jaunās paaudzes rokās.

Jānim Buiķim bija jāatbild uz neskaitāmiem jautājumiem, ko viņam uzdeva klausītāji. Un atkal galvenokārt jaunatne. To interesē itin viss: kas bija, kā bija un kāpēc notika tieši tā. Šāda zinātkāre ir pilnīgi saprotama: jaunajiem jāceļ komunisms, un viņiem jāzina vēsture.

Kādā studentu auditorijā Buiķim jautāja, kā viņš, jauns čekists, bez jebkādas speciālas sagatavošanas spējis veikt tādu sarežģītu uzdevumu.

Jāņa Buiķa acis iekvēlojās, it kā viņš jau iepriekš būtu paredzējis, ka šo jautājumu viņam katrā žiijā uzdos. īsā runā visu pastāstīt nav iespējams, sīkumi jāizlaiž, taču būtība jānovada līdz klausītāju apziņai.

Viņi gaidīja. Un izdzirdēja:

—     Esmu partijas dēls. Tās rindās iestājos jau pirms revolūcijas. Partija audzināja mani, mācīja cīnīties un uzvarēt. Esmu vienmēr uzskatījis, ka mana dzīve pieder partijai, un darīju visu iespējamo, lai kalpotu tai kā uzticams karavīrs. Paldies arī Dzeržinskim. Viņš saskatīja mūsu spējas, uzticējās mums un atbalstīja visgrūtākajos brīžos. — Un ar vieglu smaidu piebilda: — Turklāt mēs bijām jauni. Devāmies uzdevumā ar stingru apņemšanos kaut ziedot dzīvību, bet savu panākt. Parādīt, ka neesam sliktāki par citiem, citādi aiz kauna nezināsim, kur dēties.

Zālē sacēlās aplausu vētra. Tāds ir šis pēctecības likums, un to jaunieši izjuta arī šoreiz. Viņi zināja jaunības degsmes, tās kaismīgās enerģijas cenu. Magņitogorskā un Komsomojskā pie Amūras, jaunapgūtajās zemēs un kosmosā jūtams jauno, dedzīgo siržu ritms. Daudzos Dzimtenes dižajos darbos jaunatne pārņem stafeti no vecākās paaudzes, apzinās savu pagaidām vēl necilo ieguldījumu, taču šī ieguldījuma daļa katrā ziņā nemitīgi augs.

Reiz Jānim Buiķim gadījās runāt kādā Maskavas institūtā. Zāle bija stāvgrūdām pilna — astoņsimt cilvēku nepacietīgi gaidīja tikšanos. Parasti vienmēr precīzais Buiķis toreiz kavējās. Vakars jāatklāj, taču viņa joprojām nebija. Bet Buiķis mājās nervozēja. Centrālās televīzijas brigāde, kas viņa dzīvoklī uzņēma kadrus filmai «Pusgadsimta hronika», neganti pārkāpa visus norunātos termiņus. Solīja pabeigt darbu līdz pulksten pieciem vakarā, bet nekā. Pukstenis nosita seši, pusseptiņi, taču uzņemšanas darbi turpinājās pilnā sparā. Septiņos Buiķim vajadzēja būt pie studentiem, bet režisors negrib ne dzirdēt.

—    Uzņemšanu pārtraukt nedrīkst, aparatūra ir grūti pārvietojama, un katru dienu to nevar izvadāt. Bez tam arī grafiks draud izjukt, valsts cieš zaudējumus.

Buiķis nervozē. Viņu taču gaida milzīga auditorija. Vajadzētu visu pamest un braukt projām. Viņš taču rnv vainīgs! Situāciju glābj neparedzēts apstāklis — .c āk degt elektriskā instalācija. Izmantodams tumsu, . Buiķis pazūd no mājām un steidzas turp, kur viņu ga;da.

Lai ari kā viņš steidzās, tomēr nokavēja četrdesmit minūtes. Zālē pilns kā murdā. Neviens nebija aizgājis. Un, kad Buiķis iznāca auditorijas priekšā, zāli satricināja aplausi.

Kādu citu reizi Jānis Buiķis tikās ar Maskavas zinātniekiem. Zinātnes pilī pulcējās cilvēki, kas padarījuši mūsu Dzimteni slavenu ar izciliem atklājumiem. Bija ieradušies arī viņu skolnieki, kas guvuši atzinību tālu aiz mūsu zemes robežām. Zālē sēdēja cilvēki, kurus grūti pārsteigt ar kaut ko, bet viņi, tāpat kā studenti, aplaudēja Jānim Buiķim. Tikšanās nobeigumā pie Buiķa pienāca slavens zinātnieks un teica:

— Jāni Janovič, dārgais, esmu dzimis petrogradietis. Labi atceros to dienu Petrogradu, kad jūs tur bijāt. Atceros kuģi, par kuru jūs runājāt. Tas patiešām stāvēja Ņevā iepretī latviešu klubam. Esmu bijis gan uz tā kuģa, gan arī latviešu klubā. Biju tur pāris reižu.. * Neskatieties uz mani tā, mans dārgais. Ar kontrrevolucionāriem man nebija nekāda sakara. Tas ir galvenais. Par pārējo parunāsim pie tējas tasītes… Pēc tādas grēksūdzes gribu jums tomēr pateikt pašu svarīgāko: atļaujiet man paspiest jūsu roku, drosmīgo cilvēk. Jūsu varoņdarbs kā neredzama daļiņa dzīvo mūsu visu darbos. Dzīvojiet vēl simt gadu un strādājiet mūsu Dzimtenei.

Pēc tā, kā visi klātesošie uzņēma slavenā zinātnieka pēdējos vārdus, bija skaidrs: viņš runāja visu to vārdā, kas bija atnākuši uz šo tikšanos.

Trīs reizes Jānis Buiķis viesojās pie ļeņingradiešiēm. Viņš kājām apstaigāja tās vietas, kur astoņpadsmitajā gadā darbojās Dzeržinska uzdevumā. Ne viss bija saglabājies. Lai gan hitleriešu zābaks netika mīdījis šīs vietas, tomēr viņu šāviņi savu melno darbu bija padarījuši. Buiķim nācās aicināt talkā savu atmiņu un vietējos iedzīvotājus. Viņi visur pavadīja Buiķi, darīja to labprāt un ar milzīgu interesi. Un kā gan citādi! Tāds gids tiešām ir retums …

Jāni Buiķi pārņēma patiess, dziļš saviļņojums, kad viņš nostājās uz dzimtās Latvijas zemes. Viņš ieradās Latvijā pēc ilgstošas prombūtnes. Apmeklēja vietas, kur izaudzis un apguvis dzīves skolas gudrības, no kurienes devies uz fronti. Dzimtajā Aknīstē viņš tikās ar pionieriem un skolēniem, kuri auga tur, kur viņš savā laikā bija skraidījis pa smilšainajām ielām. Cik krasi mūsdienu Aknīste atšķiras no kādreizējā miestiņa! Milzīgā, pilij līdzīgā vidusskola — toreiz tās vēl nebija — nespēja uzņemt visus, kas bija atnākuši uz tikšanos ar slaveno novadnieku.

Milzīgajā zālē kā gigantiskā skudru pūznī šurp un turp šaudās mazie saimnieki. Sarkanie karodziņi, pionieru kaklauti, ziedi — cik to daudz! — piešķir zālei svinīgumu un majestātiskumu. Skan pionieru taures. Tās ziņo, ka tikšanās sākusies. Zālē iestājas dziļš klusums. Uz skatuves sēž Jānis Buiķis, ar mokām valdīdams asaras. Viņam pievērstas vairāku simtu bērnu acis. Zilas, pelēkas, brūnas, taču visas vienādi laimīgas. Un kā gan citādi, pie viņiem viesojas cilvēks, kas pazīstams visā mūsu zemē un aiz tās robežām. Un tas ir viņu novadnieks. Bērni ziņo Buiķim par saviem panākumiem un zvēr būt tādi kā viņš …

Rīgā atkal saviļņojoša tikšanās. Kauju slavas muzejā pulcējās sarkanie latviešu strēlnieki — Jāņa Buiķa uzticamie cīņu biedri. Viņiem kopā ir ko atcerēties, ir ko pārrunāt. Un viņi runājās un atcerējās. Un kopā priecājās par to, ka piedzīvojuši šīs gaišās dienas, un redz ar savām acīm to, par ko cīnījušies liesmainajā astoņpadsmitajā gadā.

… Straumēm plūst Jānim Buiķim adresētas vēstules. No visiem mūsu Dzimtenes nostūriem. Protams, visvairāk raksta pavisam jauni pilsoņi. Vēstules ir dažādas, taču visas saviļņojuma pilnas, jauka bērnišķīga tiešuma cauraustas.

Bet mēs joprojām esam pēdējās tikšanās varā. Atradām Buiķi pie rakstāmgalda. Viņš rakstīja atbildi vēstulei no tālās Jakutijas, rakstīja aizrautīgi un koncentrēti, rūpīgi izzīmēdams katru burtu.

—• Ir ko turēt? — mēs pajautājām, norādīdami uz lielu vēstuļu kaudzi, kas atradās turpat uz galda. Un pēkšņi nepazinām savu Jāni Buiķi. Daudzreiz tiekoties, bijām pie viņa jau pieraduši, un mums likās, ka esam viņu pietiekami iepazinuši, ka zinām katru vaibstu, smaidu, nesteidzīgo un mierīgo runas veidu, viņa sirsnīgo un cildeno dvēseli. Bet tādu mēs viņu vēl nebijām redzējuši.

— Vai tad es varu sēdēt, rokas klēpī salicis? — Buiķis enerģiski noteica, un acis viņam neparasti iegailējās. — Palūkojieties, kas notiek uz mūsu planētas. Imperiālistu asinskārās rokas kā astoņkāja taustekļi iestiepjas daudzās visu kontinentu zemēs. Viņi organizē karus, rīko dumpjus un sazvērestības, un nereti visu to dara, slēpdamies aiz palīdzības izkārtnes. Tas ļoti atgādina viņu rīcību Krievijā padomju varas pirmajos pastāvēšanas gados, Vai ar to var samierināties, vai var klusēt?

Mēs sapratām, ka mūsu, šķiet, vienkāršais jautājums skāris Buiķa cildenās dvēseles visjūtīgāko stīgu, un iekšējā kaisme piešķīra viņa sejai iezīmes, kādas līdz šim nebijām pazinuši. Šī seja mums iespiedās atmiņā uz mūžiem. Kā liela mākslinieka radīts tēls, tā trāpīgi un precīzi atspoguļoja šī cilvēka garīgo pasauli, cilvēka, kas atstājis neizdzēšamas pēdas mūsu Dzimtenes vēsturē.

EPILOGA VIETA

«PSRS Ministru Padomes Valsts drošības komiteja, cīņu biedri un draugi dziļās sērās paziņo, ka pēc grūtas slimības 77. mūža gadā miris viens no čekistiem veterāniem, PSKP biedrs kopš 1917. gada, pilsoņu kara aktīvs dalībnieks, drosmīgs cīnītājs pret kontrrevolucionāru bandām, par padomju varas nostiprināšanu, ar valdības apbalvojumiem un krūšu nozīmi «Valsts drošības orgānu goda līdzstrādnieks» apbalvotais Jānis Jāņa dēls Buiķis, un izsaka līdzjūtību nelaiķa tuviniekiem.»

Šī sēru vēsts bija publicēta laikrakstā «Krasnaja Zvezda» 1972. gada 25. aprīlī.

Piecelies, dārgo lasītāj! Ar klusuma brīdi godini dižā patriota piemiņu. Viņš dzīvoja un cīnījās lieliskās Šodienas triumfa vārdā!

SATURS

No autora ……………………………….. …….

Dzcržlnska karclvjt

Neaizmirstamais pavasaris . …………………………….. . i

Tirmā tikšanās ar Dzeržinski …….

Kauja ar anarhistiem . …………………………………… . .

Divi draugi . ………….

Nopietns uzdevums . ……….

Ciņa saasinās…………………………………………………………

Eksāmens pie pretizlūkošanas dienesta priekšnieka Nakatnajā dienā . ………..

Biļetes bija parterā . . . « t t » * > ? i Pirmie kucēni jāslīcina . ……..

Labu veiksmi, jaunie ērglēni! , . • . . . , Sākas ar sīkumu ….<••«•.<<

Kasatkina svarīgā atzīšanās ……..

Čekisti iekļūst bandā . ………

Tikšanās kapličā . . . , . ………………………………………….

Vai tās nav lamatas? i …….. <

Likuma vārdā . …………

Lokons atmaskots , …….«>..

Pamatīga versija • ………..

Gētes sējumiņš…………………………..

Nesavtīgais liras cienītājs . . ……………………………………..

Dīvainais «kultūras centrs» …………………………………. i

Uz pareizām pēdām!……………………………………….. . .

Aci pret aci ar angļu izlūkiem …….

Negaidīta vizīte . ……….

Ceļā uz Maskavu . ….<•«…

Svarīgā pakete Lubjankā ……..

Bet tagad — pie Lokarta i < . t t •

Izveicīgais okšķejis

Mazliet no vēstures…………………………

Neveiksmīgais biznesmenis Pēc Lourensa lauriem …. Izveicīgais okšķeris darbojas . Ārzemnieki aktivizējas ….

Sūtņu sazvērestība………………………….

Paika spiegu rezidentūra . .

Čekisti nesnauž……………………………..

Pazīstams paņēmiens . … Provokatoriski šāvieni ….

fUāni iin īstenība…………………………..

Rūdītie spiegi un futbola bumba Izaicinājums pieņemts ….

Lourensa pēcteču sagrāve

Trīs vizītes pie Lokarta……………………………………….. .

Dzeržinskim nobriest plāns……………………………………….

Vajadzīgie dokumenti saņemti………………………………. .

Spēlē iesaistās Bērziņš . ……………………………………………

Neredzamā cīņa turpinās…………………………………………..

Jauns posms sazvērestības ķēdē………………………………….

Keilija vizītkarte…………………………………………………….

Angļu misijas vadītājs nervozē……………………………………

Lokarta apcietināšana . …………………………………………..

Krcmijs šauj uz čekistiem………………………………………….

Pratina Peterss……………………………………………………….

Dokumenti liecina…………………………………………………..

Aģenta Nr. 12 ziņojumi…………………………………………….

Ko mēģināja iemest kanalizācijā…………………………………

Aleksandra Frīdes pirmā liecība…………………………………

Aleksandra Frīdes trešā liecība…………………………………..

Marijas Frīdes liecības …………………………………………….

Apsūdzības pierādījumi — zem atzveltnes krēsla

apšuvuma…………………… i………………………………………

Slēptuve spieķī………………………………………….. . . .

Vēstule, kas atmaskoja spiegu……………………………………

Rezidents komivojažiera maskā…………………………………..

Aģents, par kuru ir vērts pastāstīt īpaši • . .

Viltība neglābj……………………………………………………….

Renē Maršāns atmasko…………………………………………….

Čemodāns ar dubultu dibenu……………………………………

Kas bija noticis ar Paika misiju? ……

Atmaksa……………………………………………… . . . .

Jānis Buiķis

Viesos pie varoņa…………………………………… <

Viņš redzēja un klausījās Ļeņinu . . . Miiitārās pretizlūkošanas dienesta aģents Desmit pret simt piecdesmit . . . . .

Vai banda aizbēgusi?………………………………….

Kas ir Getmans? , . • ………………………………….

Krustmāte Oksana atklā] noslēpumu

Operācija «Atspole»…………………………….

Jauns uzdevums, jaunas rūpes . .

Vaļsirdīga saruna……………………………….

Raķetes naksnīgajās debesīs . .

Dzīvē gadās visādi………………………………

Piespiestā atzīšanās…………………………….

Cilvēks no leģendas …. Epiloga vietā . . ……

Владимир Фёдорович Кравченко ПОД И М EH EM III М И ДХЕ И Л Издательство «Авотс» Рига I0S0 На латышском я.тыко Перевел с русского X. Лапннми Художник Я. Краныньш

i

И Б Nr. 287

Vladimirs Kravčenko

AR SEGVĀRDU ŠMIDHENS

Redaktore Dz. Bagāta. Māksi, redaktors E. Garkevičs. Tehniskā redaktore L. Vasi' levska. Korektore Z. Ramuta. Nodota salikšanai 05.03.80. Parakstīta Iespiešanai 11.07.80. Formāts 84X108,32. Tipogrāfijas papīrs Nr. 1. Baltikas garnitOra. Augstspiedums. 12,0 uzsk. iespiedi.; 12,59 izdevn. 1. Metiens 40 000 eks. PasCit. Nr. 521-D. Cena 45 kap. Izdevniecība «Avots», 220047 Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 30/Mp-19. Iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 220011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

s

Kravčenko V.

Ka204 Ar segvārdu Šmidhens. — R.: Avots, 1980. — 238 lpp.

10604—30 • M8l;3(ll)—80

9(S)22 63.3(2)712

80.0505030102

Content

Kravčenko Vladimirs Ar segvārdu Šmidhens

NO AUTORA

NEAIZMIRSTAMAIS PAVASARIS

PIRMĀ TIKŠANAS AK DZERZlNSKI

KAUJA AR ANARHISTIEM

DIVI DRAUGI

NOPIETNS UZDEVUMS

CIŅA SAASINĀS

EKSĀMENS PIE PRETIZLŪKOŠANAS DIENESTA PRIEKŠNIEKA

NAKAMAJA diena

BIĻETES BIJA PARTERĀ

PIRMIE KUCĒNI JĀSLĪCINA

LABU VEIKSMI, JAUNIE ĒRGLĒNI!

SĀKAS AR SĪKUMU

KAsATKINA SVARĪGA ATZĪŠANAS

ČEKISTI IEKĻŪST BANDĀ

TIKŠANĀS KAPLIČĀ

VAI TĀS NAV LAMATAS?

LIKUMA VARDA

LOKONS ATMASKOTS

PAMATĪGA VERSIJA

GĒTES SEJUMIŅŠ

NESAVTĪGAIS LIRAS CIENĪTĀJS

DĪVAINAIS «KULTŪRAS CENTRS»

UZ PAREIZAM PĒDĀM!

NEGAIDĪTA VIZĪTE

CEĻA UZ MASKAVU

SVARĪGĀ PAKETE LUBJANKĀ

BET TAGAD — PIE LOKARTA

MAZLIET NO VĒSTURES

NEVEIKSMĪGAIS BIZNESMENIS

PĒC LOURENSA LAURIEM

IZVEICĪGAIS OKŠĶERIS DARBOJAS

ĀRZEMNIEKI AKTIVIZĒJAS

SŪTŅU SAZVĒRESTĪBA

PAIKA SPIEGU REZIDENTŪRA

ČEKISTI NESNAUŽ

PAZĪSTAMS PAŅĒMIENS

PROVOKATORISKI ŠĀVIENI

PLĀNI UN ĪSTENĪBA

RŪDĪTIE SPIEGI UN FUTBOLA BUMBA

IZAICINĀJUMS PIEŅEMTS

trīs vizītes pie lokarta

DZERŽINSKIM NOBRIEST PLĀNS …

VAJADZĪGIE DOKUMENTI SAŅEMTI

SPELE IESAISTĀS BĒRZIŅŠ

NEREDZAMA CĪNA TURPINĀS

JAUNS POSMS SAZVĒRESTĪBAS ĶĒDE

RtlLIJA VIZĪTKARTE

ANGĻU MISIJAS VADĪTĀJS NERVOZĒ

LOKARTA APCIETINĀŠANA

KROMIJS SAUJ UZ ČEKISTIEM

PRATINA PETERSS

DOKUMENTI LIECINA

AĢENTA Nr. 12 ZIŅOJUMI

KO MĒĢINĀJA IEMEST KANALIZĀCIJA?

ALEKSANDRA FRĪDES PIRMĀ LIECĪBA

ALEKSANDRA FRĪDES TREŠA LIECĪBA

MARIJAS FRĪDES LIECĪBAS

APSŪDZĪBAS PIERĀDĪJUMI — ZEM ATZVELTNES KRĒSLA APŠUVUMA …

SLĒPTUVĒ SPIEĶI

VĒSTULE, KAS ATMASKOJA SPIEGU

REZIDENTS KOMIVOJAŽIERA MASKA

AĢENTS, par KURU IR VĒRTS PASTASTET ĪPAŠI

VILTĪBA NEGLĀBJ

RENE MARŠANS ATMASKO

ČEMODĀNS AR DUBULTU DIBENU

KAS BIJA NOTICIS AR PAIKA MISIJU?

ATMAKSA

VIESOS PIE VAROŅA

DESMIT pret simt piecdesmit

VAI BANDA AIZBĒGUSI?

KAS IR GETMANS?

KRUSTMĀTE OKSANA ATKLĀJ NOSLĒPUMU

OPERĀCIJA «ATSPOLE»

JAUNS UZDEVUMS, JAUNAS RŪPES

VAĻSIRDĪGA SARUNA

RAĶETES NAKSNĪGAJĀS DEBESIS

DZĪVE GADĀS VISĀDI

PIESPIESTA ATZĪŠANĀS

CILVĒKS NO LEĢENDAS

EPILOGA VIETA

SATURS