Ribakovs Anatolijs

Arbata bērni

Anatolijs Ribakovs

Arbata bērni

.

Pirmā daļa

..

1

Pats lielākais nams Arbatā ir starp Nikolas un Naudkalēju šķērsielām, tagad tās sauc par Namdaru šķērsielu un Vesņina ielu. Trīs astoņstāvu korpusi stāv cieši cits aiz cita, pirmā fasāde izklāta ar baltām, glazētām flīzēm. Tur karājas plāksnītes: «Caurā vīle», «Atradināšana no stostīšanās», «Veneriskās un uroģenitālās slimības»… Zemas arku caurbrauktuves, stūros apsistas ar slokšņu dzelzi, savieno divus dziļus, tumšus pagalmus.

Saša Pankratovs izgāja no mājas un nogriezās pa kreisi — uz Smoļenskas laukuma pusi. Pie kinoteātra «Arbata māksla» jau pastaigājās pa pāriem meitenes, Arbata meitenes un dorogomilovietes, un meitenes no Pļuščihas, mēteļu apkakles nevērīgi pussaslietas, lūpas nosmiņķētas, skropstas izliektas, acis nogaidošas, ap kaklu krāsains lakatiņš — Arbata rudens šiks. Seanss bija beidzies, skatītājus laida laukā caur pagalmu, pūlis drūzmējoties spraucās uz ielas caur šaurajiem vārtiem, kur pie tam vēl jautri grūstījās pusaudžu bariņš — sensenie šejienes valdoņi.

Arbata diena gāja uz beigām. Pa ielas bruģi, braucamajā daļā asfaltētu, bet starp tramvaja sliedēm vēl akmeņiem bruģētu, apdzenot vecās līnijdroškas, drāzās pirmie padomju automobiļi «GAZ» un «AMO». Tramvaji izbrauca no parka ar vienu vai lāgiem arī ar diviem piekabināmiem vagoniem — bezcerīgs mēģinājums apmierināt lielās pilsētas transporta vajadzības. Bet pazemē jau tapa metro pirmā kārta, un Smoļenskas laukumā virs šahtas slējās augšup koka tornis.

Katja gaidīja Sašu Devičjes norā, pie rūpnīcas «Kaučuks» kluba,'stepes skuķe platiem vaigu kauliem un pelēkām acīm, ģērbusies biezas lauku vilnas kamzolī. No viņas mazliet nāca vīna dvaša.

—       Iedzērām ar meitenēm sarkano. Bet vai tad tev svētku nav?

—   Kādi svētki?

—   Kādi… Marijas aizlūguma svētki.

-ā… ;

—   Te tev nu bija «ā»…

—   Uz kurieni iesim?

—   Uz kurieni… Pie draudzenes.

—   Ko paņemt līdzi?

—   Uzkodas tur ir. Nopērc šņabi.

Pa Lielo Savinska šķērsielu, garām vecajām strādnieku kazarmām, kur bija dzirdamas dzērāju balsis, juceklīga dziedāšana, ermoņiku un patafona skaņas, pēc tam pa šauru eju starp dēļu žogiem, kas šķīra fabriku no fabrikas, viņi nogāja lejā krastmalā. Pa kreisi — Sverdlova un Liversa fabriku platie logi, pa labi — Maskavas upe, priekšā — Novodevičjes klostera mūri un Loka dzelzceļa tilta tēraudspraišļi, aiz tiem dumbrāji un Iankas, Kočki un Lužņiki…

—   Uz kurieni tu mani ved? — ievaicājās Saša.

—       Uzkurieni, uz kurieni… Nāc tik vien, nabagam lauki nav līkums.

Saša aplika roku Kaijai ap pleciem, viņa lūkoja to atvairīt.

—   Pacietīsi.

Saša vēl ciešāk apskāva viņas plecu.

—   Nespurojies.

Neapmestā četrstāvu ēka stāvēja nomaļus. Viņi gāja pa garu, blāvi apgaismotu gaiteni ar neskaitāmām durvīm abās pusēs. Pēdējo durvju priekšā Katja ķteicāss

—   Marusjai ir draugs… Tu neko nejautā.

Uz dīvāna, pagriezies ar seju pret sienu, gulēja vīrietis, pie loga sēdēja zēns un meitenīte ap gadiem desmit vienpadsmit, viņi atskatījās uz durvīm, apsveicinājās ar Katju. Pie virtuves galdiņa istabas kaktā, blakus roku mazgātnim, rosījās maza auguma sieviete, krietni vecāka par Katju, ar piemīlīgu, labsirdīgu seju. Tā jau bija tā pati Marusja.

—       Bet mēs nogaidījāmies, domājām, neatnāksiet, — viņa sacīja, slaucīdama rokas un raisīdama nost priekšautu, — domājām, aizķērušies kur līksmēs… Celieties, Vasilij Petrovič, ciemiņi ir klāt.

Vīrietis pieslējās, kalsens, sadrūmis, pieglauda plānos matus, pārlaida plaukstu sejai, aizdzīdams miegu. Virskrekla apkaklīte sagumzījusies, kaklasaites mezgls palaists vaļīgāk.

—       Pīrāgi sakaltuši, — Marusja noņēma dvieli no galdā saliktajiem rudzu miltu pīrāgiem. — Sitas ar soju, šis ar kartupeļiem, bet tas ar kāpostiem. Toma, padod šķīvjus.

Meitēns atnesa šķīvjus. Katja novilka žaketi, sadabūja no bufetes nažus un dakšiņas, tūlīt stājās pie galda klāšanas, zināja, kur kas atrodas, redzams, bijusi te ne vienreiz vien.

—   Piekop istabu! — viņa izrīkoja Marusju.

—       Aizgulējāmies pēc pusdienām, — tā taisnojās, aizvākdama no krēsliem drēbes, — un bērni sagraizīja papīru, uzlasi, Viktor.

Rāpodams pa grīdu, zēns salasīja papīra driskas.

Vasilijs Petrovičs noskalojās zem mazgātņa, savilka ciešāk kaklasaiti.

Marusja nogrieza bērniem pa gabalam no katra pīrāga un nolika uz palodzes.

—   Ēdiet!

Vasilijs Petrovičs salēja glāzītēs šņabi.

—   Priekā — uz svētkiem!

—       Zem galda satiksimies! — Katja paskatījās uz visiem, tikai uz Sašu ne. Viņa pirmo reizi bija atvedusi to pie saviem paziņām, dzēra te šņabi, bet ar viņu bija dzērusi tikai sarkanvīnu.

—       Kādu melnaci sev nogrābusi! — jautri sacīja Marusja, pamādama uz Sašu.

—   Melnmati un sprogaini, — pasmīnēja Katja.

—       Jaunībā mati cirtojas, vecumā aptrust, — noteica Vasilijs Petrovičs un atkal ķērās pie pudeles. Tagad viņš Sašam vairs nelikās sadrūmis, viņa runīgumā jaudās vēlēšanās uzturēt pazīšanos. Arī Marusja lūkojās uz viņiem mīlīgi, saprotoši.

Sašam bija patīkama Marusjas aizgādnība, patika šī māja nomalē, dziesma un ermoņiku ļirināšana aiz sienas.

—   Ko tad jūs neēdat? — ievaicājās Marusja.

—   Edu gan, paldies, garšīgi pīrāgi.

—       Bijis no kā, ne tādus vien izceptu, — raugu, ir to nevar dabūt. Paldies, ka Vasilijs Petrovičs atnesa.

Vasilijs Petrovičs noteica kaut ko nopietnu par raugu.

Bērni paprasīja vēl pīrāgu.

Marusja atkal nogrieza katram pa gabalam.

—       Domājat, tikai jums vien sacepts?! Beigusies jūsu ballēšanās, eita mazgāties!

Viņa savāca bērnu guļamos un iznesa no istabas pie kaimiņienes.

Bērni aizgāja gulēt. Pēc tam taisījās prom arī Vasilijs Petrovičs. Marusja gāja viņu pavadīt. Aiziedama pateica Katjai:

—   Tīru palagu paņem skapī.

—       Kālab šis viņai vajadzīgs? — iejautājās Saša, kad aiz Marusjas bija aizvērušās durvis.

—       Vīrs bēguļo no alimentiem, dabū nu viņu rokā, bet dzīvot taču vajag.

—   Bērnu acu priekšā?

—   Vai tad ar tukšiem vēderiem labāk kvernēt?

—   Viņš taču vecs.

—  Arī viņa nav jauna.

—   Kāpēc tad šis neprecas?

Katja caur pieri paskatījās uz Sašu.

—   Bet kādēļ tad tu ar mani neprecies?

—   Tev gribas pie vīra tikt?

—   Gribas gan… Nu labi! Ejam gulēt.

Un tas bija neparasti. Ikreiz viņam nācās Katju pielauzt tā, it kā viņi būtu sastapušies pirmo reizi, bet šodien pati klāj gultu, ģērbjas nost. Tikai pateicas

—   Nodzēs gaismu.

Pēc tam laida caur pirkstiem viņa matus…

—       Spēcīgs tu esi, skuķiem droši vien patīc, tikai — nepiesardzīgs, — viņa noliecās pār Sašu, ielūkojās acīs, — dzemdēšu tev melnacīti — nebaidies?

Agri vai vēlu tam bija jānotiek. Nu ko tur, iztaisīs abortu, bērns nav vajadzīgs ne viņam, ne viņai. '

—   Tu esi stāvoklī?

Katja paslēpa seju Sašam pie pleca, piekļāvās, it kā meklētu patvērumu no savas dzīves likstām un nedienām.

Ko viņš zina par Katju? Kur viņa dzīvo? Pie krustmātes? Kopmītnē? īrē gultasvietu? Aborts! Ko viņa teiks mājās, kādu slimības lapu iesniegs darbā? Bet ja nu pēkšņi palaidusi garām pēdējo brīdi? Kur liksies ar bērnu?

—  Ja esi iekritusi, dzemdē, apprecēsimies.

Galvu nepaceldama, viņa iejautājās:

—   Bet kā mazo nosauksim?

—   Izlemsim, laika vēl daudz.

Viņa atkal iesmējās, pavirzījās nost.

—       Tu neprecēsies, un es jau ari neiešu pie tevis. Cik tev gadu? Divdesmit divi? Un pat tad esmu vecāka par tevi. Tu esi izglītots, bet es? Man sešas klases… Precēties jau precēšos, tikai ne ar tevi.

—   Ar ko tad? Interesanti.

—   Interesanti… Ir viens puisis, no mūsu sādžas.

—   Kur viņš ir?

—   Kur, kur… Urālos, atbrauks un paņems mani līdzi.

—   Kas viņš ir?

—   Kas… Mehāniķis.

—   Tu sen viņu pazīsti?

—   Teicu jau, esam no vienas sādžas.

—   Ko tad viņš līdz šim ar tevi neprecējās?

—   Nebija iztrakojies, tādēļ arī neprecējās.

—   Un tagad ir iztrakojies?

—       Tagad viņam jau trīsdesmit. Ja tu zinātu, kādas kundzenītes viņam bijušas…

—   Tu viņu mīli?

—   Nu, mīlu…

—   Kamdēļ tad ar mani satiecies?

—       Kamdēļ un kamdēļ… Man arī gribas dzīvot. Nopratina kā milicijā, ej tu galīgi!

—   Kad tad viņš brauc šurpu?

—   Rītu.

—  Un mēs abi vairs netiksimies?

—       Uz kāzām uzlūgt?… Viņš ir stiprs, kā zvels, tā cauri būs ar tevi.

—   To mēs vēl redzēsim.

—   Ai, ai…

—   Bet tu taču esi stāvoklī.

—   Kas to teica?

—   Tu teici.

—   Neko es tev neesmu sacījusi. Pats izgudroji.

Pie durvīm klusītēm pieklauvēja. Katja ielaida Marusju un atkal apgūlās.

—        Pavadīju. — Marusja iededza gaismu. — Tēju dzersiet?

Saša pasniedzās pēc biksēm.

—   Kam jūs? — Marusja atrunāja. — Neapgrūtinieties.

—       Viņš ir kaunīgs, — pavīpsnāja Katja, — kautrējas pīties ar mani, grib precēties.

—       Apprecēties var viens un divi, — sacīja Marusja, — un izšķirties var viens un divi. :

Saša ielēja glāzē degvīna pārpaliku, uzkoda virsū pīrāgu. Vispār viņam jābūt pateicīgam Katjai par to, ka viss tik laimīgi beidzies. Tas mehāniķis droši vien patiešām ir, bet galu galā ne jau tur tā lieta. Lieta tā, ka viņa atkal ķircinās, un viņš ņēma pie sirds, muļķis tadsl Saša piecēlās.

—   Kur tad tu? — jautāja Katja.

—   Uz mājām.

—       Nu ko jūs, goda vārds, — uztraucās Marusja, — guliet, no rīta aizbrauksiet, bet es pie kaimiņiem pārnakšņošu, nevienam neesat par traucēkli.

—  Jāiet.

Katja skatījās sabozusies.

—  Ceļu atradīsi?

—   Neapmaldīšos.

Viņa pievilka to sev klāt.

—   Paliec.

—   Es tomēr iešu. Nu, sveikai

Tomēr jauks meitēns! Protams, žēl. Un, ja viņa nepiezvanīs, viņi nekad vairs neredzēsies: adresi viņš nezina, viņa nedod adresi — «Krustmāte nosunīs» —, pat nesaka, kurā fabrikā strādā, — «Pie vārtiem rēgosies un maisīsies pa kājām».

Agrāk viņa šad tad piezvanīja no automāta, viņi gāja uz kino vai uz parku, pēc tam tālu aizklīda Izpriecu dārzā. Mēnesnīcā balsnīja buraudekla guļamkrēsli, Katja novērsās. «Ko vēl nesagudros… Pielipis kā dadzis…» Bet vēlāk kļāvās klāt, lūpas sausas, vēja aprautas, ar raupjām rokām aiztika viņa matus.

—       Pirmo reizi es tevi noturēju par čigānu. Blakus mūsu sādžai bija apmetušies čigāni, tādi paši melnīgsnēji. Tikai āda tev gluda.

Vasarā, kad māte bija pie māsas vasarnīcā, Katja atnāca pie viņa, acis dusmīgas, meitene kautrējās no piedurvē sēdošajām sievietēm. «Bola blisenes. Nemūžam te vairs nenākšu.»

Piezvanījusi parasti klusēja, tad nokāra klausuli un zvanīja atkal…

—   Katja, tu?

—   Nu, es…

—   Kamdēļ tad neatbildēji?

—   Es ņemaz nezvanīju….

—   Satiksimies?

—   Kur tad mēs satiksimies? …

—   Pie parka?

—  Tad ar sadomājis… Atbrauc uz Devičjf.

—   Sešos, septiņos?

—  Aizskriešu sešos…

To visu Saša atcerējās tagad, gaidīja zvanu. Nākamajā dienā viņš gribēja tā laikāk atgriezties mājās no institūta — ja nu pēkšņi piezvana. Taču palika taisīt sienasavīzi uz Oktobra svētkiem. Un pēc tam viņu izsauca uz partijas biroja sēdi.

Brīvu vietu pie durvīm nebija. Saša spraucās cauri kopā sabīdītu krēslu rindām, aizķerdams cieši blakus sēdošus cilvēkus, tādēļ īdzīgu skatienu viņam uzmeta Bauļins, partijas biroja sekretārs, spēkavīrs, ar gaišbrūniem matiem, apaļīgu, vienkāršu stūrgalvja seju, platām krūtīm, ko apspīlēja tumši zils satina krekls ar sānisku apkakles aizdari, aizpogātu uz īsā kakla ar divām baltām podziņām. Noskatījies, kā Saša apsēdās stūrī, Bauļins atkal pagriezās pret Krivoručko.

— Jūs, Krivoručko, izjaucāt kopmītņu celtniecību. Objektīvi cēloņi nevienu neinteresēl Fondi pārsviesti uz triecienceltnēm? Jūs esat atbildīgs nevis par Magņitku, bet par institūtu. Kādēļ nebrīdinājāt, ka termiņi ir nereāli? Ak termiņi ir reāli… Kāpēc tad nepabeidzāt darbu laikā? Jūs divdesmit gadus esat partijā?… Par bijušajiem nopelniem līdz pašai zemei paklanīsimies, bet par kļūdām bez žēlastības ņemsim priekšā.

Bauļina tonis izbrīnīja Sašu. No direktora vietnieka Krivoručko studenti mazliet baidījās. Institūtā klīda valodas par viņa slavenajām kara gaitām: vēl līdz šim viņš valkā formasblūzi, galifē bikses un stulmeņus. Sis sakumpušais cilvēks — ar garu drūmu degunu un maisiņiem zem acīm — nekad ne ar vienu neielaidās sarunās, pat uz sveicinājumu parasti atbildēja tikai ar galvas mājienu.

Krivoručko atbalstījās ar roku pret krēsla atzveltni, Saša redzēja, kā viņam dreb pirksti. Bezspēcība cilvēkā, kurš aizvien bija tik bargs, izskatījās nožēlojama. Taču materiālus celtniecībai patiešām nepiešķīra. Bet tagad neviens negrib par to domāt. Tikai Jansons, Sašas fakultātes dekāns, nesatricināmi mierīgs latvietis, vērsdamies pie institūta direktores Gļinskas, izlīdzinoši sacīja:

—   Varbūt dot vēl laiku?

—   Kādu?! — ar draudīgu vēlību noprasīja Bauļins.

Gļinska klusēja. Sēdēja ar tāda cilvēka aizvainoto izskatu, kuru aplaimojuši ar tik nederīgu vietnieku. Piecēlās aspirants Lozgačovs, liela auguma, gaužām cienīgs, teatrāli pacēla rokas pret debesīm.

—       Vai tiešām ari lāpstas nosūtīja uz Magņitku? Studenti ar pirkstiem, vai, rakņāja sasalušo zemi? Te sež grupas komsorgs, lai pastāsta, kā viņi. bez lāpstām strādāja.

Bau]ins ar ziņkāri paskatījās uz Sašu. Saša piecēlās.

—       Mēs bez lāpstām nestrādājām. Vienreiz gan noliktava, kā izrādījās, bija slēgta. Pēc tam pārzinis atgriezās un izsniedza lāpstas.

—       Jūs ilgi gaidījāt? — galvu nepacēlis, jautāja Krivoručko.

—   Minūtes desmit.

Lozgačovs, kam, piesaucot Sašu par liecinieku, bija izgājis greizi, pārmetoši nogrozīja galvu, it kā buku būtu nošāvis nevis viņš, bet Saša.

—   Viss labi vien beidzās? — Bauļins pavīpsnāja.

—   Jā, — Saša atbildēja.

—   Bet cik ilgi jūs strādājāt un cik stāvējāt dīkā?

—   Materiālu taču nebija.

—   Kā tu to zini?

—  Visi to zina.

—       Veltīgi tu uzņemies advokāta lomu, Pankratov, — skarbi noteica Bauļins, — nevietā!

Vairīdamies skatīties uz Krivoručko, biroja locekļi nobalsoja par viņa izslēgšanu no partijas. Atturējās vienīgi Jansons.

Vēl vairāk sakumpis, Krivoručko izgāja no istabas.

—       Esam saņēmuši docenta Azizjana iesniegumu, — paziņoja Bauļins un paskatījās uz Sašu, it kā vaicādams: ko tu tagad teiksi, Pankratov?!

Azizjans lasīja Sašas grupā sociālistiskās uzskaites pamatus. Taču viņš runāja nevis par uzskaiti, pat ne par tās pamatiem, bet par tiem, kas šos pamatus izkropļo. Saša bez aplinkiem pateica, ka nebūtu par ļaunu, ja viņiem dotu priekšstatu par grāmatvedību kā tādu. Sprogainītis Azizjans, slīpēts viltnieks, toreiz nosmējās. Bet;

tagad apsūdzēja Sašu par to, ka viņš uzstājies pret uzskaites zinātnes marksistisko pamatojumu.

—        Bija tā? — Bauļins raudzījās uz Sašu saltām, gaiši zilām acīm.

—       Es neesmu teicis, ka teoriju nevajag. Es sacīju, ka mēs neesam saņēmuši zināšanas par grāmatvedību.

—   Zinātnes partijiskums tevi neinteresē?

—   Interesē. Bet konkrētas zināšanas arī.

—   Vai tad partijiskums un konkrētība ir pretstatāmi?

Atkal piecēlās Lozgačovs.

—       Nu, biedri… Kad atklāti sludina zinātnes apolitiskumu… Un tad vēl: Pankratovs mēģināja uzspiest partijas birojam savu īpašo viedokli par Krivoručko, notēloja plašu studentu masu pārstāvi. Bet ko jūs, Pankratov, šeit galu galā pārstāvat?

Jansons sēdēja sadrūmis, bungoja ar resnajiem pirkstiem pa cieši piestūķētu portfeli.

Gļinska pagriezās pret Bauļinu.

—       Varbūt nodosim to komjaunatnes organizācijas ziņā…

Viņas balsī skanēja augstmanīgs nogurums; sīks jautājums, nenozīmīgs studentiņš. Lozgačovs palūkojās uz Bauļinu, viņam likās, ka tam vajadzētu būt neapmierinātam ar Gļinskas priekšlikumu.

—   Partijas birojs nedrīkst izvairīties…

Sis neuzmanīgais vārds visu izšķīra.

—       Neviens neizvairās, — Bauļins sarauca pieri, — taču ir noteikta kārtība. Lai komjaunatne apspriež. Paskatīsimies, kāds ir tās politiskais briedums.

Uz pakaramā karājās brūns ādas mētelis… Tēvocis Marks!

— Klenderē? …

Saša nomutēja Marku uz gludi skūtā vaiga. No Marka nāca labas pīpju tabakas smarža, viegls odekolona garojums, «omulīgs vecpuiša smārds», kā mēdza teikt māte. Marks izskatījās vecāks par saviem trīsdesmit pieciem gadiem — brangs, jautrs onkulis ar plaiskumiem deniņos. Un tikai skarbajās acīs aiz iedzeltnējiem briļļu stikliem viedās tēraudciets gribasspēks, kas piemita šim cilvēkam, vienam no rūpniecības armijas komandieriem, bezmaz leģendāram, tāpat kā leģendāra ir viņa gigantiskā celtne Austrumos — Padomju Savienības jaunā metalurģiskā bāze, ienaidnieka aviācijai nepieejama, proletāriskās lielvalsts stratēģiskā aizmugure.

—       Domāju, nesagaidīšu tevi, palicis kaut kur pa nakti, domāju…

—   Saša vienmēr nakti pavada mājās, — iebilda māte.

Uz galda portvīns, sārtā iecienītā desa, šprotes, «turku

klaipiņi» — gardumi, ko aizvien atveda Marks. Turpat arī tradicionālais mātes pīrāgs, ko viņa cepa «brīnumpannā». Acīmredzot Marks bija paspējis dot ziņu par savu ierašanos.

—   Uz ilgu laiku atbrauci? — apjautājās Saša.

—   Šodien atbraucu, rītu braucu prom.

—   Viņu izsaucis Staļins, — sacīja māte.

Viņa lepojās ar brāli, lepojās ar dēlu, vairāk viņai nekā nebija, ar ko lepoties, — vientuļa sieviete, ko vīrs pametis, maza auguma, tukla, ar vēl skaistu, baltu seju un kupliem, viļņainiem, sirmiem matiem.

Marks pasniedzās pēc saiņa, kas atradās uz dīvāna.

—   Tin vaļā.

Sofija Aleksandrovna lūkoja atraisīt mezglu.

—   Dod šurpl

Saša ar nazi pārgrieza auklu. Māsai Marks bija atvedis drānu mētelim un dūnvilnas lakatu. Sašam — tumšzila bostona uzvalku. Mazliet saburnītā žakete piegulēja lieliski.

—        Stāv kā uzliets, — atzina par labu Sofija Aleksandrovna, — paldies, Mark, viņam galīgi nav ko mugurā vilkt.

Saša ar patiku vērīgi apskatīja sevi spogulī. Marks arvien dāvina tieši to, ko vajag. Bērnībā viņš aizveda Sašu pie kurpnieka, un tas uzšuva zēnam garus hromādas zābakus, tādu nevienam nebija, ne sētā, ne skolā, tolaik viņš ļoti lepojās ar zābakiem un vēl līdz šim atcerējās to smaku, atcerējās arī sīvo ādas un deguta smaku kurpnieka kambarītī.

Vairākas reizes šajā vakarā Marku sauca pie telefona. Zemā, valdonīgā balsī viņš deva rīkojumus par fondiem, limitiem, ešeloniem, darīja zināmu, ka pārnakšņos Arbatā, un lika atsūtīt automašīnu astoņos no rīta. Atgriezies istabā, Marks pašķielēja uz pudeli.

—   Oho!

—       Iedzer, biedri, kamēr dzerams, dzīves bēda noslīks tev, — Saša uzņēma Marka iemīļoto dziesmu. Tieši no viņa bija dabūjis to dzirdēt sen atpakaļ, vēl puika§ gacļas.

—   Klusāk, klusāk, rūpes sūrās šonakt rims, — Marks piebalsoja, — tā, vai?

—   Jā, jā! — Saša uzņēma no jaunas

Ritu varbūt šajā laikā Ceka ieradīsies te, Un var būt, ka tai pat laikā ; Kolčaks nošauts kritis te…

Balsi un dzirdi viņš bija mantojis no mātes, savulaik viņa tika aicināta dziedāt pa radio, bet tēvs neļāva.

Rītu varbūt šajā laikā Biedri mūs te apraudzis, Bet varbūt — mums tai pat laikā Nāves sodu izpildīs.

—  Jauka dziesma, — sacīja Marks.

—   Tikai jūs to dziedat nejauki, — aizrādīja Sofija Aleksandrovna, — kā aklo koris.

—  Aklo duets, — iesmējās Marks.

Viņam uzklāja guļamo uz dīvāna, Saša apgūlās uz buraudekla lažiņas.

Marks noģērba žaketi, noņēma bikšturus, novilka virskreklu un, palicis apakškreklā, kam apkakle un piedurknes bija apšūtas ar gaišzilām prievītēm, devās uz vannasistabu.

Gaidīdams viņu, Saša gulēja, atmetis rokas aiz galvas …

Pēc sēdes, skriedams lejā pa kāpnēm, Jansons uzsita viņam uz pleca. Sis vienīgais lādzīgais un uzmundrinošais žests tikai padziļināja tukšumu, ko sajuta Saša. Citi izlikās, ka steidzas, kur nu kurais, dažs uz mājām, dažs uz ēdnīcu. Pa ceļam uz tramvaja piestātni, pa saārdītās piepilsētas dubļainās ielas bruģi viņam aizbrauca garām melna vieglā mašīna. Gļinska sēdēja priekšā, pagriezusi galvu, kaut ko sacīja aizmugurē sēdošajiem. Un tas, kā viņi sarunājās un aizdrāzās garām, viņu nepamanījuši un par viņu nedomādami, atkal uzjundīja tukšumu, netaisnīgas atstumtības izjūtu.

Gļinsku Saša pazina jau no skolas gadiem, bija redzējis vecāku komitejas sēdēs, viņas dēls Jans mācījās ar viņu vienā klasē — drūms, nerunīgs puisis, kurš interesējās tikai par alpīnismu. Viņa bija kāda Kominternes darbinieka sieva, poliskais akcents piešķīra viņas kategoriskajiem izteikumiem ņedabisķuma pieskaņu. Un toīiiēr likās, ka Gļinska birojā necietīs klusu, par kopmītnēm viņa ir ne mazāk atbildīga kā Krivoručko. Bet viņa

izvairījās no runāšanas.

Atgriezās Marks, nomazgājies, atsvaidzējies, izvilka no ceļasomas odekolonu, ierīvējās, apgūlās uz dīvāna, pagrozījās, iekārtodamies ērtāk, noņēma brilles un tuvredzīgi pameklējās, kur tās nolikt.

Kādu laiciņu viņi gulēja klusēdami, pēc tam Saša iejautājās:-

—   Kādēļ tevi Staļins izsauca?

—       Mani izsauca nevis Staļins, bet citi, lai nodotu viņa rīkojumu.

—   Stāsta, ka viņš esot neliela auguma.

—   Tāpat kā mēs abi.

—   Bet uz tribīnes liekas garš.

—  Jā.

—        Kad bija viņa piecdesmit gadu jubileja, — sacīja Saša, — man nepatika viņa atbilde uz apsveikumiem, kaut kas līdzīgs tam, ka «partija mani radījusi pēc sava ģīmja un līdzības»…

—       Jēga tur tāda, ka laimes vēlējumi attiecas uz partiju, nevis uz viņu personiski.

—       Ļeņins rakstīja, ka Staļins ir rupjš un nelojāls, tiesa, vai ne?

—   Kā tu to zini?

—  Vai nav vienalga … Zinu. Rakstīja taču?!

—       Tās ir ļoti personiskas īpašības, — atbildēja Marks, — tas nav galvenais. Galvenais ir politiskā līnija.

—       Vai tad to var nošķirt? — Saša iebilda, atcerējies šajā brīdī Bauļinu un Lozgačovu.

—   Tu par to šaubies?

—       Nez kā neesmu par to padomājis. Es taču arī esmu par Staļinu. Bet gribētos mazāk slavinājumu — griež ausīs.

—       Nesaprotamais vēl nav nepareizais, — atbildēja Marks, — tici partijai, tās gudrībai. Sākas bargi laiki.

Saša pasmīnēja.

—   Šodien pats uz savas ādas to izbaudīju.

Viņš pastāstīja par partijas biroja sēdi.

—       Grāmatvedība?! Vai tad tas ir principiāls jautājums, pēc kura …

—       Nu zini! Principiālu jautājumu var gaidīt visu mūžu…

—   Strīdēties auditorijā ir netaktiski.

—       Mani vaino nevis netaktiskumā, bet apolitiskumā. Un uzstāj, lai es to atzītu, — saproti?

—  Ja esi kļūdījies, var arī atzīt.

—   Nu, to nu gan viņi nesagaidīs. Ko atzīt? Viltus!

—   Jums direktore joprojām Gļinska?

—   Jā.

—   Viņa bija birojā?

—   Bija.

2

Marks Aleksandrovičs lika šoferim braukt uz priekšu, bet pats tālāk gāja kājām.

Dzidrs rudens rīts, rāms, spirdzinošs dzestrums. Steidzās uz darbu strādājošie, trokšņaina sieviešu rinda stāvēja pie maiznīcas, nerunīga vīriešu rinda pie tabakas kioska.

Marks Aleksandrovičs aizvien izcēla Soņu starp citām savām māsām, mīlēja un žēloja viņu, sevišķi bezpalīdzīgu patlaban, kad no viņas bija aizgājis vīrs. Arī Sašu viņš mīlēja. Par ko šie piesējās zēnam? Viņš taču runāja godīgi, bet viņam kropļo dvēseli, prasa atzīties tādos pārkāpumos, kādi nemaz nav izdarīti. Un arī viņš mēģināja Sašu pierunāt, lai tas atzīst savu vainu.

Marks Aleksandrovičs šķērsoja Arbata laukumu un nogriezās pa Vozdviženku, negaidīti klusu un tukšu pēc dzīvīgā Arbata. Tikai liels pūlis gaidīja, kad atvērs Karavīru veikalu, un otrs, mazāks, drūzmējās pie nama, kur bija Kaļiņina pieņemamā istaba. Marks Aleksandrovičs iesēdās mašīnā, kas viņu jau gaidīja, un aizbrauca uz Nogina laukumu, kur bijušajā Darījumu biržā, milzīgā, pelēkā piecstāvu ēkā ar gariem gaiteņiem un neskaitāmām istabām, atradās Smagās rūpniecības tautas komisariāts.

Tūkstošiem ļaužu ieradās šajā namā no visām zemes malām, te viss tika izlemts, plānots, apstiprināts. Kā allaž, Tautas komisariāta apstaigu Marks Aleksandrovičs iesāka nevis ar galveno komiteju priekšniekiem, bet ar nodaļām un sektoriem. Un tas, ka Rjazanovs, pasaulē diženākās celtniecības vadītājs, Ordžonikidzes mīlulis, atnāca vispirms pie ierindas darbiniekiem, bija šiem darbiniekiem patīkami: tātad viņš rēķinās ar tiem, izprot to

spēku, valsts aparāta spēku. Un tie labprāt kārtoja viņa darīšanas, visu izlēma tā, kā to prasīja rūpnīcas — piecgades goda un lepnuma — intereses, proti, tā, kā gribēja Marks Aleksandrovičs.

Izstaigājis nodaļas, viņš uzkāpa otrajā stāvā, izgāja caur dažiem gaiteņiem, atkal kāpa augšup pa kāpnēm, pa citām nokāpa lejā un nonāca klusā, ļaužu patukšā celtnes spārnā, kur atradās tautas komisāra un tā vietnieku kabineti. Grīdsegām izklātajā pieņemamajā istabā pie galdiem ar telefoniem sēdēja sekretāres. Tās pazina Rjazanovu, un viņš bez pieteikuma iegāja pie Budjagina.

Budjagins, partijas CK loceklis, kuru Staļins pazina jau kopš trimdas laika, pirms dažiem mēnešiem tika atsaukts atpakaļ no ārzemēm. Bijušo sūtni vienā no lielākajām Eiropas valstīm tagad iecēla par tautas komisāra vietnieku. Runāja, ka viņa atsaukums no diplomātiskā darba nav nejaušs: ar Budjaginu nebija apmierināti Taču no Budjagina kalsnējās, melnūsainās sejas, no viņa pelēkajām acīm zem biezām uzacīm itin nekas nebija noprotams. Sie strādnieku inteliģenti, kas kara komisāra šineli bija nomainījuši pret sūtņa fraku, guberņas Čekas priekšsēdētāja ādasjaku pret tresta direktora uzvalku, Marka Aleksandroviča acīs allaž iemiesoja bargo Revolūcijas garu, vissatriecošo Diktatūras spēku.

Runa bija par ceturto domnas krāsni. Domnu vajadzēja iekurt par godu partijas Septiņpadsmitajam kongresam — pēc pieciem mēnešiem, nevis pēc astoņiem, kā paredzēja plāns. To, ka saimnieciskā lietderība tiks upurēta politiskai nepieciešamībai, saprata gan Marks Aleksandrovičs, gan Budjagins. Taču tāda bija Staļina griba.

Kad viss bija pārspriests, Marks Aleksandrovičs iejautājās;

—  Jūs pazīstat Sašu Pankratovu, manu māsasdēlu, viņš mācījās ar jūsu meitu vienā skolā?

—  Pazīstu, — Budjagina seja atkal kļuva neizdibināma.

—   Muļķīgs gadījums…

Marks Aleksandrovičs izklāstīja Budjaginam lietas būtību.

—   Saša ir godīgs puisis, — noteica Budjagins.

—  Grāmatvedības apolitiskums — iedomājieties tikai! Direktore pie viņiem ir Gļinska, es neesmu ar viņu pazīstams, bet jūs viņu pazīstat. Parunājiet, ja jums nav grūti.

žēl puiša, notramdīs. Es varu griezties-pie Cerņaka, taču negribētos visu novest līdz rajona komitejai.

—       Cerņaks jau vairs nav sekretārs, — Budjagins sacīja.

—   Kā tad tā?

—   Tā…

—   Cik tālu gan mēs noiesim?

: Budjagins paraustīja plecus.

—       Kongress būs janvārī… — Un bez jebkādas pauzes turpināja: — Saša ir lāga puisis, viņš šad tad atnāk pie mums. Savādi, man neko nav teicis.

—  Viņš nav no tiem, kas lūdz palīdzību.

—       Vai G|inska ir spējīga kaut ko panākt? — Budjagins apšaubīja.

—       Nezinu. Taču es neļaušu ar Sašu izrēķināties. Nedrīkst kropļot zēnus, dzīve viņiem tikai sākas.

—       Tādas lietas patlaban notiek ne tikai ar tavu māsasdēlu, — noteica Budjagins.

Marks Aleksandrovičs nokāpa lejā frizētavā, apcirpa matus un, ko nekad nedarīja, noskuvās. Un nožēloja: frizieris apslacīja viņu ar odekolonu, asā smarža viņam nepalika. Ar šo nelāgo sajūtu, ko radīja sveša, uzmācīga parfīma garojums, viņš iegriezās kolēģijas locekļu ēdnīcā.

Bufetniece pavērsās pret viņu:

—       Biedri Rjazanov, jūs lūdza ieiet pie biedra SjomuŠkina.

Viņš uzgāja augšā. Anatolijs Sjomuškins, Ordžonikidzes sekretārs, strupi ar viņu sasveicinājās, tādējādi izteikdams neapmierinātību ar to, ka vajadzīgajā brīdī Marks Aleksandrovičs nebija pa rokai. Sjomuškins visus uzrunāja ar «tu», nevienu citu neatzina kā vienīgi Sergo, un cilvēki no viņa baidījās ne mazāk kā no paša Sergo. Pilsoņu karā viņš bija tā adjutants, kopš divdesmit pirmā gada — sekretārs gan Aizkaukāzā, gan Centrālajā kon troles komisijā un Strādnieku-zemnieku inspekcijā, gan šeit, Smagās rūpniecības tautas komisariātā.

Savilcis neatdarināmi zīmīgu un joprojām īgnu seju, Sjomuškins uzgrieza muguru…

—   Biedrs Rjazanovs pie telefona …

Un nodeva klausuli Markam Aleksandrovičam.

… Pulksten četros viņu gaida Kremlī.

Marks Aleksandrovičs noprata, ka tieši šā iemesla dēļ ticis izsaukts. Taču biļete atpakaļceļam viņam jau bija izsniegta, un viņš bija nospriedis, ka tikšanās atcelta. Bet tagad pēc četrdesmit minūtēm viņš būs pie Staļina,

Pa citu aparātu Sjomuškins sazvanījās ar Bobru ķīmisko kombinātu, tur atbildēja, ka Grigorijs Konstantinovičs aizbraucis uz būvlaukumu. Taču Sjomuškins nemitējās zvanīt, aizkavēja Marku Aleksandroviču, uzskatīdams, ka labāk pie Staļina nosebot nekā iet pie viņa bez Ordžonikidzes norādījumiem. Bet Marks Aleksandrovičs bija citādās domās. Sjomuškins tikai apgrozījās augstākajā līmenī, turpretim viņš šajā līmenī darbojās. Un Sjomuškina sekretāriskā censonība nedrīkstēja stāties viņam ceļā.

Viņš bija mierīgs un nesatraucams. Nepatika vienīgi svešā frizētavas smaka. Būtu nejēdzība ierasties Kremlī, pie Staļina, tādam sasvaidzētam. Viņš atkal aizgāja uz frizētavu, izmazgāja galvu un noskaloja seju. Frizieris, atvirzījies nost no krēslā sēdošā klienta, stāvēja tam pretī ar dvieli rokās. Tā labsirdīgā Marka Aleksandroviča, kurš pirms pusstundas jokoja ar viņu par topošiem plikpauriem, jau vairs nebija. Valdonīgā seja, īpaši tagad, kad bija noņemtas brilles, likās nežēlīga.

Troicas vārtos Marks Aleksandrovičs pasniedza lodziņā partijas biedrakarti. Lodziņš aizcirtās, pēc tam atkal atdarījās, aiz stikla pazibēja karavīra siluets, tas noliecās, un tikai tad Marks Aleksandrovičs to saskatīja.

—   Vai jums ir ieroči?

—   Nē, nav.

—   Kas portfelī?

Marks Aleksandrovičs pacēla portfeli un atvēra.

Dežurants atdeva viņam partijas biedrakarti ar tajā ieliktu caurlaidi.

Speciālas ieejas durvīs stāvēja divi kareivji ar šautenēm. Aplūkojis fotogrāfiju partijas biedrakartē, sargkareivis pārlaida viņa sejai uzmanīgu dienestnieka skatienu. Marks Aleksandrovičs atģērbās nelielā garderobē un uzkāpa trešajā stāvā. Pie kabineta durvīm cilvēks privātā atkal pārbaudīja viņa dokumentus.

Lielā darbistabā pie galda sēdēja Poskrjobiševs. Marks Aleksandrovičs redzēja viņu pirmo reizi un nodomāja, cik viņam robusta, nepatīkama seja. Rjazanovs nosauca savu vārdu.

Poskrjobiševs ieveda viņu nākamajā telpā — pieņemšanas istabā, norādīja uz dīvānu, bet pats iegāja kabinetā, cieši aizvērdams aiz sevis durvis. Pēc tam atgriezās.

—   Biedrs Staļins jūs gaida.

Plašais Staļina kabinets bija izstiepts garumā. Pa kreisi pie sienas karājās milzīga PSRS karte. Pa labi, starp logiem, bija izvietoti skapji ar grāmatām, tuvākajā kaktā uz paliktņa stāvēja liels globuss, tālākajā kaktā rakstāmgalds, aiz tā atzveltnes krēsls. Istabas vidū — garš galds ar zaļas vadmalas pārklāju uri krēsli.

Staļins staigāja pa kabinetu un apstājās, kad atvērās durvis. Viņam mugurā bija gandrīz brūna aizsargkrāsas auduma frencis un kājās tādas pašas, stulmeņos iebāzītas bikses. Viņš izskatījās mazāks nekā vidēja auguma, drukns, mazliet bakurētains, ar drusciņ mongoiiskām acīm. Biezie mati virs zemās pieres metās sirmi. Staļins spēra dažus vieglus, atsperīgus soļus pretī Markam Aleksandrovičam un sniedza roku — vienkārši, korekti, taču arī apzinādamies šā rokasspiediena nozīmi. Pēc tam atbīdīja no galda divus krēslus. Viņi apsēdās. Marks Aleksandrovičs pavisam tuvu ieraudzīja Staļina acis — gaiši brūnas, možas, tās viņam šķita pat jautras.

Marks Aleksandrovičs sāka ziņojumu ar celtniecības vispārēju raksturojumu. Staļins uzreiz viņu pārtrauca:

—   Biedri Rjazanov, nezaudējiet laiku. Centrālā Komiteja un tās sekretārs zina, kur ir celtniecība un kālab ir celtniecība.

Viņš runāja ar stipri manāmu gruzīnu akcentu. Un, kā pārliecinājās Marks Aleksandrovičs, bija labi informēts par darbu gaitu.

—   Komjaunieši bēg?

—   Jā.

—   Tātad mobilizēja, lai bēgtu! Cik aizbēguši?

—   Astoņdesmit divi.

Staļina skatiens bija caururbjošs, pētījošs.,,

—   Parādiet uzziņu!

Marks Aleksandrovičs izvilka no portfeļa darbaspēka kustības tabulu un parādīja vajadzīgo aili.

—   Ko jūs sevi nomelnojat, biedri Rjazanov?! Ja no kādas rūpnīcas būtu aizbēguši pavisam tikai astoņdesmit divi cilvēki, tad rūpnīcas direktors justos kā varonis.

Viņš pasmaidīja. Ap acīm asi ievilkās grumbu tīkls.

Marks Aleksandrovičs sūdzējās par rūpnīcu, kas apgādāja ar iekārtu. Staļins jautāja, kas ir šīs rūpnīcas direktors. Izdzirdis uzvārdu, sacīja:

—   Nav gudrs cilvēks, visu iegāzīs.

Viņa acis piepeši kļuva dzeltenīgas un skatiens sasmaga kā tīģerim, tajā pazibēja dusmas pret cilvēku, kuru Marks Aleksandrovičs pazina kā labu darbinieku, kas tikai nonācis grūtībās.

Rjazanovs pārgāja pie paša kutelīgākā jautājuma — otrā martenceha celtniecības.

—   Gada laikā uzcelsiet?

—   Nē, biedri Staļin.

—   Kādēļ?

—   Es neesmu tehnikas avantūrists.

Un tūlīt pat izbijās no tā, ko pateica. Staļins cieši raudzījās uz viņu. Atkal tā acis vērtās dzeltenas, skatiens sasmaga, viena uzacs stāvēja gandrīz stateniski. Lēni, vārdus stiepdams, viņš sacīja:

—   Tātad CK ir tehnikas avantūristi?

—        Es neveikli izteicos, atvainojiet. Es domāju sekojošo …

Marks Aleksandrovičs vispusīgi un pārliecinoši ziņoja, kādēļ martenceha otro kārtu nevar pabeigt nākamajā gadā. Staļins uzmanīgi klausījās, piespiezdams pie krūtīm kreiso roku ar dūrē sažņaugtu pīpi, likās, ka roka lāgā neatiiecas.

—       Jūs godīgi pateicāt. Mums nav vajadzīgi komunisti, kas apsola visu ko. Mums vajadzīgi tie, kuri runā patiesību.

Staļins to sacīja bez smaida, ar dziļu nozīmību, šie vārdi bija domāti visai valstij. Marks Aleksandrovičs gribēja turpināt ziņojumu, bet Staļins piedūrās viņa elkonim.

—   Es klausījos jūs, tagad uzklausiet mani.

Viņš pievērsās metalurģijai, Austrumiem, otrajai piecgadei, valsts aizsardzībai. Runāja lēni, noteikti, klusi, padobjā balsī, bet skaidri, gluži kā diktētu mašīnrakstītājai, runāja par visiem jau zināmiem jautājumiem, taču tagad — viņa mutē — tie likās jauni un sevišķi svarīgi. Bet par ceturto domnu neieminējās, it kā nevēlēdamies paskubināt Marku Aleksandroviču uz iebildumiem, kurus pats noraidītu un kuri Rjazanovam tikai kaitētu.

—   Kad jūs braucat prom? — Staļins jautāja pieceldamies.

—   Šodien. — Ari Marks Aleksandrovičs piecēlās.

—  Atlieciet, ja iespējams, uz dienām divām. Es domāju, biedriem būs interesanti noklausīties jūs Politbirojā.

Neērtības un satraukuma sajūta, kas bija pārņēmusi Marku Aleksandroviču sarunā ar Staļinu, atkāpās, palika tikai atskārta par to diženo, kam viņš pievērsās. Nepieredzētā celtniecība, kuru viņš, Rjazanovs, vadīja, prasīja tēraudcietu gribu. Ja pār viņu nevaldītu Staļina tēraudcietā griba, viņš neprastu izpaust arī savējo. Sī griba bija barga. Bet ko lai dara?! Ne jau ar žēlsirdību tiek izdarīti vēsturiski pagriezieni.

Tautas komisariātā bija zināms par Marka Aleksandroviča sarunu ar Staļinu, un tie, kam pienācās, jau gatavoja Politbiroja lēmuma projektu. Uz vakaru un uz nakti palika visi, pēc kuriem varētu rasties vajadzība: galvenās pārvaldes darbinieki, mašīnrakstītājas, dežurējošā bufetniece. Kolēģijas locekļi, kuru vīza nepieciešama uz lēmuma projekta, ieradīsies Tautas komisariātā pēc pirmā telefonzvana, un no rīta dokumentus kurjers nogādās CK.

Neviens Marku Aleksandroviču neiztaujāja, ko teicis Staļins. Atstāsts var kaut ko sagrozīt. Staļins pats pasaka tautai to, ko uzskata par vajadzīgu. Marks Aleksandrovičs^ nosauca termiņus un objektus — un tieši tur jau izpaudās Staļina griba.

Galvenais tas, ka otrā martenceha celtniecības nobeiguma termiņš atlikts uz gadu. Tas vēstīja jaunu, reālistisku pieeju otrās piecgades plāna sastādīšanai: metāls — visa pamatu pamats.

Arī Budjagins nodarbojās ar lēmuma projektu, pēc tam aizbrauca, atgriezās astoņos no rīta un klusēdams to vizēja.

Draudzība ar Marku Aleksandroviču deva Budjaginam tiesības pavaicāt par sarunu. Budjagins nevaicāja. Marks Aleksandrovičs sajauta viņā opozīciju pret Staļinu. Taču nepieļāva domu, ka šī opozīcija ir politiska. Drīzāk kaut kas personisks, kā mēdz būt starp kādreizējiem draugiem, kad draudzība beigusies. Varbūt aizvainojums par atsaukumu no ārzemēm un norīkojumu mazāk nozīmīgā, kaut arī augstā amatā, kas, iespējams, k]ūs par pakāpienu uz vēl zemāku amatu.

Atbrauca Ordžonikidze. Lūk, ar ko Marks Aleksandrovičs jutās viegli. Ordžonikidze varēja aizsvilties, viņa dusmas likās briesmīgas, taču visiem bija zināms, cik ātri viņam tās pāriet un cik viņš cilvēcisks. Viņam Marks Aleksandrovičs bija pateicību parādā par savu paaugstinājumu, viņu, nelielas dienvidu rūpnīcas direktoru, Sergo izvirzīja tagadējā augstajā amatā, padarīja par valsts pirmo metalurgu. Sergo prata atrast cilvēkus, aizstāvēja tos, deva iespēju strādāt.

Viņš sēdēja pie milzīga rakstāmgalda — noguris cilvēks ar ga]īgu ērgļa degunu uztūkušā sejā, ar nosirmojušiem, kupliem matiem, biezām, nevienādi nokarenām ūsām. Formassvārku augšējā poga vaļā, bija redzams ceriņzils virskrekls, tā apkaklīte maigi piegula resnajam kaklam. Kabineta logi pavēra skatu uz šauru šķērsieliņu, uz mazu, senlaicīgu baznīciņu, kādu ir daudz vecajā Maskavas ārpilsētā, ko robežo Jauza, Soļanka un Maskavupe, un droši vien tā bija ar kaut ko ievērības cienīga, ja atstāta te stāvam, nav noslaucīta no zemesvirsas.

—   Malacis!

Uzslava zīmējās tiklab uz Politbiroja lēmuma projektu, kā arī uz to, ka Marks Aleksandrovičs neapjuka Staļina priekšā un viņam iepatikās. Uzslava zīmējās arī pašam uz sevi — bija izraudzījies krietnu cilvēku un vispār prot izraudzīties cilvēkus, uz kuriem var paļauties sarežģītās un atbildīgās situācijās.

—   Stāsti!

Marks Aleksandrovičs atstāstīja sarunu. Ordžonikidze klausījās saspringti, it kā lūkodams izdibināt katra Staļina vārda patieso jēgu.

Jo tālāk attālinājās Marka Aleksandroviča tikšanās ar Staļinu, jo augstāk tā pacēlās viņa acīs. Tādas tikšanās mēdz gadīties tikai reizi mūžā. Galvenais bija priecīgā izjūta, ka tevi sapratis liels cilvēks, kura ģēnijs stāv nomodā par laikmetu.

—   Es neesmu tehnikas avantūrists… Tieši tā pasacīji? — smiedamies pārjautāja Ordžonikidze.

—   Mats matā.

—  Tātad CK ir tehnikas avantūristi? — atkal smiedams pārjautāja Ordžonikidze.

—   Tieši tā noprasīja.

Ordžonikidze daudznozīmīgi paskatījās uz viņu ar savām lielajām, brūnajām, izvelbtajām acīm.

— Uz CK atbrauksi desmitos. Ziņojums piecas minūtes, vairāk nedos, ņem vērā. Neaģitē par padomju varu, runā konkrēti, saki, kas tev vajadzīgs. Uz jautājumiem atbildi, par replikām neliecies zinis. Neuztraucies, tev aizmugurē esmu es.

Referentu istabā stāvēja klāts galds ar lielu, verdošu patvāri, ar citrona šķēlītēm, sviestmaizēm, minerālūdeni. Bufetnieka un oficiantu nebija. Gar sienām un pie logiem atradās darba galdiņi — pie tiem varēja sagatavot materiālus.

Izsaukumu gaidīja apgabalu komiteju sekretāri, tautas komisāri, to vietnieki un galveno pārvalžu priekšnieki, dažas militārpersonas, liela grupa kaukāziešu.

Pusmūža sieviete, sekretāre, ziņoja: «Biedri tāds un tāds … Lūdzu, uz sēdi.»

Ja tika izsaukti vairāki cilvēki, viņa sacīja: «Biedri no tāda un tāda apgabala,» — vai: «Biedri no tāda un tāda Tautas komisariāta…»

Marku Aleksandroviču izsauca pēc uzvārda.

Cauri istabai, kur strādāja sekretāri, viņš iegāja sēžu zālē, ieraudzīja krēslu rindas un cilvēkus krēslos. Pie prezidija galda stāvēja Molotovs. Pa labi no viņa slējās katedra, pa kreisi, mazliet iepakaļ sēdēja referents, vēl tālāk pa kreisi stenogrāfes.

— Biedri ziņotāj, nāciet, lūdzu, šurpu!

Molotovs norādīja uz katedru. Tās iekšpusē bija iedegts uzraksts «Ziņotājam piecas minūtes». Pretī katedrai virs durvīm karājās pulkstenis, melns ar zeltītiem rādītājiem, līdzīgs Kremļa pulkstenim.

Staļins sēdēja trešajā rindā. Pa kreisi līdz rindas galam visas vietas bija tukšas, tā ka Staļins varēja ērti iziet. Marks Aleksandrovičs bija dzirdējis par viņa ieradumu staigāt pa kabinetu. Bet, tāpat kā pirms divām dienām, Staļins ne reizi nepiecēlās un nestaigāja šurp un turp.

Marks Aleksandrovičs īsi komentēja lēmuma projektu. Viņš runāja lakoniskā, gandrīz tehniskā valodā, tomēr pārliecināja cilvēkus, kuri pieraduši pie politiskas valodas. Uzsvēra, ka ceturtā domna laista darbā pirms termiņa, un tikai tā starp citu ieminējās par martenceha otrās kārtas aizkavēšanos. Otrais jautājums bija svarīgāks par pirmo. Taču šeit un šodien svarīgi uzsvērt tieši to, ko uzsvēra Marks Aleksandrovičs.

—   Jautājumi? — noprasīja Molotovs.

Kāds aizrādīja, ka lēmuma projektā, tur, kur ir runa par kokmateriālu piegādi, nav Mežrūpniecības tautas komisariāta vīzas.

Marks Aleksandrovičs nepaguva atbildēt. Piepeši iestājās klusums, un šajā klusumā Marks izdzirda Staļina Balsi:

—   Lai biedrs Rjazanovs brauc uz kombinātu un dod metālu. Būtu nepareizi aizkavēt biedru Rjazanovu papīriņu dēļ…

Staļins runāja ne vien ļoti klusu, bet arī novērsies sāņus, likdams visiem sasprindzināties, lai viņu sadzirdētu.

—   … Es domāju, mēs pratīsim dabūt vīzas arī bez biedra Rjazanova. Lēmums ir pārdomāts, lieku prasību nav, un mūsu spēkos ir palīdzēt biedram Rjazanovam izpildīt partijas uzdevumu.

Viņš apklusa tikpat negaidīti, kā bija ierunājies.

Vairāk neviens jautājumus neuzdeva.

3

Līdz revolūcijai respektablais nams Arbatā tagad, kā izrādījās, bija visbiežāk apdzīvots — dzīvokļu iemītniekus sablīvēja. Taču viens otrs prata no tā izvairīties — mietpilsoņiem tā bija maza uzvara pār jauno iekārtu. Uzvarētāju vidū bija arī skroderis Saroks.

Māceklis modernā darbnīcā, piegriezējs, meistars un, vispēdīgi, īpašnieka vienīgās meitas vīrs — tāda bija Saroka karjera. Tās vainagojumu izjauca revolūcija: gaidāmo mantojumu — darbnīcu — nacionalizēja. Saroks iestājās darbā šūšanas fabrikā un piepelnījās mājās. Taču tikt pie viņa izdevās vienīgi ar drošu rekomendāciju — piesardzība lieti der cilvēkam, kurš nolēmis nekad nesastapties ar finansu inspektoru.

Sis skroderis bija vēl stalts, mēreni korpulents, skaisti mūža rietam pretī ejošs vīrietis ar goddevīgi cienīgam dāmu konfekcijas īpašnieka manierēm. Sešus vakarus nedēļā viņš stāvēja pie galda ar kaklā uzmestu centimetrmēru, vilka ar krītiņu piegrieztnes līnijas uz drēbes, grieza, šuva, ar gludekli izgludināja vīles. Pelnīja naudu. Svētdienu pavadīja hipodromā, viņa kaislība bija totalizators.

Varbūt vecais Saroks būtu samierinājies ar dzīvi, ja netramdītu mūžīgās bailes no namu pārvaldnieka, kaimiņiem, dažnedažādiem pārsteigumiem. Viens no tiem bija vecākā dēla Vladimira notiesāšana uz astoņiem gadiem nometnē par juvelierveikala aplaupīšanu. Viņš jau agrāk ne visai uzticējās šim dīdeklīgajam ķēmam, kas bija atsities mātē un tātad pērtiķi. Taču apmierinājās ar to, ka Vladimirs beidza restorāna «Prāga» pavārskolu un nesa mājās algu. Protams, tagad pavārs nav tas, kas senāk, kādi tad tagad ir restorāni! Tomēr fiziski gaudenajam Vladimiram, kuram mācībās bija grūta galva, profesiju izraudzījās piemērotu. Nododamies vienīgi totalizatoram, vecais caur pirkstiem skatījās uz to, ka Vladimirs šad tad sit trumpas. Taču laupīt?! Tas ne tikai pēc padomju, bet pēc jebkuriem likumiem maksā cietumu.

Saroka jaunākais dēls Jurijs, apvaldīts, akurāts pusaudzis, viltīgs un piesardzīgs, uzaudzis Arbatā sētā, Smoļenskas tirgus un Caurteku šķērsielu apkaimē, Maskavas garnadžu un baskāju midzeņu tuvumā, noskārta, ka brālis sapinies ar zagļiem, taču mājās neko nestāstīja, ielas likumiem pakļāvās ar lielāku patiku nekā tās sabiedrības likumiem, kurā dzīvoja. Viņš nezināja, tieši kādā ziņā viņa iespējas apcirpusi revolūcija, tomēr jau kopš mazām dienām auga ar tādu apziņu, ka apcirpusi. Viņš nevarēja iedomāties, kā klātos citā sabiedriskā iekārtā, taču nešaubījās, ka labāk. Dzēlīgo vārdu biedri, kas viņu ģimenē bija iegājies kā ikdienišķs jauno dzīves saimnieku apzīmējums, viņš attiecināja uz skolas komjauniešiem. Sie vīzdegunīgie aktīvisti bija ieņēmuši galvā, ka viņiem pieder pasaule. Kad Saša Pankratovs, tolaik skolas komjaunatnes šūniņas sekretārs, izgāja uz tribīnes un tad nu skaldīt skaldīja, Jura jutās neaizsargāts.

Viņš neieredzēja politiku, par vienīgi pieņemamo uzskatīja inženiera profesiju, tā varēja dot kaut jelkādu neatkarību. Sos nodomus mainīja nejaušība, kas turklāt bija saistīta ar brāļa arestu. Vecais Saroks meklēja aizstāvi, prasīja padomu klientiem, pēdīgi atrada advokātu, kurš bija ar mieru vadīt prāvu par piecsimt rubļiem. Summa milzīga. Saroks baidījās to nodot bez lieciniekiem, paņēma sev līdzi Juriju. Advokāts naudu ir negrasījās pārskaitīt, atvēra galda atvilktni un nevērīgi iesvieda tur paciņu. Ar to viņu vizīte arī beidzās, taču Jurijs paguva saskatīt gleznas zeltītos ielogos un zeltītas grāmatu muguriņas aiz skapju stikliem. Tādu dzīvokļa iekārtu viņš vēl nebija redzējis.

Uz ielas vecais Saroks skaudīgi nopūtās.

— Edz, kā dzīvo ļaudis…

Taču vēl lielāku iespaidu uz Juru advokāts atstāja tiesā. Sis strupucītis — ar savītušo seju un rūpīgi kopto bārdiņu — bargo proletārisko tiesu tina ap pirkstu, kā tik vien gribēja. Tā vismaz rādījās jaunajam Sarokam. Advokāts bārstīt bārstījās ar likuma pantiem, lika lietā dažādus stiķus un niķus, piespieda izsaukt jaunus lieciniekus un nozīmēt papildu ekspertīzi, dzēlīgi strīdējās ar tiesnesi un prokuroru. Drūmā tiesneša un nepielūdzamā prokurora rokās bija likums, taču likums biedēja viņus pašus — šis atklājums noteica jaunā Saroka dzīves nodomus. Ceļš uz advokatūru gāja caur universitāti, ceļš uz universitāti — caur komjaunatni un rūpnīcu.

Tā devītajā klasē Jurijs Saroks kļuva par komjaunieti. Kā jau strādnieka dēls — un to augstu vērtēja skolā, kur mācījās Arbata inteliģences bērni, — viņš izturējās neatkarīgi, meitenes uzskatīja, ka mīklaini. It īpaši viņš patika gudrām, nopietnām, aktīvām meitenēm. Tām likās, ka tās viņu audzina, veido personību. Viņām, skaidrām un lētticīgām, šķita ļoti pievilcīgs šis zēns: skaists un apvaldīts.

Vēlāk rūpnīcā Saroks ieguva to, kā viņam pietrūka agrāk, — pašpaļāvību. Strādnieks! Tumši zilais, vienmer tīrais darba apģērbs labi piegulēja viņa staltajam augumam. Parādījās parupja izturēšanās, kas tika iztēlota kā principialitāte, un tāds nicinājums pret varen inteliģentiem, ko varēja noturēt par strādnieka vienkāršību. Skolā viņš bija atturīgs un nerunīgs, bet šeit bieži uzstājās sapulcēs, pamatoti uzskatīdams, ka prasme runāt publiski noderēs nākamajam advokātam.

Institūtā Saroks ne ar ko neizcēlās, taču parādīja sevi kā centīgu aktīvistu. Viņš nemaz arī negribēja izcelties. Avīzes bija pilnas ar ziņojumiem par kaitniekiem, sabotieriem, novirzniekiem. «Atmaskot! Bez žēlastības sodīt! Nelieši! Iznīcināt! Līdz galam sakaut! Ar visām saknēm iznīdēt! Izdeldēt! Noslaucīt no zemesvirsas!» Lasīdams šos vārdus, šos saukļus, īsus un nepielūdzamus kā šāviens, Saroks sajuta bailes. Viņš visu labi saprata un visu lietišķi novērtēja. Pēc institūta viņu nosūtīs uz apgabalu, uz rajonu, uz tautas tiesu vai prokuratūru. Viņš neiedrošināsies pat iepīkstēties, ka grib kļūt par advokātu. «Domā izlocīties, Sarokl» — redz, ko viņam atbildēs. Vai tiešām nāksies atteikties no mērķa, pēc kura viņš tik neatlaidīgi tiecās?

Tēvs uzšuva Juram uzvalku. Jaunākā fasona «čarlstonu» — garas, platas bikses un īsu, gurniem piekļāvīgu žaketi ar augstiem pleciem un vatētām krūtīm. Zilacainais Jura izskatījās tajā ļoti cienīgs. Audumu viņi nopirka valūtas veikalā Tveras ielā.

—   Arbata bodē kaimiņi drūzmā maisās pa visu, plāta savas badīgās rīkles, — sacīja tēvs, — teiks: «Sarokiem zelts kur nobēdzināts,» — par baltu velti postā iegrūdis.

Lai cik žēl vecajam bija zelta rokassprādzes un zelta apročpodziņu, viņš saprata: lai Maskavā ietiktu labā vietā, jābūt pieklājīgi ģērbtam, paldies dievam, izgājuši no modes krekli ar sānisku apkakles aizdari un ādasjakas. Ar visu savu egoistisko vienaldzību pret ģimeni un bērniem Saroks pret jaunāko_tomēr izjuta kaut ko līdzīgu tēva jutani: saskatīja viņā pats sevi jaunībā. Un, lai Jurijs paliktu Maskavā, tas viņam bija ārkārtīgi no svara: namu pārvalde tāpat jau metusi aci uz otro istabu, ja izrakstīsies Jurijs — atņems.

—   Pazīšanās, pazīšanās jāmeklē, — viņš pamācīja Juru.

Tomēr ne rūpnīcā, ne institūtā Jurijs neiemantoja draugus. Vest uz mājām biedrus bija noliegts. Radi bija trūcīgi, neko citu kā vien slogu vecāki viņos neredzēja, pie viņiem negāja, pie sevis neuzņēma. Brīvo laiku Saroku tēvs pavadīja hipodromā, māte — baznīcā. Uz lieldienām bērni dabūja pa gabalam kuliča, vastlāvjos plāceņus — ar to arī svētki bija galā. Vecais Saroks dievam neticēja, nevarēja tam piedot savu izputēšanu. Vēl mazāk viņš to piedeva padomju varai. Pirmajā maijā un Septītajā novembrī strādāja kā darbdienās.

Sakari ar skolasbiedriem, izrādījās, bija visnoturīgākie. Trīs klasesbiedri dzīvoja ar Juru vienā mājā. Saša Pankratovs — skolas komjaunatnes šūniņas sekretārs, Maksims Kostins — liftnieces dēls, biedri viņu saukāja par Maksi, Ņina Ivanova — žēlsirdīga komjauniete, kura audzināja un izglītoja Saroku. Kopā ar Ļenu Budjaginu, pazīstama diplomāta meitu, viņi visi bija viena saliedēta skolas aktīvistu grupa. Sapulcējās aizvien pie Ļenas, Piektajā Padomju namā. Budjagins dzīvoja ārzemēs, dzīvoklis bija jauniešu rīcībā. Jura tur ieradās, miglaini apzinādamies, ka tādi sakari viņam noderēs. Šodien šī miglainā apziņa pārvērtās reālā cerībā. Budjagins, kurš bija atsaukts atpakaļ no ārzemēm un nozīmēts par smagās rūpniecības tautas komisāra vietnieku, var viņam palīdzēt.

No Vozdviženkas Jura nogriezās uz Granovska ielu. Te, Piektajā Padomju namā, ēkā, kuru klāja pelēka granīta plāksnes, mājoja viņi. Dārziņā, ko apjoza dzeguļainu režģu žogs, rotaļājās viņu bērni. Ar neizdibināmu seju Jurijs gaidīja parādes ieejā, kamēr vecais šveicars zvanīja Budjaginiem pa tālruni. Pēc tam uzkāpa trešajā stāvā un nospieda zvana pogu.

Durvis atvēra Ļena, kā vienmēr, kautri viņam uzsmaidīdama. Garais augums lika viņai mazliet pieliekt galvu ar smagā mezglā savītu melnu matu kodeļu. Brīnumjaukajā blāvajā, iegarenajā sejā tā kā paliela šķita koši sarkanā mute ar drusciņ izvelbtām lūpām. Ļenai ir levantietes profils, reiz sacīja Ņina. Ko nozīmē «levantiete», Jura nezināja, bet to, ka Ļena Budjagina ir pati skaistākā meitene skolā, zināja labi.

Ar parupju sena biedra familiaritāti Jurijs pievilka Ļenu sev klāt. Viņa nevairījās.

—   Puiši ir atnākuši?

—  Vēl ne.

—   Ivans Grigorjevičs mājās?

Pa gaiteni, kur oda pēc tikko spodrinātas grīdas vaska, viņa aizveda Juriju uz tēva kabinetu.

—   Tēt, redzi, Jura atnācis pie tevis.

Un, palaizdama garām Saroku, uzsmaidīja viņam laimīgu, paļāvīgu smaidu.

Šaurā istaba pustumša tādēļ, ka ārsienas izvirzījums pa pusei aizsedz logu. Gramatas, laikraksti, žurnāli, prospekti, krievu un ārzemju, atrodas uz galda, uz etažeres, uz krēsliem, uz grīdas. Zemes pusložu karte, izraibinata punktētām tvaikoņu satiksmes līnijām, karājās virs kušetes. Jura pamanīja melnu trīszīmju numuru biļetenā — Budjagins to aizvēra un nolika malā: slepens dokuments, kas izsūtāms tikai CK un CKK locekļiem. Jura ievēroja vēl ārzemju pildspalvu «Parker», cigaretes «Trijjūgs», saišu zābakus ar kaučuka zoli un īpaša piegriezuma žaketi, kādas augstākā ranga diplomātiem šuva slavenais Entiņs.

—   Klausos, — sacīja Budjagins mierīgi lietišķā balsī: bija pieradis, ka pie viņa griežas ar lūgumiem. Viņa kalsnējā, melnūsainajā sejā acis zem biezajām uzacīm šķita vēl dziļākas nekā Ļenai.

—   Drīz es beigšu padomju tiesību institūtu, Ivan Grigorjevič. Bet brālis cietumā …

No gaiteņa puses atskanēja zvana trinkšķis, un bija dzirdams, ka tiek atvērtas durvis.

—   Tiesa, prokuratūra — tas neies cauri, — Saroks turpināja, — atliek saimnieciski juridiskais darbs. Gribētos kādā uzņēmumā. Līdz institūtam strādāju Frunzes rūpnīcā. Pazīstu cilvēkus, pārzinu ražošanu.

Budjagins pārlaida Jurijam nepieejamu skatienu. Pārliecināts par savām tiesībām vadīt citus. Kas gan viņa acīs ir Jura un tādi kā Jura? Viņi pieraduši valdīt pār masām, izlemt masu likteņus.

—   Ieej pie Egerta. Es viņam pateikšu.

—   Paldies, Ivan Grigorjevič.

—   Par ko brālis saņemts?

—   Krimināllieta. Zeņķis, sapinies ar kompāniju…

—   Veco justīciju mēs padzinām, — sacīja Budjagins, — bet jaunajai nav pietiekamu zināšanu. Vajadzīgi izglītoti cilvēki.

—   Es saprotu, Ivan Grigorjevič, — Saroks labprāt piekrita, — taču ne jau no manis kas atkarīgs. Tiesas un prokuratūras orgāni, un te brālis …

—   Pie Egerta, pie Egerta ieej, — Budjagins atkārtoja, — es viņam piezvanīšu. Tātad par juriskonsultu?

Taisni tā pateica — par juriskonsultu. Ieskrambāja sirdi.

Un tomēr mērķis sasniegts. Gala iznākums — tikai tam ir nozīme. Redz, kā tas notiek! Vieniem grūti, citiem viss viegli. Agrāk viegli bija tiem, kam nauda, tagad tiem, kairi vara.

Nu krusts pāri gan institūtam, gan ar skābu kāpostu smaku piedvingušajai ēdnīcai, gan ienīstajām sestdienas talkām un apnicīgajām sapulcēm, gan mūžīgajai strostēšanai un bailēm pateikt kaut ko aplam. Viņš pat ne reizi neieradās institūtā savā jaunajā uzvalkā, negribēja atšķirties no citiem studentiem, kuri arodkomitejā izdiedelēja orderi rupjas vadmalas bikšu iegādei.

Viņi, protams, noturēs sēdes, sprediķos, Jura varēja iedomāties viņu naidīgās sejas, vadītāju drūmo nepieejamību. Izlavierējies, Sarok, dezertē… Bet viņš stāvēs to priekšā mierīgs un smaidīgs. Kas tad galu galā noticis? Kādēļ tāds troksnis? Viņš atgriežas kolektīvā, kas viņu izaudzinājis. Agrāk tur bija septiņsimt strādnieku, tagad — pieci tūkstoši. Piecgades pirmdzimtais! Strādāt tur — jaunam speciālistam tas ir gods. Viņš pats centies panākt šo norīkojumu? Kādēļ gan pats? Tīri vienkārši — nav atrāvies no rūpnīcas. Un, kad viņam jautāts, vai pēc institūta beigšanas viņš grib atgriezties atpakaļ, viņš atbildējis «gribu». Kas tad viņam bija jāatbild? Viņš lepojas ar uzmanību pret viņa likteni, vienkārša padomju cilvēka likteni.

Tā viņš šiem iesmērēs. Tad tik šie sāks luncināties. Pat uzsitis uz pleca: «Lai notiek, Sarok, rīkojies, sarauj!»

Viņš izjuta savu spēku, savu pārākumu tiklab pār tiem — tur, institūtā, kā arī pār šiem — te, Piektajā Padomju namā. Sie valdonīgie inteliģenti aizvien tikai visžēlīgi parādīja viņam labvēlību. Ja pie Budjagina ar tādu lūgumu būtu griezies Saška Pankratovs, Budjagins viņam būtu atteicis — jāstrādā tur, kur sūta partija! Bet tam, kuru neciena, var pasviest kumosu. Arī šie jaunieši, kuri sēdēja plašajā ēdamistabā, viņa skolasbiedri, tāpat nekad viņu nav cienījuši. Un tagad nicina par to, ka viņš meklē Ivana Grigorjeviča palīdzību. Lai domā, ko grib. Var taču būt, ka viņš gājis pie Budjagina pēc padoma. Kā pie vecākā biedra. Gluži pareizi — kā pie vecākā biedra! Viņi gan nejautās, kālab tur gājis, smalkjūtīgi.

—   Sveicināti! — sacīja Saroks.

—   Sveiks! — par visiem atbildēja Maksims Kostins.

Izgludinātā forrnasblūzē, līdz spīdumam nospodrinātos

stulmeņos, rūpīgi sasukātiem gaišbrūniem matiem, platiem kamiešiem, vaigā sārts — Maksims starot staroja, kā pienākas jaunam kursantam, kurš saņēmis atvaļinājuma zīmi uz veselu dienu.

Blakus viņam uz dīvāna sēdēja Ņina Ivanova un ar papēžiem mīdīja pa pusei noautās kurpes. «Būtu nopirkusi, inuļķe, kādu numuru lielākas,» nodomāja Saroks. Nekad Ņinka neprata ģērbties: vai nu līksmēs dej, vai darbā skrej, mūžam viena un tā pati blūzīte mugurā. Arī sasukāties neprata, aizsegt vajag zirga pieri, nevis atmest atpakaļ krēpes.

Vadimam Marasevičam viņš uzsita uz pleca. Pret šo nekaitīgo tukšgrabi, pazīstama Maskavas ārsta dēliņu, Jura izturējās miermīlīgi. Aptucis, izburbis, ar resnām lūpām un īsām, pinkainām lūša uzacīm virs mazām, duļķainām ačelēm — Vadims, atgāzies atzveltnī, spriedelēja par Velsu.

Mazais Vladlens Budjagins gatavoja skolas uzdevumus, sēdēja, izmētājis pa galdu burtnīcas, savilcis sev apakšā kājas garās, brūnās zeķēs. Ļena, izklaidīgi vērodama, kā kustas spalva, ar kuru brālis vilka šķībus burtus, uzsmaidīja Jurijam, pamāja ar galvu — sēdies …

Tā arī bija visa viņu kompānija. Nav tikai Sašas Pankratova.

—   Velss pareģo karus, epidēmijas, ASV sabrukumu, — sacīja Vadims, — bet pēc tam varu pārņems zinātnieki un lidotāji.

—  Cilvēces vēsture nav fantastisks romāns, — iebilda Ņina, — varu sagrābj šķiras.

—  Neapšaubāmi, — visžēlīgi' piekrita Vadims, — taču interesanta domu gaita: zinātnieki un lidotāji — nākamās varas sviras, tehnokrātija, kas pakļauj sev izplatījumu.

—   Bračiņi, — sacīja Maksims, — Vācija apbruņosies, visi bruņojas.

—  Hitlers ilgi nenoturēsies, — atkal iebilda Ņina, — astoņi miljoni balsoja par sociāldemokrātiem, pieci — par komunistiem.

—   Bet Tēlmani noslēpt nevarēja, — sarunā iejaucās Jura, ar teikto domādams to, ka pieci miljoni, kas nav pratuši nosargāt vienu, neko nav vērts.

Taču nevienam ne prātā nenāca meklēt viņa vārdos slepenu jēgu. Pārāk ticēja paši, lai apšaubītu biedra ticību. Viņi varēja strīdēties, ķildoties, bet bija nesatricināmi pārliecināti par to, kas bija viņu dzīves jēga: marksisms — viņu šķiras ideoloģija, pasaules revolūcija — viņu cīņas galamērķis, Padomju valsts — nesagraujamais starptautiskā proletariāta bastions.

—  Atradinājušies no konspirācijas, — sacīja Maksims.

—   Dimilrovs purina šo valsti kā pelavmaisu, — pievienojās Vadims Marasevičs, — efektīgs skats, gadsimta prāva!

Viņš ņēmās runāt par Dimitrova prāvu, par kara iespēju, tas ir, par tā simptomiem, ko pats saprata, bet citi nesaprata. Taču šeit Vadimu labi pazina un neļāva viņam aizpļāpāties. Jauns slaktiņš? Cilvēce nav aizmirsusi pasaules karu, kas pazudināja desmit miljonu dzīvību. Uzbrukums Padomju Savienībai? Vai tad to pieļaus pasaules strādnieku šķira? Un arī Krievija jau vairs nav l.ida, kāda bijusi. Dod čugunu Magņitka un Kuzņecka, sākušas darbu Staļingradas, Ceļabinskas un Harkovas traktoru rūpnīcas, Gorkijas un Maskavas automobiļu rūpnīcas, «Frēze», «Kalibrs», «Lodīšu gultņu rūpnīca», radīti pirmie padomju blūmingi.

Viņu sirdis pārņēma lepnums. Lūk, viņu valsts, pasaules proletariāta triecienbrigāde, nākamās pasaules revolūcijas balsts. Jā, viņi iztiek ar to, kas pienākas uz kartītēm, it visu sev liedz, toties ceļ jaunu pasauli. Kad cilvēki dzīvo badā, tad valūtas veikalu pieblīvētās vitrīnas ir derdzīgs skats. Taču par šo zeltu uzbūvēs rūpnīcas — nākamās pārpilnības ķīlu.

Tā viņi runāja vienmēr. Un viss šeit ir tāds pats kā vienmēr. Ievaskotas grīdas, garš galds apakš zema abažūra, uz galda marmelāde — labi iekārtota lielmaņu nama lepnā istaba. Liedatna tasītēs tēju, Ašhena Stepanovna apvaicājās: «Maksim, tev ar citronu?» — un, kā vienmēr, krievu vārds «Maksim» šīs armēnietes mutē Sarokam izklausās tīši uzsvērts.

Un tomēr? Ko viņi sasnieguši — tie, kuriem viss ir pieejams? Ņina ir skolotāja, Ļena — angļu tekstu tulkotāja tehniskās literatūras bibliotēkā. Maksims beidz kājnieku karaskolu, vilks armijas jūgu. Viņi ir atklāti un labsirdīgi — lūk, kur slēpjas viņu liktenīgā vājība. Tādas bija Jurija Saroka domas. Taču viņš jautāja ko citu:

—   Puiši, kur tad Saša?

—   Neatnāks, — atteica Maksims.

Sajā strupajā atbildē Saroks saklausīja sev nepatīkamu atturību — tādi bija komjaunatnes aktīvisti, kuri zināja to, kas nav jāzina citiem.

—   Kaut kas noticis?

Ļena pateica, ka Sašam ir nepatikšanas un ka viņas tēvs zvanījis Gļinskai.

Nelokāmais Saša! Tas tik ir numurs! Juram uzlabojās oma. Kad viņu, Saroku, taisījās uzņemt komjaunatnē, Saša īsi izmeta «neuzticos» un balsošanā atturējās. Rūpnīcā Saroku iekārtoja par mācekli pie frēzētāja, bet Saša pieteicās iet palīgā steidzami izkraut vagonus un uz veselu gadu iestrēga krāvēja darbā — vajstij, redziet, vajadzīgi arī krāvēji. Viņš gribēja iestāties vēstures fakultātē, bet aizgāja uz tehnisko: valstij vajadzīgi inženieri. No tā paša kaula kā Budjagins, ne jau velti viņš šim tā pieķēries. Bet kas tad tomēr noticis? Ja tas būtu tīrais nieks, Budjagins neiejauktos.

—       Pie mums institūtā, — sacīja Jura, — viens puisis

sapulcē atļāvās piezīmi: «Kas tad ir sieva? Nagla krēsla…»

—   Izlasījis kādā Mendeļa Maranca darbā, — piebilda Vadims Marasevičs.

—   … Bet sapulce bija sakarā ar Astoto martu. Viņu izslēdza no institūta, no komjaunatnes, no arodbiedrības …

—   Piezīme bija nevietā, — noteica Ņina Ivanova.

—   Ja visus izslēgs, kas tad paliks? — sarauca pieri Maksims.

—   Kad izslēgšana kļūst par parastu lietu, tad tā vairs nav parasta lieta, — Vadims izmeta asprātību.

Ļena Budjagina bija dzimusi ārzemēs, politemigranta ģimenē. Pēc revolūcijas viņa dzīvoja tur ar tēvu — diplomātu un atgriezās Krievijā, ne visai droši prazdama dzimto valodu. Bet Ļena negribēja atšķirties no biedriem, viņu nomāca tas, kas pasvītroja viņas īpašo stāvokli. Viņa bija slimīgi jūtīga pret visu, kas viņai likās patiesi tautisks, krievisks.

Jura Saroks, vienkāršs Maskavas strādnieku puisis, neatkarīgs, patmīlīgs un noslēpumains, uzreiz piesaistīja Ļenas uzmanību. Viņa palīdzēja Ņinai Ivanovai puisi audzināt, taču pati saprata, ka dara to ne tikai sabiedrības dēļ. Arī Jura to saprata. Taču skolā pret mīlestības būšanām izturējās nievājoši kā pret īstu komjauniešu necienīgām. Revolūcijas bērni — viņi patiešām uzskatīja, ka novirze uz personisko — tā ir nodevība pret sabiedrību,

Pēc skolas Jura, neatļaudamies izšķirošus soļus uz tuvināšanos, prasmīgi noturēja viņu attiecības uz tās robežas, uz kuras tās bija nostabilizējušās: šad tad piezvanīja, aicināja uz kino vai restorānu, iegriezās, kad sanāca visa kompānija. Gaitenī apskāvis Ļenu, Jura pārkāpa šo robežu. Negaidīti, robusti, bet ar noteiktību, kas pakļauj savai varai tādus raksturus.

Dažas dienas Ļena gaidīja viņa zvanu un nesagaidījusi piezvanīja pati, tāpat vien, kā viņi parasti zvanīja viens otram. Viņai bija mierīga balss, viņa centas skaidri jzrunāt vārdu galotnes, apdomādama uzsvarus, un runaja lēni, pat pa tālruni varēja sajaust viņas kautro smaidu. Taču Jura bija gaidījis zvanu.

—  Es pats grasījos tev zvanīt. Man uz sesto ir divas Lietišķā kluba biļetes. Būs dejas. Iesim?

—   Protams.

Sestā novembra vakarā viņš aizgāja Ļenai pakaļ. Viņa iznāca pretī garā vakartērpā, zilganzaļā, ar īsu velci. No viņas garoja nepazīstama parfīma smarža, melnajos, gludajos matos zaigoja pērļu virtnīte — tā bija sieviete no gluži citas pasaules, skaudri skaista un iespaidīga. Tikai smaids joprojām bija kautrs, ar šo smaidu viņa it kā vaicāja Jurijam: vai patīk viņam un vai viņš saprot, ka viņa tā ģērbusies viņa dēļ,

Ļena atvēra ēdamistabas durvis.

—  Vladik, pulksten desmitos iesi gulēt.

—   Labi, — atbildēja Vladlens, kaut ko meistarodams uz palodzes.

Sniegdams Ļenai mēteli, Jura ievaicājās! .•'

—   Kur tad tavējie?

—  Tētis Kramatorskā, māte Rjazaņā,

—   Uz svētkiem?

—   Tētis uz svētkiem aizvien brauc uz rūpnīcām, bet mate ir lektore.

Sacēlusi augstāk zem mēteļa garo kleitu, viņa smaidīdama sacīja:

—  Te jau ir tā neērtība.

Viņiem laimējās. No sētas brauca laukā mašīna. Šoferis, kā izrādījās, bija Ļenai pazīstams un aizveda viņus līdz Miesnieku ielai. Jau krietni gados, uzpūtīgi cienīgs, viens no tiem, kuri vadā augstu priekšniecību, viņš bija vēlīgi laipns pret Ļenu, bet nelikās redzam Juru. Taču Jura ilgi nekavējās pie šīs domas, apsvēra to, ka Ļena ir viena un pēc kluba iespējams aiziet pie viņas. Viņa sēdēja blakus mīkstā sēdeklī, viņas tuvums Juru satrauca, taču vēl vairāk satrauca un biedēja doma, ka tieši šodien viss var notikt.

Viņš sagājās ar sievietēm, bet tas bija pavisam kas cits. Kaimiņu apteksne, kāds izlaidīgs pašu sētas skuķis, lauku meičas sādžā, uz kurieni viņš brauca kopā ar tēvu. Ar tām bija vienkārši, tās pašas atbildēja par sevi, te viņš būs atbildīgs par visu, ar Budjaginu ir bīstami jokot. Cits viņa vietā precētos, taču kaut kas Juru biedēja, pārāk augsts lēciens. Un vai Ļena būs tāda sieva, kāda viņam vajadzīga? Viņas ģimeni, svešu un naidīgu, viņš nespēja iztēloties līdzās savējai. Jāpagaida. Viņš nezaudēja cerību kļūt par advokātu, sasniegt neatkarību. Apņēmis Ļenu par sievu, viņš piekals sevi pie šā rata.

Viņi apstājās pie Lietišķā kluba. Jura nezināja, kā atvērt mašīnas durvis, pagrieza vienu kloķi, otru, durvis neverās vaļā. Tad Ļena, pārliekusies viņam' pāri, nospieda vajadzīgo un, maigi smaidīdama, sacīja:

—   Sajā mašīnā ļoti neērti kloķi.

Viņas mēģinājums nolīdzināt neveiklību iedzēla Sarokam — Ļena uzsvēra, ka viņš nekad nav braucis tādās mašīnās. Taču viņš atkal saņēmās. Dzedri paskatījies uz šoferi, iegāja nopakaļis Ļenai Lietišķajā klubā. Viņš darīs to, ko grib, un dzīvos ta, kā pašam patīk. Patlaban viņam patīk Ļena. Viņš sēdēja tai blakus un uztvēra abiem pievērstus skatienus, viņš bija pieradis pie sieviešu skatieniem, taču šodien tie bija citādi, īpaši: tā bija ziņkāre par vīrieti, kuru ar savu uzmanību pagodinājusi šeit pati lepnākā sieviete.

Dziedāja Ruslanova, Henkins lasīja Zoščenko stāstus. Pēc tam sākās dejas. Ļena dejoja paklausīgi. Varbūt ne tik viegli kā skuķi deju laukumos, taču pati smējās par savu neveiklību un paļāvīgi viņam pieglaudās.

Viņa izgāja sakārtot matus, Jura stāvēja pie kolonnas, vērīgi aplūkoja šeit sanākušos ļaudis. Rūpniecības komandieri, zinātnes darbinieki, Maskavas tehniskās inteliģences virsslāņi, tie, kuri strādā tautas komisariātos, trinas gar priekšniecību, saņem lielas algas, prēmijas, pret kuponiem dabū preces slēgtos sadales iestādījumos, braukā izdevīgos komandējumos. Jura labi zināja, cik ātri tiek uz augšu laimes lutekļi, kuri pēc institūta nokļūst augstākās instancēs, un kādu jūgu velk tie, kurus nosūta ražošanas darbā.

Ko viņš sasniegs rūpnīcā? Skraidīs pa tautas tiesām, noņemsies ar nenozīmīgām strīdu lietām par atlaišanu no darba un darba kavējumiem, ar prāvām par brezenta dūraiņu sliktu kvalitāti. Pavisam kas cits — lautas komisariāta, galvenās pārvaldes, tresta juridiskā nodaļa. Svarīgas lietas, augstas instances — Savienības un republiku Augstākās tiesas. Varbūt tas noderes arī nakamajai advokatūrai. Taču tas viss nāks vēlāk. Galvenais — izrauties no kopīgās sadales, un tad viss jau būs vienkāršāk.

Pulkstenis rādīja vienpadsmit._ Jura gribēja atgriezties pie Ļenas, iekams šveicars aizslēgs parādes durvis.

—   Tu neesi nogurusi? — viņš apvaicājās.

—   Pakavēsimies vēl, — smaidīdama palūdza Ļena.

Sākās jau otra nakts stunda, kad viņi izgāja no kluba. Smidzināja rens lietutiņš, tīkams un' atsvaidzinošs pēc smacīgas dejuzales. Pa ielu laternu kupoliem tecēja zemē ūdens strūkliņas, uz ielas neviena garāmgājēja. Tikai Valsts politiskas pārvaldes ēkā Lubjankas laukumā spīdēja gaisma logos.

Viņi nonāca pie Ļenas mājas.

—   Ieiesim, pasēdēsim?

Tas, cik vienkārši viņa pateica šos vārdus, pārsteidza Juru.

Viņš klusēdams sekoja viņai. Durvis atdarīja tas pats vecais šveicars. Nejautāja, kālab te nepiederošs cilvēks tik vēlu iet augšā pie Budjaginicm. Pamatīgi izskolots. Ne par ko nepienākas brīnīties.

Ļena iededza priekštelpā gaismu, mazliet pavēra ēdamistabas durvis.

—   Guļ… Pasēdi tēva istabā, es pārģērbšos.

Viņa iededza kabinetā griestu lampu, vēlreiz uzsmaidīja Juram un atstāja viņu vienu.

Saroks pārcilāja grāmatu kaudzīti: Ļeņina sējumiņš ar lappušu starpā ieliktām papīra strēmelēm, grāmatas par metalurģiju. Alekseja Tolstoja «Pēteris Pirmais». Nebija oficiālu dokumentu, slepenu biļetenu, aizliegtu grāmatu, ko atļauts lasīt vienīgi viņiem, nebija ieroča, kāds pieder ikvienam no šiem. Jura bija pārliecināts, ka tas ir brauniņš, to ērti nēsāt aizmugures kabatā. Viņu pārņēma vēlēšanās ieraudzīt kaut ko aizliegtu, nepieejamu, pieskarties viņu varas noslēpumam.

Kuru katru mirkli var ienākt Ļena, jāpasteidzas. Viņš parāva uz savu pusi galda vidējo atvilktni — aizslēgts, sāka raustīt malējās atvilktnes, arī tās nedabūja vaļā. Tik tikko paguva atzvelties krēslā, kad ienāca Ļena — baltā blūzītē un tumši zilos svārkos, tāda, kādu viņš bija radis to redzēt.

—   Vai gribi, es uzvārīšu kafiju?

Viņa kustējās turpat blakus, pieskārās, uzsmaidīja, un, kad, ' liedama tasītēs kafiju, pieliecās pie galda, Jura ieraudzīja viņas krūtis. Viņš nekad vēl nebija palicis ar Ļenu divatā naktī, nekad nebija dzēris tadu kafiju, tadu liķieri.

—   Gribi vēl?

—   Pietiks.

Viņš pārsēdās uz dīvāna.

—   Pasēdēsim

Ar tasīti rokā arī viņa pārsēdās uz dīvāna. Viņš paņēma no Ļcnas rokām tasīti un nolika uz galda. Izbrīnīti smaidīdama, Ļena lūkojās viņā. Un tad ar pašpuikas vaļīgo nekautrību, tieši skatīdamies viņas izbiedētajās acis, Jura pievilka Ļenu sev klāt.

4

Septītajā novembrī Saša gaidīja institūta kolonnu uz Tveras un Lielās Gruzīnu ielas stūra.

Kolonnas kustējās uz priekšu lēni. Virs rindām plīvoja karogi, līgojās transparenti, ģīmetnes… Staļins..; Staļins … Staļins … Paveci vīri norūpējušies pūta trompetes, rindās dziedāja nesaskanīgās balsīs, dancoja un lēkāja uz asfalta. Skaļruņi izplatīja Sarkanā laukuma skaņas un trokšņus, radiokomentētāju balsis, apsveikumus no Mauzoleja, pāri laukumam ejošo demonstrantu jūsmīgo dūkoņu.

Institūta kolonna parādījās ap diviem un uzreiz apstājās. Rindas sajuka. Spraukdamies cauri drūzmai, Saša nonāca pie savas grupas. Un tūdaļ pat uztvēra pret sevi vērstus saspringti ziņkārus skatienus: tā raugās uz cilvēku, kurš iekļuvis nelaimē. Tas nebija biroja dēļ. Tur bija kas cits.

Ta$u neviens neko neteica Sašam un viņš neko nejautāja. Vienīgi viņa draugs Runočkins acīmredzami gribēja kaut ko §acīt, bet nevarēja atiet nost no transparenta, kuru nesa.

Stāties! Stāties! — iesaucās līnijnieki.

Rindas bija izskaitītas, Saša nostājās kolonnas galā, tur gāja citu kursu studenti. No savas vietas viņš redzēja fakultātes karogu un transparentu, ko, divos kātos paceltu, nesa Runočkins un vēl viens puisis. Pārvarot vēja pretestību, transparents izstiepās, atgāzās atpakaļ, audekls sašķiebās, tad iztaisnojās. Kolonna sakustējas.

Ne^izgājuši līdz Triumfa laukumam, viņi atkal apstājās. Šaša piegāja pie savas grupas, viņam pretī naca Ruņočkins.

-m Siena^avīzi noņēma.

Augumā mazs un greizs — Runočkins pie tam vēl ar vienu aci šķielēja, tādēļ runājot mazliet piešķieba un nolieca galvu.

Noņēmuši siēnasavīzi! Kādēļ? Nekas tāds vēl nebija pierēdzets.

—   Kas noņēma?

—   Ba uļins. Epigrammu deļ. Trieciennieku kustības noniecināšana.

Redaktors bija Runočkins. Taču uzrakstīt epigrammas ierosinaja Saša un vienu pat sacerēja pats — par grupas vecāko Kovaļovu: «Kad cītīgs darbs, vien darbs ir modē, šis tikai savu mīklu min, kaut žurnāls pazūd ceļa bodē un lasīts nav, viņš visu zin.» Pārējās trīs epigrammas uzrakstīja Roza Polužana. Par Borisu Ņesterovu: «Cūkgaļas kotlete kopā ar rīsiem — labākais kapakmens Borisiem visiem!»; par Pēteri Puzanovu — «miegapūznis augšā_ netiek»; par Prihodjko — «cik blēdīgi izmanās, prakse kad jābrauc, it visiem tiek priekšā, jo brauc tik un brauc». Nav ģeniāli, pat ne smieklīgi, taču nevainīgi. «Trieciennieku kustības noniecināšana»!

—   Kur ir noniecināšana?

Runočkins piešķieba galvu.

—   Epigrammās. Kādēļ tikai par triecienniekiem? Es saku: mēs ievietojām tikai trieciennieku fotogrāfijas, tāpēc ari epigrammas pie reizes. Bet kādēļ nav ievadraksta?

Iztikt bez ievadraksta arī ierosināja Šaša, Kālab atkārtot to, kas būs citās avīzēsPl Vajag izdot jautru numuru, patiešām īstā svētku noskaņā, lai tas tiktu lasīts un nevis bēdīgi karātos koridorā. Puiši tobrīd bija ar viņu vienis prātis. Tikai piesardzīgā Roza Polužana uzmeta Sašam zīmīgu skatienu.

—   Labāk tomēr uzraksti ievadu un paraksti to.

—   Baidies no Azizjana?

Tā viņš atbildēja Rozai. Un še tev — kas no tā iznāca! Vēl velkas garumā saķeršanās ar Azizjanu, un jau atkal kas jauns. Nu lai, atkausiinies!

Ciešanu klostera laukumā kolonna atkal apstājās. No šejienes ies bez kavēkļiem, līnijnieki rūpīgi pārbaudīja, vai rindās nav svešu, izlīdzināja un ciešāk sablīvēja kolonnu, lai pēc tam — neapstājoties, ātrā solī noietu pēdējo ceļa gabalu līdz Sarkanajam laukumam.

Pie grupas pienāca Bauļins un Lozgačovs. Lozgačovam uz piedurknes institūta kolonnas priekšnieka sarkanā saite.

—   Pankratov, — Bauļins bargi raudzījās uz Sašu, — tu neuzskati par vajadzīgu ierasties demonstrācijā?

Bauļins bija netaisns. Pilsētā dzīvojošie allaž pievienojās kolonnai pa cejam. Un Bauļins nevarēja zināt, kurš no tūkstoš studentiem bija atbraucis uz institūtu un kurš pienācis vēlāk. Bet, redz, par Sašu bija uzzinājis, interesejies, pienāca klāt un publiski apliecināja Sašas pārkāpumu. Netaisnība, turklāt jo vairāk pazemojoša tāpēc, ka Baujins bija drošs: šeit, visu acu priekšā, Saša neuzdrīkstēsies runāt pretī.

Bet kādēļ neuzdrīkstēsies?

—   Es esmu demonstrācijā, jūs, liekas, mani redzat. Tā nav ha-lu-ci-_na-cija, — Saša atbildēja ar to mānīgo pieklājību, ar kādu inteliģenti Arbata zēni izskaidrojas pirms kautiņa.

—   Pielūko, nešauj pār strīpu, — tik vien noteica Bauļins.

Un, nenogaidījis Sašas atbildi, gāja tālāk.

Divās straumēs apliecot loku ap Vēstures muzeju, kolonnas ieplūda Sarkanajā laukumā, saņēmās, paātrinot gaitu, un pa laukumu gandrīz jau skrēja, sarkanarmiešu sakļauto rindu izšķirtas.

Sašas kolonna gāja tuvu garām Mauzolejam. Tribīnēs stāyēja ļaudis, kara atašeji operetiskās formās, taču neviens nelūkojās uz tiem, visu skatieni bija pievērsti Mauzolejam, visus satrauca tikai viens: vai Staļins ir te, vai viņi dabūs to redzēt?

Un viņi dabūja to redzēt. Melnūsaina seja, gluži kā atspulgs no neskaitāmiem portretiem un skulptūrām. Viņš stāvēja nekustēdamies, zemu uz pieres uzmaucis naga cepuri.

Dimdoņa pieauga spēkā. Staļins! Staļins! Saša, tāpat kā visi, gāja, nenolaižot acis no viņa, un tāpat kliedza: Staļins! Staļins! Iedami garām tribīnēm, ļaudis joprojām atskatījās, taču sarkanarmieši tos steidzināja — nekavēties! Platāku soli! Platāku soli!

Pie Vasilija Svētlaimīgā dievnama kolonnas sajuka, haotisks pūlis plūda lejup uz Maskavupi,_ gāja augšā uz tilta, piepildīja krastmalu. Kravas mašīnas sakrava bungas, trompetes, karogus, plakātus un transparentus. Visi steidzās mājup, noguruši, izsalkuši, traucas uz Akmens tiltu un Svētās dievmātes katedrāles vārtiem, uz tramvajiem.

Sajā brīdī dunoņa uz laukuma sita augstako vilni un kā pērkona dārdi nogranda līdz krastmalai — Staļins pacēla roku, sveicot demonstrantus.

Pēc svētkiem steidzami^ sasauca partijas biroja sēdi kopā ar aktīvu. Sapulcējās mazajā aktu zālē. Tribīnē stavēja Lozgačovs, parcilāja papīrus.

—   Fakultātē, — viņš sacīja, — notikuši divi antipartijiski izlecieni. Pirmkārt — tas ir Pankratova uzbrukums marksismam uzskaites zinātnē, otrkārt — tā paša Pankratova izdotais sienasavīzes numurs. Pankratova līdzdalībnieki bija komjaunieši Runočkins, Polužana, Kovaļovs un Pozdņakova. Grupas komunisti un komjaunieši nestājās viņiem ceļā ar pretsparu. Tas liecina par politiskās modrības noirulināšanos.

—   Svētku numurā, — sacīja Lozgačovs, — sienasavīzei nav ievadraksta par Oktobra sešpadsmito gadskārtu, ne reizi netiek pieminēts biedra Staļina vārds, trieciennieku fotogrāfijām pievienoti ļauni, mēlnesīgi pantiņi. Te būs viens no tiem, ko, starp citu, uzrakstījis pats Pankratovs: «Kad cītīgs darbs, vien darbs ir modē, šis tikai savu mīklu min, kaut žurnāls pazūd ceļa bodē un lasīts nav, viņš visu zin.» Ko tas nozīmē: «darbs ir modē»?,,, — Lozgačovs pārlaida zālei stingru skatienu. — Vai tad pie mums darbs ir «modē»? Ar mūsu cilvēku darbu tiek radīti sociālisma pamati, darbs pie mums ir goda lieta. Bet Pankratovam tā ir vienīgi kārtējā «mode». Tā uzrakstīt varēja tikai naidīgi noskaņots elements, kas cenšas apmelot mūsu ļaudis. Bet pagājušajā partijas birojā daži taču mēģināja Pankratovu nomazgāt baltu, gribēja iegalvot, ka viņa izlēciens Azizjana lekcijā un Krivoručko aizstāvēšana ir nejaušība.

—   Kas tie tādi — «daži»? — noprasīja Bauļins, lai gan viņš, tāpat kā visi, zināja, par ko ir runa.

—   Es runāju par fakultātes dekānu Jansonu. Domāju, ka viņš nedrīkst izvairīties no atbildības.

—   Neizvairīsies, — apsolīja Bauļins.

—   Biedrs Jansons, — turpināja Lozgačovs, — radījis fakultātē pašapmierinātības un bezrūpības atmosfēru un līdz ar to ļāvis Pankratovam izdarīt politisku diversiju.

—   Kauns un negods! — skaļi iesaucās ceturtā kursa students Karevs, no skata piemīlīgs puisis, visam institūtam pazīstams demagogs un pielunceklis.

—   Institūta partijas birojs, — beidza Lozgačovs, — kategoriski reaģēja uz Pankratova izlēcienu un noņēma sienasavīzi. Tas liecina, ka kopumā partijas organizācijā valda veselīgs gars, Mūsu stingrais un nesaudzīgais lēmums vēlreiz to apstiprina.

Viņš savāca lapiņas un nogāja no tribīnes.

—  Vai redaktors ir šeit? — jautāja Baujins.

Visi sakustējās, mēģinādami saskatīt Runoekinu. Mazais šķielacis Runočkins uzkāpa tribīnē.

—       Pastāstiet, Runočkin, kā jūs nonācāt līdz tādai rīcībai, — sacīja Bauļins ar savu parasto draudīgo vēlību.

—       Mēs domājām, ka nav vērts atkārtot institūta avīzes ievadrakstu.

—       Kāds te sakars ar institūta avīzi? — sarauca pieri Bauļins. — Kad jūs izlikāt numuru, tā vēl nebija iznākusi.

—   Bet pēc tam taču iznāca.

—   Un jūs zinājāt, kāds tajā būs ievadraksts?

—   Protams, zinājām.

Zālē iesmējās.

—       Netēlojiet antiņu, — Bauļins saskaitās, — kas jums neļāva rakstīt ievadrakstu? Pankratovs?

—   Neatceros.

—   Neatceraties… Tas jūs nepārsteidza?

Runočkins tikai paraustīja plecus.

—       Bet vai Pankratova priekšlikums uzrakstīt epigrammas jūs pārsteidza?

—  Arī agrāk mēs tās rakstījām.

—  Jūs izprotat savu kļūdu?

—  Ja spriež tā kā biedrs Lozgačovs, tad izprotu.

—   Bet kā jūs pats spriežat?

Runočkins klusēja.

—  Tēlo antiņu, — atkal skaļi iebrēcās Karevs.

Bauļins paskatījās lapiņā.

—  Vai Pozdņakova ir šeit?

Smaidīdama glītiņā Pozdņakova uzkāpa tribīnē.

—       Ko es varu sacīt? Saša Pankratovs nolēma ievadrakstu nerakstīt, bet viņš taču ir komsorgs, mums viņam jāklausa.

—  Un ja viņš liktu jums nolēkt no piektā stāva?

—       Es neprotu lēkt, — Nadja atbildēja, — un es domāju …

—       Jūs ne par ko nedomājāt, — Baujins viņu pārIrauca. — Jeb vai jums patīk, ka tā ņirgājas par mācību triecienniekiem?

—   Nē.

—   Kādēļ neiebildāt?

—  Viņi mani neklausītu.

—   KadēJ tad neatnācāt uz partijas komiteju?

—        Es… — Pozdņakova pacēla mutautiņu pie acīm. — Es…

—       Lai paliek, sēdieties! — Baujins atkal paskatījās lapiņā. — Polužana!

—        Sos nav ko klausīties, lai Pankratovs atbild! — zālē kāds iesaucās.

—   Pienāks kārta arī Pankratovam. Runājiet, Polužana!

—       Visu notikušo es uzskatu par lielu kļūdu, — iesāka Roza.

—   Kļūdas mēdz būt dažādas!

—   Es to uzskatu par politisku kļūdu.

—       Tā arī vajag runāt uzreiz, nevis tikai tad, kad ņem uz grauda.

—        Es to uzskatu par rupju politisku kļūdu. Tikai lūdzu likt vēra, ka es ieteicu rakstīt ievadu.

—       Jūs domājat, tas jūs attaisno? Jūs mazgājāt rokas nevainībā, gribējāt nodrošināties, bet tas, ka tāda zemiska nejēdzība karāsies pie sienas, jūs neuztrauca? Jūs pati rakstījāt epigrammas?

—   Jā.

—   Par ko?

—   Par Ņesterovu, Puzanovu un Prihodjko.

—       Viens ir rīļa, otrs — miegapūznis, trešais — blēdis. Un to jūs uzskatāt par trieciennieku kustības slavināšanu?

—   Tā ir mana kļūda, — Roza čukstus nomurmināja.

—   Sēdieties!… Kovaļov!

Kovaļovs bāls iznāca tribīnē.

—       Man godīgi jāatzīst: kad nācu šurp, man nebija pilnīgi skaidra lietas politiskā būtība, likās, ka tas bija joks, muļķīgs un nereizē, tomēr joks. Tagad redzu, ka mēs visi,' izrādās, esam bijuši ierocis Pankratova rokās. Tiesa, es uzstāju, lai ievads būtu. Bet, kad runa iznāca par epigrammām, cietu klusu: epigramma tika rakstīta arī par mani, un man likās, ja es turēšos pretī, puiši nodomās, ka gribu izlocīties no kritikas.

—   Bija neērti? — Bauļins pavīpsnāja.

—   Jā.

—        Kovaļovs tūlīt ieradās birojā un godīgi pastāstīja, kā viss bijis, — piezīmēja Lozgačovs.

—        Labāk viņš būtu ieradies līdz tam, kad izkāra avīzi, — Bauļins iebilda.

Piecēlās Siverskis, topogrāfijas pasniedzējs. Sašam ne prātā nenāca, ka viņš ir partijas biedrs. Sis nerunīgais cilvēks ar kareivisku stāju, tumšzilās kavalēristu galifē biksēs un garā, baltā kaukāziešu kreklā viņam izskatījās pēc izbijuša cara armijas oficiera,

—       Kovaļov! Jums bija neērti iebilst pret epigrammu par sevi?

—   Jā.

—   Kādēļ tad neiebildat pret epigrammām par citiem?

—   Demagoģisks jautājums! — atskanēja Kareva balss.

—   Samudžina visu! — iesaucās vēl kāds.

Baujins ar plašu vēzienu norādīja uz zāli.

—       Vai Jūs dzirdat, biedri Siverski, kā sapulce novērtē jūsu jautājumu?

—       Es gribēju jaunajam cilvēkam Kovaļovam pateikt, ka viņam nevajadzētu tā iesākt dzīvi, — mierīgi atteica Siverskis un apsēdās.

—   Jūs varat izteikties debatēs, — Bauļins atbildēja.

—   Bet tagad paklausīsimies galveno organizatoru. Pankratov, lūdzu!

Saša sēdēja pakaļējā rindā, starp citu fakultāšu studentiem, klausījās, apsvēra, ko teikt. No viņa gaida kļūdu atzīšanu, grib dzirdēt, k ā viņš nožēlo savu rīcību, ar ko attaisnosies. Vai viņš nožēlo to, kas noticis? Jā, nožēlo. Varēja nestrīdēties ar Azizjanu, varēja izlaist avīzi tā, kā to izlaida vienmēr. Tad nebūtu radušies visi šie sarežģījumi, kas tik negaidīti un bezjēdzīgi ielauzās viņa dzīvē un viņa biedru dzīvē. Un tomēr vajag noturēties, aizstāvēt savējos, panākt, ka tevi uzklausa. Seit nav tikai Bauļins, Lozgačovs un Karevs, šeit ir Jansons, Siverskis, šeit ir viņa biedri, tie ir viņa pusē.

Zāle pieklusa. Tie, kas bija izgājuši ārā uzsmēķēt, atnāca atpakaļ. Daudzi piecēlās no savam vietām, lai labāk redzētu.

—   Mani vaino smagos pārkāpumos, — Saša iesāka,

—   biedrs Lozgačovs lietoja tādus izteicienus kā politiska diversija, antipartijiska izrīcība, naidīga nostāja …

—       Pareizi izteicieni! — zāle iebļāvās — laikam gan Karevs, taču Saša nolēma nelikties par to zinis.

Bauļins paklaudzināja ar zīmuli pa galdu.

—       Docents Azizjans savās lekcijās neprata apvienot teorētisko pusi ar praktisko un tādējādi nedeva mums iespēju iepazīties ar svarīgam kursa nodaļam, — turpinaja Saša.

Azizjans pieleca kājās, taču Bauļins ar rokas kustību viņu apstādināja.

—       Par sienasavīzi. Vispirms es kā komsorgs esmu pilnīgi atbildīgs par šo numuru.

—   Cik cēls! — zālē kāds iesaucās. — Pozētājs!

—       Tieši es pateicu, ka ievada nevajag, tieši es liku priekša ievietot epigrammas un pats uzrakstīju vienu no. tām. Un citi varēja to noturēt par norādījumu.

—       Norādījumu? No kā jūs to saņēmāt? — cieši skatīdamies uz Sašu, vaicāja Bauļins.

Pirmajā brīdī Saša nesaprata jautājumu. Bet, kad tā jēgu aptvēra, atbildēja:

—       Jums ir tiesības uzdot man jebkurus jautājumus, tikai ne aizvainojošus. Es vēl neesmu izslēgts.

—       Izslēgsim, neuztraucies! — zālē atkal kāds iesaucās. Nu šoreiz patiešām Karevs.

—       Tālāk. Ievadu nerakstījām tādēļ, ka negribējās atkārtot to, kas būs mūsu institūta avīzē un fakultātes biļetenā. Tur žurnālisti ar lielāku kvalifikāciju …

—       Spriežot pēc epigrammas, tu esi pat dzejdaris, — zobgalīgi iedzēla Bauļins.

—r Skribents! — zālē atskanēja izsauciens.

—        Es pieļāvu kļūdu, — Saša turpināja, — ievadu vajadzēja rakstīt. Tagad par epigrammām. Tajās kā tādās nav nekā nosodāma. Kļūda ir tā, ka epigrammas ievietoja zem trieciennieku ģīmetnēm. Tas sagrozīja jēgu.

—   Kālab tad ievietojāt?

—   Domājām uzjautrināt savējos uz svētkiem.

—  Jautri iznāca, neko teikt, — Bauļins piekrita.

Visi iesmējās.

—       Bet, — Saša turpināja, — apsūdzību politiskā diversijā es noraidu kategoriski.

—       Sakiet, Pankratov, — vai jūs griezāties pie kāda pēc atbalsta? — iejautājās Bauļins.

—   Nē.

Bauļins paskatījās uz Gļinsku, pēc tam uz Sašu.

—   Bet pie tautas komisāra vietnieka Budjagina?

—   Nē.

-— Kādēļ tad viņš aizbilda par jums institūta direkcija?

Sašam negribējās nosaukt Marku, taču izejas nebija.

—       Es to pastāstīju savam tēvocim Rjazanovam — un viņš acīmredzot Budjaginam.

—       Acīmredzot… — ar izsmieklu atkārtoja Bauļins. — Bet Rjazanovs taču ir Austrumos.

—  Viņš bija atbraucis uz Maskavu.

—       Rjazanovs nejauši ir Maskavā, jūs nejauši viņam pastāstījāt, viņš nejauši pastāstīja Budjaginam, Budjagins nejauši piezvanīja Gļinskai… Vai nav pārāk daudz nejaušību, Pankratov? Vai nebūtu godīgāk skaidri un gaiši pateikt: jā, es meklēju apkārtceļus.

—   Es_paskaidroju, kā bija īstenībā.

—  Mēģina izlocīties! Liekulīgi! Negodīgi!

Karevam pievienojās vēl daži bļāvēji.

—   Vairāk jums nav ko teikt?

—   Es visu pateicu.

—   Sēdieties.

Saša nogāja no tribīnes.

—   Kas grib izteikties? — noprasīja Bauļins.

—  Jansonu! Jansonu! Lai runā Jansons!

Ar dusmīgu seju Jansons uzkāpa tribīnē.

—       Biedri, jautājums, kuru mēs apspriežam, ir ļoti svarīgs.

—   To mēs arī bez tevis zinām, — atskanēja no zāles.

—       Taču vajag nošķirt objektīvus rezultātus no subjektīviem centieniem.

—  Tas ir viens un tas patsl

—   Nefilozofē!

—       Nē, tas nav viens un tas pats. Bet atļaujiet man novest savu domu līdz galam …

—   Neļausim! Diezgan!

Atkal piecēlās Siverskis.

—       Biedri Bauļin, sauciet pie kārtības dezorganizatorus. Tādos apstākļos nav iespējams strādāt.

Bauļins izlikās aizrādījumu nedzirdam.

—       Pankratovs ieņēma apolitisku un tātad mietpilsonisku pozīciju, — stūrgalvīgi turpināja Jansons.

—   Par maz! Par maz! — iekliedzās Karevs.

—       Pagaidiet, biedri, — saviebās Jansons, — uzklausiet …

—   Nav ko klausīties!

—       Lai nosauktu šīs izrīcības par antipartijiskām, lai tās nosauktu par politisku diversiju, mums jāatrod Pankralovā iepriekšējs nodoms. Tikai tad, ja ir nolūks…

—   Nelaipo!

—  Runā par sevi, par savu lomu!

—       Tātad — vai Pankratovs gribēja kaitēt partijas darbam? Es domāju, ka apzināta nolūka nebija.

—   Samierinātājs! Notušē!

—       Biedri Janson, — sacīja Bauļins, — jums lūdz, lai jūs izstāstītu par savu lomu notikušajā.

—       Nekādas manas lomas nav. Es avīzi neizlaidu un sankciju tam numuram neesmu devis. Docents Azizjans griezās pie jums, nevis pie manis.

—       Bet kādēļ jūs nenoņēmāt avīzi? — neatlaidās Bauļins.

—   Jūs laikam gan ieraudzījāt to pirmais.

—        Bet kādēļ jūs to neredzējāt? Jums, liekas, tā ir tuvāk?

Jansons paraustīja plecus.

—   Ja jūs piešķirat tam nozīmi…

—   Pietiks! Diezgan!

Jansons brīdi pastāvēja, atkal paraustīja plecus un gāja uz savu vietu.

Bauļins nekāpa tribīnē, runāja turpat pie prezidija galda. Tikai uzkāra žaketi uz krēsla atzveltnes un palika krievu kreklā. Viņš jau vairs nesmaidīja, nevīpsnāja, skaldīt skaldīja kategoriskas frāzes:

—       Pankratovs paļāvās uz to, ka paliks nesodīts. Paļāvās uz augstiem aizbildņiem. Bija pārliecināts, ka partijas organizācija iztrūksies no viņu uzvārdiem. Taču partijas organizācijai partijas darbs, partijas līnijas tīrība stāv augstāk par jebkuru vārdu, jebkuru autoritāti.

Viņš ieturēja pauzi, kas tīši bija paredzēta aplausiem. Divās trīs vietās atskanēja nesaliedēti plaukšķieni, un Bauļins, izlikdamies, ka neļauj aplaudēt, turpināja:

—       Kauns skatīties uz komjauniešiem Runočkinu, Pozdņakovu, Polužanu, Kovaļovu. Un tie esot gandrīz jau inženieri, padomju speciālisti. Lūk, kādus bezzobjus, politiski bezpalīdzīgus cilvēkus audzina biedrs Jansons. Lūk, kādēļ viņi tik viegli pārvēršas par rotaļlietu šķiras ienaidnieku rokās. Lūk, par ko mēs apsūdzam Jansonu. Jūs, Janson, radījāt labvēlīgu augsni tādiem Pankratoviem … Pat šeit jūs pūlaties viņu izpestit. Un tas saasina modrību.

5

Jura prasīja, lai Ļena viņu attiecības saglabātu slepenībā; viņš mīl Ļenu, Ļena mīl viņu — vairāk nekas taču nav vajadzīgs. Tieši tādēļ viņš vairoties no viņas veca-

KiVin, viņas majas, viņas paziņām. Ļena piekāpās, baidīilainās aizskart Juras patmīlību.

Tēvs nejāva viņam vest uz mājām meitenes, bet tautas komisārā meita — tas nav pa jokam! Ar tādu Jurijs vel nebija sagājies. Veco attieksme pret Ļenu bija atturīga: nāk pie Jurija meitene, nu lai jau, jaunība paliek jaunība, ja raksturi saderēs — apprecēsies, ja nesaderēs — katrs ies savu ceju. Sajā ziņā viņi turējās laikmeta līmenī. Bet, ja jaunie apprecēsies, tad vedeklai būs |;igodā vīratēvs un vīramāte: kaut arī tautas komisāra meita, lai saka vien paldies — tādas, kas līdz kāzām liekas gultā, diez ko vis negrib precēt.

Taču Ļena šo atturību novērtēja kā pašcieņas izpausmi. Juras vecāki viņai likās arī neparasti. Tēvs — skaists, iespaidīgi cienīgs meistars, māte — dievbijīga vecīte, patriarhāls dzīvesveids — gluži citāda pasaule, vienkārša, īsta, ka jau tautā.

Sad tad viņi pārsprieda Vladimira vēstules no Baltās jūras kanāla, ieslodzīta kriminālista vēstules, — «dārgajam tētiņam», «dārgajai māmuļai», «dārgajam brālim Jurijam», vēstules ar raudulīgu cietuma poēziju par sagandēto zēna likteni, par sapni «kā vieglam putnam palidot». Jura viebās, acīm redzami jutās neērti, bet Ļenu aizkustināja tēva drūmā uzmanība, mātes skumjā raizēšanās, Juras nelokāmība, ar kādu viņš panesa šo savas dzīves sarežģījumu.

Ļenai patika it viss: viņu pieticīgais azaids, tas, kā tēvs notīra no rokām krītu, nopurina no žaketes diegus, sēžas pie galda cienīgi, kā jau darba cilvēks, kuram pusdienu ieturēšana ģimenes lokā ir atalgojums par grūto darbu, Ļenai patika tas, ka tieši tēvam māte lika šķīvī pirmo kumosu — viņš ir ģimenes gādnieks, otro kumosu — Jūrām, viņš ir vīrietis, strādā, trešo — Ļenai, viņa ir viešņa, un, kas tad nu pāri paliks, tas — viņai pašai, mātei, viņa jau mūždien pie pavarda, allaž bus paēdusi. Ģimene — saliedēta, draudzīga, nekas līdzīgs viņas ģimenei, kur katrs dzīvoja savu dzīvi un kur nedeļam neredzeja cits citu.

Lāgiem Ļena gāja ar Juru uz «Metropoli» paklausīties Skomorovski, uz «Gratid-hotel» — Cfasmani. Ļena prata aizstāvēt savas tiesības tērēt naudu tāpat kā Jura, viņa strādā, saņem algu, atraidīt viņas tiesu nav biedriski. Jura visžēlīgi piekrita. Viņam glaimoja, ka tada skaistule tērējas viņa dēļ, glaimoja viesmīļu sevišķā laipnība. Pie blakusgaldiņiem sēdēja pievilcīgas sievietes un labi ģērbušies vīrieši, spēlēja džezs, «Metropolē» nodzēsa gaismu, daudzkrāsaini starmeši apspulgoja zāles vidū strūklaku, kurai apkārt dejoja. Jura uzsmaidīja Ļenai, spieda viņas roku, bija tik jauki, ka visi pievērš viņiem uzmanību.

Ļena parasti gāja projām no viņa vēlu naktī, ja viņš ļautu, pavisam neietu prom. Vārtus uz nakti slēdza ciet, viņa piezvanīja, iznaca samiegojies sētnieks, ikreiz aizdomīgi Ļenu noskatīja, viņa deva tam rubli un steidzās ārā uz ielas: Papēdīši skaļi klakstēja pa naksnīgā Arbata ietvi. Majas atkal ielāgos vēlo pārnākšanu, visu atskārš, taču ne par ko netaujā. Tēvs neieredz Juru, runā par to zobgalīgi, pat nicinoši. Galu galā tas ir viņa paša ziņā. Ļena ir pieķērusies ģimenei, taču, ja vajadzēs, ies prom no mājām, gari neprātodama.

Decembra sākumā Juru izsauca uz Tieslietu tautas komisariātu. Kadru daļā, lielā telpā ar daudziem galdiem, pie kuriem tomēr neviens nesēdēja, viņu pieņēma sieviete pusmūža gados, rūsganiem matiem, šaurām krūtīm, ar smalkiem, dzīvīgiem sejaspantiem. Viņa sevi nosauca par Maļkovu, norādīja Juram uz krēslu pretī savam galdam.

—  Jūs beidzat institūtu, biedri Sarok, stāv priekšā sadale, gribētos tuvāk iepazīties. Pastāstiet par sevi.

Lai viņu neņemtu tiesas un prokuratūras orgānos, Juram vajadzētu parādīt sevi nelabvēlīgā gaismā. Taču darbojās pašsaglabāšanās inerce, gadiem izveidojies princips — citu acīs izskatīties nevainojamam, ne ar ko neaptraipītam, noslēpt visu, kas var kompromitēt. Jura pastāstīja par sevi tā, kā vienmēr mēdza stāstīt: šūšanas fabrikas strādnieka dēls, pats kādreizējais virpotājs, komjaunietis, sodīts nav. Ir arī sarežģījumi — brālis tiesāts par zādzību. No šo sarežģījumu pieminēšanas viņa stāsstījums, kā viņam likās, tikai kļuva it kā vaļsirdīgāks.

Maļkova uzmanīgi klausījās, smēķēja, pēc tam, apdzēsusi papirosa galu pret pelnutrauka dibenu, jautāja:

—   Kā gan jūs, komjaunietis, izlaidāt brāli no acīm?

—   Kad viņu saņēma ciet, man bija sešpadsmit gadu.

—   Revolūcijā sešpadsmitgadīgie komandēja pulkus.

Maļkova to pateica tā, it kā pati sešpadsmit gadu vecumā būtu komandējusi pulku. Varbūt arī komandēja?! Izturas kā zaldāts, kārna, ādasjakā, ar papirosu zobos… Nu un kas par to? Vai tad visiem, vai, jābūt par komandiericm? Pulku nepietiks! Un no šitā sarkanmatainā kaulkambara ir atkarīgs, vai viņu nosūtīs uz rūpnīcu vai aizIlieks nez kur ellē ratā. Institūtā klīst valodas, ka sadalē visu izlaidumu norīkos uz Rietumun Austrumsibīriju.

Jura pasmaidīja.

—       Brālis krietni vecāks par mani, kā es varēju viņu ietekmēt?

Maļkova izskatīja dokumentus uz galda, sadabūja vajadzīgo.

—       Ķīmiskās rūpniecības galvenā pārvalde pieprasījusi jūs par juristu saimnieciskā uzņēmumā. Kāds tam iemesls?

—       Līdz institūtam strādāju ķīmiskajā rūpnīcā, viņiem vajadzīgs jurists. Es joprojām uzturēju sakarus ar rūpnīcu, nu, un viņi tad arī pieprasīja.

Maļkova sarauca pieri.

—       Visi grib palikt Maskavā. Bet kas tad strādās perifērijā? Tiesas un prokuratūras orgānos?

Lēnām, apsvērdams katru vārdu, Jura atbildēja:

—       Lai strādātu tiesas un prokuratūras orgānos, vajadzīga uzticēšanās, vajadzīga nevainojama reputācija. Kad brālis ir cietumnieks, šīs uzticēšanās var arī nebūt.

—       Lai strādātu tiesas un prokuratūras orgānos, vispirmām kārtām vajag būt īstam padomju cilvēkam, — pamācoši aizrādīja Maļkova, — vai tad notikums ar brāli ir tam kavēklis?

—       Bet jūs pati taču jautājāt: kāpēc izlaidu brāli no acīm? Bez tam, es domāju, arī rūpniecībā nepieciešami izglītoti juristi.

Pieceldamās Maļkova teica:

—       Es datus par jums ziņošu galvenās pārvaldes priekšniekam, un pēc tam sadales komisija visu izšķirs.

Arī Jura piecēlās.

—  Esmu gatavs strādāt tur, kur mani norīkos.

—       Kā tad citādi, — pavīpsnāja Maļkova, — jūs saņēmāt stipendiju, tā jāatstrādā.

—       Protams, es gribu palikt Maskavā, — uzsvērti sacīja Saroks, — te ir mans tēvs, mana māte, jau paveci cilvēki, slimīgi, un es pēc būtības esmu vienīgais dēls. Bet tā tur, — viņš norādīja uz vēstuli, kas atradās uz galda,

ir rūpnīcas iniciatīva. Viņiem vajadzīgs jurists, kam ir zināšanas ķīmiskajā rūpniecībā.

—       Visi, kas grib palikt Maskavā, sameklē svarīgus ieganstus, — iebilda Maļkova, — un visiem ir tādi te solīdi pieprasījumi.

: Bridi viņa klusēja, pec tam negaidīti piemetināja:

—   Bet institūta partijas organizācija rekomendē jūs citam darbam. Pie tam — arī Maskavā.

—   Man nekas par to nav zināms… Kur tieši?

Viņa atbildēja izvairīgi:

_— Ir vakantas vietas… Piemēram, prokuratūrā. Bet jūs taču dodat priekšroku rūpnīcai?

—   Jā, es dodu priekšroku rūpnīcai. Tur esmu strādājis, tur uzaugu, no turienes mani nosūtīja mācīties. Rūpnīcai par ļoti daudz ko esmu pateicību parādā.

Cieņa, ar kādu Jura_ to pateica, lika Maļkovai atmaigt.

—   Mes ņemsim vērā gan jūsu vēlēšanos, gan Ķīmiskās rūpniecības galvenās pārvaldes pieprasījumu. Vispār — komisija izlems.

No tāda bābieša atkarīgs viņa liktenis! Pati droši vien tik tikko uzradusies no kaut kādas Orehovozujevas, bet viņu, dzimušu maskavieti, gatava aiztriekt uz nez kādu džūksli, kur pats velns savu kāju nespers. Pareizi saka tēvs: «Sabraukuši no malu malām lauķi te Maskavā — jājautā, kur tad lai pilsētnieki dējas?» Vēl uzurda: jūs rekomendē darbam Maskavā, prokuratūrā. Droši vien melo… Bet varbūt arī nemelo… Viņam Maskavā dzīvojamā platība, un to liek vērā …

Pat ja viņu patiešām rekomendējuši, tad tas vēl nenozīmē, ka viņu ņems. Noprasīs: kādēļ brālis ir kriminālists? īstā strādnieku, proletāriešu ģimenē nedrīkst būt kriminālistu! Tātad ģimene nav tāda, kā vajag, ģimenē ķirmis iemeties. Vai tad citu nav — pārbaudītu, savējo?!

Viņa zēniskās iztēles radītais romantiskais neatkarīga advokāta tēls laika gaitā izblāvēja. Prakse tiesās parādīja medaļas otru pusi. Viņš redzēja slavenus advokātus ne tikai tad, kad tie teica savas spožās runas, bet arī kņadā, ķīviņos, dzenoties pēc honorāra, redzēja, kā viņi pieļišķejās sekretārēm tiesā, kā juridiskajās konsultācijās par piecīti dzīšus dzina galvā ģeķīgām vecenēm padomus, zināja, kāda cena ir viņu lepnajiem mājas kabinetiem, kas pēc klientu aiziešanas pārvērtās par ēdamistabām un guļamistabām. Un tomēr vienīgi tāda_ dzīve viņu pievilka.

Bet savādi! Doma, ka instancēs no viņa atteiksies, ķērās pie sirds: viņu atkal izbrāķēs. Savējiem sagatavoti augsti posteņi, bet viņš, paklausīgais izpildītājs, darīs melno darbu. Labākajā gadījumā viņam atmetīs žclastības dāvanu, atlaidīs uz rūpnīcu — par juriskonsultu, kā nicinoši izteicās Budjagins^

Par izsaukumu uz Tautas komisariātu Saroks nevienam nestāstīja. Taču Ļenai nepaslīdēja garām viņa rūpesti.

Viņi sēdēja teātrī, beidzot bija laimējies tikt uz «Nēģeri».

—   Par ko tu esi noraizējies?

Ļena lūkojās viņā ar savu dziļo, mīlošo skatienu.

Viņš pasmaidīja, šķībi pameta acis uz kaimiņu pusi: netraucē.

Mājās, atlaidusies uz viņa rokas, Ļena atkal ievaicājās, kas viņu satrauc. Viņš atbildēja, ka nekas sevišķs, tikaj, radušies sarežģījumi ar viņa atsaukumu atpakaļ 'uz rūpnīcu.

—  Ja gribi, es parunāšu ar tēti, — piedāvāja Ļena.

—   Ivans Grigorjevičs darīja visu, ko varēja.

Viņa neuzstāja, saprata, ka tēvs nedarīs vairāk par to, ko jau izdarījis.

—       Vakar pie mums bija atnācis Saša, žēl viņa, — ieteicās Ļena.

—   Kas noticis?

—       Vai tad tu nezini? Viņš izslēgts no komjaunatnes un no institūta.

Jura pašlējās uz elkoņa.

—   Pirmā dzirdēšana.

—  Tu viņu neesi redzējis?

—  Sen neesmu redzējis.

Jura nerunāja taisnību, viņš bija redzējis Sašu pavisam nesen, bet Saša neko viņam neteica. Un Jura negribēja to sacīt Ļenai.

—  Tā gadījuma dēļ, uzskaites pasniedzēja dēļ?

—  Jā. Un vēl arī sienasavīzes dēļ.

—   Ko tad viņš uzrakstīja sienasavīzei?

—   Kaut kādus pantiņus.

—   Vai tad viņš raksta pantiņus?

—       Uzrakstīja vai ievietoja avīzē kāda cita. Viņš steidzās, jēdzīgi neko nepastāstīja un aizgāja. Ļoti žēl viņa.

Saša Pankratovs izslēgts! Tā ticēja cilvēks, bet še tev, sadeva pa kaklu! Aktīvists, granīteiets, nelokāms — nu arī viņš ar troksni nogāzies gar zemi. Pat Budjagins nespēja līdzēt. Tēvocis Rjazanovs, slavens cilvēks! Pabaigi. Ja jau Sašku…

Kurš gan palīdzēs viņam, Sarokam, ja ar viņu kaut kas gadīsies? Tēvs — skroderis? Brālis — krimināliķis?

Viņš jau visur nebāž savu degunu kā Saška, un tomēr… Nevajadzēja vis atteikties no prokuratūras, tur viņu neviens netramdītu, tur viņš pats kuru katru patramdītu, no viņa nagiem jau nu gan neviens neizlocītos.

Otra dienā Jura saskrējās vārtos ar Sašu.

—   Sveiksi

—   Labdien!

—   Es dzirdēju, tev esot nepatikšanas institūtā?

—   No kā tu to dzirdēji?

—   Sastapu Ļenu.

Viss atkal kārtībā, — drūmi atbildēja Saša.

—       Tā? Nu, lieliski. — Saroks neslēpa smīnu. — Ātri tev izdevās tikt atpakaļ.

—   Jā, izdevās… Paliec sveiks!

6

«Viss atkal kārtībā.» Tāpat kā Juram, Saša atbildēja ikvienam, viņš negribēja, ka jelkādas valodas nāktu mātes ausīs.

Gļinskas pavēli izkāra nākamajā dienā pēc biroja sēdes. Sašu kā «antipartijiskas rīcības organizatoru» izslēdza no institūta, Runočkinam, Polužanai un Pozdņakovai izteica rājienu, Kovaļovam — aizrādījumu.

Sāka griezties dzirnu rats, tika meklēti dokumenti, gatavotas izziņas. Lozgačovs, Jansona vietā iecelts par dekānu, ātri un pat vēlīgi noformēja Sašas atzīmju grāmatiņu, viņa gludā seja it kā sacīja: man personiski nav nekas pret tevi, tā iegrozījušies apstākļi, bet, ja tevi uzņems atpakaļ, es no sirds priecāšos.

Grupā Saša no visiem atvadījās, tikai Kovaļovam nesniedza roku.

— Ar mūdžiem es nepazīstos.

Runočkins apstiprināja, ka Kovaļovs patiešām ir mūdzis un vispār visi ir mūdži. Viņš ne no viena nebaidījās — mazais, greizais Runočkins.

Noskanēja zvans. Gaitenis kļuva tukšs. Par Sašu nevienam vairs nebija nekādas daļas. Dokumenti saņemti, atliek dabūt zīmogu un iet prom.

Krivoručko vēl strādāja par direktora vietnieku saimnieciskos jautājumos. Uzspiezdams zīmogu, viņš sacīja:

—   Siandartizziņas par decembri nosūtītas kartīšu birojam.

—   Paldies, — Saša atbildēja. Izziņas tiek nosūtītas vēlāk, Krivoručko tikai grib izsniegt viņam produktu kartītes. Bet varēja arī neizsniegt.

Tagad līdz decembra beigām māte neko nenoskārtīs. Un ap to laiku viņš jau būs uzņemts atpakaļ.

No vienas iestādes uz otru, mokošas stundas, gaidot uz pieņemšanu, grūti paskaidrojumi, neticīgas sejas, liekulīgi solījumi tikt skaidrībā. Tikt skaidrībā neviens negribēja — atcelt izslēgšanu nozīmēja uzņemties atbildību — kam tas vajadzīgs!

Rajona komitejā ar viņa personisko lietu nodarbojās kāda Zaiceva, piemīlīga jauna sieviete. Saša zināja, ka viņa labi spēlē basketbolu, kaut arī ir augumā neliela. Viņa uzklausīja Sašu, uzdeva dažus jautājumus, kas Sašam likās maznozīmīgi, tie nez kāpēc attiecās uz Krivoručko, deva padomu sadabūt raksturojumu no rūpnīcas, kur Saša agrāk bija strādājis, brīdināja, ka jautājumu izskatīs komjaunatnes un partijas rajona komitejas biroja sēdē.

Piebraukdams pie rūpnīcas, Saša atcerējās agro celšanos, rīta svaigumu uz ielas, ļaužu straumi, kas plūda caur vārtiem, dzestro tukšumu cehā no rīta. Ar tehniku viņš nekad nebija aizrāvies, taču strādāt rūpnīcā gribēja, viņu vilktin pievilka pats vārds «proletārietis», piederība pie diženās revolucionārās šķiras. Dzīves sākotne — poētiska un neaizmirstama.

Jau pirmajā dienā viņu norīkoja steidzamā darbā — piekraut vagonus. Viņš varēja atteikties, Jurka Saroks, piemēram, atteicās, un viņu aizsūtīja uz mehānisko cehu — par frēzētāja mācekli. Bet Saša aizgāja, viņu aizmirsa, un viņš pats neatgādināja: kādam taču vajag kraut vagonus. Mūžs tolaik likās bezgalīgs, viss vēl priekšā, viss vēl nāks. Brezenta jakā, ar brezenta dūraiņiem, gan lietū un sniegā, gan svelmē un salā viņš izkrāva un piekrāva vagonus zem klajas debess preču laukumā, darīja lo, kas nepieciešams valstij. Nicināja tīriņo Jurku, kurš bija iekārtojies siltā, gaišā cehā.

Visa brigāde kopā saklupa iekšā ēdnīcā, viņiem grieza ceļu — viņu jakas un vateņi bija nomūrēti ar krāsu, alabastru, krītu, oglēm. Viņi trokšņoja un nešpetni lamajas.

Saša atcerējās kādreizējo divīzijas komandieri Morozovu, rāmu cilvēku, kurš izstājās no partijas tādēļ, ka nepie" krita nepani, un pēc tam pagalam nodzērās. Atcerējās brigadieri Averkijevu, kurš arī nodzērās — viņu bija pametusi sieva —, un vēl dažus tādus, kas galīgi bija nogājuši no ceļa. Viņi nedzinās pēc naudas, esi sapelnījis kortelītim — un diezgan, no gabaldarba izgrozījās, kašķējās ar norīkotājiem un desmitniekiem, lūkoja izkaulēt ko vieglāku, deva priekšroku laika darbam, bet vēl labāk, ja trāpījās kas steidzams, kāds noteikts uzdevums, pēc kura paveikšanas vari iet. Tad viņi netūļājās, rāva, ko māk, taču tikai tālab, lai jo drīzāk laistu pa diegu. Saša neuzskatīja viņus par īstiem strādniekiem, bet viņos pievilka kaut kas aizkustinošs un cilvēcisks — tie bija vīri ar sūru likteni. Izgudrēm blēžodamies pie norīkojumu saņemšanas, viņi savā starpā nekad nemēģināja apvest cits citu ap stūri, neko neuzvēla biedram. Un, kaut gan Saša nepiedalījās iemešanā, nestāstīja kazarmu anekdotes, nesacentās neķītru pieteicienu bārstīšanā, viņi izturējās pret Sašu labi.

So čābisko, salasīto plukatu brigādi parasti norīkoja gadījuma darbos, bet šad tad arī pie galvenā — iekraut vagonos gatavo produkciju, krāsu mucas. Lāgiem ilgi nepieveda tukšos vagonus; krāsu mucas augstās grēdās krājās preču laukumā, tad pēkšņi pienāca vagoni, vilciens pēc vilciena, un tad uz iekraušanu devās visas brigādes, arī Averkijeva vīri, ar kuriem kopā strādāja Saša.

Krāsu muca svēra astoņdesmit kilogramus. Pa slietņu kāptuvēm ievēla to vagonā un nostatīja: pirmo rindu, uz tās otru, uz otras trešo. Kāptuves bija pieslietas stāvus, vajadzēja ar joni uzvelt pa tām mucu augšā, vagonā pagriezt un nostatīt cieši blakus citām, lai tur savietotos pienācīgais daudzums. Astoņas stundas, muguru neatliecot, velt mucas, pa astoņdesmit kilogramiem katru, tikt ar tām augšā pa stāvajām kāptuvēm un dabūt stateniski ir grūts darbs. Un jāsteidzas, tev uz papēžiem min biedrs, viņš nevar gaidīt uz stāvajām kāptuvēm, tāpat ajr joni drāž pa tām augšā, un, ja tu lieku mirkli tūļājies ar savu mucu, tad aizkavē visu ķēdi, izjauc ritmu. Sašam. pirmajā laikā neizdevās uzreiz nostatīt mucu tieši noteiktā vietā. Vēlāk viņam ierādīja: ar abām rokām jāpieķeras pie cilindra pamatnes, ar rāvienu jāpaceļ, jāpagriež uz šķautnes un jānostata. Un, tiklīdz Sašam to ierādīja, viņš nevienu vairs neaizkavēja.

Parasti ar krāsu strādāja divas galvenās brigādes; pirmā — tatāri, kas bija atbraukuši peļņā no Uļjanovas apgabala, otrā — krievi, profesionāli krāvēji, kas tīkoja pēc lielākas izpeļņas — par krāsas iekraušanu maksāja labi.

Reiz norīkojumā desmitnieks Malovs sacīja:

—       Averkijev, dod kādu no savējiem pirmajai brigādei, viņiem viens saslimis.

—   Ej tu, — Averkijevs uzrunāja tatāru Hainuļļinu.

—   Es neiešu, — Hainuļļins nebija ar mieru.

—   Li f šie!

Lifšics, Odesas ebrejs, spēka mitriķis ar zemu pieri, atjokojās:

—   Es pie šiem nedrīkstu iet, viņi neēd cūkgaļu.

Un tad Malovs noteica:

—       Man nav vaļas klausīties jūsu pasakas. Ja neviens nenāks, pats nozīmēšu.

Malovs bija stingrs cilvēks, demobilizēts vada komandieris, līdzīgs cīkstonim, pats savulaik strādājis par krāvēju un prata sev pakļaut pat nelabojamo Averkijeva brigādi.

—   Nozīmē ar, — Averkijevs atbildēja.

Malova skatiens apstājās pie Sašas.

—   Pankratov, tu iesi uz pirmo!

Malovs diez ko neieredzēja Sašu. Varbūt viņam nepatika skoloti krāvēji. Saša šeit skaitījās visizglītotākais — bija beidzis deviņas klases. Arī patlaban Malovs lūkojās uz Sašu pusjautājoši, pusnicinoši, gaidīdams, ka arī tas atteiksies. Taču Saša neiebilda:

—   Lai notiek, iešu.

—   Bāžas ar visur kur, — īgņojās Averkijevs.

Tatāri nevēla mucas, bet stiepa tās uz muguras. Teciņiem, teciņiem pa laipām, tad pa kāptuvēm vagonā un uzreiz nolika vietā. Tā gāja ātrāk, bet tas bija gluži cilads, neizturams darbs: skriešus ar apaļu, astoņdesmit kilogramu cilindru mugurā pa ļodzīgām laipām, pa stavam • lietņu kāptuvēm, nosviest to tā, lai tas neatcirslu pēdas im nostātos tieši īstajā vietā, skriet cauru dienu taisni aiz. tā vīra, aiz kura iesākta maiņa. Tāda jušana, ka muca liilīt pat novelsies no muguras, aizraus tevi sev līdzi, tu notrieksies zemē, taču apstāties nedrīkst pat ne uz mirkli, aiz. muguras tu dzirdi nākamo skrējām, juti viņa smago elpu, sviedru smaku, un, ja apstāsies, tas uzdrāzīsies tev virsū, Un tu raujies, cik jaudas, ar joni tiec pāri trapam, ieskrien vagonā, nogāz mucu un skrien atpakaļ, lai neatpaliktu no pieredzējušiem, spēcīgiem krāvējiem, kas nepazīst žēlastības ne pret vienu un pret tevi, svešu piejauceni, ne tik.

Svelpj rūpnīcas sirēna — pusdienās! Saša nošļuka blakus grēdai. Sarkani loki virpuļoja gar acīm, vienmuļa dunoņa plēsa galvu vai pušu.

Saša brīžam iesnaudās, brīžam pamodās. Un, kad pamodās, prātā bija tikai viena doma — par to mirkli, kad vajadzēs slieties stāvus, stāties strīpā aiz spēcīgā, rudmatainā tatāra, kuram pa pēdām bija gājis rīta cēlienā, un atkal ar mucu uz muguras steigt pa ļodzīgo trapu. Viņš zināja, ka nespēs nostrādāt vēl četras stundas, nožausies gar zemi, nostiepsies garšļaukus uz laipām.

Viņš varēja aiziet uz kantori, pateikt, ka sūtīts šurpu iegūt kvalifikāciju, nevis stiept uz muguras astoņdesmit kilogramu smagas mucas, sūtīts ar garantijas norīkojumu uz cehu — ražošanā. Piķis un zēvele! Pats brīvprātīgi pieteicās steidzamā darbā, bet viņu pūdē krāvēju brigādē… Protams, viņš var to izdarīt. Taču viņš zināja: tiklīdz iesvelpsies sirēna, viņš stāsies strīpā aiz rudmatainā tatāra, uzvels sev mugurā mucu un stieps to uz vagonu.

No ēdnīcas nāca atpakaļ strādnieki, tātad drīz beigsies atelpa. Ar gribasspēku Saša sasparojās, pieslējās sēdus, ņēmās kustināt rokas, kājas, galvu. Visas maliņas sāpēja, visi locekļi likās kā pamiruši.

Viņam kāds uzsauca, viņš pacēla galvu, pretī stāvēja brigadieris Averkijevs un krāvējs Morozovs, kādreizējais divīzijas komandieris. Acīm redzami bija iemetuši pie pusdienām, Averkijeva uzblīdusī seja pavisam sasarkusi, Morozova gaišzilās acis izskatījās vēl zilākas, vēl gaišākas un sapņainākas.

—   Se, gremo! — Averkijevs pameta viņam uz ceļiem maizes riku un žāvētas cūkgaļas klunci.

—   Paldies.

—  Mucu turi uz visas muguras, — pamācīja Averkijevs, — uz visa mugurkaula — saprati?! Nu, dodiet šurp!

Viņš izlieca muguru, atmeta rokas atpakaļ, Morozovs un Saša uzvēla viņam mugurā mucu. Muca vienmērīgi gulēja uz visas muguras.

—   Bet tu, redz, šitā!

Averkijevs pagrozīja rumpi, muca uzslīdēja uz pleciem, viņš satvēra to no priekšpuses.

—   Tu nes uz kamiešiem — aplam, jāstiepj uz mugurkaula. Pamēģini!

Saša nostājās, izlieca muguru. Averkijevs un Morozovs uzcēla viņam virsū mucu.

—  Kur tu plecus nolaid?! — uzbrēca Averkijevs.

Saša saslēja plecus, muca no viena gala līdz otram pieskārās mugurai, smagums uzgūla un sadalījās vienmērīgi.

—  Tā arī stiep! Pats uzplijies, tad nu stiep!

Tagad Saša jutās stabilāk, muca nešļuka nost no muguras. Taču tās smagums joprojām spieda pie zemes, kājas ļodzījās. I<ad viņš skrēja atpakaļ, muguru vairs nedabūja taisnu. Kā viņš izturēja otro pusmaiņu, pats neatskārta, kā nokļuva mājās, neatcerējās, iegāzās gultā un nogulēja līdz rītam.

Bet no rīta Malovs sacīja:

—   Pastrādā vēl pāris dienu pirmajā, pēc tam pārcelšu.

Viņš nostrādāja krāsas kraušanā divas nedēļas, iemācījās stiept mucas. Tatāri aprada ar viņu, viņš aprada ar liem, pat rakstīja viņu vietā iesniegumus ciema padomei par nodokli.

Agrākajā brigādē viņš arī neatgriezās, viņu norīkoja garāžā par krāvēju uz kravas mašīnas.

—  Mācīsies par šoferi, — sacīja Malovs. Un nebija saprotams, vai viņš grib Sašu iepriecināt vai grib tikt no tā vaļā.

Saša strādāja garāžā, izmācījās par šoferi, vadīja mašīnu. Bet tagad, piebraukdams pie rūpnīcas, nez kāpēc atcerējās tieši to, kā strādāja par krāvēju. Tie bija pirmie mēneši viņa darba gaitās rūpnīcā un visdziļāk bija iespiedušies atmiņā.

Ko viņš tur sastaps? No toreizējiem puišiem, domājams, neviena vairs nav. Bet varbūt tomēr ir, diez cik ilgs laiks nemaz nav pagājis, pavisam tikai četri gadi.

Vecais koka būcenis, kur bija caurlaides telpa, nojaukts, jaunajā vietā uzbūvēts liels mūra nams. Arī vārti nu ir jaunā vietā un tāpat no mūra un plati. Ar fasādi pret laukumu stāvēja jauna rūpnīcas vadības ēka. Aiz augsta mūra žoga slējās jauni korpusi. Laukums noasfaltēts, tur u/.radušies veikali, kioski, paviljoni. Rūpnīca strādaja, auga, apbūvējās. Tas jau ir tas īstais, kam dzīvo valsts, kam jābūt arī viņa dzīves saturam, lai notiktu kas notikdams!

Izrādījās, ka partijas organizācijas sekretārs ir Malovs. Tas nebija visai patīkams pārsteigums. Tāpat kā senāk, līdzīgs cīkstonim, papliku pauri, vairs ne tik sarkaniem vaigiem, kā izskatījās preču laukumā, kad izrīkoja krāvējus, novājējis, noguris, iedzeltnējis. Pie lielā rakstāmgalda viņš sēdēja tapat, kā savulaik bija piemeties uz palodzes, parakstīdams strādnieku kartītes, — kaut kā sāniski, galda malā. Viņš uzreiz atpazina Sašu. Un tā, it kā nebijis šo četru gadu un it kā Saša vēl arvien strādātu rūpnīcā, noprasīja:

—   Nu, Pankratov… Kas tev ir?

Saša izstāstīja.

—        Labi, — sacīja Malovs, — es būšu birojā, pateikšu …

Arī šis izvairās, negrib dot raksturojumu…

—   Zaiceva lūdza, lai atnes zīmi.

—       Papīrītis viņai vajadzīgs, — norūca Malovs, — labi, uzrakstīšu. Atgādini, kur tu strādāji, kādi bija sabiedriskie pienākumi.

Viņš pierakstīja Sašas nosauktos pienākumus, tad pacēla acis un zobgalīgi jautāja:

—   Beidzot iekūlies ķezā?

—   Kādēļ «beidzot»?

—       Uz to jau gāja. Nu labi. Paklenderē kādu stundiņu, es uzrakstīšu to zīmi.

—   Es gribētu «ieiet rūpnīcā, redzēt puišus…

Rūpnīcas centrālā daļa bija palikusi agrākā, jaunos

korpusus cēla nomaļus. Pirmais, otrais, trešais cehs, mehāniskais, katlu telpa un tur arī garāža… Uz bedres direktora melnais fords, pie skrūvsola direktora šoferis Sergejs Vasiļjevičs. Arī viņš atpazina Sašu.

—   Atgriezies rūpnīcā?

—   Darīšanās atnācu.

Sergejs Vasiļjevičs valkāja melnu ādas uzvalku, zvērādas cepuri un filca velteņus ar galošām, no skata drukns, cienīgs, neatkarīgs, vēl no pirmsrevolūcijas laiku šoferiem, direktora «uzticības persona».

Dīvaini, cik daudz kas aizmirsies un atausa atmiņā tikai tagad, kad viņš atnāca šurpu un atkal ieraudzīja cehu, caurbrauktuves, izdzirda rūpnīcas skaņas. Tolaik viss bija vienkārši un skaidri — strādā, saņem algu, izpildi komjaunatnes uzdevumus. Viņš neatcerējās gadījuma, kad jelkādam piesietu politisku lietu, te ražoja produkciju, cēla rūpnīcu. Bet varbūt arī šeit tagad ir citādi! Interesanti, kādu raksturojumu viņam dos Malovs.

Raksturojumu Malovs deva tādu: «Izsniegts Pankratovam A. P.: viņš strādāja rūpnīcā no 1928. līdz 1930. gadam par krāvēju, pēc tam par šoferi. Attieksme pret darbu bija apzinīga, uzdotos pienākumus izpildīja. Piedalījās sabiedriskajā darbā kā transporta ceha VĻKJS šūniņas sekretārs. Sodīts nav.»

— Būšu birojā, papildināšu, ar ko vajag, — apsolīja Malovs.

7

Atgriezies no rūpnīcas, Saša ieraudzīja pa pastkastītes caurumiņiem zilu aploksni. Vēstule no tēva, viņa rokraksts. Nekad šīs vēstules neatnesa prieku. Tēvs lūdza, lai nosūta viņam tehnoloģijas rokasgrāmatas. «Tās atrodas skapja apakšējā plauktā, Tu droši vien zini, kur ir apakšējais plaukts. Es neuzdrīkstētos apgrūtināt Tevi ar tādu lūgumu, bet man nav neviena cita, kam palūgt. Un braukt tām pakaļ uz Maskavu… Mana ierašanās nevienam nesagādās prieku.»

Tā bija tēva balss, tā viņš aizvien runāja. Kad māte jautāja: «Vai ēdīsi pusdienas,» — viņš atbildēja: «Varu neēst.» — «Vai tu iesi uz sēdi?» — «Es eju dancot…» Pakurls uz ausīm — viņš lāgā nesadzirdēja, domāja, ka runā par viņu, un lamājās. Lamājās, nesaņēmis no rīta iibolu vai uz nakti glāzi rūgušpiena. Māte mēmi stinga aiz bailēm, tik tikko saklausījusi viņa soļus gaitenī, viņš pārradās no darba, jau iepriekš neapmierināts ar mājām, ar sievu, dēlu, gatavs kaut ko aizrādīt, par kaut ko sarāt, sacelt traci.

Māte nebaidījās no viņa tikai tad, kad bija greizsirdīga. Sašas sirds novārga no tā, kas tolaik risinājās mājās: no kliedzieniem, durvju blīkšķiem, no ļaunās un tramīgās izteiksmes mātes sejā, no viņas raudām.

'Tēvs jau sešus gadus nedzīvoja ar viņiem kopā. Bet māte, tāpat kā senāk, baidījās no viņa pat tālā prombūtnē. Arī tagad, ieraugot vēstuli, mātes sejā atkal parādījās pazīstamā un nepanesamā baiļu un satraukuma izteiksme.

—   No tēva?

—   Lūdz, lai aizsūta rokasgrāmatas.

Ar io pašu izbiedēto seju Sofija Aleksandrovna paņēma vēstuli, un izbailes nenozuda, iekams viņa nebija to izlasījusi.

Sašu visvairāk biedēja doma par to, kas būs ar māti, kad viņa visu uzzinās. Un viņš izturējās tā, lai māte neko neuzzinātu. Gāja projām no mājām, izlikdamies, ka brauc uz institūtu. Decembra stipendiju sapelnīja, izkraujot vagonus Kijevas prečustacijā. Kad nekur nebija kur dēties, devās pie Ņinas Ivanovas.

Ņina bija iedevusi viņam dzīvokļa atslēgu, un norītiem viņš tur lasīja vai mācījās. Pēcāk no skolas pārnāca Varja, Ņinas jaunākā māsa, tumšā mētelī, mazās mazītiņās kurpītēs, lakatu noraisījusi jau pa ceļam, taisnie, melnie mati izrisuši pār apkakli. Viņa apsēdās uz gultas, pārmeta vienu kāju pār otru, izstiepa pilnīgās lūpas, pūzdama matu cekulu nost no pieres, un lūkojās Sašam acīs ar tādu skatienu, ar kādu skaistas meitenes mulsina zēnus.

Ar aplupušu vaskadrānu klātais galds dalīja istabu uz pusēm: Ņinas pusē — ar grāmatām un burtnīcām, kas izmētātas uz galda, ar nošķiebtām rītakurpēm zem gultas un Varjas pusē — ar košu lakatiņu uz spilvena, patafonu uz palodzes un bronzas atlētu ar spuldzi izstieptā muskuļotā rokā.

—   Par ko tevi padzina no institūta?

—  Uzņems no jauna.

—  Es viņus pašus visus no vietas izslēgtu, pie mums skolā arī ir tādi draņķi, tā tik vien glūņā, kam varētu iezāģēt. Vakar mums bija klasesdarbs, Ļakins saka: «Ivanova raksta špikerus uz ceļgaliem.» Es kājas izstiepu un jautaju: «Kur tad ir špikeris?»

Viņa izstiepa kājas, parādīdama, kā darījusi to klasē.

—   Bet Kuzja, matemātiķis, nosarka kā vēzis: izbeidziet, Ivanova! Kas tad man tur par daļu? To taču Ļakins. Pagājušogad ālējās kā pašpuika, ņēma skuķiem nost portfeļus, bet tagad ir skolēnu komitejā. Pats ritina rullītī špikerus, bet citus nosūdz. Ciest nevaru tādus.

—   Kā tad tu taisi špikerus?

—  Ļoti vienkārši, — Varja papliķēja pa diegu zeķēs iespīlētajiem ceļgaliem, — uzrakstu ar tintes zīmuli un saritinu.

—   Un bez špikera nevari?

—  Varu, bet negribu.

Viņa lūkojās Sašā izaicinoši — tads kukainītis, sež atsegtiem ceļgaliem. Sašam nāca smiekli, taču viņš pūlējās būt nopietns, zināja, cik daudz nepatikšanu Varja sagādā māsai.

Meitenes bija uzaugušas bez tēva, pēc tam nomira arī māte. Saša atcerējās biroja sēdi — viņi apsprieda, kā palīdzēt Ņinai māsas audzināšanā, izgādāja pensiju, apstiprināja par algotu pioniervadītāju. Pēc tam viņi beidza skolu, izklīda kur nu kurais, un Saša atcerējās Varju, tikai ieraudzījis to pavārtē kopā ar tādiem pašiem pusaudžiem kā viņa.

—   Tu esi komjauniete?

—   Priekš kam?

—  Vai tad labāk pavārtē stāvēt?

—   Man patīk.

—   Tu naktīs neguli mājās.

—       Ha, ha! Vienu reizi paliku pa nakti pie draudzenes vasarnīcā, bija bail iet uz staciju. Arī Ņinka nebūtu naktī gājusi. Viņa ir vēl lielāka zaķpastala nekā es, simtreiz lielāka. Būtu apprecējusies ar savu Maksi, itin neko nemāk, bet Maksim jau neko nevajag, ies uz ēdnīcu.

—  Vai tev nav par agru dot tādus padomus?

—       Lai nebāž degunu arī manās darīšanās. Ceļ ļembastu, bet jēgas ne tik, cik melns aiz naga.

—   Par ko tu gribi kļūt?

Neatbildējusi viņa iedziedājās augstā bērna balstiņā:

Ak dzimto stepju ziediņ, Cik viegli skan tev smiekliņ', Un acis zilas tā kā debess plašā, Kad kovbojs au|o stepes zirgā knašā…

Gaitenī ietrinkšķējās zvans.

—       Ņinka pārnākusi, — no vietas nekustēdama, pavēstīja Varja, — atkal atslēgu aizmirsusi.

—   Kā tu zini, ka viņa?

—   Es zinu, kā katrs īrnieks zvana.

Ienāca Ņina, ieraudzīja Varju sēžam uz gultas malas tādā pozā, ko uzskatīja par nepieklājīgu, ieraudzīja viņas atsegtos ceļgalus, un nu tik gāja vaļā:

—       Prātā tikai puikas, nagu laka, lūpu pomāde burkānu krāsā, lietpratēja! Stundām sēž pie spoguļa un ar virtuves nazi liec uz augšu skropstas.

—   Ar nazi? — brīnījās Saša.

—       Vai arī tup pie telefona, to tik vien dzirdi: krepžor/,ots, velvets, sarkanais markizets, gaišzilais zīds. Es piecus gadus valkāju vienu blūzīti, katru dienu to mazgāju un vēl līdz šim nezinu, no kāda auduma tā ir. Bet mana māšele trīs dienas skraidīja pa veikaliem, meklēja pogas mētelim. Galošām ne virsū neskatās, velteņus nicina. Nocēla man kurpes un dančos galīgi nošķieba, pēc tam slepus pameta vannasistabā. Šodien kurpes, rītu nospers naudu un, tā kā naudas man nav, ies zagt.

—   Nebiedē! — sacīja Saša. — Nebiedē sevi un viņu.

Taču Varja nebaidījās. Izlikdamās nožāvājās, rādīja

garlaikotas acis •— bija to visu jau dzirdējusi, simtreiz jau dzirdējusi.

—       Mani pārsteidz viņas cietsirdība. Apsmej Maksimu. Vai tad viņai tur kāda daļa? Zemiski, netaktiski.

—   Maksim bēdīgs izskats, — diplomātiski ieteicās Saša.

Ņinai pietumsa acis.

—       Es Maksi augstu vērtēju, lielisks, tīrs puisis. Bet par ko es varu domāt? Man taču vēl šitas jādabū uz kājām.

—   Lūdzu, neuzvel vainu man, — Varja iebilda.

—          Uzdeva viņai iztaisīt sienasavīzi, — turpināja Ņina. ' — Viņa aizgāja uz blakusklasi un norakstīja tur numuru

vārds vārdā, pat uzvārdus nevīžoja samainīt. Kur viņa nonāks, kas viņu gaida?

Varja ar kāju sataustīja kurpes, piecēlās.

Al< dzimto stepju ziediņ, Cik viegli skan tev srniekiiņ'…

Uz rajona komiteju Saša gāja mierīgi. Te ir instance, kas nebaidīsies visu izlemt. Sēdi vadīs pirmais sekretārs Stolpers.

Saša ilgi sēdēja gaitenī, gaidīdams, līdz kamēr viņu izsauks. Aiz durvīm bija dzirdamas balsis, runu drumslas, taču visiem jaucās pa vidu, visus pārtrauca, ik pa brīdim apstādināja kāda augsta, griezīga balss. Izbiedēti cilvēki drāzās ārā no kabineta, skrēja pie skapjiem, grāba mapes, augstā, aizkaitinātā balss dzinās tiem pa pēdām. Sašam patika tas, ka Stolpers trenkā šos ierēdnīšus. Tā viņš trenkās gan Bauļinu, gan visus, kas apmeloja viņu, Sašu, pataisīja par ienaidnieku.

Durvis mazliet pavērās.

—   Pankratov!

Ļaužu bija sanācis daudz, cilvēki sēdēja gar sienam un pie gara, ar zaļu vadmalu klāta galda. Stolpers, kalsnējs

vīrs ar dusmīgām, nogurušām acīm, sadrūvis paskatījās uz Sašu un pamāja Zaicevai.

—. Ziņojiet! Un tā īsāk.

Zaiceva akurātas skolnieces balsī cēla priekšā apsūdzības materiālus. Kad viņa lasīja epigrammas, kāds iesmējās. Epigrammas skanēja muļķīgi. Pēc tam Zaiceva sacīja, ka šie fakti jāaplūko kopsakarā ar galveno.

Un te Saša pirmo reizi dabūja dzirdēt, ka Krivoručko esot bijušais opozīcijas līdzdalībnieks, kādas opozīcijas īsti, Saša nesaprata. Zaiceva pieminēja partijas Vienpadsmito kongresu, «strādnieku opozīciju», pēc tam partijas Centrālkomitejai sūtīto kolektīva vēstuli, ko parakstījis arī Krivoručko; kas tā par vēstuli, Zaiceva nesacīja. Tad viņa darīja zināmu, ka savā laikā Krivoručko izslēgts no partijas par to, ka nav pārtraucis sakarus. Kas tie par sakariem, ar ko un kad, arī to viņa nesacīja, tikai piebilda, ka partijā viņš uzņemts atpakaļ, taču viņam izteikts rājiens. Vēlāk vēl viens rājiens — par dzelzceļa piesārņošanu ar sociāli svešiem un šķiriski naidīgiem elementiem. Kas tas par dzelzceļu un kādā amatā tur bijis Krivoručko, arī to Zaiceva noklusēja. Un nu atkal izslēgts, šoreiz par celtniecības izjaukšanu. Kaut gan izslēgšanu un rājienu saraksts bija Krivoručko personiskajā lietā, Zaiceva runāja tā, it kā tieši viņa būtu to atmaskojusi, pati satricināta par to, ka viņai izdevies atklāt cilvēku, kas iejaukts noziegumos, par kuriem viņa zināja no mācību grāmatām.

Klausīdamies Zaicevā, Saša atskārta, ka Krivoručko personiskā lieta nepavisam nav tik vienkārša. Krivoručko pastāvīgi apdraud pagātne. Saša tikai nevarēja saprast, kāds tam sakars tieši ar viņu.

Stolpers paņēma Sašas dokumentus un pārlapoja. Visi klusēja. Bija dzirdama tikai pikti šķirstīto lappušu ātrā čaukstēšana.

—   Kas tev tur notiek, Bauļin?

Bauļins piecēlās, skarbi noteica:

—   Krivoručko mēs izslēdzām no partijas.

—  Kopmītnes neuzcēla, — turpināja Stolpers, — un las ir viņa darbs, — viņš uzcirta ar plaukstu pa mapi,

palaidāt garām? Atjēdzāties, kad šie jau bija izdevuši antipartijisku lapeli.

-TMums nav faktu, kas liecinātu par Pankratova sakariem ar Krivoručko.

—  Viņam neesot faktu! — Stolpers sašķobīja lūpas,

—   Pankratovs uzstājas pret marksismu zinātnē, un pēc t ā viņam uztic avīzes svētku numura izdošanu, viņš tad arī pārvērš to par antipartijisku lapeli. Pankratovs aizstāv Krivoručko, tas dekāns — kā viņu sauc?…

—       Jansons, — žigli pateica priekšā Zaiceva, parādīdama, cik labi visu iegaumējusi,

—       Jansons aizstāv Pankratovu. Tā taču ir vesela ba n d a! Kur ir tās politisks novērtējums? Paskaidrojiet — kādēļ tieši Pankratovs aizstāvēja Krivoručko?

—   Pankratovs pār to arī izslēgts, — Bauļins atcirta.

—       Nē, ne par to! — uzbļāva Stolpers. — Viņu izslēdza tad, kad viņš jau rīkojās bez maskas. Un tas, ka viņš aizstāvēja Krivoručko, nesaasināja jūsu modrību? Biroja locekļi ieteica pieņemt lēmumu, bet jūs, biedri Bauļin, negribējāt. Biedrs Lozgačovs ieteica. Bet jūs, Bauļin, visu atlikāt un devāt Pankratovam iespēju izlaist antipartijisku lapeli. Jums pašā deguna galā Krivoručko samaitāja studentus. Jeb vai jūs domājat, ka Pankratovs pats uz savu roku izlaida avīzi, pats uz savu roku uzstājās pret marksismu zinātnē? Kas viņam aiz muguras? Jūs negribat tikt skaidrībā! No kā jūs baidāties?

—       Mēs ne no viena nebaidāmies, — rupji atbildēja Bauļins, ar to domādams pašu Stolperu. Un Stolpers to saprata. Viņš cieši paskatījās uz Bauļinu un negaidīti mierīgi sacīja:

—   Nāksies tikt skaidrībā par stāvokli institūtā.

—   Lūdzu, — atteica Bauļins.

—   Ko nozīmē «lūdzu»? — atkal nikni aizsvilās Stolpers.

—  Mēs jums atļauju tam neprasām, biedri Bauļin. Kādēļ Jansons neieradās uz lietas izskatīšanu?

—   Viņš ir slims.

—   Slims… Un kur ir institūta direktore?

Bauļins paraustīja plecus.

—   Neatnāca.

—       Tad ta organizācija, — Stolpers pavīpsnāja, — ne jau nejauši jūs tin ap pirkstu. Un te vēl biedrs Malovs, atmaidzis labsirdībā, izdala cildinošus raksturojumus. Vai tu zināji, Malov, kālab Pankratovam to ievajadzējās?

Malovs piecēlās no savas vietas, liela auguma, plats, uzkumpis, cīkstonis uzvalkā. Viņš sēdēja pie sienas, gandrīz blakus Sašam, bet Saša tikai tagad viņu pamanīja.

—   Zināju.

—  Viņš tev stāstīja, par ko izslēgts?

—   Stāstīja.

—   Stāstīja tā, kā tu šeit dzirdēji?

—   Mats matā.

—   Un pēc visa tā tu iedevi raksturojumu?

—   Pēc visa tā arī iedevu.

—   Kā tas saprotams, biedri Malov?

—   Es uzrakstīju, kas bija četrus gadus atpakaļ.

—   Bet varbūt viņš jau tad maldināja partiju?

—       Tad viņš partiju nemaldināja, tad viņš krāsu stiepa uz muguras.

—   Kādu krāsu?

—       Nu to pašu, — Malovs norādīja uz galdu, — to pašu, ar kuru jūsu vadmalu krāso.

—   Ko nozīmē «jūsu»? — Stolpers pietvīka zili sarkans.

—   To, ar ko jūsu galds apklāts.

—   Un kas no tā izriet?

—       Puika, komjaunietis, strādāja, cēla rūpnīcu. I<as tad man jāraksta? Kas bija, tas bija.

—       Bija un izbija, nu ir kas cits, — sacīja Stolpers samierinoši, tēvišķīgi, — ja Pankratovs būtu griezies tikai pie tevis — tad viena lieta, bet, kad cilvēks skraida pa tautas komisariātiem, izmanto radniecības saites, — tas ir pavisam kas cits. Redz, ko jūs neņēmāt vērā, biedri Malov.

—       Varbūt arī neņēmu vērā, — Malovs stūrgalvīgi palika pie sava, — tikai es viņu redzēju darbā. Un grūti man noticēt, ka viņš ir partijas ienaidnieks.

—       Ne tādi cilvēki vien pārvērtušies par partijas ienaidniekiem, — sacīja Stolpers. — Paklausīsimies Pankratovu…

Saša piecēlās. Viņu izslēgs, tas ir skaidrs. Viss, ko šeit runāja, bija bezjēdzība, bet, jo tālāk veļas šī lieta, jo vairāk apaug ar apsūdzībām, un viņš nekādi nespēj izrauties no šā liktenīgā loka. Viņš nepratīs tos pārliecināt, lai tie grozītu savus aplamos uzskatus. Muļķīgās epigrammas, incidents ar Azizjanu, tad Krivoručko — tie ir fakti. Darbojas nepielūdzams spēks. Un tomēr jāaizstāvas.

—       Kas attiecas uz Krivoručko, — sacīja Saša, — tad birojā es pastāstīju par gadījumu ar lāpstām.

—   Kas par lāpstām? — Stolpers viņu pārtrauca.

—   Lāpstas būvlaukumā, nebija noliktavas pārziņa…

—       Nedzeniet velnu! — Stolpers saniknojās. — Atbildiet — kāpēc jūs aizstāvējāt Krivoručko?

—   Es viņu neaizstāvēju. Es tikai sacīju, ka būvmateriālu patiešām nebija.

—   Tātad ne vien lāpstu, bet arī būvmateriālu nebija, — Stolpers pasmīnēja, — tā arī būtu teicis. Nu lai paliek, turpiniet, — viņš piebilda gurdeni, ar to uzsvērdams, ka uzdot Sašam jautajumus nav jēgas — tikpat mēģinās izlocīties.

—   Es nebiju ar Krivoručko pazīstams, nekad vēl nebiju ar viņu runājis.

Stolpers nogrozīja galvu, nošmaukstināja lūpas, taču neko nesacīja.

—   Kas attiecas uz uzskaites pasniedzēju, tad viņa lekcijas bija tīrā haltūra.

—   Marksisms ir haltūra? — Stolpers skatījās Sašam tieši acīs.

—   Nē, bet…

—   Diezgan, Pankratov, pietiek! — Stolpers piecēlās, parāva uz leju formasblūzi, tā viņam stāvēja lempīgi, lāgā nepiegulēja, kā lāgā nepieguļ karavīra formastērps civilistam ar šaurām krūtīm un šauriem pleciem. — Mēs jūs noklausījāmies. Jūs negribat atbruņoties partijas priekšā, arī šeit lūkojat mūs maldināt. Jūs esat brīvs, ejiet!

8

Jauno gadu sagaidīja pie Ņinas Ivanovas. Galdu greznoja zoss ar kāpostiem, to bija izcepusi Varja, dievs vien zina, kur to iemācījusies. Un jālīksmojas līdz rītam — naktī nav ar ko projām tikt. Bet no rīta — tieši uz darbu, pirmais janvāris ir parasta darbdiena.

Vienīgajā atzveltnī, pārmetuši vienu kāju pār otru un kūpinādama papirosu, sēdēja Vika Maraseviča, Vadima māsa. Tuklā, laiskā meitene, viena no tām, kas mūžam vaicā «ko man darīt?», kad pārējie strādā, bija izaugusi par liela auguma gaišmati, augstprātīgu mātcsmeitu. Tādas sestdienas vakaros var sastapt «Metropolē», bet svētdienās pa dienu «Nacionālē». Pēdējā brīdī pirms Jaunā gada Vika bija sastrīdējusies ar pielūdzēju, tādēļ patlaban atradās šeit, ko arī lika saprast ar savu garlaikoto izskatu.

Viņu uzjautrināt mēģināja Jura Saroks, ņēmās ap viņu lakstoties, it kā slēpdams ar to savas attiecības ar Ļenu.

Tas izskatījās dīvaini. Viņu sakari jau sen vairs nebija uoslēpuins nevienam, tikai ne Vadimam Marasevičam. Vadims vēl nepazina sievietes, nepie|āva domu par attiecībām, ko pats nebija izbaudījis un kas, pēc viņa pārlie čības, pamatu pamatos pārvērš cilvēku. Ļcriā viņš tādas pārvērtības nemanīja.

Vadims spriedelēja par dažnedažādiem jautājumiem, pārlēca no Dimitrova attaisnošanas uz «Mirušo dvēseļu» iestudējumu Maskavas Dailē, no Rūzvelta «jaunā kursa» uz Lunačarska nāvi Mentonā. Pat par visiem zināmām lietām Vadims prata runāt tā, it kā visu līdz pēdējam būtu izdibinājis tikai viņš vien.

Iekams nāca uz šejieni, Jura Saroks bija iedzēris ar tēvu un tagad bija pacilāts un vaļīgi nekautrīgs. Viņa lakstošanās ap Viku visus satracina? Lieliski! Jo vairāk tādēļ viņš lakstosies ap to.

Varja bija palikusi mājās it kā zoss cepeša dēļ, to taču nevarēja uzticēt Ņinai. Bet īstenībā pieaugušo kompānija vilināja viņu vairāk nekā skolasdraugi. Un Maksims bija teicis, ka atvedīs biedru, kas prot dejot rumbu. Patlaban šis jauniņais kursants ar savādu vārdu Serafims cītīgi grieza patafona kloķi.

Blakus Serafimam stāvēja skumīgais Maksis. Bija notikusi izšķirošā izskaidrošanās ar Ņinu, Ņina viņu atraidīja, pat nedodot cerību. Arī par Sašas nepatikšanām viņš bija sarūgtināts, jo mīlēja Sašu un cienīja, turēja lielā godā.

Lai kāds bija Sašas noskaņojums, viņš nevarēja neatnākt, viņam jādzīvo, tāpat kā dzīvoja līdz šim. Jaunais gads, viņš sagaidīs Jauno gadu.

Un nu viņi sēž pie balta galdauta klāta galda. Galda galā — Ņina, pa labi no viņas — Maksims, Saša, Serafiins, pa kreisi — Vadims, Ļena, Jura un Vika. Viss spīd un laistās, viss jau salikts galdā, garšīgi smaržo, tā ka vai siekalas tek un saceļ jautrību. Ārā aiz logiem spclgoņa nakts, bet viņiem ir silti, meitenēm kājās fildepcrsa zeķes un augstpapēžu kurpes. Planēta joņo pa savu nepielūdzamo ceļu, zvaigžņu pasaule nododas savai mūžīgajai kustībai, bet viņi sagaida kopš Kristus dzimšanas tūkstoš deviņi simti trīsdesmit ceturto gadu, viņiem ir degvīns, portvīns un rislings, tā viņi sagaidīja arī tūkstoš deviņi simti trīsdesmit trešo gadu, un viņiem ir gan siļķe sinepju mērcē, gan šķiņķis no komercveikala, tā viņi sa

gaidīs ari trīsdesmit piekto, arī trīsdesmit sesto, arī trīsdesmit septīto un vēl daudz citu gadu. Viņi ir jauni, viņiem nav priekšstata ne par nāvi, ne vecumu, viņi ir dzimuši nevis nāvei, nevis vecumam, bet dzīvei, jaunībai, laimei.

—       Aizvadīsim veco gadu, — sacīja Vadims Marasevičs, — tas bija mūsu mūža gads. Kā mēdz teikt Odesā, mūsu ceļš nav rozēm kaisīts. Bet rozēm kaisīts ceļš jau nav dzīves ceļš. īstas dzīves ceļš ērkšķiem klāts…

Atskanēja pulksteņa sitieni, visi pastūma krēslus, pieslējās kājās, pacēla glāzītes.

—        Laimīgu Jauno gadu, urā! — ieķērcās Vadims. Iestinkšķējās glāzītes, no rokām rokās gāja šķīvji ar uzkodām. Maksis izveicīgi grieza zosi.

—  Meistars! — uzslavēja Saša.

—   Bijusi tik zoss… — Jura pasniedza pretī savu šķīvi.

—   Maksim, man kājiņu, — beidzot ierunājās Vika.

—   Otru man! — Vadims labprāt pamielojās.

— Maraseviči visu sagrābs sev.

—   Apstādiniet Marasevičus!

Vadims piešķindināja ar nazi pie šķīvja.

—        Paceļu kausu par godu Maksim, Sarkanās Armijas cerībai!

—   Maksi! Maksimuška! Neatstāj mani bešā, mīļais!

—   Biedri, man kāds nospēris dakšiņu!

Vadims atkal piešķindināja ar nazi pie šķīvja.

—        Uzdzersim par godu Serafimam, mūsu vienīgajam viesim un tādai pašai Sarkanās Armijas cerībai.

—   Jaunais cilvēk, uz jūsu veselību!

—   Jaunība nav netikums, bet liela cūcība!

—   Serafim, kur tavs brālis Georgijs?!

Serafims nosarka, piecēlās, palocījās, kautrēdamies šajā trokšņainajā sabiedrībā.

Vadims uzsauca laimes gan Ļenai — mūsu skaistulei, gan Vikai — arī tā nekas, viņš nevienam negribēja atdot savu vietu, šis balamute Vadims.

—        Saskandināsim par godu skolai! — lika priekšā Maksims.

—       Sveiks lai dzīvo sentimentālais behemotiņš! — iesaucās pa vidu Jura.

Maksis caur pieri viņā pablenza.

—   Atsacīsimies un nokratīsim pīšļus no savām kājām?

—       Es atbalstu Makša tostu, — iejaucās Vadims, — neklājas aizmirst tēva mājas, Alma mater, dzimto pavardu.

—   Par godu skolai, vienai vienīgajai, darba skolai! — zobgalīgi pasludināja Jura.

Puņķi! Un slienas! Sasodīts! Sie grib uzdzert par godu skolai, viņš uzdzers par godu skolai, viņam vienalga, par ko dzert.

—   Jura, tev nav mums jāiztop, — aizrādīja Ņina. Viņai nepatika, ka Jura lakstojas ap Viku, viņa Viku ne acu galā necieta, neviens to nebija te ielūdzis, sašutumu sacēla tas, ka Saroks dara pāri Ļenai.

Vadims apgāja bīstamo zemūdens klinti.

—   Par Juriju Saroku, nākamo ģenerālprokuroru!

—   Kad ietupinās — izpestī, — labsirdīgi papildināja Maksis.

—   Bet tagad, — Vadims ar salveti noslaucīja lūpas, — par namamāti, par mūsu Ņinu, mūsu kompānijas sirdi, dvēseli un smadzenēm!

—   Ņinulīt! Ņinuk!

—   Tad jau par abām saimniecēm! — Saša pagriezās pret Varju.

Tieviņa, skaista, pati jaunākā starp viņiem — Varja klusēja, baidīdamās pateikt kaut ko aplamu, Serafims bikli mēģināja uzņemt ar viņu valodas. Sašam nāca smiekli par puiša apjukumu, viņš pats uzrunāja Varju, lūkodams ievilkt sarunā arī Serafimu. Varja atbildēja labprāt, pagriezās pret Sašu, viņš tuvu ieraudzīja viņas acis, malajietes acis, un maigo seju.

Ierībējās krēsli, tika pastumts malā galds, visi gāja dejot. «Sīs acis melnmelnās vien mani valdzināja, un aizmirst tās nav spēka man,» skanēja no patafona. Jura dejoja ar Viku, Vadims ar Ļenu, Varja ar Serafimu. Pēc brīža viņiem pievienojās Maksis un Ņina.

Kad mainīja plati, Saša ieteicās:

—  Vecīši, ļaujiet arī man padejot.

Viņš aizgāja ar Varju, sajauzdams viņas šmaugo augumiņu, viņas vieglo gaitu, viņas prieku. Un atskārta: viss, kas kaitināja Ņinu — pūderis, smaržas, pavārte, puikas, ir tīrie nieki, nekas vairāk kā. alkana ziņkāre topošā mazā sievietē, kura pārkāpj slieksni, ieejot dzīvē, brīnišķā pasaulē, jaunā, gaišā, no kuras viņu, Sašu, tagad grib atraut ar sirds asinīm.

Ķilda izcēlās negaidīti. Jura ar Viku bija izgājuši gaitenī, un tieši tas Ņinu saniknoja.

—      Es taču lūdzu netrokšņot. Man ir kai-miņi! — aiz dusmām sasarkusi, viņa sacīja. — Nē! Kairā ziņā vajag slaistīties koridorā, it kā te būtu par maz vietas.

—       Rimsties, nu kas tad tur, — smaidīdama iebilda Ļena. Viņai bija neērti: Ņina pasvītroja jau tāpat aizvainojošo Juras izturēšanos.

—   Ncuzkurdies, — labsirdīgi deva padomu Maksis.

—       Pārsteidz tāda bezkaunība, — ar tikpat uzbudinātu seju turpināja Ņina. — Viņi aizies, bet man ar šiem cilvekiem jādzīvo kopā.

—        Izbeidz, — sacīja Saša. Arī viņam derdzās gan Jura, gan Vika, bet viņš vairījās skandāla.

Vadims raudzīja visu pārvērst jokā:

—   Mana māsa reti kad atrod ceļu uz tualeti.

Visi zināja šo prātīgās Ņinas vājību — aklu dusmu uzliesmojumus, tie pārgāja tikpat ātri, kā sākušies. Un bija iestājies tas Jaungada nakts lūzuma brīdis, kad visi jau noguruši, visiem nāk miegs un aizkaitina tīrie nieki.

Jura apsēdās pie Ļenas, uzlika roku viņai uz pleca un dzedri sacīja:

—   Kārtējā vecmeitas histērija.

Jura to pateica mierīgi, apdomāti, uzlicis roku uz Ļenas pleca un tādējādi uzsvērdams, ka viņu attiecības ir tikai viņu abu ziņā. Viņam tas nepaspruka nevilšus.

—        Iekod mēli zobos, Sarok! — Saša caur pieri skatījās uz viņu. Tagad bija iemesls par visu norēķināties. Tieši Jurkas māte bija pastāstījusi Sašas mātei par izslēgšanu no institūta, iejaucās starpā ar jauno ziņu. Saša juta aiz tā Jurkas nelabvēlību.

—  Visi iemetuši… — samierinoši sāka Vadims.

—       Es jau sen zināju, kas tu tāds esi, — Saša turpināja. — Gribi ar šo atklājumu iepriecināt arī citus?

Jura nobālēja.

—   Ko tu zini? Ko tad — pasaki!

—       Nav ne īstā vieta, ne laiks, un ne jau visus tas interesē!

—       Bet kādēļ tu izvēlies laiku un vietu? Kādēļ tu diktē? Augstu slej degunu. Še tev, dabūji ar!

—   Turi muti! — noteica Maksis.

—   Sitiens zem jostasvietas, — norūca Vadims.

—       Tā ir tikai mana darīšana, — mierīgi atbildēja Saša, — ne tev, ne taviem radiem tur nav nekādas daļas. Manas domas par tevi? Tu esi mazisks egoists un patmīlis. Ar to mana puse izbeidz diskusiju.

—   Bet tu esi plikais karalis, — atcirta Jura. — Ģcnerālis bez armijas. Ar to arī mana puse izbeidz diskusiju.— Viņš piecēlās. — Ejam, Ļena!

—   Ļena! — viņai uzsauca Saša.

—   Kas ir? — Ļena pagriezās atpakaļ, ar draudzīgu smaidu lūkodama izlīdzināt konfliktu.

—   Lielāku draņķi tu sev nevarēji atrast?

Ļena pietvīka un izskrēja no istabas. Jura uz brīdi apstājās durvīs, paskatījās uz Sašu un izgāja viņai līdzi.

—   Nevajadzēja tev viņu tā… — lēnīgi aizrādīja Maksis.

—   Nevaru ciest neliešus, — Saša drūmi atbildēja. Taču kļuva vēl skumjāk. Nebija pratis apvaldīt sevi un

sagandēja Jaungada vakaru.

9

Labāk māte būtu raudājusi. Viņa mēmi sastinga, nejautāja: kas un kā. Sašam uzbrukusi nelaime — tas bija galvenais.

No mātes nekustīgā skatiena Sašam sirds vai lūza. Pa vakariem viņa lasīja, neredzēdama burtus, neapzināti pāršķīra lappuses, dienu un nakti lauzīja galvu tikai par vienu: blakus Sašam nav vīrieša, viņa nebija pratusi saglabāt ģimeni, viņu nelaimīgā dzīve ievainoja un kropļoja Sašu kopš bērnības.

Pāvels Nikolajevičs deva ziņu, ka ieradīšoties, līdzko būšot brīvs, pēc mēneša pusotra. Sofija Aleksandrovna pazina vīru — viņš domāja, ka ši pusotra mēneša laikā viss nokārtosies bez viņa. Cik reižu netika vaicājis: «Vai tiešām Marks neko nevar līdzēt?» Mūžīgais pārmetums viņas radiem! Viņa aizrakstīja Markam. Tas atbildēja, ka drīzumā atbrauks uz kongresu un cer visu nokārtot. Sīs vēstules viņu nenomierināja, Sašam, tāpat kā līdz šim, nav aizstāvja.

Sofija Aleksandrovna pasāka uz ilgām stundām atstāt māju. Saša skatījās, kā māte iet pāri pagalmam — maziņa, resnīga, sirma, vientuļa. Viņš pats uzsildīja pusdienas, bet lāgiem arī nesildīja — pusdienu nebija. Kur māte nozūd? Saša zvanīja viņas māsām — tur viņa nerādījās. Vai staigā pa iestādēm, klapato par dēlu, meklē ietekmīgus paziņas? Bet viņai tādu nav, Saša tos visus pazīst kā savus piecus pirkstus.

—  Kur tu biji, kur tu paliec?

Māte izvairījās no atbildes vai atrunājās — nekur neesot bijusi, staigājusi pa Arbatu, sēdējusi pagalmā.

Arī Saša klimta pa Arbatu, pa vecajām, kopš mazām dienām pazīstamajām šķērsielām, gar vecajiem kungu savrupnamiem: kolonnas, modelēti greznojumi, koši zaji jumti, fasādes ar baltu apmetumu. Līkarbata ielā skolas laukuma vietā tagad māju uzcēlis arhitekts Meļņikovs — savada apaļa ēka. Skolā pagrabstāva logos, kurus aizsedza katūna aizkari, joprojām dega gaisma — tāpat kā senāk, tur dzīvoja tehniskie darbinieki.

Saša atcerējās, kā, iecelts par pulciņa vadītāju, bija braukājis ar pionieriem uz nometni Rubļovā. «Braucam mēs uz nometnīti, tur jau sen viss saposts glīti, visas lietas jau pie vietas, nav tik mūsu pašu vien…» Ar dzelžaini stingru roku viņš tolaik iedibināja disciplīnu, pionieriem lika trūkties, netika galā vienīgi ar Kostju Sabrinu, skolas galdnieka dēlu, nepaklausīgu delveri. Pēc nez kura pārkāpuma Saša nolēma sūtīt viņu atpakaļ uz mājām.

Skolas pavāriene toreiz sacīja:

—   Nesūti vis prom, Saša, tēvs viņu nositīs.

Ko tas nozīmē — nositīs? Nevienam nav tiesību otru nosist. Sašam bija žēl Kostjas, citi puikas nāca lūgties, lai viņu nesoda, taču atcelt rīkojumu nozīmēja iedragāt paša autoritāti.

Viņi atgriezās no nometnes, sākās mācības. Kostjas tēvs neko neteica Sašam, tikai reiz apstājās gaitenī un noraudzījās viņā ar ilgu, ciešu skatienu. Sis skatiens palika Sašam prātā uz mūžu. Cik tomēr nežēlīgi un stulbi viņš toreiz izrīkojās. Kolektīva intereses prasīja disciplīnu, tai viņš upurēja mazo Kostju. Viņš domāja, ka tāds sods nāks par labu pašam palaidnim. Bet vai viņš iedomāja arī to, kā Kostja pacels acis pret tēvu?

No Namdaru šķērsielas Saša nogriezās uz Kapkalniņu šķērsielu, pēc tam uz Kluso. Seit savrupnamā pretī dāņu sūtniecībai kādreiz atradās komjaunatnes Hainovņiku rajona komiteja, te pirms astoņiem gadiem Sašu uzņēma komjaunatnē. Tolaik viņš valkāja ādasjaku, nicināja švītus, nekad neko citu neturēja augstā vērtē kā vienīgi grāmatas un tās izlasījis atdāvināja bibliotēkai, mēģināja pat nodibināt skolas komūnu — iztēle aiznesa viņu dievs vien zina kur.

Kādēļ tas piemeklēja tieši viņu? Vai tad viņam nevajag paļauties uz vairākuma domām? Bet Bauļins, Lozgačovs, Stolpers vēl nav vairākums. Rakstīt Staļinam? Staļins saprot, ka valstij vajadzīgi speciālisti, nevis pusinācīti nemākuļi, viņš nicina balamutes, bet Azizjans ir balamute, Staļins necieš karjeristus, bet Lozgačovs ir karjerists, Staļins neieredz dūresvaroņus, bet Bauļins ir dūresvaronis. Ar savu humora izjūtu Staļins pareizi būtu novērtējis tās nevainīgās epigrammas. Taču griezties pie Staļina personiskā jautājumā būtu nekaunība.

Kādu dienu, nākdams mājās, Saša ieraudzīja māti. Viņa stāvēja vārtos, ar acīm kādu meklēdama.

Aizgājusi ar Sašu līdz nama ārdurvīm, sacīja:

—   Ej vien, es vēl brītiņu pastaigāšu.

—  Tu nosalsi.

—   Es vēl brītiņu pastaigāšu, — viņa atkārtoja, un viņas sejā parādījās stūrgalvīga, saspringti tramīga izteiksme, kas senāk vēstīja jaunu skandālu un ķildu ar tēvu.

Citureiz Saša ieraudzīja māti ejam pa Arbatu. Viņa lēnām pagāja garām savas mājas vārtiem, apstājās pie pulksteņmeistara darbnīcas, izlikās aplūkojam pulksteņus aiz stikla, tad devās atpakaļ, atkal vērodama ielas pretējo pusi, aizgāja līdz aptiekai, apstājās un pagriezās mājup. Kādu slepus uzmana, kādam dzen pēdas, kā dzina pēdas tēvam, kad domāja, ka viņš tiekas ar kaimiņieni Miliču Petrovnu. Bet tēva nav, nav varbūtēju mīļāko, nav vairs greizsirdības, taču viņa atkal ir kādas uzmācīgas domas varā, blenž vienā punktā ar tādu pašu saspringtu, stūrgalvīgu spīvumu. Pēc tam pārgāja pāri ielai, kā allaž zemu nodūrusi galvu, apkārt neskatīdamās, bīdamās ieraudzīt virsū braucošas mašīnas. Šoferi spēji nobremzēja, izliecās ārā no kabīnes un lamājās, bet viņa neatskatīdamās, acis nepaceldama, steidzās sasniegt glābjošo ietvi.

Saša viņai iejautājās:

—   Ko tu uzmani?

Viņa samlnstījās, baidīdamās pateikt to, kam Saša neticēs.

—   Ko tu slēp no manis?

Māte pavērās viņā plati ieplestām, baiļu pilnam acīm.

—  Tevi izseko.

Saša brīnījās:

— Kas mani izseko?

—   Viens ausainē ar nolaistām ļekām, otrs — tāds sīciņš, bebrādas mētelī, trešais — ar ādu apšūtos velteņos, gara auguma, dusmīgs, viņi ir trīs, okšķerē pēc kārtas.

—   Pareizi! Kālab gan visiem kopā? — Saša iesmējās.

—   Es katru pazīstu no sejas, — māte turpināja, — varu atpazīt arī no muguras un pēc balss. Es stāvēju maiznīcā, bet tas, kurš staigā velteņos, nostājās aizmugurē, es neatskatījos, bet zināju, ka viņš stāv. Dabūjusi maizi, pagāju malā, arī viņš pagāja malā, taču maizi neņēma, bija stāvējis aiz manis, lai parādītu mani otram, tāds viņiem paņēmiens. Viņi nopratuši, ka es viņus jau pazīstu, un, kad atskatos, nozūd, iegriežas Nikolas šķērsielā, bet pēc tam iznāk no Naudkalēju šķērsielas. Tak es uzreiz eju turp un šo tur sagaidu, viņš novēršas, bet es zinu, ka tas ir viņš.

—   Ko tad viņi izseko: tevi vai mani? — smaidīdams vaicāja Saša.

—   Viņi izseko mūsu māju. Kas pie mums ienāk, kas iet ārā, kad tu ej prom, ar ko aizej, ar ko sarunājies. Es noplēsu gaļas veikalā zivju talonu, bet viņš stāv aiz manis un saka: «Vajag ceturto talonu.» Es atskatījos, bet viņš pagrieza man muguru, es vinu atpazinu pēc bebrādas mēteļa.

—   Un tieši ta sacīja: vajag ceturto? — Sašam nudien bija jāsmejas.

Māte klanīja galvu katra vārda galā.

—   Un ari dežurējošais milicis pie Smoļenskas šķērsielas ar šiem uz vienu roku. Reiz es gāju nopakaļis garajam, viņš ar acīm norādīja milicim uz kādu vīrieti, milicis piegāja tam klāt un uzprasīja dokumentus, bet garais pagriezās atpakaļ, ieraudzīja mani, nikni pablenza un pēc tam divas dienas nerādījās, bet sīkais pateica, ka no priekšniecības dabūjis brāzienu.

—   Kam viņš pateica?

—   Man. Viņš šo to pasaka, kad stāv aiz manis, lai es viena pati dzirdētu. Bet, ja atskatos, viņš pagriež muguru. Es vairs neatskatos, lai nenostādītu viņu neveiklā stā* voklī, viņam taču nav tiesību ar mani runāt. Es labi pazīstu viņa balsi.

Saša ar šausmām raudzījās mātē. Viņu dzīvē lavījās iekšā kaut kas drausmīgs. Viņš ir uzaudzis šajā istabā, ikkatra lietiņa te ir daļa no viņa dzīves; tas viss stāv un stāvēs savā vietā, bet jau bez viņa. Viņš iekļuvis virpulī, kas rauj iekšā atvarā. Bet šajā brīdī prātā bija tikai viena doma — kaut virpulis neierautu sevī arī māti — labo māmulīti, viņam pašu dārgāko cilvēku.

—   Reiz es jutu, šis stāv aiz manis, — māte turpināja, -es, atpakaļ nepagriezdamās, jautāju: «Jūs nearestēsiet Sašu?» Viņš klusē, neko neatbild. Es neizturēju, atskatījos, viņš pielika pirkstu pie lūpām, kāpās no manis atpakaļ un nozuda drūzmā.

—  Tas viss ir tikai tavas slimīgās iedomas, — sacīja Saša. — Neviens neizseko ne mani, ne tevi, nevienam mēs neesam vajadzīgi, ak tu mūžs, kādi valsts noziedznieki! Smieklīgi! Ja mani vajag arestēt, jau sen būtu arestējuši, netērētu laiku muļķīgai izspiegošanai. Un liec vērā: mani ieskaitīs atpakaļ. Bet patlaban visi aizņemti ar kongresu, nevienam nav laika nojēgties ar mani, pēc kongresa tiks skaidrībā. Visu pārējo met ārā no galvas. Nesagandē mums dzīvi.

Māte klusēja, lūkojās vienā punktā, saguma, galva viņai raustījās it kā aiz krampjiem. Lai ko runāja Saša, lai kā pūlējās māti pārliecināt, viņa tikai daudzināja savu — viss ir tieši tā, kā viņa stāsta. Tā bija šodien un vakar, un rītdien atkal viss atkārtosies: viņa izies uz ielas, ieraudzīs vienu no tiem trijiem, un, ja dežurēs sīkais, tad šis atkal viņai kaut ko pateiks, varbūt pat atbildēs, vai Sašu apcietinās vai neapcietinās.

Tas sīkais, bebrādas mētelī, atkal neatbildēja uz viņas jautājumu, līdzjūtīgi paskatījās un novērsās. Tagad Sofija Aleksandrovna gaidīja ļaunāko. Viņai lika ausīties katra skaņa, klusums šķita slēpjam sevī nelaimes draudus. Stundām ilgi viņa stāvēja pie durvīm, saspringti ieklausījās soļos uz kāpnēm vai trausās augšā uz palodzes un skatījās, kas iet pa pagalmu. Reiz viņa ieraudzīja milici un, baiļu sagrābta, neko neapjēgdama, metās šurpu turpu pa istabu. Milicis viņu dzīvoklī neienāca, tātad iegriezās pie kaimiņiem iztaujāt par Sašu. Neviens par viņu nevar teikt nekā slikta, taču cilvēki viegli nodara citiem ļaunu, laikam domādami, ka tādējādi atvairīs Jaunumu no_ sevis.

Visi zina par Sašas likstu, visa māja, visi iemītnieki, visus droši vien izsauca, pie visiem atnāca. Viņa mēdza sēdēt pagalmā uz soliņa zem mazas skārda nojumītes un tad lūkoja novērtēt, kā kurš pagājis garām, kā uz viņu paskatījies, kā padevis labdienu.

Piezvanīja no namu pārvaldes, lika, lai atnāk Saša. Alāte aizvien baidījās no namu pārvaldes, taču aizgāja pati. Esot jāprecizē Sašas standartizziņa no darbavietas. Iegansts! Namu pārvaldnieku Viktoru Ivanoviču Nosovu viņa pazina jau divdesmit gadus — cik nebija cilpojis pa sētu mazais Vitja (arī tā mirušo māti viņa pazina), un arī šis viņu labi pazina un Sašu pazina. Bet tagad tik tikko uzmeta acis, nejautāja, kādēļ Saša, students, strādā par krāvēju, tātad visu zina. Arī atsveicinājās strupi. Bet pasu pierakstītāja nemaz neatsveicinājās, izlikās, ka ir aizņemta.

Kāds piezvanīja pa tālruni un prasīja pēc Sergeja Sergejeviča, viņa sacīja, ka nekāda Sergeja Sergejeviča pie viņiem nav. Pēc brītiņa atkal meklēja Sergeju Sergejeviču, bet balss jau bija citāda. Pēc tam atkal piezvanīja, taču neatsaucās, viņa dzirdēja klausulē kāda elpu. Vairākkārt pie tālruņa lūdza pasaukt Gaļinu, viņu kaimiņieni, agrāk viņai tik bieži nezvanīja. Gaļina atbildēja aplinkiem, divdomīgi un, uzkārusi klausuli, nodūra acis un žigli aizgāja uz savu istabu.

Miliča Petrovna, uz kuru māte savulaik vīra dēļ bija bijusi greizsirdīga un ar kuru tagad no jauna sadraudzējās, solīja atbalstīt. Jaunībā Miliča bija sagājusies ar ietekmīgiem pielūdzējiem, bet šobrīd viņai neviena vairs nav, visiem apnikusi. Toties Margarita Artjomovna, veca armēniete, ar kuru viņa ārā bieži vien sēdēja blakus uz soliņa, — rāma, gudra, prātīga sieviete, sacīja, ka Sašam vajadzētu uz kādu laiku atstāt Maskavu, pat piedāvāja, lai viņš brauc prom pie viņas radiem uz Nahičevānu.

Sofija Aleksandrovna pieķērās šai domai. Pati baidījās Sašam to teikt un palūdza, lai to izdara viņu dzīvokļa kaimiņš Mihails Jurjevičs. Tādam padomam jānāk no vīrieša.

Mihails Jurjevičs, vientuļš vecpuisis, inteliģents cilvēks ar pensneju, kolekcionēja grāmatas un gravīras. Viņa istaba, bāztin piebāzta ar albumiem un mapēm, piekrauta ar senlaicīgām mēbelēm, uz laiku laikiem bija piedviugusi — gan no foliantu putekļiem, gan no krāsas, līmei un tušas smakām. Savus jaunos ieguvumus viņš parasti rādīja Sašam — labprāt ar to aprunājās. Šodien parādīja Dantes «Elli» ar Dorē ilustrācijām. Ļaužu virpulis brāzās pa pekli, vīrieši, sievietes, bērni, galvas, rokas, kājas, mūžīgā vēlmju, dziņu, kaislību uguns, kas sadedzina cilvēci.

Bez Dantes Mihails Jurjevičs bija iegādājies ari «Akadēmijas» izdoto Makjavelli «Valdnieku».

—   Šo grāmatu es zinu, — teica Saša, — spriedumi par varu naivi, tāli no tās būtības zinātniskas izpratnes,

—  Iespējams, — izvairīgi atbildēja Mihails Jurjevičs, — taču labā un |aunā pirmcēloņu vēsturi ir svētīgi izpētīt jebkurā laikmetā, labā pirmavotus nedrīkst kājām mīdit ne cildenā dēļ, nedz niecīgā dēļ. Atvainojiet, Saša, ka iejaucos, jūsu māmuļa man pastāstīja par jūsu pēkšņajiem sarežģījumiem, tikai apsoliet, ka viņu par to nerāsiet. Veca patiesība: kas pats sargājas, to arī dievs sargā. Kādēļ gan jums neaizbraukt pie tēva vai pie tēvoča?

—   Aizbraukt? — brīnījās Saša. — Neredzu iemesla. Ierosināto lietu nevar izskatīt bez manis. Māte tikai bendē sev nervus. I<o tur, parasts gadījums, kādu diemžēl ir daudz. Mani grib arestēt?! Izslēgts. Bet, ja tādu varbūtību pat pieļautu, tad tikpat labi arestēs arī pie tēva vai pie tēvoča. Jeb vai man pāriet nelegālā stāvoklī?

Viņš iesmējās. Viņš, Saša Pankratovs, slēpjas no savējiem.

—   Nav divu domu, Sofijas Aleksandrovnas bailes ir pārspīlētas, — Mihails Jurjevičs bija vienis prātis. — Bet tāda ir politiskas apsūdzības īpašība: ar katru apelāciju jūs ievelkat tikpat kā burvju lokā aizvien vairāk un vairāk cilvēku un instanču, apsūdzības lieta aug augumā kā sniega pika.

Saša ar izbrīnu palūkojās uz Mihailu Jurjeviču. šis bezpartijiskais cilvēks, kurš ar politiku nav draugos, bija trāpījis naglai uz galvas.

—   Es ticu partijai, — atbildēja Saša, — un bēgt no tās man nenāk ne prātā.

10

Saša iebrauca Vecajā laukumā no rīta. Kitaigorodas mūra vietā rēgojās nāves klusuma ēnoti iegruvumi, zem sniega gulēja vecum vecu ķieģeļu grēdas. Saša iegāja lielā, ērtā pelēkā namā — «Centrālā kontroles komisija» —, vestibilā kabinetu rādītājā sameklēja Solca kabineta numuru un uzkāpa otrajā stāvā.

Garā gaitenī gar sienām sēdēja klusējoša ļaužu rinda. No Solca kabineta iznāca kāds jauns cilvēks tumšzila bostona uzvalkā, baltā kreklā ar kaklasaiti. Nospriedis, ka tas ir apmeklētājs, un redzēdams, ka neviens no rindas nepieceļas, Saša atvēra durvis.

Lielajā kabinetā stāvēja divi galdi: mazs pie durvīm — sekretāram un milzīgs kabineta dziļumā, pie tā sēdēja Solcs — smagnējs, ar sirmiem, pinkainiem matiem, īsu kaklu, gaļīgu degunu un «zaķa» lūpu, līdzīgs slavenajam šahistam Emanuēlam Laskeram. Blakus Solcam stāvēja patukls cilvēks ar bezpersonisku ierēdņa seju un lika citu pēc cita Solcam pa rokai dokumentus parakstīšanai.

Redzēdams, ka Solcs ir aizņemts, Saša piesēda uz krēsla pie durvīm. Solcs pavērās uz Sašu, bija ļoti tuvredzīgs, nesaskatīja, kas tieši ienācis, zināja, ka neviens bez atļaujas nevar ienākt, un, ja jau ir ienācis un apsēdies, tātad sekretārs ielaidis, un tā droši vien vajag. Ierēdnis lika uz galda dokumentus. Bet šie dokumenti bija tiesas spriedumi notiesāto partijas biedru lietās. To Saša saprata no ierēdņa īsajiem paskaidrojumiem, kad tas nosauca notiesātā uzvārdu, partijas stāžu, kriminālkodeksa pantu un ieslodzījuma laiku. Likuma panti, kurus viņš minēja, Sašam neko neizteica. Solcs parakstīja dokumentus klusēdams, sadrūmis, apakšlūpu atšiepis, seja izmocīta, īgna, likās, viņš domā par gluži ko citu, vēl nelādzīgāku kā paši tiesas spriedumi, uz kuru pamatojuma notiesātos izslēdza no partijas.

Saša atskārta, ka iekļuvis šeit nejauši un nereizē, ka viņam nav tiesību te būt, taču nespēja piecelties un iziet. Ja viņš izies, tad diezin kad te ietiks un vai vispār ietiks. Tikai nupat viņš apjēdza, ka cilvēki gaitenī gaida uz pieņemšanu un gaida droši vien mēnešiem ilgi.

Solcs aizsvilās negaidīti — sirmā galva sāka trīcēt, pirksti nemierīgi šaudījās pa galdu.

—   Astoņi gadi par četrdesmit metriem vada!

—   Divdesmit sestais pants, «b» punkts.

—  Pants, pants… Par četrdesmit metriem vada astoņi gadi!

Ierēdnis noliecās pie dokumentiem, aši pārlaida acis. Viņa seja no jauna kļuva vienaldzīga. Materials noformēti pareizi. Un, lai cik Solcs klaigātu, atcelt spriedumu nav tiesīgs.

Arī Solcs zināja, ka nav tiesīgs atcelt spriedumu, notiesātais jāizslēdz no partijas un viņam, Solcam, šī izslēgšana jāapstiprina, un izgāzt savas dusmas uz ierēdni nav jēgas.

Viņa skatiens atkal atdūrās pret Sašu. Sis pie durvīm sēdošais nepazīstamais cilvēks arī uzbudināja: kas viņš tāds? Kādē| ir te?…

Šajā brīdī kabinetā atgriežas sekretārs, jaunais cilvēks tumšzilajā bostona uzvalkā, tas pats, kuru Saša bija noturējis par apmeklētāju. Tas bija pieredzējis sekretārs, daudzus gadus strādājis ar Solcu un uzreiz aptvēra: Solcs satracināts par nez kādu tur tiesas spriedumu, saērcināts par svešā klātbūtni kabinetā, bet šis puisis iekļuvis kabinetā viņa, sekretāra, misēkļa dēļ, kad viņš devās uz bufeti pēc papirosiem.

Izstiepis drebošu pirkstu uz Sašas pusi, Solcs noprasīja:

—   Ko viņam vajag?

No sekretāra ātrā skatiena Saša atģida: «Runā, kas tev vajadzīgs, nevilcinies!»

Saša piecēlās.

—  Mani izslēdza no institūta …

—       No kāda tur vēl institūta? — iebļāvās Solcs. — Kāds te sakars institūtam?! Ko jūs visi te nākat?

—   No transporta … — teica Saša.

—       Biedrs no transporta institūta, — lietišķi sacīja sekretārs, — students, izslēgts no institūta.

Un pusbalsī piemetināja:

—   Pieej viņam klāt.

—      Mani izslēdza par sienasavīzi un par konfliktu grāmatvedības kursa lekcijās, — Saša papildināja, pieiedams pie Solca galda.

—       Par kādu sienasavīzi, par kādu grāmatvedību?! Ko jūs man galvu jaucat?!

—  Tas kvalificēts kā politiska diversija.

Solcs platām acīm skatījās uz Sašu, redzams, nesaprazdams, kas vispār notiek, kādēļ šis cilvēks ienācis kabinetā, klausās tiesas spriedumus, stāsta par nez kadu sienasavīzi, par nez kādu grāmatvedību^..

Ierēdnis pavīpsnāja tikko manāmi, vīzdegunīgi, no savas birokrātiskās pašpārliecības augstumiem — sak, redz, kas notiek, kad atļaujas nevērību pret iedibināto lietvedības un dokumentu noformēšanas kārtību. Tieši tādēļ, ka Solcs nesaprot šo kārtību, pie viņa arī ierodas, apejot instances.

Sis vīzdegunīgais smīns nepaslīdēja garām Solcam. Caur pieri blenzdams uz Sašu, viņš negaidīti mierīgi sacīja:

—   Izsauciet visus,

Saša palika stāvam uz vietas.

—   Ko jūs stāvat! — Solcs uzbļāva. — Ejiet ārā!

Saša pakāpās atpakaļ. Sekretārs deva zīmi, lai pienāk

klāt.

—       Ko izsaukt? — viņš pusbalsī jautāja un nolika sev priekšā lapiņu ar zīmogu «VK(b)P CKK Partijas kolēģija».

Un tikai tad Saša apjēdza, ka Solcs izsauc visus, kas līdzdalīgi viņa, Sašas, lietā. Pirmo reizi šajos mēnešos sirds viņam nodrebēja un kaklā spriedās kamols.

Sekretārs nogaidoši raudzījās uz viņu.

—   Bauļins, partijas biroja sekretārs, — Saša iesāka.

—       Bez amatiem, bez amatiem, — sekretārs viņu steidzināja, rakstīdams uzvārdus uz izsaukuma lapiņas.

—       Gļinska, Jansons, Runočkins… Puišus un meitenes drīkst?

—   Runā, nevelc garumā!

—       Polužana, Kovaļovs, Pozdņakova, — nosauca Saša, dzirdēdams, kā viņam aiz muguras ierēdnis atsāk bubināt uzvārdus un kodeksa pantus.

—  Tie ir visi?

—  Jā, visi.

—   Uz kuru dienu?

—  Var uz rītdienu?

—   Pagūsi nodot?

—  Pagūšu.

—  Joz.

Durvīs Saša atskatījās. Solcs sabozies lūkojās viņā.

«Partijas kolēģija lūdz Jūs ierasties š. g. 10. janvāri pulksten trijos pie biedra Solca.» Un izsaukto uzvārdi. Tikai Sašas uzvārds nebija ierakstīts, viņa uzvārdu neviens nejautāja. Smieklīgi, bet tam nav nozīmes. Viņš ir uzvarējis. Saša nešaubījās par to. Solcam nevajag nekādu instanču, nekādu papīru, nekādu lēmumu. Izsaukt visus!" Un ko tu neteiksi: nebūtu viņš iegājis kabinetā, nevajadzētu sekretāram izlabot savu misēkli, nekas neizdotos: Un šis birokrāta smīns, kas satracināja Solcu. Bet tagad izdevās! Izdevās!

Un tomēr kaut kas nomāca… Sie klusējošie cilvēki uz soliem gar sienu, mēmi, pacietīgi, kuri gaidīja lēmumu par savu tuvāko likteni. Proletariāta diktatūrai ir jāaizstāvas, tas tiesa, bez šaubām! Un tomēr tajos gaiteņos

gaiss ir cilvēku bēdu piesātināts. Un tas nepazīstamais, kurš par četrdesmit metriem vada notiesāts uz astoņiem gadiem cietumā… Vai Sašam nebija liktenīga loma viņa mūžā, vai viņš neviļus nepiesavinājās citam lemtu līdzcietību?

Taču viņš bija jauns, viņš tā gribēja dzīvot, un viņš centās domāt par sevi, par to, ka viņa nedienas beigušās, nevis par tiem cilvēkiem, kas mēmi sēdēja uz soliem gar drūmajām kroņa nama sienām.

Gļinska runāja pa telefonu, kad Saša, paejot garām sekretāram, iegāja viņas kabinetā. Viņa izbrīnījusies, pēc tam izbijusies paskatījās uz Sašu, uzreiz pazina un ar plaukstu piesedza klausuli.

—  Ko jūs gribat?

Saša nolika viņai priekšā uz galda izsaukumu.

Viņa izlasīja un apjukusi nomurmināja:

—   Kādēļ mani? Ejiet pie Bauļina.

Viņa izskatījās gaužām nožēlojama.

—   Parakstieties, lūdzu!

—       Kādēļ, kādēļ? Ejiet uz partijas komiteju, — Gļinska purpināja.

—   Man uzdots nogādāt to jums. Parakstieties!

Beidzot viņa nolika klausuli un paņēma rokās lapiņu.

—       Tu biji pie Solca? — pēkšņi pāriedama uz «tu», viņa vaicāja.

—   Biju.

Gļinska raudzījā,s uz lapiņu. Iejaukusies CKK Partijas kolēģija… Protams, nav iztikts bez Rjazanova, bez Budjagina, kas jau bija gaidāms. Un tas kongresa priekšvakarā. Viņa iztēlojās, kā kongresā tas pats Solcs vai Jaroslavskis, vai varbūt arī Rudzutaks pieminēs savās runās gadījumu ar Pankratovu kā piemēru bezsirdīgai attieksmei pret nākamo jauno speciālistu. Izslēdza no_ pēdējā kursa, viņa parakstīja pavēli. Jā, parakstīja, pakļāvās partijas biroja lēmumam. Taču viņa brīdināja Bauļinu: pienākusi vēstule, kas aizliedz studentu atskaitīšanu no vecākajiem kursiem. Neuzklausīja, lai nu tagad pats izstrebj, ko ievārījis.

Viņa pavērās Sašā, pasmaidīja.

—   To visu septītā skola. Pantiņi, epigrammas…

Saša piebīdīja lapiņu.

—   Parakstieties, lūdzu.

—   Es aiziešu.

—   Esiet tik laipna, parakstieties!

Viņa sarauca pieri un parakstījas pretī savam uzvārdam.

Bauļins izlasīja izsaukumu, dzēlīgi pasmīnēja.

—   Pa virsotnēm ložņā — nenovelsies?

_Un parakstījās, saviebis tik aizvainotu ģīmi, it kā Saša butu viņu personiski aizskāris.

Jansons palūkojās uz Sašu pāri biezajiem briļļu stikliem, viņa acīs pavīdēja cerība, viņš pajautāja, kurā stāvā.

Grupā lapiņa gāja no rokas rokā.

—       Nu tik būs mēles kulstīšana, — nopriecājās Runočkins, — Kovaļov, tagad nožēlosi grēkus?

—   Saška, tu tik esi puika, — sacīja Pozdņakova,

Piesardzīgā Roza Polužana klusi vaicāja:

—   Uzvara?

Solcs acīmredzot bija aizmirsis par Sašu. Izbrīnījies raudzījās, kā ienāk kabinetā astoņi cilvēki, un nodomāja, ka licis sasaukt kādu apspriedi. Taču kalendārā nekādu pierakstu neatrada.

Gļinska sniedza viņam roku, abi bija pazīstami, Solcs atpazina viņu, ar neveiklu galantumu piecēlās. Izrādījās, ka viņš ir pavisam maza auguma.

—  Transporta institūta lietā, — paziņoja sekretārs.

Tas Solcam neko neizteica, viņš neko nezināja par tādu

transporta institūta lietu, bet Sašu aiz tuvredzības neatpazina. Tomēr ar ierastu rokas mājienu uzaicināja visus sēsties.

Gļinska atritināja Solca priekšā sienasavīzi. Sienasavīze visu laiku rullējās ciet, un Gļinska aizturēja tās malas ar galda presi un masīvu zīmuļieliktni. Solcs apmulsis vēroja viņas rīcību.

—  Te ir tās epigrammas, — norādīja Gļinska.

Solcs noliecās pie avīzes un tuvredzīgi piemiedza acis.

Cūkgaļas kotlete kopā ar rīsiem — Labākais kapakmens Borisiem visiem.

Viņš pacēla acis, nesaprazdams, kālab te šīs epigrammas. Un pēkšņi ieraudzīja Sašu, tas saspringti skatījās viņā. Tikai tad Solcs atcerējās vakardienas jaunekli, kurš bija sēdējis viņa kabinetā. Viņš no jauna izlasīja epigrammu, sarauca pieri.

—   Kur tad te ir kontrrevolūcija?

—  Te ir vairākas_ epigrammas, — atbildēja Gļinska.

Solcs atkal noliecās pie lapas.

Kad cītīgs darbs, vien darbs ir modē, Sis tikai savu mīklu min, Kaut žurnāls pazūd ceļa bodē Un lasīts nav, viņš visu zin.

—       Numurs veltīts Oktobra revolūcijas sešpadsmitajai gadskārtai, — aizrādīja Bauļins.

Solcs pārlaida visiem piemiegtu, tuvredzīgu skatienu, mēģinādams noteikt, kā balss tā ir. Viņam pretī sēdēja glītā, gaišmatainā Nadja, Saša, mazais, sagreizušais Runočkins, izbijusies Roza, apjukušais Kovaļovs.

—       Oktobra revolūcija nav atcēlusi epigrammas, — skarbi atbildēja Solcs.

—       Tās ievietotas zem trieciennieku ģīmetnēm, — palika pie sava Bauļins.

Tagad Solcs ieraudzīja, kas ar viņu strīdas.

—       Senāk tikai par visaugstākajām personām nedrīkstēja sacerēt epigrammas. Ir tad sacerēja.

—       Darbs ir «modē» — vai tad tas ir pareizi? — Bauļins stūrgalvīgi neatkāpās.

—       Darbs, darbs! — Solcs salēcās. — Buržuāziskās konstitūcijas arī sākas ar vārdiem par darbu. Jautājums ir par to, kāds darbs un kā labā šis darbs. Kas šajā epigrammā ir pret darbu?

—   Redziet…

—       Redzu, kā jūs kropļojat jauno dzīves! — Solcs ar plašu vēzienu norādīja uz priekšā sēdošajiem puišiem un meitenēm. — Redzu, kā jūs viņus tirdāt un spīdzināt. Tieši par viņiem Iļjičs sacīja: «Jums jādzīvo komunismā.» Uz kādu gan komunismu jūs viņus vedat?! Jūs puisi izsviedāt no institūta — kur tad viņam iet? Par krāvēju?

—  Viņš jau strādā par krāvēju, — piezīmēja Jansons.

—       Mēs viņu mācījām, tas taču ir mūsu nākamais padomju speciālists. Bet jūs viņu — ārā uz ielas. Par ko? Par epigrammām? Jaunībai ir savas tiesības. Un tās vispirmās tiesības ir smieties.

Atkal ar neveiklu galantumu viņš pievērsās Gļinskai.

>— Viņu gados arī mēs smējāmies. Tagad viņi smejas, un paldies dievam! Ja jaunieši smejas, tātad ir labi, tātad viņi ir ar mums. Bet jūs viņiem pa zobiem! Epigrammas cits par citu uzrakstījuši… Par ko tad viņiem rakstīt? Par mani? Viņi mani nepazīst. Par ko tad viņiem smieties?

— Izslēgšanu apstiprinājusi rajona komiteja, — brīdināja Bauļins.

—       Apstiprināts, apstiprināts! — Solcs pietvīka gluži sarkans. — Cik tas jums veicīgi izdodas!

Gļinska, kura šeit jutās daudz drošāka nekā institūtā, samierinoši jautāja:

—   Kā rīkosimies?

—       Uzņemt atpakaļ! — drūmi un noteikti atbildēja Solcs.

11

Jaunieši izgāja uz ielas.

Runočkins pašķielēja.

—  Jāatzīmē.

—   Es esmu par to, — priecīgi piekrita Nadja.

—  Man jābūt citur, — atteicās Roza.

—       Arī es laikam braukšu prom, — sacīja nomāktais Kovaļovs.

—       Sveiciens Lozgačovam, — laimīgu ceļavēju viņam novēlēja Runočkins.

Izrādījās, ka puišiem ir daži rubļi, Nadjai tāpat.

—       Iegriezīsimies pie manis, palielināsim kapitālu, — ierosināja Saša.

Mājās viņš apskāva un noskūpstīja māti.

—   Iepazīsties! Mūs uzņem atpakaļ… Urā!

Sofija Aleksandrovna ieraudājās.

—  Te tev nu bija! — iesaucās Saša.

Māte noslaucīja asaras, pasmaidīja. Un tomēr sirds viņai bija nemiera pilna.

—   Ņina zvanīja.

—   Mēs aiziesim viņai pakaļ.

Izrādījās, ka Ņinas nav mājās. Gaitenī Varja runāja pa telefonu.

Saša uzlika roku uz telefona dakšas.

—   Taisies!

—       Uz kurieni? — viņa ar ziņkāri aplūkoja glītiņo Nadju.

—   Iedzert un kaut ko iekost.

Ātri satumsa, iedegās laternas. Sašam patika pievakares mijkrēšļa aizplīvurotais, ziemīgais, darbīgais Arbats, tā pēdējā rosība. Viss kārtībā, viss savā vietā. Viņš iet pa Arbatu, kā vienmēr bija staigājis, viss tas ir beidzies.

Uz Afanasjeva ielas stūra viņi nejauši sastapa Vadimu briežādas puskažokā un jakutu cepurē ar garām, līdz jostasvietai nokarenām zvērādas ausīm.

—   Sveiks, Arktikas iekarotāji Nāc mums līdzi!

—   Izdošanos apslacīt? — Vadims uzreiz noprata.

—   Gluži pareizi.

—       Braucam uz «Tauviņu», brīnišķīga vieta, — šķielēdams ņz Nadju, ierosināja Vadims.

—   Te jāatnāk Ņinai.

Pa stāvām trepēm viņi nokāpa «Arbata pagrabiņā», zemiem griestiem, resnu četrstūrainu kolonnu sadalītā, un sameklēja brīvu galdiņu tālākajā kaktā. Oda pēc virtuves, izlaistīta alus, pa pusei kā restorānā, pa pusei kā aluskrogā. Blāvi zvīlēja klamzīgi sienas svečturi, šķībi piekarināti pie zemierņ spraišļu izlokiem. Uz estrādes stateniski stāvēja kontrabass apvalkā, uz krēsla nolikts saksofons — muzikanti jau bija atnākuši.

Saša pasniedza pāri galdam ēdienkarti.

—   Ko pasūtīsim?

—   Cik dārgi, — nopūtās Nadja.

—       Pa porcijai skābbarības un zemestrīces, — lika priekšā Runočkins.

—       Ne jau vinegreta un recekļa dēļ šurp atnācām, — Saša iebilda.

—       Vienīgais, kālab šurp mēdz nākt, ir kafija ar liķieri «kakao-šua», — darīja zināmu Vadims ar restorānu pastāvīgā apmeklētāja vīpsnu.

Uz blakusgaldiņa virs spirta lampiņas zilganās liesmas slējās kafijas kanna, un divi švīti sūca no mazītiņām tasītēm kafiju ar liķieri.

—       Mēs esam izsalkuši, — sacīja Saša. — Varja, ko tu ēdīsi?

—   Befstroganovu.

Pasūtīja pudeli degvīna puišiem, pudeli portvīna meitenēm un visiem pa porcijai befstroganova.

—        Izdevīgāk pasūtīt dažādus ēdienus, — norādīja Vadims.

—       Rekur arī Ņina, — pusbalsī, it kā savā nodabā ieteicās Varja, kas sēdēja ar skatu pret izeju.

—       Nolīduši pašā kaktā… — mundri sacīja Ņina, pienākdama pie galdiņa. — Sašukiņ, apsveicu, — viņa to noskūpstīja, — tiklīdz izlasīju tavu zīmīti, visu sapratu. Es jau nemaz nešaubījos, — viņa pašķielēja uz Varju, — arī tu šeit…

—  Jā, arī es esmu šeit.

—       Zēl, ka Maksis nezina, — turpināja Ņina, apsēzdamās starp Vadimu un Runočkinu.

Iedārdējās orķestris… «Ak jūs, citroniņi, mani citroni, augat jūs uz balkoniņa, Soņas balkona…» Viesmīļi naskāk sāka tekalēt pa šaurajām, zemu velvētajām ejām.

—   Solcs ir cilvēks, — atzina Runočkins.

—   Tikai šausmīgi nervozs, — papildināja Nadja.

Vīkstīdams vaigos befstroganovu, Vadims sacīja:

—        Saša izgājis cauri ciešanu ugunīm. Un bez ciešanām …

—  Es neieredzu cietējus, — Saša viņu pārtrauca.

—       Prudona pārfrazējums, — Vadims joprojām dižojās, lai izceltos Nadjas acīs. — Pēc apspiedējiem es visniknāk neieredzu apspiestos. Taču gadās apstākļi… Piemēram, šis…

Viņš pameta sānisku skatienu uz blakusgaldiņu. Līdzās švītiem jau sēdēja meiča ar skaistu, novārgušu seju.

—   Sociāls ļaunums, — iejaucās Ņina.

—   Bet varbūt patoloģiska parādība, — iebilda Vadims.

—       Ne patoloģija, ne socioloģija, bet parasta prostitūcija, — teica Saša. — Mani neinteresē, kādēļ viņa ar to iet peļņā; prātot par viņas psiholoģiju nevēlos. Turpretim Ņina, Varja, Nadja — viņas esmu gatavs mīlēt, cienīt, godā turēt. Cilvēkam ir morāle, tur ir viņa atšķirība no lopa. Un ne jau ciešanās meklējama cilvēka dzīves funkcija.

Piebalsodama orķestrim, Varja klusītēm uzņēma dziesmu:

—       «Mīlējām mēs tevi atklātu un maigu… Līdzi tev ikviens tik labprāt ies.»

—        Kādēļ visiem tā ķeras pie sirds zagļu dziesmas? — vaicāja Vadims. Un pats atbildēja: — Murka mirst, nabaga zēniņš, visu pamests, visu aizmirsts, un nevienam nerast ceļu, kur tā kapkopiņa skumst. Cilvēks cieš — lūk, kur tā jēga.

—   Nevandies pa dvēseli, — Saša viņu apsauca.

Vadims uzmeta lūpu.

—   Nu, zini, tāda neiecietība.

—       Neņem ļaunā, — sacīja Saša, — es negribu tevi aizvainot. Taču tev tā ir abstrakcija, bet man tas p ā rbrauca pāri. Tagad saskaitīsim savus resursus, varbūt pietiks vēl vienai pudelei.

Naudas pietika vēl pudelei zēniem un saldējumam meitenēm.

—   Tikai nesteigties, — pamācīja Vadims, — paildzināsim uz visu vakaru.

—  Varja, tev rītu skola, — atgādināja Ņina.

—   Es gribu paklausīties mūziku.

—   Liec viņu mierā, — iejaucās Saša, — lai pasēž.

Viņam gribējās sagādāt Varjai prieku. Arī pats viņš

bija laimīgs. Un runa nav par to, ka viņš visiem pierādījis savu taisnību. Viņš bija nosargājis kaut ko daudz nozīmīgāku, viņš bija aizstāvējis šo jauniešu ticību. Vairāk nekā jebkad viņu tagad mocīja cilvēku neaizsargātības apziņa. Viņa vietā Runočkins atmestu ar roku un aizbrauktu. Nadja Pozdņakova paraudātu un arī aizbrauktu. Vadims, iekļuvis tādās spīlēs, tūlīt būtu salūzis.

Un vienīgi Varja nesaskatīja Sašas nedienās nekā īpaša. Ja viņa pati tiktu izslēgta no skolas, tad tikai priecātos. Viņa sēž Sašam blakus restorānā, viņai šķiet lielisks šis krogs, jaunekļi «čarlstonos», džezisti uz estrādes, trompetists ar piepūstiem vaigiem, bundzinieks, kurš, galīgi aizmirsies, žonglē ar bungu vālītēm. Meičai pie blakusgaldiņa jau uzplijās divi žvingulī, vilka viņu pie sava galdiņa, bet švīti bija notrūkušies, nevarēja aizstāvēt. Meiča lamājās, raudāja, viesmīlis draudēja parādīt viņai durvis.

—   Tēviņi medībās, — Sašas melnās acis šauri piemiedzās.

—   Nepinics iekšā, — brīdināja Vadims, bet tūlīt pat pavirzījās sāņus, zinādams, ka Sašu apturēt nav iespējams.

Saša piecēlās, uzmetis kūkumu, plecus grozīdams, piegāja pie blakusgaldiņa, drūmi pasmīnēja.

—  Varbūt atstāsimies? — Viņš prata zvelt un zvēla pamatīgi.

Divi resni bezkauņu mūļi, ceriņkrāsas krekli mugurā, viens apšūtos mīksttūbas zābakos, otrs milzīgi platās kļošenēs, sumpurņi tādi, ncķītreļi.

Tas, kurš bija apāvies tūbas zābakos, nicīgi atstūma Sašu, otrs iespraucās viņiem na vidu, it kā gribēdams izšķirt.

—   Metiet mieru, puiši!

Taču Saša zināja šo paņēmienu: tieši tas, kurš lūkoja salabināt, pirmais viņam gāzīs. Un Saša iegnieza viņam to īso, ašo sitienu, kas cilvēkam liek sakņupt kā aizcirstam, sagrābt vēderu un ar vaļā muti kampt gaisu. Saša pagriezās pret otru, bet tas atrāvās soli atpakaļ, aizķēra galdiņu, iešķindējās trauki, iespiedzās meiča, no savām vietām pielēca kājās švīti… Trompetists, šķielēdams ar vienu aci, piepūta vaigus, pianists atskatījās, taču viņa pirksti joprojām ņirbēt ņirbēja pa taustiņiem, bundzinieks žonglēja ar bungu vālītēm… «How do you, do you, mister Brown… How do you, do you, do you, do!…» Orķestris spēlēja, viss kārtībā, pilsoņi, dejojiet fokstrotu un tango, dzeriet kafiju ar liķieri «kakao-šua», neliecieties zinis, sīks pārpratums — re, tas jau garām … Pie sava galdiņa aiziet mīksttūbas zābaki un kļošenes; savā vietā apsēdies melnacainais un arī tas otrs — šķielacītis, kurš tāpat bāzās iekšā kautiņā; samaksājuši rēķinu un aizgājuši ar meiču abi švīti, viesmīlis jau nopurina galdautu… Viss kārtībā, pilsoņi!

—   Viņi nogaidīs, kamēr iziesim laukā uz ielas, un tad piesiesies, — apsvēra Vadims.

—  Tu dreifē! — iesmējās Ņina.

Saša bija mierīgs, kad kāvās, bet patlaban viņam piesitās nervozi drebuļi, un viņš raudzīja saņemties.

—  Varja, ejam padancot…

Orķestris spēlēja lēno valsi. «Uz mūžu tu man atdota, Ramona…» Saša dejoja ar Varju pa šauro laukumiņu orķestra priekšā, juzdams sev pievērstus skatienus. Nospļauties, lai domā, ko grib! Arī tie divi šķībi blenza uz viņu, bet arī par viņiem nospļauties! Viņš dejo valsi — bostonu… «Uz mūžu tu man atdota, Ramona…» Dejo ar glītu meiteni Varjulīti… Varja lūkojas viņā, smaida, jūsmo par viņu, par viņa rīcību, viņš izturējās kā ielas varonis, aizstāvēja meiču, kuru pirms tam bija nosodījis. Varja sajauta aiz tā kaut ko savu, viņš tāds pats kā viņa, tikai izliekas par apzinīgo, tāpat kā viņa skolā izliekas par priekšzīmīgu audzēkni. Varja lūkojas viņā, smaida un pieglaužas. Raud orķestris, raud trompetists, bundzinieka vālītes sastingst gaisā, pianists nolīcis pār taustiņiem… «Lai kur es klaiņoju, kad pavasaris plaukst, man šķita — līdzās tu kā brīnumsapnis jauks.»

—   Ziķeris, tu labi dejo, — uzteica Saša.

—   Iesim parit uz slidotavu, — ierosināja Varja.

—   Kādēļ tieši parīt?

—   Tā ir sestdiena, būs mūzika. Tu taču slido?

—   Kādreiz slidoju.

—   Iesim?

—   Es pat nezinu, kur manas slidas.

12

«Ņemot vērā to, ka students Pankratovs atzinis savas kļūdas, ieskaitīt viņu atpakaļ institūtā, izsakot stingru rājienu.»

Svētki pajuka. Sašas izslēgšana sacēla kājās visus, uzņemšana atpakaļ — nevienu. Tikai Krivoručko, parakstīdams Sašas jauno studenta apliecību, sacīja:

—   Priecājos par tevi.

Agrāk viņš bija tik bargs, bet tagad izskatījās kā salauzts — vientuļš cilvēks, kas savā kabinetā aizvada pēdējās dienas.

—   Un kā jums? — ievaicājās Saša.

Krivoručko ar galvas mājienu norādīja uz mapju kaudzi kaktā.

—   Nododu lietas.

Viņš sadabūja zīmogu no milzīgā rakstāmgalda atvilktnes. Studenti dēvēja šo galdu par kuģa klāju. Viņi bieži gāja pie Krivoručko, no viņa bija atkarīgas stipendijas, kopmītnes, kartītes, bija atkarīgi orderi.

—       Starp citu, es esmu pazīstams ar tavu tēvoci. Mēs abi bijām vienā partijas organizācijā. Sen, divdesmit trešajā gadā. Kā viņam ar veselību?

—  Vesels.

—   Nodod sveicienu, kad redzēsies.

Sašam bija kauns par savu veiksmi, viņš izķepurojās, bet Krivoručko ne.

—  Varbūt jums vajadzētu griezties pie biedra Solca?

—       Manā lietā Solcs ir bezspēcīgs. Mana lieta ir atkarīga no cita… — Neskatīdamies uz Sašu, it kā savā nodabā viņš piemetināja: — Sis pavārs gatavos sīvus cienastus.

Un sadrūma. Saša saprata, par kādu pavāru ir runa.

Pēc tam Saša devās pie Lozgačova. Tas uzsmaidīja tā, it kā priecātos par viņa panākumu.

—   Pie Krivoručko biji?

Zināja taču, ka Saša bijis pie Krivoručko, un tomēr jautāja.

—  Noformēja apliecību un caurlaidi, — Saša atbildēja.

Ienāca Bauļins, izdzirda Sašas atbildi, strupi noprasīja Lozgačovam:

—  Vai tad zīmogs pie Krivoručko?

—   Jaunais stāsies pie darba no pirmdienas.

—   Viņa varēja pie sevis paņemt zīmogu.

Lozgačovs paraustīja plecus, likdams saprast, ka

Gļinska sevi uzskata par pārāk augsti stāvošu personu, lai noņemtos ar zīmogošanu.

Viņi, tāpat kā agrāk, nojēdzas ar savām darīšanām, ar savu sīkmanīgo ecēšanos, it kā nekas nebūtu noticis, nejuzdami ne vainas apziņu, ne sirdsapziņas pārmetumus: toreiz tika prasīts tā, bet tagad, kad viņš uzņemts atpakaļ, var arī citādi… Un arī Sašam vajag citādi…

Viņi Sašas klātbūtnē zobgalīgi runā par Gļinsku, neslēpj savu naidīgumu pret to — vai tad tāda atklātība nav saprotama kā uzticēšanās?

Tas viss nozīmēja: «Arī tev, Pankratov, vajag citādi. Tagad tu esi dabūjis kāvienu, otrreiz neizgrozīsies. Solcs ir tālu, bet mēs — tuvu, un turies pie mums. Puisis tu esi zaļš, bez pieredzes, bez rūdījuma, tādēļ jau nošāvi greizi, mēs saprotam, ar katru tā var gadīties. Tagad tu zini, kas ir Krivoručko, slānī viņu kopā ar mums. Savstarpēja uzticēšanās rodas tikai tad, kad ir kopīgi ienaidnieki. «Pasaki man, kas ir tavi draugi…» — tas ir novecojis! «Pasaki man, kas ir tavi ienaidnieki, un es pateikšu, kas esi tu pats,» — redz, tāda tagad ir jautājuma nostādne.»

—       Vai Krivoručko tev sūdzējās? — noprasīja Lozgačovs.

Nav vērts ar šiem pīties. Un tomēr — nevis viņš, bet šie dabūja kāvienu, nevis viņam, bet šiem sadeva pa ņuņņām. Lai to neaizmirst!

—        Kas tad man ko sūdzēties, es jau neesmu partijas kolēģija.

Lozgačovs uzmudinoši iesmejas.

—   Tomēr nelaimes biedri.

—        «Biedri»? — zobgalīgi pārjautāja Saša. — Viņš taču vēl nav uzņemts atpakaļ.

Bauļina drūmajā skatienā Saša sajauta brīdinājumu. Taču šis skatiens tikai uzkurdīja viņu. No kā brīdina? Atkal no jauna izslēgs? Rokas par īsām! Apsvilinājās, bet grib izskatīties kā uzvarētāji. Sak, ne jau Solcs tev piedeva, partija tev piedeva. Un tieši mēs taču esam partija, latad mēs tev piedevām,,, Nē, godātie, jūs vēl neesat partija!

Lozgačovs ar izsmejošu ziņkāri skatījās uz Sašu.

—   Tu domā, ka Krivoručko tiks uzņemts atpakaļ?

—  Mani uzņēma.

—       Ar tevi ir kas cits, tu izdarīji kļūdu, bet Krivoručko ir nelabojams …

—       Viņu kādreiz izslēdza par politiskām kļūdām un pat tad uzņēma atpakaļ, kur tad nu vēl par kopmītnēm…

—       Tas ir kas jauns, — apsēzdamies atzveltnī un vērīgi raudzīdamies Sašā, sacīja Bauļins, — agrāk tu tā nerunāji.

—  Agrāk jūs man nejautājāt, bet tagad jautājat.

—       Agrāk tu par varēm kratījies vaļa no Krivoručko, — turpināja Bauļins, — «Nezinu, nepazīstu, ne pušplēsta vārda neesmu pārmijis.»

—       Arī tagad atkārtoju: nezinu, nepazīstu, ne pušplēsta vārda neesmu pārmijis.

—  Vai tā gan? — draudīgi pārprasīja Bauļins.

—      Tev nav taisnība, Pankratov, — pamācoši noteica Lozgačovs, — partijai jāiztīra savas rindas…

Saša viņu pārtrauca:

—   No karjeristiem vispirms.

—   Kurus tu ar to domā? — Lozgačovs sarauca pieri.

—   Karjeristus vispār, nevienu konkrēti.

—       Nē, atvaino, — Lozgačovs nogrozīja galvu, — parlija iztīra savas rindas no idejiski svārstīgiem, politiski naidīgiem elementiem, bet tu saki: vajag vispirms no karjeristiem. Vajag, nav vārdam vietas. Bet kālab tāds pretstatījums?

Sašu kaitināja Lozgačova liekuļoti nosvērtā balss, viņa dzedrā seja, vina iezubrīto formulējumu trulā aprobežotība.

—       Varbūt nelīmēsirn klat etiķetes, biedri Lozgačov! Sajā jomā jūs jau pavingrinājāt roku. Es saku: viens karjerists nodara partijai lielāku ļaunumu nekā visas vecā boļševika Krivoručko kļūdas. Krivoručko kļūdījās, bet viltam rūp partijas darbs, turpretim karjerists trīc un dreb tikai par savu ādu un savu krēslu.

Iestājās klusums.

Pēc brītiņa Bauļins lēni sacīja:

—   Diezgan nelāgi tu rezumē, Pankratov.

— kā nu māku, — atbildēja Saša.

Sie, protams, pārspriedīs un sagrozīs viņa vārdus. Saša to atskārta, līdzko aizvēra Lozgačova kabineta durvis.

Atradis, ar ko runāt atklāti! Viņš no tiem nebaidās. Taču stulbība paliek stulbība.

Auditorijā Saša apsēdās savā vietā, viņa uzvārds žurnālā pat nebija izsvītrots. Un tomēr likās neticami, ka viss beidzies. Viss, kas notika ar Solca līdzdalību, šķita nereāls. Reālais — tas ir institūts, Bauļins, Lozgačovs, sadugušais Krivoručko…

Saša atgriezās mājās stāvgrūdām pilnā tramvaja vagonā. Aiz loga ātri satumsa — agrīns, drūmi krēslains ziemas vakars. Pretī sēdēja lempīgs vīrelis ar retu, rudganu bārzdeli, ausaines ļekas nokarājās uz noskranduša puskažoka. Starp milzīgiem, ar ādu apšūtiem velteņiem viņš bija sažmiedzis maisu, otrs maiss atradās uz sola, klamzīgie laucinieka maisi, piestūķēti ar nez ko cietu un asu, visiem bija pa kājām vagona saspiestībā. Viņš nemierīgi skatījās apkārt, prašņāja, kur viņam jāizkāpj, lai gan konduktore bija apsolījusi laicīgi pateikt. Taču viņa iztapīgā skatiena dziļumā Saša samanīja kaut ko skarbu, pat cietsirdīgu. Savās mājās šis zemnieķelis droši vien ir gluži citāds. Domu par to, kā cilvēks pārvēršas dažādos apstākļos, Saša pierakstīja uz burtnīcas «Tilti un ceļa būves» apvāka, lai mājās pārrakstītu dienasgrāmatā, ko viņš gan iesāka, gan pameta, bet tagad bija cieši nolēmis turpināt.

13

Vēlu vakarā, kad Saša gāja gulēt, pēkšņi piezvanīja Katja. Tāpat kā senāk, vispirms klusums klausulē, tad īsi signāli un atkal trinkšķis.

—   Katja, tu?

—   Nepazini? — viņas balss atskanēja no tālienes, it kā viņa zvanītu no piepilsētas automāta.

—   Kā tad pazīt, ja tu klusē?

—   Klusē>., Ko te līdz bļaut. Kā tev klājas?

—   Nu tā, kā nekā, atceros tevi.

—  Atceros … Vai tad skuķu nepietiek?

—   Pamukuši mani skuķi kur kurais, Un kā tev?

—        Ka, kā… Pēc tevis Marusja noilgojusies — atminies Marusju?… Iemīlējusies tevī, atved, teic, savu melnaci.

—   Esmu ar mieru. Kad aiziesim?

—  Aiziesim… Ko vēl negribēsi, es esmu precēta sieva.

—Apprecējies ar savu mehāniķi?

—       Mehāniķis,,, Lieltehniķis, blēžu stiķis — gramšļu niķis.

—   Esi iemetusi, vai?

—   Vai tad tu sagādāji?

—   Kad tiksimies?

—       Kur tad mēs tiksimies? Arā trīsdesmit grādu, nosaldēsi savus tingeltangcļus.

—   Bet mūs taču Marusja gaicla.

—       Gaida… Pie viņas vīrs atbraucis. Nu labi, atnāc uz Devičji.

—   Kur tad iesim?

—   Sur tur, nezin kur…

—   Tātad rītu Dcvičjē. Sešos, septiņos?

—   Aizskriešu sešos…

Tā atkal uzradās Katja, atgriezās atpakaļ. Un tieksme, ko viņš vienmēr pret Katju bija izjutis, no jauna pārņēma viņu savā varā, un tā jau nemaz nebija apdzisusi. Viņi sastapās septembrī vai oktobrī, tagad ir janvāris — četri mēneši. Apprecējusies, protams, nav, un pie Marusjas vīrs nav atgriezies, viņi tad nu aizies rītdien pie Marusjas, tālab jau sagudrojusi šo sarunu par to. Visu aplinkiem, savāda meitene!

Saša domāja par viņu, zvilnēdams gultā, un, jo vairāk domāja, jo vairāk kāroja pēc viņas. Rītu viņš skūpstīs viņas sausās lūpas, apskaus viņu, un šī doma ilgi neļāva aizmigt.

Zvana trinkšķis, kas skaidri atskanēja gaitenī, uzreiz viņu pamodināja. Bija pāri vieniem naktī, viņš laikam nupat kā bija iesnaudies. Zvana trinkšķis atkārtojās uzstājīgi un noteikti. Mazajās biksītēs un sporta kreklā Saša izgāja gaitenī, atkabināja ķēdīti.

—   Kas tur ir?

—   No namu pārvaldes.

Saša atpazina sētnieka Vasilija Petroviča balsi un pagrieza atslēgu.

Durvīs stāvēja Vasilijs Petrovičs, aiz viņa nepazīstams jauns cilvēks mētelī un cepurē un divi sarkanarmieši šineļos ar aveņkrāsas zīmotnēm. Atstūmis sāņus vispirms

Vasiliju Petroviču, pēc tam Sašu, jaunais cilvēks ienāca dzīvokli, viens sarkanarmietis palika pie durvīm, otrs nopakaļis Vasilijam Petrovičam iegāja virtuvē un nostājās pie sētas puses durvīm.

—   Pankratovs?

—  Jā.

—   Aleksandrs Pavēla dēls?

—  Jā.

Ncnolaizdams no Sašas saspringtu skatienu, jaunais cilvēks parādīja viņam orderi, kas dod tiesības izdarīt kratīšanu un apcietināt pilsoni Pankratovu Aleksandru, Pāvela dēlu, dzīvojošu Arbatā …

Viņi ienāca Sašas istabā.

—  Dokumentus!

Uz krēsla atzveltnes uzkarinātās žaketes kabatā Saša sameklēja pasi un studenta apliecību. Jaunais cilvēks uzmanīgi tās izskatīja un nolika galda malā.

—   Ieroči?

—  Man nav ieroču.

Jaunais cilvēks ar galvas mājienu norādīja uz mātes istabas durvīm.

—   Kas tur ir?

—   Mātes istaba.

—   Pamodiniet viņu.

Saša uzvilka virsbikses, sakārtoja kreklu, uzmauca zeķes un apāva kurpes. Pilnvarotais stāvēja mētelī, cepuri nenoņēmis, gaidīdams, kamēr Saša apģērbsies. Saša piecēlās, atvēra durvis uz mātes istabu piesardzīgi, lai viņu uzreiz neatmodinātu un neizbiedētu.

Māte sēdēja uz gultas malas salīkusi, pieturēdama uz krūtīm baltu naktskreklu, sirmie mati krita uz pieres, uz acīm, un viņa iesānis ar nekustīgu skatienu lūkojās uz pilnvaroto, kas bija ienācis nopakaļ Sašam.

—       Māt, neuztraucies… Pie manis kratīšana. Tas ir pārpratums. Viss noskaidrosies. Guli mierīgi.

Ar greizu skatienu viņa caur pieri raudzījās garām Sašam uz to nepazīstamo, kurš stāvēja durvīs.

7Nu, māmulīt, es taču tev sacīju, tas ir pārpratumi, nomierinies, lūdzu, ņ'n guli.

Atgriezdamies savā istabā, Saša gribēja aizvērt durvis, bet pilnvarotais ar rokas kustību tās aizturēja: durvīm bija jāpaliek vaļā. Pilnvarotais ir tikai tehnisks rīkojumu izpildītājs, strīdēties un protestēt ir veltīgi. Jābūt drošam un jautram,Hikai tā varēs nomierināt māti.

—   Ko jus gatavojaties meklet, varbūt es pats jums to atdošu?

Pilnvarotais novilka mēteli, noņēma cepuri, pakarināja kaktā. Viņam mugurā bija tumšzils uzvalks un tumšs virskrekls ar kaklasaiti — parasts jauns cilvēks, jau sācis miesas apvelties, tadi sastopami kancelejās.

Uz galda atradās institūta burtnīcas, konspekti, mācību gramatas. Pilnvarotais ņēma tās rokās, izšķirstīja, ātri pārlaida acis lappusēm un salika visu akurātā kaudzītē.

Viņa uzmanību saistīja teksts, ko Saša šodien bija uzrakstījis uz burtnīcas «Tilti un ceļa būves»: «Zemnieks tramvajā apjucis, nožēlojams, bet mājās valdonīgs, despotisks!»

Burtnīca tika nolikta blakus pasei un studenta apliecībai.

Galda atvilktnēs atradās dokumenti, fotogrāfijas, vēstules. Pilnvarotais interesējās nevis par vēstuļu saturu, bet par to, kas tās rakstījis. Un, ja nevarēja izlasīt parakstu, pavaicāja. Saša īsi atbildēja. Pilnvarotais atlika vēstules pa labi, tās viņam nebija vajadzīgas. Dzimšanas apliecība, apliecība par skolas beigšanu, izziņas no darba un citi dokumenti palika savā vietā, komjaunatnes un arodbiedrības biedra kartes nogula pa kreisi.

—   Kādēļ jūs ņemat manu komjaunatnes biedra karti?

—   Pagaidām es neko neņemu.

Bērnības un skolas gadu fotogrāfijas ari nesaistīja viņa uzmanību, viņu interesēja tikai tās, kur bija pieaugušie. Un atkal viņš jautāja: kas ir tas un tas?

Māte piecēlās. Saša izdzirda, ka iečīkstas gulta, aizšvīkst rītakurpes un nobaukšķ durtiņas skapim, kur karājās halāts. Taču māte neiznāca halātā, bet kleitā, kas steigā bija uzvilkta uz naktskrekla. Zēli smaidīdama, viņa piegāja pie Sašas, pārlaida drebošu roku par viņa matiem.

—   Pilsone, pasēdiet savā istabā, — sacīja pilnvarotais.

Viņa balsī noskanēja birokrātisks kategorisms, kas aizvien māti biedēja, viņa bija izdarījusi kaut ko tadu, kas var kaitēt dēlam. Sofija Aleksandrovna iztrukusies sāka aši, aši māt ar galvu.

—  Varbūt visiem likties guļus uz grīdas? — smīnēdams jautāja Saša.

Pilnvarotais, pārcilādams grāmatas uz plaukta, izbrīnījies atskatījās, bet neko neatbildēja.

—   Pasēdi savā istabā, — Saša teica mātei.

Māte vēl ašak sāka māt ar galvu un, izbailēs raudzīdamās uz pilnvarotā plato muguru, atgriezās savā istabā.

Vai viņi zina par Solcu? Nezina, citādi neuzdrīkstētos atnakt. Aizķēries neiedarbinajas kāds aparāta zobratiņš. Cik nelāgi! Sis pārpratums daudz ko sarežģīs.

Pilnvarotais lika atvērt skapi, izgriezt svārku kabatas uz aru, tur atradas piezīmju grāmatiņa ar adresēm un telefoniem, un arī tā nogula uz galda. Pārbaudīdams, vai visu ir apskatījis, pilnvarotais pārlaida acis istabai, ieraudzīja aiz dīvana čemodānu, lika atvērt — izrādījās, ka čemodāns ir tukšs. Sis cilvēks izpilda savus pienākumus, akurāts, apzinīgs ierēdnis. Ja Saša būtu viņa vietā, ja partija norīkotu viņu Valsts politiskās pārvaldes orgānos, uzdotu izdarīt kratīšanu, apcietināt kādu, viņš to izpildītu tieši tāpat, kaut gan arī viņš varētu aiziet pie nevainīga cilvēka — šādās lietās k|ūdas ir neizbēgamas. Jāpaceļas pāri personiskai pārestībai, viņš pierādīs, ka nav vainīgs, tāpat kā pierādīja Centrālajā kontroles komisijā. Un lai ģis cilvēks dara savu darbu.

—   Iesim uz otru istabu.

Māte stāvēja, atbalstījusies ar elkoņiem pret kumodes malu, un, iegrūdusi pirkstus sirmajos matos, iesānis raudzījās uz durvīm.

—   Biedrs apskatīs tavu istabu. Apsēdies, māt.

Taču viņa palika stāvam tai pašā pozā un tik tikko

atvirzījās, kad pienāca klāt pilnvarotais.

Uz kumodes atradās Sašas, Marka, mātesmāsu fotogrāfijas.

—   Kas tas?

—   Mans brālis — Rjazanovs, Marks Aleksandrovičs.

Lai zina, ka viņas brālis ir slavenais Rjazanovs, Saša

ir viņa māsasdēls, viņa visu laiku lauzīja galvu, kā to pateikt, tad viņi pārtrauks kratīšanu un nearcstēs Sašu. Marku pazīst visa valsts, viņu pazīst Staļins. Un ar žēlu smaidu viņa piemetināja:

—   Un šis ir Sašulītis, kad bija maziņš.

Saraucis pieri, pilnvarotais pacēla Marka fotogrāfiju, atlieca aizšautru, izņēma kartīti un apskatīja to no otras puses — nekāda uzraksta nebija. Un viņš nolika visu atpakaļ uz kumodes: fotogrāfiju, paliktni, stiklu, kartonu. Sofija Aleksandrovna atslīga atzveltnī un, aizsegusi seju ar rokām, ievaidējās.

Pilnvarotais gramstījās pa izvilktajam kumodes atvilktnēm. No savandītā jūkļa naca svaiga, nesen rnaz-

gātas veļas smarža, tā šī veļa smaržoja, kad māte uzklāja guļvietu uz Sašas dīvāna.

—   Kratīšana taču ir pie manis, — sacīja Saša.

—  Jūs dzīvojat vienā ģimenē, — atbildēja pilnvarotais.

Viņi atgriežas Sašas istabā. Viņiem līdzi iznāca Sofija

Aleksandrovna — kratīšana bija beigusies, un viņai jau vairs nelika iet atpakaļ savā istabā. Doma, ka Sašu vedīs prom, izrāva viņu no sastinguma, viņa sāka skraidīt šurpu turpu, nezinādama, ko iesākt: te piegāja klāt Sašam, te nemierīgi sekoja ar acīm pilnvarotajam. Viņš rakstīja pie galda kratīšanas protokolu. Tādā un tādā datumā, pie tāda un tāda, pēc ordera tāda un tāda … Atņemtie dokumenti: pase, numurs; arodbiedrības biedrakarte, numurs; komjaunatnes biedrakarte, numurs; studenta apliecība, numurs; piezīmju grāmatiņa. Burtnīcu «Tilti un ceļa būves» viņš turēja rokā un tad nolika pie malas, nolēma neņemt.

Pēc tam pajautāja:

—   Kur var nomazgāt rokas?

Sofija Aleksandrovna sarosījās.

—   Lūdzu, es jums parādīšu.

Viņa norūpējusies stumdīja šurpu turpu kumodes atvilktnes, līdz izņēma tīru dvieli un, kamēr pilnvarotais mazgāja rokas, stāvēja vannasistabas durvīs ar dvieli rokās un pasniedza to ar žēlu, glaimīgu smaidu: varbūt t u r šis cilvēks atvieglos dēla likteni …

Pilnvarotais noslaucīja rokas, iznāca gaitenī, piezvanīja pa tālruni, pateica kaut ko nesaprotamu, iepriekš norunātu, tikai viens vārds bija saprotams — Arbats. Pēc tam nolika klausuli un pieslējās pie stenderes ar vienaldzīgu seju kā jau cilvēks, kurš beidzis savu darāmo. Sarkanarmietis pie durvīm stāvēja brīvi, ari otrs sarkanarmietis atgriezās no virtuves, tagad pie parādes durvīm un pie izejas sētas pusē apsardzes vairs nebija, sētnieks Vasilijs Petrovičs aizgāja. Un, kaut arī neviens kaimiņiem nebija sacījis, ka kratīšana ir galā, gaitenī iznāca Mihails Jurjevičs un Gaļina.

Māte vāca kopā Sašas mantas, rokas viņai drebēja.

—   Ielieciet siltās zeķes, — deva padomu pilnvarotais.

—   Laikam vajag paņemt līdzi kaut ko no ēdamā, — pieklājīgi ieminējās Mihails Jurjevičs.

—   Naudu, — piebilda pilnvarotais.

—   Velns ar ārā, — attapās Saša, — man papirosi ir cauri.

—   Tūlīt paņemšu no savējā.

Ga|ina iznesa «Boksa» paciņu.

—   Saša, jums ir nauda? — vaicāja Mihails Jurjevičs.

—   Kaut cik ir.

Saša pavandījās pa kabatām.

—   Desmit rubļu.

—   Pietiks, — noteica pilnvarotais.

—   Tur ir palēta bodīte, — sarkanarmietis paskaidroja.

Viss notika miermīlīgi, it kā Saša dotos braucienā uz

nepazīstamu pilsētu, uz ziemeļiem vai uz dienvidiem, un tad nu viņam dod padomus, ko ņemt līdzi.

Pilnvarotais smēķēja, pieslējies pie durvju aplodas, viens sarkanarmietis sarunājās ar Gaļinu, otrs pietupies arī smēķēja. Mihails Jurjevičs iedrošinoši uzsmaidīja Sašam, un Saša arī pasmaidīja, juta, ka smaida bēdīgi, taču citādi nespēja.

—       Sašulīt, paskaties, ko es tev saliku, — trīcošām rokām Sofija Aleksandrovna pavēra aizsainīša malu, — te ir ziepes, zobu pulveris, birstīte, dvielis, bārdasnazis …

—   Bārdasnazi nevajag, — brīdināja pilnvarotais.

—       Atvainojiet, — viņa izņēma skuvekli, — te ir zeķes, veļas kārta, mutautiņi …

Baiss viņai drebēja.

—       Rekur ķemmīte, re… rekur tava šallīte… Saitīte …

Viņas vārdi pargāja skaļās raudas, speķi viņu atstāja, viņa mira vai nost, pārcilādama šīs mantas, sava zēna mantas, kad to atrauj no viņas, ved projām uz cietumu. Sofija Aleksandrovna atšļuka krēslā, raudās drebēja viņas mazais, tuklais augums.

—       Nomierinieties jel, viss nokārtosies, — klusināja Galina, glaudīdama viņas plecu, — tepat Almazoviem dēlu saņēma ciet, kādu laiku noturēja un tad atlaida. Ko nu tagad raudāt, ja tā iznācis.

Bet māte trīcēja un murmināja:

—   Tās ir beigas, beigas, beigas …

Pilnvarotais paskatījās pulkstenī.

—   Taisieties!

Nometa izsinēķi, izslējās un sarauca pieri. Arī sargi izslējās, viņi atkal stājās pie savu pienākumu izpildes. Vairs nedeva padomus, pieslēja šautenes pie kājas gatavībā konvojēt. Pilnvarotais deva ar roku zīmi, lai Mihails Jurjevičs un Galina paiet nost no ceļa, pa kuru tūlīt vedīs prom arestēto.

Saša uzvilka mēteli, cepuri, paņēma aizsainīti.

Sarkanarmietis neveikli tūļājās ap patentatslēgu, līdz beidzot dabūja vaļa ārdurvis. Sī skaņa nonāca līdz Sofijai Aleksandrovnai — viņa to bija gaidījusi un baidījusies no tās. Izskrēja gaitenī, ieraudzīja Sašu ar mēteli mugurā un cepuri galvā, pieķērās viņam drebēdama, raudās elsodama.

Mihails Jurjevičs saudzīgi pieturēja viņu aiz pleciem.

— Sofija Aleksandrovna, veltīgi, patiešām veltīgi.

Saša noskūpstīja mātes galvu, sirmos, sajukušos matus. Mihails Jurjevičs un Gaļina pieturēja viņu, viņa raudāja un raustījās viņu rokās.

Saša izgāja no dzīvokļa.

Automobilis gaidīja uz ielas, netālu no mājas. Saša apsēdās uz pakaļējā sēdekļa, katrs savā pusē nosēdās pilnvarotais un konvojnieks, otrs konvojnieks ieņēma vietu blakus šoferim. Klusēdami brauca pa naksnīgajām Maskavas ielām. Saša tikai neaptvēra, no kuras puses viņi piebrauca pie cietuma. Atdarījās augsti dzelzs vārti, ielaižot mašīnu garā, šaurā, slēgtā pagalmā. Pirmie izkāpa konvojnieki, pēc tam Saša un vispēdīgi — pilnvarotais. Mašīna tūlīt pat aizbrauca. Sašu ieveda milzīgā, tukšā telpā ar zemiem griestiem un velvēm, gigantiskā pagrabā bez mēbelēm, neviena sola, ne galda, te oda pēc hlora, sienas bija nobružātas un cementa klons kājām izdeldēts. Saša noprata, ka te ir izvietošanas punkts, no kurienes apcietinātos ved uz kamerām un kur formē grupas prornsūtīšanai, — te ir cietuma ieejas un izejas durvis, tā pirmais un pēdējais etaps. Patlaban te neviena nebija.

Pilnvarotais un konvojnieki vairs neuzmanīja ikkatru Sašas kustību — no šejienes neizbēgsi. Viņi bija veiksmīgi beiguši savu uzdevumu, nogādājuši aresteto, vairs par to neatbildēja.

— Pastāviet te, — pavēlēja pilnvarotais un aizgaja.

Arī konvojnieki aizgāja uz sardzestelpu; durvīm atveroties, uzplūda slapjas šineļu vadmalas un kareivjiem vārītu kāpostu smaka.

Saša stāvēja pie sienas, nolicis zemē pauniņu. Neviens viņu neapsargāja, neuzmanīja — pārtraukums iestājās tādēļ, ka aresta uzdevums pabeigts, bet ieslodzījums vēl nav sācies. Bet tieši šajos brīžos, kad Saša bija atstats pats savā ziņā, viņš sajuta, ka viņā jau pamodusies sava jaunā stāvokļa apziņa. Ja viņš paspers kaut vienu soli, viņu aizturēs, pavēlēs stāvēt, kur stāvējis, viņš būs spiests pakļauties, un tas vēl vairāk viņu pazemos. Un nevajag dot tādu ieganstu. Tikai tā viņš spēs saglabāt savu pašcieņu, padomju cilvēka pašcieņu, kad aiz pārpratuma, kada kļūdīšanās dēļ nokļuvis šeit.

Garām gāja karavīrs ar diviem kubikiem, neapstādamies, virsu neskatīdamies, noteica:

—   Nāc ieti

Saša pacēla aizsainīti un gāja, vairs neizjuzdams neko citu kā vienīgi ziņkāri.

Turpat aiz pirmās velves, kā izrādījās, bija kancelejas galdiņš. Karavīrs apsēdās, paņēma blanku. Uzvārds? Vārds? Tēvvārds? Dzimšanas gads? īpašas pazīmes? Tetovējumi? Rētas? No ievainojumiem? Apdegumiem? Dzimumzīmes? … Viņš pierakstīja acu krāsu un matu krāsu… Pasniedza pretī kaut ko līdzīgu zīmogspilventiņam, Saša atstāja uz blankas pirkstu nospiedumus. Tika pierakstītas mantas: mētelis, cepure, zābaki, svīteris, virsbikses, žakete, virskrekls.

—   Naudu!

Viņš pārskaitīja naudu, ierakstīja blankā, deva parakstīties. Un ielika galda atvilktnē.

—       Kvīti jums aiznesīs. — Viņš norādīja uz durvīm. — Ejiet turi

Mazā kambarītī Sašu gaidīja miesās izblīdis, samiegojies strupnis civilā.

—   Izģērbieties!

Saša novilka mēteli un cepuri.

— Zābakus noauniet!

Saša noāva zābakus un palika stāvam zeķēs.

—   Izvelciet šņores.

Resnis nolika zābaku auklas uz galda uri norādīja uz kaktu.

—   Nostājieties!

Kaktā stāvēja līste ar iedaļām auguma izmērīšanai. Resnis nolaida Sašam uz galvas bīdni un skaļi — tam, kas sēdēja aiz sienas, — sacīja:

—   Simt sešdesmit septiņi!

Pēc tam pataustīja Sašas mēteli un cepuri, ar nazīti atārdīja oderi, pačamdījās tur, tad nolika uz koka sola, ar galvas mājienu norādīja uz uzvalku.

—   Velciet nost!

Saša noģērba žaketi.

—  Visu velciet nost!

Saša palika mazajās biksītēs un sporta kreklā.

Resnis iztaustīja virsbikses un žaketi, atplēsa oderi, atārdīja bikšu atlokus, izvilka siksnu, nolika blakus zābaku auklām, bet žaketi un bikses nometa uz sola.

—  Taisiet vaļā muti!

Piebāzis Sašam klāt miegaino seju, viņš apskatīja tā muti, atvilka nost lūpas, paraudzījās, vai aiz lūpām un starp zobiem nav kas noslēpts. Pēc tam pamāja uz sporta kreklu un mazajām biksītēm.

—   Velciet nost!

Resnis meklēja tetovējumus, rētas, ievainojumu vai apdegumu pēdas, bet neatrada.

—   Pagriezieties!

Saša sajuta uz gūžām aukstu pirkstu pieskārienu…

—  Ģērbieties ciet!

Pēc tam, ar roku pieturēdams bikses bez siksnas un klaudzinādams zābakus, kas šļuka nost no kājām, Saša konvojnieka pavadībā gāja pa īsiem gaiteņiem, kāpa augšā un lejā pa kāpnēm, kam gar malām bija piekalts metāla stiepļu režģis, konvojnieks dauzīja ar atslēgu pa metāla margām, šņirkstēja slēdzenes, visapkārt bija nāves stinguma pārņemtas kameras un nāves stinguma pārņemtas metāla durvis.

Vienā no gaiteņiem viņi apstājās. Uzraugs, kas viņu sagaidīja, atvēra kameru. Saša iegāja. Durvis aizcirtās.

14

Kā prasīja Staļins, ceturto domnu iekurināja pirms paredzētā termiņa, trīsdesmitajā novembrī, pulksten septiņos vakarā, trīsdesmit piecu grādu salā. Marks Aleksandrovičs varēja aizbraukt, tikai būdams pārliecināts, ka ar to neatkārtosies katastrofa, kas nolika ar pirmo domnu, kuru arī iekūra sala laikā. Tādēļ viņš atpalika no apgabala delegācijas un izbrauca uz Maskavu divdesmitajā janvārī.

Dienesta vagons jau piekabināts pie lokomotīves, sniega tīrītājs aizgājis pa priekšu. Vējš svelpj, sadzīdams kupenas, šūpodams retās blāvās laternas, — stacija un pilsēta iztiek ar ierobežotu elektroenerģijas limitu, tā vajadzīga rūpnīcā, tur, kur kausē metālu.

Mazajā stacijas namiņā pie holandiešu krāsns sapulcējušies rūpnīcas pārvaldes darbinieki, tie atbraukuši ar

tādām lietām, kas tiek gatavotas jau ilgi pirms priekšniecības došanās uz Maskavu, bet pabeigtas pēdējā brīdī. Tūlīt pēc Marka Aleksandroviča viņi iekāpa vagonā ar slapjiem velteņiem un galošām, ausaines un apkakles sniega aplipušas, par errastībām pavadonim, viņi purinās, mīņājas, smēķē, bet viņš te visu uzspodrinājis, tā ka spīd un laistās, kā jau aizvien, kad brauca pats, un izkurinājis krāsni, kā nākas.

Marks Aleksandrovičs novilcis kažoku, cepuri, un tomēr bija karsti, it sevišķi kājām filca velteņos. Spuldzītes dega nevienmērīgi, toties spoži. Dokumentus viņš izskatīja ātri, pārliecinādamies, ka viss Maskavā vajadzīgais tajos ir. CK tēzēs pirmo reizi nosaukts rūpnīcas celtniecības nobeiguma datums — 1937. gads. Un čuguna ražošanas plāns valstī uz piecgades beigām samazināts no divdesmit diviem miljoniem tonnu līdz astoņpadsmit — uzvarēja reālistiska pieeja. Tātad pienācis brīdis pilnā balsī prasīt to, ko vēl vakar prasīja pusbalsī: dzīvokļus, mehanizāciju, sociālos un sadzīves iestādījumus.

—   Dodu atiešanas zīmi, Mark Aleksandrovič, — ziņoja stacijas priekšnieks, nostājies durvīs.

Pavadonis melnā formasmētelī, ar melnu ausaini galvā izgāja cauri vagonam, lākturi rokās turēdams un īdzīgi burkšķēdams:

—  Vilciens atiet, pilsoņi, vilciens atiet.

Pavadītāji kustējās laukā no salona. Auksta gaisa strāva ielauzās vagonā. Pavadonis, ar kāju nodauzīdams slieksnim pielipušo sniegu, pievēra durvis. Atskanēja svilpiens, tam atsaucās lokomotīves pūtiens, vagons rāvās uz priekšu un sašūpodamies ieklandējās sliežu salaidumos.

Marks Aleksandrovičs noāva velteņus, izņēma no čemodāna rītakurpes, labpatikā brītiņu pastaigājās ar tām, izlocīdams kājas. Pēc tam piegāja pie loga un atbīdīja aizkaru.

Mazais vilciens brauca pa apsnigušu stepi, mezdams līkumu ap kalnu, uz kura pacēlās pilsēta, domnu un martenkrāšņu liesmu apgaismota. Pirms četriem gadiem viņi bija atnākuši šurpu kailā klajumā, tagad te ir divsimt tūkstoš iedzīvotāju, pasaules līmeņa rūpnīca, gigants, kas jau devis valstij miljonu tonnu čuguna, simtiem tūkstošu tonnu tērauda, trīs miljonus tonnu rūdas.

Marks Aleksandrovičs nekavējās atmiņās, tam viņam nepietika laika, tik tikko paguva padomāt par to, par ko pienācās domāt attiecīgajā brīdī. Drīz būs kongress, un viņa domas atgriezās pie Lominadzes, kurš jau bija izbraucis uz Maskavu ar apgabala delegāciju.

Par teorētiskām kļūdām Lominadze, CK loceklis, bija atcelts no visiem augstajiem amatiem un norīkots pie viņiem par pilsētas komitejas sekretāru, praktiski par partijas komitejas sekretāru, pilsēta — tā ir rūpnīca, pilsētas komiteja — rūpnīcas partijas komiteja. Vienos gados ar Marku Aleksandroviču, kaut gan mazliet vecāks pēc partijas stāža — Rjazanovs kopš deviņpadsmitā gada, Lominadze kopš septiņpadsmitā —, viņš tika uzskatīts par izcilu politiķi, gudru, taktisku, ar vērienu un gribasspēku. Bet, ja kongresā uzbruks bijušajiem opozicionāriem, tātad ņems priekšā arī Lorninadzi, tad var uzbrukt arī rūpnīcai. Svarīgs ir metāls, taču vēl svarīgāka — politika.

Novērtējot stāvokli, Markam Aleksandrovičam gribējās domāt, ka kongress noritēs mierīgi, to liecināja jau pats tā nosaukums — uzvarētāju kongress. Trīs iepriekšējie kongresi bija noritējuši zem cīņas karoga, un bija pienācis laiks nodemonstrēt partijas vienotību un saliedētību ap jauno vadību. Un tomēr jābūt gatavam uz visādiem pārsteigumiem.

Tajos laikos, kad viņu nepagodināja ar atsevišķu vagonu un viņš kūlās prom uz Maskavu preču vāģī, tamburā, uz vagona jumta, ar šineli mugurā un tarbu pār plecu, viņam ne prātā nenāca no kaut kā baidīties. Tagad viņš lemj par simtiem tūkstošu cilvēku likteni, viņa rokās nodota pilnīga vara, viņš cieši tic partijas līnijas pareizībai, nepieslejas un nekad nav pieslējies nekādām opozīcijām, viņu mīl Sergo un augstu vērtē Staļins, taču tieši tagad viņam viss jāapsver, jābažījas, vai tik nebūs sarežģījumi tādēļ vien, ka pirms gada pie viņiem par pilsētas komitejas sekretāru tika atsūtīts Lominadze, kas savulaik bija pieļāvis kļūdas, ar kurām ne Markam Aleksandrovičam, ne viņa vadītajam kolektīvam nav nekāda sakara.

Un šis negaidītais un neizprotamais Sašas arests… Kad viņš" par to domāja, viņu pārmāca mokoša skumju un bezcerīguma izjūta. Taču viņš nezina apstākļus. Incidents ar uzskaites pasniedzēju nav pamatots iemesls apcietināšanai, jo vairāk tādēļ, ka Solcs lika uzņemt Sašu atpakaļ. Cēloņi drīzāk saistās ar to, par ko Saša runāja tonakt: Staļina iedomība, Ļeņina vēstule… Vai viņš ir lasījis Ļeņina vēstuli? Kur, kad, pie ka? Staļina iedomlba . .. Vai tikai ar viņu vien Saša runājis par to? Ar ko vēl? Vai viņš izklāstīja pats savas domas vai kāda cita iedvestas? Kura? Viņam ir tiesības zināt visu, runa ir par viņa māsasdēlu, viņam ir tiesības paļauties uz rūpīgu un objektīvu izmeklēšanu.

Sverdlovskā Marku Aleksandroviču sagaidīja rūpnīcas pārstāvis — apgabala izpildkomitejas pilnvarotais Kiržaks. Kurjervilciens Vladivostoka—Maskava, kurā jāpārsēžas Markam Aleksandrovičam, bija aizkavējies, un stacijas priekšnieks tieši no perona, aizejot garām stacijas ēkai, aizveda viņu uz istabu valdības locekļiem un citām augstām personām.

Bufetniece atnesa tēju un sviestmaizes. Kiržaks, neliela auguma, nervozs, pārlieku rosīgs, ziņoja, kāds ir stāvoklis: neakurāti ir piegādātāji, nepietiek transporta, nereāli fondi, grāmatvedība rada šķēršļus, lāgā nepalīdz apgabala organizācijas. Marks Aleksandrovičs bija pieradis pie šā aizvainotā toņa, ar ko Kiržaks, labs apgādes darbinieks, aizslēpa savu bezspēcību viena otra šķēršļa priekšā. Beidzis sarunu ar Kiržaku, Marks Aleksandrovičs gāja uz staciju. Ejas bija aizkrautas ar paunām, tarbām, lādēm. Uz grīdas, uz soliem sēdēja un gulšņāja ļaudis, citi drūzmējās rindās pie kasēm, pie karsta ūdens boileriem, sevišķi daudz — sieviešu un bērnu. Un viss šis aitādas smakas piedvingušais un pie tāla ceļa gaitām nepieradušais vīžaiņu pūlis, šī sādža ar savu apjukumu, sērīgo nabadzību un panīkumu, šī zemnieku Krievija ir caurcaurēm savandīta un zeme tai izkustināta zem kājām.

Markam Aleksandrovičam tas nebija nekas jauns, tā tas norisinās uz visiem valsts ceļiem. Ļaužu masas ar paunām un tarbām, ar sievām un bērniem ierodas arī pie viņa rūpnīcā. Un rūpnīcas barakas piesūkušās ar tādu pašu sīvu, šķērmu sviedru, aitādas un ķiploku smaku. Tādi ir nežēlīgie vēstures likumi, tāds ir industrializācijas likums. Tas ir gals vecajai sādžai, mežonīgai, saskretušai, pusaklai, noskrandušai un tuinsonīgai, gals privātīpašnieciskuma pamatiem. Top jauna vēsture. Un viss vecais grūst ar sāpēm un zaudējumiem.

Starptautiskais vagons, kurā brauca Marks Aleksandrovičs, bija patukšs, kupejā Marks Aleksandrovičs sēdās pie darba un tikai tad, kad metās krēsla, ap pulksten trijiem, izgāja gaitenī.

Tepiķa celiņi klusināja riteņu vienmērīgo klaudzoņu. Kupeju durvis bija aizvērtas, tikai vienas ne, no kurienes skanēja balsis — kāds vīrietis un sieviete sarunājās franču valodā.

Pēc brīža sieviete iznāca gaitenī un, ieraudzījusi Marku Aleksandroviču, samulsumā pasmaidīja. Viņa samulsa, kā likās Markam Aleksandrovičam, tādēļ, ka nebija domājusi tukšajā gaitenī kādu sastapt. Sieviete bija iznākusi rītasvārka un rītakurpēs, nesasukājusies, gāja uz tualeti, un uz viņu skatās nepazīstams krievs, kuru agrāk viņa šeit nebija redzējusi: Marks Aleksandrovičs iekāpa vagonā, kad viņi gulēja. Sievietei varēja būt gadi trīsdesmit pieci, viņa bija gara auguma, ar lielām raga brillēm. Nākdama atpakaļ no tualetes, viņa atkal pasmaidīja un, iegājusi kupejā, aizbīdīja durvis.

Pēc tam durvis atkal atvērās, gaitenī iznāca vīrietis, tāpat prāva auguma, miesās pilnīgs, līdzīgs Lunačarskim. Marks Aleksandrovičs uzreiz viņu pazina, tas bija ievērojams beļģu sociāldemokrāts, viens no Otrās Internacionāles līderiem. Pirms kāda mēneša avīzēs bija pavīdējusi ziņa, ka cauri Padomju Savienībai un Ķīnai viņš devies uz Japānu, lai lasītu lekcijas. Jau tad Marks Aleksandrovičs nodomāja, ka tāda ziņa liecina par jauniem kontaktiem, dabiskiem un saprātīgiem pašreizējā starptautiskajā stāvoklī.

Saruna aizsākās ātri, kā tas mēdz notikt starp ceļabiedriem, kuriem stāv priekšā garš ceļš. Angļu valodu Marks Aleksandrovičs zināja labi, bet franču pietiekami, lai izskaidrotos. Gaitenī iznāca arī beļģieša sieva — pelēkos vilnas svārkos un svīterī, kas izcēla viņas kuplās krūtis. Viņas smaids šoreiz pauda patīkamu izbrīnu par to, ka sastapts ceļabiedrs, kurš runā franciski.

Viņi runāja par krievu ziemu, par milzīgajiem Krievijas attālumiem, par sakaru un pārvietošanās grūtībām. Tokijā un Osakā ir silts, Nagasaki karsts, bet šeit auksts. Sals acīmredzot uzmundrina krievu cilvēku. Beļģietis sūrojās, ka, braukdams cauri Sibīrijai un Urāliem, nav dabūjis redzēt slaveno Kuzbasu un slavenā Magņitogorskas metalurģiskā kombināta būvi. Pa vagona logu redzams tikai slavenais krievu sniegs. Gribētos redzēt krievu eksperimentu, viņš piemetināja, ar smaidu atvainodamies par izteiciena banalitāti.

Viņš iznesa no kupejas «Pravdas» jaunako numuru ar otrās piecgades lielāko būvju karti, kas bija publicēta sakarā ar kongresu. Būves tika apzīmētas kā domnas, automašīnas, traktori, kombaini, lokomotīves, vagoni, automobiļu riepas, hidrostacijas … Marks Aleksandrovičs paskaidroja: auduma baķi nozīmē tekstilkombinātus, cukurgabali — cukurfabrikas, bet šie te aplīši — gultņus. Beļģietis atzinīgi smējās, taču piebilda, ka šī grandiozā programma īstenojama tikai uz citu ekonomikas nozaru rēķina, vispirmām kārtām uz lauksaimniecības rēķina.

Marks Aleksandrovičs zināja šos meņševiku argumentus. Krievijā norisinās otra revolūcija, un šis labi koptais, respektablais kungs, šis švītīgais parlamenta politiķis to nesaprot, tāpat kā nesaprata arī pirmo revolūciju.

Marks Aleksandrovičs klusēja — politiskas diskusijas nebūs. Viņš daudzkārt bija braucis uz ārvalstīm, bija pieradis pie sakaru uzturēšanas ar ārzemniekiem, taču no politiskām sarunām ar tiem izvairījās; neviens nevienam neko nevar pierādīt. Arī patlaban viņš atturējās no vilinājuma ielaisties sarunā ar slavenu politiķi. Taču negribēja, -lai sarunbiedrs nodomātu, ka viņš baidās ar to diskutēt. Sajā ziņā Marks Aleksandrovičs bija patmīlīgs un nebija radis noiet no arēnas kā uzvarētais. Tādēļ, dalīdamies savos iespaidos par Amerikas Savienotajām Valstīm, kur viņš divus gadus bija strādājis tēraudlietuvē, Marks Aleksandrovičs pastāstīja kādu jocīgu atgadījumu, ko bija redzējis Ņujorkā.

No baznīcas bija iznākusi nevarīga sirmgalve vecmodīgā ģērbā līdz papēžiem un ar melnu cepuri, ko greznoja kaut kas līdzīgs putna ligzdai. Pie elkoņa to atbalstīja meitene, laikam mazmeita vai, iespējams, arī mazmazineita. Viņa uzmanīgi noveda vecmāmuļu pa baznīcas lieveņa pakāpieniem, pieveda pie ietves malā stāvoša pakarda, saudzīgi apsēdināja, maigi noskūpstīja un aizcirta mašīnas durtiņas. Bet sirmgalve, kura tik tikko bija jaudājusi aiziet līdz mašīnai, nokļuvusi pie stūres, ieslēdza motoru. Pakards spēji uzņēma gaitu un drāzās uz priekšu.

So gadījumu Marks Aleksandrovičs nekā nekomentēja, tāpat vien pastāstīja, labsirdīgi pakšķinādams pīpi, taču iestarpināja tādā sarunas vietā, ka gudrs sarunbiedrs nevarēja nesaprast alegoriju — savu laiku nodzīvojusi sociālā iekārta, kas apbruņota ar visjaunāko tehniku, tā ir Amerika. Beļģietis novērtēja Marka Aleksandroviča smalkjūtīgumu — tik diplomātiski tas bija parādījis līmeni, kādā bija radis tērzēt. Markam Aleksandrovičam patika apžilbināt ārzemniekus ar savu erudīciju, asprātību, uzskatu plašumu un brīvību, jo viņš atzina, ka tieši tā jāizturas cilvēkam, kuram savā zemē ir spēks un vara.

Beļģieša sieva neuztvēra alegoriju. Taču Marka Aleksandroviča pastāstītais atgadījums viņai likās komisks, un viņa ilgi smējās.

No stacijas Marks Aleksandrovičs aizbrauca uz DārzuKariešu ielu, uz Trešo Padomju namu. Zāle, kur atradās organizēšanas komisija, bija tukša, visi delegāti jau ieradušies, bet dežuranti palikuši uz vietas. Marks Aleksandrovičs piereģistrējās, saņēma mandātu, viesnīcas zīmi, pārtikas talonus un bloknotu «VK(b)P 17. kongresa delegāts». Viņš iegāja ierastajā vidē, partijas kongresa gaisotnē ar tā stingro kārtību, reglamentu, disciplīnu, kam vajag un ir patīkami pakļauties, pievērsās kaut kam svarīgākam un augstākam nekā tas, kas bija piepildījis viņa dzīvi vēl vakar, viņš nometa savu ikdienišķo rūpju nastu — kaut ko tamlīdzīgu pārdzīvo vecs karavīrs, kad no jauna iesaukts dienestā un nonācis savā karaspēka daļā.

Viesnīcā viņam ierādīja trīsvietīgu numuru. Gulta, naktsskapītis, nekā vairāk viņam nevajadzēja. Marks Aleksandrovičs zināja, ka delegātu vidū sastaps daudz senu biedru, dažus bija saticis jau vestibilā. Viņi stāvēja priecīgi, satraukti, un, skatoties uz viņiem, Markā Aleksandrovičā vēl vairāk nostiprinājās apziņa par notiekošā nesatricināmību un pareizību. Ir partija, ir partijas kadri, nobrieduši, pārbaudīti, norūdīti, tie zina, kā un uz kurieni visu virzīt. Tas, ka viņi atbalsta Staļinu, tikai liecina par viņu spēku. Sie cilvēki ir godīgi, pašaizliedzīgi, taisnīgi, nekad nepieļaus patvaļu. Tas, kas noticis ar Sašu, ir bezjēdzība. Varbūt Saša jau atlaists brīvībā?

Viņš piezvanīja māsai. Jau no pirmās viņas balss skaņas saprata, ka nekas nav mainījies.

—   Tu atbrauksi? — vaicāja Sofija Aleksandrovna.

Viņam negribējās patlaban braukt uz Arbatu. Ir vēls,

nav mašīnu, blakusnumurā gaida draugi. Bet, ja viņš neaizbrauks tūlīt, tad diezin kad vēl radīsies iespēja.

—   Ja tu neiesi gulēt, tad pēc stundas vai pusotras būšu pie tevis.

—  Vai tad es tagad guļu? …

Māsas apmeklēšana Marku Aleksandroviču sarūgtinaja. Viņa runāja iztapīgi, nemiera pārņemta, meklēja nez kādus papīriņus, ar drebošiem pirkstiem mēģināja tos izlīdzināt, lūkojās viņā ar cerību, kam jaucās klāt bailes. Sajā brīdī viņš tai bija nevis brālis, bet viens no šīs pasaules varenajiem: var palīdzēt viņas dēlam, var arī nepalīdzēt, var glābt, var arī neglābt. Ciešanas saasinājušas viņas vērīgumu, viņa saprot, ka šī liela viņam ir nepatīkama, viņš grib apsvērt visus apstākļus, kurpretim viņai nekādi citi apstākļi nepastāv kā tikai viens — Saša ir cietumā.

Klusībā slēpta un apslāpējama bezcerības izjūta atgriezās pie Marka Aleksandroviča, pakausī smeldza sāpe. Viņš mīlēja Soņu, mīlēja Sašu. Taču nevar dot tukšus solījumus. Viņš ir pieredzējis cilvēks. Komunists.

—  Jau rītdienu īpaši veltīšu tam. Ja Saša ne pie kā nav vainīgs, viņu atlaidīs.

Māsa ar bailēm un apjukumu raudzījās viņā.

—   Saša vainīgs … Tu pieļauj tādu varbūtību?

Viņš ir nežēlīgs pret māsu. Taču viņai jābūt gatavai uz visu. Citādi trieciens pēc tam būs vēl smagāks.

—  Par kaut ko taču viņu apsūdz… Es neaizbraukšu no Maskavas, iekams nebūšu noskaidrojis, par ko tieši…

Marks Aleksandrovičs iegriezās arī pie Budjagina. Viņa dēļ Budjagins nokļuvis divdomīgā stāvoklī — bija rūpējies par cilvēku, kurš tagad apcietināts.

Budjagins bija drūms, ne reizi neieminējās par kongresu, izšķīra jautājumus ikdienišķi, kā parasti. Varbūl ņēmis ļaunā, ka nav ievēlēts par kongresa delegātu ar lēmēja balsstiesību? Taču viņš ir delegāts ar padomdevēja balsstiesību, tāpat kā daudzi citi CK un CKK locekļi, nekādas pārestības tur nav, tāda ir sensena kārtība. Varbūt viņam kongress nav vis svētki, bet vēl grūtāks darbs, kas sagādā vēl vairāk rūpju? Un tomēr… Šodien viņā sajausams īpašs drūmums, saspringums un nelaipnība.

—  Vai jūs zināt par manu māsasdēlu? — ievaicājās Marks Aleksandrovičs.

—   Zinu.

—   Griezdamies toreiz pie jums, es nepavisam negaidīju tādu pavērsienu.

—  Saprotams, — Budjagins atbildēja mierīgi, parādīdams, ka viņam nav pretenziju.

—  Viņš ir mans māsasdēls, — Marks Aleksandrovičs turpināja, — un man ir tiesības saņemt informāciju.

Budjagins klusēja. Sēdēja, atslējis elkoņus uz galda, ar kopā sakļautām delnām pieskardainies zodam, un raudzījās uz Marku Aleksandroviču.

—   Kongresā es lūkošu parunāt ar Jagodu vai ar Berezinu, — sacīja Marks Aleksandrovičs, tādējādi beigdams sarunu, kuru Budjagins acīmredzami negribēja turpināt.

Taču Budjagins ierunājās.

—  Viņi zināja, ka viņš ir tavs māsasdēls.

Marks Aleksandrovičs vērīgi paskatījās uz Budjaginu.

—   Ko jūs ar to domājat?

—   Viņi saprata, ka tu iejauksies. Sis faktors ņemts vērā. — Un, kaut kā dīvaini raudzīdamies, viņš piemetināja: — Saša nav nejaušība.

Viņš to sacīja tādā pašā tonī, kādā pagājušo reizi bija pateicis, ka Cerņaks jau vairs nav rajona komitejas sekretārs. Taču toreiz tas bija paziņojums, bet tagad — aicinājums uz sarunu.

Kaut kas briest kongresā? Kas gan? Grupa, frakcija, domubiedru un balsu vervēšana? Atkal šķelšanās vadībā? Ar ko gan šie grib v i ņ u aizstāt? Vecie līderi sakompromitēti. Jauni? Kas tieši? … Tam lemta galīga izgāšanās, partija neatbalstīs, Staļins ir tās līnijas, tās politikas iemiesojums.

Par kaut ko pārāk nopietnu viņš runā ar Budjaginu, pārāk nopietnas sekas tam var būt, lai atstātu kaut vai mazāko noklusēšanas vai neskaidrības ēnu savā pozīcijā.

—   Es nedomāju, ka Sašas arestā meklējama tik dziļa jēga. Nejaušības nedod pamatojumu tik tālejošiem secinājumiem, — stingri sacīja Marks Aleksandrovičs.

Viņš lūkojās Budjaginā ar atklātu, skaidru un nesamierināmu skatienu. Zēl. Krietns komunists, strādnieka cilvēks ar dabas dotu talantu, ievērojams valsts darbinieks. Taču viņš daudzus gadus dzīvojis ārzemēs, atrāvies no savas valsts, nezina, kam dzīvo tauta, kam dzīvo partija, kam dzīvo viņš, Marks Aleksandrovičs… Viņi aiziet projām, paklūp, apjūk, saduroties vaigu vaigā ar laika neparastību, ar upuriem, kurus tas prasa.

—   Partija nav akla, Ivan Grigorjevič, jūs to zināt tikpat labi kā es.

Viņš skatījās Budjaginā. Ar viņu saistās jaunība, Pilsoņu karš, viss, kas tik dārgs un nemūžam neaizmirstams. Bet tagad galvenais — tā ir viņa pilsēta kalnā, pilsēta, ko apgaismo domnu un martenkrāšņu liesmas. Tāda tagad ir revolūcija. Tā turpinās un turpināsies — pat tad, ja no tās aizies Budjagins, kā aizgājuši citi.

Marks Aleksandrovičs jau vairs nedomāja par to, ko viņam atbildēs Ivans Grigorjevičs. Viss, ko viņš var vēl pateikt, ir sīks, nenozīmīgs. Un tādēļ Budjagina balss viņam likās skanam dobji, iztālēm, viņš gandrīz vai nesaklausīja vārdus, kuru rūgtums nonāca līdz viņa apziņai daudz, daudz vēlāk …

— Komjauniešus liekam cietumā, — sacīja Budjagins.

…Lielās Kremļa pils vestibili, platās marmora kāpnes, kas veda augšup, foajē blakus sēžu zālei bija pilni ar delegātiem. Viņi stāvēja grupās, staigāja šurp un turp, cits citam uzsauca, drūzmējās pie galdiņiem, kur viņiem izdalīja kongresa materiālus.

Arī Marks Aleksandrovičs saņēma materiālus, arī viņam uzsauca — puiši no Donbasa delegācijas, tur viņš agrāk bija strādājis. Tad noskanēja zvans, visi devās uz zāli. Tā bija pārbūvēta, bija uzradusies liela galerija viesiem, viss jauns, svaigs, smaržo pēc koka un krāsas. Kā rakstīja nākamajā dienā avīzē: «Zāle kļuvusi atturīgāka un reizē ar to cēli vienkārša. Aizvākts bezgaumīgais apzel tījuma greznums, nozudušas kolonnas, vapeņi, regālijas — vairāku gadsimtu gruži aizmēzti no šīm sienām. Kļuvis plaši un gaiši.»

Viņu delegācijai vietas bija ierādītas ceturtajā un piektajā rindā tieši pretī tribīnei. Līdzās tai stāvēja Kaganovičs, Ordžonikidze, Vorošilovs, Kosiors, Postiševs, Mikojans, Maksims Gorkijs. Pakāpienu joslā sēdēja Kaļiņins un kaut ko ātri rakstīja bloknotā, brīdi pa brīdim pavērdamies zālē caur savām zemnieka brillēm metāla ietvaros.

Aplausi, ar kuriem delegāti sveica Molotova parādīšanos pie prezidija galda, uzbrāzmoja ar jaunu, vēl lielāku sparu — no sāniem iznāca Staļins. Aplausi pieņēmās spēkā, sajaucās ar atbīdāmo pulšu un atliecamo sēdekļu klaudzoņu, visi piecēlās, no augšas kāds iesaucās: «Lai dzīvo biedrs Staļins! Urā!…» Visi pievienojās: «Urā! Lai dzīvo dižais boļševisma štābs! Urā! Lai dzivo dižais pasaules proletariāta vadonis! Urā! Urā! Urā!»

Ovācijas Staļinam atkārtojās vairākas reizes … Tiklīdz Molotovs nosauca viņa vārdu: «Ap mūsu uzvaru organizatoru un vadoni biedru Staļinu…» Runas beigās: «Ar biedru Staļinu priekšgalā — uz priekšu, uz jaunām uzvarām …» Pēc tam, kad Hruščovs nosauca prezidija sastāvu … Un, visbeidzot, pašas skaļākās ovācijas — kad priekšsēdētājs paziņoja: «Vārds biedram Staļinam.»

Kā visi, Marks Aleksandrovičs cēlās kājās, plaukšķināja, sauca «urā!». Staļins frencī, tikai gaišākā nekā citiem prezidija locekļiem, stāvēja tribīnē, pārcilāja papīrus, mierīgi nogaidīja, līdz kamēr noklusīs ovācijas. Likās, ka aplausus un saucienus viņš attiecina nevis uz sevi, bet uz to, ko pats iemieso, — uz lielajām valsts un partijas uzvarām un arī pats aplaudē šim nosacītajam Staļinam. Tas, ka Staļins to saprot un pat ironiski par to ieminējās referātā: «Vai tad neaizsūtījām apsveikumu biedram Staļinam — ko tad no mums vēl gribat,» — radīja tuvības un saprašanās izjūtu starp viņu un ļaudīm, kas jūsmīgi viņu sveica.

—   Piecpadsmitajā kongresā, — sacīja Staļins, — vēl nācās pierādīt partijas līnijas pareizību un cīnīties pret zināmiem antiļeņiniskiem grupējumiem… bet šajā kongresā nekas pat nav jāpierāda un laikam nav arī neviena, ko pieveikt. Visi redz, ka partijas līnija uzvarējusi.

Sie vārdi apstiprināja Marka Aleksandroviča prognozi: kongress noritēs mierīgi, sarežģījumu Lominadzes dēļ nebūs. Staļins pats grib saliedētību. Cīņa beigusies, jāizzūd arī ar to saistītām galējībām. Un izzudīs arī šie vienveidīgie suminājumi. Marka Aleksandroviča domas apstiprināja arī tas, ka Staļins atteicās no galavārda:

—   Biedri! Debates kongresā parādīja mūsu partijas vadītāju uzskatu pilnīgu vienotību, var teikt, visos partijas politikas jautājumos. Iebildumu pret pārskata referātu, kā jūs zināt, nebija nekādu. Atklājusies tātad neparasta idejiski politiska un organizatoriska mūsu partijas rindu saliedētība. Rodas jautājums — vai tad ir nepieciešamība pēc galavārda? Es domāju, ka nav tādas nepieciešamibas. Atļaujiet man tādēļ atteikties no galavārda …

Lominadze runāja gandrīz tūlīt pēc Staļina referātā, pēc tam runāja arī citi bijušie opozicionāri: Rikovs, Buharins, Tomskis, Zinovjevs, Kameņevs, Pjatakovs, Preobraženskis, Radeks. Tā nebija savas vainas atzīšana kā Sešpadsmitajā kongresā, bet lietišķa savu kļūdu analīze, viņi pievienoja savu balsi partijas balsij. Neviens viņus nepārtrauca, neprasīja ko vairāk, neuzskatīja viņu runas par nepietiekamām. Tikai vienu reizi Rikova runu pārtrauca nepacietīgs izsauciens: «Reglamentu!»

Pjatakovu rekomendē ievēlēt par CK locekli, Rikovu, Buharinu, Tomski un Sokoļņikovu — par kandidātiem.

Un balsošanai izdalītais jaunās CK saraksts bija gandrīz tāds pats kā agrākais, ar tām dabiskajām izmaiņām, kādas mēdz būt katrā kongresā: kāds vadībā nāk klāt, kāds aiziet. Sarakstā Marks Aleksandrovičs ieraudzīja arī savu uzvārdu — viņu rekomendēja ievēlēt par CK locekļa kandidātu. Marks Aleksandrovičs to novērtēja kā tās nozīmes atzīšanu, kāda ir viņa rūpnīcas celtniecībai otrajā piecgadē. Sarakstā viņš atrada arī citu lielāko būvju priekšnieku un lielāko rūpnīcu direktoru uzvārdus — laikmeta zīmīga parādība, valsts industrializācijas zīmīga parādība.

Izrādījās, ka Budjagina nav sarakstā.

Bet Saša taču bieži mēdza būt Budjaginu mājās. Vai tik Ivans Grigorjevičs nav viņa klātbūtnē risinājis visādas sarunas? Vai tik viņš nav devis Sašam lasīt Ļeņina vēstuli? Varbūt iesaistīja ne tikai sarunās? …

Marks Aleksandrovičs nebija pazīstams ne ar Jagodu, ne ar Bcrezinu. Taču griešanās pie Jagodas, Valsts politiskās pārvaldes priekšsēdētāja, neatbilda Sašas apsūdzības lietas nozīmei. Un šis drūmais, noslēgtais cilvēks viņatn ir nepatīkams. Bet griešanās pie Berezina — dabiska: tieši viņš nodarbojas ar tādām lietām. Taču pārtraukumos vai nu kāds aizkavēja Marku Aleksandroviču, vai arī viņš nevarēja sameklēt Berezinu, tas bija nozudis. Izdevība radās trīsdesmit pirmajā janvārī, par godu partijas Septiņpadsmitajam kongresam sarīkotās demonstrācijas laikā.

Tā bija pati grandiozākā demonstrācija no visām, kādas vien Marks Aleksandrovičs bija redzējis, un redzējis viņš tās bija ne mazumu. Vairāk nekā miljons cilvēku pārgāja pāri Sarkanajam laukumam mazliet ilgāk nekā divās stundās, janvāra salā, tumsā, starmetēju gaismā, tas piešķīra demonstrācijai sevišķu iespaidību.

«Staļins!» So vienīgo vārdu, uzrakstītu uz visiem plakātiem un transparentiem, izkliedza un skandēja, tas lidoja saltajā gaisā, un visu skatieni bija pievērsti Mauzoleja tribīnei, kur viņš stāvēja šinelī un vienkāršā ausainē ar nolaistām ļekām. Visiem tribīnē ir siltas cepures, bet ausis cepurei nolaistas tikai Staļinam, viņam ir auksti, un tas darīja viņa ta^katu vēl vienkāršāku un cilvēciskāku šim miljonam cilvēku, arī viņiem ir auksti, taču viņam vēl aukstāk — viņi gāja, bet viņš dažas stundas nekustīgi stāv Mauzoleja tribīnē tālab, lai viņus sveiktu.

Kopā ar citiem kongresa delegātiem Marks Aleksandrovičs stāvēja tribīnē pie Kremļa sienas. Savā būvē viņš bija pieradis ne pie tāda vien spelgoņa, un tomēr sala kājas, bija atnācis saišu zābakos, bet vajadzēja velteņos, Viņš sameklēja Berezinu, nostājās netālu un, kad mītiņš beidzās un sākās demonstrācija, piegāja tam klāt.

Berezina bronzasbrūnajā eskimosa sejā parādījās saspringti nogaidoša izteiksme, kāda iezīmīga cilvēkam, pie kura griežas tikai dzīvības un nāves jautājumos. Viņš pieklājīgi pamāja ar galvu — pie viņa pienācis kongresa delegāts —, bet, kad Rjazanovs nosauca savu vārdu, sasveicinājās pat labvēlīgi. Marks Aleksandrovičs īsumā izstāstīja Sašas lietu, pieminēja sienasavīzi un Solcu, sacīja, ka galvo par māsasdēlu, kaut gan pieļauj iespēju, ka, atbildot uz netaisnīgiem apvainojumiem, viņš spējis jaunības straujumā un ātrsirdībā pateikt kaut ko tādu, ko neklātos teikt. Bet, ja Saša apcietināts cita iemesla dēļ, tad viņš lūdz informēt, māsasdēla liktenis nevar neattiekties uz viņu. Berezins klausījās uzmanīgi, šad tad atskatīdamies uz cilvēkiem, kas gāja pāri laukumam, viņa seju tad apspīdēja starmetēju gaisma un tā izskatījās nogurusi, uztūkuši un izburbējusi. Viņš klausījās Markā Aleksandrovičā klusēdams, tikai pārvaicāja Sašas uzvārdu un, atbildot uz lūgumu informēt par Sašas lietu, smaidīdams sacīja: «Dziļdziļā tumsā slēpjas viņš…» — likdams saprast, ka šī lieta viņam nav zināma, bet, ja arī būtu zināma, tad nav ne īstā vieta, ne laiks par to runāt. Un pat piemērotā vietā viņš tik un tā neko nevarētu pateikt — tāds ir viņu darbs.

— Es iepazīšos ar šo lietu un darīšu visu iespējamo. Izmeklēšana tiks izdarīta rūpīgi un objektīvi.

Sī atbilde Markam Aleksandrovičam likās nopietna, patiesa un labvēlīga. Nomierinājies viņš šķirās no Berezina.

Marks Aleksandrovičs gribēja parunāt vēl ar Solcu. Taču Solcs kongresā nepiedalījās, bija saslimis. Bet ierašanos mājās pie slima cilvēka Marks Aleksandrovičs uzskatīja par neērtu un pēc sarunas ar Berezinu arī par nevajadzīgu.

15

Tajā pašā laikā, kad maskavieši gāja pār starmešu apgaismoto Sarkano laukumu, suminādami uz Mauzoleja stāvošo Staļinu, Butirku cietumā bija pienākusi vakariņu stunda. Gaitenī lēnām sāka šļūkāt velteņi, kaut kas iešvīkstējās, nožvadzēja atslēga, iešķindējās karote pret metāla bļodu, krūzē šļācās verdošs ūdens. Atgrūdās apaļš slēdzenes aizbīdnis, uz mirkli iespīdējās gaismas punkts un tūdaļ nodzisa, uzrauga galvas aizsegts, — viņš apskatīja kameru, pēc tam nolaida aizbīdni un atdarīja lodziņu.

— Vakariņas!

Saša pasniedza bļodu. Ēdienu izdalītājs, kāds no kriminālistiem, ielika tajā karoti putras, pasmēlis to no kastroļa, ko abām rokām turēja viņa palīgs, arī kriminālists, un ielēja krūzē vārītu ūdeni no tējkannas. Uzraugs uzmanīja, lai Saša neko nenodotu izdalītājam un lai izdalītājs neskatītos uz Sašu.

Sajā gaitenī bija politieslodzīto kameras. Viņi tāpat pienāca pie lodziņa, pasniedza bļodu un krūzi, saņēma putru un vārītu ūdeni.

Kas viņi ir, šie cilvēki? Pa trim nedēļām Saša bija dabūjis redzēt tikai ēdiena izdalītājus un vēl divus ieslodzītos. Frizieri, izdēdējušu večuku ar zemu pieri, smailu zodu un cietsirdīgām slepkavas acīm. Tas skuva ar trulu bārdasnazi. Saša pie viņa vairs negāja, nolēma audzēt bārdu. Otrs bija gados jauns kriminālists ar izburbušu sievišķa seju. Tas uzkopa gaiteni un, kad garām veda Sašu, nostājās ar seju pret sienu — viņam nebija tiesību nedz lūkoties uz garām ejošo ieslodzīto, nedz rādīt tam savu seju. Un tomēr Saša juta sev pievērstu viņa sāniski sagreizušo, ziņkāro, pat jautro skatienu.

Kad Sašu veda ārā uz pastaigu vai uz ateju, visas kameras likās kā izmirušas. Taču pirmajā vakarā pēc vakariņām Saša izdzirda piesardzīgu klauvējienu pa labās puses sienu — ašus, sīkus piesitienus, īsas pauzes un švīkstoņu, it kā pa sienu ar kaut ko vilktu. Pēc tam viss apklusa — kaimiņš gaidīja atbildi. Saša neatbildēja, neprata saklaudzināties.

Nākamajā dienā, atkal pēc vakariņām, klaudzināšana atkārtojās.

Dodams kaimiņam ziņu, ka viņu dzird, Saša dažas reizes piedauzīja pie sienas ar saliektu pirkstu. Tā viņš tagad darīja ik vakaru. Bet, ko tur klaudzināja kaimiņš, nevarēja saprast, kaut arī uztvēra šajās skaņās likumsakarību: daži piesitieni, īsa pauze, atkal piesitieni un, vispēdīgi, švīkstoņa. Un, lai gan Saša nesaprata, ko gribēja teikt kaimiņi, viņu tomēr satrauca šie piesardzīgie klauvējieni, pilni stūrgalvīgas cietumnieka cerības.

Pa kreisi neviens Sašam neklaudzināja un uz viņa klaudzinašanu neatbildēja.

Saša_ izēda putru, nolaizīja karoti, samaisīja ar to krūzē tēju un cukuru, izdzēra auksto dzerekli, piecēlās un pagājās pa kameru: seši soļi no sienas līdz durvīm, tikpat daudz no viena kakta līdz otram. Kaut arī tas bija pretrunā ar ģeometrijas likumiem — hipotenūza ir garāka par kateti, taču starpība tik niecīga, ka nebija manāma. Vienā kaktā — atejspainis, otrā — laža, trešajā — galdiņš, ceturtais kakts — tukšs. Pie griestiem blāva spuldzīte dzelzs sietiņā. Zem griestiem dziļā, stāvus nošļauptā loga nišā, aiz resnu metāla stieņu restēm maza, netīra rūts.

Zābaki bez auklām, cilādamies nost no papēžiem, klakstēja pa betona klonu. Bikses bez jostas viņš kā nekā pielāgoja, sapogādams priekšas augšējo pogcaurumu ar bikšturpogu. Staras sašķiebās un traucēja kustēties. Toties nebija vairs pazemojošās sajūtas, ar kādu tu, cilvēks, nokaujies aiz bažām, ka tev nošļuks ūzas.

Sašu nekur neizsauca, nepratināja, nekādu apsūdzību viņam neuzrādīja. Viņš zināja, ka apsūdzība jāuzrāda noteiktā laikā. Taču, kāds ir šis laiks, nezināja un uzzināt nevarēja.

Lāgiem viņam šķita, ka viņu aizmirsuši, ka viņš te aprakts uz mūžu. Viņš neļāva sev par to domāt, apslāpēja nemieru. Jāgaida. Viņu izsauks, nopratinās, viss noskaidrosies, un viņu atbrīvos.

Viņš iztēlojās, kā atgriezīsies mājās. Piezvanīs pie durvīm… Nē, pārāk negaidīti. Iepriekš viņš piezvanīs pa tālruni: «Saša drīz atbrauks,» — bet pēc tam ieradīsies. «Labdien, māmulīt, tas esmu es …»

Doma par mātes ciešanām bija neizturama. Varbūt viņa pat nezina, kur viņš ir, klimst no cietuma uz cietumu, stāv bezgalīgās rindās, tāda maziņa, izbiedēta. Viss aizmirsīsies, tikai viņa neko neaizmirsīs, nespēs atgūties no sitiena. Un viņš'gribēja triekties pret šiem mūriem, raustīt dzelzs durvis, kliegt, kauties…

Nožvadzēja atslēga, durvis atvērās.

— Uz kārtošanos!

Saša pārmeta pār plecu dvieli, pacēla atejspaini un gāja pa gaiteni uzraugam pa priekšu.

Atejā vēl sīvāk nekā kamerā oda pēc hlora. Saša apskaloja spaini, apšļakstīja ar hlora šķīdumu, tikpat ka nelietots, spainis tik un tā smakoja. Pēc tam viņš atgriezās un dzelzs durvis aizcirtās, tagad jau līdz rītam.

Zvaigznes vēl gālēja palsajā stikla rūtī zem griestiem, kad gaitenī atkal bija saklausāma kustība. Iežvarkstējās aizšautnis arī viņa durvīm.

—   Uz kārtošanos!

Sākās parastā cietumnieku diena. Pagriezās durvju actiņas aizbīdnis, atdarījās kaplodziņš.

—   Brokastis!

Ēdiena izdalītājam uz krūtīm karājās liela finiera lete ar rupjmaizes riecieniem, cukura, tējas un sāls kaudzītēm, vidū pušu pārplēstām papirosu paciņām «Bokss», sērkociņiem un fosfora gabaliņiem no sērkociņu kastītes. Sašam laimējās. Vienai dienai izdalīja pa astoņiem papirosiem, bet paciņā to ir divdesmit pieci. Tas, kurš iznāca trešais, dabūja deviņus, turklāt vēl paciņas pārpaliku — kartona gabaliņu, kas, saki ko sacīdams, tomēr ir papīrs. Un, re nu, šodien Sašam tika šī driska — varbūt noderēs, kur uzrakstīt kādu ziņu tiem tur brīvē. Viņš tikai nezināja, kur lai to nobēdzina, un aizbāza aiz baterijas.

Maizi izsniedza saglecējušu, lāgā neizceptu, ar atlupušu garozu, taču no rītiem tā tomēr smaržoja pēc svaigas, skābenas maizes, šī smarža atsauca Sašam atmiņā kādu senu gadījumu — māte bija nodevusi ceptuvē miltus, ko tēvs saņēma darbā maizes vietā, vesela pusgada tiesu. Maizi no ceptuves viņi dabūja vairāk, nekā bija nodevuši miltus, šis noslēpumainais piecepums ilgi nodarbināja Sašas iztēli. Viņš kopā ar māti veda maizi kamaniņās, un gan tās bada ziemas sajūta, gan ar dzelzi apkalto slieču čirkstoņa pa sērsnu, gan tikko izceptās maizes siltā smarža, gan mātes prieks — viņi sakaltēs sausiņus un iztiks cauru ziemu —, tas viss nāca prātā patlaban, kad viņš dzēra tēju, piekozdams klāt maizes garozu. Un iesmeldzās sirds — šīs bērnudienu atmiņas bija pārāk cilvēciskas cietumam, pustumšajai kamerai, kur viņš ieslodzīts nezin par ko.

Nodārdēja aizbīdnis, atvērās durvis, paradījās konvojnieks plikādas kažokā, ar šauteni rokās.

—   Uz pastaigu!

Saģērbties, iziet no kameras, aiziet pa kreisi līdz gaiteņa galam, gaidīt, kamēr konvojnieks atslēgs durvis uz pagalrniņu. Pēc tam pa to pašu ceļu, tāpat gaidot, kamēr atslēdz un aizslēdz durvis, atgriezties atpakaļ. Un tam visam kopā ar pastaigu — divdesmit minūtes.

Četrstūraino pagalmiņu no divām pusēm iežogoja cietuma korpusu sienas, no trešās — augsta mūra sēta, no ceturtās — apaļš ķieģeļu tornis, vēlāk Saša dabūja zināt, ka to deve par Pugačova torni. Saša staigāja pa apli, pa sniegā iemīdīto celiņu. Bija iemīņātas taciņas arī šķērsām pāri pagalmiņam, daži ieslodzītie deva priekšroku staigāšanai no viena stūra uz otru, nevis pa apli. Sardzesvīrs stāvēja korpusa durvīs, atslējies pret stenderi, turēja rokās šauteni, lāgiem smēķēja, lāgiem skatījās uz Sašu, pa pusei pievēris plakstus.

Sabradātais sniegs gurkstēja zem kājām… Tumšzilais debesjums, zilgās, saltās zvaigznes, tālais ielas troksnis, dūmu un degošu ogļu smaka satrauca Sašu. Uguntiņas cietuma kameru logos liecināja, ka viņš nav vientuļš. Pēc kameras smirdoņas āra svaigais gaiss reibināja. Dzīve cietumā tomēr ir dzīve, cilvēks dzīvo, kamēr elpo un cer, bet divdesmit divu gadu vecumā visa dzīve ir cerība.

Konvojnieks atgrūdās ar plecu no stenderes, pieklaudzināja ar šauteni un slēdza vaļā otras durvis.

—   Ejiet iekšā!

Saša pabeidza apli un atstāja pagalmiņu. Viņi kāpa augšā pa kāpnēm, atkal dārdēja atslēgas, kameras durvis aizkrita ciet, atkal kailas sienas, laža, galdiņš, atejspainis, actiņa durvīs. Taču spirdzinošā saltā gaisa elpa un tālā ielas trokšņa atbalsis ilgi viņu nepameta, un Saša stāvēja pie loga, cieši lūkodamies ziemas debesu lāsumiņā, tumši zilajā, rāmajā velvē, kas nupat kā bija pletusies viņam pāri.

Bija vēl viens prieks — duša. Veda turp naktī vienreiz nedēļā. Atvērās durvis, un konvojnieks modināja Sašu ar jautājumu:

—   Sen neesat mazgājies?

—   Sen.

—   Auniet kājas!

Saša pielēca stāvus, ātri saģērbās, paņēma dvieli un izgāja no kameras. Pirts priekšiņā konvojnieks izsniedza viņam mazītiņu, pelēku ziepju gabaliņu, un Saša iegaja kabīnē. Ūdens lija te karsts, te auksts, nebija ar ko regulēt. Saša nostājās zem šalts, tīksminājās ar to un dziedāja. Viņa balss, ūdens šļākoņas pārmākta, kā viņam Šķita, nebija dzirdama konvojniekam, kas sēdēja pirts priekšiņā uz palodzes. Sis sarkanarmietis, augumā mazs, no skata jautrs un miermīlīgs, nesteidzināja Sašu, sēdēja pacietīgi — vai nav vienalga, kuru gaidīt, ja ne šo, tad citu. Saša mazgājās ilgi, ziepju plēnīte pārvērtās mīksta piciņā, bet viņš vēl aizvien stāvēja zem dušas un grozījās, pavērsdams pret ūdens šalti te muguru, te vēderu, te kājas… «Auļo trijjūgs, zvārgulīši skan, tālē uguntiņas mirgo man … Ai, kaut liktens lemtu līdzi laist, dvēselē lai skumju ēnas gaist…»

Viņš atgriezās pirts priekšiņā un slaucījās, konvojnieks lūkojās viņā ar ziņkāri, varbūt netikdams gudrs, par ko še tur tādu zēniņu, tik zaļu un, kā rādās, skolotu, vai varbūt sajūsminājās par Sašas muskuļoto augumu.

Kādu nakti konvojnieks uzmodināja viņu ar parasto jautājumu:

—   Sen neesat mazgājies?

Saša bija mazgājies nupat iepriekšējā naktī, konvojnieks kaut ko bija sajaucis.

—   Sen.

—   Auniet kājas!

Jau iznācis laukā no kabīnes, slaucīdamies Saša ieteicās:

—   Labi būtu tā biežāk ,.,

Mazais konvojnieks neko neatbildēja, bet otrā naktī atkal bija klāt. Saša sāka iet uz dušu vai ik nakti. Dažreiz negribējās celties, bija pielauzis miegs, bet, ja atteiksies, konvojnieks otrā naktī vairs nesauks. Kādēļ tāda pretimnākšana? Varbūt citi atsakās, negrib naktī mazgāties un konvojniekam garš laiks — gaužām izrīcīgs zemnieku puisis, viņam žēl ūdens — velti tek no krāna. Bet varbūt ir labvēlīgs pret Sašu tādēļ, ka tas prot novērtēt dušu, kas viņa ziņā.

Slēdzenes džerkstoņa pamodināja Sašu. Kameras slieksni pārkāpa konvojnieks. Taču ne tas, kas vadāja uz dušu, bet cits — nepazīstams, ar milzīgu atslēgsaišķi pie jostas. Durvīs palika stāvam gaiteņa sargs.

—   Uzvārds?

—   Pankratovs.

—   Ģērbieties!

Saša piecēlās no lažas… Uz kurieni?… Atbrīvo?… Bet kādēļ naktī? Un cik patlaban ir pulkstenis? Viņš grasījās vilkt mugurā mēteli.

—  Nevajag!

Ar galvas mājienu konvojnieks pavēlēja viņam iet pa labi un sekoja pa pēdām. Atslēgas iežvadzējās tam pie jostas. Viņi ilgi gāja pa īsiem gaiteņiem, gar kāpņu telpām, ko iežogoja metāla režģis. Iekams konvojnieks atslēdza ikkatra gaiteņa dzelzs durvis, viņš piedauzīja pa tām ar atslēgu. No gaiteņa viņpuses atbildēja ar tādu pašu spalgu pieklaudzienu pa metālu. Un tikai tad tika atdarītas durvis.

Saša gāja konvojniekam pa priekšu, mēģinādams pēc virziena noteikt, uz kādu cietuma daļu abi iet. Viņi kāpa gan augšup, gan lejup un, pēc Sašas aprēķiniem, bija nonākuši pirmaja stāvā.

Arī te bija daudz durvju, tikai ne dzelzs, bet parastās — koka un bez kaplodziņiem un actiņām. Pie vienām konvojnieks pieklauvēja.

—   Iekšā!

Gaismas stars apžilbināja Sašu. Cilvēks, kas sēdēja pie galda, pagrieza lampu un vērsa to pret Sašas seju. Saša stāvēja, šaurā staru kūļa apstulbināts, nezinādams, ko darīt un kurp iet.

Lampa tika nolaista un apgaismoja galdu un cilvēku pie galda.

—   Sēdieties!

Saša apsēdās. Viņam pretī bija izmeklētājs, izdēdējis, gados jauns baltmatis ar brillēm lielos raga ietvaros un ar trim ķieģelīšiem formasblūzes zīmotnēs, Sašam labi pazīstams un patīkams lauku komjaunatnes aktīvista, lasāmmājas pārziņa un skolotāja tips, ja iztēlotos viņu bez formastērpa. Uz galda atradās veidlapa, un viņš ņēmās to aizpildīt… Uzvārds? … Vārds? … Tēvvārds? … Dzimšanas gads?… Dzimšanas vieta?.., Adrese?..,

—   Parakstieties!

Saša parakstījās. Veidlapā bija arī izmeklētāja uzvārds — Djakovs. Nolicis spalvaskātu uz tintnīcas malas, viņš pacēla acis pret Sašu.

—   Par ko jūs šeit sēžat?

Tādu jautājumu Saša nepavisam nebija gaidījis.

—   Es domāju, jūs man to pateiksiet.

Ar nepacietīgu kustību Djakovs atgāzās atpakaļ pret krēsla atzveltni.

—   Sitos numurus metiet pie malas! Neaizmirstiet, kur atrodaties. Te es uzdodu jautājumus, bet jūs uz tiem atbildat. Un es jums prasu: par ko esat arestēts?

Viņš to pateica tā, it kā kāds cits būtu arestējis Sašu un viņam, Djakovam, jātiek par to skaidrībā. Un Saša nevar nezināt, par ko arestēts, un nevajag zaudēt laiku, jo ātrāk viņi ķersies pie lietas, jo labāk. Istaba bija iegrimusi tumsā. Tikai galdu apspīdēja galda lampa, un ikreiz, kad Djakovs atzvēlās atpakaļ, viņa seja nozuda, balss skanēja no tumsas.

—   Iespējams, ka tā gadījuma dēļ institūtā, — sacīja Saša.

—   Kas tas par gadījumu? — Djakovs vaicāja bez intereses, it kā šis gadījums viņam būtu zināms un ar Sašas arestu tam nebūtu nekāda sakara. Ar tādiem gājieniem sāk visi izmeklēšanā esošie, un nākas tos noklausīties, kaut arī apnikusi šī vienveidīgā un veltīgā liegšanas.

Tāds paņēmiens? Jeb vai izmeklētājs patiešām neko nezina?

Viss iegrozās gluži citādi, nekā Saša bija iedomājies, uz ko gatavojās. Viņu pārņēma tā sērīgā un šķebinošā sajūta, kāda parasti uznāca, kad viņš puikas gados rāpās augšā uz mājas jumta pa ugunsdzēsēju trepēm, — to augšējie stieņi bija atrāvušies no sienas, gals zvārojās, un vajadzēja notvert mirkli, kad tas pietuvojas jumtam, un pārlēkt. No astotā stāva augstuma viņš redzēja zēnus sētas dziļajā akā, atmetuši galvas atpakaļ, tie skatījās uz viņu un gaidīja. Viņu sagrāba bailes, likās, viņš ncaizlēks līdz jumtam, nepratīs īstajā brīdī atraut kājas no trepēm un nogāzīsies uz pagalma asfalta.

Tāda pati bīstamas un liktenīgas spēles izjūta turēja viņu savā varā arī patlaban, kad viņš sēdēja pretī izmeklētājam, tikpat sērīgi, kā nāvei nolemtam, sažņaudzās sirds. Viņa apsūdzības lieta ir blēņas, nieki, bet, formāli pacelta politiska nozieguma līmenī, ar arestu, cietumu, nopratināšanu, tā kļūst drausmīga. Viņam pretī sēž viņa biedrs, komunists, taču Saša tā acīs ir ienaidnieks.

Un tomēr vajag pateikt to, ko viņš bija gatavojies pateikt. Un vārdos, kurus daudzas reizes bija klusībā atkārtojis kamerā, Saša pastāstīja par konfliktu ar Azizjanu, par sienasavīzi un par Solcu.

—   Bet jūs taču sakāt, ka CKK lika jūs uzņemt atpakaļ?

—   Jā, lika uzņemt atpakaļ.

—  Tātad jūs arestēja nevis par to, bet vēl par kaut ko,..

—   Vairāk nekā nav.

—   Padomājiet, Pankratov, — vai tiešām jūs arestēja tādēļ, ka sastrīdējāties ar grāmatvedības pasniedzēju, vai tādēļ, ka izlaidāt neizdevušos sienasavīzes numuru? Vai

tad mēs te ar lielgabalu zvirbuļus šaujam, vai? Dīvains priekšstats jums par Čekas orgāniem.

—   Par ko mani apsūdz?

—   Jūs gribat formālu apsūdzību? Domājat vinnēt ar to?

— Es gribu zināt, par ko esmu arestēts.

—        Bet mēs gribam, lai jūs pats to pateiktu. Mēs dodam jums iespēju būt godīgam un atklātam pret partiju.

—       Sakiet, par ko jūs mani turat aizdomās, un es atbildēšu.

—   Ar ko jūs uzsākāt kontrrevolucionāras sarunas?

—   Es? Ne ar vienu! Es nevarēju tādas uzsākt.

—   Bet kas tādas uzsāka ar jums?

—   Arī ar mani neviens nav uzsācis.

—   Jūs pastāvat uz to?

—   Jā, es pastāvu.

Djakovs sarauca pieri un pārlika dokumentus uz galda …

—       Nu ko tad, ļoti žēl. Mēs gaidījām no jums ko citu. Jūs negribat būt patiess un vaļsirdīgs. Tas neuzlabos jūsu stāvokli.

—       Bez gadījuma institūtā es nekādu citu savu vainu nezinu.

—       Tātad jūs arestēja ne par šo, ne par to? Mēs liekam cietumā nevainīgus cilvēkus? Jūs pat šeit turpināt kontrrevolucionāru aģitāciju, bet mēs taču neesam ne žandarmērija, ne Trešā nodaļa, mēs neesam gluži vienkārši soda orgāni. Mēs esam apbruņota partijas vienība. Bet jūs esat divkosis, Pankratov, redz, kas jūs esat!

—   Jūs nedrīkstat mani tā nosaukt!

Djakovs zvēla ar dūri pa galdu.

—       Es jums parādīšu, ko drīkstu un ko nedrīkstu! Domājat, uz sanatoriju esat atbraucis? Pie mums te ir arī citādi apstākļi tādiem kā jūs. Divkosis! Uz jums budži nav šāvuši ar īsstobrenēm. Jūs visu savu mūžu esat dzīvojis strādnieku šķirai uz kakla un vēl līdz šim dzīvojat valstij uz kakla, valsts jūs māca, maksā jums stipendiju, bet jūs to krāpjat!

Kādu brīdi viņš drūmi klusēja, pēc tam īdzīgi, it kā izpildot nevajadzīgu un veltīgu pienākumu, sacīja:

—   Nu ko tad, pierakstīsim, ko jūs šeit sarunājāt.

Viņš ņēmās rakstīt, pa reizei uzdodams Sašam īsus

jautājumus: kad un ar kā līdzdalību izlaidis avīzi, kad izcēlies konflikts ar uzskaites pasniedzēju un kāda iemesla dēļ, kad un kur viņš izslēgts, par ko tad ticis apsūdzēts?

Beidzis rakstīt, viņš sniedza lapiņu Sašam.

—   Izlasiet un parakstiet.

Un atzvēlās atpakaļ. Saša juta sev pievērstu ciešu skatienu, Djakovs uzmanīgi vēroja viņa sejas izteiksmi, izmantoja brīvu brītiņu, lai pamatīgi viņu aplūkotu. Viss bija uzrakstīts pareizi, taču it kā vienpusīgi. Izlaiduši uz svētkiem sienasavīzes numuru, ievietojuši tajā epigrammas, kas noniecina trieciennieku kustību, piedalījušies tur tādi un tādi, viņu izslēgusi šūniņa un rajona komiteja… Protams, tas viss tiek rakstīts formas pēc, lai fiksētu nopratināšanu, aresta iemesls acīmredzot cits.

Tomēr Saša sacīja:

—       Te nav norādīts, ka pēc CKK lēmuma esmu uzņemts atpakaļ institūtā.

Saraucis pieri, Djakovs paņēma lapiņu.

—       Bet ko institūtā uzrakstīja pavēlē par uzņemšanu atpakaļ?

—   Tur neuzrakstīja gluži pareizi.,,

Djakovs viņu pārtrauca:

—       Es nejautāju, kā vajadzēja rakstīt, es jautāju, kā uzrakstīja.

—       «Ņemot vērā to, ka students Pankratovs atzinis savas kļūdas …»

Djakovs pacēla spalvaskātu un apakšā pierakstīja klāt: «Vēlāk mani uzņēma institūtā atpakaļ, tādēļ ka atzinu savas kļūdas.»

Viņš atkal pasniedza lapiņu Sašam.

Saša parakstīja. Djakovs paņēma lapiņu un nolika pie malas.

—        Ieteicu jums padomāt, Pankratov. Mēs negribam jūs zaudēt kopīgās lietas labad. Tikai tādēļ ar jums tā nojēdzamies. Mēs jūs saudzējam, saprotiet. Un novērtējiet. Parakņājieties atmiņā, parakņājieties!

Viņš aizgāja no galda, atvēra durvis un pamāja konvojniekam.

—  Vediet prom!

Saša atgriezās kamerā, atslēga nožvadzēja aiz viņa. Joprojām blāvajā loga rūtī mirgoja ziemas zvaigznes. Nakts vēl vai jau rīts?

Viņš izdzirda klauvējienus pa sienu. Kaimiņš acīmredzot vaicāja, uz kurieni viņš vests. Saša atbildēja ar parastajiem trim piesitieniem un nogūlās lažā neizģērbies.

Ko Djakovs grib no viņa? Kādā pārkāpumā viņam jāatzīstas? «Ar ko uzsācis kontrrevolucionāras sarunas?» Kādas sarunas? Viņš lauzīja galvu minējumos. Bija pārliecināts, ka arestēts tās institūtā notikušās sadursmes dēļ. Tas, ka tā nav, viņu apstulbināja, visu sajauca, sarežģīja. Viņš bija cerējis panākt, ka viņu izpratīs, ka viņam uzticēsies. Bija iznācis otrādi. Ja institūts nav iemesls arestam, tātad iemesls ir cits un prokurors to uzskatījis par pārliecinošu. Apsūdzēt viņu kontrrevolūcijā — kam tas varēja iekrist prātā? Viņam nav domstarpību ar partiju. Jā, lišķi un iztapoņas kvēpina Staļinam vīraku, taču viņš, Saša, nekad nevienam to nav teicis — ne jau tas ir galvenais Staļinā. Viņš ieminējās tikai Markam, bet Marks taču nevarēja kādam šo sarunu atstāstīt. Varbūt arī viņš ir apcietināts. Kratīšanā pilnvarotais paķēra tā fotogrāfiju, grozīja to un aplūkoja no visām pusēm. Vai Djakovs grib panākt, lai viņš liecinātu pret Marku? Cer, ka viņš padosies mazdūšībai?

Budjagins? Iespējams. Vai viņš draudzējās ar Eismontu vai ar Smirnovu? Arī Smirnovi dzīvoja Piektajā namā. Smirnova meita mācījās viņu skolā, drukns baltmatis skuķēns. Ivanu Grigorjeviču atsauca atpakaļ no ārzemēm pavasarī, tieši pēc Smirnova un Eismonta prāvas. Un, redz, nācis zināms, ka Budjagins zvanījis Gļinskai, ka Saša Budjaginus apmeklē, un tagad no viņa grib izdabūt liecinājumus pret Ivanu Grigorjeviču. Blēņas! Viņš kaut ko putro, samudžina. Par to, ka ir māsasdēls, neapcietina, par to, ka_mācījies ar kādu vienā klasē, arī ne. Kaut kāda iemesla dēļ viņu tur šeit… Izmeklētājs taču nedzīs velnu.

Dienu pēc dienas Saša pārcilāja atmiņā sava mūža pēdējos mēnešus. Atrās dusmās palaidis mēli? Viņš nevienam nebija stāstījis pat par to, kas noticis institūtā. Zināja tikai savējie: Ņina, Ļena, Vadims, Maksis, Jura… Jura Saroks! Viņu strīds Vecgada vakarā… Bet Jura taču nav spējīgs uz tādu zemiskumu. Grupas puiši? Kovaļovs? Bet institūts taču nav iemesls. Kas tad?

Dienā uz kameru atnāca cietuma amatpersona ar diviem ķieģelīšiem zīmotnēs.

Saša pieslējās kājās neviļus, kā bija radis to darīt mājās, — šo kustību viņš vēlāk nespēja sev piedot.

—   Uzvārds?

—   Pankratovs.

—   Lūgumi.

—   Es nesaņemu pienesumus.

—   Griezieties pie sava izmeklētāja.

—   Bez tam avīzes, grāmatas?

—   Visu pie izmeklētāja.

Un viņš izgāja. Uzraugs aizslēdza kameru.

Cietuma pieredzi dod pats cietums. Vieninieka kamerā ieslodzītais, kurš šeit nokļuvis pirmo reizi, pats apjēdz to nerakstīto likumu kopumu, no kuriem rodas cietuma dzīvesveids, ko izkopušas agrākās ieslodzīto paaudzes. Cietuma amatpersonas ierašanās liecināja Sašam, ka viņš pārcelts citā kategorijā — viņa lietā sākusies izmeklēšana. Amatpersonu neinteresēja viņa lūgumi. Viņš lika Sašam saprast, ka no izmeklētāja atkarīgs ne tikai viņa turpmākais liktenis, bet arī tas, kā viņu šeit turēs.

Kopš šis dienas Sašas dzīve, ārēji palikdama tāda pati kā iepriekšējās nedēļās, savā būtībā krasi pārvērtās.

Agrāk viņš nopratināšanu gaidīja ar nepacietību un cerību, tagad — ar apslēptām bailēm. Viņu biedēja tas nezināmais, ar ko pēkšņi nāks klajā izmeklētājs un kam viņš, Saša, nav sagatavojies, kur varbūt nepratīs attaisnoties un kas vēl vairāk padziļinās starp viņiem neuzticēšanās un aizdomīguma bezdibeni.

16

Vecie Saroki necieta Pankratovus. Necieta tēvu — inženieri, māti — «pārlieku skolotu» un jo vairāk tēvoci — vienu no tiem, no priekšniekiem. Sētā Sašas māte sēdēja ar «inteliģentajām», bet Saroka māte ar liftniecēm un sētniecēm. Sašas arestu viņas pārsprieda tā: plēšas savā starpā «biedri», lai dievs dod, ka šie pārkostu cits citam rīkli.

Taču Jura Saroks nevarēja palikt vienaldzīgs pret Sašas apcietināšanu. Teic ko teikdams, no vienas kompānijas.

Bet kas viņu saista ar šo kompāniju? īstas draudzības nav, viņi to tikai piecieš, histēriķe Ņina, mūlāps Maksims, mutcsbajārs Vadims. Tagad Sašku apraudās — viņš, Jura, te šiem nevar turēt līdzi.

Ļena … Krietns meitietis, patīkama, tīra, bet sveša. Un tāda nav sieva. Ko viņa prot? Kafiju vārīt? Pūlas izdabāt, bet viņu tikai kaitina tās nemākulība. Un viņi ir viena gadagājuma. Paskat tik, kāds ir viņa tēvs ar visiem saviem sešdesmit! Bet Ļena ap četrdesmit izplūdīs miesās tāpat kā viņas māte Ašhena Stepanovna. Staļins ir neapmierināts ar Budjaginu, Ļena pati pateica. Bet viņš labi zina, ko tas nozīmē — «Staļins ir neapmierināts», ar ko tas beidzas. Padomju nams, grezns dzīvoklis — tas viss ir šķietamība. Budjagins nolasīja viņam sprediķi par padomju justīciju — bet ko viņš tajā sajēdz? Viņš ir atpalicis ar savu naivo partijisko sirdsapziņu. Radies spēks, kās saliec ragā ne tādus vien ozolus. Kāds viņš izskatīsies tēva acīs, ja Budjaginam izies plāni? Te tev nu bija tautas komisāra meita!

Diezgan! Maskava pilna ar jaukām meitenēm. Vika Maraseviča — tik pamet ar pirkstu. Un Varja Ivanova! Skuķis uz goda.

Veselu nedēļu Jura nezvanīja Ļenai. Pati piezvanīs. Nu ko tur, viņš atbildēs tā, ka vairāk šī nezvanīs. Bet, kad tālruņa klausulē izdzirda Ļenas balsi: «Jurukiņ, kur tu esi pazudis?» — apjuka, nomurkšķēja, ka aizņemts, gatavojas diplomdarba aizstāvēšanai, klapato par sadali, pārnāk mājās ap divpadsmitiem, bet institūtā tikai viens telefona automāts — un tas pats sabojāts.

Ļena aizlika plaukstu priekšā klausulei.

—   Es ilgojos.

—   Tiklīdz būšu brīvs, piezvanīšu. Varbūt nākamnedēļ.

Jura nepiezvanīja Ļenai ne nākamajā nedēļā, ne pēc-

nākamajā. Viņš vispār vairs nezvanīs. Nekādu paskaidrojumu!

Taču Ļena piezvanīja pati.

—   Jura, man vajag tevi sastapt.

—   Es jau teicu: tiklīdz būšu brīvs, piezvanīšu.

—   Man jāsatiekas ar tevi steidzami.

—   Labi, — viņš atņurdēja. — Deviņos pie «Dailes».

Viņi apmeta līkumu ap Arbata laukumu un nogriezās Ņikit'as bulvārī. Pieturējās bargs spelgonis. Ļena bija ģērbusies kažociņā, sarkanos dūrainlšos, apaļā zvērādās cepurītē, kas uzmaukta virsū ausis aizsedzošam vilnas lakatam. Gari zābaki cieši apspīlēja piebriedušos, slaikos lielus, tas vienmēr satrauca Juru. Un šī pazīstama smarža. Varbūt šodien beidzamo reizi? Nestaigās taču tādā aukstumā.

—   Saša! Kādas šausmas, — ierunājās Ļena.

Jura paraustīja plecus.

—   Apcietināts ,,.

•— Tev viņa nav žēl?

—       Runa nav par žēlumu. Viņš visus nicina. Un es viņam neuzticos, jā, jā, neuzticos.

rr Neuzticēties Sašam?!

—       Kad lēma par manu uzņemšanu komjaunatnē, Saša sacīja: es Sarokam neuzticos. Nevienam tas neķērās pie sirds. Bet, kad es saku — neuzticos, tas rada sašutumu.

Ļena samulsa, iztrūkusies no Juras dusmām.

—   Tici man, mūsējie tevi labi ieredz.

—   Visžēlīgi parāda labvēlību. Arī tu tāpat.

Ļena apjukusi raudzījās viņā. Viņš meklē ķildu, nezvanīja divas nedēļas, Un viņa baidījās pateikt to, kā dēļ bija atnākusi.

Klusēdami viņi aizgāja līdz Ņikitas vārtiem.

—   Griezīsimies atpakaļ?

— Aiziesim līdz Puškina piemineklim. Pastāsti, kā tev klājas.

Viņš paraustīja plecus, — nav ko stāstīt, apnicis.

—   Kā ar sadali?

—   Nekā.

Sniega apputinātais Puškins slējās virs laukuma,

—   Pasēdēsim. Esmu piekususi.

Saviebis īgnu ģīmi, Jura notrauca sniegu no sola, kur Ļenai piesēst. Pats pastāvēs, tā te paliks stāvam un skatīsies uz Ciešanu klosteri… Viņš nedzirdēja, bet sajuta, cik satraukti Ļena atņēma elpu.

—   Jura, es esmu stāvoklī.

—   Tu esi pārliecināta?

—   Jā.

—  Varbūt aizkavēšanās?

—  Jau divas nedēļas.

Tieši tās divas nedēļas, kurās viņi netikās. Divas nedēļas atpakaļ kaut ko būtu sagudrojuši, bet tagad aborts … Kā gan tas gadījies? Viņš bija tik piesardzīgs. Un vai viņai tiešām nav kaut kādi ārzemju zāļu zirnīši vai tabletes pret tādu ķibeli?

—   Tu kaut ko esi pamēģinājusi?

—   Gribēju aprunāties ar tevi.

—   Es neesmu ārsts.

Drūmi, ar tādu izskatu, it kā Ļena būtu kļuvusi grūta tikai tālab, lai viņam sariebtu, Jura piebilda:

—   Es negribu tādā veidā ieiet jūsu ģimenē.

Viņas seja tā kā atplauka.

—   Kāda tam nozīme?

—   Jāpagaida.

Viņš apsēdās Ļenai blakus, saņēma roku, atrada siltas miesas kailumiņu starp dūraini un piedurkni. Kaut tikai viņa būtu ar mieru, kaut tikai neietieptos.

—   Saproti jel, institūts, sadale, viss vēl nenoteikts, neskaidrs … Un Saša. No mūsu kompānijas viņu neizsvītrosi… Viss sarežģījies, un nevajag sarežģīt vēl vairāk. Nav īstais laiks. Tā ir nepatīkama operācija, es zinu, bet tas ilgst tikai dažas minūtes. Pacietīsimies, pagaidīsim, mums vēl būs bērni. Pie tam mani vecāki… Vecā rauga cilvēki: vispirms dzimtsaraksts, pēc tam bērns. Protams, mietpilsonība, bet es negribu tenkas, tas aizvaino, tev jāsaprot.

—   Es saprotu, — noskumusi ierunājās Ļena.

—   Ejam, citādi vēl nosalsi.

Jura piecēlās, sniedza viņai roku un nespēja nociesties, nepārlaidis ātru skatienu viņas augumam, kaut arī saprata, ka divas nedēļas — tas nav nekas. Un tomēr_viņam likās, ka Ļena pieņēmusies miesās — smagi pieslējās no sola. Viņu sagrāba bailes no tā, kas varēja notikt. Pēc astoņiem vai septiņiem mēnešiem, pats to nezinādams, viņš būtu kļuvis tēvs. Un tas uz visu mūžu.

Ļena kaunīgi pasmaidīja.

—   Vēl nekas nav manāms.

Tādas nakts viņiem vēl nebija bijis. Ļena piekrita abortam Juras dēļ, viņš tai dārgāks par visu pasaulē. Ļenas padevība Juru aizkustināja, pārņēma lepnums, viņš bija ar Ļenu maigs, pūlējās vēl vairāk noskaņot sev labvēlīgi, piesaistīt, padarīt pavisam paklausīgu. Viss pasaulē atkārtojas un atkārtosies miljoniem reižu, ne viņa pirmā, ne pēdējā, parasta sieviešu padarīšana. Viņa māte bija iztaisījusi septiņus abortus, pie viņiem sādžā grūtas meitas lec no vārtiem zemē, un nekas, ir sveikas un veselas. Nevajag sarežģīt dzīvi, vasarā viņi aizbrauks uz Sočiem, stāsta, ka tur tagad esot pirmklasīgs kūrorts, viņš kaut jūru dabūs redzēt — ko tad viņš ir redzējis bez Maskavas? Ļenai jau labi — apbraukājusi pasauli, bet viņš?

Jura aizskāra Ļenā visvārīgāko stīgu, viņa pierādījumi Ļenai šķita vienkāršas, lietišķas jēgas, tautas saprātīguma apliecinājums. Patiešām — vai tad var patlaban apgrūtināt Juru ar bērniem, rūpēm, ar to nepiesaistīsi, tikai atgrūdīsi. Viņa nebūs Juram par traucēkli, nekad viņš nevarēs tai neko pārmest. Un par savu grūtniecību viņa pateica tāpat vien — kam tad vēl var teikt? Un lai viņš nelauza galvu par to, lai neraizējas.

Tas, kas bija noticis, viņus tuvināja. Nekad vēl viņš nebija bijis tik maigs, sirsnīgs un tik bezpalīdzīgs. Pirmo reizi Ļena redzēja Juru apjukušu, izbiedētu, sirds vai pāri plūda aiz žēluma pret viņu, viņš kļuva tai vēl mīļāks. No rīta snauda, uzlicis roku viņai uz krūtīm, un viņa sargāja tā miegu. Agrāk Jura nemēdza Ļenu aizturēt, raidīja projām nemanāmi, naktī, bet šoreiz neatlaida. Un, kad beidzot ļāva iet, pavadīja līdz durvīm ne tā kā vienmēr — uz pirkstgaliem, bet atklāti un skaļi ar viņu sarunājās, neuztraucās par durvju čīkstoņu, atslēgas skrapstoņu, uzsmaidīja, piekļāvās ar vaigu viņas vaigam.

Arī sētnieks neskatījās aizdomīgi, pasniegto rubli pieņēma nevis kā pienācīgo artavu, bet ar pateicību: «Tencinu.» Ļenas papēdīši ieklabējās pa Arbatu mierīgi un droši, viņa gaja pa viņa ielu, pa savu ielu. Un tikai gandrīz pie paša Arbata laukuma iekrita prātā, ka, nākdama lejā pa kāpnēm, bija pagājusi garām Sašas dzīvoklim. Kādēļ tikai tagad tas sasniedza apziņu? Vai visu bija aizmirsusi ar savu mīlestību? Bet Sofija Aleksandrovna guļ naktī viena vaļā acīm un domā, kā patlaban Sašam…

Trīs dienas slimnīcā — tas nav noslēpjams. Budjagini arī tagad var izdibināt no viņas patiesību, no māmuļas nekur nenobēgsi, mātes šajas lietās ir zinīgas. Ļenka neprot liegties, un kālab viņai liegties, tas ir necienīgi. Bet, no kā, atskārtis. Un lūkos atrunāt: dzemdē, iztiksim arī bez tava Saroka.

Ko viņa ieņēmusies galvā? Jura zvanīja Ļenai uz darbu, runāja laipni, taču viņa balsī jaudās nogurums — darīšanas, rūpes, lai neiedomājas mākties virsū ar savām ķibelēm, ar savām raizēm. Vienkāršie Arbata skuķi nekad nesagādāja viņam tādas nepatikšanas, pašas darīja kas darāms… Etiķis? Zilie graudiņi? Hinīns?! Kas viņam tur par daļu! Bet šī, luteklīte, memmesmeitiņa, neko nezina, neko neprot, ārzemju putniņš, vilks viņu rāvis! Ja viņš netiks no tās vaļā tagad, tad netiks vaļā nekad. Būtu

jel pašai izkritis! Nožaujas taču cilvēki uz ledainās ielas, it īpaši tādi kā viņa — tuvredzīgi, neveikli.

Saroku ģimenē atklātās sarunās ielaidās reti, un tomēr Jura nolēma parunāt ar māti. Viņa zina slepenus līdzekļus, kādus liek lietā vienkāršie ļaudis, vai vismaz pazīst kādu, kas var palīdzēt. Bija redzējis, kā sētā viņa sačukstas ar sievām, no mātes sejas noprata, ka runa ir par t o.

Arī patlaban ar acīm iedzēlās Jurā, sejā iesitās plankumi. Iekritusi Ļenka, tikusi uz grūtām kājām, padauza, kur bija galva, vazaņķe tāda! Te tev nu bija skolotie, sliktāki par prastajiem. Precinieku grib savaņģot, kuņa! Pašai vajag domāt, nav nekāds pusaugu skuķis, velna mātīte, vecavās aizsasēdējusies!

Vēl šodien bija plātījusies, ka Jura precēsies ar tautas komisāra meitu, Kremlī dzīvos, bet tagad aiz dusmām baltu vien spļāva. Sitie biedri — mūsu pārvaldnieki — Juras vecākiem nevēl ne kāju pār slieksni spert. Un arī Jurijam nevēlēs. Pateiks Ļenkai — dzīvo ar bērnu pie vīra, viņam ir istaba. Viņam ir istaba un pašiem trīs. Vīram, sak, vecmāma mājās — būs, kas auklē. Nekā nebij, neesu jau no tādiem, ne priekš viņu sēklas. Un pati ar nav krievu asiņu! No deguna redzams — Haika! Tagad uzstās, lai naudu dod abortam, odžu dzimums sasodītais!

—   Rimsties! — uzbļāva Jura. — Kas jādara?

Viņa saknieba lūpas, lietišķi noprasīja:

—   Kurš mēnesis tad ir?

—  Dažas dienas, — sameloja Jura, baidījās: ja pateiks īsto laiku, māte atsacīsies palīdzēt.

—   Sinepju vannu lai uztaisa, kājas lai pabrucina. Un jo karstākā, tā ka svilst, ka turēt vairs nevar, gan pacietīs. Siem jau laikam pat spaņņa nav.

—  Atradīs.

Jura neteica, ka savās mājās Ļena to nevarēs darīt. To darīt nāksies te, pie viņiem.

Izrādījās, ka Arbatā sinepju nav, Jura aizbrauca uz Usačovku, nopirka, iebāza portfelī, kur māte neuzdrīkstas slepus iemest aci, baidās salauzt sarežģīto slēdzi. Iegaja virtuvē, pārliecinājās — spainis ir, pat divi.

Vakarā viņi aizgāja uz Revolūcijas teātri, kur rādīja «Cilvēku ar portfeli». Juram patika Granatovs. Liktenīgajā apstākļu sakritībā, kas piemeklēja Granatovu, viņš juta kaut ko tuvu tam, ko pats pārdzīvoja.

Foajē viņš vēroja pūli, ieelpoja parfīma un pūdera smaržas, ikkatru teātra apmeklējumu uzskatīja par svētkiem. Tādēļ nekad nesaprata Sašu Pankratovu un Ņinu, kuri teātrī iegriezās pa vaļas brīžiem, uz ātru roku' vai Vadimu, kas izrādi analizēja tā, it kā preparētu vardi. Starpbrīdī viņš sacīja:

—       Man priekš tevis ir patīkams jaunums. Pie mums fakultātē ir viens puisis — Koļa Sizovs… Viņa tēvs ir slavens ārsts — esi dzirdējusi?

—   Sizovs … Nē, neesmu dzirdējusi.

—   Otrā medicīnas institūta profesors. Ginekologs.

Ļena sarāvās, saprata, par ko Jura runā, bet tas taču

tik drīz nebūs.

Saroks bez žēlastības turpināja:

—       Ir nekaitīgs līdzeklis — sinepju vanna kājām, zini, kādas praktizē pret saaukstēšanos.

Viņa mazliet nomierinājās.

—   Tas palīdz?

—   Stāsta, ka ļoti.

—   Bet nu jau pagājis ilgs laiks

—   Pats īstākais brīdis.

Ļenu biedēja Juras kategoriskums.

—   Varbūt tomēr griezties pie ārsta .

Viņš uzstāja:

—       Tas nav aborts, nekādu sāpju, drusciņ jāpacieš karsts ūdens. Ar ko mēs riskējam? Varbūt tu vispār esi pārdomājusi?

—       Es neesmu pārdomājusi, — viņa klusi atbildēja, — bet tas man būs sarežģīti, mājās ieraudzīs …

—  Tas ir pamatots iebildums, — viņš piekrita.

Pēc tam, it kā prātā būtu iešāvusies negaidīta doma, sacīja:

—       Izdarīsim to pie manis. Kad tēvam ir iesnas, viņš taisa tādu procedūru. Un sinepes droši vien ir.

17

—   Karsts?

—   Nekas … Pat patīkami.

Ļena sēdēja uz gultas malas, iegremdejusi kājas ar brūnu šķīdumu pielietā spainī, grieza prom galvu — sinepes cirta acīs.

Paceltais krekls atsedza apaļus, baltus cieši kopā sakļautus ceļgalus, lielajām kājām tikko pietika vietas spaini. Viņa sēdēja, noliekusies uz priekšu, salikusi rokas uz vēdera, plecu lencītes slīdēja lejā, atkailinot apaļīgos plecus, krūtis aiz gaišzilas mežģīņu apmales, viņa mazliet kuļāja kājas, viebās, raudzīdama pasmaidīt.

—   Pat patīkami.

Atslējis tējkannas snīpi pret spaiņa malu, lai netrāpītu viņai uz kājām, Jura pielēja vēl klāt verdošu ūdeni.

Ļena pagrozīja plecus, stiprāk sakuļāja kājas…

—   Karsts…

—   Pacieties, tūlīt atdzisīs…

Ar vienu roku Jura turēja tējkannas osu, ar otru palūkoja ūdeni spainī. Tas, likās, nebija pietiekami karsts, un viņš pielēja vēl klāt verdošo.

—   Ai!

Ļena sarāvas, ievaidejās, aizvēra acis, smagi elpoja.

—   Pacieties, pacieties, tūlīt pāries, Ļenukiņ, vēl brītiņu.

Ļena atgāzās atpakaļ, pieskārās ar galvu pie sienas,

ar pirkstiem žņaudzīja kreklu.

—   Tūlīt, tūlīt pāries, pacieties…

Sviedru lāsītes izspiedās viņai virs augšlūpas un uz pieres.

Jura palūkoja ar pirkstiem ūdeni, pielēja vēl klāt. Ļena iekunkstējās, rāvās čokurā, mazliet pavilka kājas ārā no spaiņa, un Jura ieraudzīja koši sarkanus lielus. Sinepju smaka izplatījās pa istabu.

—       Jurik, es vairs nevaru, — viņa nostenējās, — es izcelšu uz brītiņu laukā, tikai uz brītiņu …

—   Tūlīt viss beigsies, vēl drusciņ pacieties …

—       Man kājas notirpušas, es tās vairs nejūtu, gluži ka pamirušas…

Sakodusi zobus, aizvērusi acis, viņa aiz sāpēm locījās gultā.

—   Es smoku nost…

Jura noliecās pār viņas garšļaukus izstiepušos augumu, nolaida lejā plecu lencītes," atpogāja krūšturi, noglaudīja ceļgalus.

—   Nu, nu, mierīgi.

Un uzmanīgi pielēja vēl ūdeni, Ļena klusītēm ievaidējās, ar mokām pakustināja kājas — liels, balts, nedzīvs ķermenis, sagumzīta gaišzila krekla tik tikko piesegts.

Jura izgāja virtuvē, noņēma no plīts otru tējkannu. Tējkannas osa nodevīgi ieklinkstējās, rokturis šķindēja arī

spainim, vecam, lodetam un pārlodētam. Turas pie grabažām, lupatlaši! Viņš sajuta, ka virtuvē kāds ienācis, iztrūcies atskatījās — uz sliekšņa stāvēja māte. Viņi klusēdami raudzījās viens otrā.

—   Kājas nenoplaucē.

Jura neko neatbildēja, atgriezās istabā, cieši aizvēra durvis, izdzirda aiz sevis slēdža knikšķi — māte nodzēsa virtuvē gaismu.

Ļenas galva gulēja uz spilvena, kājas nokarājās — uz stilbiem kaisa koši sarkana švīka.

—   Ļenucīt, tu guli?

Viņas skropstas notrīcēja, viņa elpoja pavisam klusi, gandrīz nedzirdami, uz pieres, uz uzacīm, virs augšlūpas un uz zoda spīdēja prāvas sviedru lāses. Jura uzmanīgi noslaucīja tās ar dvieļa galu.

—   Ļenucīt!

—   Nāk vēmiens, — viņa čukstēja, neatvērdama acis.

Jura mazliet pacēla viņas galvu, pielika krūzi pie lūpām.

Ļenas zobi aši klabēja pret krūzes malu, viņa ar mokām norija vienu malku, kāri izdzēra visu ūdeni un galīgi bez spēka atslīga uz spilvena. Jura piesedza viņu ar segu un pielēja vēl klāt vārošo ūdeni un, lai cik piesardzīgs bija, uzšļakstīja Ļenai uz kājas.

—       Ai… — viņa ievaidējās, atkal sarāvās čokurā un nometa segu.

—   Nu, nu, viss! Tas ir pēdējais…

Ļenai uznāca drebuļi kā no aukstuma, raustījās pleci, trīcēja delnas. Jura no jauna piesedza viņu ar segu.

—   Nu viss, viss.

Viņa ieraudājās klusi un bezcerīgi.

—   Viss, viss, vairs neliešu.

Viņš paskatījās pulkstenī — ceturksnis uz diviem. Pagājušas četrdesmit minūtes. Lai notiek, vēl piecas minūtes!

Ļena mitējās raudāt, gulēja, paslēpusi seju spilvenā, kā mirusi. Saroks noliecās pie viņas, piedūrās pierei, piere bija auksta, viņš ieklausījās — elpo. Uzmanīgi izņēma Ļenas kājas no spaiņa — gluži kā novārītas. Pāries… Istabā atkal izplatījās sīva sinepju smaka. Viņš pacēla Ļenas kājas gultā un apklāja ar segu, iznesa virtuvē spaini, izlēja, izmazgāja no izlietnes sinepes, visu izskaloja, nolika vietā un atgriezās istabā.

Ļena gulēja.

Viņš piegāja pie loga, atbīdīja aizkaru. Kaimiņu korpusā blāvoja kāpņu laukumiņi, sērdienīgi mirgoja spuldzītes

stiepļu sietiņos. Kaut tikai nebūtu veltīgi. Luteklīte. Cita pat neiepīkstētos. No tā nemirst. Iezieķēs ar kaut ko.

Viņš_ izģērbās, nodzēsa gaismu, nogūlās Ļenai līdzās, uzmanīgi pabīdīja viņas kājas, pavilka uz savu pusi segas malu. Viņam uzversmoja Ļenas miesas karstums, viņa gulēja izšļaukus, nekustīgi, no viņas plūda asa, uzbudinoša sinepju smaka… Un viņš paņēma Ļenu tādu, neatsaucīgu un tādēļ vēl kairinošāku. Iestrāvojās kaut kas skaudrs, vēl neizbaudīts, zvērisks. Viņš tiecās radīt satricinājumu, lai iznīcinātu to, kas jau dzīvoja Ļenā, lai atrautu no viņas niecīgo iedīgli, kurš tik tikko nesalauza viņa dzīvi. Un, kad Ļena ievaidējās, viņš nodomāja, ka tagad tā otra — Ļenā radusies dzīvība beidzot ir nogalēta.

No rīta Ļena nevarēja uzvilkt zeķes.

—   Sāp.

Pēc tam nespēja apaut zābakus, negāja kājā. Jura atnesa velteņus, lielus, ar ādas apšuvumu un šķēlumu stulmos.

—   Tagad ir ērti, — Ļena sacīja, piesardzīgi un nemākulīgi paiedamās velteņos pa istabu. Viņa uzreiz šķita augumā mazāka, druknāka, izskatījās tajos pēc sievas ar bālu, pietūkušu seju un ziliem lokiem zem ciešanu pilnām acīm.

Un pēkšņi piesēda uz gultas malas.

—  Galva apreiba.

Jura nolēma Ļenu pavadīt — vēl nogāzīsies uz ielas._.. Vajadzētu iedot glāzi karstas tējas, bet māte jau rosījās virtuvē, un Juram negribējās viņas klātbūtnē turp iet.

Pagalmā viņi nevienu nesastapa. Arbatā viņš pārgāja ielas otrā pusē — pie maiznīcas rindā stāvēja pazīstami mājinieki. Ļena gāja lēnām, balstīdamās uz viņa rokas, — atradusi ar laiku, kad staigāt zem rokas. Bet tas ir viņu pēdējais kopīgais ceļš, jāaizvelk līdz galam. Kaut tikai nenogāztos, kaut tikai aizietu līdz galam. Šodien viņai brīvdiena, izgulēsies un atlabs. Pa savu sētu viņa gāja viena, ārdurvīs atskatījās, uzsmaidīja.

Dienā viņš gribēja piezvanīt, uzzināt, kā ir, taču nepiezvanīja, steidzība tikai nodos viņa nemieru, uzsvērs pastrādātā bīstamību. Piezvanīs rītu uz darbu. Ja būs darbā, tātad ir vesela, ja būs izdevies — pateiks. Izrādījās,

ka viņa ir darbā. Un klusu, skaidri, ar roku aizsegusi klausuli, sacīja:

—   Viss kārtībā.

Ļenas balsī Jura saklausīja laimīgu apziņu, ka šī vēsts viņu iepriecinās.

—       Nu, apsveicu, ziķeris, skūpstu tevi, es vēl piezvanīšu, — Jura atbildēja un nokāra klausuli.

Zvanīt viņš vairs ir nedomā, diezgan, ticis vaļāl

Kad vakarā pārnāca no institūta, māte teica:

—   Ivanovu Ņinka zvanīja.

—   Ko viņai vajag?

—   Lūdza, lai piezvana.

Ņaukstēs par Sašku, spēlēs uz nerviem. Ek, sasper viņus joda kuilis!

Ņina piezvanīja no jauna.

—   Tu zini par Ļenu?..,

Viņam apstājās sirds.

—   Kas ir?

—   Asiņošana.

—       Savādi. Mēs abi, tiesa, sen neesam tikušies, bet nupat šodien runājām pa telefonu. Viņa bija darbā.

—   No darba jau viņu aizveda.

—   Kādā slimnīcā viņa ir?

Ņina nosauca slimnīcas numuru un adresi — kaut kur Marjas birzī.

Jura brīdi svārstījās, tad stingri noprasīja:

—   No kā tas viņai?

—   Nezinu.

—   Kas tev pateica, ka viņa slimnīcā?

—  Ašhena Stepanovna. Ļena ir smagā stāvoklī.

—   Paldies, ka piezvanīji. Es aizbraukšu uz slimnīcu.

Viņš atgriezās istabā, aizvēra durvis, piesēdās pie galda.

Iekūlies ķezā! Viņš labi zināja likumus, kā nekā jurists. Kaktu dakteris, abortšeptmanis. Rīcība… kas ir par cēloni cietušās nāvei… Idiots! Kādēļ viņš to darīja pie sevis? Sī varēja to nostrādāt savās mājās, neviens nebūtu redzējis, viņai atsevišķa istaba. Stulbenis! Stulbenis! Stulbenis!!!

Ja viņa paliks dzīva, tad nenodos viņu. Ja nomirs, viņš visu noliegs. Pierādījumu nav. Jā, viņš zināja, ka viņa ir stāvokli, ka negrib dzemdēt, ka mēģina kaut kā tikt vaļā, viņš domājis, ar kādām ārzemju tabletēm, viņš vēl tagad nezina, ko viņa darījusi. Dienu iepriekš izskatījusies tāda kā slima, viņš pavadījis uz mājām, nākamajā dienā

zvanījis uz darbu, viņu attiecībās tas ir dabiski, taču nepierada līdzdalību.

Un vai tad sinepju vannu var pielīdzināt abortam? Kādēļ likumdevējs izraudzījies tieši šo vārdu? Aborts! Vai šis termins dod tiesības uz paplašinātu skaidrojumu? «Mākslīga grūtniecības pārtraukšana» — lūk, tādu terminu var skaidrot pēc vajadzības. Taču likumdevējs izteicies tieši — aborts, ar to domādams šā vārda medicīnisko nozīmi, tas ir, ķirurģisku iejaukšanos.

Jāprecizē versija, jāpārdomā viss līdz pēdējam. Kur, kad, diena, stunda, minūte, vieta, pārliecinoši sīkumi. Ja Ļenka nomirs, Budjagins viņu kā pats lietuvēns apsēdīs. Vai varbūt negribēs brēku celt? Ievērojams darbinieks, bet meitiņa nodzen augli visparastākajā laucinieču vīzē. Un, ja iedziļinās visā līdz pamatiem, tad tieši viņi, Budjagini, ir vainīgi, tieši uz viņu sirdsapziņas gulstas galvenā atbildība: viņi nostājās pret abu laulību, tieši viņu dēļ Ļena negribēja bērnu, objektīvi viņi pamudināja Ļenu uz šo rīcību. Varbūt ne tikai objektīvi? Negribēja, ka viss kļūst zināms atklātībai. Lūk, kāds ir, kāds atklājas, kāds iezīmējas stāvoklis, ja ieskatās līdz pašiem dzi|umiem. Kam viņi Ļenu gatavoja? Ko tai iemācīja? Tulkot no angļu valodas? Dzīvei tā ir par maz. Viņš vienmēr ir ienīdis šo ģimeni, atkal tie ir stāvokļa noteicēji, viņš ir to nagos, šaudās šurpu turpu savā istabelē, bet šie tur, Piektajā Padomju namā, savā nepieejamajā cietoksnī, mobilizē ārstus, glābj Ļenu. Un izglābs — droši vien. Bet pēcāk norēķināsies ar viņu.

Māte drūmi Jdusēja, visu noskārta, taču negribēja runāt, baidījās, ka saruna pagriezīsies pret viņu, ka viņa tiks vainota pie visas tās sodības. Bet ko tad viņa? Gribēja, kā labāk, visi tak tā dara, ak tu mūžs, kāda kundzene! Un kur tad ar pašam bij galva, iekrita ķezā — ko brucina ķēvei kājas, mēra nezin.

Jura aizbrauca uz slimnīcu, taču iekšā negaja, pastaigāja iztālēm — baidījās sastapt Budjaginus, baidījās no jauniem lieciniekiem. Jo mazāk ļaužu viņu redzēs, jo labak.

Viņš atgriezās Arbatā, taču nevis no mājām, bet no automāta piezvanīja uz slimnīcu, apvaicājās par slimnieces Jeļenas Ivaņpyn§s Budjaginas veselības stāvokli. «Stāvoklis smags, temperatūra trīsdesmit deviņi un astoņi.» Viņš zvanīja katru dienu un tikai uz nedēļas beigām izdzirda: «Stāvoklis vidēji smags, temperatūra trīsdesmit astoņi un divi.» Vēl pēc trim dienām: «Stāvoklis apmierinošs, temperatūra normāla.» Otrās nedēļas nogalē Ašhena Stepanovna pārveda Ļenu mājās.

Tieši tovakar māte noprasīja Juram:

—   Kā tad tavai lellenei?

Viņš pavīpsnāja.

—   Sveika un vesela, nekas nekait.

Jura nezvanīja Ļenai, nezināja, kāda būs viņas attieksme pret šādu zvanu: ne reizi neapmeklēja slimnīcā, neaizrakstīja, nekādu attaisnojumu viņam nav. Nospļauties! Pareizi darīja, ka neapmeklēja! Viņam jāzina tikai viens: vai Ļena kādam pateikusi? Taču pacelt klausuli neuzdrīkstējās. Un arī Ļena nezvanīja. Piezvanīja Ņina.

—       Jura, mūsējie taisās šodien sanākt pie Ļenas — iesim?

—   Šodien esmu aizņemts.

—   Atbrauksi pēcāk.

—   Es vēlu tikšu vaļā.

Vai Ņina zvanīja pati uz savu roku vai pēc Ļenas lūguma? Jātiek skaidrībā.

Viņš piezvanīja Ļenai. Izdzirda viņas kluso, dziļo, maigo balsi:

—   Beidzot. Es tā uztraucos par tevi.

—   Nē jau, es par tevi uztraucos.

—       Es visu laiku domāju: kā tu to pārdzīvo? Kādēļ neatnāci?

—   Katru dienu zvanīju, apjautājos.

—       Jā? — viņa priecīgi pārvaicāja. — Šodien pie manis sanāks mūsējie — varbūt atbrauksi?

—   Negribētos tādā barā.

—   Es tevi saprotu — bet kad tad?

—   Piezvanīšu.

18

Ņina pārnāca no skolas pulksten piecos. Pie durvīm uz trepju pakāpiena sēdēja Varja ar savu draudzeni Zoju.

—   Durvis aizcirtu, bet atslēgas aizmirsās.

Atslēgas aizmirsās… Melo vienā gabalā. Ir aizliegts vest Zoju uz mājām, tādēļ arī apsēdusies uz kāpnēm: kāpnes nav tavas — kā tu vari aizliegt?

—       Dodu pusminūti pārdomām, divas minūtes izdarīšanai, — Varja sacīja Zojai.

Un šita čiepst cālēniņš.

—   Tu biji pie Sofijas Aleksandrovnas?

—   Biju.

—   Visu nopirki?

—  Visu.

—   Un kas ar kartītēm?

—   Iepirkos par kuponiem.

—   Cik naudas tev palika pāri?

Varja pasniedza atlikumu.

—   Es paņēmu piecdesmit kapeikas slidotavai.

—   Un skolas uzdevumi?

—   Izmācīšos.

Ikvienam jāizpilda savi pienākumi. Ņina pati strādā kā zirgs, paēd pusdienas un prom uz vakarskolu, nevar atteikties no pusslodzes. Bet Varjai slidotava, teātris, kino, draudzenes, tātad mājassolis nemaz neprasa tik daudz laika.

—       Vakariņām sasildīsi biezputru, es atstāšu uz pannas, sviests ir bufetē, — sacīja Varja.

—       Tā ka tu būtu mājās ne vēlāk kā vienpadsmitos, — piekodināja Ņina, pogādama ciet mēteli.

Durvis aiz viņas aizcirtās, Varja piezvanīja Zojai.

—   Nāc šurpu, Ņinka aizlaidās.

Varja nokopa galdu, pagatavoja vakariņas, nomazgāja traukus — tā, kārtībā. Ņinka nekad neko nenoliks vietā.

Atskanēja telefona zvans. Ar dvieli rokās Varja nocēla klausuli.

—   Nataša, tu?

Tas bija zēns, ar kuru Varja bija iepazinusies pa tālruni, taču ne reizi nebija viņu redzējusi, un arī viņš nebija to redzējis. Viņu sauca par Volodju, bet savu vārdu viņa atteicās nosaukt.

—  Varbūt Nataša?

—   Labi, lai būtu Nataša.

Tā viņš arī sāka Varju uzrunāt. Bet ikreiz taujāja:

—   Nataša, kā tevi tomēr pa īstam sauc?

Varjai patika puiša balss, viņa bija pret to atklāta — nekad ar viņu neredzēsies un var stāstīt visu. Arī Volodja apgalvoja, ka ne ar vienu nav tik atklāts kā ar viņu.

—   Natašai jābūt ar gaišiem matiem.

—   Man jau ir gaiši.

—   Un acis?

—   Oranžas ar zilu debesi.

—   Vai tadas maz ir? Ka tu pavadīji vakarvakaru?

—       Pr īmā. Bijām vienā tehnikuma uz dančiem, spēlēja visu ko tādu, ka viegli dejot rumbu.

—   Apskaužu. Bet es gatavoju stundas.

—       Jel mācies, draugs, jel mācies, centies, jo zinības ir auglis salds un ceļvedis pats drošākais, no tumsas tas uz gaismu ved …

—   Kad tiksimies?

—   Nekad.

—   Bet ja nu pēkšņi iemīlam viens otru?

—   Nē, mums abiem pārāk vienādi uzskati.

—   Ko tu šodien domā darīt?

—   Iešu uz slidotavu.

—   Uz kādu?

—   Rūpnīcas.

—   Kādas rūpnīcas?

—   Zicpju-piepju.

—   Ņem mani līdzi, es labi slidoju.

—       Bet es slikti, tev būs neinteresanti. Un sveiki, pie manis nupat atnāca.

Zoja ieradās ar baltu cepurīti galvā un garās, platās biksēs zem svārkiem, vaigā piņņaina — čužu čupas puķīte, kā viņu dēvēja Ņina. Zojas māte, kinoteātra «Karnevāls» vietu icrādītāja, laida viņu un Varju bez biļetēm kinozālē.

—       Kādēļ tu uzmauci balto? — noprasīja Varja, vērīgi apskatīdama Zojas cepurīti. — Mēs taču norunājām.

—       Sarkanajai gumija pārtrūka. Liec tu sarkano, tā tev piestāv.

—       Pie balta svītera likt galvā sarkanu cepurīti?! Tu ņemsi manu sarkano, bet es balto.

—   Kādēļ aizvien jānotiek pēc tava prāta?

—   Nevis pēc mana prāta, bet tā, kā norunājām.

Zoja aizvainoti paraustīja plecus.

—   Nu, ja tu ļoti gribi…

—   Tev nav man jāiztop! Es vispār neiešu uz slidotavu.

Varja nometa kurpes un ietrausās gultā.

—       Muļķīgi, — nomurmināja Zoja, — labi, es ņemšu sarkano.

—   )2s neiešu uz slidotavu.

Kādu brīdi abas sēdēja klusēdamas, Zoja apjukusi nožēloja, ka nieka dēļ sakašķējušās.

—   Ejam, — viņa žēlabaini lūkoja pierunāt.

—  Es nekur nevaru iet, kad viņš ir tur.

—  Tu taču taisījies iet.

—  Taisījos, bet tagad pārdomāju.

Sašas apcietināšana uzreiz izcēla Varju draudzeņu vidū. Tagad viņa ir viena no tām, kuru draugi piepeši nozūd, pēc tam no jauna uzrodas, draudzenes tos gaida, bet, ja gaida negodīgi, ar viņām nežēlīgi izrēķinās. Visi zināja, ka Varja dejojusi ar Sašu «Arbata pagrabiņā», viņus tur redzēja un arī kautiņu redzēja. Tagad Varja draudzējas ar Sašas māti, ved pienesumus uz cietumu.

Varja brauca projām agri no rīta, ieņēma rindu, izstāvēja to salā, pēc tam atbrauca Sofija Aleksandrovna, un viņas kopā soli pa solim virzījās uz priekšu, lai tiktu pie lodziņa. Sofija Aleksandrovna neprata strīdēties, baidījās sadusmot to, kas sēdēja aiz lodziņa, kautrējās aizkavēt rindu — nogurušus cilvēkus, kuri no pulksten pieciem rītā stāvēja ārā uz ielas, gar augsto, garo un salto cietuma mūri. Varja ne no viena nebaidījās un nekautrējās. Viņas meklēja Sašu pa visiem cietumiem. Pa lodziņu viņām izsniedza anketu: arestētā uzvārds, vārds, tēvvārds, adrese. Sofija Aleksandrovna aizpildīja anketu, viņas atkal stāvēja rindā, nodeva anketu un gaidīja atbildi divas un citkārt pat trīs stundas… «Seit nav…» Un tad Varja izaicinoši noprasīja: «Kur tad?» — «Nav zināms.» — «Kam tad jāzina? Jūs viņu saņēmāt ciet, jums tad arī jāzina.»

Varja uzklausīja padomus, ko deva Arbata zinīgā sēta. Kāda meitene no Novinku bulvāra (viņas puisis sēdēja Tagankas cietumā) parādīja, kā ielikt veļā zīmīti, pateica, ka vajag sūtīt vairāk cukura un ābolu, viņi tur no cukura un āboliem brūvējot vīnu. Sofija Aleksandrovna klausījās Varjā un grozīja galvu.

— Nē, Varjulīt, Sašam nav vajadzīgs vīns …

Pa vienu nakti Sofija Aleksandrovna no skaistas pusmūža sievietes bija pārvērtusies sirmgalvē. Pirmajā laikā viņai likās: ja viņa nostāsies to acu priekšā, kuri arestēja Sašu, viņu sirdis nodrebēs — viņiem taču arī ir mātes. Pēc tam dabūja redzēt daudzas tādas mātes — viņu izskats neaizkustināja neviena sirdi. Viņas stāvēja garās rindās, un ikkatra baiļojās, ka tas līdzcietības atstariņš, kas varbūt vēl nav apdzisis aiz kurlajām akmens durvīm, tiks nevis viņai, bet tai, kura ieies pa šīm durvīm agrāk.

Viņa ieraudzīja sargus ar šautenēm, nepieejamās mūra sienas, aiz tām ir Saša, viņas zēnam atņemts tas, uz ko ir tiesības jebkuram dzīvam radījumam: brīvi elpot zemes gaisu. Kāds_ liktenis viņam tiek lemts? Nakti viņa negulēja — uz kā guļ viņš? Nevarēja ēst — ko ēd viņš, salīcis pār cietuma bļodu, viņš, dzīvs cilvēkbērns un viņai pats dārgākais, viņas dzīvība, viņas asins? Spilveni smaržoja tā, kā bija smaržojusi viņa galviņa bērnībā, zābaki — pēc sausās zemes, pa kuru viņš mazotnē tika skraidījis basām kājām, galds — pēc viņa skolas burtnīcu tintes.

Viņa staigāja pa ielu, cerēdama ieraudzīt tos, kuri pirms aresta viņu izsekoja. Tie zina, kas viņam draud, kas viņam vajadzīgs. Ja viņa sastaps to sīko bebrādas mētelī, tad pieies klāt un pajautās par Sašu. Teiks, ka netur uz tiem ļaunu prātu, viņiem tāds darbs. Bet, kad savs darāmais jau padarīts, viņi var būt žēlsirdīgi, jo tagad taču viņiem viss vienalga. Viņa staigāja pa Arbatu, gan pa vienu pusi, gan pa otru, iegriezās veikalos, izlikās stāvam rindā. Taču viņai negadījās ceļā ne sīkais bebrādas mētelī, ne tas ar zvērādas cepuri, ne trešais — garais un niknais.

No aukstuma sastingusi, savas bezspēcības apziņas nomākta, viņa atgriezās mājās, tukšajā dzīvoklī, un tur — vientulībā un ciešanās — raidīja augšup lūgšanas dievam, kuru sengadis bija pametusi, bet tagad gauži lūdzās, lai labestības un žēlsirdības gars, visur būdams un visur ielikdams, iežēlinātu sirdis tiem, kuri izlems Sašas likteni.

No rītiem pastkastes klaudziens cēla viņu augšā no gultas. Viņa gaidīja atbildi no prokuratūras vai vēstuli no kāda slepena, bet ietekmīga labvēļa, gaidīja vēstuli no paša Sašas, ko viņš būtu atsūtījis ar tāda cilvēka starpniecību, kurš cietumā bijis kopā ar viņu, bet tagad jau izsūtīts, — no trimdas vēstules pienāk. Tādi gadījumi mēdz būt, viņai stāstīja. Lasīdama avīzes, viņa vērīgi ielūkojās Staļina ģīmetnēs: vienkāršs apģērbs, labsirdīgas krunciņas ap acīm, gudra, mierīga seja, tāda cilvēka seja, kuram tīra sirdsapziņa. Cik tad sen, kad svinēja viņa piecdesmito gadskārtu, tagad viņam piecdesmit četri, nē, piecdesmit trīs, tāpat kā viņas vīram Pāvelam Nikolajevičam. Staļina vecākajam dēlam laikam tikpat, cik Sašam, un ir vēl viens dēls un meita, viņš saprot, kas tas ir — bērni, zina, kas tas ir — ģimenes bēdas, — nupat nesen zaudēja sievu. Kaut tikai Sašas apsūdzibas lieta nonāktu līdz viņam. Visas cerības viņa lika uz Marku. Marks pastāstīs Staļinam par Sašu. Staļins pieprasīs viņa apsūdzības lietu, varbūt pat izsauks pie sevis. Un Saša viņam iepatiksies, Saša nevar neiepatikties.

Atbrauca Pāvels Nikolajevičs. Viņš bija sarūgtināts, dabiski, taču nekādu katastrofu neredzēja. Sašu nenošaus, mūža ieslodzījumu nepiespriedīs — pie mums nav mūža ieslodzījuma. Viņš ir jauns, viņam viss vēl priekšā. Jā, ir jārīkojas. Taču palīdzēt var tikai augstākās instances. Viņam tās nav pieejamas. Pieejamas tās ir Markam. Kā viņa nevar un negrib to saprast! Pāvels Nikolajevičs bija braucis šurp ar ciešu apņēmību būt pacietīgam, pat labam. Bet, tiklīdz viņš ienāca šajā apnicīgajā mājā, ieraudzīja sirmgalvi, kas kādreiz bija bijusi viņa sieva, izdzirda prasīgās intonācijas viņas balsī, tiklīdz ieraudzīja stūrgalvīgo un tramīgo sejas izteiksmi — bet tā viņai parādījās aiz pūlēm pārvarēt bailes —, kad viņš ieraudzīja to visu, viņu atkal pārņēma niknums, neiecietība un dusmas. Tieši viņa pie visa ir vainīga — viņa un viņas brālītis audzināja Sašu.

Un, raug, viņi sēž viens otram pretī: viņa — sirma, ar drebošām lūpām un drebošu galvu, viņš — gludi skūts, labi kopts, ar pelēkām, piktām, izboztām acīm. Sēž pie galda, pie kura sēdējuši daudzus gadus un kurš apklāts joprojām ar to pašu vaskadrānu, zem tā paša apaļā audekla abažūra. Sofija Aleksandrovna nervozi pārlaiž plaukstu vaskadrānai, rauga to izlīdzināt, lai gan tur nav ko izlīdzināt, un šī kustība aizkaitina Pāvelu Nikolajeviču.

—   Tu gribi, lai es staigāju pa iestādēm? Tas ir veltīgi, es tev paskaidroju. Pārsūdzēt var, kad būs spriedums. Sprieduma vēl nav, notiek izmeklēšana.

Vai tik viņa negrib izmantot gadījumu un pierunāt viņu, lai nāk atpakaļ?

—   Pēc kā tu dzenies? Lai es aizeju no rūpnīcas? Mani nelaidīs. Un es netaisos atgriezties Maskavā, iegaumē! Kas?

Viņam izklausījās, it kā viņa kaut ko sacītu — tīšuprāt klusi,' lai viņš nesadzirdētu. Taču viņa neko neteica, tikai mēmi kustināja lūpas.

—   Nekas__ Es klausos.

—   Nuj a, tu klausies… Tu klausies un doma: tēvs, nelietis, negrib uzņemties rūpes par dēlu. Tu vienmēr par mani tik zemiski esi domājusi un šo zemiskumu iedvesi dēlam.

Viņa arī senāk neizturami cieta, klausīdamās vīra šķendēšanos, viņa pārmetumus, tagad šīs ciešanas atgriezās atpakaļ, viņa ar Šausmām juta, ka, tāpat kā agrāk, nespēj pārvarēt bailes no vīra, it īpaši pazemojošas patlaban, kad runa ir par dēla glābšanu, viņu dēla glābšanu. Vīra vārdos viņa saklausīja naidu pret Sašu, viņš grib norobežoties no dēla ciešanām. Kā viņš uzdrīkstas tagad atgādināt savus aizvainojumus un pretenzijas? Un kā viņa var baidīties no vīra, kad runa ir par Sašas dzīvi?! Viņai ne no viena nav jābaidās, viņai nav tiesību baidīties, viņa ir m ā t e!

—   Ja tavā klātbūtnē viņu būtu aizveduši…

Viņa to pateica ar rūgtumu. Taču ar vīru vajadzēja runāt skaļi, vajadzēja gandrīz vai kliegt, lai viņš sadzirdētu.

—   Protams, protams, atkal vainīgs esmu es, tikai es… Tu esi mocekle, cietēja, bet es — neģēlis, izvirtulis, uzdzīvoju, žūpoju…

Vai dieniņ! Pat tāda nelaime nepārvērš viņu, tāpat piesarkst, uzmet lūpu, pārmēda! Viņa bija gaidijusi vīra atbraukšanu, cerēja uz palīdzību — tēvs, vīrietis! Par ko citu viņš drīkst domāt kā vienīgi par Sašu?! Viņam nav tiesību domāt ne par ko citu. Un viņa piespiedīs to domāt. Sofija Aleksandrovna piegāja pie rakstāmgalda un izņēma iesniegumu prokuroram.

—   Paskaties!

Viņa seja saviebās aiz īgnuma un pretīguma. Atkal šī stulbā, kašķīgā sieviete grib piespiest viņu noņemties ar veltīgām klapatām. Kam vajadzīgs viņas iesniegums, kas to lasīs?

Taču viņš nevarēja neizlasīt. Ķildu ar viņu t a d a brīdī nosodīs visi. Bet visu acīs Pāvels Nikolajevičs gribēja palikt godprātīgs cilvēks un tēvs. Viņš nedos tai ieganstu sacīt: «Pat iesniegumu negribēja izlasīt.»

Ko viņa te saskribelējusi! «Jums raksta māte… Atdodiet'man manu dēlu…» Naivi, sentimentāli, nepārliecinoši. «Es griežos pie mūsu taisnīgās un žēlsirdīgās valdības,» — vārdi, vārdi… «Es zinu, mans dēls ne pie kā nav vainīgs,» — kas tam noticēs?… «Ja viņš arī izdarījis kļūdu, tad bez kāda nolūka, jo viņš taču ir bērns…»

Divdesmit divi gadi — tas vairs nav bērns! Un kādas kļūdas? Kālab netieši apstiprināt viņa vainu?!

Sofija Aleksandrovna sēdēja uz Sašas dīvāna, nodūrusi gaļvu, klausījas šos aizrādījumus, laizdama gar ausīm to dzelīgumu, kam vajadzēja pierādīt viņas stulbumu: iesniegumu, ir to neprot uzrakstīt. Lai jau! Lai izlabo, ka tikai palīdzētu Sašam. Viņa nolika vīram priekšā papīru un tintnīcu.

—   Uzraksti, kā vajag.

Viņš apjucis paskatījās viņā, saprata, ka izdarījis muļķību. Iesniegums ir veltīgs, vai nav vienalga, kā tas uzrakstīts. Tagad nāksies pašam rakstīt, bet ko vispār var uzrakstīt, nezinot, kāda ir apsūdzība?

—   Redzi, — sacīja Pāvels Nikolajevičs, — var nosūtīt arī tā. Varbūt tikai izsvītrot teikumu par kļūdām un šo te: «Atdodiet manu dēlu.» Bet citādi… Jā, var nosūtīt arī tā.

—   Labi, — viņa teica, paņemdama iesniegumu, — cs izlabošu.

Nekā cita jau viņa nebija gaidījusi. Un tik un tā bez Marka iesniegumu nenosūtīs.

—   Kad tu brauc projām?

Viņš atkal aizsvilās:

—   Tu, liekas, zini, ka rītu man jābūt darbā?

—   Atstāj, lūdzu, naudu, — viņa stingri sacīja, — pienesumiem es visu pērku komercveikalā.

Viņam tik tikko nepaspruka lāsti. Viņš ir ierindas inženieris, saņem algu, taču naudu nežēlo. Viņā tikai saceļ sašutumu šis tonis, šī uzstājība, viņš allaž tai bijis vajadzīgs tikai naudas dēļ. Viņš izvilka simt piecdesmit rubļu.

—  Vairāk nevarēšu dot.

19

Un atkal nakts. Un atkal Sašu uzmodināja spalga slēdzenes džerkstoņa. Bija ieradies vakarējais konvojnieks, un viņi no jauna ilgi gāja pa neskaitāmiem īsiem gaiteņiem. Tāpat konvojniekam pa brīdim iežvadzejās siksnā iekārts atslēgu saišķis, tāpat viņš ar atslēgu klaudzināja pa durvju kliņķi vai pa kāpņu metāla margām, brīdinādams, ka ved ieslodzīto. Taču tagad Saša skaitīja gājienus augšup un lejup un pārliecinājās, ka viņi nonākuši pirmajā stāvā. Aiz vaļā atstātām durvīm gaiteņa galā skanēja balsis, pat smiekli, uzdvesa citas dzīves elpa, tās dzīves elpa — tur ārā, viņpus cietuma mūriem.

Djakovs šoreiz neapspīdināja viņu ar spuldzi, acīmredzot šo paņēmienu lika lietā tikai pie pirmās iepazīšanās. Šodien viņam mugurā bija nevis karavīra formastērps, bet uz tumšzila svītera uzvilkta brūna žakete. Ar galvas mājienu viņš norādīja Sašam uz krēslu, bet pats turpināja rakstīt. Rakstīja, pārlasīja, no jauna rakstīja, nelikdamies par Sašu zinis, noliecis galvu pret galdu. Viņu un Sašu šķīra tikai masīvs tintnīcas komplekts un tāda pati masīva prese. Sašam ienāca prātā, ka nemaz nebūtu grūti sakampt presi un zvelt ar to Djakovam pa galvu. Uz šā krēsla sēž dažādi ieslodzītie, starp tiem var gadīties tāds, kuram iegribēsies to izdarīt. Te it viss ir paredzēts, katrs solis, katra kustība, bet tas nav ņemts vērā. Jeb vai viņi nevienu neuzskata par spējīgu uz tādu rīcību? Vai varbūt ir kaut kāds slepens mehānisms, kas iedarbosies, līdzko tu pieskarsies tintnīcai? Protams, no šejienes nekur neaizbēgsi, taču cilvēks to var izdarīt izmisuma uzliesmojumā. Un tomēr Djakovs no tā nebīstas. Vai varbūt īstus ieslodzītos te nepratina?

Djakovs savāca aprakstītās lapas un izgāja no istabas, atstādams durvis vaļā. Kājās viņam bija velteņi un tajos aizbāzītas brūnas bikses. Un tādēļ, ka Djakovs bija tik silti apāvies, Saša savos saišu zābakos uzreiz sajuta cementa klona saltumu.

Viss bija citādi, nepavisam ne tā kā iepriekšējā reizē. Likās, Djakovs aizņemts ar kaut ko svarīgāku un steidzamāku un Saša atvests šurpu tikai tālab, ka izsaukts agrāk, kad Djakovs vēl nezināja, ka būs aizņemts ar ko citu. Privātajās drēbēs un velteņos viņš izskatās vienkāršs un neoficiāls, iziet ārā un atstāj Sašu vienu pie galda, uz kura atrodas dažādi dokumenti, nebaidās, ka Saša tajos ieskatīsies, tāpat kā nebaidās ari no tā, ka Saša iegāzīs viņam ar smago presi.

Gaitenī noblaukšķēja durvis, ieskanējās balsis, Djakovs ar kādu sarunājās, pēc tam atgriezās, lempīgi lāčodams savos biezajos velteņos, pievēra durvis, apsēdās pie galda, parakņājās atvilktnē un izvilka plānu mapi — tajā atradās pagājušās nopratināšanas lapas —, pēc tam pameklēja vēl kaut ko un, tā joprojām vandīdamies atvilktnē un uz Sašu neskatīdamies, noprasīja:

—   Tā, Pankratov, ko jūs šodien teiksiet?

Viņš uzdeva šo jautājumu it kā starp citu, mierīgi, pat draudzīgi, it kā neatcerētos, par ko viņi runājuši iepriekšējo reizi.

—   Redziet, — Saša iesāka.

—       Aha! — Djakovs beidzot atrada vajadzīgo dokumentu un atkal izgāja ar to ārā.

Tad atgriezās, kājās stāvēdams, salika papīrus galda atvilktnē, apsēdās un atvēra Sašas apsūdzības lietu.

—       Tā, Pankratov… Vai jūs padomājāt par to, ko es jums ieteicu?

—   Jā, padomāju. Bet es nezinu, par ko ir runa.

—       Slikti! — Djakovs nogrozīja galvu. Viņa balsī izskanēja pārmetums, nožēla, pat līdzjūtība, sak, netaupi tu sevi, brāl!

Viņš kļuva domīgs, pamāja uz mapi, kur bija Sašas apsūdzības lieta.

—  Gribat stiept gumiju?

—       Es nezinu, par kādām kontrrcvolucionārām sarunām jūs ieminējāties pagājušoreiz.

Djakovs sarauca pieri.

—       Jūs neesat vaļsirdīgs, Pankratov. Jūs gribat, lai mēs nodarbojamies nevis ar galveno, bet ar jūsu institūta lielām. Taču pat tur jūs, kā izrādās, nebijāt godīgs. Daudz ko noslēpāt. Un arī tas jūs raksturo.

—   Ko es noslēpu? — Saša brīnījās.

Sajā brīdī istabā ienāca pusmūža vīrs ar eskimosa seju, ģērbies tumšzilā uzvalkā, kas labi un glīti piegula viņa druknajam, pat smagnējam augumam.

Djakovs piecēlās. Ienākušais ar galvas mājienu lika Djakovam sēsties un arī pats apsēdās uz krēsla viņam blakus.

—   Turpiniet.

Un vērīgi paskatījās uz Sašu. Saša saprata, ka tas ir Djakova priekšnieks, taču viņa skatienā sajauta kaut ko vairāk nekā tikai parastu ierēdņa interesi pret vienu no izmeklēšanā esošiem ieslodzītajiem. Pavīdēja cerība, ka šis cilvēks grozīs viņa likteni.

—       Tātad, Pankratov, — sacīja Djakovs, — pie kā mēs apstājāmies?

—       Jūs sakāt, ka es kaut ko esmu noslēpis. I\o es esmu noslēpis?

—   Lai to noskaidrotu, vajag tik ieskatīties partijas

sapulces protokolos. Jūs pat griezāties pie augstustāvošām personām pēc protekcijas…

Djakovs nogaidoši un pētoši skatījās uz Sašu.

Tā. Viss skaidrs. Galvenais ir Marks vai Budjagins vai abi kopā. Mājiens saprotams. Viņš tīši sacīja: nevis «augstustāvoši biedri», bet «augstustāvošas personas». Un arī uzvārdus nenosauca. Nē, lai nosauc uzvārdus. No Sašas viņš šos uzvārdus nedabūs dzirdēt.

—   Ko jūs ar to domājat?

—   Pankratov!…

Djakova lūpas sašķobījās nicīgā un nosodošā smīnā.

—   … Kauns, Pankratov! Nespēlējiet ar mums kaķi un peli. Mēs esam labāk informēti, nekā jūs domājat. Jūs par varēm gribat panākt, ka runājam mēs, bet mēs gribam, lai runātu jūs, tas jūsu paša interesēs. Par jums mēģināja parūpēties Rjazanovs un Budjagins, jūs pats to atzināt partijas sapulcē, bet šeit dzenat velnu.

Un atkal nevis «biedri Rjazanovs un Budjagins», bet vienkārši — Rjazanovs un Budjagins.

—   Es ne pie viena neesmu griezies pēc protekcijas, — Saša iebilda, — es tikai pastāstīju par visu savam tēvocim Rjazanovam, taču nelūdzu viņu iejaukties. Viņš pats, bez manas ziņas, palūdza Budjaginam, lai tas piezvana institūta direktorei Gļinskai.

—   Pieņemsim, ka tā ir, — Djakovs piekrita. — Bet kādēļ jūs par to nepastāstījāt pagājušajā reizē? Kālab nenosaucāt tieši šos uzvārdus? Jūs nosaucāt milzum daudz cilvēku. — Viņš izvilka no Sašas apsūdzības lietas šauru lapiņu, Saša agrāk nebija to redzējis. — Bauļins, Lozgačovs, Azizjans, Kovaļovs, bet, lūk, Rjazanovu un Budjaginu nenosaucāt. Kādēļ?

Saša drudžaini apsvēra. Tagad ikviens viņa vārds var kļūt liktenīgs gan Markam, gan Ivanam Grigorjevičam. Viņi ir galvenais — tas ir skaidrs. Par ko viņus apsūdz?

—   Nedomāju, ka tam kāda nozīme. Tie ir tīri radnieciski sakari. Es pat nesaprotu, kādēļ tas tik ļoti piesaista jūsu uzmanību.

Viņš to pateica stingri, kā mēdz runāt par kaut ko tādu, ko negrib apspriest un neapspriedīs. Djakovs norāda ceļu, pa kuru jāiet, bet viņš pa šo ceļu neies.

Djakovs palūkojās viņā, kā Sašam likās, vērīgi, ieinteresēti, pat bažīgi.

—   Jūsu lietas izskatīšanu pie Solca arī izkārtoja jūsu tēvocis?

—   Neviens neizkārtoja. Es pats aizgāju pie Solca.

Djakovs pavīpsnāja.

—       Cilvēki mēnešiem gaida uz pieņemšanu, bet jūs aizgājāt, un darīts, tūlīt pat pieņēma, tūlīt pat visu izskatīja. Kas jums noticēs, Pankratov?

—       Un tomēr tas tā ir, — sacīja Saša, — tā iznāca. Es iegāju kabinetā, viņš mani ieraudzīja, pajautāja, kas par lietu…

—   Palīdzēja laimīga sagadīšanās?

—       Iespējams… Vai tiešām man nebija tiesību griezties CKK? Vai tiešām manam tēvocim nebija tiesību par mani parūpēties? Kur te mana vaina? Un kādēļ jūs mani te turat? Ne par šo, ne par to!

Djakova sejā pazibēja grimase. Taču viņš neko neteica, tikai pašķielēja uz savu priekšnieku, it kā mudinādams to pārliecināties, ar ko viņam, Djakovam, te darīšana, vai varbūt gaidīdams, ka tas pats kaut ko teiks. Taču cilvēks ar eskimosa seju neko neteica, smagnēji piecēlās un izgāja.

Djakovs sabožas un jau citā tonī sacīja:

—       Jūsu vaina ir tā, ka neesat vaļsirdīgs, neesat godīgs partijas priekšā. Jūs noslēpāt arī daudz ko citu. Jūs nosaucāt visus savus apsūdzētājus, bet ne reizi nepieminējāt savus aizstāvjus. Taču jūsu lietā iejaukti daudzi cilvēki … Nu, kaut vai tas pats Krivoručko…

Saša sajauta briesmas. Viss var sabrukt gluži negaidītā vietā. Ar Marku un Budjaginu — skaidrs, neko viņus kompromitējošu viņš nevar pateikt un nepateiks. Bet Krivoručko… «Sis pavārs gatavos sīvus cienastus…» Krivoručko to sacīja par Staļinu. Pieminēdams viņa vārdus, Saša ne vien pats iepiņķēsies, bet arī nodos Krivoručko.

Turpretim noklusējis nostāsies uz neīstuma un nepatiesības ceļa.

—       Es biju pie viņa divas reizes. Pirmo reizi viņš apzīmogoja man dokumentus par izslēgšanu, otrreiz nokārtoja manu uzņemšanu atpakaļ.

Djakovs iesmējās.

—       Te tiekam izslēgti, te uzņemti atpakaļ, te nokļūstam cietumā… Un viņš jums neko neteica?

—       Viņš man likās nomākts, viņu taču izslēdza no partijas.

—       Arī jūs izslēdza. Vai tiešām viņam nebija nekā, ko jums pateikt?

Djakovs joprojām nenolaida no Sašas skatienu. Vai viņš kaut ko zina, noskārš vai mēģina uztaustīt, varbūt uztvēra viņa apjukumu?

—       Vai tiešām nekā neizpauda savu attieksmi pret to, ka jūs izslēdza, bet pēc tam atkal uzņēma atpakaļ? — Djakovs neatstājās. — Vai tiešām pat neko nejautāja? Jo vairāk tādēļ, ka partijas birojā jūs viņu aizstāvējāt.

—  Es gluži vienkārši pastāstīju, kā viss bija…

—   Redziet nu … Un viņš gluži vienkārši uzsita zīmogu.

Nē, nedrīkst padoties! Viņš to rauga iztaustīt, grib pie

kaut kā pieķert, novērš uzmanību no galvenā, no Marka un Budjagina, jauc galvu…

—       Nekādas īpašas sarunas nevarēja būt. Viņš — direktora vietnieks, es — parasts students.

Djakovs dzēlās viņā ar caururbjošu skatienu.

—        Bet mums ir ziņas, ka ar citiem studentiem Krivoručko uzsācis antipartijiskas sarunas. Turpretim jums, cilvēkam, kuram nodarīts pāri un kurš turklāt vēl viņu aizstāvējis, viņš neko neteica. Savādi!…

Krivoručko ir pazīstams ar Marku, lika nodot sveicienu. Nē, nedrīkst runāt.

—   Tā tas ir, — sacīja Saša.

Djakovs joprojām nenolaida ne acu no Sašas, un pēkšņi ļaunpriecīgs smīns savaikstīja viņa seju. Tā, ļaunpriecīgi smīnot, viņš pievilka sev klāt tīru nopratināšanas veidlapu.

—       Nu labi, mēs esam pacietīgi, pagaidīsim, līdz kamēr jūs beidzot nolemsiet būt godīgs, līdz kamēr atcerēsieties, kas jums jāatceras.

Tas, ko šoreiz pierakstīja Djakovs, sākās ar vārdiem: «Papildinot manus agrākos liecinājumus…» — un tur ietilpa atzīšanās, ka Saša vairākkārt bijis Krivoručko kabinetā un partijas birojā viņu aizstāvējis, savukārt Jansons un Siverskis aizstāvējuši Sašu. Par Marku un Budjaginu protokolā nebija ne vārda.

Viss pierakstīts pareizi, taču, tāpat kā iepriekšējā reizē, kaut kas modināja Sašā neskaidru nojausmu par briesmām. Kur slēpjas šīs briesmas, viņš nevarēja apjēgt. Un viņš tikai prasīja papildinājumu: ka gājis pie Krivoručko darīšanās.

— Jūs esat students, skaidrs, ka gājāt darīšanās.

«Rauj viņu jods!» Saša parakstīja protokolu.

—   Es nesaņemu pienesumus no mātes, un tāpēc man rodas bažas. Bez tam es lūdzu avīzes un grāmatas no bibliotēkas.

Djakovs pakratīja galvu.

—   Kamēr noliek izmeklēšana, nekas tāds nav atļauts. Ja jūs būtu atklāts, mēs ar jums visus jautājumus noapaļotu un tad jūs saņemtu to, ko lūdzat. Un lieciet vērā, Pankratov, mūsu nākamā tikšanās būs pēdējā, — viņš pacēla pirkstu pret griestiem, — no manis arī prasa. Un es gribu pabeigt lietu jums labvēlīgi. Nepalaidiet garām šo iespēju.

Vai nu Marks, vai Ivans Grigorjevičs, vai abi kopā. Godīgi, partijai uzticīgi komunisti! Viņš maz pazīst Budjaginu, bet Marku pazīst labi, var galvot par viņu, nepieļauj pat domu par kaut ko. Marka apcietināšana ir tāds pats pārpratums kā viņa apcietināšana, pat vairāk: viņam par ļaunu runā kaut vai tas nožēlojamais gadījums institūtā. Markam nekas tāds nevar būt: izcils inženieris, lielisks saimnieciskais darbinieks, nesavtīgs cilvēks, īsts komunists, visa viņa dzīve ir darbs, darbs un tikai darbs. Un arī viņš ielikts cietumā? Varbūt viņš ir kaut kur tepat tuvumā, šajā pašā gaitenī, tieši blakus? Marks — tuvredzīgs, ar slimu sirdi, šeit, tādā pašā kamerā?

Ne par kādu Marka vainu viņš nezina, pārliecināts par tā godīgumu. Un, ja te uzskatīs, ka viņš, Saša, neizdod Rjazanovu, lai! Viņš ir gatavs dalīties ar Marku tā liktenī. Tā viss sagadījies, sagāzies virsū, neko nevar darīt, jānoturas, pienāks laiks, un gan viņš, gan Marks pierādīs, ka viņi nav vainīgi.

Viss skaidrs, nav ko lauzīt galvu. Viņš ir godīgs pret partiju, neko nenoklusē, neslēpj, viņš nevar teikt neko sliktu par Marku. Viss. Punkts.

Tikai viens nedeva mieru… Krivoručko… Tā bija viņa vienīgā vājā vieta, to viņš juta. Sā vai tā, bet noklusēja. Varbūt kaut ko nenozīmīgu, nebūtisku, tomēr noklusēja. Viņš grib, lai viņa sirdsapziņa būtu tīra. Krivoručko saduļķoja šo tīrības izjūtu un visa skaidru izpratni.

Dienā atnāca nepazīstams uzraugs ar papīra lapu un zīmuli rokās.

— Rakstiet pieprasījumu bibliotēkai.

Bibliotēku izmantot atļauts! Saša nezināja, cik gramalu un uz cik ilgu laiku var ņemt. Taču ne ar ko nenodeva savu nezināšanu. Ar pieredzējušu ieslodzīto personāls vairāk rēķinās nekā ar nepieredzējušu.

Tolstojs — «Karš un miers», Gogolis — «Mirušās dvēseles», Balzaks — «Zaudētās ilūzijas», Stendāls — «Parmas klosteris», pēdējie numuri žurnāliem «Krasnaja novj», «Novij mir», «Oktjabrj», «Molodaja gvardija», «Zvezda»… Viņš rakstīja, gari negudrodams, gudrot nebija laika, cilvēks gaidīja, ieslodzītajam jau iepriekš jāizlemj, kas viņam vajadzīgs, viņš rakstīja to, kas iekrita prātā, svarīgi — dabūt grāmatas, biezākas grāmatas, lai pietiktu līdz nākamajai reizei, kas būs diezin kad.

Tikai vienu viņš pieprasīja pārdomāti — «Kriminālprocesuālais kodekss». Viņš to nedabūs. Un tomēr uzrakstīja «KPFSR Kriminālprocesuālais kodekss», kaut vai tādējādi izpauzdams protestu pret savu stāvokli.

Kādēļ Djakovs atļāva viņam saņemt grāmatas? Grib pielabināt? Viņa interesēs ir padarīt Sašas uzturēšanos šeit neciešamu un piespiest atzīties. Vai baidās pārkāpt likumu, pēc kura pienākas grāmatas? Zēlums? Kad apsūdz kontrrevolūcijā, nav vietas žēlumam. Varbūt tas notika bez Djakova ziņas, gadījās tikpat nejauši kā duša ārpus kārtas? Zēl. Kļūdu atklās, un grāmatas neatnesīs.

Tomēr nākamajā dienā ieradās jaunais uzraugs, un rokās tam bija sainis, ievīstīts tīrā, baltā lupatā ar dzeltenām apsviluma pēdām. Saša uzreiz atpazina šo lupatu, caur to viņš mājās gludināja bikses. Tātad atļauts saņemt ne vien grāmatas, bet arī pienesumus.

—   Uzvārds?

—   Pankratovs.

—   Parakstieties.

Uzraugs viņam pasniedza pienesuma sarakstu un zīmuļa galiņu. Sarakstu bija uzskrīpājusi mātes roka plašiem vilcieniem, nesalasāmi, un tikai «šokolāde» bija pierakstīta klāt nepazīstamā, skaidrā, it kā kaligrāfiskā rokrakstā. Puse no saraksta bija izšņāpta ar tintes zīmuli.

Saša pārcilāja turziņas un sainīšus, ko māte bija salikusi akurāti, bet pēcāk kādas svešas rokas izvandījušas… Garenais baltmaizes klaipiņš, siers, vārīta gaļa, desa — tas viss pie pārbaudes krustām šķērsām sašķērēts —, tad vēl sviests pergamenta papīrā, cukurs, veļas; pāris, zeķes, mutautiņi. Tātad māte ir dzīva, izturējusi, zina, kur viņš ir.

—   Vai drīkst aizsūtīt prom veļu?

—   Ietiniet.

Viņš ietina netīro veļu lupatā. Si ar gludekli apsvilinātā baltas drānas stērbele bija atnesusi viņam mājas elpu, viņa mājas elpu.

—   Uzrakstiet, ko jūs lūdzat.

Lapiņas otrā pusē Saša uzrakstīja: «Visu saņēmu. Nekā cita nesūti kā vien baltmaizi, gaļu un veļu. Viss ir labi, esmu vesels, skūpstu. Saša.»

—   Zīmuliti! — atprasīja uzraugs.

20

So papīra strēmelīti Sofija Aleksandrovna aiztika, aptaustīja, pārlasīja desmitiem, simtiem, tūkstošiem reižu — tas bija viņas dēla ciešanu, viņa rūgtā likteņa simbols, taču arī viņa dzīvības vēstnesis. Viņa rādīja to it visiem: Mihailam Jurjcvičam, kaimiņienei Gaļinai, Milicai Petrovnai, māsām, Varjai Ivanovai un Maksim Kostinam… Nekā nevajag, viss ir labi, esmu vesels, skūpstu… To varēja uzrakstīt tikai viņš, viņas labais un vīrišķīgais zēns.

Viss tagad ieguva jaunu jēgu. Sagumzītā zīmīte, veļa ar cietuma smaku, gaļa un maize, ko Saša lūdza, — šo taustāmo sīkumu viņai līdz šim pietrūka, lai iedomātos viņu dzīvu. Naktis un vakari vairs nebija tik vientuļi — viņa ir blakus Sašam, dzīvo līdzi katram viņa brīdim, jūt katru viņa kustību. Ja viņai sāpēja sirds — tātad viņš sasirdzis; ja nevarēja aizmigt — viņš vaļā acīm guļ uz lažas; ja pēkšņi pārņēma drausmīgas bailes — viņu ved uz nopratināšanu un viņš mokās, nezin, kur likties, un cieš. Viņa atcerējās, kā reiz bija Sašu sodījusi, viņš neļāva mātei iet projām uz teātri, un viņš raudāja toreiz nevis aiz sāpēm, bet aiz pārestības izjūtas, viņa pazemoja viņu — maziņu. Tagad viņu šausta dzīve.

Marks bija runājis par Sašu ar augstu stāvošiem un ietekmīgiem cilvēkiem. Viņa ticēja Markam, viņš nemaldināja, nemierināja, viņš darīja visu, ko varēja. Un tomēr vairāk nekā Markam viņa ticēja sievietēm cietumu rindās. Tur viss notiek skaidri, vienkārši un taisnīgi. Sīs novārgušās sievietes iepratās aizstāvēt savus tuvākos, sasildīja viņus ar siltumu, ko zaudēja, izstāvēdamas rindas bargā salā, remdēja viņu izsalkumu ar to mazumiņu, ko atlicināja no savas trūcīgās uzturdevas, cauri aklajām mūra sienām izlauzās pie viņiem ar savu mīlestību un cerību. Sofija Aleksandrovna bez bailēm tagad domāja par cietumu rindām: tur viņa nejutās vientuļa. Tas nemazināja viņas ciešanas, taču apslāpēja ārkārtējā saspīlējuma skaudrumu. Viņai jādara tas, ko dara citi. Pasaule, kas agrāk viņai bija šķitusi tik briesmīga, prasīja rīcību, bet rīcība apspiež bailes. Sievietes iemācīja viņai, kā sameklēt Sašu, kā dabūt atļauju nodot pienesumu un ko nodot, kur griezties, kam un ko rakstīt. Griezties vajadzēja tieši tur un rakstīt tieši tur, kur viņas ieteica. Viņa panāca, ka tika pieņemšanā pie prokurora, kura ziņā bija Valsts politiskās pārvaldes orgānu uzraudzība. «Kad beigsies izmeklēšana, jūs dabūsiet zināt rezultātu,» — šāda atbilde, ko viņas bija pareģojušas, tik un tā bija svarīga: tagad prokurors pievērsīs uzmanību Sašas apsūdzītas lietai, tas daudz ko var grozīt. Rindās zināja, kas darāms, ja Sašu notiesās, zināja visu ceļu, arī šis ceļš ir dzīves ceļš, cilvēki iet pa to, un šī atziņa nomierināja vairāk nekā cerības un solījumi. Uz kurieni Sašu izsūtīs, atkarīgs no tā, vai viņš attapsies prasīt ārsta apskati, viņam vāji bronhi, viņš var panākt, ka tiek izsūtīts uz Pievolgu, nevis uz Sibīriju. Ja viņai piezvanīs un teiks, lai sagādā siltas drēbes, tad tas nozīmē, ka draud Sibīrija vai Ziemeļi, bet, ja neteiks, tad Vidusāzija.

Un, kad atnāca namu pārvaldnieks Viktors Ivanovičs Nosovs, viņa bija uz to jau sagatavojusies, jo bija brīdināta, ka Sašas istabu aizzīmogos, namu pārvaldnieka pienākums ir to darīt, kaut arī tas viņam droši vien ir neērti. Viņa tikai baiļojās, ka aiz apjukuma viņš runās rupjības, un šādam gadījumam bija sadomājusi īpašu sakāmo.

«Viktor Ivanovič,» viņa bija nolēmusi tam sacīt, «ja jūs runāsiet ar mani mierīgi, es jūs labāk sapratīšu.»

Taču Viktors Ivanovičs neatļāvās rupjības.

— Tāda ir kārtība, Sofija Aleksandrovna. Pienāks laiks, un mēs noņemsim zīmogu. Jums jau pašai būs mierīgāk. Zināms, kādi mūsu ļaudis, ievilksies — ar varēm nedabūsi laukā. Mantiņas kādas nekādas pārnest — atsūtīšu sētnieku. Bet, pēc kā nav vajadzības, — tas lai paliek, istaba ir jūsu.

Viņš lika saprast, ka visas mantas nebūtu jāņem prom, un Sofija Aleksandrovna arī pati saprata: kamēr istabā ir iedzīve, neviens nevar tajā patvarīgi ievākties. Taču no sētnieka palīdzības atteicās — nāksies samaksāt, bet naudas viņai nav.

Viņa atbrīvoja nevis kopīgo istabu, kur agrāk gulēja un mācījās Saša, bet savu guļamistabu. Bija jāiznes no turienes viss, kas viņai nepieciešams, bet uz turieni jāpārnes Sašas rakstāmgalds, dīvāns, drēbju uzkaramais.

Sajos_ pūliņos viņu tad arī pārsteidza Varja. Žigli nometa meteli un gāja palīgā, pārnesa veļas kaudzītes, virsdrēbes, paklajiņus, spilvenus, segas, nekas viņai nešļuka arā no rokām un nenozuda, viņa nemaldīgi zināja, kur kas liekams, un sakārtoja tā, lai visam iznāktu vieta.

Sīs meitenes palīdzība Sofijai Aleksandrovnai bija patīkama, un arī viņa pati bija tai patīkama. Sofijai Aleksandrovnai šad tad iekrita prātā, ka viņa varbūt nerīkojas labi, iesaistīdama Varju savā dzīvē, savā nelaimē, taču tik nelokāma bija Varjas līdzjūtība un tieksme palīdzēt, ka viņa nevarēja iedomāties, kā iespējams meiteni atstumt.

Un patlaban šīs meitenes palīdzība piešķīra viņu darbam parastu mājas rūpju, parastas mēbeļu pārkārtošanas šķietamību, un, lai saglabātu šo šķietamību, Sofija Aleksandrovna neko Varjai neteica. Taču pati juta, ka drosme viņu pamet. Bija aizgājis vīrs, apcietināja dēlu, ņem nost istabu… So istabu jau sen vajadzēja atdot Sašam. Pieaudzis vīrietis, viņam bija neērti kopīgajā istabā, bet viņa neatdeva, negribēja palikt bez ērtībām. Cik tas savtīgi no viņas puses! Bet viņš pat neieminējās par to, viņas dārgais, pieticīgais zēns.

Dzelzs gulta nekādi nebija izjaucama, viena kājiņa skapim nolūza, kumodi viņas nejaudāja izkustināt no vietas, kaut arī izņēma atvilktnes.

Pārnāca no darba Mihails Jurjevičs, uzradās kaimiņiene Gaļina, un abi palīdzēja pārbīdīt skapi un kumodi, izjauca gultu, pārnesa uz mazo istabiņu dīvānu, uz kura bija gulējis Saša, viņa rakstāmgaldu un etažeri. Sofija Aleksandrovna sakārtoja rakstāmgalda piederumus, nolika dažas Sašas grāmatas, piekāra aizkaru.

Varja aizgāja no Sofijas Aleksandrovnas, kad viņi visu bija beiguši, lai gan zināja, ka mājās viņu gaida Serafims, tas pats jauniņais kursants, kuru Maksis bija atvedis sev līdzi uz Jauno gadu.

Sis Serafims — nemeta plinti krūmos, neizkūpēja dūmos — piezvanīja Varjai jau nākamajā dienā un norunāja tikšanos Arbata laukumā. Viņa aizgāja tāpat vien, joka pēc, paņēmusi līdzi Zoju un vēl vienu meiteni. Draudzenes palika stāvam ielas otrā pusē, redzēja, kā pie Varjas pienāk jauns karavīrs, kā viņi iet prom pa Arbatu. Meitenes sekoja pa otru pusi, vairākkārt deva zīmi, ko Varja nesaprata, arī viņa vairākkārt deva tām zīmi, ko viņas tāpat nesaprata. Serafims uzaicināja Varju uz dejām Sarkanās Armijas namā, Varja tovakar nevarēja — taisījās iet uz kino. Bet viņa zināja, cik grūti ietikt Sarkanās Armijas namā, un apsolīja Serafimam, ka brauks viņam līdzi nākamajā sestdienā. Serafims prata dejot visas modernās dejas, viņi brauca turpu katru nedēļu, un draudzenes Varju apskauda.

Ar viņa jocīgo vārdu Varja samierinājās, vienu no brāļiem Znamenskiem arī sauc par Serafimu. Protams, Serafims nav tāds kā pašu sētas puiši — dzimuši maskavieši, Arbata zēni, viņš ir provinciāls, kautrīgs. Taču viņš lenca nopietni, tas Varjai glaimoja, viņa jutās pieaugusi, un pret viņu draudzību Ņinka neko nevarēja iebilst, jo Serafims taču ir viņas Makša draugs un Maksim nevar būt slikti biedri,

Mājās Ņina Varju sagaidīja ar dusmīgu skatienu: jau stundu Serafims nīka uz dīvāna ar grāmatiņu rokās, šķirstīto lappušu čaukstēšana uzbudināja Ņinu, traucēja strādāt — viņa laboja skolēnu burtnīcas. Un viņas nosodošais skatiens nozīmēja: «Ja esi norunājusi ar cilvēku, tad nāc mājās laikus, man nav jāizklaidē tavi kavalieri.»

Varja neņēmās viņai izskaidrot, kādēļ aizkavējusies. Pateiks, bet tikai vēlāk. Šimbrīžam viņa lika Serafimam iziet gaiteni: viņai jāpārģērbjas.

Spogulis karājās pie skapja durvīm, Varja mazliet pavēra durvis tā, lai pati stāvētu nevis ar muguru, bet sāniski pret gaismu, un sāka pārģērbties. Un arī tas kaitināja Ņinu, Varjai taču mugurā glīta kleita, var iet tajā. Un kā viņa uzmauc zeķi! Izstiepj kāju, aprimst, tīksminās ap sevi. Un tad vēl šis ieradums staigāt pa istabu pusplikai — kur tas cēlies?! Kad tikai sešpadsmit gadu!

>— Neaizmirsti, tevi gaida.

—   Jā, — lēnprātīgi atbildēja Varja. Un tikpat lēnprātīgi iejautājās: — Tu iedosi man šodien kurpes?

Ņinai negribējās dot savas vienīgās goda kurpes, taču viņa nevarēja vien sagaidīt, kad Varja beidzot aizlasīsies.

—   Ņem.

Varja sameklēja kurpes, ilgi tās aplūkoja, aptaustīja, bet, kad apava, ņēmās atkaļ uzmanīgi apskatīt, izstiepa kāju, no jauna tīksminādamās ap to. Pēdīgi bija galā ar uzpošanos un atvēra durvis.

—   Nāc iekšā, Serafim.

Jau uzvilkusi mēteli, apsējusies lakatu un aplūkojusi sevi spogulī, Varja pagriezās pret māsu.

—   Es biju pie Sofijas Aleksandrovnas. Palīdzēju pārnest mantas. Sašas istabu aizzīmogoja.

Varja deva Ņinai triecienu instinktīvi, bet trāpīgi: pat to, kas notiek Sašas mājās, Ņina uzzina no viņas.

Protams, ne Ņina, ne kāds cits nevar Sašam palīdzēt. Ko viņi var darīt? Nezinādami, par ko viņu apsūdz! Un tomēr viņa ir vainīga Sašas priekšā jau tādēļ vien, ka ir brīvībā, bet viņš cietumā. Krietnākais no viņiem! Un visi klusē. Ņina cerēja, ka pārpratums noskaidrosies, taču istaba tika aizzīmogota, tātad Sašu neatbrīvos. Ko tad? Atzīt, ka Saša ir padomju varas ienaidnieks? Atsacīties no Sašas? Viņi pameta Sašu nelaimē, novērsās, atkritēji. Viņa viendien bija iegriezusies pie Sofijas Aleksandrovnas, izteica līdzjūtību — kam gan vajadzīga šī viņas līdzjūtība?!

Jāraksta vēstule… Jāsavāc savējo paraksti, Saša taču bija viņiem komjaunatnes šūniņas sekretārs, jāuzraksta, ka galvo par viņu. Maksis parakstīsies un arī Vadims, un Ļena, un citi jaunieši. Un skolas direktors, un skolotāji, kuri pazina Sašu. Ņina strādāja par skolotāju tajā skolā, kur kādreiz bija mācījusies kopā ar Sašu, Un cerēja, ka viņai izdosies savākt parakstus. Jurka neparakstīs, rauj viņu jupis. Ņina piezvanīja Ļenai un Vadimam, norunāja sanākt kopā rītdien pie Ļenas. Tad nogāja lejā pie Makša mātes un lūdza tam pateikt, lai rītu, kad būs ticis brīvā, iegriežas pie viņas.

Bēdīga bija šī tikšanās. Ļena klusēja, tīņājās lakatā. Jāparaksta vēstule — lūdzu. Arī Maksis izskatījās noskumis. Viņš zināja — tāda vēstule ir veltīga, atskārta šāda soļa sekas, taču negribēja atsacīties, lai Ņina nedomātu, ka viņš baidās. Tikai Vadims iebilda:

— Comi, bet ko dos šāda vēstule? Palīdzēs Sašam? Bet ja nu kaitēs, visu sarežģīs? Mūs izsauks: ko jūs zināt par Pankratovu? Skolā viņš bija kārtīgs komjaunietis. Bet skolā mēs kopā mācījāmies sešus gadus atpakaļ. Kāds

viņš ir tagad? Jums ir zināms, kas noticis institūtā? Viņš stāstīja? Ko viņš jums stāstīja? Un pēc tam izsauc Sašu: «Ko jūs tcicāt saviem biedriem?» Es neapšaubu Sašas godīgumu. Gribu tikai iztēloties, kā tas izskatīsies.

—   Pārnest Sašu likteņa varā? — noprasīja Ņina.

—       Kādēļ likteņa varā? Viņa apsūdzības lietā taču notiek izmeklēšana. Kāds mums pamats domāt, ka netiks skaidrībā? Jā, mēs pazīstam Sašu, bet arī viņi droši vien pieprasīja raksturojumu. Un arestēja ne jau tādēļ, ka viņš ir Saša Pankratovs, bet tādēļ, ka ir kaut kas pastrādāts. Bet, kas pastrādāts, to mēs nezinām.

—  Mums viņš jāatbalsta, — uzstāja Ņina.

—       Spried prātīgi, — iebilda Vadims. — Saša pat nedabūs zināt par mūsu vēstuli. Gluži otrādi, viņu sāks izprašņāt par katru no mums, un tas tikai padarīs grūtāku viņa stāvokli.

—   Baidies, ka par tevi iztaujās?

—  Es ne no kā nebaidos, — Vadims nosarka.

Visi saprata, ka Vadimam taisnība. Arī Ņina saprata. Taču ir kas augstāks un nozīmīgāks par šo saprašanu. Un ir vēl kaut kas rūgts un apkaunojošs — viņi baidījās no sarežģījumiem, kas draud pašiem. Un pārvarēt šīs bažas ir grūtāk nekā nosūtīt vēstuli,

—  Varbūt aprunāties ar tēti? — ieminējās Ļena.

—       Pareizil .— pievienojās Ņina, klusībā cerēdama, ka Ivans Grigorjevičs iejauksies un palīdzēs Sašam.

Arī Vadimam iepatikās šī doma: Ivans Grigorjevičs atrunās no tādas nesaprātīgas vēstules sūtīšanas. Bet viss vienalga, viņš, Vadims, vēstuli neparakstīs, to viņš jau nolēmis stingri. Tikai Maksims ar savu lietišķo zemnieka prātu atskārta, ka nevajag nostādīt Ivanu Grigorjeviču neērtā stāvoklī.

—       Vai ir vērts? — apšaubīja Maksims. — Mums pašiem jāizšķir.

—       Bet paprasīt padomu taču var, — kategoriski iebilda Ņina.

Uz tējas dzeršanu ēdamistabā iznāca Ivans Grigorjevičs un Ašhena Stepanovna.

—   Tēt, — sacīja Ļena, — ko darīt ar Sašu?

—   Ko tad var darīt?

—       Mēs gribam uzrakstīt vēstuli Valsts politiskajai parvaldei.

Budjagins sarauca pieri.

—   Kam vajadzīga jūsu vēstule?

—   Kaut kas taču jādara, — iejaucās Ņina.

—   Bez jums tiks skaidrībā, — dusmīgi atbildēja Budjagins.

21

Pēc Budjagina atgriešanās no ārzemēm Staļins ne reizi nebija viņu pieņēmis, kaut gan Ivans Grigorjevičs varēja pateikt daudz ko tādu, par ko ziņojumos nemēdz rakstīt un ko nedrīkst atlikt tajā starptautiskajā stāvoklī, kāds radies. Viņš lūdza tikšanos. «Gaidiet, jūs izsauks.» Viņš gaidīja ilgāk par gadu. Tā nebija nejaušība, tāpat kā tas, ka viņu neiesaistīja jaunajā Čekas sastāvā. Būdams sūtnis vienā no lielākajām Rietumu valstīm, viņš realizēja Centrālās Komitejas diktēto politiku, taču viņam bija tiesības izteikt Centrālajai Komitejai savu viedokli.

Bet ar Staļinu vienmēr ir sarežģīti. Trimdā viņš pārstāja runāt ar biedru, kurš bija pajokojis par viņa ieradumu gulēt ar zeķēm kājās. Sibīrijā viņš likās sevišķi neaizsargāts, aizvien sala un tādēļ gulēja ar zeķēm kājās. Viņam piederēja raiba, vatēta zīda sega. Par to arī jokoja. Sos jokus Staļins uztvēra kā savas nepiemērotības un vājuma uzsvēršanu. Par viņu mitējās jokot. Ar viņu nevarēja ķildoties — viņš neprata salabt. Stipri jūtamais gruzīnu akcents, smagnējie izteicieni nedarīja viņu par labu runātāju: arī polemikā viņš izskatījās neaizsargāts, un arī tad negribējās viņu aizvainot. Neaizvainot nozīmēja nerunāt pretī.

Strīdi un domstarpības netraucēja trimdiniekiem saielies. Un tikai Staļins nekad nespēra ne soli uz izlīgumu — idejisks pretinieks viņam kļuva par personisku ienaidnieku. Viņš uzskatīja kā pašu par sevi saprotamu, ja biedrs atdeva viņam velteņus, kuri pašam bija nepieciešami. Taču viņš nemūžam neņemtu velteņus no tā, ar kuru iepriekšējā dienā būtu strīdējies. Ar saviem untumiem, aizvainošanos, smagajiem pārpratumiem viņš bija neciešams. Citi gāja medībās, gāja zvejot, tikai viņš nekur negāja, sēdēja pa vakariem pie loga un petrolejas lampas gaismā mācījās. Sis vientuļais, nesamierināmais gruzīns nomaļajā Sibīrijas taigā, zemnieku mājā sādžas malā, starp turienes ļaudīm, ar kuriem viņam satikt bija grūti, modināja līdzjūtību. Un biedri daudz ko viņam piedeva.

Budjagins vienīgais nez kā ar viņu satuvinājās. Strādnieku puisis no Motoviļihas pirmo reizi redzēja kaukāzieti un iežēlojās par šo dienvidnieku, kas bija izsūtīts uz auksto Sibīriju, tādos apstākļos, kuru bargumu neizturēs pat ne katrs krievs. Budjagins izdarīja viņam pakalpojumus, palīdzēja kā vien mācēdams, Staļins to pieņēma kā kaut ko pašsaprotamu, tvanam Grigorjevičam te bija vieglāk nekā citiem: viņš pieprata kalēja un atslēdznieka amatu, mācēja rīkoties ar cirvi, varēja salabot gan arklu, gan šauteni, aizrāvās ar zveju, it īpaši naktī un rudenī, ar degošu sveķainu dūli laivas priekšgalā. Viņš klusējot klausījās savu izglītoto biedru strīdos, viņu sarunās, spriedumos, daudz lasīja, pat mācījās angļu valodu. Lielum lielā daļa mācījās vācu un franču, tikai Staļins nenodevās valodām. Trimdinieki deva Budjaginam grāmatas, izskaidroja un paskaidroja. Arī Staļins izskaidroja un paskaidroja. Viņa taisnprātībai, seminārista sliecībai uz iztulkojumiem, nesatricināmajai pašpaļāvībai, ka viņa zināšanas ir gudrības kalngali, piemita pārliecināšanas spēks, kas tolaik iedvesa Budjaginam cieņu vairāk nekā citu erudītā daiļrunība. Bet ar laiku tas pārstāja iedvest viņam cieņu, viņš ātri attīstījās un sastapa savā ceļā izglītotākus un izcilākus cilvēkus nekā Staļins. Taču šie astoņi kopīgās trimdas mēneši dziļi iegula ne tikai atmiņā, tie dziļi iegula arī sirdī — tā bija pirmā iesaistīšanās uzdevumā, kas kļuva par mūža sūtību.

Tikās viņš ar Staļinu arī Pilsoņkara gados. Tieši tad Staļins pamazām ieguva ievērojamu lomu. Viņa griba un enerģija varēja kalpot revolūcijai; nelojalitāte, robustums, tieksme pēc vienvaldības bija paciešami, revolūcija liek lietā arī galējus līdzekļus. Bet jauncelsmes laikmetā šie trūkumi kļuva bīstami, Staļins sagrāba visaptverošu un nekontrolētu varu. Sis secinājums bija Ļeņina vēstules galvenā jēga. Uzticību idejai Staļins noteica pēc uzticības sev. Tur, kur Rjazanovs saskatīja beigas, ivans Grigorjevičs noģida sākumu. Viņš domāja, ka pārmaiņas notiks kongresā. Tās nenotika. Kongresā apstiprinājis savu izņēmuma stāvokli, Staļins tagad apstiprinās to, ka ir viens vienīgs.

Budjagins uzvēla sev visu: jebkuru revolūcijas diktētu rīcību uzskatīja par savu rīcību, jebkuras kļūdas — par savām kļūdām, ikvienu netaisnību — par paša netaisnību, viņam piemita revolucionāra cildenākā vīrišķība: viņš uzņēmās atbildību par to |aužu likteņiem, kuri bija ierauti sociālo satricinājumu ugunīs. Krita'blakus cilvēki — vainīgi un nevainīgi, taču viņš ticēja, ka lauž ceļu jaunai paaudzei, īsta revolūcija ir dižena nevis ar to, KO sagrauj, bet ar to, KURU rada.

Staļins īpašu labvēlību izrādīja Rjazanovam. Ivans Grigorjevičs nemaldījas šai ziņā. Kad cilvēku uzņem Čekas sastava, nevar nezināt, ka viņa māsasdēls ir apcietināts. Apcietinātais māsasdēls būs Rjazanova Ahilleja papēdis, liks viņam uzticīgi kalpot cilvēkam, kas tīši neievēroja tādu apstākli. Ja tas ir tā, tad Budjagina iejaukšanās Sašas lietā vēl vairāk sarežģīs viņa attiecības ar Staļinu.

Un tomēr neiejaukties viņš nevarēja. Jaunieši, kas sēdēja pie Ļenas un apsprieda, kā palīdzēt Sašam, — šis skats lika viņam nodrebēt: šajos jauniešos, skaidros un nesavtīgos, viņš saskatīja revolūcijas uzdevumu turpinātājus. Un, lūk, viņš, vecs boļševiks, kas gatavojis un izcīnījis revolūciju, neko nevar viņiem atbildēt. Nevar teikt, ka Saša apcietināts pamatoti, viņš zina, ka tā tas nav. Taču viņš nevar teikt arī to, ka Saša apcietināts nepamatoti, tad viņam jāpaskaidro, kādēļ kas tāds varējis notikt.

Un, kaut arī Budjagins saprata, ka iejaukšanās ir veltīga, viņš piezvanīja Berezinam. Pazina to kā godīgu, vīrišķīgu čekistu. Un viņš sacīja Berezinam, ka galvo par Sašu Pankratovu un lūdz iedziļināties viņa apsūdzības lietā.

Berezins labāk par Budjaginu un labāk par Rjazanovu zināja, ka Pankratovs ne pie kā nav vainīgs, — Berezinam bija zināma šī apsūdzības lieta. Viņš bija bijis klāt Sašas nopratināšanā un saskatīja viņā godīgu puisi. Biezā, melnā bārda neaizslēpa viņa acīm jauno, skaisto seju, godīguma, vīrišķības un dziļa krietnuma vaibstus tajā. Un tad vēl šī īsā, cieņas pilnā piezīme «ne par šo, ne par to» un jaunības smaids, tādas jaunības smaids, kurai ne no kā nav bail un kurai viss vēl priekša. Taču Berezinam bija zināms daudz kas tāds^ ko nezināja ne Budjagins, ne Rjazanovs, un viņš noskārta to, ko viņi noskārst nevarēja.

Lominadze, pagātnē viens no Kominternes vadītājiem, bija izteicis par ķīniešu revolūciju viedokli, kas atšķīrās no Staļina viedokļa, un apspriedis šo problēmu ar Sackinu un Sircovu. Sī viņu saruna deva Staļinam ieganstu izsludināt viņus par «labējā kreisuma putriķiem». Lominadzi atceļa no amata un nosūtīja uz Urāli'em par partijas pilsētas komitejas sekretāru.

Pret viņu ierosināta apsūdzības lieta. Tajā ir kādreizējā Kominternes darbinieka Cera liecinājumi, ka Lominadze esot gatavojis jaunas Internacionāles radīšanu. Cers, nenosakāmās tautības, daudzu valstu pavalstnieks, nosauca vairakus ar Lominadzi it kā saistītus cilvēkus un starp tiem Gļinski, bijušo Polijas sociālistiskās partijas darbinieku — kreisā novirziena pārstāvi, kas Ļeņinam emigrācija bija izdarījis svarīgus pakalpojumus.

Gļinska sieva ir Transporta institūta direktore. Institūtā it kā esot atklāta opozicionāra pagrīde, ko vadījis Gļinskas vietnieks Krivoručko, agrākais «strādnieku» opozīcijas dalībnieks. Jagoda uzreiz šim pavedienam pieķērās. Gļinska sievas sakari ar opozicionāro pagrīdi piešķīra Cera ļodzīgajiem liecinājumiem stabilitāti — jebkuri netieši sakari piešķir apsūdzības lietai apjomību un pārliecināšanas spēku, jebkurš fakts ir svarīgs, jebkura cilvēka vārds ir nozīmīgs, ja ierakstīts apsūdzības lietā un ja tiek prasmīgi saistīts ar galveno versiju.

Berezins labi saprata, ka nekādas pagrīdes institūtā nebija, ka Sašam Pankratovam nav nekāda sakara ar Krivoručko, tāpat kā Krivoručko nav sakara ar Gļinska apsūdzības lietu, pats Gļinskis nav saistīts ar Lominadzi un nekādu jaunu Internacionāli Lominadze nav gatavojies radīt. Taču Lominadzes apsūdzības lieta ir personiski Jagodas pārraudzībā, un šī lieta, kā saprata Berezins, sniedzas kaut kur tālāk un augstāk, kur īsti, Berezins varēja tikai nojaust… Kompetents ir Jagoda, un, ko viņš ir vērts, to Berezins labi zināja… Baiga un draudiga ķēde. Pankratova atbrīvošana var tikt iztulkota ka viena posma, kaut arī sīka posma, izņemšana no ķēdes. Jagoda to nepieļaus. Un arī Višinskis nepieļaus. Solcs lika Pankratovu uzņemt atpakaļ, Višinskis sankcionēja viņa arestu. Pankratovs jāpatur ēnā, nedrīkst piesaistīt viņam uzmanību — tikai tas var glābt puisi. Visam pagaidām jāpaliek ta, kā ir, lai Djakovs turpina savu darāmo, viņa funkcijas aprobežotas ar institūtu — nekā vairāk viņš nezina. Vienīgais, ko izdarīja Berezins, bija tas, ka viņš atļava Sašam saņemt pienesumus no mājām un grāmatas no cietuma

bibliotēkas. So rīkojumu Djakovs uzklausīja goddevīgi, viņš vienmēr klausījās Berezinu goddevīgi — noskārta, ka Berezins šeit, centrālajā aparātā, ilgi vairs nestrādās. Protams, pienesumi un grāmatas ir skatīšanās caur pirkstiem, bet reizēm tas tiek darīts izmeklēšanas interesēs, un tad nav kur piesieties.

— Tiks izpildīts, — Djakovs atbildēja.

Revolūcijas gars Berezinam bija svētums, darbu Cekā viņš uzskatīja par savu revolucionāra pienākumu. Pilsoņkara gados būdams guberņas Čekas priekšsēdētājs, viņš īstenoja sarkano teroru, taču varēja arī palaist vaļā — lai vācas prom uz visām četrām debespusēm — kādu neveiksmīgu liberāli vai pārbijušos buržuju, ja redzēja, ka tie revolūcijai nav bīstami. No mazās, bet krampīgās Djakova rokas neviens neizrāvās, nokļūt pie viņa jau pats par sevi nozīmēja, ka tava vaina tiks pierādīta. Djakovs ticēja nevis īstenajam cilvēku vainīgumam, bet vispārīgai vainīguma versijai. Sī vispārīgā versija prasmīgi jāpiemēro attiecīgajai personai un jarada konkrēta versija. Radījis šo konkrēto versiju, viņš pakļāva tai sevi, izmeklēšanu un izmeklēšanā esošo. Ja turpretim izmeklēšanā esošais noliedza šo versiju, tas tikai noderēja kā lieks pierādījums viņa naidīgumam pret valsti, kuru, kā Djakovam likās, viņš šeit pārstāvēja.

Djakova izperinātās versijas (pēc viņa ciešas pārliecības, viengabalainas, loģiskas un neatspēkojamas) būtība bija šada^ institūta priekšgalā ir Krivoručko, kādreizējais opozicionārs, jau dabūjis pa ādu un tātad aizvainots un, pēc Djakova loģikas, saniknots uz mūžu. Tāds cilvēks nevar nerīkoties: ienaidnieks nesnauž, ienaidnieks sariebj, kur vien iespējams, jo vairāk politiski nenobriedušu, jaunu cilvēku vidū. Un, lūk, tādu cilvēku grupa izlaiž antipartijisku sienasavīzi. Vai ir sakars starp šiem diviem apstākļiem? Nevar nebūt! So jauno ļaužu vadītājs students Pankratovs aizstāv Krivoručko. Vai tas ir nejauši? Nevar būt nejauši! Vai Krivoručko apsūdzības lieta laika ziņā sakrita ar Pankratova lietu nejauši? Kas tam ticēs?! Aiz Pankratova stāv iedvesmotājs, bijušais opozicionārs. Krivoručko iesaistīja Pankratovu, un tas jau nozīmē kontrrevolucionāru organizāciju.

Par to, ka Pankratovs atzīsies un versija tiks pierādīta, Djakovs nešaubījās. Djakovs dalīja izmeklēšanā esošos divās grupās: tādos, kas uzticas izmeklēšanai un tātad tic padomju varai, un tādos, kas neuzticas izmeklēšanai un tātad padomju varai netic. Bez tam viņš tos dalija sīkumainajos, kas piesienas ikvienam protokola burtam, un tādos, kuri nav sīkumaini, — tie nepiesienas. Pankratovs tic instancēm, nav sīkumains, arests viņu satriecis, viņš cer, ka tiks atbrīvots, meklē uzticēšanos, ir bez pieredzes, vaļsirdīgs, biedrus aizstāvēs, visu uzvels sev, pat lieku. Gadījums viegls.

Krivoručko apcietināja tajā pašā naktī, kad Sašu. Viņš liecināja, ka ir dzirdējis par Pankratova lietu, taču pašu Pankratovu neatceras — institūtā ir tūkstošiem studentu. Patiesība Krivoručko nebija aizmirsis, ko Pankratovs runāja birojā, viņš atcerējās, ka tas bija atnācis pie viņa nokārtot dokumentus. Viņš noliedza pazīšanos ar Pankratovu nevis tādēļ, ka tas varētu kaitēt viņam personiski, nekas vairs nevarēja viņam nedz kaitēt, nedz palīdzēt — šī akcija bija vērsta pret tiem, kuri jelkad piedalījušies jelkādā opozīcijā. Un nevis tādēļ, ka būtu atminējis versiju — viņš nezināja pat to, ka Pankratovs ir cietumā. Viņš to noliedza tādēļ, ka zināja: ikviens viņa nosaukts uzvārds var tikai kaitēt cilvēkam, kuram ir šis uzvārds.

22

Sašam atnesa četras grāmatas, bet starp tām nebija nevienas no viņa izrakstītajām, kaut arī bibliotekārs ievēroja zināmu aptuvenību. «Zaudēto ilūziju» vietā — «Cēzars Biroto», «Kara un miera» vietā «Bērnība», «Zēna gadi» un «Jaunība», žurnāls «Daba un ļaudis», 1905. gads, «Krasnaja novj», 1925. gada 2. numurs. Viss lasot nobružāts un sadriskāts, ar tumšzilu ovālu zīmogu: «Maskavas pilsētas Butirku cietuma bibliotēka». Balzaks — 1899. gada izdevums, Tolstojs — 1913. gads. Daudzu lappušu trūka, trūkstošo lappušu saraksts grāmatas beigās bija aptuvens. Un tomēr veselu nedēļu nu būs svētki. Saša vispirms izskatīja žurnālus, pēc tam izlasīja grāmatas, pēc tam atkal žurnālus. Žurnālā «Krasnaja novj» atrada Jeseņina dzejoli «Zilā dūmaka. Sniegotais klajš…». Agrāk tas Sašam nebija gadījies pa rokai. «Cēzaru Biroto» viņš bija lasījis, toreiz šā neveiksmīgā parfīmnieka dzīvesstāsts viņam likās melodramatisks, bet tagad aizkustināja … «Nelaime ir pakāpiens augšup — ģēnijam, šķīstīšanās ēze kristietim, atradums apsviedīgam glodenim, bezdibenis vāja

jam.»ViņŠ nav ne ģēnijs, ne kristietis, ne glodenis, ne mīkstčaulis. Tomēr sajauta šajos vārdos kaut ko sev nozīmīgu.

Nedēju viņš nodevās grāmatu burvībai un izbaudīja prieku par mātes atsūtīto tīro veļu un kārumiem. Viņš ieplucināja zupā gaļas kriksīšus, un, tādējādi sasildīti, tie bija piedeva pie putras — pusdienas kļuva tīri ciešamas. No rīta un vakarā viņš sagatavoja sviestmaizes no bulciņas, sviesta, desas un siera — skolnieka brokastu smarža pārmāca cietuma smaku. Paēdis un gurduma pārņemts, viņš apgūlās uz lažas un lasīja. Gulšņāt pa dienu bija aizliegts, bet Saša nelikās zinis par gaiteņsargu aizrādījumiem, un viņi lika to mierā, uzstājīgi neatlaidās tikai tad, ja tuvojās priekšniecība. Nedēļu viņš bija paēdis un ļāvās laiskai dzīvei ar grāmatām, desu un šokolādi. Šķita, ka viņš jau apradis, iedzīvojies, pielāgojies… «Visi ir norimuši, visi tur nonāksim, lai šajā dzīvē pūlamies kā pūlēdamies…» Tas nepārliecināja, taču ieaijāja.

Dzīvei grāmatās un žurnālos nebija nekā kopīga ar viņa tagadējo dzīvi un ari ar pagājušo ne. Viss, kas «Bērnībā» un «Zēna gados» bija ciešanu pilns, atšķīrās no tā, ko viņš pārdzīvoja savā mazotnē un jaunībā.

Viņš toreiz teica tēvam:

—   Es neļaušu darīt pāri mātei.

Tēvs raudzījās viņā ar pelēkām, izboztām acīm, pēc tam nokāra galvu uz rokām.

—   Krietns dēls… — Un ieraudājās.

Tēvs paliek tēvs. Kaut arī viņam salta roka, Saša tomēr atminējās tās pieskārienu kopš mazām dienām. Gribējās viņu mierināt, lūgt piedošanu. Tēvs noņēma rokas no sejas. Acis bija dusmīgas, bez asarām.

—   Kas tev devis tiesības iejaukties?!

—   Tā ir mana māte.

Dažas dienas tēvs klusēdams cēlās augšā no rītiem, skuvās, ilgi mazgājās, ģērbās, aplūkoja sevi spogulī, klusēdams sēdās pie galda, klusēdams ēda, savāca papīrus portfelī, kaut ko burkšķēja un neatvadījies gāja prom uz darbu. Pārnācis pārlaida istabai ļaunu skatienu, pusdienoja, nebilzdams ne pušplēsta vārda, atstūma šķīvjus, tā ka nošķindēja, neatbildēja uz mātes biklajiem jautājumiem. Tikai vēlu vakarā, kad viņš un māte iegāja savā istabā, Saša dzirdēja no turienes tēva apslāpēto balsi, bet mate klusēja un klusēja, un Saša baiļojās, ka no šīs klusēšanas viņai neizturēs sirds.

Pēc tam tēvs sacīja Sašam:

—   Man vajag ar tevi parunāt.

Viņi izgāja no mājas un sāka iet pa Arbatu. Sniegpārslas lidinājās ielas laternu gaismā. Tēvam bija augsta zvērādas cepure un no tās pašas zvērādas apkakle kažokam, viņš gāja Sašam blakus — liela auguma, skaists, gludi skuvies, kategorisks, necieta iebildumus.

…Viņš negribēja iejaukt dēlu savās attiecībās ar sievu, tikai viņa iedvesa dēlam jau kopš bērnības naidu pret tēvu. Viņa vainīga pie nesaskaņas, viņa nedalījās ar vīru tā centienos, tā interesēs, viņai tuvākas bija māsas, tuvāks — brālis. Greizsirdība — tikai uz to viņa spējīga.

Sašu pārņēma bezcerīgas skumjas. Ko viņš var iebilst tēvam šeit, uz ielas, tēvs lāgā nedzird, vajag kliegt.

Un Saša tikai noteica:

—   Ja cilvēki nevar dzīvot kopā, viņiem jāšķiras.

Pēc mēneša tēvs aizbrauca uz Jefremova rūpnīcu, kas ražoja sintētisko kaučuku. Tā sešpadsmit gadu vecumā Sašam nācās visu uzvelt savos plecos.

Djakovs Sašu neizsauca, bet tas viņu neuztrauca. Pirmo nopratināšanu viņš bija gaidījis ar cerību, otro — ar bailēm, tagad neloloja vairs cerību un neizjūta bailes. Tikai doma par Krivoručko nedeva mieru. Var arestēt Krivoručko, un tas atzīsies, ka teicis Sašam to frāzi par pavāru. Tad Sašu pieķers melos un, melos pieķertam, viņam jau vairs neuzticēsies galvenajā, kas attiecas uz Marku.

Nu kālab Krivoručko to teica? Cik stulbā stāvoklī viņu nostādīja. Pjāpa! Kā Saša būtu izturējies, ja jautājumu par Krivoručko apspriestu partijas birojā? Tur viņš nenoklusētu šo frāzi… Lai biedrs Krivoručko paskaidro, ko ar to domājis! Kālab gan šeit viņam jāizturas citādi? Kālab j ā s 1 ē p j Krivoručko vaina?

Viņš izstāstīs visu, kā bija, un novels smagumu no sirds. Viņa sirdsapziņa būs tīra, un tad lai izlemj… «Tik baiga ir taiga, tik tālutāl, bet cilvēki piemājo arī tur…» No kurienes tas?

Dzīvo taču viņš pat te — cietumā, gulšņā, lasa, našķojas ar desu un šokolādi, dzied katru nakti zem karstas dušas, domā, nododas atmiņām. Viņš apaudzis ar bārdu, brīžam jau nobrauka to, gribas paraudzīties, kāds izskatās ar bārdu, bet nav spoguļa.

Atkal atnāca uzraugs ar zīmuli un papīru, paņēma atpakaļ grāmatas. Saša iesniedza jaunu pieprasījumu. Šoreiz viņš izrakstīja desmit grāmatas — ja nu kāda no tām atrodas plauktā! Atkārtoti pieteica «Karu un mieru» un «Zaudētās ilūzijas», izrakstīja biezo žurnālu janvāra, februāra, marta burtnīcas, Stendālu, Babelu, Gibona «Romas impērijas pagrimuma un sabrukuma vēsturi» — neilgi pirms aresta bija aizsācis to lasīt, izrakstīja Gogoli, kas viņam patika, un Dostojevski, kas nepatika, — vajag tomēr pievārēt.., Un atkal kodeksu, lai zina, ka viņš to pieprasa. Viņa pieprasījumus katrā ziņā skata cauri Djakovs. Lai tad nu Djakovs liek vērā, ka viņš grib zināt savas tiesības.

Divas dienas bez grāmatām piespieda viņu atgriezties iepriekšējā stāvoklī. No jauna aklas mūra sienas, nomācošs klusums, viņu vērojošā durvju actiņa, kārtošanās atejā, no jauna smags ēdiens un grēmas — mātes atsūtītie produkti bija cauri.

Viņš domāja par Katju, atcerējās viņas karstās rokas, sausās, vēja aprautās lūpas. Viņš nevarēja gulēt, cēlās augšā, staigāja. Bet uzraugi aizliedza naktī valkāties pa kameru.

—   Ieslodzītais, liecieties guļā!

Viņš apgūlās, bet nevarēja aizmigt, ja iesnaudās, tad redzēja mokošus sapņus, novārdzinošus murgus kā kādreiz — septiņpadsmit gadu vecumā …

Kad viņam bija septiņpadsmit gadu, viņš kopā ar māti braukāja uz Ļipecku. Pie saimnieces, kuras mājās viņi dzīvoja, ciemojās vedekla no Samaras, viņas vīrs strādāja tur uz dzelzceļa. Viņu sauca par Jejizavetu Petrovnu — tā bija vājiņa gaišmate halātiņā, bezmaz vai vaļējā uz kailas miesas. Viņa lūkojās Sašā šaurām, iešķībām acīm, divdomīgi smaidīja, klīrējās — šī sīciņā mietpilsonīte no Samaras. Un tomēr viņas divdomīgais smaids, viņas miesa, kas vīdēja caur puspavērto halātiņu, lētā smarža satrauca Sašu. Pa dienu viņa parasti zvilnēja dārzā, atpogājusi halātiņu un pavērsusi pret sauli baltās, slaikās kājas. Saša neskatījās uz viņas pusi, tikai manīja zem ābeles balto spilvena plankumu, halātiņa raibumu, kailās, šmaugās kājas ar apaļiem ceļgaliem, juta sev pievērstu viņas šķībo skatienu, viņas smaidu.

—   Sa-šša… — viņa kādu dienu to uzrunāja, gari stiepdama burtu «š».

Viņš piegāja klāt, apsēdās blakus.

—   Saš-š-ša, — viņa gari stiepa, pagriezdamās pret viņu, halātiņš pavērās, atsedzot baltu, vājinu plecu un mazu krūti. — Saša… Kur jūs klaiņojat cauru dienu? Ar meitenēm? Pastāstiet man …

Viņš nespēja izteikt ne vārda, raudzījās uz viņas cieši sakļautajām kājām, uz mazo, balto krūti … Saule sveloši kveldēja, dūca lapsene, smaržoja pēc. āboliem, Saša nespēja piecelties, nespēja pakustēties, kaunēdamies juta, ka viņa visu redz, visu saprot, smaida savu divdomīgo smaidu un klusībā par viņu smejas.

—   Jūs vienā laidā lasāt un lasāt, pavisam pārlasīsieties.

Viņa izņēma Sašam no rokām Fransa sējumiņu.

—   Neatdošu!

Un paslēpa grāmatu aiz muguras. Viņš sniedzās pēc grāmatas, abu rokas sapinās, Sašu apskāva viņas miesas kvēlums, viņa pameta zaglīgu skatienu uz vārtiņiem, atlieca galvu atpakaļ, sāka smagi elpot, viņas sejā pavīdēja kaut kas atsvešināts, noslēpumains. Ar karstām rokām viņa apķērās Sašam ap kaklu, pievilka sev klāt, Sašas lūpas pieskārās viņas lūpām, un viņa atgūlās uz muguras.

Pēc tam ielūkojās viņam acīs un smējās.

—   Paskat, ko izdarīji … Tagad vajadzēs izmazgāt. Vai tev ir nepatīkami — saki!… Nekas, mīļumiņ, tikai pirmo reizi ir nepatīkami, tu taču pirmo reizi, nu, saki — tiesa?

Viņam bija kauns, viņš vairījās no tās, taču nākamajā dienā pie pusdiengalda viņa teica:

—   Saša, esiet vīrietis, paviziniet mani laivā.

—   Pabraukājies, Saša, — uzmudināja māte, kura bēdājās, ka Ļipeckā Sašam garlaicīgi.

Abi pārbrauca ar laivu Voroņežas — tā sauca upi Ļipeckā — otrā krastā, un šeit, pļavā, viņa tīšuprāt un lietpratīgi viņam atdevās.

Naktī viņa atlavījās pie Sašas, viņš gulēja ēdamistabā uz dīvāna, un viņa nāca ik nakti, bet dienu veda pāri uz Voroņežas otru krastu.

—   Sapinies sātans ar bērnu, uh, vazaņķe tāda, — šņāca vīramāte.

Māte neko nemanīja.

Atbrauca Jcļizavetas Petrovnas vīrs, aizdomīgi skatījās uz Sašu, acīm redzami kaut ko bija uzzinājis no savas mātes. Jeļizaveta Petrovna nospēlēja maigas sievas lomu, bet Sašu iztēloja par bezcerīgi iemīlējušos puiku. Gari stiepdama vārdus, vīpsnādama sacīja vīra klātbūtnē:

—   Rekur mans kavalieris …

Sašam derdzās viņas klīrēšanās un tas, kā viņa ar vīru sačukstējās un abi smējās savā istabā. Bet drīz vien viņam vajadzēja stāties darbā rūpnīcā, un, atstājis māti Ļipeckā, viņš atgriezās Maskavā. Ilgi pēc tam viņš vairījās no sievietēm.

Reiz rūpnīcā sarīkoja sestdienas talku, sakopa teritoriju, izkrāva malku, izveda sniegu. Aparātu uzraudze no trešā ceha Poļina, smuidra, skaista meiča, strādāja viņam blakus, jokoja, kaitējās, bet, kad talka beidzās, klusītēm ieminējās:

—   Ejam pie manis, pasildīsimies.

Un vēl klusāk piemetināja:

—   Es šodien esmu viena.

Viņš toreiz neaizgāja — pārāk tīši viņa to piedāvāja. Tagad viņam bija žēl, ka toreiz neaizgāja.

Asinis viņā kūsāja, nedeva mieru, viņš zināja, pie kā reizēm noved vientulība, un baidījās no tā. Viņš vingroja no rīta un vakarā, dienu negulšņāja, staigāja šurp un turp, noteica sev dienas normu — desmit tūkstoš soļu, dušā mazgājās ar ledaini aukstu ūdeni, gāja gulēt cik iespējams vēlu, cēlās augšā cik iespējams agri.

Pēc divām dienām atnesa grāmatas, un viņš atkal iegrima lasīšanā. Tikai lasīja nevis guļus, bet sēdus, pat kājās stāvēdams, atslējies pret sienu. Viņam atsūtīja divus pirmos Gibona sējumus, «Brāļus Karainazovus» un «Mirušo dvēseļu» vietā — «Tarasu Buļbu».

Uzradās viņam kaimiņš — kalsnējs, novārdzis puisis ar apdilušu rudens mēteli, nodriskātiem saišu zābakiem un žokejcepuri. Viņu ieveda kamerā, pēc tam atnesa lažu, matraci un segu.

Sauca viņu par Saveliju Kuskovu, bijis Maskavas pedagoģiskā institūta trešā kursa students, sēžot Butirkos jau piekto mēnesi. Kopā ar Sašu viņš sabija divas dienas, tad viņu aizveda, bet guļamais palika.

Uz Sašu viņš atstāja tādu iespaidu kā cilvēks, kurš, ja nu nav galīgi jucis, tad tomēr drusciņ jau ķerts. Stundām ilgi viņš gulšņāja uz lažas, nekustīgi klusēdams, tad pēkšņi pielēca kājās, staigāja, uzgrūzdamies gultai, un klusītēm dungoja: «Tik rudzpuķes, rudzpuķes, daudz to zilst lielajā laukā.» Un šī Apuhtina dzejoļa monotonā dudināšana padziļināja nenormālības iespaidu.

Viņš negāja ārā pastaigā, negāja ar Sašu uz dušu, nevingroja. Maskavā viņam ne radu, ne tuvinieku, pienesumus nesaņēma, taču to, ko atnesa ēdiena izdalītāji, neapēda uzreiz, bet tad, kad jau tāpat tik tikko siltenais ēdiens bija pavisam atdzisis, bļodu apskaloja šā tā un vienaldzīgi skatījās, cik rūpīgi Saša mazgā savējo. Māte tad bija nodevusi otro pienesumu, Saša visu cēla galdā, taču Savelijs gandrīz nekam nepieskārās. Gibonu viņš paturēja rokās un nolika nost. Par Gogoli un Dostojevski sacīja, ka esot jau lasījis. Par Sašas apsūdzības lietu neinteresējās, par savējo pastāstīja vienaldzīgi. Esot no Sebežas rajona, viņu sādža pierobežas joslā, viņš taisījies brīvdienās braukt uz mājām, māte atrakstījusi, ka viņiem slikti ar maiņas naudu — nedz ko var nopirkt, nedz pārdot, ne saņemt atlikumu sīknaudā. Viņš sācis pietaupīt sudrabu, kratīšanā pie viņa atraduši divdesmit astoņus rubļus četrdesmit kapeikas, un viņu apsūdzot nodomā bēgt uz ārzemēm, jo vairāk tādēļ, ka viņš mācījies svešvalodu fakultātē. Celtajā apsūdzībā atzinies, izmeklēšana pabeigta, un tagad viņš gaidot spriedumu.

—   Kālab tad atzinies?

—   Bet kā tad pierādīsi, — flegmātiski atbildēja Savelijs,

—   Nevis tev jāpierāda, bet viņiem jāpierāda.

—   Sie tad arī pierāda: sudrabu krājis.

Ārprāts, bezjēdzība. Bet, ja kādam pastāstītu, ka viņš pats apcietināts sienasavīzes dēļ vai tēvoča dēļ, arī tam neviens neticētu.

Savelijs tāds kā možāks kļuva, tikai stāstot cietuma leģendas par bēgšanu. Pārzāģējot loga restes, izrāpjoties uz jumta, no tā uz otra, pēc tam nolecot uz žoga un no žoga uz ielas. Nupat nesen aizbēguši valūtas, spekulanti, nolēkuši no ceturtā stāva uz ielas bruģa. Un re — nenositās.

Lai cik maz Saša bija sēdējis cietumā, viņš saprata, ka aizbēgt nav iespējams. Taču pretī nestrīdējās. Tikai brīnījās par Savelija primitīvismu. Viņš mēģināja runāt ar to vācu valodā, atcerējās šādus tādus vārdus vēl no skolas laika. Savelijs vāciski runāja labi, bez stomīšanās, tā ka izkliedēja Sašā pazibējušās aizdomas, ka viņš nemaz nav pedagoģiskā institūta students.

Tikpat dzīvi Savelijs stāstīja par cietuma slimnīcu. Tur esot itin viss, dažnedažādi kabineti, gan elektroārstniecība, gan zobārsts. Ja piemetas furunkuls, augonis, dūrējs mugurā, tūlīt pat tiek nozīmēta zilā gaisma, vedīs turpu katru dienu vai varbūt pat ieguldīs palātā, bet tur ir veģi un piens. Par veģiem un pienu viņš runāja ar sajūsmu, kas bija jo mazāk saprotama tādēļ, ka pats neko neēda.

Sis tas no viņa stāstītā bija vērā liekams arī Sašam. Ja kamerā ieradīsies ārsts un jautās: «Kādas jums sūdzības?» — tas nozīmē, ka piespriesta izsūtīšana; ja gribi tikt dienvidos, Vidusāzijā vai Kazahijā, tad saki, ka tev tuberkuloze, reimatisms, išiass vai radikulīts; ja gribi tikt Ziemeļos, žēlojies par slimu sirdi. Bet, ja ārsts neatnaks, tātad piespriesta nometne, un tad jau — kur nu trāpīsies.

No Savelija Saša uzzināja, kā sauc viņu korpusu un citus korpusus un kā tas viss izvietots. Torni pagalmiņa vidū dēvējot par Pugačova torni. Sis pagalmiņš — pats mazākais, ir arī lielāki, vislabākais ir tas, kas blakus darbnīcām, kur strādā kriminālisti, ar viņu starpniecību var nosūtīt vēstulīti brīvē.

Trešajā dienā Saveliju aizveda. Projām viņš gāja tikpat vienaldzīgi, kā bija atnācis. Bija atnācis pie nepazīstama un aizgāja no nepazīstama.

Bet, kad Saša redzēja durvīs šauro, uzkumpušo, padevīgo Savelija muguru un kā tas gāja laukā no kameras neatskatīdamies un neatvadīdamies, viņš sajauta bezgalīgo cietuma ceļu. Sajā ceļā viņš vēl sastaps cilvēkus. Savelijs bija pirmais.

23

—   Biedri Budjagin, ar jums runās.

Pēc tam labi pazīstama balss sacīja:

—   Sveicināts, Ivan!

Uzrunāt Staļinu uzvārdā Ivans Grigorjevičs nebija radis, bet vārdā — neuzdrošinājās. Un viņš atbildēja:

—   Sveicināti…

—  Atbrauci, bet neatnāc, lepns esi kļuvis, ceļu esi aizmirsis.

—   Esmu gatavs. Kad?

—   Ja gatavs, tad atnāc. Dzīvojam blakus.

Pēdējo reizi Budjagins pie Staļina bija ieradies divus gadus atpakaļ, mēnesi pirms Nadjas nāves. Pēc tam, atbraucis uz Savienību, visas darīšanas kārtoja ar ārlietu tautas komisāru Ļitvinovu, kurš baudīja Staļina uzticību.

Staļina koncepcija bija tāda: Padomju Savienības pretinieki ir Anglija, Francija un Japāna. Anglija saskata Padomju Savienībā draudus savai koloniālajai impērijai. Japāna — virskundzībai Ķīnā, Francija — savai ietekmei Eiropā. Tajā pašā laikā Anglija un Japāna ir galvenie Savienoto Valstu sāncenši pasaules tirgū. Uzvarētā Vācija stāv pretī uzvarētājai — Francijai.

Tādā kārtā visas sarežģītās problēmas ir vienkāršas: Anglija, Francija, Japāna — no vienas puses, PSRS, ASV, Vācija — no otras. Sarežģīto pārvērst par vienkāršu — šo prasmi Staļins turēja godā kā lielu savu talantu.

Staļina koncepciju, kas bija izveidojusies jau Veimāras republikas laikos, Ivans Grigorjevičs uzskatīja par novecojušu, Staļina spēju visu vienkāršot — par katastrofu. Hitlera nākšana pie varas maina spēku izvietojumu, padara Vācijas problēmu par galveno.

Ļitvinovs acīmredzot bija vienisprātis ar Budjagina viedokli, taču to neizrādīja. Cerēja, ka laiks izmainīs Staļina pozīciju. «Laisser passer,»  viņš sacīja Budjaginam.

Staļins nepazina Eiropu, nicināja partijas inteliģentus — emigrantus, uzpūtīgus visziņus, no tā paša māla taisītus kā Rietumu strādnieku līderi smokingos un frakās. Viņš bija dzīvojis Krievijā kā pagrīdnieks, tika izsūtīts, bēga, slēpās, bet šie dzīvoja ārzemēs, drošībā, šad tad palasīja, parakstīja, guva ievērību. Londonā partijas Piektajā kongresā viņš labi tos apskatīja, tikpat kā aci pret aci.

Līdz tam Staļins bija bijis ārzemēs tikai Tammerforsā un Stokholmā. Taču šie kongresi nepavisam nebija salīdzināmi ar Londonas kongresu, kur sapulcējās vairāk nekā trīssimt delegātu: boļševiku, meņševiku, bundistu, poļu un latviešu sociāldemokrātu. Pirmo un vienīgo reizi Staļins redzēja pasaules lielvalsts galvaspilsētu, pilsētu, kādas viņš nepazina, kapitālistisko Bābeli, buržuāziskās demokrātijas citadeli. Starp nesatricināmi mierīgiem cilvēkiem, kuri auguši nesaprotamu, svešu tradīciju garā, viņš, neprazdams valodu, jutās nomācoši neievērojams; turklāt Staļins bija pazaudējis šalli, bet aprīlis Londonā bija auksts, un viņš gāja ar Ļitvinovu pirkt jaunu, taču nevarēja vien izmeklēties piemērotu, asā vilna dzelstīja kaklu. Viņi nopirka pašu mīkstāko, dārgāko, bet Staļins tik un tā gražojās, grozīja galvu un lamāja angļus. Doku rajonā Ļitvinovs uz kādu brīdi aizgāja projām, bet, kad atgriezās, Staļinam jau plijās virsū ostas krāvēji: iespējams, ka bija kaut ko jautājuši un viņš neatbildēja, jo neprata valodu. Ļitvinovs, kurš bija drošs cilvēks un angliski mācēja sarunāties kā vecum vecs londonietis, aizdzina dokerus.

Vēlāk Ļitvinovs pastāstīja Budjaginam par šalli, bet par dokeriem nestāstīja nekad. Staļins tādu stāstīšanu nebūtu piedevis: kopš bērnības nīkulīgs un vārgs — viņš bija slimīgi jūtīgs pret visu, kas lika apšaubīt viņa fizisko spēku un drosmi, — no šā noskaņojuma pēcāk izperinājās aizdomīgums.

Jau izsūtījumā viņš sacīja Budjaginam: brutalitātei vajag pretstatīt vēl lielāku brutalitāti — ļaudis to notur par spēku.

Reiz kādā garā ziemas vakarā Staļins pats pastāstīja Budjaginam par gadījumu ar dokeriem: sak, noturējuši viņu par indusu, grasījušies piekaut, bet dabūjuši pa mūli un aizbēguši. Viņam ļoti patika izteiciens «sadot pa mūli».

— Un šī izslavētā angļu strādnieku šķira, — sacīja Staļins, — ir tādi paši kolonizatori kā viņu saimnieki.

Ilgāk par gadu Budjagins centās panākt tikšanos ar Staļinu, uzskatīja par pienākumu izklāstīt savu viedokli. Viņš zināja, ka pārliecināt Staļinu par pretēju uzskatu pareizību ir grūti, šis cilvēks viegli pārvilka krustu savām simpātijām, bet antipātijām — nekad. Taču viņš zināja arī to, ka no kara Staļins baidās.

Tagad Budjagins saprata, ka viņa mēģinājums lemts neveiksmei. Laiks nepārvērta Staļina nostāju, laiks pārvērta viņu pašu. Tagad vairāk nekā jebkad viņš pārliecināts par savu nemaldīgumu. Ivans Grigorjevičs labi apzinājās, ar ko viss beigsies, ja viņš tam runās pretī.

Uz Kremli Budjagins devās nevis pa Vozdviženku, kā parasti mēdza iet, bet pa Hercena ielu, šķērsoja laukumu pie Manēžas un gar Aleksandra dārza žogu aizgāja līdz Troicas vārtiem, paildzināja ceļu par dažām minūtēm, gribēja rūpīgāk apsvērt gaidāmo sarunu vai varbūt novilcināt tikšanos, kurai, kā viņš nojauta, būs liktenīga loma viņa mūžā.

Ivanam Grigorjevičam vienmēr bija bijušas svešas partijas iekšējās nesaskaņas. Taču viņš arī nevilka meldiņu līdzi kopīgajā korī, nedziedāja slavas dziesmas. Staļinam tas bija pietiekami.

Budjagins ņēma dalību revolūcijā nevis tāpēc, ka gribētu tikt pie labākas dzīves, viņu ģimene dzīvoja samērā pārticīgi: gan tēvs, gan brāļi, gan viņš pats — visi bija kvalificēti kalēji Motoviļihas rūpnīcā. Motoviļihas rūpnīca — kroņa rūpnīca, valsts īpašums — skaitījās viena no varenākajām visā zemē: stāstīja, ka tās piecdesmittonnīgais veseris esot pats lielākais pasaulē. Pati Motoviļiba atradas Kamas kreisajā krastā, pie dzelzceļa maģistrāles un bija Permas piepilsēta, rūpniecības un tirdzniecības piepilsēta, rosmīga, turīga, dzeršanas ligas samēra maz piemeklēta.

Apdāvināto jauno strādnieku ievēroja Nikolajs Gavrilovičs Slavjanovs, loka metināšanas radītājs, un iesaistīja pirmajos elektrometināšanas darbos. Saskare ar tiem laikiem progresīvu tehniku, ar izciliem tās pārstāvjiem satrauca domu. Budjagins sadraudzējās ar sociāldemokrātiem, to bija daudz rūpnīcas inteliģences vidū un pilsētā starp politiskajiem trimdiniekiem. Ari Ivans Grigorjevičs droši vien būtu palicis ierindas sociāldemokrāts. Viņš pieteicās Tomskas Tehnoloģiskā institūta organizētajos vispārizglītojošos kursos, kas deva gatavības apliecību un tiesības uz iestāšanos institūtā. Par profesionālu revolucionāru viņu padarīja pirmā krievu revolūcija. 1905. gada decembrī viņš piedalījās vispārējā politiskā streikā, pēc tam bruņotās sadursmēs ar karaspēku. Vigu apcietināja un izsūtīja uz Narimu.

Viss bija saprotams, kamēr Budjagins cīnījās pret patvaldību. Arī revolūcija ir skaidra — tā ir viņu cīņas galamērķis, viņu ideju uzvara. Galējības ir neizbēgamas — tautas lielās dusmas gāzās pār mūžseniem apspiedējiem, revolūcija aizstāvējās.

Beidzās Pilsoņu karš, viss nostājās savā vietā. Neps nozīmēja ne tikai jaunu ekonomisko politiku. Radās jauns dzīvesveids.

Taču tas, ko Ļeņins bija paredzējis «nopietni un uz ilgu laiku», turpinājās pavisam neilgi. Staļins likvidēja nepu, turklāt apgalvodams, ka izpilda Ļeņina novēlējumus. Viņš mēdza zvērēt, piesaucot Ļeņina vārdu, atsaukties uz Ļeņinu. Kaut gan jau Sibīrijā bija teicis Ivanam Grigorjevičam, ka Ļeņins nepietiekami pazīstot Krieviju, tādēļ izvirzījis zemes nacionalizācijas saukli, kuram, kā tolaik apgalvoja Staļins, zemnieki nesekos. Un Caricinā Staļins pats taču lūkoja iedvest personiski viņam, Budjaginam, ka Ļeņins vāji orientējoties karalietās. Bet Ļeņina nozīmi, viņa lomu partijā Staļins bija izpratis vienmēr un nekad atklāti viņam neoponēja. Kad galaiznākumā izrādījās, ka Ļeņinam taisnība, un viņam vienmēr bija taisnība, Staļins izsludināja sevi par Ļeņina domubiedru, kurš bez svārstīšanās īsteno Ļeņina politiku. Viņš arī tagad ik uz soļa zvēr, piesaucot Ļeņina vārdu, iztēlo sevi gandrīz vai par Ļeņina lēmumu iniciatoru un iedvesmotāju. Tomēr sociālistiskās demokrātijas vietā, ko centās panākt Ļeņins, Staļins radīja gluži citādu režīmu.

Nekas nebija mainījies Staļina mazajā dzīvoklī kopš tās dienas, kad Ivans Grigorjevičs bija atnācis šurp pēdējo reizi.

Staļins bija viens, sēdēja pie pusdienu galda. Uz galda atradās Ateni vīna pudele, pokāli, augļi vāzē, divas pudeles narzāna un atvērta grāmata. Staļins arī mājās valkāja pusmilitāru uzvalku, bikses iebāzītas gaišos safjāna zābakos ar aveņsarkaniem rakstiem.

Viņš pagrieza galvu. Vaigi un zods aizsedza balto apkaklītes apmali, frencis uz vēdera bija stīvi saslējies. Zemā piere, pazīstamās bakurētiņas, mīkstā, skaistā plauksta… Budjagins atskārta, ka šī tikšanās ir beidzamā.

Staļins lēnām piecēlās, nesniedza roku, joprojām skatījās Budjaginam tieši acīs. Viņš bija zemāka auguma, taču lūkojās nevis no lejas uz augšu, pat ne taisni, bet it kā caur smagiem, nolaistiem plakstiem.

Ivans Grigorjevičs gaidīja, ka Staļins piedāvās viņam sēsties un pārtrauks neērto brīdi.

Staļins pamāja ar galvu uz loga pusi.

— Mani lamā tur?

Viņš nejautāja ne par to zemi, no kurienes bija atbraucis Budjagins, ne arī par to zemi, kur viņi patlaban atradās, bet par visu pasauli, par visu cilvēci, par visu, kas ir tur, aiz loga: nepielūdzamajā aziātu dievā bija pamodies vientuļais, trimdā izsūtītais gruzīns Sibīrijas miteklī. Tikai aiz loga ir nevis nomaļa taiga, bet milzīga, viņa gribai padevīga zeme.

To viņš jautāja pēc sava triumfa kongresā, tāpat kā līdz šim, nevienam netic. Un grib lieku reizi pārliecināties par savas neuzticēšanās, savu aizdomu pareizību, vēlreiz pārbaudīt, kāds ir Budjagins un tādi kā Budjagins. Viņš jau noskaņoja sevi pret Budjaginu, neuzsmaidīja, neapvaicājās par ģimeni, neļāva atjausi ne ēnu no agrākajām attiecībām.

—       Kā kurš,., — atbildēja Budjagins. — Ir arī tādi, kas lamā.

Staļins tik tikko pakustināja roku, Ivans Grigorjevičs apsēdās.

Sažņaugdams pīpi dūrē, Staļins pagājās pa istabu, gaita viņam joprojām bija palikusi senējā — viegla, atsperīga.

—   Kas tur ir ar Rjazanovu?

Negaidīts jautājums. Staļins pieņēma Rjazanovu, klausījās viņu Politbirojā, izvirzīja Centrālajā Komitejā. Varbūt šaubas pamodušās sakarā ar māsasdēla arestu?

—   Lietišķs, lietpratīgs cilvēks, — atbildēja Budjagins.

—   Stāsta, ka uzsācis blakusceltniecību?

Tautas komisariātā bija saņemts signāls, ka Rjazanovs patvaļīgi ceļot pilsētā kinoteātri, sporta kompleksu, pat liekot pamatus kūrortam «Urālu Macesta».

—       Pjatakovs ir nosūtījis uz turieni komisiju, — atbildēja Budjagins.

Staļins pavērās viņam tieši acīs. Budjagins zināja, ko nozīmē šis skatiens: tas nozīmē neuzticību. Staļins nav apmierināts ar viņa atbildi. Kādēļ? Budjagins sacīja taisnību. Bet viņam labi pazīstams šis Staļina paņēmiens samulsināt sarunbiedru: izrādīt neuzticību tur, kur neuzticībai nav pamata, un izlikties, ka tic, kad ir pamats šaubām.

Staļins lēnām novērsa skatienu, pavīpsnāja.

—       Sergo ieteica uzņemt Rjazanovu CK sastāvā. Grib, lai CI< sastāvētu tikai no saimnieciskajiem darbiniekiem.

Viņš apklusa, gaidīdams Budjagina reakciju. Tāds ir šā cilvēka raksturs: Ordžonikidze, sak, ieteica uzņemt Rjazanovu CK sastāvā, bet Budjaginu neieteica.

Pacēlis balsi, Staļins turpināja:

—       Kaut arī mēs cienām Sergo, tomēr nevaram pārvērst mūsu partijas CK par Vissavienības Tautas Saimniecības Padomes Prezidiju. Mūsu partijas Centrālā Komiteja ir areopāgs, kurā pārstāvēti gan saimnieciskie darbinieki, gan politiķi, gan militārie, gan kultūras darbinieki. Centrālajā Komitejā jābūt pārstāvētiem visiem mūsu partijas spēkiem. It īpaši jaunajiem spēkiem.

Viņš apstājās pretī Budjaginam.

—       Vajag paiet malā un dot ceļu cilvēkiem no tautas. Valsts vadībā tauta grib redzēt savus dēlus, nevis svešiniekus, jaunus muižniekus. Krievu tauta neieredz muižniekus. Krievu tautas vēsture ir pret muižniekiem vērstas cīņas vēsture. Krievu tauta mīlēja Ivanu_ Bargo, Pēteri Pirmo, tas ir, tieši tos carus, kuri iznīcināja bajārus un muižniekus. Visas zemnieku kustības, sākot ar Bolotņikovu un beidzot ar Pugačovu, bija kustības, kas cīnījās par labu caru un pret muižniekiem.

To, ko viņš runā, var novērtēt kā viņam parastu ekskursu vēsturē. Vēsturi viņš zināja, it sevišķi labi zināja baznīcas vēsturi un baznīcas ķecerību vēsturi. Taču var saprast arī tā: vecie kadri, tādi' kā Budjagins, tie jau ir tie jaunie muižnieki. Tieši viņus tauta vairs negrib.

Staļins turpināja:

—  Kādēļ zemnieki atbalstīja revolūciju centrālajās guberņas un neatbalstīja nomalēs, teiksim, Sibīrijā? Centrālajās guberņas zemnieks redzēja muižturi un dzimtmuižnieku, bet Sibīrijā viņu nebija. Un, kad uzradās muižnieks Kolčaks, tad Sibīrijas zemnieks nostājās revolūcijas pusē.

Staļins raudzījās uz Budjaginu. Viņa acis satumsa, vērtās brūnas. Pec tam viņš aizgāja pie loga un, palicis stavam ar muguru pret Ivanu Grigorjeviču, sacīja:

—  Taču ne jau visi jaunie cilvēki ir jaunie spēki. Es reiz vasarā braucu pa Arbatu, skatos: uz stūra slaistās dīkdienīgi puiši ārzemju putekļmēteļos, smejas. Jājautā: kas viņiem dārgāks — padomju dzimtene vai ārzemju putekļmētelis?

Ierunājās par jauniešiem. Tātad zina, ka viņš aizbildis par Sašu.

—  Var valkāt ārzemju putekļmēteli un mīlēt padomju dzimteni, — sacīja Budjagins.

—  Tu tā domā? — Staļins pagriezās pret viņu. — Es tā nedomāju. Mani bērni nestaigā ārzemju putekļmēteļos, maniem bērniem patīk viss mūsējais, padomju. Maniem bērniem nav kur dabūt ārzemju putekļmēteļus. Jājautā: kur SIE tos dabū?

Varbūt viņš to attiecina uz Ļenu? Kāds būs indīgi pazobojies: «Budjagina meitiņa staigā ārzemju tērpos.» Staļins aizvien piešķīra nozīmi sīkumiem, ieklausījās, lika tos lietā, kad gribēja izrādīt savu viszinību, lepojās ar prasmi apkopot un vispārināt sīkumus, izdarīt no tiem secinājumus.

—   Arī man mugurā ir ārzemju uzvalks, — sacīja Budjagins, likdams saprast, ka, gandrīz desmit gadus dzīvojot ārzemēs, viņš un viņa ģimene, dabiski, tur pirka sev apģērbu.

Staļins saprata mājienu, ar zobgalīgu godbijību noplātīja rokas.

—   Nu.,. Tu taču mums esi starptautiska mēroga darbinieks, kur nu mums tev līdzi tikt? …

Viņš lēnām_ piegāja Budjaginam klāt, piepeši pastiepa roku un pieskaras viņa galvai.

—   Pavisam jauns, melniem matiem, skaists,.,

Budjaginam ienāca prātā, cik viegli var nocirst šo

galvu, kurai Staļins patlaban piedūrās. Staļins nolaida roku, it kā atskārta Budjagina domu, smīns no jauna pavīdēja viņa ūsas.

—  Tu, Ivan, vienmēr esi bijis strīdnieks, pārdrošs, nelabojams polemists.

Viņš atkal piegāja pie loga, no jauna nostājās ar muguru pret Ivanu Grigorjeviču, no jauna ierunājās:

—   Mēs mīlam savu jaunatni, jaunatne ir mūsu nākotne. Bet to vajag audzināt. Jaunatne jāaudzē tāpat, kā dārzkopis audzē koku. Tai nevajag pielišķēties, nevajag pielāgoties, nedrīkst piedot tai kļūdas…

Jā, viņš runā par Sašu. Izrāda savu informētību. Mazu tās daļu. Bet, kad vajadzēs, pateiks visu.

—   …Nevajag meklēt jaunatnē lētu popularitāti, — pa tam turpināja Staļins. — Tauta nemīl vadoņus, kas meklē lētu popularitāti. Ļeņins nemeklēja, nestaigāja šurpu turpu pa ielām. Tauta nemīl vadoņus — inutesbajārus; kāds tik balamute nebija Trockis, bet kas no viņa pāri palika?

Sis gājiens mērķēts pret Kirovu. Kirovs kājām staigā pa Ļeņingradas ielām, Kirovs ir spožākais partijas orators. Kas aiz tā slēpjas? Nē, no Kirova un Ordžonikidzes Staļins pagaidām neatteiksies. Vēl nav pienācis laiks. Bet šimbrīžam iesāk ar viņu, ar Budjaginu, iztausta kā cilvēku, kurš tuvs Kirovam un Ordžonikidzem jau kopš Astrahaņas aizstāvēšanas un Ziemeļkaukāza kara operāciju laikiem. Tālab jau izsaucis. Starptautiskās problēmas viņu neinteresē. Ja interesētu, tad būtu izsaucis pirms gada.

Kā vienmēr, pārsteidza Staļina vaļsirdība izteikumos par tuviem cilvēkiem, pārliecība, ka viņa vārdi netiks atstāstīti. Ja Budjagins ieminētos Kirovam vai Sergo par to, ko šeit dabūjis dzirdēt, viņš tiktu noķengāts par intrigantu, Jo nekā slikta taču Staļins nesacīja, tikai norādīja uz Ordžonikidzes centieniem redzēt Centrālkomitejā vairāk saimniecisko darbinieku un izteica pamatotas bažas par brīvību un atklātumu, ar kādu Kirovs mēdz staigāt pa Ļeņingradas ielām.

—   Pie reizes, — iejautājās Staļins neatskatīdamies, — kas par cilvēku ir Kodackis? Viņš, rādās, vienā laikā ar tevi bija Astrahaņā?

—  Jā, bija, vadīja Apgabala zivsaimniecību. Arī tu viņu droši vien pazīsti, viņš ir Ļeņingradas pilsētas komitejas priekšsēdētājs.

Staļins izlikās nemanām slēpto atbildes dzēlīgumu, mierīgi sacīja:

—   Bet Kodackis taču ir zinovjevietis.

Budjagins neliekuļoti brīnījās:

—   Kodackis? Viņš nostājās pret Zinovjevu.

—   Jā, it kā nostājās… — Staļins atzina. — Bet, kad Ļeņingradas strādnieki prasīja, lai Trocki un Zinovjevu izslēdz no partijas, biedrs Kodackis neizrādīja lielu sajūsmu. Svārstījās. Tādā jautājumā! Un tad pats biedrs Kirovs lika priekšā atbrīvot Kodacki no Maskavas—Narvas rajona komitejas sekretāra pienākumiem. Atbrīvoja. Bet paturēja Tautas saimniecības padomē. Un tagad izvirzīja par Ļeņingradas padomes priekšsēdētāju. Ļeņingradas padomes priekšsēdētāja Grigorija Zinovjeva vietā cits priekšsēdētājs, bet tāpat zinovjevietis. Kā lai to novērtē Ļeņingradas strādnieki?

—   Kodackis, cik man zināms, opozīcijā nepiedalījās, — Budjagins iebilda. — Viņš svārstījās organizatoriskā jautājumā, taču no tāda rakstura svārstīšanās neviens nav pasargāts pat tagad, kur nu vēl astoņus gadus atpakaļ.

—   Neviens neprasa biedra Kodacka asinis, — vienaldzīgi atteica Staļins un pagriezās pret Budjaginu. — Tomēr tādā organizācijā kā Ļeņingradas vajadzētu būt piesardzīgākiem kadru izraudzīšanā. Bet partija uzticēja biedram Kirovam izvēlēties palīgus pēc paša ieskatiem. Neiejauksimies.

Pēdējais vārds skanēja kā brīdinājums, ka sarunai par Kodacki ir nevis oficiāls, bet personisks raksturs. Vairs tikai formas pēc, lai vizītei pieliktu punktu, Staļins uzdeva jautājumu, kuru Budjagins bija gaidījis:

—   Ko Hitlers?

—   Hitlers taisas uz karu, — Budjagins atbildēja.

Staļins brīdi klusēja, tad vaicāja;

—   Viņatn ir ar ko karot?

—       Vācijas rūpnieciskais potenciāls ir augsts. Tai apbruņoties nav grūti.

—   Viņam ļaus apbruņoties?

—   Viņš neprasīs atļauju.

—   Viņš noturēsies pie varas?

—   Acīmredzot noturēsies.

Staļins atkal brīdi klusēja, novilka ar pirkstu aiz baltas apkaklītes.

—   Vācieši karos?

—   Ja liks, karos.

Lēnām, ietekmīgi Staļins sacīja: _— Anglija un Francija uzspieda Vācijai Versaļu, reparacijas, aplaupīja līdz pēdējam, atņēma kolonijas, Sudetus, Dancigu, Poļu koridoru, nogrieza Austrumprūsiju. Ar ko tad vācieši gatavojas karot?

—       Anglija un Francija mēģinās vienoties ar Vāciju uz mūsu rēķina.

Staļins pavērsās pret Budjaginu. Viss skaidrs: neuzskata par vajadzīgu slēpt savu viedokli, gluži pretēji, uzskata par vajadzīgu darīt to zināmu te, viņa acu priekšā, viņa mājās.

Tomēr, saglabādams šķietamu mieru, viņš sacīja:

—       Anglija un Francija nekad nepieļaus, ka Eiropas sirdī nostiprinās spēcīga Vācija. Mēs, gluži otrādi, esam ieinteresēti, lai Vācija būtu spēcīga — pretsvarā Anglijai un Francijai.

—       Mums Vācija ir paši reālākie draudi, — Budjagins pārliecināti atbildēja.

Staļins sarauca pieri.

—       Pārspīlēt briesmas, kas varētu draudēt no Vācijas, nozīmē par zemu novērtēt galvenās briesmas. Nav šaubu, tas ir angļu imperiālistu interesēs. Taču nav mūsu — padomju ļaužu — interesēs.

—   Es palieku pie sava uzskata, — sacīja Budjagins.

—       Tādēļ tu vairs neesi tur, kur biji, — nenolaizdams acis no Budjagina, atbildēja Staļins. Budjagins izturēja viņa skatienu.

Staļins brīdi klusēja, pēc tam, uz Budjaginu neraudzīdamies, it kā griezdamies pie vēl kāda cita, sacīja:

—• Partijai nav vajadzīga švītēšanās ar uzskatu niansēm. Partijai vajadzīgs lietišķs darbs. Tas, kas to nesaprot, nav vajadzīgs partijai.

—   Vai es esmu vajadzīgs partijai, to izlems partija, — sacīja Budjagins.

Staļins apsēdās pie galda, novērsās, pacēla rokās grāmatu.

—   Es esmu aizņemts. Atvainojiet.

24

Durvis aiz Budjagina aizvērās. Staļins nolika grāmatu, piecēlās, ar pīpi roka pagājas pa istabu, apstājās pie loga, palūkojās uz pierasto dzeltenbalto Arsenāla ēku, uz fasadē izvietotajiem lielgabaliem.

Diplomāts no Motoviļihas! Nevis atbruņotā Vācija, bet japāņu karaspēks Mandžūrijā, mūsu Tālo Austrumu aizmugure, — luk, no kurienes draud briesmas. Lai cik aprobežots ir Budjagins, arī viņš to saprot. Un ne jau Hitlera dēļ bija atnācis. Bija atnācis darīt zināmu, ka partijā pastav spēki, kuriem ir savs viedoklis, kuri saglabājuši tiesības uz to un tiesības vajadzīgā brīdī pretstatīt to viņa viedoklim. Budjagins bija atnācis ne jau pēc sava prata — pārāk sīks kam tādam. Viņš bija atnācis uzdevumā. To sūtīts, kuri it kā esot palīdzējuši viņam, Staļinam, sagraut pretiniekus un uz kuriem viņš it kā balstījies, balstās un spiests balstīties, citādi šie nobīdīs malā viņu tāpat, kā paši tika nobīdīti. Sie pārliecināti, ka viņš par visu ir pateicību parādā šiem.

Tā ir dziļa maldīšanās. īstens vadonis atnāks PATS, par savu varu viņš ir pateicību parādā tikai PATS SEV. Citādi viņš nav vadonis, bet ieliktenis. Nevis šie izraudzījās viņu, bet viņš izraudzījās šos. Nevis šie izvirzīja viņu priekšgalā, bet viņš izvilka šos sev līdzi. Nevis šie palīdzēja viņam nostiprināties, bet viņš šos pacēla līdz valsts varas augstumiem. Par tiem, kas viņi ir, viņi kļuvuši tikai tādēļ, ka bija blakus viņam.

Kam pateicību parādā Ļeņins? Londonas un Zenēvas emigrantiem? Kam pateicību parādā Pēteris? Menšikovam? Lefortam? Varas pēctecība lietas būtību nemaina. Tālab, lai tiktu līdz vadoņa augstumiem, monarham jāiznīcina vide, kas pieradusi redzēt viņā marioneti. Tā bija ar Pēteri, tā bija ar Bargo.

Viņš kļuva par vadoni ne tādēļ, ka viņam izdevās sagraut savus pretiniekus. Viņš sagrāva savus pretiniekus tādēļ, ka viņš ir vadonis, tieši viņam lemts vadīt valsti. Viņa pretinieki to nesaprata un tādēļ tika sagrauti, viņi nesaprot to pat tagad un tādēļ tiks iznīcināti. Neveiksmīgs pretendents vienmēr ir potenciāls ienaidnieks.

Vēsture izraudzījusies viņu tādēļ, ka viņš vienīgais izdibinājis un pārvalda augstākās varas noslēpumu šajā zemē, vienīgais zina, kā vadīt šo tautu, līdz pašiem pamatiem iepazinis tās labās īpašības un trūkumus. Vispirmām kārtām — trūkumus.

Krievu tauta ir kolektīva tauta. Kopība ir mūžsena tās esamības forma, vienlīdzība ir tās nacionālā rakstura pamatā. Tas nosaka labvēlīgus apstākļus sabiedrībai, kuru viņš rada Krievijā. Taktiski Ļeņina jaunā ekonomiskā politika bija pareizs manevrs, ' bet «nopietni un uz ilgu laiku» — tā jau ir kļūda. Manevrs ir pagaidu darījums ar zemniekiem, lai dabūtu maizi. «Nopietni un uz ilgu laiku» ir politika, kas domāta fermerim, bet fermeris — tas nozīmē nevienlīdzības ceļu, kas ir pretrunā ar tautas psiholoģisko struktūru. Staļins piegāja pie skapja, izņēma Ļeņina sējumu ar ielocēm lappusēs un atkal pārlasīja. «Lai ar jauno ekonomisko politiku panāktu itin visu iedzīvotāju līdzdalību kooperācijā… tam nolūkam vajadzīgs vesels vēsturisks laikmets… bez itin visu lasīt un rakstītprašanas, bez pietiekamas lietišķības pakāpes, bez iedzīvotāju pietiekamas pieradināšanas lietot grāmatiņas, bez materiālā pamata visam tam, bez zināma nodrošinājuma, teiksim, pret neražu, pret badu utt., bez visa tā mēs savu mērķi nesasniegsim.» Staļins aizvēra grāmatu, nolika vietā. Sis ceļš prasa ieaudzināt zemniekā viņam svešu fermera psiholoģiju. Bet fermerim proletariāta diktatūra nav vajadzīga. Fermera, privātīpašnieka, individuālista gars jānosmacē krievu zemniekā pašā iedīglī. Kooperatīvu? Jā. Bet tādu, kur zemnieks būs vienkāršs strādnieks. Viņš ir to īstenojis, un tā bija otra revolūcija Krievijā, ne mazāk nozīmīga kā Oktobra revolūcija: Oktobra revolūcijā zemnieks bija mūsu pusē, kolektivizācijā viņš nostājās pret mums. Jā, vajadzīgas gan grāmatiņas, gan zinātnes, gan cīņa ar neražu… Tas viss vajadzīgs. Taču nevis kā kolektivizācijas priekšteči, bet uz kolektivizācijas pamatiem. Viņš tā arī rīkojās: vispirms kolektivizācija, pēc tam kultūra.

Tas, ko Ļeņins nosauca par birokrātisko izkropļojumu, ir vienīgi iespējamā pārvaldes forma. Bet tajā slēpjas arī briesmas: birokrātija cenšas nostāties starp tautu un augstāko varu, mēģina aizstāt augstāko varu. Tam bez žēlastības jādara gals. Aparāts ir nemitīgs augstākās gribas izpildītājs, tas jātur bailēs, tam iedvestās bailes pāries uz tautu.

Vai viņam ir tāds aparāts? Nē! Nav! Cīņā par varu radītais aparāts vēl nav vadoņa instruments, tas uzskata sevi par uzvaras līdzdalībnieku. Budjagina vizīte ir tā atgādinājums.

īstena vadoņa aparāts ir aparāts, ko radījis viņš pats pēc nākšanas pie varas. Sim aparātam nevajag būt mūžīgam, pastāvīgam, citādi tas sacementēs savstarpējus sakarus, iegūs monolītumu un spēku. Aparāts jāsvaida no vienas vietas uz otru, jāatjaunina, jānomaina.

Tāda aparāta radīšana ir sarežģītāks uzdevums nekā sāncenšu novākšana pie malas, aparāts — tas ir simtiem tūkstošu cilvēku, kas saliedējušies vienā organismā, saistīti un vienoti no augšas līdz apakšai. Tagadējie Politbiroja locekļi jau vairs nav tie, kas atgriezās kopā ar Ļeņinu no ārzemēm. Tie ir cilvēki, kuriem ir sakari aparāta iekšienē, ķēdītes, kas sniedzas no augšas līdz apakšai. Līdzko pieskaras vienam posmam, ieskanas visa ķēde.

Vai viņš uzticas saviem tuvākajiem ļaudīm?

Politikā neviens nevienam neuzticas.

Vairāk nekā uz citiem var paļauties uz Molotovu, Kaganoviču un Vorošilovu: tie nepretendē uz patstāvību, ir labi uzdevumu izpildītāji. Pierādījuši savu spēju rīkot vajadzīgas akcijas, sasaistījuši sevi ar šīm akcijām, bez viņa tie nav nekas. Vorošilovs var pārsviesties pretinieku pusē, taču turēsies pie viņa, baidās no militārinteliģentiem un vispirms no Tuhačevska. Armijā Vorošilovs balstās uz kavalēristiem — Budjonniju, Timošenko, Sčadenko, Gorodovikovu, bet tas ir vājš atbalsts, šķēpu laiks pagajis.

Kaļiņins un Andrejevs. Pats vecākais un pats jaunākais Politbiroja loceklis. Vienam piecdesmit deviņi, otram trīsdesmit deviņi. Izvirzītie. Kaļiņins no zemniekiem, Andrejevs no strādniekiem, turēsies kopā ar vairākumu.

Un, visbeidzot, neuzticamie. Tie ir Kirovs, Ordžonikidze, Kosiors, Kuibiševs un Rudzutaks.

Toreiz, tās vēstules, tā sauktā testamenta, laikā, Ļeņins neoficiāli ieteica ar Rudzutaku nomainīt viņu Ģenerālsekretāra amatā. Iespējams, ka ar pašu Rudzutaku Ļeņins šajā jautājumā neapspriedās, piekrišanu neprasīja. Rudzutaks izturas uzmanīgi. Nopietnu sakaru viņam aparātā nav: gandrīz desmit gadus, līdz Februāra revolūcijai, viņš pavadīja katorgā. Un tomēr tas ir cilvēks, ar kuru Ļeņins gribēja nomainīt viņu. To nevajag aizmirst. To neaizmirsīs arī pats Rudzutaks.

Kuibiševs nāk no muižniekiem, mācījies kadetu korpusā. Sibarīts. Nodevies personiskajai dzīvei, slimo, grib, lai liek viņu mierā. Darbinieks krietns, taču partijā atradīsies arī citi krietni darbinieki.

Kosiors mēdza atbraukt, staigāja ar viņu pa gaiteni, skraidīja viņam riņķī un apkārt te no labās puses, te no kreisās. Kālab tā skraidīja? Nepatiesīgs cilvēks. Nevar paļauties!

Ordžonikidze. Ar to ir sarežģīti. Vienīgais viņam tuvais cilvēks, iepazinās viņi pirms trīsdesmit gadiem Tiflisā. Taču tur jau ir tā lieta — pārāk sen pazīst, pārāk daudzējādos apstākļos ir redzējis, uzskata sevi par domubiedru. Bet vadonim nav domubiedru, vadonim ir līdzgaitnieki. Apustuļus izraugās nevis no draugu vidus, bet no skolniekiem. Romantiķis, labsirdīgs, lētticīgs, pārlieku patiesi tic tam, ko pats runā un dara, — politiķim tās ir bīstamas īpašības. Pēc opozicionāru kapitulācijas ieteica visus bez izšķirības uzņemt atpakaļ partijā. Vai tad viņš nesaprata, ka tie, kas nostājās pret viņu, jāiznīcina? Tautai jāzina, ka nostāties pret viņu nozīmē nostāties pret padomju varu. Kādēļ Ordžonikidze negribēja iznīcināt padomju varas ienaidniekus, kad šie ienaidnieki ir nevis ārpus partijas, bet tās iekšienē? Tā nebija kļūda, tā bija līnija, vēlēšanās saglabāt partijā pretsvaru viņam, centieni arī turpmāk būt par arbitru, saglabāt rezervi, ko vajadzības gadījumā var vērst pret viņu.

Apstiprinājums tam ir Lominadze. Sergo zina par Lominadzes vēstuli Sackinam, kas bija aizturēta trīsdesmitajā gadā. Kā viņš reaģēja? Paraustīja plecus… «Puika…» Bet ko šis «puika»rakstīja var viņu savā vēstulē? Politikā nemēdz būt puiciski izlēcieni, politika nav bērnu spēle. Lominadze un Sackins gatavoja sevi par pēcniekiem, steidzās. Bet kas tas Lominadze tāds ir? Ja būtu piedzimis par trim gadiem agrāk, tad būtu vienā kompānijā ar meņševikiem, ar Zordaniju, Cheidzi un Cereteli, arī tic taču uzskatīja viņu par nejēgu. Sie gruzīnu inteliģenti uzņēmuši sevī visu sliktāko, kas ir gruzīnu nacionālajā raksturā: uzskata sevi par eiropiešu saliņu aziatu kontinentā. Tagad Lominadze ir Urālos, taču Sergo, tāpat kā līdz šim, viņu aizstāv. Vai tā ir nejaušība? Nē, nav nejaušība. Lominadze ir viens no viņa politikas posmiem,

Vai Ordžonikidze šajā politikā ir vientuļš? Nav vientuļš. Tā ir viņu kopīgā politika — viņa un Kirova. Nešķirami biedri, sirdsdraugi! Atbraucis uz Maskavu, Kirovs apmetas tikai pie Sergo. Kas slēpjas aiz viņu maigās draudzības? Kas viņus vieno? Kāda personiska draudzība var būt starp politiskiem darbiniekiem? Kālab diviem Politbiroja locekļiem jānošķiras no pārējiem ar savu draudzību? Abiem pa četrdesmit astoņi gadi, abi bija Ziemeļkaukāzā un Gruzijā, abi kopš trīsdesmitā gada ir Politbiroja locekļi — tas vēl nav pamats tādai vienotībai. Draudzībā vienlīdzīgu nekad nav. Draudzībā tāpat kā politikā: kāds vada, un kādu vada, kāds ietekmē, un kādu ietekmē. Galvenais šajā draudzībā ir Kirovs. Godkārīgs kā jebkurš pusizglītots cilvēks, demagogs kā jebkurš viduvējs provinciāls avīžnieks; un kā jebkuram attapīgam mutesbajāram viņam ir cienītāji, kas uzskata viņu par partijas spožāko oratoru, bezmaz vai par «revolūcijas tribūnu».

Aizsūtījis savā laikā Kirovu uz Ļeņingradu, Staļins gribēja ļeņingradiešiem parādīt, ka Ļeņingrada nav otra galvaspilsēta, bet apgabala pilsēta valsts ziemeļrietumos. Divas galvaspilsētas nevar būt, otra galvaspilsēta aizvien ir pirmās sāncense. Ļeņingradieši ir pieraduši pie augstām personām, bet pie viņiem no tālās Azerbaidžānas atbrauca mazpazīstamais Kirovs, pat ne Politbiroja loceklis. Pītera strādnieki lepojas ar savu revolucionāro pagātni, bet pie viņiem atsūtīja cilvēku, kurš līdz revolūcijai bija parasts sīkas avīželes «Terek» līdzstrādnieks. Atsūtīja kā svešinieku, kā norīkoto, opozicionārās dumpības iznīdētāju. Bija paredzēts, ka ļeņingradieši to nepacietīs, stāvoklis tur saasināsies un radīsies priekšnoteikumi, lai galīgi likvidētu šo mūžam opozicionāro centru.

Pa astoņiem gadiem Kirovs kļuvis Ļeņingradā par savu cilvēku, «mīluli», saliedējis ap sevi partijas organizāciju, nostiprinājis Ļeņingradas tieši kā valsts otrās pilsētas nozīmi, veicina ļeņingradiešu senseno separātismu, smieklīgo pārliecību, ka viņu pilsēta ir īpaša, vienīgā eiropeiska pilsēta Krievijā. Viņš alkst pēc popularitātes, dzenas pec vienkāršības. Dzīvo Akmeņsalas prospektā, lielā namā, kur apmetušies nejauši ļaudis, viņš iet uz darbu kājām, pastaigājas pa Ļeņingradas ielām, vizina bērnus automobilī, spēlē ar viņiem pagalmā «kaķi un peli»…

Līdzgaitniekam jācenšas līdzināties vadonim. Vadoņa dzīvesveids ir tā laikmeta stils, kuru viņš iemieso, tās valsts stils, kuru viņš vada. Dižodamies ar savu vienkāršību un pieejamību, Kirovs met viņam izaicinājumu, grib uzsvērt, ka Staļins dzīvo Kremli, apsardzībā, nestaigā pa ielām, nespēlē ar bērniem «kaķi un peli», grib uzsvērt, ka Staļins baidās no tautas, bet Kirovs nebaidās.

Septiņpadsmitajā kongresā Kirovs teica: «Ļeņingradā vecas palikušas tikai Pēterburgas strādnieku slavenās revolucionārās tradīcijas, viss pārējais kļuvis jauns…»

Teica nepatiesību! Ļeņingradā palikuši pirmsrevolūcijas ierēdņi, muižnieki, buržuāziskā inteliģence, palikuši latvieši, igauņi, somi un vācieši — buržuāzisko izlūkošanas dienestu aģenti, dzīvo strādnieku mietpilsoņi, kuri iedomājas esam Oktobra revolūcijas celmlauži, dzīvo desmitiem tūkstošu cilvēku, kuri atbalsta Zinovjevu viņa uzbrukumā partijai. Ļeņingradas organizācija atbalstīja Zinovjevu, komunisti un komjaunieši balsoja par opozīciju. Kur viņi palikuši? Viņi ir sveiki un veseli, viņi arī pašreiz Ļeņingradas organizācijā ir vairākumā. Saknes palikušas, daudz sakņu. Kādēļ Kirovs atsakās tās iznīdēt? Aizbildinās ar Cudovu, Komarovu un dažiem citiem, kuri nostājušies pret Zinovjevu. Bet kālab nostājušies? Zinovjevs viņus aizvainoja, un tādēļ viņi nostājās pret to. Neapdāvināti un nejēgas! Zinovjevs to saprata un nedeva tiem vaļu. Arī viņš nedos tiem vaļu, tie jauks gaisu, lai kaitētu arī viņam. Un biedrs Kirovs pulcē ap sevi šādus ļaudis.

Kā gan pēc visa tā var teikt, ka vecas palikušas tikai vecās revolucionārās tradīcijas?! Tā ir klaja Ļeņingradas opozicionāru — atklātu un slepenu, atmaskotu un paslēpušos — aizstāvēšana, tie ir glaimi Ļeņingradas strādnieku mietpilsoņiem, vēlēšanās vēl vairāk iekarot viņu simpātijas, parādīt, ka viņš sargā tos no Staļina, tas ir mēģinājums saglabāt sev ļeņingradiešu atbalstu. Tāpat kā Sergo, Kirovs gatavo viņam pretsvaru. Kopīga taktika — kopīga politika. Viņi domā, ka piekrāps Staļinu! Neizdosies piekrāpt Staļinu! Lai cik tie cildinātu viņu, lai cik zvērētu, piesaucot viņa vārdu, — nepiekrāps.

Pagājušajā gadā viņš nedēļu pavadīja kopā ar Kirovu. Klāt bija ari Vorošilovs. Viņi braukāja uz Baltās jūras kanālu, apskatīja ostas Sorokā, Murmanskā un Ļeņingradā. Viņš samanīja Kirovā atturīgu attieksmi pret Balto jūru. Bet jūras ceļš Ziemeļos ir izeja uz Kluso okeānu, uz Japānas aizmuguri. Sajā stratēģiskajā jautājumā Kirovam ir cita nostāja, viņš orientējas nevis uz Austrumiem, bet uz Rietumiem — arī to pārņēmis no pēterburdziešiem, viņi taču sevi uzskata par eiropiešiem. Kirovam kopīga nostāja ar Budjaginu. Un tā Budjagins bija atnācis viņu brīdināt ne tikai vispār, bet arī konkrēti.

Kirovs prot apliecināt sajūsmu, bet par Baltās jūras kanālu to neapliecināja, pat neuzskatīja par vajadzīgu. Klusējot izvairījās no atbildes. Un tomēr nenoturējās. Kad Murmanskas ostas priekšnieks rādīja jauno portālceltni, Kirovs mēģināja komentēt viņa paskaidrojumus, sadomāja plātīties ar savu pārākumu. Kā tad citādi! Mācījies rūpniecības skolā, nevis seminārā, ieguvis mehāniķa nosaukumu. Tikai nez kāpēc nevienu dienu pa šiem divdesmit gadiem biedrs Kirovs nav strādājis par mehāniķi. Darbs avīzē «Terek» acīm redzami ir tīrāks. Nekas nav palicis no viņa vidējās tehniskās izglītības, un nav vērts dižoties ar savām novecojušajām un jau sen aizmirstajām zināšanām. Vadītājs, kurš nav mācījies tehniku, mēģina to izprast, vadītājs, kuram par to ir virspusējas zināšanas, pļāpā, mēģina pamācīt citus. Kuru viņš grib pamācīt?!

Toreiz, tajā vakarā, Nadja uz viņu kliedza: «Viņi domā, ka tevi var ietekmēt uz labu… Vientiesīgie! Viņi nepazīst tevi! Tevi nav iespējams ietekmēt, tu esi nelabojams …»

VIŅI — tie ir Nadjas tuvākie draugi: Kirovs un Ordžonikidze. Viņi Nadju noveda līdz pēdējam! Viņi! Viņi!… Gribēja ar Nadjas starpniecību ietekmēt viņu, iedvesa Nadjai neuzticēšanos viņam. Izmantoja politiski aprobežotu sievieti, atņēma viņam pat šo aizmuguri, atņēma māju, sievu, ģimeni, pielavījās slepus, deva triecienu pa muguru. To viņš tiem nekad nepiedos. Un arī Nadja ir labā! Viņas nāve — arī tas ir izaicinājums viņam. Arī Nadja bija nākusi no šīs nolādētās pilsētas, izaugusi tur, caur un cauri pēterburdziete, it viss Nadjā bija pret viņu, un šie piesvieda vēl savu tiesu klāt. Nevienam nevar ticēt — pat sievai ne. Sie grib atstāt viņu vienu. Nekas! Viņš arī viens pats ir pietiekams pretspēks šiem visiem.

Ietekmēt!… Arī Sergo grib ietekmēt… Ietekmēt viņu! Pašpaļāvīgie muļķi!

Kirovs ir pusinteliģents, raznočincs un demagogs. Septiņpadsmitajā kongresā — ovācijas. Mītiņš Sarkanajā laukumā par godu kongresam — atkal ovācijas. Bet maskaviešu priekšā jātur runa Politbiroja loceklim, kas pārstāv VISU partiju, nevis tikai Ļeņingradas apgabala organizāciju. Neatteicās. Runāja. Nevar paļauties!

Kirovs jāpārceļ uz Maskavu. Seit viņš būs acu priekšā, šeit galīgi noskaidrosies, kas viņš īsti ir. Un jāizbeidz ar to otro galvaspilsētu.

Ko viņi sadomājuši uzsūtīt — Vaņu Budjaginu! Gudrāku neatrada: Jau pie pirmā jautājuma par Rjazanovu viņš to pieķēra: «Pjatakovs norīkoja uz turieni komisiju…» Izvairījās no atbildes. Rjazanovs taču noteica komisijai mājas arestu, bet pēc tam aizraidīja atpaka] uz Maskavu. Kālab šie slēpj to no viņa? Grib noslēpt savas ķildas, parādīt savu aparātu vienotu, monolītu. Pilsētas komitejas sekretārs pie Rjazanova ir Lominadze, viņi grib noslēpt ari tā lomu. Noslēpt no v i ņ a, no v i ņ a, kuram zināms ikkatrs šo solis, ikkatrs šo nodoms.

Komisijas arests un aizraidīšana ir ārkārtējs gadījums. Rjazanovam par to jāatbild. Taču šis gadījums liecina par nopietniem procesiem Ordžonikidzes tuvāko biedru loka. Ta ir pļauka Ordžonikidzem, kaut arī komisiju organizēja Pjatakovs.

Sie mēģināja to visu no viņa noslēpt tālab, lai paši lokalizētu konfliktu. Viņi maldās. Viņš pats tiks skaidrībā.

Staļins atgāja no loga, pacēla tālruņa klausuli un pavēlēja Poskrjobiševam steidzami izsaukt uz Maskavu Rjazanovu.

25

Rjazanovs gaidīja izsaukumu un, to saņēmis, tajā pašā dienā izbrauca.

Viņš saprata, ar ko viss var beigties: atcels no darba, izslēgs no partijas. Viņš gāja uz to un bija gatavs atbildēt.

Līdztekus dzīvojamam kompleksam Marks Aleksandrovičs patiešām bija sācis celt kinoteātri, Osoaviahima klubu, pionieru nometni, bērnudārzu un dziedniecības korpusu blakus karstam sērūdeņraža avotam, ko dēvēja par «Urālu Macestu». Bez normāliem dzīves apstākļiem nav iespējams nodrošināt rūpnīcu ar pastāvīgu kvalificētu darbaspēku. Labāk nekā jebkurš cits Marks Aleksandrovičs zināja, ka valstij nepieciešams metāls, un viņš šo metālu deva. Taču viņš zināja arī to, ka runa nav tikai par rnetālu vien. Valstij vajadzīga rūpniecība. Nevis aziātu Krievija ar dažām rūpnīcām (vienu otru rūpnīcu var uzcelt arī Kongo), bet eiropeiska, industriāla, sociālistiska Krievija. Tādam nolūkam nepieciešami nevis zemnieki, kas šā tā apmācīti darbam pie darbmašīnām, bet augsti kulturāli strādnieku kadri, kuri spējīgi izmantot visus mūsdienu civilizācijas sasniegumus. Sadzīves kultūra ir ražošanas kultūras sastāvdaļa. Var putenī, sniegavētrā uzcelt rūpnīcu. Bet nav iespējams tādā veidā radīt modernu rūpniecību.

Tikai vienu vien kinoteātri, vienu klubu, bērnudārzu, vienu dziedniecības korpusu — pavisam nedaudz. Taču visi saprata — tas ir tikai sākums. Ļaudis strādāja pa vakariem un brīvdienās ar entuziasmu, ar kādu savulaik būvēja domnas un martenkrāsnis. Bet Maskavai bija ziņots, it kā Rjazanovs uzsācis ārpusplāna celtniecību, nodarot zaudējumus rūpnīcai, par varēm liekot cilvēkiem strādāt bez atalgojuma.

Pjatakovs atsūtīja komisiju. To vadīja kāds senāk ievērojams, taču aprobežots saimnieciskais darbinieks, kurš zināja tikai vienu: visupirmais uzdevums — čuguns. Ak tu mūžs — barakas! Pilsoņkara laikā gulēja sniegā. Par komisijas galveno ekspertu norīkoja pazīstamu Buharina skolas ekonomistu. Divdesmito gadu beigās viņš apgalvoja, ka Urāli ir mazperspektīvi, rūpniecību vajagot orientēt uz Sibīriju, kur daudz vairāk ogļu, naftas un, galvenais, ūdens resursu — pēc viņa pārliecības, eleķtrifikācijas pamatu pamata.

No paša sākuma bija skaidrs, ka komisija neatbalstīs Rjazanova ieceri — dzīvokļu un sadzīves apstākļu uzlabošanas programmu un apšaubīs rūpnīcas attīstības perspektīvas. Ielaist tādu komisiju rūpnīcā, ļaut tai izdarīt savus secinājumus nozīmēja demoralizēt kolektīvu.

Cienījamajai komisijai pēc Marka Aleksandroviča pavēles ierādīja mītni Ārpilsētas namā, tā dēvēja valdības locekļu rezidenci ar īpašiem pavāriem un īpašu apkalpošanu, rezidence atradās krāšņā apvidū divdesmit kilometrus no rūpnīcas. Komisijas locekļi būtu apmierināti, ja nebijis viena apstākļa: viņiem pretī neatsūtīja automašīnu un nebija ar ko aizkļūt uz rūpnīcu. Trīsreiz dienā viņi tika gluži labi pamieloti, taču nedabūja telefona sakarus ne ar Rjazanovu, ne Maskavu. Pirmajā dienā, sātīgi paēduši, viņi pazobojās par Rjazanovu, kurš nebija pratis nodrošināt viņus ar mašīnu; otrajā dienā sašuta, trešajā saprata, ka tiek vazāti aiz deguna. Ceturtajā dienā pēc viņu prasības visus nogādāja stacijā, viņiem atzīmēja komandējumu, izsniedza biļetes mīkstā vagonā un lika braukt uz Maskavu.

So gājienu Marks Aleksandrovičs nostrādāja bez Lominadzes ziņas. Staļinam Lominadze nav pa prātam, viņa līdzdalība būtu lietai tikai kaitējusi.

Pēc Septiņpadsmitā kongresa Rjazanova un Lominadzes attiecības sarežģījās. Lominadzi izslēdza no CK sastāva, bet Rjazanovu uzņēma, salīdzinājumā ar Lominadzi viņš tagad bija augstākā politiskā stāvoklī. Marks Aleksandrovičs ir inženieris. Lominadze ar visu savu gaišo prātu un talantu neorientējas tehnikā. Turklāt rūpnīcas direktors ne jau pirmo dienu partijā, cehu, nodaļu, maiņu, iecirkņu lielākajā daļā priekšnieki ir komunisti. Viņi nav Pilsoņkara militārspeciālisti, komisāri viņiem nav vajadzīgi.

Spožas runas, vēstures paralēles — lieliski! Taču citā laikā, citā vietā, citā reizē — ar jūsu atļauju! Marks Aleksandrovičs trīs gadus bija dzīvojis Amerikā, apbraukājis visu Eiropu, zina, cik daudz kas aizlaists garām, nokavēts, ir jāstrādā, jācenšas panākt, viss pārējais ir tukšu salmu kulšana. Komunisms ir jāceļ, nevis jāspriedelē par to.

Visam būtu jēga, ja Lominadzem būtu senākā ietekme. Taču centrā, apgabalā, šeit uz vietas Rjazanova teiktajam vārdam ir lielāks svars. Tiesa, Lominadze ir Ordžonikidzes mīlulis, viņam ar to ir tieši telefonsakari, bet visu rūpnīcai nepieciešamo Marks Aleksandrovičs pats dabūs no Ordžonikidzes. Un katra nieka dēļ pie Sergo taču neiesi, visu izšķir aparāts, bet aparāts zina tikai Rjazanovu. Rūpnīca — tas ir viņš, Rjazanovs, viņa dzīvība, viņa nāve.

Savu izrīcību ar komisiju Marks Aleksandrovičs bija rūpīgi pārdomājis, saprata, ar ko visu tik neriskē. Taču, ja laimēsies, vinnests būs milzīgs, uz ilgu laiku nostiprinās viņa stāvokli. Viņš paļāvās uz Ordžonikidzes atbalstu — Pjatakovs komisiju bija atsūtījis bez tā ziņas. Sergo arī pratīs novērtēt, ka Rjazanovs nav iejaucis šajā mudžeklī Lominadzi. Marks paļāvās arī uz Vorošilova atbalstu. Pirms mēneša, braukdams atpakaļ no Tālajiem Austrumiem, tas bija iegriezies, ar visu bija apmierināts, draudzīgi uzsita Markam Aleksandrovičam pa plecu.

— Man ir boļševistisks deguns, samanu metāla elpu.

Rjazanovs cerēja, ka Staļins viņu sapratīs, tādē] ka viņa vietā Staļins būtu rīkojies tāpat, — tas bija galvenais, kas viņu vadīja. Rjazanovs bija Staļina cilvēks, viņa rūpnīca, viņa Urāli. Staļins nevar to nenovērtēt.

Jautājumu izskatīja Kremlī Staļins, Vorošilovs, Ordžonikidze un jaunais CK organizatoriskās sadales nodaļas vadītājs Jcžovs — kluss, pieklājīgs cilvēks ar vijolīšzilām acīm.

Marks Aleksandrovičs sniedza paskaidrojumus. Viņš nevienu neesot arestējis. Komisijas locekļi varējuši staigāt, kur vien tīk. Viņš tikai aizkavējis to parādīšanos rūpnīcā līdz savai sarunai ar biedru Ordžonikidzi, gribējis lūgt biedru Ordžonikidzi, lai tas atsauc komisiju atpakaļ uz Maskavu, jo tās atrašanos rūpnīcā uzskatījis par kaitīgu. Viņš piezvanījis uz Maskavu, viņam pateikts, ka Sergo esot dienvidos, atgriezīšoties pēc dažām dienām. Komisija varējusi pagaidīt šīs dažas dienas, nedeg. Kas zīmējoties uz sadzīves iestāžu celtniecību, tad tā notiekot apstiprināto asignējumu robežās un ar strādnieku labprātīgu līdzdalību. Lai to pārbaudītu, būtu pietiekami, ja atsūtītu grāmatvedi — revidentu, nevis tādu respektablu komisiju.

Viņu klausījās klusējot, nepārtraucot. Staļins staigāja pa kabinetu šurpu turpu ar pīpi rokā. Ordžonikidze rauca pieri. Ježovs atturīgi sēdēja galda malā, turēja atvērtu lielu bloknotu. Vorošilovs uzmundrinoši uzsmaidīja un, kad Rjazanovs nosauca komisiju par respektablu, iesmējās. Viņš pirmais pieteicās runāt:

—   Es nesen biju iegriezies rūpnīcā. Rūpnīca ir uz augšupejas ceļa, dod metālu, kolektīvs saliedēts, vadiba autoritatīva. Kālab uz turieni nosūtīja profesoru, kurš iebilda pret kombināta radīšanu? Rjazanovs rīkojās pareizi, neredzu viņa rīcībā neko nosodāmu. Viņš gaidīja biedru Sergo, un arī komisijai vajadzēja pagaidīt. Negribēja. Nu ko tur, pašu darīšana. Un vēl vienā ziņā taisnība Rjazanovam: mēs nadzīgi sūtām komisijas turp, kur var iztikt ar vienu inspektoru. Vajag atbalstīt biedru Rjazanovu.

Visi gaidīja, ko sacīs Ordžonikidze. Viņš strupi noteica:

—   Tas viss tā ir. Pieņemsim, ka tā. Bet jūs, biedri Rjazanov, atstājāt komisijas locekļus ne vien bez transporta, bet arī bez sakaru līdzekļiem. Jūs gribējāt ar mani parunāt — jums ir tiesības uz to. Taču arī viņi gribēja sazināties ar Maskavu — un tās ir viņu tiesības.

—   Jūs neesat precīzi informēts, Grigorij Konstantinovič, — iebilda Rjazanovs. — Sakari ar Maskavu mums diezgan bēdīgi, tas jau zināms. Un dabūt savienojumu ar Maskavu parastā kārtā ir praktiski neiespējami. Bet tiešie vadi, kas savieno ar jums, Grigorij KonstantinoviČ, mums ir divi — mans un Lominadzes. Pie biedra Lominadzes viņi negriezās, viņš vispār nav lietas kursā, bet savu telefonaparātu es neuzskatīju par iespējamu nodot viņu rīcībā: viņi sazvanītos ar Pjatakovu, un tas apstiprinātu komisijas mandātu. Es gaidīju jūs, cerēju, ka jūs viņu mandātu neapstiprināsiet, godīgi saku.

Kad Marks Aleksandrovičs ieminējās par tiešo vadu, kāds ir Lominadzem un Sergo, viņš redzēja, kā nodrebēja Staļina mugura.

Staļins uzreiz sāka runāt, lēni izteikdams vārdus, ar stipri jūtamu gruzīnu akcentu, acīmredzot uztraukdamies:

—   Mums nav vajadzīgi Urālos cilvēki, kuri neatzīst Urālus. Tie, kas neatzīst Urālus, lai sēž Maskavā, savos krēslos. Tādas komisijas aizsūtīšana ir rupja kļūda. Tas jāaizrāda biedram Pjatakovam.

Viņš brīdi klusēja. Ježovs ātri pierakstīja savā bloknotā.

—   Dzīvokļu un sadzīves objektu celtniecība saprātīgos apjomos tāpat ir nepieciešama, — Staļins turpināja, — it sevišķi tur, kur sekmīgi tiek izpildīti ražošanas uzdevumi. Strādnieku šķirai jāredz reāli sociālisma sasniegumi. Ne tikai alga, algu maksā arī kapitālisti. Strādniekiem jāredz sociālisma rezultāti kultūras un sadzīves iestādījumos, tādos kā sanatorijas, bērnudārzi tieši viņu bērniem, strādnieku bērniem. Kombināta strādnieki izpilda plānu, un viņiem uz to ir tiesības. Tieši tās jau ir rūpes par cilvēkiem. Reāli? Reāli. Uzskatāmi? Uzskatāmi. Pārliecinoši? Pārliecinoši.

Viņš piebāza pīpi ar tabaku, pēc tam noprasīja:

—   Kāda tad ir partijas pilsētas komitejas loma šaja konfliktā? Es neredzu tās lomu. Kur tā vispār ir?_ Kādēļ rūpnīcas direktors tai nepaziņoja par komisiju? Kādēļ ar to nerēķinājās?

Rjazanovs grasījās atbildēt, taču Staļins ar rokas kustību viņu apturēja un turpināja:

—   Nav autoritātes? Kādēļ nav autoritātes? Ja biedrs Lominadze nenodarbojas ar rūpnīcu, tad, jājautā, ar ko viņš nodarbojas? Viņš ir aktīvs cilvēks, nevar sēdēt bez darba. Risina pasaules problēmas? Bet kādēļ neizpilda savas tiešās funkcijas? Tur, kur partijas orgāni neizpilda savas tiešās funkcijas, saimnieciskie darbinieki arī ir spiesti spert solus, kas citos apstākļos varētu tos kompromitēt. Kādēļ pilsētas komitejas sekretāram ir tiešais vads ar tautas komisāru? Viņam jābūt tiešajam vadam ar apgabala komitejas sekretāru.

—   Kāda tam nozīme — tiešais vads? — saviebās Ordžonikidze.

—   Sīkums, — Staļins bija vienis prātis uri pēkšņi labsirdīgi pasmaidīja, — bet, saproti, atrauj no darba. Citiem pilsētu komiteju sekretāriem nav ar tevi tiešā vada, un nekas, iztiek. Kālab gan mūsu dārgajam biedram Lominadzem radīt īpašu stāvokli? Tas nav pedagoģiski attiecībā pret jauno partijas vadītāju biedru Lominadzi. Tas viņā rada maldīgu priekšstatu par savu personu. Sliktu pakalpojumu mēs ar to izdarām biedram Lominadzem.

Marks Aleksandrovičs nebija kļūdījies Staļinā. Un Staļins nebija kļūdījies viņā. Viņi kļuva iekšēji tuvi, un tas augstu pacēla Marku Aleksandroviču. Cilvēki, kas viņus šķīra, instances, dokumenti — viss it kā nozuda, izgaisa, zaudēja nozīmi. Tagad Marku Aleksandroviču vadīja vienīgi Staļins. Pie tā viņš domās griezās, tam prasīja padomu, pēc tā mērauklas noteica un vērtēja savu ikreizējo rīcību.

Līdz ar to Marku Aleksandroviču pārņēma lepna savas nozīmes un sava spēka apziņa. Pēc dabas būdams valdonīgs, viņš jau vairs neslēpa savu valdonību. Viņš nemainīja ne dzīvesveidu, ne ieradumus — iekams gāja augšā pie tautas komisāra, apstaigāja nodaļas un sektorus, runāja ar ierindas darbiniekiem. Tic, tāpat kā līdz šim, labprāt nodarbojās ar viņa lietām un izlēma tās tā, kā to prasīja rūpnīcas intereses, proti, kā gribēja Marks Aleksandrovičs. Un neviens nepamanīja to jauno, kas parādījās Rjazanovā, — uzsvērtu valdonīgumu. Agrāk viņš uz brīdi piesēda pie galda, tagad sarunājās, kājās stāvēdams, un arī darbinieks cēlās kājās. Saruna laipna un labvēlīga, taču uz ātru roku. Tas likās dabiski: sarunājās ne tikai slavenas rūpnīcas slavens direktors, ne tikai Staļina un Ordžonikidzes mīlulis, bet, iespējams, arī viņu nākamais tautas komisārs. Taču viņš, tāpat kā līdz šim, iegriežas pie viņiem, aparāta ierindniekiem, nelepojas, nav uzpūtīgs.

Zināmi sarežģījumi Markam Aleksandrovičam radās ar Ordžonikidzi. Apspriedē pie Staļina Ordžonikidze neiebilda Staļinam un Vorošilovam. Taču viņa īstais viedoklis bija tāds, ka Rjazanovs varēja izturēties diplomātiskāk, izvairīties no skandāla, kurā Tautas komisariāts diez cik spoži neizskatījās.

Marks Aleksandrovičs redzēja Sergo neapmierinātību, bija apbēdināts par to, taču zināja, ka Ordžonikidze nav atriebīgs, neturēs ļaunu prātu, jo vairāk tādēļ, ka pēc būtības Markam Aleksandrovičam ir taisnība un viņš nav vainīgs, ka Sergo un Staļinam ir domstarpības sakarā ar Lominadzi.

Marks Aleksandrovičs negāja pie Ordžonikidzes, gaidīja, kad tas viņu pats izsauks, bet šimbrīžam kārtoja savas darīšanas aparātā, Valsts plāna komisijā, Valsts bankā. Jebkuram braucienam uz Maskavu, pat pēc steidzama valdības izsaukuma, allaž nāca līdzi vesela gūzma jautājumu, ko varēja izlemt tikai tur. Arī pie Budjagina jāiegriežas, kaut gan tā dienas Tautas komisariātā ir skaitītas. Markam Aleksandrovičam viņa bija vairāk žēl nekā Lominadzes: nav teorētiķis, nav runu teicējs, bet darba darītājs un, kaut arī nav inženieris, tomēr ir lietpratējs, uzreiz aptver, kas un kā. Taču viņš atgājis malā, laiks viņu apsteidzis, laiks — tas ir Staļins, bet Staļins viņam nav pie sirds, viņš nostājas pret to un tātad nostājas pret valsti un partiju.

Marks Aleksandrovičs runāja ar Budjaginu kā ar priekšnieku, kā ar tautas komisāra vietnieku, mierīgi un lietišķi, tikai pēkšņi nodomāja: kālab par Sergo vietniekiem norīkoti Pjatakovs un Budjagins? Sergo tuvāko biedru vidū ir daudz tādu cilvēku, kuru uzticība Staļinam ir apšaubāma. Vai Sergo pats izraudzījies sev tādus palīgus jeb vai tie saņēmuši norīkojumu? Kādā nolūkā? Arī Budjagins runāja ar Rjazanovu atturīgi, pat neapjautājās par komisiju. Toties, parakstījis dokumentus un pabeidzis darīšanas, ievaicājās par ko citu:

—   Kā ar māsasdēlu?

So jautājumu Marks Aleksandrovičs nebija gaidījis. Viņš bija domājis vakarā apmeklēt māsu, bet diemžēl sagadījās tā, ka vakarā viņam jābrauc prom.

—   Pagaidām ieslodzījumā…

Vairāk neko Budjagins netaujāja, un Marks Aleksandrovičs izgāja no kabineta. Taču palika rūgtas mieles. To, ka Saša ir arestēts, Budjagins pats zina. Viņš vaicāja

ko citu: vai Marks Aleksandrovičs nav izmantojis tikšanos ar Staļinu, lai aizbilstu par Sašu? Aizvainojošs jautājums.

Vai viņam ir tiesības atņemt VIŅAM laiku zēna dēļ, kurš acīmredzot tur tiek turēts ne bez iemesla. Pastrādājis muļķības — nav divu domu. Marka Aleksandroviča griešanās pie Berezina nevarēja palikt bez ievērības, un tomēr Saša ir tur. Tātad viņš kaut ko nodarījis.

Kā Marks Aleksandrovičs tādā situācijā var griezties pie Staļina? Staļins uzņēmis viņu CK sastāvā, neraugoties uz to, ka viņa māsasdēls ir arestēts. Staļins nošķīra viņu no Sašas, nobīdīja šo jautājumu pie malas. Vai tad tagad viņš pats griezīsies ar to pie Staļina?! Nesmalkjūtīgi! Tikai tā Staļins to novērtēs. Un tad viņu iekšējā tuvība, viņu savstarpējā saprašanās tiks sagrauta. Tāds ir stāvoklis. Bet Budjagins uzskata, ka viņš gluži vienkārši ir baidījies runāt par to ar Staļinu. «Primitīvs, politiski pazudis cilvēks,» aizkaitināts nodomāja Marks Aleksandrovičs par Budjaginu.

26

Savelijs bija ierādījis Sašam, kā jāsaklaudzinās: alfabēts dalās sešās rindās, pa pieciem burtiem katrā. Pirmie piesitieni nozīmē rindu, otrie — burta vietu rindā. Starp piesitieniem īsas pauzes — tātad mijas rindas, starp burtiem pauzes mazliet garākas, starp vārdiem vēl garākas, skrāpēšana pa sienu nozīmē: «beidzu!» vai «stop!» vai arī «atkārtojiet!». Pauzes un intervāli ir pavisam niecīgi, pieredzējušiem cietumniekiem tie nav ilgāki par kādu sekundes daļu. Tieši pauzēs slēpjas galvenās grūtības — ja tās neuztver, skaņas saplūst kopā, iznāk aplams burts un zūd jēga.

Ar apdegušu sērkociņu Saša uzrakstīja alfabētu uz papirosu kārbiņas kartona un sāka saklaudzināties. Viņš klauvēja lēnām, ar garām pauzēm, gulēdams uz lažas un apsedzies ar segu, lai neizdzirdētu uzraugs. Kaimiņš viņu saprata, bet Saša lāgā nesaprata,Jauca burtus, lūdza, lai atkārto, lai gan kaimiņš klaudzinaja noteikti un skaidri, ar garām pauzēm. Jautāja, kāds Sašam uzvārds, un nosauca savējo — Cerņavskis, partijas biedrs. Jautāja, vai Saša saņem avīzes, un pateica, ka arī nesaņem.

Taču informēts viņš bija, iespējams, ka ziņas pienāca rio otra kaimiņa. Bijis partijas kongress, nekas sevišķs tajā neesot noticis. Katru vakaru viņš ziņoja Sašam jaunumus. Ja pie viņa vai pie Sašas kameras apstājās uzraugs, vajadzēja pārtraukt un pēcāk visu atsākt no jauna. Divi vakari pagāja, stāstot par to, ka Ledus okeānā, ledus saspiests, nogrimis tvaikonis «Ceļuskins», nākamie divi vakari ziņojumam, ka Francijā izsludināts vispārējs antifašistisks streiks.

Saša nevarēja neizjust pateicību pret cilvēku, kurš, riskēdams nokļūt karcerī, saklaudzinās ar viņu, grib padarīt vieglāku viņa vientulību. Visā zemē kūsā darbs, celtniecība, bet viņš ieslodzīts vieninieka kamerā un piesardzīgi atskatās uz durvīm: nedod dievs, ja uzraugs pamanīs, ka viņš, Saša Pankratovs, interesējas par notikumiem, par kuriem raksta padomju avīzes.

Samierināšanās ar neizbēgamo, gatavība iet pretī savam liktenim pameta viņu. Nē! Viņš negrib iet pretī tādam liktenim. Negrib samierināties, negrib, negrib, negrib … Negrib šo ceļu — viņa ceļš ir kopā ar partiju, ar tautu, ar valsti. Ko iesākt? Kam rakstīt? Prokuroram? Prokurors sankcionēja arestu. Staļinam? Viņa vēstule aizies tikai līdz Djakovam. Un par ko viņš sūdzēsies? Viņam nav nekāda sakara ar Marka lietu? Bet viņš taču pat nezina, kas tā par lietu un vai tās dēļ arestēts.

Un tad Sašam nobrieda plāns. Nereāli, bet var pamēģināt.

Vakarā, saklaudzinādamies ar kaimiņu, Saša pajautāja, ko raksta par Marka vadīto celtniecību, un saņēma atbildi: «Uzzināšu — ziņošu.» Nākamajā dienā ziņoja: «Iekurināta domna, piešķirti ordeņi.» Saša jautāja: «Rjazanovam?» Kaimiņš atbildēja: «Ļeņina ordenis.»

Marks ir brīvībā, joprojām vada celtniecību!,.. Tātad cēlonis nav viņš! Kā kaut kas tāds varēja ienākt prātā? Cēlonis meklējams institūtā, tikai no citas puses, runa nav par sienasavīzi, bet par Krivoručko. To uzsvēra arī rajona komitejā. Viņa pēdējai sarunai ar Bauļinu un Lozgačovu — redz,' kam bija izšķiroša nozīme: Viņš jau tad to saprata, jau tad atskārta, ka pielaidis kļūdu, tagad bauda tās augļus.

Arī Djakovs uzstājīgi prašņāja par Krivoručko. «Kas ar jums uzsāka kontrrevolucionaras sarunas?» Rekur visam sākums! Varbūt arī Krivoručko ir apcietināts un atzinies,

ka runājis ar Sašu par Sta|inu, kaut arī tikai aiz bažām, ka Saša viņu apsteigs. Tātad Krivoručko ir godīgs, pats atzinās, bet viņš, Saša, ir negodīgs, slēpa vina vainu… «Kas ar jums uzsaka kontrrevolucionaras sarunas?»

Djakovam taisnība, viņš nebija vaļsirdīgs, pats visu I>a 1 aida garām, pats sagatavoja sev pelnītu atmaksu. Viņu neizsauc jau trīs nedēļas, varbūt nemaz neizsauks — kālab, ja jau viņš neatzīstas, noliedz faktus. Varbūt apsūdzības izskatīšana jau pabeigta un lieta izlemta. Viņš staigāja pa kameru, ieklausīdamies soļos gaitenī, gaidīdams, ka viņam atnāks pakaļ un pasludinās spriedumu, un apzinādamies, ka viss zaudēts paša vainas dēļ. Pat ja lēmuma vēl nav, pat ja Djakovs izsauks viņu vēlreiz, tik un tā atzīties jau par vēlu. Ja viņš būtu pastāstījis visu patiesību pirmajā nopratināšanā, tāda atzīšanās izskatītos labprātīga, godīga. Tagad tā būs piespiedu atzīšanās, tas ir, nepatiesa un negodīga.

No rītiem negribējās celties, dienā negribējās nogaidīt vakara kārtošanos, un viņš, tāpat kā Savelijs, sāka izmantot atejspaini. Negribējās arī celties pa naktīm, lai ietu uz dušu, viņš atteicās vienreiz, atteicās otrreiz, konvojnieks pārstāja nākt viņam pakaļ. Gribējās tikai ēst, viņš ar nepacietību gaidīja ēdiena izdalītājus, gaidīja pienesumu, sapņoja par ēdamo, nožēloja to vēstulīti, kur bija lūdzis sūtīt tikai baltmaizi un ga|u. Arī desu viņš tagad locītu iekšā, pamatīgu luņķil Viņam ir tiesības kaut vai uz to. Dzīve pagalam, grozies, kā gribi! No kontrrevolucionāra kaunazīmes vaļā netiksi.

Pieklaudzināja Cerņavskis. Bet Saša neatbildēja. Viņš nezina, kas tas Cerņavskis tāds ir, kālab viņam ar to jāsazinās? Kas viņam kopīgs ar te ieslodzītajiem? Viņš bija domājis, ka te ir Marks un Budjagins, godīgi komunisti, kuri ne pie kā nav vainīgi. Te nav ne Marka, ne Budjagina, te nav godīgu komunistu, ja te kāds ieslodzīts, tad pelnīti. Gan Savelijs pelnīti, gan Cerņavskis, gan viņš, Saša, pelnīti — pažēloja Krivoručko, paļāvās vājumam un nu dabū par to maksāt. Viņš neieņēma noteiktu, nesamierināmu nostāju, un tādēļ viņa kļūdas ar Azizjanu un ar sienasavīzi nav nejaušas, tāpat kā nav nejaušas šaubas par Staļinu, lielo Staļinuļ Viņš ir vieglprātīgs, pašpaļāvīgs, gribēja visu izdibināt pats ar savu saprašanu, bet ir lietas, kuras jau izdibinājuši vārīgāki prati.

Caur blāvo, ar dzelzs restēm aizrestoto stikla rutiņu lauzās aprīļa saule. Pirmā īstā pavasara diena, Saša al-

jauta tās saulaino līksmi. Viņš uzkāpa uz galda, atvēra kaplodziņu, kaut gan to atvērt bija atļauts, tikai aizejot pastaiga. Un tūlīt pat nožvadzēja dzelzs slēdzene, durvis nostājās uzraugs.

—  Veriet ciet! Ejiet nost no loga! Uz karceri sagribējies?

Saša aizvēra kaplodziņu, nolēca no galda.

—   Gaisa sagribējās!

Un tomēr viņš paguva saklausīt ielas tālās skaņas, tramvaju šķindināšanu,_ automobiļu signāltaures, bērnu balsis. Saša iedomajas_ žustošo asfaltu uz ietvēm. Meitenes jau staiga vieglos ģērbos: atsegti kakli, rokas, slaikās kajas. Vai tiešam viņam to atņems? Tagad, kad viņš ir vesels, jauns … Nē! Viņš grib būt tur, uz pavasarīgās ielas, grib dzīvot, ka dzīvo visi.

Tādā pašā pavasarī pagājušajā gadā viņam bija prakse autobazē. Garažā oda pēc benzīna, izplūdes gāzēm, valdīja pustumsa — stiklotajā jumtā stikla tikpat kā nebija vairs palicis, to lāpīja ar skārdu. Veca garāža, viena no vecākajām Maskava, vēl Maskavas uzņēmumu apvienības[2]celta, tajā saglabājušies pat vientonnīgie automobiļi «Ford-T», furgoni maizes izvadāšanai. Sašam patika autobāzes direktors Antonovs, gados vēl jauns, gaišbrūniem matiem, ar brillēm, patika viņa apķērība, veselais saprāts, tas, ka viņš cauru dienu un nakti bija garāžā. Sis strādnieks, izvirzīts atbildīgā amatā, iemieso to jauno, ko bija devusi revolūcija; cilvēki no pašiem zemākajiem slāņiem, kas aicināti uz radošu dzīvi, ir īstā strādnieku vara, tauta! Kopā ar tautu jābūt arī viņam, tur viņa vieta, kopā ar Antonovu — kādreizējo šoferi, kopā ar Malovu — kādreizējo krāvēju, viņi neprātuļo, nespriedelē, viņi strādā un rada. Cik lieliska ir šī dzīve, un kā viņš neprata to novērtēt! Bet viņš tajā atgriezīsies, lai tas maksā ko maksādams!

Atnesa grāmatas. Saša vienaldzīgi tas pārskatīja. Bez sajūsmas, kādu izjuta pirmajā reizē. Gibona trešais un ceturtais sējums un nobružāta grāmatiņa kartona vākos — franču senatora De Monzī, sīkburžuāziska politiķa, kreisā radikāļa, «Iespaidi par braucienu pa PSRS». Divdesmito gadu vidū viņš bija atbraucis uz PSRS, uzrakstījis par to grāmatiņu, ņipri attapīgu, taču virspusēju. Saša nebija to pieteicis! Kālab gan bibliotekārs to atsūtīja?

De Monzī rakstīja par Padomju Savienību visā visumā labvēlīgi, bet par šo un to kritiski, it īpaši par kriminālo un tiesas likumdošanu. Ka pierādījumu minēja piecdesmit astoto pantu. Tieši šā panta dēj bibliotekārs atsūtīja grāmatu, nevis kodeksu, ko bija prasījis Saša, bet ko bibliotekārs nevareja atsūtīt.

Neko īpaši svarīgu un būtisku no šā panta Saša neuzzināja. Bet galvenais jau nebija šis piecdesmit astotais pants.

Galvenais bija tas, ka nepazīstamais cietuma bibliotekārs sadzirdēja viņa balsi un atsaucās, atbildēja uz viņa sirsnīgo lūgumu, apliecināja Sašam, ka ir tomēr pasaulē cilvēcīgums, bezbailība un uzticēšanās.

Kas viņu uz to pamudināja? Vai viņš pārkāpa dienesta pienākumu? Jā, iespējams. Toties izpildīja citu, augstāku pienākumu — cilvēka pienākumu. Cilvēku iedibinātie likumi nevar būt pretrunā ar sirdsapziņas likumiem. Pienākumu pārkāpj tie, kuri notiesā nevainīgos, atstāj neaizsargātos bez aizstāvības, atņem pēdējās tiesības beztiesīgajiem.

Saša netrūkās augšā no lažas, nesāka skraidīt pa kameru. Tas, kas notika, bija tik tīrs, skaidrs, tik dziļi atbilda visam tam, kas viņā bija īsts, cilvēcisks, ka viņš nejuta ne satricinājumu, ne satraukumu, ne šoku. Viņš bija atradis to, ko viņam vajadzēja atrast. Un izjuta tikai kaunu par to, ka bija zaudējis vīrišķību.

Uz savu beidzamo nopratināšanu Saša gāja bez cerības, zināja, kas viņu gaida, un ne no kā nebaidījās. Cilvēks, kurš pateicis, ka Staļins gatavos sīvus cienastus, vēl nav ienaidnieks. Djakovs neņem vērā vārdu tiešo nozīmi, Djakovs tos tulko, viņš, Saša, tādā tulkošanā piedalīties nevēlas. Viņš grib tikt laukā no šejienes — jā, bet grib tikt laukā' tīrs gan attieksmē pret partiju, gan attieksme pret savu sirdsapziņu. Djakovs sagaidīja viņu oficiāli.

-r Pabeigsim institūta lietu, — viņš lietišķi sacīja,

—  jūsu atzīšanās ir fiksētas. Tagad jums pašam jādod tām politisks novērtējums.

—   Sienasavīzes izlaišanu es atzīstu par kļūdu, — Saša atbildēja.

—   Par subjektīvu kļūdu… — piemetināja Djakovs.

—   Bet kļūdām ir objektīvi cēloņi un objektīvas sekas. Tā taču ir!

Sākas tulkošana. Djakovam cilvēks nav nekas vairak kā vienība, kas vajadzīga protokola uzrakstīšanai, protokols vajadzīgs talab, lai pasludinātu šim cilvēkam spriedumu.

—   Tātad, Pankratov, kādi ir objektīvie cēloņi un kādas ir objektīvās sekas jusu kļūdām?

Saša cieši ieskatījās Djakova zēniskajā sejā. Ja viņš to satiktu Arbata …

—   Iztirzāsim, — lektora balsī noteica Djakovs. — Ja jūsu institūtā būtu bijuši veselīgi politiskie apstākļi, tādas sienasavīzes izlaišana nebūtu iespējama. Bet veselīgu politisko apstākļu nebija. Krivoručko vadīja antipartijisku pagrīdes organizāciju, tā ir atklāta, tās dalībnieki ir atmaskoti un arestēti. Viņi ir šeit, pie mums, un visā ir atzinušies…

Rūpnīcā tādi atrada sev siltu vietiņu kantorī — uzskaitveži, normētāji — vai ari nez ko tur kleķerēja kadru daļā. Ko Djakovs viņam var padarīt? Viņš prot stiept uz muguras mucas pa astoņdesmit kilogramiem smagumā, neaizies postā arī meža cirsmās, atgriezīsies pie brigadiera Averkijeva, pie bijušā divīzijas komandiera Morozova, viņi ir visur, viņi ir tauta… Bet šitādi djakovi ir īstenie partijas ienaidnieki.

Djakovs kādu laiku raudzījās uz Sašu, cerēja izbaudīt efektu, ko būs atstājuši viņa vārdi, pēc tam turpināja:

—   Jums nav pieredzes, Pankratov, jūs viņus nepazīstat. Krivoručko vilka garumā kopmītņu celtniecību, lai studentu vidū saceltu neapmierinātību, šādas taktikas nolūks ir politiski dezorientēt studentu masas. Sādā atmosfērā kļuva iespējama tādas sienasavīzes izlaišana, kādu jūs, Pankratov, izlaidāt. Vai jūs to gribējāt vai negribējāt, bet objektīvi jūs pārvērtāties par ieroci Krivoručko un viņa bandas rokās, viņi jūs izmantoja saviem kontrrevolucionārajiem mērķiem. Tādēļ jūs ari nonācāt šeit. Jo vairāk tādēļ, ka jūs negribējāt politiski novērtēt savas kļūdas. Bet tās novērtēt, Pankratov, vēl nav par vēlu. Ticiet mums.

«Ticiet mums…» Pietiek, viņš ticēja! Ticēja tādiem te vārdiem, cik reižu nebija tos dzirdējis, cik_ reižu pats nebija tos sacījis. Tā nav cilvēku valoda, tā ir šamaniska buršana, apvārdošana. Ar šamanismu noņēmās Lozgačovs un Azizjans, šamaņoja Bauļins, šamaņoja Stolpers, tagad šamaņo Djakovs. Un uz tāda šamanisma altāra tiek upurētas nevainīgu cilvēku dzīvības.

Djakovs paskatījās uz Sašu.

—  Jūs mani sapratāt, Pankratov?

—   Es jūs sapratu.

—   Nu, tad ir labi, — sacīja Djakovs, — tā arī pierakstīsim.

—  Tikai lai būtu pārliecinoši, — Saša palūdza ar to īpašo pieskaņu, kuru nepārprastu neviens Arbata puika. Bet šis stulbenis neko neapjēdza, pārliecināts par savu spēju iebiedēt cilvēkus, par savām tiesībām lemt to likteņus, uzpūties kā tītars un nezina, ka šeit, šajos mūros, citi, tādā pašā formastērpā ģērbušies, redz šos melus, šamanismu, zina, ka agri vai vēlu tam pienāks gals, un palīdz cilvēkiem, likdami uz spēles dzīvību.

—   Dabiski, — Djakovs augstprātīgi atbildēja.

Pa brīdim paglūnēdams uz papīriņu — Sašas atzīšanās melnrakstu Djakovs bija sagatavojis jau iepriekš —, viņš aizpildīja oficiālo veidlapu, klusībā pārlasīja, pēc tam nolasīja Sašam:

—   «Pārdomājis savu izturēšanos un savu rīcību un vēlēdamies dot tam visam vaļsirdīgu un patiesīgu novērtējumu, es papildus saviem agrākajiem liecinājumiem paziņoju sekojošo: es atzīstu kā savu politisku kļūdu antipartijiska sienasavīzes numura izlaišanu uz Oktobra revolūcijas sešpadsmito gadadienu un to, ka iesaistīju šīs sienasavīzes izlaišanā studentus Runočkinu, Kovaļovu, Polužanu un Pozdņakovu. Tāpat atzīstu par savu politisku kļūdu Krivoručko aizstāvēšanu. Sīskļūdas bija sekas tam politiskajam stāvoklim, ko institūta bija radījis institūta direktora vietnieks Krivoručko. Es atzīstu, ka antipartijiska sienasavīzes numura izlaišana uz Oktobra revolūcijas sešpadsmito gadadienu bija daļa no tā antipartijiskā kursa, ko institūtā realizēja Krivoručko.»

Viņš nolika lapu Sašam priekša.

—   Pārbaudiet, Pankratov, vai esmu pareizi uzrakstījis, un parakstiet.

—   Es to nekad neparakstīšu, — sacīja Saša, skatīdamies Djakovam tieši acīs.

27

Arbats dzīvoja savu līdzšinējo dzīvi. Aprīļa saule ielūkojās logos, sakarsēja ielas bruģi un ietves. Bulvāros saplaka un melnēja sniega kupenas, asfalta plaisas izelpoja siltu mostosās zemes dvašu. Skolēni bez mēteļiem un bez cepurēm dzenāja pa šķērsielām futbola bumbas. Pie namiem parādījās sastatnes, uz sastatnēm mūrnieki un krāsotāji, namus remontēja, balsināja, ēkām uzbūvēja virsū vēl kādu stāvu. Arbata laukumā aizmēza skvēru un noārdīja mājas, kas traucēja kustību. Maskava apauga ar jaunām rūpnīcām un ciematiem, aplipa ar barakām.

Pa vakariem Arbatā tāpat mirdzēja kinoteātru «Arbata māksla», «Karnevāls», «Prāga», «Daile» ugunis.

Pa ietvi pastaigājās Arbata meitenes un dorogomilovietes, un meitenes no Pļuščihas, mēteļu apkakles nolaistas, krasainie lakatiņi atraisīti, kājās kurpītes un plānas zeķes miesas krāsā. Un tāpat Sašas mājas vārtos delverējās pusaudžu bariņš. Varja pagāja garām, sveicinot pameta ar roku, steidzās uz Sarkanās Armijas namu, uz karaskolu absolventu vakaru.

Tik grandiozā sarīkojumā viņa nekad vēl nebija bijusi. Uz skatuves, prezidijā — visā zemē pazīstami karavadoņi. Budjonniju Varja atpazina, un no tiem, kurus čukstus viņai nosauca Serafims, prātā palika Tuhačevskis, tik skaists, savu mūžu tādu vēl nebija redzējusi. Un, kaut arī Varjai nepatika sanāksmes un referāti, viņu aizrāva šā vakara svinīgums, zāles krāšņums, to kaujas varoņdarbu romantika, uz kuriem ar laba vēlējumiem absolventus dzīvē izvadīja leģendāri armijas komandieri, aizrāva vīrišķīgās, militārās, kareiviskās vienotības gaisotne, kad izzūd subordinācijas robežas, absolvents redz savu nākotni slavenā armijas komandierī, bet armijas komandieris savu jaunību zaļoksnējā absolventā. Un komandieru sievas Varjai likās sevišķas sievietes, tās dalās ar vīriem viņu profesijas nedienās un briesmās. Arī šeit uzlūgtās meitenes turējās svinīgi, kā šajā dzīvē jau iesaistītas. Varja tās vērīgi aplūkoja, dažas bija ļoti skaisti ģērbušās. Sarkanarmijas dziesmu un deju ansamblis Varju nekad īpaši nebija interesējis, bet šodien iepatikās — iepatikās, kā kareivju dziesmā un dejā izlaužas savējais, krieviskais, bezbēdīgais un iekvēlinošais.

Ragu orķestris foajē ne sliktāk par džezu spēlēja fokstrotus, rumbas un tango. Un blakus iznesīgajiem kursantiem, veikliem, vienkāršiem un jautriem, ērmoti likāš jaunekļi «čarlstonos», platās, kulīgās biksēs, laga nenospodrinātos apavos un ar kliedzošam kaklasaitēm.

Arī Ņina šodien ir citāda, netirda, ir laba un vēlīga, tikai noskumusi, laikam žēl, ka Maksims brauc projām, bet viņa atteicas iziet pie viņa par sievu.

Arī Serafims rītu brauc projām uz Tālajiem Austrumiem, bet, raug, Varja par to neskumst, jo šovakar deva viņam jāvārdu. Beigs skolu un brauks pie viņa. Bet pa šo gadu viņš Varjaj rakstīs, viņa atbildēs, un visas viņas draudzenes skola un seta uzzinās, ka viņa brauks uz Tālajiem Austrumiem pie vīra. Tas atkal viņu draudzeņu vidū izcels — nevienu no pazīstamajām meitenēm negaida Tālajos Austrumos. Uz teātri, uz slidotavu, uz kino viņa ies viena, uz dančiem vispār vairs neies. Bet, ja arī ies, tad dejos ar Zoju. Viņa gan var dejot arī ar vīriešiem, tikai iepazīties nedrīkst… Paldies… Nē, piedodiet… Es nevaru… Viena, vientuļa, uzmanību piesaistoša, bet nepieejama, ceļa jutīs uz Tālajiem Austrumiem. Kas zīmējas uz Sašu, tad Sofiju Aleksandrovnu viņa nepametīs, tātad arī Sašu nepametīs. Un tas, ka Tālajos Austrumos viņu gaidīs Serafims, bet Maskavā viņa vajadzīga gan Sofijai Aleksandrovnai, gan Sašam, darīja viņu pašas acīs vēl interesantāku un oriģinālāku.

Varjai bija priecīgs prāts. Viņa ar Serafimu lieliski dejoja, uz viņiem lūkojās pat augstākie karavadoņi ar savām sievām. Varja centās tā ilgāk griezties tajā stūrī, kur stāvēja Tuhačevskis.

Maksims dancoja ar Ņinu. Viņa resnais strupdeguņa ģīmis staroja labsirdībā. Ņinai nāca klāt viņa biedri, uzlūdza uz nākamo deju, un Maksims tikpat labsirdīgi smaidīja un palika malā gaidām. Prāva auguma^ plecīgs, ar neparastu fizisko spēku — viņš, kā lielum lielā daļa stipru cilvēku, baidījās šo spēku likt lietā, bažījās, ka tik kādu neaizķer, ka tik kādam nenodara pāri.

Viņa tēvs, krāsnkuris, bija nodevies žūpībai un nomiris no baltā drudža, māte, liftniece, palika ar četriem bērniern. Maksims bija vecākais. No trūcīgajām bernudienarn viņa bija saglabājies taupīgums, skolasbiedri to noturēja par skopulību, vilka uz zoba viņa akurātumu. Ķemmi viņš turēja dermatīna ieliktnē, papīrnaudu kabatas portfelī, sīknaudu makā, zīmuli metāla uzgalī, lai neļūztu grifele, piezīmju grāmatiņu ar telefoniem un adresēm saglabāja gadiem ilgi, mantas viņam patika izturīgas, ēdiens vienkāršs un sātīgs, tikai nebija radis tērēt tam daudz naudas, ja vajadzēja, varēja arī pabadoties.

Kā pašam saimnieciskākajam viņam uzdeva skolā visas praktiskās darīšanas. Viņš protokolēja, iekasēja biedranaudu, ievākoja rajona komitejas instrukcijas, rakstīja atskaites. Aiziet, apziņot, izlikt paziņojumu, izlīmēt plakātus, sadabūt sarkanu drānu uz svētkiem, nopirkt biļetes kolektīvam gajienam uz teātri, organizēt pieteikšanos pulciņos un semināros, saskaitīt balsis balsošanā — viss šis darbs guļas uz Maksima pleciem. Ne jau tādēļ, ka viņu uzskatītu par nespējīgu uz kaut ko lielāku. Tāpat vien bija iegājies, visi pie tā bija pieraduši.

Viņš bija gadu vai pat divus gadus vecāks par saviem biedriem, saprata viņu strīdu mazsvarību, jokoja, ar labsirdību atbruņoja lielībniekus. Ar savu izmanīgo zemnieka prātu viņš mācēja apiet zemūdens klintis un sēkļus, varēja_ vajadzības gadījumā pablēdīties, taču nekad neatkāpās no savas pārliecības un uzticības biedriem. Gadu gaitā viņā attīstījās un iesakņojās kaut kas vienkāršs, kareivisks, stingrs un nelokāms. Uz karaskolu Maksims aizgāja pēc obligātā dienesta, tas deva materiālu nodrošinājumu, viņš varēja palīdzēt ģimenei, slimajai, no dzīves nogurušajai mātei. Bez tam Maksimam patika kārtība. Karalietas viņam bija pa prātam: Sarkanās Armijas komandieris, jauns, spēcīgs, izglītots. Viņa vieta ir tur, karaspēkā, uz robežas, kur briest konflikts. Un tomēr viņš Maskavu atstāja ar skumjām. Skumji ir šķirties no savējiem, no Ņinas, no Sašas Pankratova, Ļenas Budjaginas, Vadima Maraseviča. Šie puiši un meitenes iemiesoja dzīvi, kurā viņš un tūkstošiem tādu kā viņš bija tikuši ārā no tumšiem un drēgniem pagrabiem.

Zēna gados Maksims lāgiem mātes vietā uzkopa kāpnes. Ņina viņam palīdzēja. Ne tādēļ, ka Maksimam būtu grūti, bet tālab, lai mājas iemītniekiem parādītu, ka šis darbs, kā jebkurš darbs, nepazemo. Tā bija komjaunieša rīcība_, biedriskas solidaritātes akts, no tā Maksims labāk nekā no jebkuras grāmatas saprata jaunās morāles būtību. Vēlāk, jau devītajā klasē, gadījās kaut kas šausmīgs… Tēvs viņam nozaga un nodzēra naudu, kas bija savakta lidmašīnas «Maskavas komjaunietis» būves fondā, ap trīsdesmit rubļu, tiem laikiem ievērojama summa. Maksims gribēja padarīt sev galu — kur lai ņem trīsdesmit rubļus, kā attaisnosies biedru priekšā? Ņina pamanīja viņa noskaņojumu, piespieda visā atzīties un bez kavēšanās visu izstāstīja Sašam.

— Ak tu, — viņam sacīja Saša, — lēti vērtē savu dzīvību.

Un iedeva viņam naudu, piecpadsmit rubļu dabūja no mātes, piecpadsmit no Marka Aleksandroviča. Tādus draugus viņš tagad zaudē. Saša viņu nosargāja, bet viņš Sašu neprata nosargāt…

Ņina viņam patika jau tad, kad viņi spēlēja paslēpes aizpagalmā, patika arī skolā: gara, liela auguma, noteikta rakstura. Patika viņas nemākulība, nepiekāpība un bezpalīdzība. Tam, ka Ņina viņu it kā nemīlot, viņš neticēja; viņa pati to nezina. Serafimu viņš atveda uz mājām tīšuprāt — lai Varja ar to apprecas, krietns puisis, skaists un nav muļķis. Un tad atkritīs galvenais iegansts, uz kuru atsaucas Ņina: viņa neko nevarot izlemt, iekams nenostādīs uz kājām Varju. Turpretim Ņina domāja tā… Nav vārdam vietas, armijas komandieri izskatās iespaidīgi, bet tie taču ir politiķi, stratēģi, valsts darbinieki, Maksims nebūs ne stratēģis, ne politiķis, viņš apmācīs sarkanarmiešus uz laukuma … Viens, divi!… Viens, divi!… Rekur viņš stāv, gaida viņu, platiem pleciem, sarkaniem vaigiem, ar rūpīgi pieglaustiem gaišbrūniem matiem, zābaki spīd un laistās, arī pogas spīd un laistās, jaunā siksna čirkst, bet, kad viņš dejo, viņa zābaku tērauda pakavi klaudz pa parketu. Cītīgi dienēs… Zēl! Būtu varējis sasniegt ko vairāk. Pienāks karš, visi karos, bet pagaidām jādzīvo un jāstrādā. To visu Ņina izklāstīja Maksimam jau tad, kad viņš stājās karaskolā. Viņš Ņinu nepaklausīja. Lūdzu! Viņam ir tiesības uz savu viedokli. Bet arī viņai ir tiesības lemt par savu likteni. Un Ņina stingri nolēma neiziet par sievu pie Maksima un nebraukt projām no Maskavas.

28

Vahtangova teātrī bija iestudēts «Hamlets» ar mazo un resno Gorjunovu titullomā. Jurijam Sarokam patika vahtangovieši, viņš piezvanīja Vadimam Marasevičam, palūdza, lai tas dabū biļeti uz izrādi, un sacīja, ka iegriezīsies pie viņa vakarā Starokoņušennijas šķērsielā.

Profesors Marasevičs, pazīstams Maskavas terapeits, reizi mēnesī konsultēja «Cekubu»1 poliklīnika Gagarina šķērsielā, pie viņa pierakstījās pusgadu iepriekš. Klīniku Pirogova ielā sauca par profesora Maraseviča klīniku, katedru medicīnas institūtā — par profesora Maraseviča katedru. Mājās viņš pieņēma tikai tuvus draugus. Pēc izcelsmes kāda ukraiņu hetmaņa tālīns pēctecis — Marasevičs, tāpat kā viņa tēvs (arī ārsts un profesors), bija vecs maskavietis ar seniem un pastāvīgiem sakariem Maskavas inteliģences vidū. Viņa mājās Starokoņušennijas šķersielā mēdza ciemoties Igumnovs, Staņislavskis, Prokofjevs, Ņeždanova, Gelcers, Kačalovs, Sumbatovs-Južins, Meierholds, šad tad ieradās arī Lunačarskis. Neviens slavens Rietumu aktieris savu viesizrāžu laikā vai moderns atskaņotājs vai dziedātājs rfepagāja secen šim kundziskajam, kaut arī juceklīgajam dzīvoklim. Ciemiņus pieņēma meita, skaistule, galdā lika kristālu bakara, klāja iecietinātus galdautus. Jaunie aktieri, kas bieži nāca šurpu pēc izrādes, ar baudu metās klāt pie te|agaļas un bāli sārtā laša. Jaunatne visiem jauca prātus, reizēm tieši pie galda sākās improvizācija, tika nospēlētas ainiņas. Vadims tūlit cēla priekšā mutvārdu recenziju un, kā likās profesoram Marasevičam, gluži asprātīgi. Vadims bija beidzis universitāti, saņēmis mākslas zinātnieka diplomu, lasīja lekcijas, savureiz vadīja ekskursijas, bet patlaban izmēģināja roku kā teātra kritiķis.

Profesors Marasevičs lēnā garā dzēra boržomu, varēja pastāstīt pie izdevības vienu otru smieklīgu atgadījumu no savas prakses vai no tēva prakses, bet pēc divpadsmitiem neaizsēdējās, novēlēja visiem labunakti un sacīja, ka viņa profesijas pārstāvjiem katrā ziņā jāievērojot režīms.

Arī Vika izmēģināja savas spējas teātrī un kino, pagaidām nekas prātīgs gan nebija iznācis, ja neņem vērā romānus ar pazīstamiem aktieriem, ar režisoriem, no kuriem gaidāmas lielas lietas, un žurnālistiem, l<uri nepazina šķēršļus. Romāni sākās cēli, ar ziediem un vēstulēm, restorāniem un braucieniem taksometrā, bet beidzās ar ķildām, pārmetumiem un izskaidrošanos pa tālruni.

Tikai ar Juru Saroku romāns sākās vienkārši un vienkārši beidzās. Viņi nejauši bija sastapušies Arbatā un pastaigājās pa tā gaišo, pavasara saules apspīdēto pusi. Pēc tam Jura sacīja:

— Ieiesim pie manis, tu paskatīsies, kā es dzīvoju.

Vika labi saprata, ko nozīmē ieiet un paskatīties, kā viņš dzīvo. Taču šā ielūguma forma iedarbojās uz viņu gandrīz automātiski. Un paskubināja arī slepena sāncensība ar Ļenu Budjaginu. To, ka Jura ar Ļenu vairs nesatiekas, viņa nezināja.

Iepazīšanās ar to, kā dzīvo Jura, notika bez liekiem vārdiem un liekas izskaidrošanās, it kā viņu sakari ilgtu jau daudzus gadus. Salīdzinājumā ar citiem — apcerīgajiem un jau padzīvojušajiem pielūdzējiem Jura bija līmenī. Taču šī istaba, šis nožēlojamais dzīvoklis, izgludinātās drēbes smaka Vikai atgādināja, kas ir Juras tēvs…

Viņa domāja, ka Jura būs uzmācīgs un nāksies no viņa atšūties, tas viņai padevās tikpat viegli, cik viegli viņa mēdza nejauši iet līdzi vientuļiem vīriešiem. Bet izrādījās, ka Saroks ir godprātīgs cilvēks. Te tev nu bija skrodera dels!

Taču Juras smalkjūtībai bija vienkāršs izskaidrojums: Vika atstaja viņu vienaldzīgu — auksta un dumja. Arī viņš to salīdzinaja ar Ļenu — salīdzinājums nenāca Vikai par labu. Un cik mierīgi gulstas svešā gultā! Jurā uzliesmoja negantas dusmas — kā mietpilsonim, kurš ikviena izvirtuša sievišķa vietā redz savu paša sievu.

Šodien Jura iegriezās pie Vadima sakarā ar «Hamletu».

—   Drusciņ ieturēsimies, — Vadims aicināja.

Viņi iegāja ēdamistabā, tā bija lielāka nekā viss Saroku dzīvoklis.

Vadims ēda kāri — šitāds biezlūpis ar mazām ačelēm, īsām, kā lūsim izspūrušām uzacīm. Un pretstatā šādai ārienei viņam bija pārsteidzoša balss — vīrišķīga, zema, ducinoša, ar maigām, inteliģentām intonācijām.

Biezā kārtā ziezdams sviestu uz maizes, kaut arī ēda zupu, Vadims runāja:

—   Viņš putro jurisdikciju ar jurisprudenci, raritāti ar paritāti, precedentu ar pretendentu. Taču tas ir jaunais cilvēks, dēvē, kā gribi: trieciennieks, iesaucamais. Viņš nāk ar savu tēmu, iegaumē, ar ga Īve no un ar savu varoni — iegaumē, ar nākotnes varoni. Vai tiešām mēs savu nākotni apmainīsim pret simt gramiem sviesta?! — Vadims atstūma no sevis sviesta trauciņu. — Bet skumstošie skumst tieši par šiem simt gramiem…

Vadima prātojumos par nākotnes varoņiem Jura klausījās bez sapīkuma — tie tomēr ar kaut ko papildinaja viņa zināšanas par šo viņam nepazīstamo pasauli. Nesen Vadims bija teicis tieši pretējo, paļājis sliktu gaumi un cēlis vai debesīs meistarību. Viņš apbrīnojami prata turēt degunu pa vējam, aizvien tiecās pie spēcīgākajiem, skolā pieslējās Sašam Pankratovam, universitāte vēl kādam citam, bet patlaban bija pakalpiņš ievērojamam kritiķim, kurš nāca klajā ar rakstiem par ākstīgo dzeju. Taču Jura necentās pieķert Vadimu nekonsekvencē. Viņam patika Maraseviču mājas, aktieri, jautru, bezrūpīgu un slavenu cilvēku plūsma. So slavas lutekļu sarunās viņš uztvēra kaut ko vieglu, cinisku, tādēļ arī viņu slava šķita viegla, pieejama, izmanības un nejaušības untums. Par spīti savai bezbēdībai, šie cilvēki bija uzlikuši sev neaizskaramības bruņas.

Arī profesors Marasevičs viņam patika: kungs ar koptu seju, skaistu bārdiņu un mīkstām rokām — un arī neaizskarams.

Ar Vadimu Jura tagad redzējās gandrīz katru dienu, Vadims pavadīja viņu uz teātri. Savureiz Jura gāja uz teātri arī bez Vadima, tad Vadims tikai piezvanīja vai piezvanīja kāds no paziņām, ko viņš bija ieguvis Vadima mājās.

Brīnišķīgs laiks! Trīsdesmit ceturtā gada pavasaris uz ilgiem gadiem palika prātā Juram Sarokam. Viņa kandidatūru prokuratūrā pagaidām neapstiprināja. Taču Maļkova apsolīja, ka viss drīz vien tiks izlemts. Jura aizvadīja pēdējos brīvas, bezrūpīgas dzīves mēnešus un centās dzīvot cik iespējams interesantāk. Tikai atmiņas par Ļenu nedeva mieru. Aizgājis uz teātri, viņš aplūkoja zāli, baidīdamies un reizē arī cerēdams viņu ieraudzīt.

Kopš savas slimības laika Ļena ne reizi nebija bijusi teātrī. Viņa tikpat kā neizgāja no mājas, nevienam nezvanīja, pat skolasbiedrus nebija redzējusi kopš tās dienas, kad viņi dzīrās rakstīt vēstuli, lai palīdzētu Sašam.

Šodien pie viņas negaidīti atnāca Gera Tretjaka, arī sūtņa meita, bērnībā viņas tika draudzējušās, dažreiz sagadījās kopā Londonā, Parīzē, Berlīnē, bet Maskavā viena otru gandrīz bija pazaudējušas no redzesloka.

Glīta tumšmate, dzēlīga, asprātīga — Gera pat par niekiem prata runāt saistoši, Ļena viņā klausījās smaidīdama. Viņas atcerējās, kā brauca uz Dicnvidvelsu un apmetās Kardifā, lētā viesnīcā, turpat bija apmetušies ari futbolisti no Skotijas, un divi futbolisti musināja viņas bēgt prom uz kādu valsti, kur sievietēm laulības atļautas no četrpadsmit gadiem. Ļena un Gera tad tikko bija pārkāpušas piecpadsmit gadu slieksni. Viņas atcerējās arī, kā brauca uz Fontenblo pili un gide, norādīdama uz Napoleona gultu, ieminējās par viņa augumu — simt piccdesmit divi centimetri. Gera brīnījās, droši vien — simt sešdesmit divi. Gide aizvainojās un noteica, ka viņas vīram augums esot simt piecdesmit divi centimetri un visiem zināms, ka viņš ir vienāda auguma ar Napoleonu. Tagad tas nez_ kādēļ likās sevišķi jocīgi, viņas skaļi smējās. Ļena priecājas, ka Gera pavadīja pie viņas vakaru. Apķērās viņai apkārt, nomutēja uz atvadām un sacīja skumji: «Neaizmirsti mani.»

29

Tajā vakarā, kad Varja, Ņina un Maksis dejoja Sarkanās Armijas nama, kad Jura vakariņoja pie Vadima Maraseviča un ciemos pie_Ļenas Budjagi'nas bija atnākusi Gera Tretjaka, tajā pašā vakarā, aptuveni ap pulksten astoņiem, Sofijai Aleksandrovnai kāds piezvanīja un sacīja, ka rītdien desmitos no rīta viņai jāierodas Butirku cietuma komandantūrā uz tikšanos ar dēlu Aleksandru Pavloviču Pankratovu. Līdzi paņemt siltas drēbes, naudu un produktus. Balss bija nosvērta, runāja cilvēks, kurš pieradis diendienā atkārtot vienu un to pašu lakoniski un skaidri. Un, kad visu bija pateicis, tūlīt pat, nenogaidījis jautājumus, nokāra klausuli.

Sofija Aleksandrovna izbijās, ka viņš nav pateicis visu, aizmirsis pateikt kaut ko svarīgu, būtisku, kādēļ viņa nevarēs izdarīt visu, kā nākas. Baidījās kaut ko aizmirst, baidījās kaut ko sajaukt un tāpēc drudžaini lūkoja iegaumēt un paturēt prātā visu, ko viņš bija sacījis: «Rītdien, desmitos, Butirku cietumā, tikšanās, siltas drēbes, produkti, vēl kaut kas… Vai dieniņ, aizmirsies, kas vēl… Ak, jā, nauda, nauda ceļam…» Un, lai neko neaizmirstu, Sofija Aleksandrovna pierakstīja visu uz papīriņa. Nauda un produkti nozīmē izsūtīšanu, siltās drēbes — Ziemeļus vai Sibīriju.

Viss jāsavāc un jāsagatavo pa nakti, un Sofijai Aleksandrovnai neatlika laika izmisumam. Tikai nevarēja sev piedot, ka neko nav sarūpējusi laikus — uzskatīja par ļaunu zīmi iepriekš post zēnu tādam ceļam. Sašam ir ziemas mētelis, ausaine, svīteris, silta šalle; velteņu viņam, tiesa gan, nav, bet, lai kur_ viņu izsūtītu, tie patlaban, aprīlī, nav vajadzīgi. Vajadzēs ziemu, bet līdz ziemai viņa aizsūtīs. Tagad viņam vajadzīgi stulmeņi, tur ir dubļi, šķīdonis, savos saišu zābaciņos viņš būs pagalam, stulmeņi ir tieši tas, kas viņam vajadzigs, kas var glābt dzīvību. Bet stulmeņu Sašam nav. Un veikali jau ciet, Un tik un tā stulmeņus pārdod tikai pret orderiem, bet ordera viņai nav. Var nopirkt utenī par neiedomājamu cenu, turklāt riskējot, ka ādas vietā iesmērēs kartonu. Taču arī utenis jau slēgts.

Tad viņa atcerējās, ka Verai, viņas māsai, vasarnīcā ir izturīgi, cieti stulmeņi — taisni Sašas izmēra, četrdesmitais numurs. Viņa tiem nopirks citus, lai maksā ko maksādams, bet šie jāatdod Sašam.

Viņa piezvanīja Verai. Vera ar savu vīru Volodju bija aizbraukusi uz vasarnīcu un atgriezīsies tikai parīt. Tāda neveiksme!

Jaunākajai māsai Pojinai tālruņa nebija. Tālrunis bija kaimiņu dzīvoklī. Sofija Aleksandrovna zināja tā numuru vēl no tiem laikiem, kad Poļina draudzējās ar šiem kaimiņiem, taču nu jau vairākus gadus viņu pie tālruņa nesauc, un Poļina lūdza, lai nezvana. Sofija Aleksandrovna tomēr piezvanīja, kaut arī nomāca doma, ka viņai atteiks, pie tam vēl rupji.

Viņai atsaucās vīrieša balss, mundra, sulīga.

—  Piedodiet, — sacīja Sofija Aleksandrovna, — ļoti neērti jūs traucēt, bet steidzama lieta… Vai jūs nevarētu pasaukt pie telefona Poļinu Aleksandrovnu?

—   Kādu Poļinu Aleksandrovnu?

—  Jūsu kaimiņieni no divdesmit sestā dzīvokļa, tikai, dieva dēļ, atvainojiet, te runā viņas māsa.

—   Nu, ziniet…

Taču klausuli vīrietis nenokāra, klausuli paņēma sieviete.

—   Kas jums vajadzīgs?

—   Dieva dēļ, piedodiet, — sacīja Sofija Aleksandrovna.

—  Ar jums runā jūsu kaimiņienes Poļinas Aleksandrovnas māsa. Ziniet, tādas nepatikšanas, ļoti steidzama lieta, sakarā ar to, ka… Vai jūs nevarētu pasaukt manu māsu, esiet tik laipna.

—   Tūlīt, — īgnā balsī atbildēja sieviete.

Sofija Aleksandrovna ilgi gaidija, beidzot pie tālruņa pienāca Poļina, uztraukusies, noprata, ka ar Sašu kas nelāgs.

—   Sašu rītdien izsūta, — sacīja Sofija Aleksandrovna.

—  Jāaizbrauc pie Veras uz vasarnīcu, jāatved zābaki.

—   Ak tu posts, ak posts, — ievaidējās Poļina, — Igoriņam temperatūra, bet Koļa pārbrauks pēc vienpadsmitiem. Ko lai iesāk? Tiklīdz Koļa atgriezīsies, es tūlīt pat braukšu pie tevis, bet uz vasarnīcu jau vairs nepagūšu.

—   Labi, brauc šurp, palīdzēsi savākt mantas, — sacīja Sofija Aleksandrovna, — par zābakiem es kaut ko izdomāšu.

—   Ko aizvest?

—   Neko, viss ir.

Nāksies braukt pašai, kaut arī viņa nezināja, vai naktī atradīs ceļu jaunajā vasarnīcu ciematiņā ar stigām ielu vietā. Neviens nezināja to nosaukumus, māju numuri sajaukti, un vēl nav vasarnieku, nav, kam pavaicāt. Taču tik un tā jābrauc. Bet, ja viņa brauks uz vasarnīcu, kas tad ies uz veikalu? Viņa piezvanīja Varjai. Varjas nebija, un arī Ņinas nebija. Palūgt Miliču Petrovnu? Nebrauks, saudzē sirdi, neceļ pat piena kanniņu, bet produkti jāpērk daudz: gan maize, gan sausiņi, gan cukurs, gan iebiezinātais piens, gan citroni, Saša galīgi bez vitamīniem, un tad vēl dūmdesa, siers, šķiņķis… Viņa uzrakstīja to visu uz papīriņa un pieklauvēja pie Mihaila Jurjeviča. Halātā, nolīcis pār galdu, viņš kaut ko līmēja.

—   Tik neērti, bet citas izejas nav. Te ir saraksts, te nauda, ja nebūs dūmdesas, var pusžāvētu, tādā laikā nesamaitāsies, un būtu labi kaut ko no zivīm, tikai ne pārāk sālītu.

Mihails Jurjevičs drūmi raudzījās viņā caur pensneju.

—   Kā tad jūs naktī brauksiet ārpus pilsētas? Un kad atgriezīsieties?

—   Es atgriezīšos ar nakts vilcienu, tas iet tūlīt pēc vieniem…

—   Nebūs tramvaja.

—   Kā nekā atkulšos.

—   Brauciet uz veikalu, — sacīja Mihails Jurjevičs, — bet es aizbraukšu pie jūsu māsas.

—   Ko jūs, Mihail Jurjevič, tas ir tālu, četrdesmit astotais kilometrs, no stacijas minūtes divdesmit, ko iet, ciematā nav ne apgaismojuma, ne bruģa, ne ietvju, tikai dubļi, vai jums prāts, jūs vēl nositīs.

—   Uzrakstiet adresi, — sacīja Mihails Jurjevičs, — uzzīmējiet, ja protat, maršrutu, es tūdaļ apģērbšos.

Viņa uzzīmēja, kā mācēja, un paskaidroja, ka mācēja. Pie stacijas ir kiosks, ziemu tas ir aiznaglots, galvenais, no kioska jānogriežas pa labi, tad uzreiz tiek uz vajadzīgas stigas. Tur jau ir visa tā gudrība — tikt uz vajadzīgās stigas. Un tad jau pa stigu līdz trešajai ielai pa kreisi, tieši tā to sauc — Trešā Zaļā, tikai nav plāksnītes, puikas vasarā norāva. Vasarnīcas numurs divdesmit seši, numurs uzrakstīts uz vārtiņiem. Vasarnīcu viegli pazīt pēc redeļainas latiņu sētas. Blakus ciešs žogs un arī tālāk ciešs žogs, bet starp tiem redeļaina latiņu sēta, tur tad nu ir Veras vasarnīca. Bet galvenais — no kioska tūlīt janogriežas_ pa labi. Mihails Jurjevičs stāvēja viņai pretī ar botem kajas un augstu zvērādas cepuri galvā, sadrūmis un cienīgs ar savu vecmodīgo pensneju un tajā pašā laika — ja iedomājās viņu brienam pa dubļaino, vientulīgo ciematu — bezpalīdzīgs. Izmeklēsies cauru nakti, bet rīt no rīta viņam taču jāiet uz darbu.

Viņa paskatījās pulkstenī, un viņu sagrāba šausmas —• ceturksnis uz desmitiem! Dežūrveikalu slēdz desmitos.

Tramvajs bija pilns, Sofija Aleksandrovna iekāpa pa otrā vagona priekšējo platformu, lai jau uzliek naudassodu, laukā neizsēdinās, taču neviens viņu nesodīja, viņa no rokas rokā padeva biļetes naudu un palika stāvam vagona priekšiņā. Domāja par to, ka vēl daudz darāmā pēc veikala un ko iesākt ar čemodānu, viņa nezina, kur atslēgas, vai slēdzene ir kārtībā, jau sen šo čemodānu nebija lietojusi. Bet bez slēdzenes neiztikt, Saša var nokļūt vienā barā ar kriminālistiem, un viņam visu izvilks.

Iedomājot to, ka Saša ies vienā barā ar kriminālistiem un Sašu var apzagt, piekaut, Sašam var pāri nodarīt, viņa atkal no jauna izjuta visu tās nelaimes smagumu, kas bija uzbrukusi viņas dēlam: ar kauna zīmi apzīmēts, vajāts, dzenāts un trenkāts, izstumts, beztiesīgs.

Maskava, pa kuru viņa tagad brauca, viss šis ielu, uguņu, laukumu, automobiļu, skatlogu, tramvaju koloss viņai šķita kas neticams. Viss kustēja, nez kur traucās, nereāls,' nedabisks, miglains, kā mokošs sapnis, vaska figūras, manekeni — tramvaja pienbaltās gaismas atspīda.

Viņa izkāpa no tramvaja Ohotnijrjadā. Bez ceturkšņa desmit. No pieturas viņa redzēja kustību dežūrveikala durvīs. Vaļā! Viņa steidzās, aizelsdamās no atrās iešanas. Un, kad pienāca'klāt, ieraudzīja pie veikala drūzmu, vairs nelaida iekšā, ļaudis bļaustījās, apskaitušies, ka par kādu tur pusminūti nokavējuši. Daži lūkoja iespraukties, bet nevarēja. Mtičīga pārdevēja turēja durvis ciet.

Arī Sofija Aleksandrovna mēģināja izlauzties cauri burzmai, taču neprata. Viņu grūstīja šurpu turpu šajā nclielaja, bet negantajā pūlī. Pēc brīža pūlis saruka, no veikala nāca ara jau retāk, iekšā pietumsināja gaismu. Pamazām visi izklīda. Un tikai Sofija Aleksandrovna negāja prom. Kad durvis atvērās, viņa lūdza pārdevēju, lai ielaiž.

Pārdevēja — viņai bija uzblīdusi, sarkana, apsaldēta seja — zemā balsī mala un mala:

—   Mammīt, ejiet nost, mammīt, nestāviet ceļā!

—   Esiet tik laipna, es jūs ļoti lūdzu.

No veikala klupa laukā jautru puišu bariņš, viens no tiem iebrēcās jauneklīgā, žirgtā balsī:

—   Laidiet veču pēc pusstopa!

Un jautrais bars drāza prom uz Ohotnijrjadu.

—       Es jūs lūdzu, vēl taču var, — Sofija Aleksandrovna lūdzās ikreiz, kad atvērās durvis.

Pārdevēja nelikās par viņu zinis, bija pieradusi pie tādiem stūrgalvniekiem, katru vakaru gadās tādi, apnicīgi ņaukst, iekams pie durvīm nepiekar atslēgu.

—   Nebāzies! Prom no durvīm!

Apkopējas slaucīja grīdu, izkaisīdamas dzeltenās skaidas, pārdevējas aizvāca produktus no letēm, steidzās. Sofija Aleksandrovna joprojām stāvēja. Pārdevēja izlaida ārā beidzamo pircēju un atstāja savu posteni. Sofija Aleksandrovna pagrūda durvis un iegāja veikalā.

—   Kur tad nu?! — viņai pretī likās mucīgā pārdevēja.

—   Es neiešu prom, — klusi sacīja Sofija Aleksandrovna.

—  Tūlīt milicim nodošu! — pārdevēja piedraudēja.

—       Man dēlam — cietumā, — Sofija Aleksandrovna lūkojās šajā raupjajā, apsaldētajā sejā, tāda seja ir pārdevējām, kas āra spelgonī tirgojas ar pīrādziņiem un eskimo. — Rītu sūta prom, jāsagādā ceļamaize.

Pārdevēja nopūtās.

—       Visi melo, visi kaut ko gvelž. Bet arī mums vajag atvilkt elpu.

Sofija Aleksandrovna klusēja.

Sievietes ģērba mēteļus, savāca savas somas_.

—       Mihejeva, saņem! — pārdevēja sauca pari visai zālei.

Atbrauca Poļina un jau pašā nakts melnumā kopā ar Mihailu Jurjeviču — Vera, atveda stulmeņus. Izrādījās, ka tie ir nevis četrdesmitā, bet četrdesmit pirmā numura, tomēr derēja.

—   Nevis hromādas, nevis svētdienas zābaciņi, bet ceļa, darba apavi_, — sacīja Vera, — ar vilnas zeķēm būs pašā laika: silti, ērti.

Bez stulmeņiem Vera bija atvedusi arī mugursomu ar platām lencēm, tās var savilkt īsākas un palaist garākas.

—   Mugursomā produktus, čemodānā — mantas.

Vera bija pati enerģiskākā un izdarīgākā no māsām un

lietpratīga, raug, tieši tā te — kā piepilsētniece, piemaskaviete. Vīrs viņai ir mednieks un makšķernieks, bērni — slēpotāji un tūristi, dzīvoja viņi vasarnīcā — kopa augļudārzu un sakņudārzu. «Tu nu gan esi pārlieku lēnprātīga,» viņa rāja Sofiju, savulaik uzstādama, lai tā šķiras no vīra. Aizstāvēja māsu, naidojās ar Pāvelu Nikolajeviču, nevarēja paciest viņa aizrādījumus un galu galā pārstāja braukt pie Pankratoviem.

Vera pati visu sakravāja veikli, prasmīgi, lika, lai iedod dakšiņu, karoti un nazi, krūzi. Sofija Aleksandrovna pavisam bija to aizmirsusi, arī bārdasnazi bija aizmirsusi, vāca kopā to, ko bija radusi saiņot pienesumos, bet šīs mantas vajadzīgas ceļam, tagad visu var, viss ir atļauts.

—   Daudz naudas līdzi nedod, — Vera pamācīja, — ceļā var nozagt, labāk pēc tam aizsūtīsi, kad būs pie vietas. Kad tiksies, pasaki: līdzko būs galā, lai uzreiz telegrafē, un tu nosūtīsi uz pieprasījumu. Nekas, izturēs, jauns vēli

Taču nomierināja pat ne paši vārdi, bet tas, kā Vera rīkojās, viņas darbīgums, lietišķība, tā bija dzīve, un tas arī Sašam deva līdzi ceļamaizi dzīvei.

30

Ņina nepievērsa uzmanību tam, ka pie Sofijas Aleksandrovnas deg gaisma, bet Varja ieraudzīja — visu pamanīja. Taču prātā neienāca, ka tas ko nozīmē, — Sofija Aleksandrovna reizēm cauru nakti guļ, gaismu nenodzēsusi, pati bija stāstījusi. Turklāt Varjas domas kavējās kur citur: rītvakar viņa un Ņina brauks uz staciju pavadīt Maksi un Serafimu.

Dejas Sarkanās Armijas namā turpinājās līdz diviem naktī. Daudzi aizgāja jau agrāk, lai pagūtu tikt uz tramvaju, arī Ņina gribēja iet prom, bet Varja un Serafims pierunāja vēl pakavēties. Maksis labsirdīgi smaidīja. Ņinka palika mazākumā un pakļāvās.

Viņi kājām gāja caur naksnīgo, salto Maskavu, Varja bez galošām, ar vieglu, tīmeklīgu lakatiņu galvā. Serafims aplika viņai ap pleciem savu apmetni, uzmauca galvā naģeni, pie ielas laternas viņa apskatīja sevi spogulītī, naģene, kaut arī šļuka uz pieres, viņai ļoti piestāvēja, darija līdzīgu jaunam, glītam zaldātiņam. Viņa ar Serafimu gaja nopakaļis, Serafima roka bija uzgulusi viņas plecam, un, kad Maksis un Ņina iegriezās aiz stūra, viņi skūpstījās. Serafims skūpstījās tā, ka lūpas sāpēja. Varja vēl nekad pa īstam nebija skūpstījusies un arī patlaban nekādu baudu no tā neizjūta, gluži vienkārši bija sāpīgi. Taču viņa saprata, ko tas nozīmē. Tas nozīmē, ka Serafims ir kaislīgs. Ņina droši vien atskārta, kālab Serafims un Varja paliek iepakaļ, taču izlikās, ka nemana. Un arī mājās Ņina nemaz nerājās, tikai sacīja, lai drīzāk iet gulēt un nodzēš gaismu — rītu darbdiena.

No rīta viņa bija atstājusi uz galda vēstulīti Varjas klases audzinātājai: «Lūdzu atlaist Varju Ivanovu pēc trešās stundas mājas apstākļu dēļ.» Mājas apstākļi bija — Makša un Serafima pavadīšana. Taču Varjai ne prātā nenāca iet uz skolu. Viņai gribējās aizbraukt uz staciju labi ģērbtai. Brauc projām karaskolu absolventi, būs daudz pavadītāju, būs tās skaistās un labi ģērbtās meitenes, kuras viņas redzēja Centrālajā Sarkanās Armijas namā, un Varjai gribējās apģērbties tikpat glīti, izskatīties pieaugušai un atturīgai, viņa taču pavada savu nākamo vīru. Apģērbties n§vis melnā tērpā, bet tieši atturīgi, taču pamanāmi. Jāiefrizē mati, jānosmiņķējas, bet, ja viņa aizies pēc trešās stundas — un viņa mācās otrajā maiņā —, tad neko nepagūs.

Uz ātru roku viņa pagatavoja Ņinai pusdienas, paņēma mācību grāmatas un devās pie Zojas. Arī Zoja negāja uz skolu, palīdzēja Varjai saposties, iefrizēties, atliekt skropstas. Iedeva viņai modernas botītes ar tērauda sprādzēm, bet, galvenais, mātes kotika kažoku, kurā mate viņai atļāva šad tad pastaigāties pa ielu. Un, lūk, tagad Varja to uzģērba un izskatījās tajā, ka sacīja Zoja, taisni satriecoši — pieaugusi, lepna dāma, ar kotika manto un modernām botītēm, apsējusies baltu lakatu, kas arī pied'erēja Zojas mātei.

Pulksten piecos Varja beidzot bija gatava un piezvanīja Ņinai.

—   Es aiziešu tieši uz tramvaja pieturu.

—   No kurienes tu runā?

—   No skolas.

Viņas pienāca pie tramvaja pieturas vienlaikus.

Ņina Varju nepazina …

—   Kas tā par maskarādi?

—   Garderobe bija ciet, es uzvilku Zojas mčteli un apsējos viņas lakatu.

—   Un ko tad Zoja?

—   Uzģērbs manējo.

—   Kur grāmatas?

—  Atstāju solā — vai tad uz staciju stiepšu, vai?!

Garderobe stundu laikā varēja arī būt ciet, un tomēr

Varja melo: garderobē būtu ieslēgts ari Zojas mētelis, ja tas patiešām ir Zojas mētelis. Taču tincināt, pieķert melos negribējās. Nav jau vairs maza, drīz izies pie vīra, un labi, ka pie Serafima, krietns puisis, lai viņas dzīve ir tāda, kādu viņa vēlas, un lai arī pavada savu Serafimu tā, kā vēlas.

Stacijā bija drūzma, perons stāvgrūdām pilns. Ņina un Varja samulsumā apstājās pie izejas uz peronu. Bet Maksis un Serafims jau skrēja pretī, māja ar roku, un viņi visi kopā gāja gar vilcienu uz viņu vagonu, spraucās cauri pūlim, baidīdamies nomaldīties starp ļaudīm (kuri arī steidzās, arī meklēja savējos), baidīdamies noklīst starp vīriešiem un sievietēm ar aizsainīšiem, ar ciernmaizi ceļam, starp meitenēm ar ziediem, — tās apskāva un skūpstīja šos lieliskos puišus, jaunizceptos Sarkanās Armijas komandierus ar siksnām apjoztās formasblūzēs, bez naģenēm: cepures un šineļi bija atstāti vagonā… Sis jauneklības, prieka, spraiguma un reizē nopietnības iemiesojums bija Padomju valsts varenais militārais spēks. Un Ņina saprata, ka šie brašie, bezbēdīgie, sasārtušie puiši pirmie ies kaujā, pirmie visam stāsies pretī. Ienāca prātā, ka laikam gan viņas vieta ir blakus Maksimam, tādam stipram un mierīgam. Un, kad Maksims aizbrauks, viņa mierīguma un labsirdības viņai pietrūks.

Bet Varja priecājās par to, ar kādu mīlestību uz viņu lūkojas Serafims un kā uz viņu raugās citi komandieri. Viņa šeit ir pati skaistākā, negaidīti slaida, gandrīz kā Ņina. Un nevienai nav tik eleganta kotika kažoka un tāda lakata. Viņa bija pietvīkusi, satraukta no stacijas steigas un kņadas, no lokomotīvju pūtieniem un svilpieniem, kas vēstīja par tālu, nezināmu un vilinošu ceļu. Maksis sacīja, ka viņa ir līdzīga kinoaktrisei, Serafims čukstēja, ka mīl viņu vairāk nekā savu dzīvību, un pat Ņina smaidīja, apmierināta par to, ka viņai tāda māsa.

Kā jau klājas pieaugušai sievietei, līgavai, Varja raudzījās tikai uz savējiem, uz Ņinu, Maksi un Serafimu, vairāk ne uz vienu, lai kāds neiedomātos, ka viņa kāri glūn. Ja arī pameta acis apkārt, tad tikai tāpat vien, izklaidīgu skatienu pārlaida vilcieniem un ļaudīm, kas steidzās uz vagoniem.

Un, kad viņa pavērās uz blakusperonu, pēkšņi ieraudzīja Sašu.

Viņš gāja starp diviem sarkanarmiešiem, pa priekšu steidzās komandieris, maza auguma, garā šinelī, norūpējies izgrūstīja pūli, bet aiz viņa starp diviem sarkanarmiešiem gāja Saša ar mugursomu pār plecu un ar čemodānu rokā.

Viņš sajuta, ka uz viņu lūkojas, atskatījās, un Varja ieraudzīja seju līķa bālumā un melnu bārdu, sprogainu kā čigānam. Saša pārlaida acis projāmbraucošajiem kursantiem, Maksim, Ņinai, Varjai, taču nevienu neatpazina, novērsās un gāja tālāk uz vilcienu, kas stāvēja kaut kur pie tālīna perona. Aiz viņiem un viņiem pa priekšu nagoja ļaudis ar paunām, čemodāniem un lādītēm, mudīgi soļoja, apsteidza viņus, un viņi iejuka drūzmā.

Bet Varja aizvien vēl raudzījās turp, kur bija pagaisis Saša. Viņa nedzirdēja, kā nošķindēja zvans, neredzēja, kā visi sāka atvadīties, kā Ņina noskūpstīja Maksi uz pieres, neredzēja, kā tiecas pie viņas un ielūkojas acīs Serafims.

—  Varja, attopies! — sacīja Ņina.

—   Es nupat redzēju Sašu.

—   Ko tu pļāpā?! — iesaucās Ņina, piepeši saprazdama, ka Varja runā taisnību.

—  Viņu veda konvojnieki, viņam ir bārda, — Varja murmināja, nenolaizdama acis no blakusperona, it kā ļaužu pūlī, kas skrēja ar paunām un čemodāniem, viņš vēl arvien ietu, vēl arvien ietu un viņa varētu to ieraudzīt… — Viņam ir bārda, bārda, kā večukam.

Varjai no raudām aizcirtās elpa.

—   Pavisam, pavisam vecs…

—  Rimsties, tu pārskatījies, — sacīja Ņina, un balss viņai drebēja.

Un Maksims, arī satraucies, taču pūlēdamies saglabāt mieru, piemetināja:

—   Tu maldies, Varja, tā viņu nevarēja sūtīt prom.

—       Nē! Tas bija viņš… — Varjas balss aiztrūka. — Es viņu atpazinu… Viņš atskatījās un palūkojās — pavisam bāls, pavisam vecs…

Apjukušais Serafims sniedza viņai roku.

—   Uz redzēšanos, Varja!

—       Bāls, bāls, kā līķis! — Varja skaļi raudāja. — Un stiepj čemodānu, viņi iet, bet viņš stiepj…

Kautrēdamies un sarkdams Serafims noskūpstīja Varju uz vaiga, slapja no asarām, ar melnās švīkās notecējušu krāsu, kas pilēja no skropstām.

Vilciens lēnām atgāja, kursanti karājās uz kāpnēm, drūzmējās tamburos, māja ar roku, un arī pavadītāji māja ar roku, arī pavadītāji kaut ko sauca uz atvadām un steidza līdzās vilcienam. Arī Maksis māja, un arī Serafims māja.

Bet Varja stāvēja perona vidū, raudāja, slaucīja seju ar mutautiņu, iztriepa pa seju smiņķi, šņukstēja un rija asaras. Ņina izbijusies, satriekta viņu mierināja:

—       Rimsties, ko lai tagad dara, tūlīt aizbrauksim pie Sofijas Aleksandrovnas, visu uzzināsim.

Garām gāja vecīte, apstājās, palūkojās uz Varju un līdzcietīgi nogrozīja galvu.

—   Raud meitenes pēc zaldātiņiem.

Otra daļa

..

1

Vecais ceļš uz Angāru, pirmo trimdinieku iemīdīts taigā, sākas Taišetā. Jaunais Kanskā: te beidzas dzelzceļa etaps un sākas kājinieku stiga.

Klusa pilsētiņa ar koka Ietvēm, bez dārziem, gandrīz tāda kā stepē. Atkal zila debess virs galvas un skurbinoša dzīvības elpa. Nav vairs kameras, Djakova, cietuma pagalmiņa, sardzesvīra ar šauteni un ik solim sekojošu miegainu skatienu. Neticami, ka tas viss varēja būt. Tu svabadi ej pa ielu, stiep savu čemodānu, blakus soļo Boriss Soloveičiks, sūrojas, ka nav izdevies noturēties Kanskā.

— Izsūtīt uz sādžu speciālistu ar manu kvalifikāciju?! Vai valstij no tā kāds labums?

Pasts ir namiņš ar lievenīti, turpat arī krājkase. Meitenes — mājas brunčos, ar līmi un tinti noķellētiem pirkstiem — pazīst Soloveičiku: patīkamais, sadraudzīgais maskavietis saņem vēstules uz pieprasījumu.

«Vesels raksti Kanskās novads Bogučanu ciems uz pieprasījumu skūpstu Saša» — pirmā telegramma mātei.

Meitene saskaitīja vārdus, nosauca summu, izrakstīja kvīti, iekasēja naudu. Jautras šeit meitenes un skaistas…

Soloveičika saimniece, vājiņa jaunuve ar rāmu seju, klāja galdu. Kas viņu pamudināja saieties ar Borisu? Aizbrauks un aizmirsīs. Iepatikās? Iežēlojās par trimdinieku? Līdzās viņai Boriss ar saviem galvaspilsētas meitujunkura stiķiem un niķiem izskatījās nožēlojams.

Saša izņēma no čemodāna šprotu bundžu — tas bija viss, kas palicis pāri no mātes pienesuma. Boriss atkorķēja šņabja pudeli. Viņam bija savas glāzītes, pat salvetes — arī te gribēja dzīvot kā cilvēks. Viss bija kā ikdienišķā dzīvē, tikai, ja attopas, kas viņi ir, mati slienas stāvus, dīvaini, drausmīgi, nē, nu jau vairs nav tik drausmīgi.

Jau no pirmās glāzītes Sašam sareiba galva.

—   Parasta lieta pēc cietuma, — noteica Boriss, — pieradīsiet. Pie Angāras dzersim spirtu, to uz turieni vest iznāk lētāk nekā sīvo — sešsimt kilometru ar zirgiem. Nu nekas, iztiksim. Bogučani ir liels ciems, darbu savā specialitātē atradīšu, arī jūs jau tikpat kā inženieris, tur ir traktori, sētuves, vētuves.

—   Es no traktoriem nekā nejēdzu, no sētuvēm, vētuvēm ne tik.

—   Kad vēders prasīs savu tiesu — sajēgsiet. Agrāk inteliģenti jaunekļi brauca uz ārzemēm, mēs abi — pie baltajiem lāčiem. Labāk aste bluķī Maskavā nekā putna vaļa katorgā, Solovki paliek Soiovki. Bet ko tad tagad iesākt? Kaukt un pinkšķēt? Es tīkoju pēc Valsts plāna priekšsēdētāja, pareizāk, priekšsēdētāja vietnieka krēsla — kā jau bezpartijiskais. Esmu no tiem, kas velk vezumu, darba zirgelis; nevienam pa kājām nemaisījos un visiem biju vajadzīgs. Bet man ceļā nostājās pieturas zīme, mani apstādināja kols. Lieciet vērā, izsūtījumā neviens cilvēks neteiks jums taisnību: kas sēž pelnīti — izliekas, ka sēž ne par šo, ne par to; kas sēž ne par ko — izliekas, ka sēž par kaut ko. Taču man jūs varat ticēt. Redziet, kā sanāca. Mūsu iestādē karājās sauklis: «Tehnika rekonstrukcijas periodā izšķir visu. Staļins.» Jums ir zināms šis sauklis? Zināms. Lieliski. Es to nolasīju kāda burvīga skuķēna klātbūtnē.' Un viņa mani pieķēra interpunkcijas nezināšanā. Klausieties uzmanīgi. Viņai bija licies, ka šo saukli esmu nolasījis tā: «Tehnika: rekonstrukcijas periodā izšķir visu Staļins.» Viņa bija skolota skuķe, nevarēja izturēt manu gara tumsību un savā sarūgtinājumā dalījās, ar ko pienākas. Man no laika gala bijusi slikta izruna, un es domāju — nu, iegriezīs pamatīgu rājienu. Iegrieza piecdesmit astoto pantu, desmito punktu — kontrrevolucionāra aģitācija un propaganda. Labi vēl, ka tā; bija apsvēruši, ka trīs gadu man pietiks, lai iezubrītos ortogrāfiju. Te es tīri labi biju iekundējies: «Zvērādsagādes punkta» ekonomists. Varat nešaubīties, sagādāto zvērādu daudzums līdz ar manu atnākšanu negāja mazumā. Bet, kā redzams, pieturas zīmju ielāgošanai Kanskas pilsēta ir pārāk trekns kumoss. Jau ar pirmo grupu, tas ir, kopā ar jums, es dodos uz Angāru. Sapņoju par rēķinvēža vietu Bogučanu «Zvērādsagādes» kantorī. Tas, ko mēs mēģināsim dabūt cauri, Saša, kādam Maskavas švītam liksies smiekla vērts. Bet mums abiem tas nozīmē izdzīvot.

Varbūt Borisam taisnība. Taču sev Saša ir izraudzījies citu ceļu. Viņš brauks uz turieni, kur viņu sūtīs, dzīvos lur, kur norādīs. Dzīties pēc kaut kā nozīmē atzīt tādu djakovu tiesības pieķēdēt viņu šeit. Viņš nekad nav atzinis, ka šiem ir tādas tiesības.

—   Kur jūs dzīvojāt Maskavā? — iejautājās Boriss.

—  Arbatā.

—   Arī nav slikti. Bet es Petrovkā, mājā, kur ir veļas rullis, — zināt?

—   Zinu.

—   Kā jūs jau būsiet nopratis, mana jaunība pagājusi «Ermitāždārzā». Esmu tur aizlaidis ne vienu vien gluži jauku vakaru. Bet — kā mēdza teikt mans vectēvs — cadiks… Jūs zināt, kas tas tāds — cadiks? Nezināt. Cadiks ir kaut kas vidējs starp prātnieku un svēto. Tad nu redziet, mans vectēvs — cadiks tādos gadījumos mēdza teikt: ginugl Kas tas ir «ginug», arī to jūs nezināt? «Ginug» — tas nozīmē «diezgan», «pietiek»… Un es nu saku: ginug atpakaļ skatīties, ginug asaras birdināt!

No rīta saimniece bija aizgājusi uz darbu, kad viņi vēl gulēja. Brokastis atradās krāsnī aiz dzelzs aizstatņa.

—   Rekur ir vienkāršas sievietes lielā priekšrocība, —• sacīja Boriss, — kādēļ es izšķīros ar savu sievu? Viņa, redziet, negribēja agri celties, negribēja gatavot man siltas brokastis. Nu un tad? Palika bez vīra. Bet viņa gan tik un tā būtu mani zaudējusi. Tātad dosimies uz vareno «Zvērādsagādes» trestu noformēt atbrīvošanu no darba. Uz izstāšanās pabalstu neceru, bet vēstuli uz Bogučaniem es no šiem plēstin izplēsīšu. Jūs skūsieties?

—   Nē.

—   Paklausiet mani, Saša, dzeniet nost bardu — priekš kam jums tā? Tūlīt iziesim uz ielas, un jūs redzēsiet, kādi te skuķi.

Saša jau bija redzējis šos skuķus. Viņas patiešāmjaukas — slaikas sibīrietes ar gaišbrūniem matiem, spēcīga auguma, spēcīgiem stilbiem. Dzīvi Sibīrijā Saša bija iztēlojies kā vientuļnieka dzīvi, viņš mācīsies franču valodu, angļu valodu, politekonomiju, trīs gadus nedrīkst velti aizlaist zudībā. Tagad viņam uzmācās šaubas. Laikam gan nāksies dzīvot ne tikai tam.

_— Nekādas kosmētikas, viss dabistisks, — tikmēr runaja Boriss, — etaps pēc trim dienām, mēs abi vēl palīksmosim. Bet, mans mīļais, ar tādu bārdu varat tupēt mājās.

—   Netīk šeit skūties.

—   Klausiet pieredzējuša cilvēka padomam. Jūs pirmo dienu esat izsūtījumā, es — jau trešo mēnesi. Ja dzīvi atliksiet līdz tai dienai, kad tiksiet brīvībā, jūs esat beigts un pagalam. Saglabāt sevi var tikai ar vienu paņēmienu — dzīvot tā, it kā nekas nebūtu noticis. Tad mums ir izredzes izķepuroties.

Istaba zemiem griestiem, iztapsēta, bet tapetes jau izbalušas, pie griestiem baltais papīrs burzguļaini uzpūties, pārklājies ar dzelteniem plankumiem, aiz sienas raud bērns. Bet te smaržo pēc odekolona un pūdera. Divi parasti frizētavas krēsli, meistari baltos virsvalkos, kaut arī kājās stulmeņi, un sejas viņiem kā Maskavas meistariem, dzedri pakalpīgas frizieru sejas.

Blāvajā, saplaisājušajā spogulī atēnojās Sašas bālā seja un melnā, sprogainā bārda, līdzena, it kā nupat apcirpta.

—   Pavisam nodzīt?

Frizieris domīgi nožņakstināja gaisā šķēres, pēc tam ar noteiktu kustību nogrieza Sašas bārdu. Tās kušķi nokrita uz nosmulētā uzmetņa. Tarkšķēja mašīniņa, vaigus sildīja siltas ziepju putas, Saša atcerējās frizētavu Arbatā, tās smaržas, spilgto gaismu, pirmssvētku kņadu.

—   Vai tas esat jūs vai kāds cits? — iepleta rokas Soloveičiks. — Nu tad gan eņģīgs, meņģīgs skaistulis.

Viņi atkal gāja pa ielu, Saša droši skatījās uz meitenēm, un viņas skatījās uz Sašu.

—   Ja mūs atstātu šeit, mēs uzlabotu vietējo sugu, — sacīja Boriss. — Kanska ir pilna ar izsūtītajiem, būtu vēl divi,

—   Kurus te atstāj?

t«-juši»… Atstā-juši! Tos, kam daudz bērnu, slimos un galīgus sakārņus,.. Rekur nāk, tikai neboliet uz viņu acis, meņševiks, viens no līderiem.

At.spi§ļ zdfUilies uz kūjas, viņiem tuvojās večuks mētelī un air platmali galvā, garie, sirmie mati nokarājās uz apkakles. Soloveičiks palocījās. Večuks, atņemdams sveicienu, arī palocījās, bet nedroši, kā sasveicinās ar cilvēku, kuru neatpazīst. Pec tam viņš atpazina, mazliet pacēla platmali, laipni uzsmaidīja.

—   Iet atzīmēties, — klāstīja Boriss, lepodamies ar cieņu, ko viņam parādīja vecais, — atzīmēšanās ir piektajā un divdesmitajā. Kā jūs domājat, cik viņam gadu?

—   Sešdesmit.

—  Vai septiņdesmit divus negribat?! Te jūs dabūsiet redzēt dažnedažādus: meņševikus, eserus, anarhistus, trockistus, nacionālnovirzniekus. Ir arī tādi, kas senāk bijuši slavenības.

Sašam ne prātā nenāca, ka Padomju Savienībā ir vēl meņševiki un eseri. Trockistus — tos viņš labi atceras. Bet šitie? Vai tiešām nesaprot?! Uz kaut ko vēl cer … Turpina savu? … Bet varbūt neko neturpina?

Viņi pusdienoja «Zvērādsagādes» kantora ēdnīcā, zemā puspagrabā ar kvadrātīgiem galdiņiem bez galdautiem. Aiz plata ēdienu izdales loga taisnstūra bija virtuve: trīs prāvi alumīnija kastroļi uz plīts, virs tiem mutuļodami ceļas tvaiki, blakus sārtvaidze ķēkša ar pavārnīcu rokā.

—   Sī ir slēgta ēdnīca, — paskaidroja Boriss, — savējiem darbiniekiem. Taču uz nepiederīgiem skatās caur pirkstiem — kasē vajadzīga skaidra nauda. Ir pašiem savs nobarošanas punkts: cūkas, truši, putni. Te šis tas atlec pusei izsūtīto. Ja kāds jums sacīs, ka tieši es viņu te esmu ielīferējis, varat tam ticēt.

Ieraudzījusi Borisu, ķēkša nolika pavārnīcu nost, noslaucīja rokas priekšautā un iznāca ārā no virtuves.

—   Šodien borščs, Boris Saveļjevič, befstroganovs ar biezeni, ja pagaidīsiet, uzcepšu kartupeļus, — viņa noliecās pie tā, — ir pudelīte govs piena.

—   Uzcepiet, — cēli atvēlēja Boriss.

—   Jūs braucat prom, Boris Saveļjevič?

—   Jā, braucu prom, — Boriss sadrūvējās. — Vai klijas atveda? 0/

—   Atveda, četrus maisus, apsolīja ritu atvest vēl. Bet kalkulāciju atkal saputrojuši: gulašs iet par astoņām kapeikām lētāk. Un arī ar podnieku nav salīguši, krāsns dūmo, acis grauž laukā.

Viņa runāja ar Borisu kā ar tādu cilvēku, kura laikā viss gājis labi, bet, re nu, — aizbrauks, un sāksies dažnedažādas ķibeles. Un Boriss ar visu savu izskatu apliecināja, ka tā tam arī jānotiek, taču viņam patīkami apzinaties, ka viņu, tāpat kā līdz šim, tur godā, kaut arī viņš te vairs nav nekas.

—  Aiztērgājos, bet jūs gribat ēst, — virēja atģidās.

—   Pirms manis, — sacīja Boriss, — ēdnīcā strādāja pieci, tagad — divi: virtuves strādnieks un šī te. Pavāriene un reizē arī kasiere, oficiante un direktore. Nu, bet ēdnīca jau sīkums. Es jums varētu pastāstīt, ko esmu te izdarījis pa diviem mēnešiem. Taču tagad tas nevienam vairs nav interesanti. Neaizstājamu pie mums nav: šodien es, bet rītdien tu. Kaut gan, ja tā labi padomā, tad šie vārdi ir bezjēdzīgi. Ja bibliotēkā nav Puškina, es varu tā vietā paņemt Tolstoju, bet tas būs Tolstojs, nevis Puškins. Manā krēslā iecēla citu, bet tas jau ir cits Puškins.

Ēdnīcā bikli ienāca sīka auguma cilvēciņš. Jauns, bet sakumpis, nevīžīgs, neskuvies, žokejcepure ar salauztu nagu, garā, apdriskātā virsjaka uzģērbta uz savalkāta krekla, viena otra poga iztrūkusi, apavi nošķiebušies. Lempīgās vatētās bikses kā maiss karājas uz ceļgaliem, saitītes ap pēdām kuļājas.

—   Ā, Igors! — Boriss padeva viņam labdienu. — Nu, nāc šurp, nāc šurp!

Igors pienāca klāt, kautrīgi smaidīdams. Saša ieraudzīja gaišzilas acis, baltu, tievu kaklu.

—   Zoķeni ņem nost — te ir ēdnīca, — aizrādīja Boriss.

Igors saņurcīja žokcjcepuri, gaišbrūnic, sen neapcirptie,

nemazgātie mati slējās stāvus uz visām pusēm.

—  Kā sviežas? — Boriss iejautājās.

—   Nekas, labi, — Igors smaidā atieza retus zobus.

—   Ja labi — tad labi. Bet, ja nekas, — tad gan nav diez kas. Atkal padzina?

—   Nē, kādēļ? Nelaiž ekspedīcijā.

Kaut kas savdabīgs bija Igora patīkamajā, inteliģentajā balsī, bet, kas īsti, Saša nevarēja atskārst. Balss palika atmiņā.

—   Igors strādāja inventarizācijas kantorī, — Boriss paskaidroja, — darbs nav netīrs, putekļi pa gaisu negriežas: jāizmēra celtnes, jāuzzīmē plāni, un samaksa kā par gabaldarbu — var labi nopelnīt. Bet šis vīrišķis laiskojas un atnes rasējumus ar taukainiem pleķiem. Vai tad tev ir sviests, Igor? Nu tad zieķē to uz maizes, nevis uz rasējumiem. Bet par to, ka tevi nelaiž ekspedīcijā, tu pūt pīlītes! Puse grupas paliek Kanskā, arī tu varētu palikt, ja būtu cilvēks.

Igors vainīgi smaidīja, maidzīdams rokās žokejcepuri,

—   Nu labi! — Boriss pielika punktu savām pamācībām. — Ēst gribi? Protams — jā! Nauda ir? Protams — nav!

—   Kuru katru dienu man jāsaņem par astoņiem rasējumiem.

—   Par šiem astoņiem rasējumiem dzirdu jau divus mēnešus …

Boriss uzsauca:

—   Marja Dmitrijevna, paēdiniet Igoru, es samaksāšu.

Virēja sabozusies iestūma logā boršča šķīvi un maizes

riku. Igors iestūķēja žokejcepuri kabatā, iemiedza azotē maizi un gāja uz patālāku galdiņu, neveikli turēdams šķīvi ar abām rokām.

—   Kas viņš tāds ir? — ievaicājās Saša.

—   Seit ievērojama persona, kolorīts tips. Dzejnieks. Baltā emigranta dēls. Parīzē kļuvis par kaislīgu komjaunieti, atbrauca uz PSRS, un, še tev, lūdzu, viņš ir jau Kanskā.

—   Par ko?

—   Jūs uzdodat vientiesīgus jautajumus. Mes iznīdējam dumpību jau iedīglī. Ja esmu pastāstījis kādu greizu anekdoti, tātad man ir noteikta domu ievirze un labvēlīgos apstākļos esmu spējīgs uz pretpadomju rīcību. Jūs izlaidāt nepareizu sienasavīzi, rītu izdosiet pagrīdes žurnālu, parit skrejlapas. Tas ir pat humāni: par sienasavīzi jums piesprieda trīs gadus, bet par skrejlapām vajadzētu nošaut — jūs izpestīja no nāves. Igors ir uzaudzis Parīzē, emigranta dēls, tas ir, tāda cilvēka dēls, kurš no revolūcijas dabūjis ciest, no viņa var gaidīt sazin ko. Tātad viņu vajag izolēt paša labā.

Igors sēdēja nostūrī un skubīgi ēda.

Lūkodamies uz viņu, Boriss teica:

—. Vienkāršs cilvēks pats savāc savas drazas un tādēļ visur ir un paliek cilvēks. Aristokrāts pieradis, ka viņam pa pēdām nāk kāds ar slotu, bet, ja tāda aptekšņa nav, pārvēršas par lopu. Monsenjors nevēlas strādāt, notiesā ēdnīcas izšņakas, no dzīvokļa viņu dzen projām — sešķis! Aizņēmies no visiem naudu, nevienam atpakaļ neatdod. Nu, bet,' kā jūs saprotat, izsūtīto vidū nav Krēzu. Taču paši izsūtītie viņu arī samaitājuši: nēsājas ar viņu ka ar jēlu olu. Tas nav pa jokam — dzejnieks! No Parīzes! Parīze! Francija! Trīs musketieri! Dimā-tēvs! Dimā-dēls!… Tikai no manis viņš baidās: tie, kas ar viņu nēsājas, gremot nedod, bet es dodu. Nākas paciest manus sprediķus, kaut arī sirds dziļumos viņš mani nicina kā plebeju un bezkauņu. Bet nu es aizbraukšu uz Angāru, un viņš bez manis nosprāgs badā! Taču pats interesantākais ir kas cits. Viņš gaida savu Dulcineju. Ja viņa atnāks, jūs būsiet liecinieks skatam, kadu savu mūžu neesat redzējis un nedabūsiet redzēt. Rekur, viņa jau ir klāt.

Ēdnīcā ienāca sieviete ap gadiem trīsdesmit, pārsteidzoši skaista, cēla dieviete ar skaudru lielas, ietiepīgas mutes līniju. Rāmu skatienu pārlaida ēdnīcai, vienaldzīgi pamāja ar galvu Borisam, tas ar atturīgu cieņu nolieca galvu. Pēc tam viņa ieraudzīja Igoru, nolīkušu stūrī pār šķīvi.

—   Šitādam mērglim tāda sieviete, — satriekts norūca Boriss.

—   Kas viņa ir?

—   Atbraukusi no Ļeņingradas, meklē rokā savu izsūtīto vīru un, še tev, iemīlējās šajā putnubiedēklī. Sēž abi katru dienu, viņš tai skaita dzejoļus, bet šī lūkojas viņā kā Doriana Greja portretā.

Sieviete kaut ko stāstīja Igoram, viņš irgājās, lasīja drupačas no galda un meta mutē. Izspūris, nemierīgs cilvēciņš bez jebkādas pievilcības. Pēc tam sieviete piecēlās, piegāja pie ēdienu izdales loga, virēja joprojām nīgri pagrūda viņai boršča šķīvi. Igors grasījās pielēkt kājās, gribēja palīdzēt, bet palika sēžam. Kad sieviete no jauna gāja prom pēc maizes un galda piederumiem, viņš atkal dzirās iet līdzi, taču atgriezās atpakaļ.

Sieviete ēda, tagad Igors kaut ko stāstīja, viņa seja bija jauneklīga un reizē apbružāta. Sieviete klausījās, pa brīdim māja ar galvu. Pēc tam atnesa otro ēdienu, pusi pārlika savā boršča šķīvī, pārējo piebīdīja Igoram.

—   Caurbira! — errojās Boriss. — Viņš var ēst no rīta līdz vakaram, ņemt nost mīļotajai sievietei. Cilvēki pat sliktākos apstākļos paliek cilvēki. Bet šis Parīzes bulvardjē, redz, par ko pārvērties. Un nedomājiet, ka viņš ir vientiesīgs. Nē! Viņš ir bezkauņa, ciniķis, klusībā smejas par tiem, kurus aptīra. Parazīts! Zēlo sevi, bet žēlot sevi — tas nozīmē nežēlot citus, to sacīja jau mans vectēvs — cadiks… Atbrauca jaunskungs uz PSRS! Iedomājās, ka parādījis lielu godu Padomju Savienībai, bet šeit, kā noskaidrojies, ir jāstrādā, Negribēja strādāt, un sabiedrība izgrūda, izžmiedza viņu no sava vidus.

Smaidīdams Saša teica:

—. Pareizāk būtu bijis —. izžmiegt viņu atpakaļ uz Parīzi.

Sieviete pa tam bija beigusi ēst, atstūma šķīvi, atslēja elkoņus uz galda, piekļāva zodu rokām un raudzījās uz Igoru.

Bet viņš sacēla seksti, atmetās pret krēsla atzveltni, tad nodūra galvu un ņēmās murmuļot…

Viņš skaitīja dzcjojus, nepaceldams balsi, līdz Sašam atlidoja tikai atsevišķi vārdi: krustneši, Jeruzalemes mūri, dzeltenas smiltis, svelmaina saule, sievietes gaida bruņiniekus, kuri nemūžam neatgriezīsies.

—   Kā jums tas patīk? — pusbalsī apjautājās Boriss. — Drošsirdīgi bruņinieki un apburošas dāmas. Nu? Kanskā, «Zvērādsagādes» kantora ēdnīcā?!

Nudien smieklīgi. Un tomēr kaut kas burvestīgs bija šajā situācijā, atsvešinātajā Igora sejā, skaistās sievietes dzijajā skatienā.

Saša nomāca sevī mirklīgu sapīkumu. Tur vainīga bija neiecietība, kādā viņš bija audzināts.

Un viņš sacīja Borisam:

—   Būsim visžēlīgi.

2

Uz apspriedi par Maskavas rekonstrukcijas Ģenerālo plānu Staļins atnāca, kad apspriede jau gāja uz beigām. Viņš zināja, ko ievadvārdos teiks Kaganovičs, bija lasījis Bulgaņina referātu. Visi uzskati un priekšlikumi sakarā ar rekonstrukciju viņam jau bija darīti zināmi, divreiz iztirzāti Politbirojā, un savu viedokli viņš jau bija izstrādājis. Sis viedoklis arī fiksēts Maskavas rekonstrukcijas Ģenerālajā plānā. Ģenerālais plāns — tas jau ir viņa viedoklis.

Visi piecēlās, kad viņš parādījās prezidijā, uzšalkoja, pieņemoties spēkā, pierastā aplausu vētra. Staļins sveicinot pacēla roku un tūlīt pat apsēdās, tādējādi aicinādams apsēsties arī pārējos.

Kāds, stāvēdams tribīnē, bezmaz jau beidza savu runu. Izlikdamies, ka uzmanīgi klausās, Staļins uz papīra lapas zīmēja senatnīgu dievnamu drupas mazā ciematiņā Ateni — kilometrus desmit no Gori, kur viņa tēvam, kurpniekam Džugašvili, savulaik dzīvoja pasūtītāji. Tēvs nesa uz turieni padarīto darbu, bet šad tad pastrādāja arī turpat uz vietas vienu otru dienu.

Viņš bieži ņēma sev līdzi ari mazo Josifu. Viņi izgāja no Gori mazā gaismiņā, soļoja pa Tani krastu garām vīnadārziem, iekams nesasniedza senlaicīgo tempļu drupas šajā mazajā ciematiņā Ateni, to bija deviņi vai desmit, starp tiem Sionas klostera baznīca, ko greznoja jumols un kas pēc nostāstiem bija uzcelta jau septītajā gadsimtā. Uz tās fasādes bija saglabājušās tā laikmeta vēsturisko personu skulptūras, bet tempļa iekšienē fresku glezniecība, arī ar vēsturisku personu attēliem.

Paši nozīmīgākie pieminekļi ir arhitektūras pieminekļi: tiem ilgs mūžs sava materiāla dēļ, tie stāv atklātā vietā, pieejami plašai apskatei tiklab dabā, kā arī reprodukcijās un fotogrāfijās. Skulptūras nozīmi izprata arī Ļeņins, kurš prasīja monutncntpropagandu. Taču Ļeņins to saprata kā līdzekli jaunu vēsturisku autoritāšu iesakņošanai masu apziņā. Bet īstais monumentpropagandas uzdevums ir iemūžināt laikmetu. Cik palicis no tolaik radītajiem piecdesmit pieminekļiem? Viens? Divi?

VIŅA laikmeta piemineklis būs Maskava, pilsēta, kuru viņš radīs no jauna, tikai pilsētām ir ilgs mūžs. Necilā, pieticīgā divdesmito gadu arhitektūra bija kļūdīga. Revolucionārā askētisma pretstatījums nepa ārišķīgajai greznībai noderēja par aizsegu arhitektiem — formālistiem, kuri atteicās no klasiskā mantojuma. Bet klasiskais mantojums jāizmanto vispirmām kārtām.

Pēteris to saprata un radīja Pēterburgu tieši pēc klasiskajiem paraugiem, tādēļ no arhitektūras viedokļa Ļeņingrada ir pilsēta. Taču tā ir pagājušo gadsimtu pilsēta — tā ir pie zemes pieplacināta. Maskava turpretim nostāsies pēcteču acu priekšā kā augšuptiecīga pilsēta. Augstceltnes apvienojumā ar klasiskiem risinājumiem — lūk, kāds būs tās stils nākamībā. Par pirmo augstceltni kļūs Padomju Pils. Tās celtniecību ierosināja Kirovs divdesmit otrajā gadā Pirmajā Padomju kongresā. Kas to atceras? Padomju Pili uzcels VIŅŠ, uzcels kā jaunās Maskavas arhitektūras centru, izcirtis jaunas maģistrāles, ierīkos metropolitēnu, uzcels modernus dzīvojamos namus un administratīvās ēkas, uzbūvēs jaunus tiltus un krastmalas, liks augšup slieties jaunām viesnīcām, skolām, bibliotēkām, teātriem, klubiem, uzzelt dārziem un parkiem. Tas viss būs grandiozs piemineklis VIŅA laikmetam.

Tādas domas modās Staļinā no atmiņām par veco dievnamu drupām Ateni ciemā.

liet tolaik, bērnībā, šīs pussagruvušās svētnīcas pārttleidza viņu ar savu atskanīgo tukšumu, savu tālo noslēpumu.

Un tagad, sēdēdams garā prezidijgalda sānmalā, viņš zīmēja uz papīra lapas to taisnlīniju aprises. Viņš neprata zīmēt, taču taisnlīniju figūras viņam padevās pat bez lineāla, viņam bija stingra roka.

—  Vārds tiek dots biedram Staļinam, — paziņoja Kaganovičs.

Atkal visi piecēlās, atkal pierastās ovācijas, pierastā aplausu dārdoņa.

Staļins uzkāpa tribīnē, ar rokas mājienu pārtrauca aplausus, klusu ierunājās:

—   Seit jau pietiekami tika runāts par Maskavas rekonstrukcijas nepieciešamību. Man nav nozīmes to atkārtot. Vecā Maskava, koka ēku Maskava ar savām šaurajām ielām un šķērsielām, tumšajām un aklajām pakaktu ieliņām, ar savu haotisko apbūvi, nabadzīgajiem namiem un drūmajām strādnieku kazarmām, ar saviem Noasa laiku satiksmes līdzekļiem nepavisam nevar apmierināt Maskavas darbaļaudis.

Viņš uz brīdi pārtrauca runu, ieklausījās saspringtajā klusumā — ne mazākās kustības, ne elpas vilciena.

—   Padomju varas gados, — Staļins turpināja vēl klusāk, — mēs daudz ko esam izdarījuši, lai uzlabotu Maskavas darbaļaužu sadzīves apstākļus. Strādniekus, kuri mitinājās pagrabos, pārvietojām normālos dzīvokļos, sablīvējot bijušo ekspluatatoru šķiru pārstāvjus. Uzbūvēts ļoti daudz skolu strādnieku bērniem, uzcelti strādnieku klubi un Kultūras pilis. Sasniegumi šajā jomā ir ievērojami, tie modina pamatotu lepnumu padomju cilvēku sirdīs. Taču mūsu pienākums ir domāt par nākotni. Vadīt — tas nozīmē paredzēt. Mums jārada plāns gadu desmitiem. Tas tad arī būs Maskavas rekonstrukcijas Ģenerālais plāns.

Viņš nokāpa no tribīnes, pagājās pa avanscēnu, zalē joprojām valdīja tas pats klusums.

Staļins atgriezās tribīnē un turpināja:

—   īstenojot šo plānu, mums jācīnās divās frontēs: pret to, ka Maskava paliktu «liela sādža», un pret urbanizācijas pārmērībām. Mums nevajag akli kopēt Rietumu paraugus. Maskava ir sociālistiska pilsēta, sociālistiskas valsts galvaspilsēta, tam arī jānosaka Maskavas izskats. Tā nav pilsēta, kur bagātnieki dzīvo pilīs, bet strādnieki graustos,

gluži pretēji, tā ir pilsēta, kur tieši strādniekiem radītas vislabākās un visaugstākās sadzīves ērtības.

Tātad plāna pirmais uzdevums ir padarīt pilsētu ērtu dzīvei. Mums jārada jauni, ērti dzīvojamie masīvi, vēlams parku zonās. Mums jāapbūvē ar ērtiem un skaistiem namiem Maskavupes un Jauzas krastmalas, tas mums dos vēl piecdesmit kilometru labiekārtotu ielu. Mums jāuzceļ jauni nami pilsētas galvenajās ielās, nojaucot visu veco, jāpaplašina galvenās maģistrāles līdz piecdesmit — septiņdesmit metriem un līdz ar to jāatrisina pilsētas transporta problēmas, turklāt darbaļaužu interesēs.

Staļins atkal uz brīdi pārtrauca runu. Viņš zināja, ka klāsta jau zināmas lietas, taču reizē ar to zināja, ka visi, kas viņu klausās, uztver viņa vārdus kā atklājumu, tādēļ ka tos saka VI Ņ S.

—   Pāreju pie otra uzdevuma, — no jauna atsāka Staļins, — otrs uzdevums: pasaulē pirmās sociālistiskās valsts galvaspilsētai jābūt skaistai pilsētai. Jau mūsu valsts rītausmā dižā Ļeņina vadībā tika izstrādāts monumentpropagandas plāns, dižais Ļeņins gribēja, lai mūsu laikmets atstātu pieminekļus uz mūžu mūžiem, — šis Ļeņina novēlējums mums jāsargā kā svētums un jāattīsta. Tomēr tajos gados mēs bijām nabadzīgi un bijām spiesti apmierināties ar pieticīgiem arhitektūras risinājumiem. Diemžēl tas pavēra plašu ceļu formālistiskai mākslai, bet formālistiska māksla masām nav saprotama, tā ir mums sveša māksla. Tagad mēs esam pietiekami bagāti un vareni, un mums vispirms jāizmanto klasiskais mantojums. Protams, klasiskais mantojums nav akli jākopē, kā to darīja Pēterburgas pilsētbūvnieki. Klasiskajās formās mums jāiekļauj jauns, sociālistisks saturs.

Viņš atkal labu brīdi klusēja, pēc tam turpināja:

—  Un, visbeidzot, biedri, pēdējais: kādā virzienā jāattīstās Maskavai?

Pirmais priekšlikums — atstāt Maskavu tādu, kāda tā ir, tā sakot, muzeja, memoriāla izskatā, un jauno Maskavu celt jaunā vietā. Ar visu savu cieņu pret šā priekšlikuma autoriem mēs nevaram to pieņemt. Maskava ir vēsturisks Krievijas centrs, Maskava apvienoja un radīja Krieviju, atteikties no tās mēs nevaram, nedrīkstam un neiedrīkstēsimies.

Otrs priekšlikums — atstāt neskartu Maskavas tagadējo centru, aptuveni Dārzu loka robežās, un apjozt to ar astoņiem rajoniem — satelītiem, radīt astoņus dzīvojamos konglomerātus, kas tad arī būs jaunā Maskava. Nav grūti ieraudzīt, ka tas ir tikai un vienīgi pirmā priekšlikuma atvieglots variants.

Uz kā dibinās abi šie priekšlikumi? Tie dibinās vispirmām kārtām uz neticību mūsu spējai rekonstruēt Maskavu. Protams, vieglāk ir uzcelt jaunu pilsētu. Taču mums, boļševikiem, pa spēkam arī pats sarežģītākais uzdevums: pārbūvēt mūsu Maskavu, atstāt mūsu Maskavu līdzšinējā vietā, atstāt Maskavu kā mūsu zemes centru, pasaules revolūcijas centru. Un tādēļ mēs esam nolēmuši attīstīt Maskavu pēc tās vēsturiski izveidojušās radiālās loka shēmas. Par tās arhitektonisko centru kļūs Padomju Pils, kuras virsotnē pacelsies grandiozs Vladimira Iļjiča Ļeņina tēls. No Padomju Pils kā stari izpletīsies Maskavas galvenās maģistrāles, platas, labiekārtotas, ar augstceltnēm ikkatrā. Maskava tieksies augšup, pret debesīm. Augšuptiecīgā Maskava apvienojumā ar klasiskiem risinājumiem, kam piešķirta sociālistiska jēga, — lūk, tāds būs tās nākamais izskats. Nākamās Maskavas izskats.

Bez ceturkšņa desmitos, pārnācis no apspriedes, Staļins iegāja savā kabinetā.

Poskrjobiševs viņam ziņoja;

—   Sumjackis atvedis filmu, Josif Visarionovič!

—  Labi, — sacīja Staļins. — Sumjackis var braukt uz mājām. Pasakiet Klimentam Jefremovičam, lai nāk skatīties.

Staļins parasti skatījās filmu ar kādu no Politbiroja locekļiem. Sajā gadījumā viņš uzlika brilles un apsēdās pēdējā — septītajā rindā, pašā malā, lai netraucētu kinoaparāta gaismas stars un lai pats kinoaparāts netarkšķētu pie auss. Sad tad, kaut arī ļoti reti, tikai ja bija viesi, Staļins apsēdās otrās rindas vidū un brilles neuzlika. Viņš nevienam nerādījās ar brillēm, ar brillēm viņu nekad neattēloja.

Šodien pēc Staļina rīkojuma bija atvesta Carlija Caplina filma «Lielās pilsētas ugunis». Staļins skatījās to trešo reizi. Viņš bija ļoti pieķēries Caplinam, Caplins viņam atgādināja tēvu, vienīgo dārgo cilvēku. Un dažbrīd viņš samanīja Caplina varonī līdzību sev — tāds pats vientuļš šajā pasaulē. Taču viņš dzina prom no sevis šo domu, tā neatbilda īstenībai.

Caplins viņam atgādināja tēvu un tikai tēvu. Nabaga Carlijs gāja projām pa ceļu atskatīdamies, bezpalīdzīgi smaidīdams. Staļins apraudājās, ar mutautiņu noslaucīja acis…

Vorošilovs pieliecās viņam klāt.

—   Koba, kas tev kait?

—   Sī filma ir par mani, — strupi atbildēja Staļins.

Taču tā nebija filma par viņu, bet par viņa tēvu, neveiksmīgo kurpnieku Visarionu Džugašvili… Kad viņš gāja peļņā, parasti uz Telavi vai vēl nez kur, viņš, tāpat kā Caplins, lāgiem uz ceļa atskatījās, māja Josifam ar roku, skumji, bezpalīdzīgi smaidīja.

Viņi tolaik dzīvoja otra kurpnieka Kulumbegašvili mājā. Tur bija divas istabas, vienu aizņēma Kulumbegašvili, otrā mitinājās viņi, Džugašvili. Tāds mazs mazītiņš, ar zābaku smaku piesūcies namiņš, kur strādāja Kulumbegašvili, bet tēvs mēdza uzturēties reti, braukāja uz Kahetiju, klimta apkārt, nesatika ar māti. Māte bija valdonīga sieviete, tīrasinīga gruzīniete, kartveliete, toties tēvs it kā esot cēlies no dienvidu osetīniem, kas apdzīvoja Gori apriņķi. Viņa senči pārgruzīnojušies, un vectēvs osetīnu «jev» savā uzvārdā «Džugajev» nomainījis pret gruzīnu «svili».

Māte gāja mazgāt veļu un apkopt mājas soli pie bagāta atraitņa Egnatašvili. Skolā melsa, ka viņš esot Josifa tēvs, viņš bija nodevis Josifu garīgajā skolā; ja Josifs būtu kurpnieka Džugašvili dēls, tas viņam mācītu kurpnieka amatu, nevis blandītos apkārt pa Gruziju.

Visi melo — nevienam nevar ticēt! Mazais Josifs labi zināja, ka viņa tēvs ir kurpnieks Visarions Džugašvili, kluss, labsirdīgs cilvēks, kaut arī māte allaž viņu zākāja, pārmeta, ka šā dēļ viņi esot tik nabadzīgi, ka šis sagandējis viņu dzīvi. Šo pārmetumu dēļ Josifs nemīlēja māti.

Nav divu domu, māte vēlēja dēlam labu, gribēja, lai viņš kļūtu par garīdznieku, gribēja nodot viņu dieva kalpībā. Un pie Egnatašvili vadāja tālab, lai viņam tiktu kāds sātīgāks un garšīgāks kumoss. Bet viņš negribēja turp iet. Tie bija bagātnieki, viņš — nabadzīgs, tie iznes viņam ārā pagalmā šķīvi ar harčo, ar jēragaļu un kukurūzu, kamēr paši sēž istabā, dzer vīnu, tērzē. Kad viņi gāja pie Egnatašvili, māte centās viņu glīti sapost. Kālab? Ar apģērbu vieni uzsver bagātību, citi lūko apslēpt nabadzību. Bet viņš nekaunas no savas nabadzības. Bikses nodriskājušās? Nospļauties! Citu bikšu viņam nav. Zābaki nošķiebušies? Citu zābaku viņam nav. Tiflisā, seminārā, viņš pat lepojās ar savu noplukušo ārieni — tādam vajag izskatīties īstam vīrietim! Arī tagad viņš ģērbjas kā vienkāršs zaldāts…

Viņš negribēja pakļauties mātes prātam. Tēvu mīlēja, taču arī tēva gribai nepakļāvās tā vienkāršā iemesla dēļ, ka tēvam gribas nebija. Mātei bija griba, un visi runā, ka viņš mantojis mātes raksturu, bet griba un raksturs viņai aizgāja, dienišķo maizi gādājot. Tēvs turpretim negribēja grašu dēļ muguru liekt, mīlēja dziedāt, jokus dzīt, sēdēt pie galda ar draugiem. Un šajos brīžos bija īsts vīrietis, saistošs, pievilcīgs, jautrs. Bet mātei blakus izskatījās sīks, nomākts, nerunīgs. Bezspēcīgs cilvēks!

Pēcāk pienāca vēstule, ka tēvs nosists Telavi dzērāju kautiņā. Atkal melo. Tēvs nekad nekāvās, bija rāmas, miermīlīgas dabas. Kas un par ko varēja viņu nosist? Tēvs tāpat vien nomira. Skolas puikas Josilu kaitināja: tēvs neprātis sevi aizstāvēt. Bet Josifs labi zināja, ka tas tā nav, viss ir meli, viņš pat neatbildēja, pavīpsnāja un nošķīrās savrup, nicināja viņus visus — savus skolasbiedrus, nicināja bagātos, kuri dižojās ar savu bagātību, un nicināja trūcīgos par to, ka tie kaunas no savas trūcības.

Turpat Telavi arī apbedīja tēvu, bet, kur īsti, neviens nezina. Un viņš, dēls, arī nezina. Bet viņš mīlēja tēvu, un tēvs mīlēja viņu, nekad nesodīja, nekad nerāja, maigi bužināja matus, dziesmas dziedāja. No tēva VIŅŠ mantojis muzikalitāti. Skolas korī aizvien stāvēja augšējā rindā, kur stāvēja visi slkaudži. VIŅA balss lika uzskatīta par pašu skanīgāko, reģents sacīja, ka viņam esot ari laba dzirde. Tas viss no tēva, un arī līdzīgs viņš tēvam, arī tēvs bija neliela auguma, rudgalvis, turpretim māte slaika, melnmataina. Tēvs mīlēja jokus un saprata jokus, māte jokus nesaprata — drūma sieviete.

Novadnieki grib nosaukt Gori viņa, Staļina, vārdā. Nevajag! Lai nosauc viņa vārdā Chinvali pilsētu — Dienvidu Osetijas galvaspilsētu, tas būs piemineklis tēvam un visiem tēva radiem no osetīnu puses. Mātei svētīgi zināt, ka viņš tur godā sava ieva, kurpnieka Visariona Džugašvili, piemiņu. Viņa nav muļķe, sapratīs. Padomju tautas acīs viņam katrā ziņā jāizskatās kā priekšzīmīgam dēlam, tas padarīs viņa tēlu cilvēciskāku, tuvāku, dārgāku. Bet bērnība viņam — vispirmām kārtām tas ir tēvs.

Viņš atkal atcerējās, kā bija gājis ar tēvu uz Ateni, zemnieki tur iekopa vīnadārzus, saspaidīja ar kājām vīnogas, salēja milzīgās māla krūkās labu vīnu «Atenuri».

Un tēvs pa vakariem dzēra ar draugiem Ateni vīnu un dziedāja ar viņiem dziesmas — smeldzošas, daudzbalsīgas gruzīnu dziesmas. Jauki dziedāja, jauki dzēra — pa gruzīnu paradumam, pieņemdamies no vīna labsirdībā un jautrībā, ne tā, kā dzer krievu zemnieki, kurus šņabis uzgumda uz plātīgu ālēšanos, uz kautiņiem ar dūrēm un nažiem. Taču tā ir krievu tauta, liela gan pēc iedzīvotāju skaita, gan pēc teritorijas, tikai ar tādu tautu var noteikt vēstures gaitu. Pievienošanās Krievijai ļāva saglabāt gruzīnus kā nāciju, un tādēļ gruzīnu sociālisms ir daļa no visas Krievijas sociālisma.

Tomēr krievi nav gruzīni. Skolā, seminārā, neviens viņu neaiztika samaitātās rokas dēļ, tādējādi izpaudās sensenā gruzīnu cēlsirdība. Bet vēlāk cilvēki nerēķinājās ar šo viņa fizisko trūkumu, ne Baku, ne Batumi, ne Sibīrijā, bija brutāli un nežēlīgi. Viņš noturējās tolaik, cirzdams viņiem pretī vēl lielāku brutalitāti. Par brutalitāti Ļeņins viņam pārmeta, bet tikai tā var vadīt un pārvaldīt: valsts aparāta brutalitāte tur stingri grožos tautas brutalitāti. Pārspīlēti smalkjūtīgi pret to izturas tikai inteliģenti, kurus pēcāk aizsviež kā vecus krāmus. Jau tolaik, jaunībā, viņš atskārta, ka demokrātija Krievijā ir vienīgi brīvība brutālu, varmācīgu spēku atraisīšanai. Brutālus instinktus var apspiest tikai ar spēcīgu varu, tādu varu sauc par diktatūru. To nesaprata meņševiki, kuri nepazina tautu, to saprata boļševiki, kuri pazīst tautu. Tādēļ krievu sociāldemokrāti savā vairākumā gāja līdzi boļševikiem, bet nekrievu sociāldemokrāti — meņševikiem. Boļševisms ir krieviska parādība, meņševisms — nekrieviska. No visiem izcilajiem gruzīniem tikai VIŅŠ vienīgais izprata krievu tautu un gāja kopā ar boļševikiem. Citi gruzīni — Nojs Zordanija, Cereteli, Cheidze un tiem līdzīgie — nepazina krievu tautu un pievienojās meņševikiem. Tiesa, tolaik VIŅŠ bija pret zemes nacionalizāciju. Kam bijusi taisnība to laiku apstākļos, viņam vai Ļeņinam, nav zināms. Kam bijusi taisnība vai nav bijusi taisnība pagātnē, vēsture uz to nedod viennozīmīgu atbildi — taisnība ir uzvarētājam. Taču VIŅŠ neņēmās oponēt Ļeņinam: viņa ceļš ir kopā ar boļševikiem, ar Krieviju, tikai tajā viņš varēja īsti izvērsties par politisku darbinieku. Viņš daudz ir nodarbojies ar nacionālo jautājumu un noteikti zina: nāciju vidū, tāpat kā atsevišķu cilvēku vidū, uzvar stiprākais, tautu vidū, tāpat kā politiķu vidū, ir vadošie un ir vadāmie. Padomju Savienībā, kur ir simtiem tautu, vadošā var būt tikai viena tauta — krievu tauta, tā sastāda vairāk nekā pusi no valsts iedzīvotājiem. Pret krievu lielvalstisko šovinismu JĀPASLUDINA nesaudzīga cīņa, jo tas kā atbildi uzkurda vietējo nacionālismu. Taču ne uz brīdi nedrīkst aizmirst, ka galvenais, apvienojošais spēks ir krievu lauta. Krievu tautas acis viņam jābūt krievam, tāpat kā frančiem francūzis bija korsikānis Napoleons Bonaparts.

Ar apspriedi Staļins bija apmierināts. VIŅŠ tajā runāja ne vien kā Maskavas rekonstrukcijas iniciators un organizators, VIŅŠ saglabāja Krievijai šo pilsētu, kuras vārds ir dārgs ikkatram krievu cilvēkam. VIŅŠ saglabāja Maskavu tādu, kādu to pazīst un savā gara acu priekšā redz ikkatrs krievu cilvēks. Nevis šie zālē sēdošie platpieraiņi inteliģenti, kuriem rūp Krievijas kultūra, bet VIŅŠ, tieši VIŅŠ un tikai VIŅŠ deva gandarījumu dziļi krieviskajām mīlestības un godbijības jūtām prut Maskavu. Un tādēļ Maskava tagad ir VIŅA pilsēta un nākamā Maskava būs VIŅAM piemineklis. Krievu cilvēks Kirovs ķepurojas Ļeņingradā, bazūnē par Ļeņingradas rekonstrukciju, bet kas tur ko rekonstruēt? Ļeņingrada ir jau izveidojusies pilsēta, akmens bluķis, ar kuru neko nevar izdarīt un ar kuru Kirovs neko neizdarīs.

Taču, kā vienmēr, kad VIŅŠ demonstrēja savu sevišķo izcilību, viņu pārņēma skaudra vientulības izjūta. Sie ceļas kājās un plaukšķina, bet viņu neieredz, no viņa bīstas, tādēļ jau ceļas kājās un plaukšķina. Ar lielāku baudu, triumfu un prieku šie mīdītu viņu kājām, ja viņš būtu gāzts. Sie nevar un negrib samierināties ar viņa pārākumu, ar viņa vienreizību, ar to, ka viņš ir viens vienīgs. So acīs viņš ir pusmācīts seminārists, aprobežols plebejs. Pat «līdzgaitnieki» baidās no viņa varas nostiprināšanas, spriedelē par kolektīvu vadību, par CK nozīmi, tur rezervē Pokrovska skoliņu, kas noliedz personības lomu vēsturē, jo tīko tādējādi mazināt vispirms VIŅA lomu partijas vēsturē, Krievijas vēsturē.

Viņiem tas neizdosies. VIŅŠ radīs ne tikai jaunu Krievijas vēsturi, bet arī izstrādās jaunus kritērijus vēsturisku notikumu novērtējumā — tikai tā var nodrošināt tagadējo un nākamo paaudžu pareizu spriedumu par laikmetu. VIŅA laikmetu.

Cēzars un Napoleons kļuva par imperatoriem nevis aiz godkāres, bet vēsturiskas nepieciešamības dēļ. Tikai Čēzars ar savu vienpersonisko varu spēja atvairīt barbarus, tikai Napoleons — imperators spēja pakļaut Eiropu Augstākajai varai jābūt majestātiski diženai, tikai tādas varas priekšā ļaudis nolieks galvu, tikai tādai varai tauta pakļausies, tikai tā ir spējiga iedvest tautai cieņu un bijāšanu. Krievu vēstures zinātne parāda Ivanu Bargo kā ļaundari. Bet īstenībā Ivans Bargais bija dižens valsts darbinieks, pievienoja Krievijai Kazaņu, Astrahaņu un Sibīriju, pirmais Krievijas vēsturē un varbūt ne tikai Krievijas vēsturē iedibināja ārējās tirdzniecības monopolu, pirmais no krievu cariem padarīja par galveno principu valstiskuma principu: viss pakļaujas valsts interesēm. Bajāri pretojās varenas centralizētas valsts radīšanai, un tādēļ Bargā kļūda bija nevis tas, ka viņš sodīja ar nāvi bajārus, bet tas, ka maz sodīja, neizdeldēja četras galvenās bajāru dzimtas līdz pašām saknēm. Senie romieši šajā ziņā bija tālredzīgāki, iznīdēja savus ienaidniekus līdz trešajam un ceturtajam augumam, līdz pēdējam un uz laiku laikiem.

Nepareizi vēstures zinātne novērtējusi ari opričņinas lomu. Jāatšķir jēdzieni «opričņina» un «opričņiks». Opričņina bija Ivana Bargā gvarde, progresīvs karaspēks, kura sūtība bija cīņa pret bajārību un bajāriem. Opričņiks — tas ir izpildītājs, viņu vidū jābūt arī bendēm. Likumus par nāvessodu pieņem humāni parlamentārieši, augsti izglītoti likumdevēji, bet nāvessodu izpilda bendes.

Pēteris Pirmais bija dižens valdnieks, viņš radīja jaunu Krieviju. Bet ko par Pēteri rakstīja Pokrovskis? Te ir tās rindas: «Pēteris, ko lišķīgi vēsturnieki iedēvējuši par Lielo, ieslodzīja sievu klosterī, lai apprecētos ar Katrīnu, kura agrāk bija kāda Igaunijas garīdznieka istabmeita. Savu dēlu viņš pats savām rokām spīdzināja, bet pēcāk lika slepus sodīt ar nāvi Pētera un Pāvila cietokšņa kazemātā… Viņš nomira no sifilisa sekām, paguvis aplipināt ari savu otro sievu…» Tas ari ir viss, ko Pokrovskis saskatīja Pēterī!

Sīs blēņas melsa «vēstures skolas galva»! Bet to, ka Pēteris pārveidoja Krieviju, to viņš nepamanīja! Lūk, līdz kādām muļķībām var aizrunāties, lūk, pie kā noved marksisma doktrināra izpratne un personības lomas noliegšana vēsturē! Un šo primitīvo sociologu Ļeņins izvirzīja starp ievērojamākajiem vēsturniekiem, slavēja viņa • ino, koncentrēto Krievijas vēstures apcerējumu» — nevarīgu darbu, kas visus Krievijas vēsturiskos darbiniekus parada kā neapdāvinātus nejēgas un niecības. Kā to varēja slavēt Ļeņins? Ļeņins, kurš labi saprata personības lomu vēsturē!

Pokrovskis gribēja iztēlot sevi kā ļeņinisma sargātāju, kā Ļeņina uzskatu vienīgo izskaidrotāju. Nē, atvainojiet! Vienīgais Vladimira Iļjiča Ļeņina uzskatu izskaidrotājs var būt tikai viņa pēctecis, tikai viņa darba turpinātājs, tikai tas, kurš pēc viņa kļuva par valsts vadītāju. Viņa pēctecis, viņa darba turpinātājs ir Staļins, valsti vada Staļins. Tātad tikai Staļins ir vienīgais Ļeņina mantojuma izskaidrotājs, arī vēstures jomā, jo VIŅŠ šo vēstures gaitu NOTEIC. Taču pa desmit gadiem biedrs Pokrovskis ne vārda nav ieminējies par to, ko biedrs Staļins ieguldījis sabiedrisko zinātņu izstrādē. Vai tad biedrs Pokrovskis nesaprata, ka vadīt valsti nozīmē izstrādāt valsts teoriju? Saprata. Taču negribēja atzīt biedru Staļinu ne par zinātnieku, ne teorētiķi.

Pokrovska antimarksistiskā «vēstures» skola jāsakauj lupatu lēveros. Ļeņina autoritātei jākalpo tam, kas vajadzīgs partijai šodien un varbūt ievajadzēsies rītu. Un Ļeņina autoritātei jāpāriet viņa pēcteča mantojumā. Staļins — tas ir Ļeņins šodien. Kad Staļins nomirs, viņa pēctecis tiks dēvēts par Staļinu šodien. Tikai tā var radīt nesagraujamu varas pēctecību, gadsimtiem ilgu tās nesatricināmību un noturību. Vēstures zinātnei jāapstiprina, ka Staļins ir īstenais Ļeņina pēctecis un cita pēcteča nevarēja būt, tie, kas pretendēja uz Ļeņina mantojumu, ir nožēlojami viltvārži, politiski avantūristi un intriganti. Vēstures zinātnei jāapstiprina, ka Staļins vienmēr ir stāvējis blakus Ļeņinam. Nevis Zinovjevs, kas emigrācijā bija tikai Ļeņina sekretārs, un nevis Kameņevs, kas turpat bija tikai viņa referents, bet tieši VIŅŠ, kurš Krievijā praktiskā darbā radīja partiju. Tādēļ jau tā tiek dēvēta par Ļeņina un Staļina partiju. Visas sīkās Staļina domstarpības ar Ļeņinu jāaizmirst, jāizmet no vēstures uz mūžīgiem laikiem. Vēsturē jāpaliek tikai tam, kas Staļinu padara par Ļeņinu šodien. Galvenais uzdevums — radīt varenu sociālistisku valsti. Tādam nolūkam vajadzīga visspēcīga vara. Staļins ir šīs varas vadītājs, tātad viņš kopā ar Ļeņinu ir stāvējis pie tās šūpuļa, kopā ar Ļeņinu ir vadljis Oktobra revolūciju. Džons Rīds Oktobra apvērsuma vēsturi apgaismo citādi. Tāds Džons Rīds mums nav vajadzīgs.

Vai tā bus Vēstures sagrozīšana? Nē, nebūs. Oktobra apvērsumu izdarīja partija, nevis emigranti, kas dzīvoja Parīzē, Cīrihē un Londonā. Sie iemanījās tur diskutēt un disputēt, iemācījās pļāpāt un rīkot mītiņus Parīzes kafejnīcu verandās, bet Krievijas revolucionāriem nācās klusēt vai runāt pusbalsī. Taču tieši viņi, vienkāršie ierindnieki, necilie partijas darbinieki, tieši viņi izšķirošajā brīdī cēla masas uz cīņu, uz revolūciju un vēlāk arī uz revolūcijas aizstāvēšanu. VIŅŠ ir šo partijas kadru pārstāvis, un tādēļ viņu loma Oktobra vēsturē — tā ir VI Ņ A loma. Tādējādi jau izpaužas īstenā masu loma un īstenā personības loma vēsturē. Pilsoņu karā uzvarēja nevis kara speciālisti, kas bija tikai par traucēkli, Pilsoņu karā uzvarēja desmitiem tūkstošu komunistu, partijas kadru darbinieku, kas radīja armijas un divīzijas, pulkus un vienības. V I Ņ 5 ir šo kadru pārstāvis, un tādēļ VIŅU loma Pilsoņu karā ir VIŅA loma, bet VIŅA loma — tā ir partijas loma.

Lūk, tā, uz tādiem principiem pamatojoties, jārada vēsture un partijas vēsture vispirmām kārtām. Tā sauktā kolektīvā vadība ir mīts. Nekāda «kolektīva vadība» cilvēces vēsturē nav pastāvējusi. Romas senāts? Ar ko tas beidzās? Ar Cēzaru. Franču triumvirāts? Ar Napoleonu. Jā, cilvēces vēsture ir šķiru cīņas vēsture. Taču šķiras interešu paudējs ir VADONIS, un tādēļ cilvēces vēsture ir tās vadoņu un valdnieku vēsture. Ideālisma tur nav. Laikmeta garu nosaka tas, kas šo laikmetu rada. Pētera laikmets ir viens no pašiem spožākajiem Krievijas vēsturē, tas atspoguļo viņa spilgto personību. Aleksandra Trešā valdīšana ir pats bālākais, tas.pilnīgi atbilda viņa paša niecībai.

3

No rīta Boriss aizgāja sarunāt ar vedēju. Saša sēdās rakstīt vēstules.

… «Mīļo māmulīti»

Spriedumu viņam pasludināja tajā pašā istabā, kur agrāk pratināja. Kaut kāds ierēdnis nolasīja Sevišķās apspriedes lēmumu. Piecdesmit astotais pants, desmitais nunkts, administratīva izsūtīšana uz Austrumsibīriju uz trim gadiem, ieskaitot iepriekšējo ieslodzījumu.

—   Parakstieties!

Saša pārlasīja dokumentu. Varbūt tajā uzrakstīts, par ko viņam piespriesti trīs gadi? Nekas nav uzrakstīts. Tas pat nav spriedums, bet punkts no kaut kāda kopīga saraksta, kur viņš skaitās piektais, divdesmit piektais vai varbūt arī trīssimt divdesmit piektais.

Saša parakstījās. Spriedumu pasludināja no rīta, dienā bija tikšanās ar māti, vakarā viņu izsūtīja.

Iepriekšējā dienā atnāca uzraugs, sniedza papīru un zīmuli.

—   Ko jūs izsaucat uz tikšanos?

Viņš pieteica māti un tēvu… Varja? Viņš var uzrakstīt; Varja Ivanova — līgava. Līgava viņiem ir jāizsauc. Kādēļ tieši Varja? Vai tad viņš mīl Varju, vai Varja mīl viņu? Un tomēr viņš gribēja redzēt tieši Varju. «Ak krāšņo stepju ziediņ, cik viegli skan tev smiekliņ'.» Šīs maigās balss viņam pietrūka. Taču Saša nepieteica Varju: vai viņa maz grib šo tikšanos, vai gaida viņu, vai viņš tai vajadzīgs?

Uzraugs aizveda Sašu uz mazu kameru un aizgāja, aizslēgdams durvis. Saša sēdēja pie galda un domāja, kādas šausmas pārņems māti, ieraugot viņu ar bārdu, cik baigi viņai būs iet pa cietuma gaiteņiem.

Nodžerkstēja atslēga, pavīdēja uzrauga seja un aiz tās mātes seja, viņas sirmā galva. Uzraugs nostājās sāniski, ar muguru aizstādamies priekšā Sašam, lai māte nevarētu^ pieiet viņam klāt, norādīja viņai uz krēslu galda otrā pusē. Un viņa, tāda maziņa, sirma, aizsteidzās uz norādīto vietu, nodūrusi galvu, uz Sašu neskatīdamās. Un, tikai apsēdusies, pacēla acis un tad jau vairs nenolaida no viņa skatienu. Lūpas viņai drebēja un galva aši raustījās.

Saša lūkojās mātē, smaidīja, bet sirds viņam apskrējās. Tik ļoti bija novecojusi māte, tik nelaimīga izskatījās, tādas ciešanas bija viņas acīs. Viņa bija atnākusi vecā, apdilušā pavasara mētelī, ko saukāja par savu «gabardīnu», tas Sašam atgādināja, ka ir jau pavasaris, bet māti viņš bija redzējis janvārī.

Loga apakšējā puse bija aiztriepta ar baltu krāsu, bet caur augšējo mirdzēja pavasara saule, tās stari krita tālākajā kaktā, kur ar vienaldzīgu seju sēdēja uzraugs.

—        Gribēju noskūties,_ bet nepaguvu, bārddziņa šodien nebija, — jautri ierunājās Saša.

Māte klusēdama lūkojās viņā, lūpas viņai drebēja un galva drebēja — nespēja to pārvarēt, pūlējās aizturēt raudas.

—        Bārddzinis ir pašskolots nemākulis, plēš, neviens negrib^ pie viņa skūties, varbūt man piestāv bārda, varbūt atstāt?

Māte klusēja, aši, aši kratīja galvu un raudzījās viņā.

—   Kā visiem iet? Sveiki un veseli?

To viņš vaicāja par saviem draugiem — vai ar tiem viss kartībā?

Māte saprata jautājumu.

—   Viss ir labi, visi veseli.

Taču doma par to, ka visiem ir labi, bet slikti tikai Sašam, tikai viņam vien, nez kāpēc tieši viņam, — šī doma bija neizturama. Un viņa ieraudājās, nokārusi galvu uz rokām.

—   Rimsties, man tev kas sakāms.

Viņa izņēma kabatlakatu un noslaucīja asaras.

—        Es pārsūdzēšu, mana lieta ir tīrie nieki, saistīta ar institūtu.

Uzraugs viņu apsauca:

—   Par lietu nerunāt!

Taču māte neizbijās, kā baidījās agrāk, kad sadūrās ar brutālu birokrātisku varu. Viņas sejā parādījās Sašam pazistamā stūrgalvīgā izteiksme, viņa saspringa, klausīdamās Sašā, un noklausījās līdz galam. Un tas bija tas jaunais, ko Saša saskatīja savā mātē.

—   Es braucu uz Novosibirsku, viss būs kārtībā.

Viņš negribēja sacīt «Sibīrija» un teica «Novosibirska».

—       Tiklīdz būšu galā, sūtīšu telegrammu, bet vēlāk atrakstīšu. Iestāšos darbā, naudu man nesūti.

•— Es uz tava vārda nodevu simt piecdesmit rubļus.

—   Kālab tik daudz?

—  Un produktus, un zābakus.

—   Zābakus — tas ir labi, bet produktus velti.

—        Un siltas zeķes, un šalli, — māte pacēla acis. — Cik tev piesprieda?

—       Mazmēra — trīs gadus brīvā izsūtījumā. Pēc pusgada atgriezīšos. Tēvs atbrauca?

—       Atbrauca janvārī, bet tagad es nevarēju viņu izsaukt, man piezvanīja tikai vakar. Kā tev ar veselību?

—       Lieliskiī Ne ar ko neesmu slimojis, ēdiens pieklājīgs — kūrorts!

Saša jokoja, gribēja uzmundrināt māti, taču viņa redzēja tā ciešanas, cieta pati, izmocīti smaidīja par viņa jokiem, tāpat gribēja viņu uzmundrināt, lai zina, ka viņš nav vientuļš, par viņu rūpēsies.

—       Vera tā bēdājās, ka tu viņu neizsauci, viņa atbrauca man līdzi, viņu neielaida, un arī Poļinu neielaida.

Viņš nez kā nebija iedomājies par mātesmāsām.

Jaukdama iepriekš apsvērtus vārdus ar tiem, kas patlaban iešāvās prātā, māte sacīja:

—       Saudzē sevi, tas viss pāries. Par mani neraizējies, es stājos darbā.

—   Kādā darbā?

—       Veļas mazgātavā, par veļas pieņēmēju, Zubova bulvārī, pavisam tuvu, es jau sarunāju.

—   Pārcilāt netīru veļu?!

—       Es jau sarunāju. Ne tūlīt, bet kad būšu aizbraukusi tevi apraudzīt.

—   Kālab braukt pie manis?

—   Es aizbraukšu pie tevis.

—       Labi, mēs sarakstīsimies, — samierinoši teica Saša. — No institūta kāds atnāca?

—   Tas mazais, greizais…

Runočkins! Tātad ar puišiem viss kārtībā.

—   Ko viņš sacīja?

—  Par direktora vietnieku…

Krivoručko! Tātad viņš ir šeit. Djakovs nemānījās.

—  Viss tieši sakarā ar viņu, — ieminējās Saša.

Uzraugs piecēlās.

—   Tikšanās beigusies.

—       Viss sakarā ar viņu, — Saša atkārtoja. — Pasaki Markam.

Māte sāka māt ar galvu par zīmi, ka saprot: Saša arestēts direktora vietnieka dēļ, tas jāpasaka Markam. Viņa pateiks, kaut arī zina, ka tas veltīgi. Viss veltīgi. Lai ir tā, kā ir, kaut tikai nebūtu sliktāk. Trīs gadi, tie paies, tie taču reiz beigsies.

—       Un vēl pasaki: nekādus liecinājumus no manis neizdabūja.

Uzraugs atvēra durvis.

—   Ejiet, pilsone!

Saša piecēlās, apskāva māti, viņa piekļāvās dēlam pie pleca,

—   Re nu, — Saša noglāstīja viņas mīkstos, sirmos matus, — viss kārtībā, bet tu raudi.

—   Ejiet, pilsone!

Nedrīkst_ apskauties, nedrīkst pieiet viens otram klāt, taču visi tā te pieiet klāt, apskaujas, saskūpstās.

—   Ejiet, ejiet, — uzraugs ierasti ar plecu kustību pastūma māti uz durvīm. — Ejiet tak, ja sacīts!

Saša uzrakstīja mātei, ka viss kārtībā, viņš ir vesels, sūtīt neko nevajag. Un lai raksta uz Bogučanu ciemu — pēc pieprasījuma.

Boriss atgriezās pikts — neviens negrib braukt, baidās no slikta ceļa, prasa bargu naudu. Bet komandantūra negaida — kulies turp, kā gribi. Ceļanaudu braucienam' ar pasta zirgiem dod grašus — pusceļam, ir tad nepieliks. Pusdienoja atkal «Zvērādsagādes» ēdnīcā. Nostūrī pie tukša galdiņa, sarāvies čokurā, sēdēja Igors.

—   Grāfs postenī, — ieteicās Boriss, — gaida mani un Dulcineju. Dulcineju, lai deklamētu dzejoļus, bet mani, lai par brīvu dabūtu pusdienas. Taču nesagaidīs, es pats tagad esmu bezdarbnieks.

Virēja šoreiz neiznāca pie Soloveičika.

—   Esat ieradinājis, Boris Saveļjevič, kvern kopš paša rīta, no darbiniekiem neērti, nav jau baznīcas piedurve, kur pa kumosam sadiedelēt.

—   Es ar viņu aprunāšos.

Boriss vairs nebija priekšnieks, taču virēja, tāpat kā vakar, ielika viņam šķīvī lieku karoti krējuma.

—  Jāsaprot viņas stāvoklis, — sacīja Boriss, — ubagiem ēdnīcā neļauj nākt, viņa par to atbild.

•— Viņš ir izsalcis, — atteica Saša.

—  Ziniet, Saša, — dusmīgi iebilda Boriss, — es izsūtītajiem nolīdzinu ceļu uz šejieni. Tagad man, protams, nospļauties, es braucu prom. Bet tiem, kas paliek, tas ir dzīvības un nāves jautājums. Tikai beigsies ar to, ka viņus no šejienes padzīs. Es brīdināju: nāciet šurp ap pulksten diviem, kad darbinieki jau paēduši, netrokšņojiet, nelieniet acīs, esiet klusi, rāmi, akurāti. Bet nē! Viņš atvelkas no paša rīta, dirn cauru dienu, samango pa kumosam, skaita dzejoļus, bet dzejoļi, jūs jau zināt, mēdz būt dažādi, un arī dzejas draugi mēdz būt dažādi…

—   Parīzē cilvēki pulcējas kafejnīcā, mēļo, Igors pie tā pieradis.

—   Es esmu pieradis pie silta klozeta, — Boriss atcirta,

—  pie vannasistabas, telefona, restorāna. Kā redzat, esmu atradis.

—   Paēdināsim viņu beidzamo reizi, — teica Saša,

—  es samaksāšu, pasauciet viņu.

Boriss paraustīja plecus,_ sarauca pieri un pameta Igoram ar pirkstu, lai nāk klat.

Igors bija gaidījis šo zīmi, sarosījās, tūļīgi izkumurojās no galda viņpuses, iztapīgi smaidīdams, pienaca klāt.

—       Nu, kā ir, dabūji naudu par rasējumiem? — Boriss noprasīja.

—   Sola kuru katru dienu.

—   Bet kur tad dāma?

—  Valērija Andrejevna aizbrauca uz Ļeņingradu.

—   Pavisam?

—   Pavisam.

—       «Cik divi tikāmies, tik divi izšķirsimies», — norūca Boriss. — Nu, sēdies.

Igors ar skubu piesēda, nolika saņurcīto žokejcepuri uz galda, attapās un pārlika uz ceļgaliem.

Boriss pamāja uz Sašas pusi.

—   Rītdien mūs …

Igors piecēlās un palocījās pret Sašu. Saša viņam uzsmaidīja.

—       Redzi, — turpināja Boriss, — rītdien mūs sūta prom uz Angāru. Esmu norunājis: tevi un citus biedrus laidīs šeit tāpat kā līdz šim. Bet tev laiks saprast: tā nav kafejnīca Monmartrā.

—       Saprotu, — sakņupdatns pie galda, čukstus sacīja Igors.

—       Te ir slēgta iestādes ēdnīca. Paēd un ej prom. Ja nav naudas — nerādies. Tāda šeit kārtība. Bet tu to pārkāp. Tev var parādīt durvis, tā ir pusbēda. Taču tevis dēļ padzīs arī citus, tavus trimdas biedrus. Saprati?

—       Sapratu, bet es neesmu trimdinieks, — steigšus atbildēja Igors.

—       Kas tad tu tāds esi, atļauj jautāt? — zobgalīgi vaicāja Boriss.

—       Mani netiesāja, izsauca un pateica: brauciet prom uz Kansku, dzīvosiet tur.

—  Atzīmēties ej?

—  Eju.

—   Pase tev ir?

•— Man nekad nav bijusi padomju pase.

—   Tev ir tiesības braukt prom?

—   Nē.

—   Tātad tu esi tads pats kā mēs. Un tagad ejami Boriss un Igors piegāja pie lodziņa un atgriezās: Igors

ar boršča šķīvi, Boriss ar maizi un galda piederumiem.

—        Edi — pavēlēja Boriss. — Un nesteidzies, neviens tev neatņems.

Igors klusēdams ēda, nolicis pie šķīvja.

—   Tu taču esi mākslinieks, vari gleznot ģīmetnes. Igors nolika karoti, ar pirkstu apslaucīja lūpas.

—        Neviens negrib, fotogrāfijās esot lielāka lidzība un tās lētākas.

—   Vari kleķēt kaut kādas ainaviņas, — Boriss uzstāja,

—   šeit tās patīk, un klubā var piepelnīties uz svētkiem. Vajag tikai ņemt visus prātus kopā un neuzskatīt sevi par aristokrātu.

—   Es neuzskatu, — nočukstēja Igors.

—   Melo, uzskati gan. Un mani tu uzskati par plebeju. Igors pakratīja galvu.

—   Nē, par plebeju ne.

—   Par ko tad?

Igors nodūra galvu, viņa karote palika gaisā pacelta.

—   Es jūs uzskatu par bramani.

Un viņš vēl zemāk noliecās pār šķīvi. Saša nevarēja noturēties nepasmaidījis. Boriss nobālēja.

—       Tas man nav jaunums. Bezkauņa, plebejs, alkata — tas ir viens un tas pats. Krievijā. Nezinu, kā Parīzē. Bet, tā kā plebeju, tas ir, piedodiet, alkatu pienākums ir uzturēt muižkungus, tad es atstāju tev septiņus rubļus, — Boriss izvilka no kabatas un noskaitīja septiņus rubļus,

—  desmit pusdienām. Naudu es atstāšu virtuvē, citādi tu to aprisi pa vienu dienu. Bet pēc tam, kad būsi nosukājis šīs desmit pusdienas, tu vai nu sameklēsi sev kādu citu alkatu — kas ir izslēgts —, vai sāksi strādāt — kas ir apšaubāmi —, vai nosprāgsi badā — kas visticamāk.

Boriss piegāja pie lodziņa, aprunājās ar virējuun iedeva viņai naudu. Viņa, īdzīgi saviebusies, iesvieda to šķīvī — savā «kasē».

Saša piecēlās. Arī Igors piecēlās. Zokejcepure viņam nokrita zemē, viņš noliecās un to pacēla. Saša sniedza Igoram roku.

—       Uz redzēšanos, es ceru, jūs galu galā iestāsieties darbā.

—  Pacentīšos, — Igors bēdīgi atbildēja.

—  Nu sveiksi — dzedri pamāja ar galvu Boriss.

No rīta pie mājas piebrauca vedējs apskrandušā briežādās valkā, nosešķētā ausainē un nošķiebtos ičigos, bezzoju puszābakos. Krunkainajā sejā bārdas vietā ceroja rūsgani sari, acis šaudījās apkārt satraukti un noraizējušās: vai nav salīdzis pārāk lēti?

Saša un Boriss salika ratos savu mantību, saimniece — kulīti ar ēdmaņu. Un ilgi stāvēja lievenī, lūkodamās viņiem nopakaļ.

Soļodams aiz ratiem, Boriss noskumis teica:

—    Saki ko sacīdams, viņa tomēr daudz ko manis labā darījusi.

Komandantūrā viņus sagaidīja etapa biedri: Volodja Kvačadze — skaists liela auguma gruzīns jaunā, melnā vatenī, ko bija saņēmis mēnesi pirms nometnes termiņa beigšanās, bet termiņš bija pieci gadi; Ivaškins, pavecs tipogrāfijas strādnieks no Minskas; Karcevs, kādreizējais Maskavas komjaunatnes darbinieks, kas bija atgādāts uz Kansku no Augšurālu politizolatora pēc desmit dienu badošanās.

Boriss pieklauvēja pie loga un pavēstīja, ka rati ir klāt un arī viņš, Soloveičiks, un Pankratovs, Aleksandrs Pavlovičs, ir klāt.

—   Pagaidiet!

Logs aizcirtās.

Volodja Kvačadze turējās uzpūtigi, drūmi rauca pieri un klusēja. Arī Karcevs valodās neielaidās, sēdēja uz sola, aizvēris acis, savārdzis, izmocīts, pret visu vienaldzīgs.

—   Ceļa vēl nav, un vedējs noplēsa simt rubļu, — sacīja Boriss, — ceļanauda mums ir piecdesmit. Pārējais būs jāpiemaksā.

—    Ne prātā nenāk, — atcirta Volodja, — lai šie piemaksā.

—    Dod, cik pienākas, — Boriss paskaidroja, — vasarā, skaidrs, ka var aizbraukt.

—    Varu braukt arī vasarā, man nav nekāda steiga, — Volodja atbildēja, — un vispār tā ir tukšu salmu kulšana: naudas man nav.

—   Arī man nav, — nepaceldams plakstus, klusi sacīja Karcevs.

—       Un arī man nav, — vainīgā balsī piemetināja Ivaškins.

Logs atdarījās.

—   Ivaškinl… Parakstieties! Ivaškins apjucis atskatījās.

Kvačadze atstūma viņu un iebāza galvu logā.

—   Jūs dodat pa desmit rubļiem, bet rati maksā simtu.

—   Izsniedzam, cik pienākas. Boriss pieliecās pie loga.

—   Ne jau katram ir nauda, ko tad lai iesāk?

—   Padomājiet, ko iesākt, — sekoja atbilde.

—       Jums vajadzēs padomāt! — iebļāvās Volodja. — Jums! — Kvačadze ņēmās dauzīt ar dūri pa logu.

—   Ko jūs ālējaties?

—   Sauciet šurp priekšnieku! Ivaškins piedūrās viņam pie piedurknes.

—   Nevajadzētu celt traci, puiši! Volodja uzmeta viņam nicinošu skatienu.

Iznāca labi nobarots virs ar diviem ķieģelīšiem zīmotnēs.

—   Kam ir pretenzijas?

—       Mēs nevaram samaksāt un mums nav jāmaksā par transportu, — pār plecu atcirta Volodja Kvačadze.

—   Ejiet kājām.

—   Bet mantas? Jūs nesīsiet?

—   Ar ko tu runā?!

—       Man viens pīpis, ar ko… Es jautāju: kas nesīs mantas?

—       Ceļanaudas normu apstiprinājis iekšlietu tautas komisārs, — valdīdamies noteica priekšnieks.

—        Lai jūsu tautas komisārs tad arī brauc ar tādu ceļanaudu.

—   Ko tad tu, atpakaļ uz nometni sagribējies, vai? Volodja pietupās blakus sienai.

—   Sūtiet ar!

—   Varam arī nosūtīt!

—   Lūg-tum!

—   Konvoji — uzsauca priekšnieks.

Iznāca divi konvojnieki, uzrāva Kvačadzi kājās, atlauza rokas atpakaļ.

—       No tā, ka jūs viņu sasējāt, nauda viņam neuzradīsies, — ieteicās Saša.

—       Tev arī sagribējies?! — pietvīkdams tumši sarkans, uzbļāva priekšnieks.

—       Un arī man no tā nauda neuzradisies, — Saša mierīgi turpināja.

Priekšnieks aizgriezās un pavēlējas

—   Ratus iedzīt sētā.

Kvačadzi ieveda komandantūrā.

Ivaškins nokāsējās.

—   Iekulsimies ķezā, puiši!

Karcevs nepacēla plakstus.

Atvērās logs.

—   Soloveičik!

Boriss piegāja klāt.

—       Samaksājiet tūlīt vedējam katrs savu ceļanaudu, pārējo piemaksās pilnvarotais Bogučanos. Viņam nododiet šo te paketi, tur ir visu dokumenti. Ejiet laukā!

Viņi izgāja uz ielas. No pārvaldes vārtiem izbrauca rati, tiem nopakaļis jāšus sekoja divi konvojnieki ar šautenēm. Sasiets ratos gulēja Volodja Kvačadze, nesamierināmi šķielēja ar melnu, niknu aci.

Grupa devās ceļā.

4

Pie ķieģeļu mūra nostājās zēni, uz sola apsēdās skolotāji, zemē — meitenes, glīti uzposušās, priecīgas, svinīgas. Pabeigta desmitā klase, pabeigta skola, viņi šķiras no tās uz mūžu. Tikai Varja nebija atnākusi.

Neierasties tādā dienā! Ņinu sagrāba sašutums. Nepateikt ardievas klasei, biedriem, ar kuriem kopā pavadīti desmit mūža gadi, neatstāt piemiņai pat fotogrāfiju. Nepadomāt, kādā stāvoklī nostāda viņu, savu māsu, pedagogu kolektīva priekšā.

Pirms dažām dienām skolotāju istabā pie viņas pienāca matemātiķis, uzslavēja Varju — «apdāvināta jaunkundze». Vārds «jaunkundze» nelādzīgi iedzēla. Māsā patiešām parādījās kaut kas uzsvērti nelaikmetīgs, matus viņa nēsāja ar vidū pāršķirtu celiņu un nevis vienkārši savija uz pakauša ciešā mezglā, bet uzlieca uz ausīm — kā sievietes senlaicīgās ģīmetnēs. Un bija ieņēmusies manieri aizvien pavērst galvu tā, it kā lūkotos uz visu no sāniem, no malas.

Vārdu «jaunkundze» Ņina uzskatīja par sociāli svešu un tādēļ par aizvainojošu, sagatavojās uz to, ka saruna ar

matemātiķi iznāks nepatīkama, taču viņš lūkojās pretī labvēlīgi, arī fiziķis un ķīmiķe izteicās par Varju labi, un viņš, tiem' piekrītot, māja ar galvu, Varjai neesot ko baidīties no konkursa, neviens no viņiem nešaubījās, ka Varja iestāsies institūtā.

Ņina izlaipojās ar vispārīgām frāzēm: Varja gan zīmē labi, gan rasē lieliski, bet, kad cilvēkam daudz spēju, viņam grūti atrast sevi… Nevar taču atzīties, ka māsa ar viņu nerēķinās, dzīvo, kā grib, un rīkojas, kā grib.

Smēķē. Uz jautājumu, kur dabūjusi tik dārgus papirosus «tlerzegomina Flor» (šaura paciņa, desmits), mierīgi atbildēja: «Nopirku.» Un uz jautājumu, kādēļ tik vēlu nāk mājās, kur aizkavējas, tikpat strupi atbildēja: «Pie paziņām.» Kur ņēmusi naudu papirosiem un pie kādiem paziņām sēž līdz rītam — nesacīja. Kad Ņina jautāja, kas viņai dod ārzemju patafona plates, bezkaunīgi piemiedza acis. «Es taču strādāju japāņu izlūkošanas dienestā. Vai tad tu nezini?»

Atcirta izaicinoši, meklēja kašķi. Ņina apvaldīja aizkaitinājumu, pasmaidīja kā par joku.

—   Manuprāt, arī izlūkošanas dienestā tur lielākā vērtē cilvēkus ar augstāko izglītību. Paskaties apkārt, Varjuša, kādā laikā dzīvojam. Ikvienam ir iespējas attīstīt savas dotības, vai tad tas nav galvenais? Kādēļ tev aizlaist zudībā gadus, visi taču mācās …

—  Man nav interesanti, tev skaidrs?

—   Un kas tev ir interesanti? — Ņina uzbļāva. — Pavārtē kvernēt?!

Kā paspruka tā pavārte, pati neatjēdza, saprata taču, ka ne jau par sētas kompāniju tagad ir runa, lamāja sevi, ka nepievaldīja mēli.

Ko Varja grib? Kļūt par rasētāju? Par mašīnrakstītāju? Braukt projām uz Sibīriju pie Sašas? Visādus numurus viņa var izspēlēt, visu, kas vien tīk.

Toreiz stacijā, kad Varja ieraudzīja Sašu konvoja pavadībā, viņai uznāca histērija, viņa skaļi raudāja, neko negribēja dzirdēt. Tramvajā uz viņām atskatījās: meitene dāmu kotika kažokā, kas nav pa augumam, raud, aizsedz seju ar mutautiņu.

Mājās Ņina viņu pierunāja, lai neiet pie Sofijas Aleksandrovnas, un Varja negaidīti paklausīja, apgūlās, viņu kratīja drudzis, Ņina apsedza viņu ar siltu segu: izgulēsies, nomierināsies, viss pāries. Varja nogulēja visu vakaru un nakti, nedzirdēja, kā atnāca Zoja pēc sava sasodītā kažoka, nedzirdēja, kā Ņina no rīta posās uz skolu. Ņina ii/l raucās, atgriezās tā agrāk, taču Varju mājās' nesastapa.

Varja pārradās vēlu, sacīja, ka bijusi pie Sofijas Alekfinndrovnas. Un, tāpat kā iepriekšējā dienā, apgūlās gultā /viii siltas segas, bet nākamo dienu atkal pavadīja pie Sofijas Aleksandrovnas.

Pēc kāda laika arī Ņina aizgāja pie Sofijas Aleksandrovnas. Tā sagaidīja viņu dzedri, bez parastās sirsnības, it. kā Ņina būtu vainīga pie tā, ka Saša izsūtīts, bet pārējie staigā brīvībā. Tā tas bija saprotams. Varja sēdēja uz dīvāna, lasīja un, kad ienāca Ņina, uz viņu tikpat kā nepaskatījās. Saruna nevedās. Sofija Aleksandrovna atbildēja strupi, klusuma brīžos bija dzirdams, kā Varja pāršķir lappuses. Droši vien tāpat uzskata, ka Ņina nodevusi Sašu, neko viņa labā neizdarīja.

Lai jau domā. Pie Sofijas Aleksandrovnas Ņina vairs negāja un vairs neies. Ar Varju izskaidroties netaisās ne tik. Viņai ne par ko nav jāattaisnojas, viņa ne pie kā nav vainīga.

Taču palika rūgtums, tāda jutoņa, it kā viņa būiu izdzīta no mājas. Viņa tur ir sveša, bet Varja — savējā. Tad, redz, no kurienes viņas nesamierinātība, no kurienes 1as pavediens vijas.

Ko viņai iedveš Sofija Aleksandrovna? Viņa taču ir otrā pusē, tādēļ ka arī Saša ir o t r ā pus ē. Ārprāts, bet tā tas ir. Ņina atceras, kāds Saša bija skolā, taču aizkustinošā skolasdienu draudzība nav pietiekama, lai politiski uzticētos. Bērnība paliek bērnība, bet dzīve ir dzīve. Kas palicis no viņu pulciņa? Saša izsūtīts. Maksis Tālajos Austrumos. Droši vien apprecēsies, nodibinās ģimeni. Saroks prokuratūrā. Un arī tas ir ārprāts. Jurka Saroks — likteņu lēmējs, prokurors, Ņinas uztverē šis vārds iemiesoja bruņniecisku uzticību revolūcijai, bet Saša Pankratovs — izsūtīts kontrrevolucionārs!

Un tomēr ir barga, bet nepielūdzama vēstures loģika. Ja komunistu vērtēs tikai pēc personiskajām īpašībām, tad partija pārvērtīsies amorfā sirdsšķīstu inteliģentu masa.

Tātad — kas paliek? Vadims Marasevičs? Viņš, tāpat kā senāk, ir laipns, kad viņi sastopas Arbatā. Tiek publicēts laikrakstos un žurnālos, gūst sekmes tāpat kā visa viņu ģimene, bet padomju varu viņi taču atzina tās septiņpadsmitajā pastāvēšanas gadā.

Varja basām kājām, īsā, izbalējušā sarafānā stāvēja uz palodzes, mazgāja logu. Tumšas piles tecēja zemē pa rokām, ritēja pa rūti, sakrājās peļķītēs starp rāmjiem

—   Kādēļ tu neatnāci fotografēties?

—   Aizmirsu. Bet, kad atcerējos, bija jau par vēlu.

—  Paldies dievam, ka tu atceries vismaz citas savas darīšanas.

Varja iesvieda lupatu ūdensbļodā un nolēca uz grīdas.

—   Nenofotografējos, — viņa atrāva atvilktnes, izņēma fotogrāfijas, nolika uz galda, — rekur sestā klase, rekur septītā, astotā. Pie viena, rekur arī desmitā, mēs uzņēmāmies rudenī. Diez ko jau neesam pārvērtušies pa šo pusgadu. Vari pārliecināties.

Ņina, uz fotogrāfijām nepaskatījusies, salti sacīja:

—   Pēc divām dienām es braucu prom uz semināru. Izlem, ko domā darīt. Es varu tev palīdzēt tikai tādā gadījumā, ja tu gatavosies iestāties universitātē. Citādi tev pašai nāksies parūpēties par sevi.

—   Es domāju, tev nav pamata lielām bažām, — atbildēja Varja, — es stājos darbā.

Satricinājums, kas piemeklēja Varju, stacijā ieraugot Sašu, joprojām nepārgāja. Viņai iedvesa šausmas gan tas, ka Sašu veda konvojnieki, gan tas, kāds viņš izskatījās — bāls, novecojis, apaudzis ar bārdu. Gan tas, kā viņam garām pa peronu drāzās ļaudis tikai ar vienu rūpi — ātrāk ietikt vagonā un ieņemt labāku vietu. Gan tas, ka jaunie komandieri, jautri, sasārtušiein vaigiem, pat nepalūkojās uz cilvēku, kuru veda konvojnieki, brauca tik prom uz Tālajiem Austrumiem, pārliecināti, ka viss pasaulē iekārtots pareizi.

Vēl vairāk viņu satrieca tas, cik padevīgi gāja Saša, pats stiepa savu čemodānu, pats savām kājām gāja trimdā.

Kādēļ viņš nekāvās, nepretojās, kādēļ viņu nevilka sasietu? Ja viņš kautos, pretotos, kliegtu, protestētu, ja viņu vilktu sasietām rokām un kājām, tad būtu nevis divi konvojnieki, bet vesels vads, tad viņu vestu nevis kopīgajā vagonā, bet aizrestotā dzelzs vagonā, tad ļaudis nedrāztos pa peronu tik truli. Un šie Maksimi un Serafimi savās jaunajās karavīru formās arī varbūt nebūtu tik pašapmierināti, aprobežoti, tik paklausīgi.

Saša pakļāvās.

Kad viņa nesa Sašam pienesumus Butirkos, viņai likās, ka tie augstie, biezie, nesadragājamie mūri uzcelti Sašas dēļ — tik ļoti no viņa baidās šie apbruņotie vīri. Nē, tie nebīstas no viņa, viņš tiem neiedveš bailes, tie viņam iedveš bailes. Tādēļ tik padevīgi, bez kurnēšanas viņš gāja starp diviem jauniņiem konvojniekiem, kurus būtu varējis aizsviest katru uz savu pusi ar vienu roku. Nevarēja.

Bet Sofiju Aleksandrovnu Varja žēloja, tāpat kā līdz šim apmeklēja to diendienā, stāstīja dažnedažādus jaunumus, pūlējās izklaidēt. Kad Sofija Aleksandrovna iestājās darbā veļas mazgātavā, Varja viņas vietā gāja uz veikaliem, iepirkās uz kartītēm.

Sofija Aleksandrovna slavēja Sašu, uzteica par godīgumu, vīrišķību, bezbailību. Varja neiebilda, taču pati Sašu par vīrišķīgu vairs neuzskatīja. Ja viņš ļāva tā sevi pazemot, tad ir tāds pats kā visi. Un vienmēr bijis tāds pats kā visi, izpildīja to, ko viņam pavēlēja. Tagad viņam pavēlēja braukt izsūtījumā, viņš arī brauca izsūtījumā, padevīgi gāja pa peronu, stiepa čemodānu.

Sofija Aleksandrovna nolēma izīrēt Sašas istabu, Varja palīdzēja to sakopt priekš jaunās īrnieces. Skapī atradās Sašas slidas — «hāgenes» ar nošķiebtiem zābakiem, ar garām auklām, kas pārrautajās vietās bija sasietas mezglā. Sofija Aleksandrovna paņēma slidas un ieraudājās, tās viņai atgādināja Sašas bērnību.

Bet Varjai tās atgādināja slidotavas salto dvesmu, blāvās gaismas apļus uz ledus, orķestri pusloka nojumē, karsto tēju bufetē, burzmu ģērbtuvē. Arī viņai pārtrūkušās auklas bija sasietas tādos pašos čundžurainos mezglos. Sie mezgli traucēja izvilkt auklas caur zābaku caurumiņiem, nācās ilgi noņemties.

Un vēl Varja atcerējās, kā viņi bija «Arbata pagrabiņā» un viņa uzaicināja Sašu aiziet uz slidotavu. Tad likās, ka viss laimīgi beidzies, ka Saša visus uzvarējis. Viņi priecājās, dejoja tango, rumbu, orķestris spēlēja «Misteru Braunu» un «Melnās acis», «Ak, jūs citroni, mani citroniņi» un «Lai kur es klaiņoju, kad pavasaris plaukst»… Un Saša aizstāvēja nepazīstamu meiteni, rīkojās drosmīgi.

Toreiz «Arbata pagrabiņā» viņš tai likās varonis.

Tagad viņa saprata, ka viņš nav varonis. Un vispār nav varoņu.

īr milzīga māja bez saules, bez gaisa, māja, kas no pagrabiem izelpo sasmakušu kāpostu un pūstošu kartupeļu dvaku. Iemītnieku pārslogoti komunālie dzīvokļi ar ķildām un tiesāšanos. Ar kaķu smaku piesūkušās kāpnes. Rindas pēc maizes, cukura, margarīna. Neizpirktas kartītes. Inteliģenti vīrieši salāpītās biksēs. Inteliģentas sievietes nobružātās jakās.

Un blakus, uz Arbata un Smoļenskas ielas stūra, valūtas veikals, kur ir viss, bet tikai tiem, kam pieder zelts un ārzemju valūta. Un turpat blakus, Namdaru šķērsielā, slēgts sadales iestādījums, kur ari ir viss. Un tepat Arbatā ir «Arbata pagrabiņš», kur arī ir viss, bet tikai tiem, kuriem daudz naudas. Negodīgi, netaisnīgi!

Sestajā klasē Varja gāja dramatiskajā pulciņā, to vadīja bijusī aktrise Jeļena Pavlovna. Aktīvisti viņu apsūdzēja par to, ka viņa iestudē Ostrovski un Gribojedovu, bet neiestudē padomju autoru aģitatoriskās lugas. Jeļenu Pavlovnu atlaida no darba, bet viņas apgādībā ir slima meita. Varja satriekta brīnījās par nežēlību, ar kādu vecam cilvēkam atņēma maizes kumosu. Kopš tā laika bija pagājuši trīs gadi, dramatiskais pulciņš no jauna neatsāka darbību, nevarēja atrast vadītāju par tik niecīgu algu. Viss tika aizlaists pazušanā. Un ne no viena atbildību par to neprasīja. Varja šmauca projām no skolas sapulcēm, tur viss bija izlemts jau iepriekš, bet tāpat vien stiept gaisā roku ir pazemojoši. Taču Ņinka šos aizstāv, Ņinka ir muļķe, viņai ir gatava atbilde uz jebkuru jautājumu. Jautājumi ir dažādi, bet atbildes vienādas.

Varja meklēja glābiņu sētā starp tādiem pašiem dieva nepieņemtiem zēniem un meitenēm kā viņa pati. Smēķēt nedrīkst — zēni smēķēja, krāsot lūpas ir nosodāmi — meitenes krāsoja, pūderējās, audzēja garus matus, valkāja ažūra zeķes, košus lakatiņus.

Taču tagad arī tas kļuva neinteresanti. Satricinājums, ko Varja pārdzīvoja stacijā, pamudināja viņu meklēt citu neatkarību. Jo vairāk tādēļ, ka ap šo laiku sētā notika izmaiņas — radās jauna kompānija.

Kādu dienu Varja sastapa Arbatā Viku Maraseviču ar švītīgu, gadus četrdesmit vecu vīrieti, gaužām pretīgu.

Agrāk Vika nelikās par Varju ne zinis, bet tagad apstājās, pat apķērās ar roku. No Vikas uzvēdīja brīnišķīga smarža.

— Vitālijs — mans draugs, Varja — mana skolas draudzene …

Varja klusībā lika vērā šo tikko manāmo aptuvenību, pavisam tikai kādas piecas klases starpības…

—       Re, kādas mums skaistules Arbatā, — Vika turpināja. — Nu? Ko tu teiksi, Vitālik?

Vitāliks muļķīgi uzrauca uzacis un iepleta rokas, neatrazdams vārdus.

—   Pavisam esi nozudusi, nezvani, neatnāc.

Varja nekad nebija Vikai zvanījusi, nekad nebija pie tās bijusi.

—   Kā klājas Ņinai?

—   Nekas, strādā.

—        Ņina ir viņas māsa, — Vika paskaidroja savam pavadonim, — piezvani, un arī es tev zvanīšu.

Vika izņēma no somiņas piezīmju grāmatiņu, pašķirstīja, nosauca viņu telefonu.

—   Nav mainījies?

—   Nē.

—   Nu, nenozūdi.

Pēc divām dienām Vika piezvanīja un uzaicināja pie sevis.

Varja aizgāja.

Vika acīm redzami tikai nupat kā cēlusies, mugurā vēl rītasvārks, uz atzveltnes krēsla nomestas zeķes, zīda veļa, kleita, neko viņai šīs lupatas nemaksā, netrīc un nedreb par tām.

Vika parādīja savu garderobi: svārki, kostīmi, putekļmēteļi, kurpes — kādi seši vai septiņi pāri. Ar mazu atslēdziņu atvēra koka šķirstiņu, kas stāvēja pie trīsviru spoguļa starp flakoniņiem un kārbiņām, — tur glabājās auskari, krelles un piespraudes. To visu Vika rādīja ne aiz vīzdegunības, bet tāpat vien iepazīstināja ar to, kas moderns, ko valkā ārzemēs, pāršķirstīja ārzemju žurnālus: no to lappusēm raudzījās salīgas skaistules, ietinušās zvērādas manto, kājās miesaskrāsas zeķes un lakādas kurpītes.

Pēc tam viņas apsēdās pie tahtai klāt piebīdīta galdiņa, dzēra kafiju un liķieri «Benediktīnu» no mazītiņām glāzītēm, smēķēja garas cigaretes ar zelta apmali.

Jā, gluži cita pasaule! Tur stāv rindās, iepērkas uz kartītēm. Te dzer kafiju, kūpina cigaretes, tīksminās ap ārzemju modēm.

— Vai Ņina zina, ka tu atnāci pie manis?

—   Nē.

—   Tu viņai teici, ka sastapi mani?

—   Vai man obligāti jāziņo?

—       Pareizi darīji, — uzslavēja Vika. — Es cienu tavu māsu. Bet viņai ir vīrišķīgs domāšanas veids, viņai ir vienaldzīgs it viss, kam dzīvo sievietes, viņa mani nicina, es zinu. Ņina ir zilzeķe. Es viņu par to nevainoju, cienu viņas centienus, viņa ir aktīviste, tas ir labi, lieliski! Taču ne jau visi ir radīti tādi.

—       Ņina grib, lai visi dzīvotu tā, kā dzīvo viņa, — teica Varja.

—        Kas tev patīk? — vaicāja Vika, uzgriezdama patafonu. — Meļehovs? «Jel sakiet, meitenes, to savai draudzenei…» Nu cik ilgi var?…

Viņa uzlika Vertinski, pēc tam Ļeščcnko. «Es, apbraukādams Baltiju, it visiem gaužām apniku…»

—       Vitālijam ir brīnišķīgas plates. Kādu dienu aiziesim paklausīties.

Varja iesmējās.

—   Pie viņa?!

—   Bet kas tev pret to?

—       Es, protams, zinu, ka cilvēks cēlies no pērtiķa, bet kādēļ pie viņa jāiet?

—       Tu viņu pienācīgi nenovērtē. Vitāliks ir visai ietekmīgs pilsonis.

—   Lai ietekmē citus.

—   Tu netaisies iestāties teātra institūtā?

—   Šogad es nekur nestāšos. Iešu strādāt.

—   Kur?

—   Kaut kur par rasētāju.

—       Varja! — iesaucās Vika. — Vitālijs momentā tevi iekārtos. Viņam visa Maskava ir draugi. Es tūlīt viņam piezvanīšu.

Viņa pievilka pie tahtas tālruni garā vadā un uzgrieza numuru.

—   Te Vika.

Klausulē bija dzirdama džeza mūzika.

—       Apstādini savu leijerkasti! — pavēlēja Vika. — Pie manis ir Varja, — viņa turpināja, — mana skolas draudzene, no A'"bata … Labi, — viņa pamāja Varjai, — tev sveiciens…

—   Mersī!

—        Paklau, viņa grib strādāt par rasētaju-konstruktori… Skolā… bija rasēšanas-konstruēšanas novirziens, viņa lieliski rasē. I<o? Bet kas pie tevis ir?… Nē, neinteresanti… Bet kur tu viņu dabūsi rokā? (Runa acīmredzot bija par cilvēku, kura dēļ Vika būtu ar mieru aizbraukt.) Nē! Norunāsim uz parītu, uz sestdienu, Ēriks noteikti būs, brauksim uz «Metropoli»… Tūlīt paprasīšu… Varja, tu esi brīva parīt?

—   Jā.

—   Viņa ir brīva. Un būs Ēriks… Kad es tev saku — būs! Citādi mēs ar Varju neiesim. Viņam katrā ziņā jābūt, ņem to vērā …

Vika nokāra klausuli.

—   Kopā ar mums būs vēl viens cilvēks, viņu sauc par Ēriku. Viņš apgādā vajadzīgo iekārtu Magņitogorskas metalurģiskā kombināta būvei.

Viņa palūkojās uz Varju.

—   Atnāc pie manis parīt sešos, brauksim no šejienes. Apspriedīsim un nokārtosim tavas lietas. Un pie viena izklaidēsimies.

Viņa pasmaidīja, sabužināja Varjas matus.

—   Varu tevi aizvest pie Pāvela Mihailoviča, un viņš uztaisīs tev frizūru.

Pāvels Mihailovičs ir slavens frizieris, viņa frizētavai — blakus «Prāgai» — bija nosaukums «Pols». Klientes savulaik tā arī viņu dēvēja: «Pola kungs». Pieminēdama viņu vārdā un tēvvārdā, Vika pasvītroja savu tuvo pazīšanos ar viņu.

5

Kā viņa rītdien apģērbsies, kādā tērpā brauks uz «Metropoli»? Varja iztēlojās sevi līdzās Vikai — meitene nodeldētā blūzītē. Viss, kas viņai ir, jau vecmodīgs, ķēmīgs. Un zeķes? Un kurpes? Viņa vandījās pa skapi, apģērbās un izģērbās. Tikai vecā tumšzilā kleita piegula tīri labi. Augstpapēžu «buldodzenes» nāksies atkal palūgt Zojai, neko nevar darīt.

Vika bija ģērbusies viscaur ar pērlītēm izšūtā kleitā, kas priekšpusē tikko sedza celi, mugurpusē sniedzās zemāk par lieliem un vienā sānā bija garāka nekā otrā. Kleita cieši apkļāva krūtis un vidukli. Liela auguma gaišmate, efektīga, ar gludu ādu un lielām, pelēkām acīm.

Viņa novilka kleitu, palika tējrozes dzeltenā ve]ā, sēdēja izģērbusies, mainīja matu sasuku, nesteidzās, kaut ari tikšanās bija norunāta uz septiņiem, bet pulkstenis rādīja jau gandrīz astoņi.

Zvanīja telefons, notika sarežģītas sarunas ar Vitāliju. Viņš nekā nevarēja sameklēt Ēriku, lika priekšā, lai braucot pie viņa. Vika atbildēja, ka viņām arī šeit esot brīnišķīgi-

_— Būtu bijis brīnišķīgāk kopā ar tevi, bet diemžel tev jādežurē pie telefona.

Vika vēl arvien sēdēja pie trīsviru spoguļa tikai apakšveļā.

—   Vai Ļenka Budjagina kādreiz atnāk pie jums?

—   Nav bijusi kopš Jaungada.

—   Pie Jurkas iet?

—       Neesmu redzējusi, Jurka ir dzinējsuns, ne acu galā viņu neciešu!

Vika pagriezās uz sava grozāmā pufa, dusmīgi paskatījās uz Varju — viņu mājās tā nemēdz runāt. Vika, viņas brālis, viņu tēvs, visas viņu aprindas pieņēma īstenību kā objektīvu apstākļu kopumu, kā neizbēgamus pastāvēšanas nosacījumus. Sīs pieņemšanas forma ir vienkārša: godbijīga atturība, nekādu divdomību, anekdošu, aplinku mājienu — pārāk labi zināms, ar ko tas viss beidzas.

—       Varja, pacenties iegaumēt! Es tevi iepazīstināšu ar cilvēkiem. Stāvoklis, kādu viņi ieņem, uzliek daudz pienākumu. Tev nāksies savus vārdus apsvērt.

—   Ko tad es tādu pateicu?

Vika negribēja atkārtot vārdu «dzinējsuns», ne jau viņa to sacīja.

—   Taviem epitetiem nāk līdzi kaut kas no ielas.

Varja aizsvilās.

—   Es uz ielas esmu uzaugusi.

—       Tu mani pārprati. Es nerunāju par vulgaritāti, man ne prātā tas nenāca. Bet no zināmām lietām un zināmiem vārdiem labāk turēties tālāk. Jura dara savu darbu, bet mēs abas to neizprotam.

Varja klusēja. Kur nu viņai to izprast?… Varbūt vienīgi cietuma rindās… Taču Vikai taisnība: te ir jauna, nepazīstama pasaule un jāizturas citādi.

—        Es gluži vienkārši Saroku neciešu, viņš tā blenž, pre-. tīgi.

Vika viņu apskāva.

— Tu esi gudriniece. «Dzīve ir īsa» — banāli vārdi, bet daļa patiesības tajos ir. Un pārējais mūs neinteresē. Tiesa, vai ne?

Kad Varja atnāca pie Vikas, dzīvoklī valdīja klusums. Ap pulksten deviņiem māja atdzīvojās, atskanēja balsis, soļi gaitenī, durvju blaukšķi. Vika nelikās par to ne zinis: te katrs dzīvo savu dzīvi, nevienam nav daļas par otru, pat Vadims ne reizi ne uz brītiņu neiegriezās pie māsas. Un Varja to salīdzināja ar savu komunālo dzīvokli, ar istabu, kur viņa dzīvoja kopā ar Ņinu tās apnicīgajā, nepanesamajā uzraudzībā.

Desmitos piezvanīja Vitālijs un palūdza, lai viņas pēc piecpadsmit minūtēm, ne vēlāk, nonāk lejā pie ārdurvīm.

Vika bez steigas piekārtoja matu sasuku, no jauna uzsmiņķēja lūpas, uzvilka savu pērlītēm izšūdināto kleitu.

Ēriks, kā izrādījās, bija stalts liela auguma puisis ar gludi atpakaļ atsukātiem spīdīgiem, melniem matiem. Pēc uzvalka un pēc tā, kā uzvalks viņam piegulēja, bija redzams, ka viņš ir ārzemnieks. Viņš izkāpa no mašīnas, atvēra Vikai un Varjai durtiņas galanti kā princis, kurš aicina ganu meitas iekāpt karietē. Pēc tam apsēdās pie stūres un visu ceļu nebilda ne pušplēsta vārda. Pie «Metropoles» palīdzēja meitenēm izkāpt no mašīnas.

Rinda pie ieejas restorānā pašķīrās, šveicars formā ar tresēm atvēra viņu priekšā durvis, tūdaļ bija klāt maltre d'hotel melnā uzvalkā, pārpildītajā zālē uzreiz atradās brīvs galdiņš, viesmīlis izvietoja galda piederumus. Ar šveicaru, garderobistu, metrdotelu, viesmīli runāja Vitālijs, taču Varja redzēja, ka visi centās Ērika dēļ un no visiem visvairāk pats Vitālijs. I<ā savējais starp savējiem Vitālijs pārskatīja ēdienkarti, deva padomu, ko pasūtīt, viesmīlis ar bloknotu un zīmuli rokās pierakstīja.

Vika pārvērtās. Cilvēku rinda pie restorāna, šveicars, garderobists, vietu trūkums, metrdotela uzmanība, viesmīļa iztapība — ne par ko viņai nebija nekādas daļas. Savu īso promenādi pa zāli viņa izvērta par triumfa gājienu, viņai pievērstajiem skatieniem vajadzēja liecināt par viņas skaistumu un Jīdz ar to padziļināt iespaidu, kādu viņa gribēja atstāt uz Ēriku. Viņa gāja, raudzīdamās taisni uz priekšu — nekādu paziņu, kas varētu viņu kompromitēt ar familiaritāti, šodien viņa pati izlems, ar ko nāks saskarē.

Apsēdusies pie galda un pārlaizdama zālei vienaldzīgu, nepieejamu skatienu, viņa pamāja ar galvu miniatūrai blondīnei, kura sēdēja kopā ar druknu, zema auguma japāni tumšas brillēs.

—   Pazīsti Noemi?

Tāpat kā todien Arbatā, viņa izturējās pret Varju kā pret tuvu draudzeni. Varjai ne jausmas nebija par tādu Noemi, bija tikai dzirdējusi, kā pirms stundas Vika norunāja ar to tikties «Metropolē».

Pēc tam viņa parādīja uz glītu ķīnieti.

—   Paskat, arī Sibilla ir tel

Vērodams, kā viesmīlis izvieto galda piederumus, Vitālijs paskaidroja Varjai un Ērikam, ka Sibilla Cena, Ķīnas ārlietu ministra meita, slavena dejotāja, rītdien sāk viesizrādes Maskavā, turpinās tās Ļeņingradā, pēc tam dosies turnejā pa Eiropu un Savienotajām Valstīm. Viņš nosauca vēl dažus artistus. Galvenā sanākšana pēc pusstundas, kad beigsies izrādes. No vienpadsmitiem sāks spēlēt Utjosova teātrdžezs, bez paša Utjosova, viņš restorānos nedzied.

Daudzas meitenes bija kopā ar ārzemniekiem. Varja zināja, tie dāvina viņām modernas lupatas, vizina automobiļos, apprecas ar viņām un aizved uz ārzemēm. Varju ārzemnieki neinteresēja, taču šis restorāns, strūklaka un mūzika, slavenības visapkārt — vai tad pēc tā viņa netiecās no savas pelēkās komunālās dzīves?

Iecietinātas galdsegas un salvetes, lustru mirdzums, sudrabs, kristāls … «Metropole», «Savoja», «Nacionāle», «Grand-hotel»… Dzimusi maskaviete — viņa šos nosaukumus bija tikai dzirdējusi, tagad ir situsi viņas stunda. Meitene no Arbata sētas, sīksta, vērīga, viņa visu parnanīja — gan kā uz viņu raugās vīrieši, gan kā ar skatienu aizslīd garām sievietes. Neņem viņu nopietni tādēļ, ka slikti ģērbusies. Nekas, šie savādāk palūkosies, kad viņa atnāks šurpu, ģērbusies elegantāk par daudzām citām. Kādā veidā viņai izdosies sadabūt tērpus, Varja nelauzīja galvu. Viņa nepārdosies ārzemniekiem, viņa nav naktstauriņš. Un ne jau visi te tādi. Re, pie aiznākamā galdiņa kompānija — viena pudele par visiem, naudas nav, atnākuši padejot, atradīs arī viņa savu kompāniju.

Pārsprieda par vīniem. Vitālijs ieteica «Sato d'ikemu», bet Vika prasīja «Barzaku», par tādu vīnu Varjai bija pirmā dzirdēšana. Ēriks deva priekšroku glāzītei degvīna un ikriem. Pieklājīgs smaids nenozuda no viņa sejas, viņš gluži labi runāja krieviski, kaut arī ar vieglu akcentu, šad

tad piepūlējās, mēģinādams atcerēties vārdus. Viņa tēvs — zviedrs, pazīstamas telefonfirmas īpašnieks, ierīko kaut kādus īpašus sakarlīdzekļus mūsu rūpnīcās, un, lūk, Ēriks ir inženieris, tēva firmas pārstāvis. Viņa māte dzimusi Krievijā, Baltijā, iemācījusi Ērikam krievu valodu, pat tēvs prot krievu valodu — viņu firma jau pirms revolūcijas bija ierīkojusi Krievijā pirmos telefonus. Varja pasmaidīja, sacīja, ka skandināvietim pienākas būt zilacainam gaišmatirn. Tikpat nopietni Ēriks paskaidroja, ka viņa vecmāmiņa no mātes puses esot gruzīnu kņaze, kas apprecējusies ar kādu Baltijas baronu, krievu armijas ģenerāli. Viņš nosauca tā uzvārdu, tas bija kaut kas no viktorīnām, ko Varjai patika atminēt. Viņas klasē mācījās senu muižnieku dzimtu pēcnācēji, tie bija zēni un meitenes no Sivceva Vražeka, Gagarina, Starokoņušennijas un citām Arbata šķērsielām. Bet Ērika raduraksti sniedzās ne vien cauri gadsimtiem, bet arī cauri zemēm, tie bija dīvaini sarežģīti, tāpat kā pati vēsture, kas saskaldīja sensenas dzimtas un izsvaidīja pa pasauli to atlūzas.

—  Uzreiz neatskatieties, — noliekusies pie galda, klusi pateica Vika, — pēc brīža paraugieties. Mums aizmugurē, pa labi, otrais galdiņš, sēž divi — itālietis un ar viņu meitene…

Visi pēc kārtas it kā starp citu pārlaida skatienu galdiņam. Tur sēdēja itālietis un kopā ar viņu slaida, vāja meitene ar marsietes seju — neparasti lielas acis un ļoti balta āda.

—   Ņina Seremetjeva, — teica Vika.

—   No tiem? — Ēriks uzrauca uzacis.

Pamanījusi Ērika interesi par grāfieni, Vika atbildēja;

—   No tiem, taču ne no galvenajiem, no paputējušiem.

—   Bija precējusies ar fotokorespondentu, pēc tam ar aktieri, vēlāk aktieris atgriezās pie sievas, interesanti,_ ar ko beigsies avantūra ar itālieti, — Vitālijs piemetināja.

Vika uzkūdīja uz šo atmaskojumu. Tagad, kad tas bija izdarīts, vina uzskatīja par vajadzīgu pasvītroti parādīt taktu.

—   Nu, vai zināt, ap glītu sievieti aizvien pinas tenkas.

Pietumsināja gaismu, starmeši apspīdēja strūklaku, sāka spēlēt orķestris. Uz Varju lūkojās neliela auguma zēns ar ķeruba vaigu, mazliet iegarens sejas ovāls ar harmoniskiem vaibstiem, augsta piere, rūpīgi sasukāti kastaņbrūni mati, taisns, paīss deguns, labsirdīgas, smaidošas gaišzilas acis. Uzvalks, krekls, kaklasaite, apavi — it viss uz goda, nevainojams, pat pārlieku, ne krunciņas, ne puteklīša, zēniņš no lieldienu pastkartes. Varja nosprieda, ka tas ir aktieris. Tik skaists un elegants var būt tikai aktieris. Dejoja viņš vienkārši, bez figūrām, bez visādām izvijām — tieši tāds ir jaunākais stils. Bet Vitālijs dejoja pa vecam, Varjai bija kauns dejot ar tik padzīvojušu kavalieri. Ķerubs viņai uzsmaidīja nevis bezkaunīgi, bet tāpat vien, pa draugam, sak, re, cik labi, dejojam «Metropolē», kā redzams, pašu zēns, nav nekāds svešzemnieks, tikai mazliet švītīgs restorānu pastāvīgais apmeklētājs.

Mūzika apklusa, visi atgriezās savās vietās. Ķerubs gāja blakus Varjai, atkal viņai uzsmaidīja, apsēdināja dāmu, pateicās un devās pie sava galdiņa, tai pašā pusē, kur sēdēja Varja, tikai tuvāk strūklakai. Nebija gluži skaidrs, cik cilvēku un kas tieši sēž kopā ar viņu pie galda, tur nāca klāt jaunek|i, piesēda, vieni palika, otri atgāja nost, nāca klāt atkal citi. Ķerubs un vienīgā meiča pie galda, jauka teterraibumaina apalīte, viena no tām, uz ko ir jautri skatīties, nepalaida garām nevienu deju, apalīte dejoja ar kādu no viņu kompānijas, ķerubs uzlūdza dažādas meitenes. Un, kad orķestris sāka spēlēt rumbu, viņš pēkšņi atradās blakus Varjas galdiņam, pret visiem kopīgi palocījās un, vērsdamies pie Vitālija, lūdza atļauju uzaicināt viņa dāmu. So lūgumu Varja uzskatīja par vienkāršu restorāna formalitāti — viņa pati ir tiesīga izšķirt, ar ko viņai dejot. Piecēlās un ķerubam pa priekšu iegāja dejotāju pulkā.

Rumbu viņš dejoja tai pašā solī kā fokstrotu, solis — glisāde, solis — glisāde. Varja jau ar neveikliem partneriem dejoja lieliski, kur nu vēl ar tādu…

—  Es jūs pazīstu, — viņš sacīja smaidīdams. Viņam bija baltiņ balti zobi, bet smaids atklāja, ka viens zobs ir sašķiebies.

Iepazīšanās paņēmiens ar slepenu āķi: uzdod uzvedinošus jautājumus un saņem vēlamās atbildes. Primitīvi! Varja mazliet saviebās, sak, ja jau pazīstat, tad lieliski.

—   Jūsu draudzeni sauc par Viku.

Varja atbildēja ar to pašu viepstu: kā lai viņš nepazītu Viku? Te viņu droši vien visi pazīst.

—  Jūs dzīvojat Arbatā, —r viņš turpināja, smaidīdams un atkal smaidā atsegdams sagreizušo zobu, no kā viņa smaids kļuva vēl jaukāks. Un ari balss viņam bija skaista.

—   Zinot, ka Vika dzīvo Arbatā, to nav grūti noprast.

Un otru jūsu draudzeni sauc par Zoju.

Ķerubs uzvaroši smaidīja: abi cīkstējās, cīkstējās, un, re, viņš ņēma virsroku.

Varja atvirzījās, paskatījās viņam sejā. Tātad tā nav slepena viltība, nav spēle. Kur gan tas redzējis viņu ar Zoju?

—   Kā jūs viņu pazīstat?

Puiša mīklainais smaids nozīmēja, ka viņš daudz ko zina, bet tāpat vien neteiks, tagad Varjas kārta šo to atklāt.

—   Mani sauc Ļova — un jūs?

—  Varja.

—   Vai atļaujat uzlūgt jūs uz nākamo deju?

—   Lūdzu.

Viņa atgriezās pie galdiņa reizē ar Viku un Ēriku. Vitālijs sēdēja, nedejoja.

—   Varja, iesim pastaigāt, — paaicināja Vika.

Sievietes smiņķēja lūpas, pūderējās, sasukājās — tualetes istaba atgādināja frizētavas filiāli. Kāda sieviete šuva klāt podziņu pie jostas. Adatas un diegi bija apkalpotājai, kas izdalīja salvetes, viņai atstāja sīknaudu.

—       Kā tad tā? — noprasīja Vika. — Tu atnāci kopā ar mums, bet dejo, ar ko pagadās. Vai tiešām nesaproti?

—  Vitāliks taču atļāva.

—       Viņš atļāva tevi uzlūgt, bet tev vajadzēja atteikt. Kādā stāvoklī tu nostādīji mani, ko nodomās Ēriks? Visi nāks pie mūsu galdiņa — ieraudzījuši meiteni, kas nevienam neatsaka.

—   Bet ja es negribu dejot ar Vitāliku?

—       Tad nāc šurpu ar tiem, ar kuriem tu gribi dejot. Taču, ja jau esi atnākusi kopā ar mums, tad dejo ar Vitāliju, ar Ēriku, ar mūsu kopīgiem paziņām galu galā. Bet dejot, ar ko pagadās?!

—       Viņš, starp citu, nav kas pagadās, viņš, starp citu, tevi pazīst.

—       Jā, viņš mani pazīst. Pēc vārda. Un arī es viņu pazīstu. Ļ o v i k s! Visi viņu te pazīst, — Vika nicinoši savaikstīja lūpas, — rasētājs no projektēšanas darbnīcas.

Tad rekur viņš iepazinis Zoju, arī Zoja strādā projektēšanas darbnīcā. Tur tas arī viņu, Varju, būs redzējis, viņa šad tad iegriezās pie Zojas. Paturējis prātā, bet viņa dorhāja — aktieris. Nu un kas par to, jo labāk, ka rasētājs, viņa pati nolēmusi kļūt par rasētāju.

—   Restorānu danču puika, — turpināja Vika, — pielipeklis vienam biljardistam, dzer un ēd uz tā rēķina. Ja viņš tev patīk, vari nākamreiz ierasties kopā ar viņu, dejot ar viņu un viņa draugiem, bet šodien, esi tik laipna, nenostādi mani idiotiskā stāvoklī.

Viņas atgriezās zālē, Ēriks un Vitālijs piecēlās, atbīdīja krēslus, palīdzēja apsēsties.

Ļova sēdēja pie sava galda, tikai nu jau vairs nevis ar muguru pret Varju, kā bija sēdējis iepriekš, bet ar seju pret viņu un, kad ieskanējās mūzika, jautājoši palūkojās viņā. Varja tikko manāmi noraidoši papurināja galvu. Ļova devās pie cita galdiņa. Vika aizgāja ar Ēriku dejot. Varja pateica Vitālijam, ka viņai dejot negribas.

Vakars bija samaitāts. Vitālijs bozās uz Viku: viņš godprātīgi saorganizējis Ēriku, bet ko viņam iesmērēja? Viņš miglaini spriedelēja par egoistiem, kas izmanto kārtīgus cilvēkus savās interesēs. Vika izlikās viņa mājienus nesaprotam, bet Varjai par šo Vitāliku tikai nospļauties.

No restorāna viņi izgāja ap trijiem naktī. Vitālijs piedāvāja braukt pie viņa paklausīties plates. Vika pateica, ka nogurusi un ir jau vēls.

—   Kā tu domā? — viņa jautāja Varjai.

—   Man jau sen laiks būt mājās.

Ēriks sacīja, ka esot šoferis un gatavs izpildīt jebkuru pavēli. Vitālijs mašīnā nesēdās. Viņš dzīvo tepat blakus, Gorkija ielā, — kas viņam ko neaiziet kājām! Liels paldies par patīkamo vakaru!

Vika zobgalīgi pamāja viņam ar roku.

Vispār Vika bija apmierināta ar Varju. Uz tādu var paļauties, nav sekla, lēta tukšgalve, bet krietna, tīra meitene, viņas naivitātes atspulgs kritīs arī uz Viku, tieši tāda pavadone viņai vajadzīga. Viņas vienā pārī arī izskatās klasiski: blondīne un brunete, vienāda auguma, abas skaistas, viņa tikai glīti jāapģērbj, jāsafrizē, jāiemāca labas manieres.

Ar Ēriku norunāja tikties rītdien «Nacionālē».

Viņa atnāks kopā ar Varju un vēl ar vienu savu draugu, pazīstamu arhitektu, kurš nesen bija saņēmis pirmo prēmiju kaut kādā konkursā. Ēriks priecājās, arhitekta vārds viņam bija pazīstams.

Vai Vika domāja precēties ar ārzemnieku un braukt projām, tāpat kā pēc tā tiecās citas meičas no «Metropoles»? Viņa vēl nebija izlēmusi. Bija uzaugusi vidē, kur to visu neatzina. Kopš bērnības viņa necieta tādus bezkauņas, kāds tika iemitināts aiz sienas, viņu istabā: iedibinādams savu kārtību gan gaitenī, gan virtuvē, tas apsmulušais strādnieks nāca mājās rīta pusē no nakts maiņas, pārvērta vannasistabu netīrā peļķē un viņas tēvā, dzīvokļa īpašniekā, saskatīja līdz galam nepiebeigtu kontru. Un viņas tēvs, profesors ar pasaules slavu, bija spiests kā honorāru saņemt miltus, augļu biezeni, salipušas monpansjē — pat to slēpa no kaimiņiem, lai netiktu izdaudzināti par buržujiem. Neaizmirstamās bērnudienas …

Tagad viss ir izmainījies. Dzīvokli atdeva atpakaļ, honorāri tēvam pasakaini, apgāde pēc augstākās kategorijas, mājās pulcējas slavenības, viss viņai ir, tualetes, kosmētika. Arī šeit viņai neklājas slikti, vienai no Maskavas lepnākajām skaistulēm.

Bet kas tālāk? Profesors? Tautas skatuves mākslinieks? Ievērojams priekšnieks? Šķiršanās, alimenti… Bet jaunie sāk no nulles, no četrsimt rubļiem, tas nepiederas viņas stilam — vest mājās apgādājamo. Tiesa, ir uzradusies jauna elite — lidotāji, aviācijas konstruktori, tos lolo valdība, tiem piešķir lieliskus dzīvokļus, uzturdevas, algas, daļu pat bonās, ar ko iepirkties valūtas veikalos. Vodopjanovs, Komaņins, Doroņins, Ļapidevskis, Ļevaņevskis, Molokovs, Sļepņovs — Maskavā paši slavenākie uzvārdi. Bet kur viņi ir — šie lidotāji? Droši vien jau precējušies. Kur ir šie noslēpumainie aviokonstruktori?

Vispār — nekas nav izlemts. Bet, lai nu šā vai tā, tas nebūs japānis, pat ne amerikānis — pārāk tālu, ne arī vācietis, strīda pagale, — tur nemierīgi. Dižciltīgais anglis, bagātais francūzis, pat vieglprātīgais itālietis, tas nozīmē — Parīzi, Romu… Der zviedrs — sērkociņu karaļa pēctecis vai holandietis — naftas karaļa pēcnācējs. Viņi tikai skaitās zviedri un holandieši, bet dzīvo Londonā un Parīzē. Kļūt par Ērika sievu — meitenes nomirs aiz skaudības, viņām turku šašliku kupcis jau ir princis.

Lai nu kā, uz restorānu var iet tikai ar ārzemniekiem — apkalpo, izdabā, par valūtu viss dabūjams, tu jūties kā cilvēks. Rītdien viņa ies uz «Nacionāli». Nezin vai uzkāps pēc tam augšā pie Ērikā, var aizbildināties ar Varjas klātbūtni. Sargādama Varjas kautrību, viņa apliecinas pati savu tikumību.

Un, lūk, Vika un Varja sēž restorānā «Nacionāle» pie maza galdiņa, kopā ar viņām ir Ēriks un pazīstams arhitekts Igors Vladimirovičs, kalsnējs, gadus trīsdesmit piecus vecs, ar nervozu seju un klusu balsi. Varja ir dzirdējusi par viņu pa radio. Vika sauca viņu vienkārši par Igoru.

Gara zāle ar maziem galdiņiem četrām personām, oficiantes iznēsā tēju. Uz glāzturiem restorāna «Nacionāle» monogramma, uz cukurnīcām un biskvīttraukiem — tāpat. Kūkas, vīns. Viss cēli, mierīgi, cienīgi.

Varja ieraudzīja dažus vakarējos «Metropoles» apmeklētājus: Noemi ar japāni, Ņinu Šeremetjevu ar itālieti, teterraibutnaino apalīti, tikai bez Ļovas. Sievietes nebija garās kleitās, bet īsos dienas tērpos, daudzas kostīmos. Noemi bija ģērbusies «kardinālmelnā» kostīmā ar zamšādas jostu un sudraba sprādzi, uz vestes pleciņiem īpaši — uzplečiem līdzīgi ielaidumi.

Runāja par mūziku un baletu. Ēriks stāstīja par Stravinski, Djagiļevu, Pavlovu, minēja krievu mūziķus un aktierus, kas dzīvoja ārzemēs.

Varja mīlēja mūziku, gāja ar meitenēm uz konservatoriju, bet, kad Igors Vladimirovičs jautāja, kāda mūzika Viņai patīk, viņa atbildēja:

—   Skaļa.

Igors Vladimirovičs un Ēriks iesmējās. Arī Vika iesmējās, tādēļ ka iesmējās viņi.

Sāka spēlēt orķestris: vijole, čells, pianīns, trompete un sitamie instrumenti. Dejoja mazā laukumiņā orķestra priekšā.

Igors Vladimirovičs nedejoja tik profesionāli kā Ļoviks, tomēr labi, viņiem pievērsa uzmanību — viņš bija slavens, viņu pazina pēc izskata. Apalīte uzsmaidīja Varjai, lika saprast, ka atpazinusi, ka viņa kompānijā ir ievērota.

—   Jūs lieliski dejojat, — sacīja Igors Vladimirovičs, — ar jums ļoti viegli.

—  Ar jums ari.

Igors Vladimirovičs izturējās tā, kā padzīvojis, labi audzināts cilvēks izturas pret jaunu meiteni. Taču Varja juta, ka viņam patīk.

Vika dejoja ar Ēriku, viņš uzaicināja to vēlāk ienākt pie viņa viesnīcas numurā, atteikties būtu neapdomība: satikušies jau ceturto reizi, ilgāk vilcināties nedrīkst.

Diezgan liela loma šajā lēmumā bija arī Noemi «kardinālam». Tāds tērps! Bet Vikai bez vakarkleitas ar pērlītēm nekā īsta nebija. Patapina fasonus no tualetēm, kuras no ārzemēm atved mūsu diplomātu sievas, un pēc tam šuj pie Maskavas skroderiem. Bet ko tie māk šūt?

Jāizlemj. Šodien. Nevis naktī, bet tūlīt, pakļaujoties jūiātn. Viņu saruna — laba ieskaņa, ne vien aizraušanās, bet arī ilgas pēc inteliģenta cilvēka. Un ieiet numurā pa dienu nevienam nav aizliegts.

Bet ko iesākt ar Varju? Ņemt viņu līdzi uz numuru un pēc tam sūtīt prom — neērti, būs skaidrs, kālab palikusi. Aizvest uz mājām un pašai atgriezties — vēl sliktāk. Viņa ierosināja samainīties kavalieriem un, dejojot ar Igoru, palūdza pavadīt Varju.

— Man jāiet pie šuvējas. Varja ir jauka meitene, taču, kad runa par šuvēju, tad pašām labākajām draudzenēm jāturas katrai par sevi.

Viņi izgāja no «Nacionāles». Igoram Vladimirovičam bija priekšlikums:

—       Pastaigāsimies pa Aleksandra dārzu, ja jums ir laiks.

Ieeja dārzā nez kādēļ bija aizšķērsota ar solu, kaut arī nebija vēls.

—   Pārvarēsim šo šķērsli.

Igors Vladimirovičs atbīdīja sola galu, un viņi sāka iet gar metāla režģi, gar slaikām liepām un apcirptiem krūmiem, pa lietus saslapētiem celiņiem. Vakars bija silts, vēl nebija satumsis, uz Kremļa sienas izciļņiem blāzmoja saulrieta atsarka.

—       Kādreiz šeit tecēja Ņegļinka, — sacīja Igors Vladimi< rovičs, — pēc tam ierīkoja dīķus un tikai vēlāk dārzus. Tos projektēja diženais celtnieks Bove.

—   Bija tāds, — zobgalīgi apstiprināja Varja.

Atcerēdamies viņas atbildi par mūziku, Igors Vladimirovičs apklusa.

—       Uzcēla manēžu, — turpināja Varja, — Mazo teātri, Lielo teātri pēc ugunsgrēka, Universālveikalā fasādi… Ko vēl? Triumfa arku, Pirmo pilsētas slimnīcu, kņazu Gagarinu namu Novinku bulvārī.

—   Kā jūs to visu tik labi zināt?

—       Es mācījos skolā ar rasēšanas-konstruēšanas novirzienu. Mums to stāstīja.

Viņš sacīja:

—       Jums neparasts acu slīpums, tās uzrautas pie pašiem deniņiem.

—   Manī ir tatāru asinis.

—       Nē, — viņš iebilda, — jums nav mongoliskas acis, tādas acis kā jums redzamas persiešu miniatūrās.

—   Bet tatāru miniatūru nav, — sacīja Varja.

Abi iesmējās.

Pēc tam viņš ieminējās:

—  Žēl, ka jums patīk skaļa mūzika, man patīk klusa.

—  Man patīk laba mūzika, — Varja atbildēja.

Tālumā pavīdēja sarga stāvs.

—  Tūlīt mūs no šejienes padzīs? — Varja iejautājās.

—   Izskaidrosimies, — viņš vīrišķīgi atteica.

—   Labāk muksim.

Lēkdami pāri peļķēm, viņi metās uz izeju. Nopakaļ atskanēja svilpiens. Bet viņi jau atstūma solu un izspruka no dārza.

—   Esam glābti, — pavēstīja Igors Vladimirovičs.

Varja palēcās uz vienas kājas, pieslējās pie žoga un nomauca kurpi.

—   Sabridāt? — Viņš noliecās pie Varjas.

—   Sliktāk. Zeķe noirusi.

Viņš stāvēja Varjai blakus, nezinādams, ko iesākt, apbēdināts par viņas kreņķiem. Bet viņa errojās: vienīgais pāris pieklājīgu zeķu.

Viņš pacēla Varjas kurpīti, izvilka kabatlakatu, apslaucīja kurpi no iekšpuses un no ārpuses. Viņa stāvēja, atbalstīdamās pret dārza režģi.

—   Kāds jums numurs?

—       Trīsdesmit piektais, — Varja apāva kurpi, — viss kārtībā, varam iet.

Viņi gāja uz pieturu.

—       Vai atļaujat piezvanīt? — viņš jautāja, kad Varja uzkāpa uz tramvaja kāpšļa.

—   Lūdzu.

6

Divdesmit devītajā jūnijā tika atklāts partijas CK Plēnums, bet trīsdesmitajā no Vācijas pienāca ziņa, ka nogalināts trieciennieku štāba priekšnieks Rems un daudzi trieciennieku vienību vadītāji. Akciju, kas vēsturē iegājusi ar nosaukumu «garo dunču nakts», vadīja personiski Hitlers.

Jau pirmajā jūlijā «Pravda» un citas avīzes publicēja rakstus, starp tiem arī Zinovjeva un Radcka rakstus, kuros šie notikumi tika novērtēti kā fašistiskā režīma konvulsija, kas vēstī tā neizbēgamo sabrukumu.

Staļins neiebilda pret tādu traktējumu: svešas varas vājums vienmēr izceļ paša varas spēku. Kaut arī pats labi zināja, ka šķelšanās nevis vājina politisku kustību, bet gan paplašina tās sociālo bāzi, iesaistot tajā dažādus piekritējus un nostiprinot cīņā pret šķeltniekiem pamatvirzienu. Uzskatāmākais piemērs tam ir kristietība.

Ļeņins nebaidījās no šķelšanās līdz valsts varas sagrābšanai, bet no šķelšanās valdības partijas iekšienē sargājās. Tas bija iemesls viņa tā sauktajam testamentam. Valsts varu Ļeņins uzskatīja par faktoru, kas apvieno cilvēkus, kuri ir ieinteresēti tās saglabāšanā un nostiprināšanā. Bet īstenībā vara cilvēkus izšķir, jo katrs pūlas to sagrābt. Par konsolidējošu faktoru vara kļūst tad, kad tā koncentrēta tādās rokās, no kurām neviens ne tikai nav spējīgs to izraut, bet arī neuzdrīkstēsies par kaut ko tādu pat iedomāties.

Tālab jārada tautā pārliecība par varas nesatricināmību un jāiznīcina tie, kuri ir spējīgi tīkot pēc tās.

Uz revolūciju Ļeņins atveda savu partiju, viņš to radīja, un neviens nemēģināja atņemt viņam vadību. Citāds stāvoklis ir tagad. VIŅŠ, Staļins, nostiprina savu varu apstākļos, kad uz to ir daudz pretendentu, kuri ir pārliecināti, ka viņiem ir lielākas tiesibas uz Ļeņina mantojumu nekā VIŅAM. Pat gāzti, viņi nezaudē cerību. Tas pats Zinovjevs… Vai tad viņš nesaprot, ka Rema nogalināšana Hitleru nevis vājina, bet padara spēcīgāku. Nav jau iesācējs politikā. Un tas blēdis Radeks arī saprot. Bet viņi grib iedvest partijas masām pārliecību, it kā jebkura šķelšanās vājinātu varu, it kā pretinieku fiziska iznīcināšana raksturīga tikai fašismam, bet boļševisms, sak, gluži otrādi, vienmēr centies savas rindas, savus spēkus saliedēt. Vai viņi ir kāds spēks?! Jau sen vajadzēja aiziet no politikas. Neiet prom. Raksta, teic runas, atgādina par sevi, grib būt uzmanības centrā, virspusē, ķepurojas, gaida savu stundu, biedē viņu ar karu! Vēl vairāk — viņi šo karu provocē. Kā gan citādi var novērtēt žurnāla «Boļševiks» redakcijas nodomu publicēt Engelsa rakstu «Krievu carisma ārpolitika»? Kālab gan? Četrdesmit gadus pēc tā uzrakstīšanas? Sakarā ar pasaules kara divdesmito gadadienu, vai redzat! Tā ir Zinovjeva, «Boļševika» redkoleģijas locekļa, primitīva viltība, uz kuras tomēr uzķērās galvenais redaktors stulbenis Knoriņš.

Savā rakstā Engelss apgalvo, it kā Krievijas visaugstākās militārās varenības periodā valsti vadījuši talantīgi ārzemju avantūristi, galvenokārt vācieši: Katrīna Otrā, Neselrode, Līvens, Hirss, Benkendorfs, Dubelts un citi. Kālab to uzsvērt tieši patlaban? Kālab dot tādu kārti rokās hitleriešu propagandai, cildinot vāciešus? Kālab vispār uzsvērt nekrieviskā elementa lomu Krievijas vadībā? Vai tas nav mājiens uz viņu, uz viņa gruzīnisko izcelsmi? Zinovjevs un Knoriņš arī nav krievi. Bet kas par viņiem domā, kam viņi vajadzīgi?! Tāda paralēle nevienam neienāks prātā. Prātā ienāks biedrs Staļins, uz to arī ir mērķēts. Bet visa šī tēze par nekrievu elementu tiek pasviesta tīram krievu cilvēkam — Kirovam, viņam pamesta šī balva, uz viņu tagad šie liek vislielākās cerības, tāpat kā savulaik lika cerības uz biedru Staļinu, lai nobīdītu pie malas Trocki.

Taču šoreiz viņi iet tālāk, daudz tālāk. Jo ne tikai tēzi par nekrievu elementu Krievijas vadībā viņi saskatījuši Engelsa rakstā. Engelss nosauc Krieviju par Eiropas reakcijas balstu, apsūdz ekspansijā, nākamo karu pret Krieviju iztēlo gandrīz vai kā atbrīvošanas karu. Tieši tā viņš raksta: «Vācijas uzvara, tātad revolūcijas uzvara… Ja Krievija uzsāks karu, tad — uz priekšu, pret krieviem un to sabiedrotajiem, lai tie būtu kas būdami!» Un ne vārda par pretrunām starp Angliju un Vāciju, bet izrādījās, ka tieši tās bija pasaules kara galvenais faktors. Ne visu, kā redzams, prata paredzēt Engelss.

Tādējādi šā raksta publikācijas galvenā jēga tāda: viņi grib parādīt Hitleram, ka Padomju Savienībā ir politiski spēki, kas gaida karu, liek uz karu visas savas cerības, lai gāztu tagadējo vadību, un tādēļ ir gatavi vienoties ar Hitleru, no šā tā atteikties viņam par labu; dot viņam ilūziju par ārpolitisku uzvaru, kas viņam nepieciešama, lai attaisnotu revanša ideju, bet šajā idejā slēpjas viss Hitlera spēks, ar to viņš saliedē nāciju.

Taču padomju tautai nav vajadzīgs karš. Padomju Savienība nav sagatavota karam — valsts rūpnieciskā rekonstrukcija vēl nav pabeigta. Karš vajadzīgs šiem un tikai šiem, jo citu ceļu, kā gāzt VIŅU, tiem nav, citus ceļus, kā sagrābt varu, tie neredz. Vārdos Zinovjevs un Radeks uzstājas kā nesamierināmi Hitlera pretinieki, bet, mēģinādami tagad publicēt Engelsa rakstu, viņi kaipo Hitleram, uzjunda viņa ambīcijas, slepus pasviež viņam idejiņas, lai vienotos ar Rietumiem, gatavojas noslēgt darījumu aiz VIŅA muguras un uz VIŅA rēķina.

Staļins paņēma papīra lapu, iemērca spalvu tintnīcā un savā sīkajā, bet skaidrajā rokrakstā uzrakstīja vēstuli Politbiroja locekļiem par Engelsa rakstu. Tikai par raksta būtību. Savus personiskos apsvērumus, saistītus ar Zinovjevu, Radeku un Kirovu, viņš neizklāstīja un to vārdus nenosauca. Vēstuli Staļins nobeidza tā:

«Vai pēc visa sacītā ir vērts nodrukāt Engelsa rakstu mūsu kaujinieciskajā orgānā «Boļševiks» kā vadošu rakstu vai katrā ziņā kā dziļi pamācošu, jo ir skaidrs, ka nodrukāt to «Boļševikā» nozīmē klusējot dot tam tieši tādu rekomendāciju?

Es domāju, ka nav vērts. J. Staļins.»

Pēc tam viņš šķērsoja kabinetu un atvēra durvis uz pieņemamo istabu, kas reizē bija arī Poskrjobiševa kabinets. Staļins reti izmantoja zvanu, ja viņam bija vajadzīgs Poskrjobiševs, viņš atvēra durvis un to paaicināja vai arī lika izsaukt kādu citu, kas viņam bija vajadzīgs. Poskrjobiševs vienmēr bija uz vietas, bet, ja uz īsu laiku kur aizgāja, viņa vietā pie galda sēdēja Dvinskis.

Poskrjobiševs bija uz vietas. Staļins piegāja pie pārskata, kas karājās pie sienas. Tajā dienu no dienas tika atzīmētas ziņas par sējas gaitu — pavasarī, par ražas novākšanu — vasarā, par sagādi — rudenī. Kā parasti, Staļins uzmanīgi to pārlūkoja un, kā parasti, nekā nekomentēja. Atgriezdamies kabinetā, sacīja Poskrjobiševam:

—   Ienāciet.

Nopakaļ. Staļinam Poskrjobiševs ienāca kabinetā, piesardzīgi pievērdams aiz sevis durvis (Staļinam nepatika, ja durvis palika vaļā, taču nepatika ari, ja tās skaļi aizcirta), un palika stāvam dažus soļus no galda tā, lai stāvētu nevis blakus Staļinam (arī tas Staļinam nepatika), bet pietiekami tuvu, lai dzirdētu Staļina kluso balsi un lai nekas nebūtu jāpārjautā (Staļinam nepatika, ja viņam ko pārjautāja).

—   Ņemiet šo vēstuli, — sacīja Staļins.

Poskrjobiševs piegāja klāt un paņēma viņam sniegtās

lapas.

—   Iepazīstiniet ar šo vēstuli Politbiroja locekļus. Reizē ar vēstuli izsūtiet Politbiroja locekļiem lēmuma projektu: biedrs Knoriņš tiek atstādināts no žurnāla «Boļševiks» galvenā redaktora amata. Galvenā redaktora amatā tiek iecelts biedrs Steckis. Zinovjevs tiek izslēgts no «Boļševika» redkolēģijas sastāva, viņa vietā tiek uzņemts biedrs Tāls.

Poskrjobiševs no pusvārdā saprata, ko grib biedrs Staļins. Sajā gadījumā biedrs Staļins grib: a) lai viņa vēstule paliktu vienā eksemplārā un, kad Politbiroja locekļi būs to izlasījuši, glabātos viņa personiskajā seifā; b) vēstule paskaidro Politbiroja locekjiem cēloņus, kādēļ notikušas izmaiņas «Boļševika» redkolēģijas sastāvā; c) oficiāla paskaidrojuma šiem pārkārtojumiem nebūs.

—   Tiks izdarīts! — Poskrjobiševs atbildēja.

Taču negāja prom. Viņam piemita vēl viena īpašība: pēc Staļina sejas viņš skaidri zināja, vai ir laiks iet prom vai vēl nav laiks.

Staļins pacēla no galda tumšsarkanu safjāna mapi un iedeva to Poskrjobiševam.

—   Paņemiet pastu.

Tagad Poskrjobiševs zināja, ka ir laiks iet, pakāpās atpakaļ, pēc tam pagriezās un izgāja no kabineta, atkal cieši un uzmanīgi aizvērdams aiz sevis durvis.

Apsēdies pie sava galda, Poskrjobiševs pārskatīja pastu, ko Staļins viņam bija atdevis atpakaļ safjāna mapē.

Biedram Staļinam tika ziņots par vissvarīgākajiem pasta sūtījumiem. Prasme atšķirt svarīgo no nesvarīgā, vajadzīgo no nevajadzīgā arī bija viena no Poskrjobiševa labajām īpašībām. Izlasīt visu pastu, kas pienāca uz Staļina vārda, viņš viens, protams, nevarēja tīri fiziski, ar to nodarbojās īpaši cilvēki sekretariātā, tie šķiroja pastu un nodeva Poskrjobiševam to, ko uzskatīja par būtisku. Un jau no iā viņš atlasīja vēstules, par kurām, viņaprāt, vajadzēja ziņot. Cilvēki sekretariātā prata savu darbu, zināja, kas tiek prasīts, zināja, ka par vēstulēm, kas attiecas uz CK. locekļiem un it sevišķi uz Politbiroja locekļiem, jāziņo noteikti. Pastu Poskrjobiševs nolika uz galda biedram Staļinam katru rītu' šajā pašā sarkanajā safjāna mapē un paņēma atpakaļ, kad Staļins pats to atdeva, kā atdeva šodien.

Kā parasti, viņam atpakaļ atdoto pastu Poskrjobiševs sadalīja divās kaudzītēs: vēstules, kurām bija pieskārusies biedra Staļina spalva, un vēstules, kurām viņa spalva nebija pieskārusies. Pirmās viņš tūlīt nodeva sekretariātā, lai tās reģistrētu un ar tām rīkotos tā, kā to prasīja Staļina rezolūcija. Otras, tas ir, vēstules, uz kurām nebija nekādas rezolūcijas, netika reģistrētas, bet glabājās seifā līdz tam brīdim, kad tās prasīs biedrs Sta|ins.

Bet bija vēl viena grupa vēstuļu — tās, kuras Staļins tūlīt atpakaļ neatdeva un dažreiz nemaz neatdeva, glabāja pie sevis vai citkārt arī iznīcināja. Tās bija vēstules ar ārkārtēju nozīmi.

Likdams no rīta uz galda biedram Staļinam pastu, Poskrjobiševs saskaitīja un pierakstīja vēstuļu daudzumu. Saņēmis no Staļina pastu atpakaļ, no jauna to pārskaitīja un tādējādi zināja, cik vēstuļu Staļins atstājis pie sevis. Tāpat viņš zināja, kādas tieši atstājis. Viņam bija ievērīga kancelejiska atmiņa: likdams no rīta uz Staļina galda pastu, viņš vispārīgos vilcienos atcerējās tā saturu.

Šoreiz viss bija vietā, atskaitot slēgtu paketi ar Jagodas ziņojumu. Bet šīs paketes Staļins vienmēr atstāja pie sevis.

7

Marks Aleksandrovičs atbrauca uz Maskavu divdesmit devītajā jūnijā no rīta, tieši uz pašu CI< Plēnuma atklāšanu un aizbrauca pirmā jūlija vakarā, tiklīdz plēnums bija beidzies. Viņš steidzās. Stāvēja priekšā velmēšanas stāva iedarbināšana, līdz ar tā laišanu darbā rūpnīca kļūs par uzņēmumu ar nobeigtu metalurģisko ciklu. Marka Aleksandroviča galvenais mūža uzdevums — pasaulē lielākā metalurģiskā giganta radīšana — būs paveikts.

No plēnuma Marks Aleksandrovičs ne uz brīdi negāja prom. Apspriežamie jautājumi — labības un gaļas piegādes, lopkopības uzlabošana un attīstība ir daļa no partijas ekonomiskās politikas, un viņam, vienam no ekonomikas vadītājiem, jābūt lietas kursā par visiem tās aspektiem. Viņš neiegriezās pat Tautas komisariātā: galvenais uzdevums — velmes iedarbināšana — tiek risināts ne jau vairs Maskavā, bet tur, rūpnīcā.

Un tikai viena lieta, kas neattiecās uz plēnumu, vēl gaidīja Marku Aleksandroviču — tikšanās ar Soņu. Saša ir notiesāts, izsūtīts, un palīdzēt viņam jau vairs nekā nav iespējams. Ja nepalīdzēja pūliņi līdz sprieduma pasludināšanai, tad vēl jo mazāk tie palīdzēs tagad: Sevišķās apspriedes pieņemtais spriedums nav pārsūdzams. Tas, ka par Sašu aizlika vārdu viņš, Rjazanovs, CK locekļa kandidāts, protams, ir ziņots pašām augstākajām instancēm, tomēr Sašu notiesāja, tātad viņš kaut kur ir iejaukts. Taču tā nav katastrofa: Saša ir jauns, trīs gadi aizskries ātri, dzīve vēl priekšā.

Un tomēr doma par Sašu nomāca Marku Aleksandroviču. Viņa mūžā bija gadījušies sarežģījumi, taču no šīs puses viss aizvien bija palicis kārtībā, tīrs, skaidrs, nekādu novirzienu, nekāda frakcionārisma ne viņam, ne viņa tuviniekiem. Viņš bija audzis ģimenē, kas stāvēja ārpus politikas, tikai viņš, Marks, kļuva par partijas biedru. Viņa māsas ir bezpartijiskas, viņu vīri tāpat. Partijas biedru, komunistu viņš saskatīja Sašā. Bet, redz, kas iznāca ar Sašul Viņa, Rjazanova, māsasdēls notiesāts pēc piecdesmit astotā panta — kontrrevolucionāra aģitācija un propaganda. Marks Aleksandrovičs juta savu vainu partijas priekšā — riepieskatīja, nepamanīja, palaida garām. Uz viņa sirdsapziņas ir kauna traips. Ja kas tāds būtu noticis tūlīt pēc revolūcijas, tas būtu saprotams: revolūcija izšķīra ne vienu vien ģimeni. Ja kas tāds būtu noticis pat divdesmitajos gados, arī tad varētu rast izskaidrojumu: divdesmitie gadi — vadības maiņas gadi, novirzienu, opozīcijas gadi, kad zināma daļa mūsu jaunatnes, it īpaši skolu jaunatne, aizrāvās ar Trocka demagoģiju. Bet tagad, trīsdesmit ceturtajā gadā, kad uz visiem laikiem darits gals novirzieniem un opozīcijām, kad nostiprinājusies jaunā partijas vadība, stabilizējusies partijas ģenerālā līnija, kad partijā un tautā valda vēl neredzēta vienotība un saliedētība, tas, kas noticis ar Sašu, liekas ārprāts, bezjēdzība, met ēnu arī uz viņu.

I<ā Sašam trūka? Viss viņam bija: Maskava, mājas, institūts, lieliska nākotne. Konflikts ar uzskaites pasniedzēju, sienasavīze — par to nevarēja apcietināt, par to nevarēja piespriest sodu. Tātad bija vēl kaut kas, tātad slēpa. Pakļāvās kādā ietekmei? Bet nav taču vairs zēns — divdesmit divi gadi, pieaudzis puisis, ir jādomā! Un ne tikai par sevi. Jādomā par māti, varētu padomāt arī par tēvoci, kas bija tēva vietā, padomāt, kā tas atsauksies uz viņu, uz viņa stāvokli, uz viņa reputāciju partijā un valstī. Nepadomāja! Nerēķinājās ar to! Kādēļ? Pārgudri prātuļoja. «Gribētos mazliet vairāk neiebildlbas,» — to viņš, pienapuika, uzdrīkstējās teikt par Staļinu, uzdrīkstas spriedelēt, kādam jābūt Staļinam! Alarkam Aleksandrovičam rūpnīcā ir vienpadsmit tūkstoši komjauniešu, jaunekļu un meiteņu, viņi strādā! Pa sešpadsmit stundām diennaktī strādāja, kad būvēja otro domnu, bez brīvdienām, ziemu, bargā spelgonī, ledainā vējā. Viņš atgriezās no Maskavas (viņu bija izsaucis uz dažām dienām Ordžonikidze), viņam ziņoja; smiltis, šķembas un cements vagonos sasalst kopā. Bet betonam jābūt siltam. Un šie puiši un meitenes, kuri tikai nupat nesen bija ieradušies no laukiem, atrada taču izeju: pieveda lokomotīves, izlika caurules un pa tām augu diennakti laida tvaiku un karstu ūdeni — re, kā strādāja, izcīnīja godu nosaukt šo otro domnu par komjauniešu domnu! Ēdienu vārīja turpat uz ugunskuriem. Zirgi stiga mālos, ķerras gāzās zemē no laipām, galvenais darbarīks — lāpsta, galvenais transporta līdzeklis — zemes racējs zirga iejūgā, būvbedres, būvbedres, kalniem zemes, putekļi līdz pašām debesīm, troksnis, dārdoņa — lūk, no kāda haosa radās lielākā mūsdienu rūpnīca. Un šie jaunie ļaudis, jaunie entuziasti, nesaudzēja sevi, nespriedelēja par grūtībām. Dzīvoja nevis labiekārtotā namā Arbatā, bet teltīs, zemnīcās, barakās, visa ģimene uz vienas lažas, uz viena sienamaisa. Viss kas bija. Utis, blusas, prusaki, izsitumu tīfs… Trūka skolotāju, bērni mācījās tajās pašās barakās, kur gulēja, kinofilmas rādīja uz klaja lauka, veikalus iekārtoja šķūņos, bet kas veikalos — tukši plaukti. Darba triecienniekus apbalvoja ar orderi bikšu, brunču, zābaku iegādei, bet lāgiem gluži vienkārši ar ledeņu paciņu. Un par tādu balvu lepojās. Viņi saprata, ka rada sociālistiskās industrijas bastionu, pārvar gadsimtiem vecu valsts atpalicību, nostiprina tās aizsardzības spējas, tās ekonomisko neatkarību, ceļ jaunu, sociālistisku sabiedrību.

Lūk, ko saprata šie jaunekļi un meitenes. Viņi neko nepārmetīs biedram Staļinam. Staļins ir viņu dzīves, viņu izcilā darba simbols. Viņi, šie jaunekļi un meitenes, rada vēsturi, viņi un nevis māsasdēls Saša, kurš notenterējis līdz cietumam un izsūtīšanai uz Sibīriju.

Marks Aleksandrovičs piegāja pie labi pazīstamās mājas, māsas mājas.

Celtnes fasāde izklāta ar baltām glazētām flīzēm, virs kinoteātra «Arbata māksla» vējš pluina spilgtas afišas, dziļo sētu veido cieši kopā stāvoši korpusi, Saša bieži bija te rotaļājies, skrējis pretī izplestām rociņām un kopā ar viņu kāpis augšā uz dzīvokli, priecīgi saucis: «Tēvocis Marks atbraucis, urā!» — skaidri izrunādams visus «r».

Jā, pasaule nav bez mākoņiem, nedienas nāk mums pa pēdām, tagad tās uzbrukušas Soņai, pašai maigākajai, visvieglāk ievainojamai no viņa māsām: pameta vīrs, nu izsūtīts dēls. Viņš žēloja māsu, taču bija bezspēcīgs palīdzēt viņai toreiz, kad aizgāja Pāvels Nikolajevičs, un ir bezspēcīgs palīdzēt arī tagad. Viņš var tai dāvāt tikai savu mīlestību, līdzjūtību, materiālo palīdzību. Vajag būt nelokāmai, drosmīgai. Likstas nav mūžīgas, tās pāriet.

Viņš atcerējās savu pēdējo ciemošanos pie māsas. Cik viņai bija bēdīga, dreboša seja, cik izdabīgi viņa ar to runāja, nemierīgi meklēja nez kādus papīrus, ar nervoziem pirkstiem lūkoja tos izlīdzināt. Vēl neiegājis dzīvoklī, viņš jau sajuta smeldzoņu pakausī. Tūlīt atkal ieraudzīs māsas skatienu, pilnu cerības un baiļu, ka šī cerība nepiepildīsies. Sašam nekā nevar līdzēt, būtu jau laiks to saprast un samierināties. Saša būs mājās pēc trim gadiem.

Sofija Aleksandrovna tikko bija atgriezusies no darba, sildīja pusdienas. Sasveicinājās ar brāli mierīgi, bez tā prieka, ar kādu bija sagaidījusi viņu citkārt. Agrāk viņa gatavojās uz brāļa atnākšanu, cepa pīrāgu, uzposās, šodien viņš bija atnācis mājās pie vientuļas strādājošas sievietes, kura diendienā iet uz darbu un kurai tādēļ nav vaļas domāt par pīrāgiem un pieņemšanām. Viņa sasveicinājās ar brāli, piedāvāja dalīties ar viņu pusdienās, kaut arī šaubījās, vai viņš ēdīs grūbu zupu un sālītu vēršgaļu ar margarīnā ceptiem kartupeļiem. Vienaldzīgi viņa paskatījās uz saini, ko Marks Aleksandrovičs bija atnesis sev līdzi, uz tīstokļiem, kurus tas izvilka no portfeļa. Marks ar gandarījumu nodomāja, ka darbs māsai nācis par labu, viņu pārvērtis. Agrāk viņa bija tikai sieva, māte, saimniece. Tagad darba dzīve, kolektīvs, rūpes ārpus mājas novērsa viņas domas no personiskiem pārdzīvojumiem, paplašināja pasauli, deva līdzsvarotību un spēku.

Markam Aleksandrovičam bija prieks par māsu un par to, ka apmeklējums nebūs tik smagi nomācošs, kā viņš bija bažījies.

Taču sirds dziļumos viņš nevarēja neatzīt, ka, iemantodama kaut ko jaunu, pēc Marka Aleksandroviča pārliecības, ļoti labu, Soņa bija zaudējusi kaut ko viņam ļoti dārgu, kaut ko no tāltāla un sirdij mīļa: maigumu un labvēlību. Bija izgaisis pierastais un valdzinošais omulīgums viņas mājās, rūpīgais iekārtojums, uzpostība, kaut kādi jauki nieciņi. Tagad te bija tikai pats nepieciešamākais, tagad šeit valdīja steiga, dzīvoja uz ātru roku. Māsa ēda kartupeļus no pannas, panna stāvēja uz režģota metāla paliktņa, galdauts vienā stūrī bija atlocīts. Māsa nebija nolaidusies, nē, gluži pretēji, bija saņēmusies, novājējusi, kļuvusi kustīgāka, lietišķāka. Gluži vienkārši mājas, šķiet, bija zaudējušas viņas acīs jēgu. Tajās nebija dēla.

Viņa stāstīja par savu darbu veļas mazgātavā. Veļas pieņēmējas darbs nav sarežģīts, trāpās, protams, arī smagi klienti, neko nevar darīt, visi tagad ir nervozi, sabendēti. Atgadās ķibeles arī pašā mazgātavā — saplēš kādu veļas gabalu vai nozaudē. Tad ir grūti: jānoņemas ar paskaidrojumiem, jāizdibina, kas vainīgs, jāizraksta dokumenti, bet ļaudis gaida, rinda ir sašutusi. Konflikts jāizšķir vadītājam, lai viņai pašai nebūtu jāpārtrauc veļas pieņemšana, taču vadītājs nenāk laukā, viņš nekad nav uz vietas, augām dienām nez kur nozūd, tas ir pat mīklaini. Viņa, kā izrādijās, spēja jokot arī tagad, humora izjūta viņai bija bijusi vienmēr.

Bet ne vārda par Sašu. Runāja ar Marku aiz pieklājības, lai nebūtu jāklusē, neraudzījās viņā, vairījās no viņa skatiena, un viņš juta, ka māsai padomā kāds iepriekš sagatavots sakāmais. Viņa to vēl pateiks. Bet šimbrīžam svārstās, un šajā neizlēmībā un izvairībā no viņa skatiena Marks Aleksandrovičs atpazina agrāko Soņu.

Piepeši viņa aprāvās savā stāstījumā:

—   Jā, Mark, man tevi jābrīdina, mazo istabu esmu izīrējusi. Un, ja tu paliksi pārnakšņot, tad šeit, pie manis.

—  Esmu apmeties viesnīcā, — Marks Aleksandrovičs atbildēja.

To, ka māsai izdevies istabu saglabāt, viņš zināja. Viņa ar Pāvelu Nikolajeviču oficiāli nav šķīrusies, Pāvels Nikolajevičs pēc Sašas aresta prata nodrošināt sev dzīvojamo platību kā speciālists, kurš pagaidām izbraucis darbā uz perifēriju. Bet māsa izīrējusi istabu — par tādu jaunumu viņš nav sajūsmā, ņemt par istabu vairāk nekā dzīvokļa īres maksa nedrīkst, formāli tā ir spekulācija ar dzīvojamo platību. Patlaban uz tādām lietām skatās caur pirkstiem — ir dzīvokļu krīze, cilvēkiem nav kur dzīvot, un tomēr viņam negribētos, ka viņa māsa, Rjazanova māsa, iztiktu no istabas izīrēšanas. Viņš nekad nav atteicies māsai palīdzēt, viņš var nodrošināt māsu ar daudz lielāku summu nekā tā, ko viņa saņems par istabu.

—   Pēc tā bija vajadzība?

Viņa nesaprata.

—   Pēc kā?

—   Pēc istabas izīrēšanas.

—  Jā, man nepieciešama nauda.

—  Cik tev maksā?

—   Piecdesmit rubļus.

—   Un kas ir īrnieki?

—   Irniece. Paveca sieviete …

—   Kā viņa pie tevis nokļuva?

—       Ieteica kaimiņi… Kas tad ir? — beidzot viņa paskatījās viņam tieši acīs. — Tu uzskati, ka es rīkojos nepareizi?

—       Tu viņu nepazīsti… Ieteica kaimiņi… Kālab tev tas vajadzīgs? Noņemties ar namu pārvaldi, ar pierakstīšanu, skaidrot, kas un kāpēc… Es atkārtoju: kālab tas vajadzīgs? Es tev piedāvāju nevis piecdesmit, bet simt piecdesmit rubļu mēnesī. Esmu tev atvedis piecsimt rubļus. Tu zini, man nauda nav vajadzīga.

Viņa klusēja, domāja. Pēc tam mierīgi sacīja:

—       Es neņemšu tavu naudu. Man pašai nevajag, es nopelnu iztikai. Bet kas zīmējas uz Sašu… Sašam ir tēvs, ir māte, viņi parūpēsies par dēlu.

Strīdoties pārliecināt māsu neizdosies, un viņš nemaz negribēja strīdēties. Viņš piedāvāja māsai naudu, viņa atzina par labāku izdot istabu — tā ir viņas darīšana, kaut arī viņa redz, ka viņam tas nepatīk. Un tas, ko viņa pateica nupat, vēl nav tas iepriekš sagatavotais sakāmais, lai pasaka (o, pietiek spēlēt paslēpes.

—        Kā klājas Sašam? — Marks Aleksandrovičs iejautājās.

Viņa vilcinājās ar atbildi.

—        Sašam… Pēdējā vēstule bija no Kanskas. Viņam norādīts Bogučanu ciems, bet no turienes nekā vēl nav. Nezinu, kā viņš tika uz turieni — braukšus vai kājām? Es skatījos kartē… Bogučani ir pie Angāras upes, ceļa turp nav nekāda, droši vien gāja kājām… — viņa piepeši pavīpsnāja. — Nezinu, kā tagad dzen projām katorgā; agrāk veda Stolipina vagonos, bet tagad gan nezinu…

—       Soņal — uzsvērti sacīja Marks Aleksandrovičs. — Es saprotu, tev ļoti grūti. Bet es gribu, lai tev būtu skaidrs priekšstats par to, kāds ir stāvoklis. Pirmkārt, mums nav katorgas. Otrkārt, Saša nav vis ieslodzīts nometnē, bet izraidīts izsūtījumā. Es griezos pašās augstākajās instancēs. Tās iejaucās, taču neko nevarēja līdzēt. Likums pāliek likums. Saša bijis kaut kur iepīts, domājams, ne pārāk nozīmīgā lietā, un tomēr. Laiks mums ir bargs, neko nevar darīt, viņš izsūtīts uz trim gadiem, dzīvos laukos, laukos dzīvo miljoniem cilvēku, iestāsies tur darbā. Viņš ir jauns, trīs gadi aizskries ātri, vajag tikai samierināties ar neizbēgamo, vajag mierīgi un pacietīgi gaidīt, nedrīkst palaisties.

Viņa pēkšņi pasmīnēja, pēc tam vēlreiz pasmīnēja. Viņš labi pazina šo smīnu.

Un viņa sacīja:

—   Tātad maz piesprieda, pavisam tikai trīs gadus.

—   Vai tad es saku, ka vajadzēja piespriest vairāk?! Soņa, attopies! Es saku, ka tas, runāsim atklāti, mūsu laikos ir tīrais nieks — trīs gadi izsūtījumā… Nošauj taču…

Viņa joprojām smīnēja, likās, tūlīt iesmiesies.

—   Ak šitā … Nenošāva … Par pantiņiem sienasavīzē nenošāva, par pantiņiem sienasavīzē piesprieda pavisam tikai trīs gadus izsūtījumā uz Sibīriju — paldies! Trīs gadi, ko tur, sīkums! Arī Josifam Visarionovičam Staļinam taču vairāk par trim gadiem trimdā nepiesprieda, bet viņš rīkoja bruņotas sacelšanās, streikus, demonstrācijas, izdeva pagrīdes avīzes, nelegāli brauca uz ārzemēm, un tik un tā — trīs gadi, viņš bēga no trimdas, un viņu nometināja atkal turpat uz tiem pašiem trim gadiem. Bet, ja tagad bēgtu Saša, viņam labākajā gadījumā piespriestu desmit gadus nometnē… — Viņa mitējās smīnēt, stingri paskatījās Markam Aleksandrovičam tieši acīs. — Jā! Ja cars būtu jūs tiesājis pēc jūsu likumiem, tad viņš būtu noturējies vēl tūkstoš gadus…

Viņš trieca ar dūri pa galdu.

—   Ko tu gvelz?! Muļķe! Kur tu to esi sagrābstījusi? Tūlīt pat izbeidz! Kā tu uzdrošinies tā runāt? Manā klātbūtnē! Jā, pie mums ir diktatūra, bet diktatūra — tā ir vardarbība. Taču vairākuma vardarbība pār mazākumu. Bet cara laikā mazākums apspieda vairākumu, tādēļ cars nemaz neuzdrošinājās piemērot tos galējos soda mērus, ko piemērojam mēs tautas vārdā un tautas labā. Revolūcijai vajag sevi aizstāvēt, tikai tad tā ir ko vērts. Tava nelaime ir liela, taču tā nedod tev tiesības pārvērsties par mietpilsoni. Tu neapzinies, ko runā. Ja tu ko tādu kādam pateiksi, tad nokļūsi nometnē. Liec to vērā kaut vai Sašas dēļ, kurš nedrīkst tagad zaudēt māti.

Viņa' klusēdama klausījās, ar pirkstu galiem sataustīja un piespieda pie galda drupatas. Tad mierīgi sacīja:

—   Klausies, Mark… Es tevi lūdzu: manās mājās nekad vairs necērt ar dūri pa galdu. Tas man ir nepatīkami. Bez tam man ir kaimiņi, un man no viņiem ir neērti: agrāk vīrs, mani strostējot, cirta dūri galdā, tagad brālis. Lai tas nekad vairs neatkārtotos. Ja tev ļoti gribas cirst, dari to savā kabinetā, ņemot priekšā savus padotos. Iegaumē, lūdzu. Kas attiecas uz nometnēm, tad nedraudi, es ne no kā nebaidos, pietiek, baidījos, diezgan! Visus neieslodzīsiet, cietumu nepietiks… Niecīgais mazākums… Kā mute veras to teikt! «Laukos dzīvo miljoni!» Vai tu esi redzējis, kā viņi dzīvo? Kādreiz, agrāk, jaunībā, tu mīlēji dziedāt «Jel nosauc man mājokli tādu», atceries?.., «Kur apklustu zemnieka vaids», atceries? Jauki dziedāji, ar sirdi un dvēseli, biji labs, žēloji zemnieku. Kam tu tagad viņu vairs nežēlo? Par ko tu tolaik dziedāji? «Tautas dēļ, tautas vārdā…» Bet Saša — nav tauta? Tik tīrs, tik skaidrs, tā ticēja, bet viņu uz Sibīriju, nošaut nedrīkstēja, tad kaut vai uz Sibīriju. Kas palicis pāri no jūsu dziesmām? … Lūdziet dievu par savu Staļinu …

Marks Aleksandrovičs piecēlās, pagrūda krēslu.

—   Nu, dārgo mās …

—   Netrokšņo, neuztraucies, — viņa mierīgi turpināja, — zini, ko es tev teikšu, Mark: tu man piedāvāji naudu, ar naudu neatpirksies. Jūs esat pacēluši šķēpu pret nevainīgiem, pret neaizsargātiem un paši no šķēpa kritīsiet! — Viņa nolieca sirmo galvu, caur pieri pavērās brālī, izslēja pirkstu. — Un, kad sitīs tava stunda, Mark, tad tu atcerēsies Sašu, iedomāsies, bet būs par vēlu. Tu neaizstāvēji nevainīgu. Arī tev nebūs neviena, kas aizstāv.

8

Aizvien dziļāk ejot iekšā taigā, grupa gāja jau ceturto dienu. Priekšā rati, nopakaļis ciema gaitinieks — apmiegojies puisis jāšus uz zirga, ar mednieka šauteni pār muguru.

Ciema gaitinieka pienākumi ir klaušas, kurās zemnieki iet pēc kārtas, katrā sādžā konvojnieks mainās. Līdzās visiem citiem sibīriešu zemnieka pienākumiem allaž ir pastāvējis arī šis. Tāpat trimdiniekus savulaik pavadīja' jaunā jātnieka tēvs, vectēvs un vecvectēvs, bet vecvectēva tēvu pašu dzina tādā pašā kārtā.

Sī konvojēšana ir formāla, grupu pieņem un nodod bez paraksta. īstenais apsargs ir taiga, te nav kur noslēpties, te jau pa gabalu — trīsdesmit verstu tālumā — sajauš svešu cilvēku. Apsardze — tā ir neiespēja nelegāli pastāvēt tādā laikā, kad ikviens tiek pārbaudīts krustām šķērsām.

Retu reizi kāds izbēg tikai no nometinājuma vietas, kad trimdinieks sailgojas pēc brīves un pa kaklu pa galvu bēg, neapdomādams, kas viņu sagaida. Bēg pavasari, kad tā smaržas, vienādas visos platuma grādos, sažņaudz sirdi un iesmeldzās kā neapklusināmas skumjas pēc dzimtās puses, vai arī agrā rudenī, kad kļūst nepanesama doma par garajiem Sibīrijas ziemas mēnešiem bez gaismas stara. Bet citkārt bēg ari ziemu, mēnesi pirms soda laika beigām: ar visām sirdsdomām tu esi jau mājās, nav spēka gaidīt un biedē stunda, kad aiziesi pēc izziņas, bet izziņas vietā saņemsi jaunu soda termiņu. Un atrod tādu ziemas bēgli pavasarī zem kūstoša sniega, tādēļ jau ari dēvē par «sniegpulkstenīti».

Bet no etapa nebēg. Nupat kā no cietuma, no nometnes, no smacīga vagona, iet brīvi, svabadi, tavas mantas ir vezumā, paslepus tās nepaņemsi. Un dokuments viens pats visai grupai, ja bēgsi — visus iegāzīsi, visus piemeklēs atmaksa — piešūs līdzdalību. Ja gribi bēgt — bēdz no nometinājuma vietas, esi cilvēks.

Jau kusa pēdējais sniegs ieliekņās, no augšas biezoknim cauri lauzās saules stari, bet uz takas valdīja krēslainiba un drēgnums. Lauzma, kritalas, līdz saknei nokaltuši koki, pārklājušies ar pinkainu, palsnēju sūnu, satrupējuši stumbeņi, ne krūma, ne zieda, tikai vietumis sadzeltējusi pērngada zālīte, bet visur izdegu pēdas, it kā te būtu plosījies nevaldāms meža ugunsgrēks. Mežs bez gala un malas, drūms, vienmuļš: skujmete, skujmete, šur tur priede, ciedrs, egle, vēl retāk bērzs vai apse. Dzīvība jaudās tikai augsto koku vainagos, tur šalkoja vējiņš, bija dzirdama zīlīšu zizināšana, no koka uz koku lēkāja vāveres, čakstināja čiekurus. Un priekšā tas pats nebeidzamais vienlaidu mežs, kalnu grēdas un atradzes.

Kanskas tuvumā sādžas nāca turpat vai cita pēc citas, no katras viņus steidzās izvadīt tālāk, lai tikai nebūtu jāatstāj pa nakti. Viņi nokļuva naktsmītnē vēlu vakarā un devās ceļā agri no rīta. Sodījās saimnieks, bliukšķinādams durvju bultu dzintelē, raudāja pamodinātais bērns, īgni burkšķēja saimniece, pasviezdama uz klona panckas, bet

citkārt pat nepasvieda neko — guliet, kā gribat. Gulēt uz klona bija auksti, aizvilkdamies kāsēja slimais Karcevs, skumīgi pa brīdim nopūtās Ivaškins, domādams par sievu un bērniem.

Bet taigā sādžas ir pa retam, katrs ceļa posms — dienas garumā. Pirmajā taigas apmetnē viņi nonāca vēl ar gaismu un beidzot izgulējās.

Volodju konvojnieki atsvabināja, kad bija kādu gabalu atgājuši no Kanskas.

—   Tagad ej.

Viņš izlocīja notirpušos locekļus, pēc tam sāka iet, viegli, nenogurdams, nesūdzējās, skatījās dusmīgi un nesamierināmi. Viņam bija nometnieka nags: jebkurš sīkums var maksāt dzīvību, jātur acis vaļā, mirklī jāpieņem lēmums, nevienā lietā nevar piekāpties, ne no viena nav jābaidās, gluži otrādi, jāpiespiež baidīties no tevis. Viņš bija iecietīgs pret Borisu, Sašu, Ivaškinu — «nejaušiem Staļina režīma upuriem», bet nicināja Karcevu — «kapitulantu», nerunāja ar to, nelikās ne zinis. Saša brīnījās par tādu spēju ignorēt cilvēku, ar kuru tu ej blakus, kopā guli, dalies nedienās.

Volodja Kvačadze gāja pa priekšu. Karcevs — slims, aizelsies — meimuroja nopakaļis. Bieži apstājās. Tad apstājās visa grupa. Volodja stāvēja neatskatīdamies, piktodamies, ka nākas aizkavēties. Karceva fizisko vārgumu izskaidroja ar garīgo vārgumu, tur saskatīja arī cēloni viņa atkrišanai. Un uz to, kas gāja līdzās Karcevam un palīdzēja grūtajā pārgājienā, blenza aizdomīgi, kā uz spiegu no naidnieka nometnes.

Sašam patika Volodjas drosme, pretestība, kādu viņš izrāda priekšniecībai, pašcieņa, ar kādu turas. Taču viņš absolūti nepieņēma svešu domāšanas veidu, šo trūkumu Saša apzinājās arī sevī. Jau pirmajā dienā viņš pateica:

—  Volodja, lai nebūtu pārpratumu. Man ir viena līnija ar partiju. Paturēsim savus uzskatus pie sevis. Nav jēgas veltīgiem strīdiem.

—   Man vēl ne tik nav vēlēšanās diskutēt ar Staļina piebalsotājiem, — Volodja augstprātīgi atcirta, — bet, ja jau jūs mani šurp esat atdzinuši, tad muti neaizbāzīsiet.

Saša pasmaidīja.

—   Es jūs šurp neesmu atdzinis, mani pašu atdzina.

—   Krauklis krauklim acīs neknābs, bet savējie jau sa* > vējo vairs neatšķir. Citādi būtu ņēmuši un izgriezuši rokas ne sliktāk par tiem — kanskiešiem.

—   Varu iedomāties, ko jūs darītu ar mums, ja būtu pie varas, — sacīja Saša.

—  Jūs arī tad stieptu ķepas gaisā, — nicinoši noteica Kvačadze.

—   Nevajag ecēties, puiši, — iejaucās Boriss. — Politisko mūžīgais krusts ir ecēšanās… Bet krimināliķi turas kopā, šos administrācija tādēļ liek mierā.

—   Krimināliķi ir salašņas! — iebilda Volodja. — Ierāvēji, bendes. Par strēbekļa bļodu pārdos biedru. Sie ir administrācijas galvenais balsts, tās pakalpiņi. Nomušījis sievu — astoņi gadi, un arī no tiem pusi nošņāps par priekšzīmīgu uzvešanos. Bet, ja iznes no fabrikas zoļu pāri, — desmit gadi.

Aizvien biezāka vērtās taiga. Tās pašas ar necaurejamu, vienlaidu mežu aizaugušās kalnu grēdas, plakankalnes, dziļas gravas un sopkas, putnu čivināšana koku vainagos, krēslainība un drēgnums uz takas. Pazibēja reiz bērzājā milzīgs garkājis alnis un nozuda, zariem brakšķot.

No rīta sildīja saule. Tās stari tikpat kā nesasniedza taku, un tomēr iet bija jautrāk un vieglāk.

Uz atpūtu apmetās dienas vidū līdzās pārziemotāju miteklim, mazītiņai meža būdiņai ar tumšām, apkvēpušām sienām, bez griestiem, bez logiem, bez krāsns, ar nomīdītu un nosvēpētu zemes klonu — ziemu te iekur ugunskuru, dūmi iet ārā pa jumta lūku. Kaktā gulēja sausu zaru klēpis — aizejošais atstāj kurināmo tam, kas atnāks pēc viņa, tas var atnākt sveloņā, sniegputenī, nesadzīs rokā saušņus, nespēs iekurt ugunskuru un nosals uz nomīņātā kula. Krietns cilvēks ne vien atstās zarus, bet arī noslēps sausā vietā sērkociņu kastīti.

Viņi iekūra uguni, atnesa ūdeni no avotiņa, uzvārīja prosas biezputru, tēju.

Prosas putraimus bija sagādājis vakar Boriss patērētāju biedrības kooperatīvā. Pārdevējs bija viņam pazīstams, naktī atvēra bodi, bez prosas putraimiem iedeva vēl tabakas paciņu, sadabūja kandžas pudeli, ko viņi tajā paša vakarā izdzēra.

Apziņa, ka viņu pazīst pat šeit, nomaļā taigas sādžā, ka bez viņa puiši galīgi aizietu postā, lika Borisam atgūt pierasto rosīga darbīguma garu, nostiprināja pārliecību, ka arī Bogučanos viņš. nebūs vispēdigais cilvēks.

Viņš norēķinājās par naktsguļu, par vakariņām, maksāja par visiem, puišiem naudas nav, ir tikai Sašam, taču

nav zināms, vai viņš stāsies darbā. Bet Borisam darbs Bogučanos nodrošināts. Viņš izskatījās pēc priekšnieka: frencis ar atlokāmu apkakli, bikses iebāzītas izturīgos labas ādas stulmeņos, lietusmētelis, naga cepure aizsargkrāsā. Un tīkama, valdonīga balss kā priekšniekam no izglītotajiem, ar kuriem strīdēties grūti, tik un tā tevi aizrunās, tad jau labāk uzreiz izpildīt, ko prasa.

Un arī patlaban viņš citus izrīkoja, vienu aizsūtīja pēc ūdens, otru pēc zariem, mežā jau var savākt sausus, un viņi nolēma neaiztikt tos, kas atradās būdā. Tikai Karcevu nekur nesūtīja. Karcevs piesēda uz celma, aizvēra acis, pavērsa pretī saules staram bālo cietēja seju.

Tas pats pārdevējs bija aizrunājis, ka ārpus kārtas viņus kā konvojnieks pavadīs krietns, pakalpīgs puisis, turklāt veiklām rokām — apmetnē sadarināja karotes no tāss. Gāja viņš kājām, vieglu gaitu, baltgalvītis, zirgu veda aiz pavadas. Saša, kā bija iznācis viņam blakus no sādžas, tā arī kopā nosoļoja līdz apmetnei. Zēns iedeva Sašam bisi, ar ko izšaut uz meža irbi, Saša netrāpīja.

—   Ja, lāci šaudams, nopūdelēsi, tad gan plāni var iziet, — zēniņš iesmējās…

—  Un tu esi gājis lāča medībās?

—   Esu gājis, trīs lāgi. Lāci ņemam ciet midzenī. Kolīdz suņi saož zvēru, tā nocērtam resnas sklandas, sadzenam midzenī, šis rauga izkulties, un tad nu mēs bliežam. Ir tādi, kas iet ar durkli vai ar dūci, mūsu mēlē — ar kinžalu. Lācis ir viltīgs zvērs, cilvēkam brūk virsū ar joni taisni krūtīs, bet zirgam vai kādam tur kustonim — slepšus pielavās.

Viņš pasmaidīja, kad Saša teica, ka ir vēl stiprāki zvēri par lāci: lauva, tīģeris, zilonis… Neticēja.

Tāpat smaidīdams, pastāstīja, ka gadu atpakaļ meža norā, kurai garām viņi gāja, nogalēti trīs izsūtīti krimināliķi.

—   Dzina šos tā te pat, bet šie sādžā bij piesēduši trumpas sist. Mūsu puiši pamanīja šiem naudu. Atnāca šite, sāka šaudīt. Sie drāza prom brikšņos, pakrita kur kurais, sniegs šos apputināja, sals bija negants. Mūsējie domāja — gan zvēri nokrimtīs, te šo vai cik. Bet brauca taisni no rajona pilnvarotais sagādnieks, suņi tad ar saoda miroņus… Nu ņēmās izdibināt, kas un kā, aizgādāja mūsu puišus uz Novosibirsku. Bet tur tos vazaņķi cie' tumā nomaitāja.

—  Un daudz naudas viņi dabūja no nogalinātajiem?

—   Desmit rub]us, rādās, dabūja.

Sarunā pie ugunskura atkal aizsākās valodas par šo gadījumu. To zināja Boriss — izsūtītie Kanskā bija stāstījuši, zināja Kvačadze — nometnē bija dzirdējis. Abi puiši noslepkavoti tajā pašā naktī, kad aizvesti uz cietumu: vēsts par viņiem pienākusi agrāk, nekā viņi tur nogādāti. Kamera bija liela, vienota — tā ir neizdevās izdibināt, kas tur roku pielicis.

—   Un labi, ka noiniedza, — sacīja Volodja, — citādi būtu piesprieduši, pats lielākais, pa pieci gadi un pēc gada jau izlaiduši, ak tu mūžs, nogalinājuši izsūtītos. Bet tagad vietējie zinās: cietumam telegrāfs bišķiņ labāks par kroņa. Valsts mūs neaizsargā, aizsargāsimies paši. Citas izejas nav.

—  Volodja, — ierunājās Saša, — jūs pats taču sacījāt, ka krimināliķi nav cilvēki! Kā tad tiem var Jaut tiesu spriest?

—   Katorgā ir savi likumi, pastaigāsiet šajā ādā, dabūsiet zināt, — Volodja atmeta ar roku, — inteliģentiski spriedelējumi.

—   Kālab gan klupt virsū inteliģencei? Arī tā ir kaut ko vērts, — Saša iebilda.

Volodja pacēla pirkstu.

—   Viens otrs pārstāvis.

—  Jūs taču arī esat inteliģents.

—   Kādēļ jūs domājat, ka es ar to lepojos?

—   Pirmais inteliģents, — sacīja Saša, — bija cilvēks, kurš ieguva uguni. Laikabiedri viņu, protams, nogalināja. Viens apdedzināja pirkstu, otrs pēdu, trešais nogalināja tāpat vien — lai neceļ savu degunu augstāk par citiem! Jau akmens laikmetā tas bija — nebāzies laukā no citu vidus!

—   Sašam pirmo prēmiju par loģiku, — pasludināja Boriss. — Volodja, jūs esat ar mieru atdot Sašam pirmo prēmiju?

—   Dodiet, ja jums ir, — Kvačadze atbildēja.

Visi bija noskaņoti miermīlīgi. Saule laidās lejup uz rietu aiz koku vainagiem, taču viņi juta tās siltumu, gāja vieglā ģērbā, nometuši mēteļus un cepures ratos. Pavada viņus pakalpīgs zēniņš, dod pašaudīt ar bisi, viņš nav nekāds konvojnieks, tas viss neizskatās pēc etapa. Pirmo reizi viņi ēd nevis pie sveša galda, bet mežā, pie ugunskura. Priežu zaru sprakstoņa, sveķu smarža, piedegušās biezputras smarža, priežu skujas tējā — tas viss atsauc atpakaļ bērnību. Ne jau tik sen viņi bija sēdējuši pie ugunskura pionieru nometnē.

Karcevs pavērsa slimo seju pret sauli, pagrieza galvu uz to pusi, kur aizslīdēja tās šaurais, miglainais staru kūlis.

Ivaškins piebalsoja gan Volodjam, gan Sašam, viņam patika garīgas sarunas. Savu profesiju viņš uzskatīja par inteliģentu, sevišķu. Tu drusciņ pasteidzies, un še tev: drukaskļūda iekšā, un tevi dzen uz Sibīriju, kaut ari tas nemaz nebija tavs salikums. Biedra Staļina runā «atsegt» vietā kļūdaini bija salikts «aizsegt». Apcietināja sešus, lvaškinam mājās palika sieva un trīs mazas meitenītes — viņa meitiņas.

Zēns — konvojnieks ari klausījās viņu sarunās un smaidīja. Biezputru ieēda pavisam maz, lai citus neatstātu bešā.

Vedējs turējās grīni sabozies, no biezputras atsacījās un no tējas atsacījās, pazelēja kaut ko ratos un aizsnaudās, gaidīdams, kad atpūtīsies un zālīti saplūkās viņa zirgs. Tad iejūdza to. Pie ugunskura sagurušie puiši negribīgi slējās kājās. Grupa devās tālāk.

Bija noieti kilometri pieci, kad piepeši iesvelpās vējš koku galotnēs, uzreiz satumsa, uzvirpuļoja putenis, sāka snigt biezs sniegs.

Saskubinājās vedējs, saskubinājās zēniņš — konvojnieks, steigdamies vēl ar gaismu nonākt pie Cunas. Sniegoņa aprima tikpat negaidīti, kā sākusies, tikai apsedza krūmus ar baltām cepurēm un pagalam saķēpāja jau tāpat žļakstošo ceļu. Puiši lāgiem līdzēja pastumt ratus. Gāja joprojām knaši.

Vienīgi Karcevs nejaudāja iet, elpai trūkstot, aizelsās, pa brīdim piestāja un klepoja, atslējies pret koka stumbru.

—   Sēdies, Karcev, ratos, — teica Saša.

Taču vedējs neļāva:

—  Neesmu salīdzis vest cilvēkus, zirgs nepavilks, ceļa nav.

—   Sirdsapziņas tev nav, — sacīja Ivaškins.

Saša satvēra zirgu aiz iemauktiem.

—   Stāt! Karcev, sēdies!

—Neaiztiec, puis! — uzbrēca vedējs. — Griezīšu atpakaļ, parādīs jums, kā buntoties!

—  Papucīt, nav ko naidoties, — kā priekšnieks noteica Boriss, palīdzēdams Karcevam iesēsties ratos.

Nācās izcelt no ratiem divus čemodānus, tādus vieglākus, konvojnieks piesēja tos pie segliem. Tikai Volodja Kvačadze nebilda ne vārda, vienaldzīgi gaidīja, ar ko tas beigsies. Viņš neaizstāvēs «kapitulantu», ja tam arī nāve būs zobu galā.

Pāri Cunai pārcēlās liellaivā. Līdz krastam tā netika, tālāk bija brišus jābrien, nesa mantas, stiepa augšā ratus. Izmirka līdz kauliem.

Sādža trāpījās liela, bet nolaista, ar nomelnējušiem graustiem, sabrukušām kūtīm, tukšiem laidariem. Gāja vaļā pļēgurošana, mirguļoja agras ugunis būceņos, varēja dzirdēt dzērāju bļāvienus un dziesmas, ģeņģerēdami pa ielu garām slāja vīri, taidzinieki, mežinieki, kāds nu kurš no auguma, kāds nu kurš pēc matu krāsas, nekādas līdzības ar stalti noaugušajiem, gaišmatainajiem stepes joslas sibīriešiem. Uz baļķiem sēdēja puiši un meitas, smēja, uzsauca konvojniekam, sacīja, ka šodien baznīcas patrona svētki. Konvojniekam uzreiz piesitās steiga — mudīgi aizjoza meklēt priekšsēdētāju, lai tik ātrāk tiktu vaļā no vedamo grupas.

Kamēr gaidīja priekšsēdētāju, pienāca klāt šejienes trimdinieki: cienīga izskata vīrs ar kuplu matu ērkuli, nesteidzīgām kustībām, vērīgu skatienu, pēc Piektā Padomju nama Sašam labi pazīstams valsts darbinieka tips, un kalsnēja sieviete rūsganiem matiem, skarbu, izmocītu seju. Bija ieradies pēc šķīdoņa pirmais etaps, un viņi nevarēja vien nociesties, neuzzinājuši, vai tur nav savējo.

—   Sveicināti, biedri!

Sievietes skatiens apstājās pie Kvačadzes, viņa atbildes skatienā tā sajauta domubiedru. Volodja nosauca savu uzvārdu, tas viņiem bija pazīstams, un arī viņu uzvārdi izrādījās pazīstami Volodjam. Viņi apskāvās, saskūpstījās, bet ar citiem iepazīties nedomāja. Vīrietis pasmaidīja it kā laipni, taču nevienam nesniedza roku — varēja to pasniegt, kam nenākas, vai tādam, kurš par atbildi nesniegs pretī savējo. Sieviete pat nepasmaidīja.

Viņi aizveda Volodju. Tas gāja vidū, liela auguma, vingrs, melnā vatenī, ar tarbu pār plecu, atbildēja uz viņu jautājumiem, acīmredzot jautājumu bija daudz — pasts nebija pienācis jau divus mēnešus.

—  Adjē! — viņiem nopakaļis izmeta aizvainotais Boriss: Volodja pārkāpa daudz augstāku solidaritāti nekā politiskā solidaritāte.

Pieskrēja klāt puisis ar resnu mūli, pa ceļam kaut ko gremodams, sasviķojies, pārlieku rosīgs, izvalbīja acis.

—    Kuramie te izsūtītie? Sitentie? Ko ta jūs tik trakot melni, vai maz krievi jūs munsturējuši? Eimal

Viņš tos aizveda sādžas galā uz kādu aizlaistu ūķi ar sagāzušos krāsni, bet viņiem vajag sasildīties, izžāvēt drēbes, siltumā noguldīt slimo Karcevu. Taču, kamēr viņi apskatīja šo sen jau pamesto mitekli, no resnmūļa vairs nebija ne ēnas. Aizbrauca arī vedējs, nosviedis zemē viņu mantas.

—    Pažiniegsim vietējo varu, — sacīja Boriss, — ejam, Ivaškin!

—   Uz kurieni tad iesim? Sādžā uzdzīvo.

—    Runāšu es, bet jūs palīdzēsiet atnest gremojamo, — Boriss viņu mierināja.

Viņi aizgāja. Saša izņēma no čemodāna tīras veļas pāri, vilnas zeķes, virskreklu, sniedza Karcevam.

—   Pārģērbieties.

Sašu pārsteidza viņa kārnums. Kauli un āda — ribas vien rēgojas, izģinduši ceļgali, izdēdējušas kājas, garas, bezspēcīgi nokarenas rokas, lāpstiņas slienas kā aplauztu spārnu stumbeņi.

—    Noliesējis esat pa bada streika laiku, — ieminējās Saša.

—    Baroja ar zondi, piespiedu kārtā, — Karcevs neveikli sabāzīja kreklu apakšbiksēs, — pēc tam noteica hospitāļrežīmu, ar pienu atdzirdināja. Es vēnas sev uzšķērdu, zaudēju asinis.

Acis viņam drudžaini spīdēja, seja apmetusies ar sarkaniem plankumiem, droši vien karsonis, bet termometra viņiem nav, un ko tad tur mērīt, tik un tā rītu ceļš zem kājām. Beidzot viņš pārģērbās, ietīstījās Sašas flaneļsegā, apsēdās uz sola, atguma pret sienu, aizvēra acis.

—   Kādēļ jūs uzšķērdāt sev vēnas? — Saša iejautājās.

Karcevs neatbildēja, varbūt nesadzirdēja, aizsnaudies.

Saša apskatīja krāsni. Pie kuldas un iekuriem mētājās

stieples gali, kāds jau bija izrāvis aizvirtņus. Saša gribēja aizkurt krāsni, taču pārdomāja, varbūt Boriss sameklēs citu mitekli.

Boriss un Ivaškins atnesa maizes klaipu un tāss cibu ar krējumu, vairāk neko nebija dabūjuši. Arī pie cita mitekļa nevarēja tikt — visi apdzērušies, nav ar ko runāt, neviens nelaiž uz naktsguļu.

Ivaškins atrada pagalmā koka klucēnu, pieplēsa skalus, bet tie dzisa nost, tikai sērkociņus velti iztērēja.

Tumsā ieēda maizi ar krējumu.

—       Aukstas vakariņas tomēr labāk nekā nekādas, — savās gudrībās dalījās Boriss.

Karcevs no ēdiena atteicās, palūdza dzert. Ūdens nebija.

—       Aiziešu pie Volodjas draugiem, lai paņem viņu uz nakti, — sacīja Saša.

Boriss šaubīdamies pakratīja galvu.

—   Neņems. Bet pamēģināt jau var. Es iešu līdzi.

—   Kālab?

—       Sādžinieki pielakušies līdz nemaņai, un tie puiši uz baļķiem noskaņoti agresīvi.

Arā bija gaišāks nekā būdā, pilns mēness spīdēja skaidrās debesīs, nekur ne mākonīša. Uz baļķiem joprojām sēdēja puiši un meitas. Viens no puišiem, kā redzams, šejieniešu asprātis, kašķis un kauslis, stāstīja nez ko jocīgu, plātījās ar rokām, viņam atbildēja skaļi smiekli. Ieraudzījis Sašu un Borisu, viņš uzsauca:

—   Ei, tu, visu pamests, visu aizmirsts, panāc šurpl

—   Neliecieties ne zinis, — pusbalsī pieteica Boriss.

—       Kāpēc gan? — Saša stūrēja uz baļķu pusi. — Kas vajadzīgs?

—       Ko jūs pa ielu slampājat? Skuķus meklējat, vai? Bet ar mietu negribat?

Uz baļķiem sēdēja jauniņais konvojnieks, klusējot smaidīja. Taču bija acīm redzams: ja viņus sāks slānīt, viņš tāpat smaidīs.

Saša pagriezās pret Borisu.

—   Patiešām. Paskat, kādas te skaistas meičas.

—       Skaistas gan, tikai ne priekš jums! — puisis uzbļāva.

—   Tev vienam pašam? — pavīpsnāja Saša. — Vai tiksi

galā?

Uz baļķiem paspruka smiekli.

—   Nu, nu, — puisis apjuka, — tu te bišķiņ piebremzē…

—       Tu te, mute, ute, — Saša viņu pārmēdīja, — ej tu pupās, ellē ratā …

Saša izgrūda ko tādu, par ko viņu apskaustu kurš katrs krāvējs no tiem, ar kuriem viņš kopā bija strādājis ķīmiskajā rūpnīcā.

Un gāja tālāk.

—       Nevajag kašķi meklēt, puiši, nopietnākiem vajag būt, — piemetināja Boriss un sekoja Sašam.

Pa ceļam viņš tam sacīja:

—       Ja jūs te nenolaidīs no kājas, tad ilgi dzīvosiet. Jūs protat kaut ko iedvest.

Mājas durvis nebija aizslēgtas. Volodja, pirmītējais vīrietis un sieviete sēdēja pie galda. Dega petrolejas lampa.

—       Tie ir Pankratovs un Soloveičiks, — sacīja Volodja, — es jums par viņiem stāstīju.

Acīmredzot bija stāstījis ko labu, tādēļ ka vīrietis pasmaidīja.

—   Sēdieties, biedri, iedzeriet ar mums kopā tēju.

—   Paldies.

Saša nesēdās, pagriezās pret Volodju.

—   Ko darīsim ar Karcevu?

—   Kas tad man jādara?

—       Tu, kā liekas, taisies šeit pārnakšņot. Varbūt atteiksies no savas guļas?

Volodjas vietā atbildēja vīrietis:

—   Zināmā mērā es izlemju, kas nakšņos pie manis.

—       Varbūt jūs zināt, pie kā var pārlaist vienu nakti? — iejautājās Boriss.

—   Te neviens neņem garāmgājējus. Un slimus ne tik.

Sieviete vaicāja Volodjam:

—   Kad jūs beidzamo reizi redzējāt Iļjinu?

Jau uz ielas Saša ar rūgtumu sacīja:

—   Un jūs teicāt, ka es protu kaut ko iedvest.

—       Mans mīļais, — Boriss atbildēja, — šeit valda politiskas kaislības, un tās ir visnegantākās.

9

Pievakarē Poskrjobiševs nolika Staļinam uz galda Politbiroja locekļu izlasīto vēstuli par Engelsa rakstu. Visi bija vienis prātis, ka rakstu nevajag publicēt. Ar aptauju cauri dabūtais lēmums par izmaiņām «Boļševika» redkolēģijā tāpat bija vienprātīgs.

Staļins nešaubījās, ka abus lēmumus apstiprinās: gājiens ar Stecki ir pareizs gājiens. Steckis ir Buharina cilvēks, bet Buharins viņiem — rezervē. Buharinu viņi pagaidām neatdos, tāpat kā pagājušajā gadā negribēja atdot Smirnovu, Tolmačovu un Eismontu, bet aizpagājuN.ija gadā Rjulinu.

IJn tomēr visi pretinieki — bijušie,tagadējie un nākamie — jāiznīcina un tiks iznīcināti. Pasaulē vienīgā sociālistiskā valsts var pastāvēt, tikai būdama nesatricināmi stabila iekšienē, tā ir ķīla tās stabilitātei arī ārpasaulē. Valstij jābūt varenai kara gadījumā, valstij jābūt varenai, ja grib mieru, no tās ir jābaidās.

Lai visīsākajā laikā zemnieku valsti pārvērstu par industriālu valsti, vajadzīgi neskaitāmi materiālie un cilvēku upuri. Tautai jānes šie upuri. Taču ar entuziasmu vien tas nav panākams. Tauta jāpiespiež nest upurus. Tālab nepieciešama spēcīga vara, kas iedveš tautai bailes. Bailes jāuztur jebkuriem līdzekļiem, neatslābstošas šķiru cīņas teorija dod tam visas iespējas. Ja tādējādi ies bojā daži miljoni cilvēku, vēsture to piedos biedram Staļinam. Ja turpretim viņš atstās valsti neaizsargātu, nolems to bojāejai — vēsture viņam nekad nepiedos. Liels mērķis prasa lielu enerģiju, liela enerģija atpalikušā tautā atraisāma tikai ar lielu nežēlību. Visi lielie valdnieki bijuši nežēlīgi. Kameņevs, tagadējais izdevniecības «Akadēmija» direktors, ne jau nejauši laidis klajā Makjavelli. VIŅA dēļ laidis klajā, grib VIŅAM parādīt, ka VIŅA lietotās metodes bijušas pazīstamas jau piecpadsmitaja un sešpadsmitajā gadsimtā. Kameņevs maldās. Makjavelli ieteikumi novecojuši. Nav gan zināms, vai tie maz derējuši arī piecpadsmitajā gadsimtā?! Skaudri, bet virspusēji, nedialektiski, shematiski. «Vara, kas pamatojas uz tautas mīlestību pret diktatoru, ir vāja vara, jo ir atkarīga no tautas, vara, kas pamatojas uz tautas bailēm no diktatora, ir stipra vara, jo tā atkarīga tikai no paša diktatora.» Sis atzinums ir pareizs tikai daļēji: vara, kas pamatojas tikai uz lautas mīlestību, ir vāja vara, tas tiesa. Bet vara, kas dibinās tikai uz bailēm, arī ir nenoturīga vara. Noturīga vara dibinās gan uz bailēm no diktatora, gan uz mīlestību pret viņu. Liels valdnieks ir tas, kurš līdz ar bailēm pratis iedvest mīlestību pret sevi. Tādu mīlestību, kad visas viņa valdīšanas nežēlības tauta un vēsture piedēvē nevis viņam, bet izpildītājiem.

Trocka izsūtīšana uz ārzemēm bija humāns akts un tātad kļūdīgs: Trockis brīvībā arī rīkojas. Zinovjevu un Kameņcvu viņš uz ārzemēm neizraidīs, tie ieguls kā pirmie akmeņi baiļu bastionā, ko nepieciešams uzcelt, lai aizsargātu tautu un valsti. Tiem pa pēdām aizies viņu sabiedrotie. Buharins ir viņu sabiedrotais, skraidīja pie Kameņeva pa sētas durvīm uz slepenām sarunām, sacīja, ka Politbirojā Staļina vietā labāk redzētu Zinovjevu un Kameņevu. Pats sameklējis sev sabiedrotos un dalīsies ar tiem viņu liktenī.

Politikā nav vietas žēlumam. Ja viņam kāda arī ir žēl, tad tikai viena cilvēka — Kaineņeva. Zēl tai ziņā, ka Kameņevs nav kopā ar viņu, bet ar Zinovjevu. «Omulīgs» cilvēks, lēnīgas dabas, piekāpīgs, turklāt vēl tiflisietis, beidzis Tiflisā ģimnāziju, daudzus gadus dzīvojis Tiflisā. Kaut kas viņā ir gan no ebreju, gan gruzīnu inteliģenta — mīlīgums, smalkjūtība, laipnība, mazliet ciniķis, taču labsirdīgs ciniķis. Izglītots, orientējas politiskajā stāvoklī, prot precīzi un skaidri formulēt secinājumus, par to pamatoti viņu augstu vērtēja Ļeņins. Nav godkārīgs, nepretendē uz līdera lomu, tradicionāli otrais cilvēks. Tāds viņš bija Ļeņina laikā, tāds varētu palikt arī biedra Staļina laikā. Negribēja! Deva priekšroku nevis VIŅAM, bet balamutem Griškam! Savulaik viņi labi sadarbojās, lieliski viens otru saprata. Tieši Kameņevs izvirzīja viņa — Staļina kandidatūru partijas Ģenerālsekretāra postenim. Taču izvirzīja tikai tālab, lai izmantotu pret Trocki, to viņi sagudroja kopā ar Zinovjevu — pārvērst partijas aparātu par rungu pret Trocki, pieraduši raust ogles ar citu rokām. Viņi nesaprata galveno: partijas aparāts nav runga, partijas aparāts ir varas svira. Nododami VIŅA rokās šo sviru, tie viņam uzticēja pilnīgi visu varu. VIŅA ģēnijs izpaužas tai apstāklī, ka viņš vienīgais to atskārta. Ļeņins gan arī atskārta, taču ne uzreiz, bet gandrīz pēc gada, vēlu atskārta! Taču pat tad, kad Ļeņins prasīja VIŅA atcelšanu no Ģenerālsekretāra posteņa, pat tad Kameņevs neko neapjēdza un ieteica kongresam neņemt vērā Ļeņina vēstuli. Saprata tikai pēc Ļeņina nāves, kad izrādījās, ka atstumts no ļeņiniskā mantojuma ir ne vien Trockis, bet arī Kameņevs ar Zinovjevu. Tad nu viņam arī vajadzēja izdarīt pareizu politisku izvēli, tad nu viņam vajadzēja kopā ar visu partiju iet līdzi biedram Staļinam. Aizgāja līdzi niecībai Griškam! Kālab? Ticēja Griškas lielajiem talantiem? Blēņas! Viņš pārrēķinājās tādēļ, ka nekad pa īstam nav sapratis VIŅU, nav sapratis, ka tā dēvētais biedra Staļina primitīvisms, tā dēvētā viduvējība patiesībā ir vienkāršība, kas piemīt

vadonim, kurš ne tikai lasa lekcijas Komunistiskajā Akadēmijā, bet vispirmām kārtām runā ar masām, ved sev lidzi masas.

Ebreji nekad nav sapratuši, kas tas tāds — VADONIS. Viņi nekad nav pratuši pa īstam pakļauties, tas viņiem izveidojies vēsturiski, tā ir viņu nacionālā traģēdija. Visās tautas pakļāvās Romai un saglabāja sevi kā nāciju. Ebreji vienīgie nepakļāvās. Visās reliģijās dievs iemiesojas cilvēkā: Kristus, Muhameds, Buda… Tikai ebrejiem nav dievam pielīdzināta vadoņa, tikai jūdu reliģija nepieļauj dieva iemiesošanos cilvēkā. Viņi neatzīst absolūtu autoritāti, tādēļ arī nevarēja saglabāt savu valsti — augstākajai varai valstī jāiemiesojas augstākajā vadonī. Ebreji strīdēdamies paspēlējuši visu savu vēsturi, demokrātija viņiem nozīmē iespēju strīdēties, vairākuma viedoklim viņiem aizvien vajag pretstatīt savu personisko viedokli.

Ir, protams, arī ebreji, kuri spēj atzīt vadoni un tam kalpot, piemēram, Kaganovičs. Tieši Kaganovičs pirmais jau 1929. gadā, runādams Sarkanās profesūras institūtā, nosauca VIŅU par vadoni… Bet Kameņevs deva priekšroku svešai, virspusējai erudīcijai un daiļskanīgai frāžainībai. Un pārrēķinājās. Ar erudīciju un daiļskanīgu frāžainību vadonim par maz. Kur palikuši visi pirmsrevolūcijas «vadoņi» no inteliģences un «literātu» vidus? Visi šie Lunačarski, Pokrovski, Rožkovi, Goldenbergi, Bogdanovi, Krasini? Un Nogini, Lomovi, Rikovi? Nav viņu, un nekas no tiem nav palicis pāri. Trockim bija dažas vadoņa īpašības. Bet intelektuālā augstprātība padarīja viņu nepanesamu partijas kadriem. Ik uz soļa viņš uzsvēra savu garīgo pārākumu, cilvēkiem nepatīk, ka tos uzskata par muļķiem. Cilvēki atzīst garīgo pārākumu, kad tas apvienojas ar varas pārākumu. Garīgs pārākums viņiem ir pieņemams tikai valdniekā, tas nozīmē, ka viņi pakļaujas gudram valdniekam, tas viņus nepazemo, bet, gluži pretēji, paceļ, pašu acīs attaisno bezierunu pakļaušanos, viņi mierina sevi ar domu, it kā pakļaujas nevis spēkam, bet prātam. Taču, iekams vadonis nav sasniedzis vienpersonas varu, viņam jāprot pierunāt, radīt ļaudīs pārliecību, it kā tie būtu labprātīgi viņa sabiedrotie, it kā viņš tikai izteiktu, formulētu viņu pašu domas. Trockis to nesaprata, tāpat kā nesaprata arī izpildaparāta nozīmi. Uzskatīdams sevi par vadoni, viņš domāja, ka pats, viens pats ar savu daiļrunību, ar savu intelektu var aizraut sev līdzi masas. Nē! Lai pakļautu sev masas, nepietiek ar spožām runām, vajadzīgs instruments, šis instruments ir izpildaparāts. «Dodiet mums revolucionāru organizāciju, un mēs apgriezīsim otrādi Krieviju!» — šo galveno Ļeņina atzinumu Trockis nekad nav sapratis. Tieši tas bija viņa «neboļševisms», par kuru Ļeņins runāja savā «testamentā».

Varbūt Ļeņins ņēma nopietni domu par kolektīvu vadīšanu? Nē! Ļeņins izprata vadoņa nozīmi. «Padomju sociālistiskais demokrātisms nebūt nav pretrunā ar vienpersonas varu un diktatūru… šķiras gribu dažreiz īsteno diktators, kurš dažreiz viens izdara vairāk un bieži vien ir vairāk nepieciešams…» Un vēl… «Aizrunāties… līdz masu diktatūras un vadoņu diktatūras pretstatījumam vispār ir smieklīga nejēdzība un muļķība…» To Ļeņins saprata, taču domāja pārvaldīt Krieviju ar eiropeiskām metodēm, bet VIŅA, Staļinā, redzēja aziātu.

Ļeņins izprata aparāta nozīmi. Taču viņš gribēja pastiprināt valsts aparātu, uz kura pats balstījās kā valdības galva, un negribēja pastiprināt partijas aparātu, uz kura balstījās biedrs Staļins. Tādēļ jau ieteica toreiz atcelt viņu no Ģenerālsekretāra amata. Kaut kad perspektīvā līdztekus nepam Ļeņins acīmredzot paredzēja plašākas izmaiņas: ja ir orientācija uz fermeri, tad fermeris prasīs savas tiesības. Tādiem manevriem Ļeņins par vairāk piemērotiem uzskatīja Trocki, Zinovjevu, Kameņevu, Buharinu, pat Pjatakovu un par nepiemērotu uzskatīja VIŅU, biedru Staļinu. Biedrā Staļinā viņš redzēja galveno «aparāta darbinieku», bet no aparāta pastiprināšanas baidījās. Un pareizi. Aparātam piemīt īpašība iesīkstēt, aparāts, ko saliedē ilgi, daudzu gadu sakari, no sviras pārvēršas par bremzi, pārvēršas par mūmiju. Kanceleja milzīgā, atpalikušā daudznacionālā zemnieku valstī vajadzīga revolūcijas iekarojumu saglabāšanai, taču kanceleja slēpj sevī draudus arī pašai revolūcijai — šīs kancelejas vara kļūst visaptveroša, varena un nekontrolējama. Ļeņins dibināti no tā baidījās un tādēļ apgalvoja, ka «mēs esam pārņēmuši no cariskās Krievijas pašu sliktāko — birokrātismu un oblomovismu, no kā mēs vārda tiešā nozīmē smokam nost». Tā tas ir. Taču tas nepavisam nenozīmē, ka aparāts jāiznīcina, ka jārada politisks līdzsvars. Politisks līdzsvars nozīmē proletariāta diktatūras GALU. Aparāts jāsaglabā, aparāts jānostiprina, bet jau iedīglī jāiznīdē tajā patstāvība, nemitīgi jāmaina cilvēki, nepieļaujot tiem savstarpējos sakaros sacementē-

lies; aparātam, ko nepārtraukti nomaina, nav patstāvīga politiska spēka, bet tas paliek varens spēks vadoņa rokās, visvarena valdnieka rokās. Sirn aparātam kā varas instrumentam jāiedveš tautā bailes, bet vadoņa priekšā šim aparātam pašam jātrīc un jādreb.

Vai viņam ir tāds aparāts? Nē, nav. Viņš jau sen gribēja izmainīt CK sastāvu, taču nevarēja to izdarīt pat Septiņpadsmitajā, SAVA triumfālajā kongresā. Nebija, redziet, pamata noraidījumam, nācās atstāt CK tos, kuriem tur jau vairs nav vietas, pretī stājās tas, ka VIŅI visi sametušies uz vienu roku, saliedējušies, nostabilizējuši savus savstarpējos sakarus, viņš nevarēja gūt pār to virsroku. Pietiek! Sis aparāts jau nokalpojis savu laiku un tādā veidā viņam vairs nav vajadzīgs, viņam vajadzīgs cits aparāts, kas nespriedelē, kam pastāv tikai viens likums — VIŅA griba. Tagadējais aparāts nav nekas cits kā veci krāmi, nostrādāts tvaiks, grabažas. Taču šie vecie kadri arī visciešāk kopā sacementējušies, visciešāk savstarpēji saistīti, viņi no savas vietas tik lēti neaizies, viņus nāksies aizvākt. Bet tie uz mūžu paliks pārestību cietušie, uz mūžu — paslēpušies potenciāli nāvīgi ienaidnieki, gatavi kuru katru mirkli pievienoties tiem, kas vērsīsies pret VIŅU. Tos nāksies iznīcināt. Viņu vidū būs arī cilvēki ar nopelniem pagātnē — vēsture to piedos biedram Staļinam. Tagad viņu bijušie nopelni kļūst kaitīgi partijas sūtībai, viņi iedomājas esam valsts likteņu lēmēji. Un tādēļ viņi jānomaina. Jānomaina — tātad jāiznīcina.

Staļins atkal pagājās pa kabinetu, apstājās pretī logam… Jā, Oktobra revolūciju vadīja Ļeņins un izcīnīja Ļeņins, tas ir viņa vēsturiskais nopelns. Taču, izcīnījis revolūciju un nosargājis jauno varu Pilsoņkara ugunīs, viņš būtībā gāja ortodoksālā marksisma pieredzes rādītu ceļu: neps ir šā ceļa sākums. Ar galējiem revolucionāriem līdzekļiem Ļeņins pabeidza buržuāzisko revolūciju, attīrīja tai ceļu, iznīcinot visas feodāli muižnieciskās iekārtas paliekas. Bet Ļeņins — miris. Vēsture ir dižens režisors. Tā īstā laikā aizraidīja Ļeņinu un deva jaunu vadoni, kurš vedīs Krieviju pa patiesi sociālistisku ceļu. Tā labad būs nepieciešama vēl ne viena vien revolūcija. Vienu revolūciju, ne mazāk nozīmīgu kā Oktobra, viņš jau izcīnījis — darījis galu individuālajai lauksaimniecībai, darījis galu budžiem, darījis galu pašai iespējai iet fermera ceļu lauku attīstībā. Līdz ar to aizgāja bojā mil

joniem cilvēku — vēsture viņam to piedos. Viņš izcīnījis '•arī otru revolūciju — nostādījis Krieviju uz rūpniecības, industriālās attīstības ce|a, pārvērtis to modernā, rūpnieciskā, militāri varenā valstī. Dārgu cenu tas prasīja, daudz dzīvību pazudināja — vēsture to piedos biedram Staļinam, vēsture viņam nepiedotu, ja viņš atstātu Krieviju vāju un bezspēcīgu aci pret aci ar ienaidniekiem. Tagad jārada jauns, īpašs varas aparāts. Un jāiznīcina vecais. Vecā aparāta iznīcināšana jāsāk ar tiem, kas jau pacēluši balsi pret VIŅU, — ar Zinovjevu, Kameņevu, to vārīgās vietas visvieglāk pieejamas — viņi cīnījās pret partiju un tik daudz atzinušies savās kļūdās, ka atzīsies arī turpmāk, atzīsies it visā, ko vien vajadzēs. Un neviens neuzdrīkstēsies tos aizstāvēt, arī Kirovs ne.

Deviņus gadus Kirovs ir Ļeņingradā. Ko viņš ir izdarījis pa šiem gadiem, lai pārvērstu Ļeņingradas partijas organizāciju par īstenu, nevis ārišķīgu partijas Centrālās Komitejas balstu? Viņš nolēmis nomierināt šo mūžam dumpīgo pilsētu, kurpretim vajadzēja to sagraut. Sagraut — tātad nomainīt veco aparātu ar jaunu, vecos kadrus ar jauniem. Nomierināt — tas ir atstāt veco aparātu neskartu, atstāt vecos kadrus savā vietā, tikai pārdabūt tos savā pusē. Pa šo ceļu tad arī gāja biedrs Kirovs. Kādēļ gāja? Nesaprata savu uzdevumu? Labi saprata. Taču saprata tieši savu uzdevumu, nevis partijas uzdevumu, pārvērta Ļeņingradu nevis partijas balstā, bet savā balstā. Nevis viņš tos dabūjis partijas pusē, bet viņi to dabūjuši savā pusē, radījuši no viņa jaunu līderi.

Staļins atkal piegāja pie galda, atkal pārlasīja Jagodas ziņojumu. Jā, Jagodas ieliktenis Zaporožecs nav spējīgs mainīt stāvokli Ļeņingradā. Bezpalīdzīgs cilvēks, niecība!

Staļins atvēra pieņemamās istabas durvis un pavēlēja Poskrjobiševam izsaukt pie viņa uz rītdienu iekšlietu tautas komisāru biedru Jagodu.

10

Pie Angāras nonāca dienas vidū. Pār vareno upi pārkarenās augstās milzu klintis ar savām daudzslāņainajām tumšbrūnu, dzeltenu, sarkanu kaļķakmens iežu nogulām atsedza pirmatnējo zemes struktūru.

Pēc stundas iebrauca Bogučanos. Te viņiem turpmāk būs jādzīvo.

Krastā — nomelnējušas pirtis, tīkli uz vabām, pie steķiem piesietas laivas. Platās ielas abās pusēs — no baļķiem celtas melnpelēkas zemnieku mājas. Sķindeļu jumti apauguši ar zaļu sūnu. Starp mājām augsti, cieši žogi. Lievenis sētaspusē. Uz ielu raugās logi ar kokgriezumiem rotātām apmalēm, kas nokrāsotas zilas vai mēļas.

Vedējs iegrieza lielā sētā ar kūti, sienaugšu, šķūņiem, atklātu laidaru lopiem. Lopu gan nebija, tikai vistas kašņājās mēslu kaudzē. Vedējs atvēra durvis uz plašu istabu, degunā iecirtās skāņa smaka, viņi ieraudzīja rupji tēstu pašdarinātu galdu, solus gar sienām — nabadzīgu atraitnes mitekli.

Saimnieki: zemu salīkusi veča ar ķeģi rokā sēdēja uz krāģa un ar tramīgu skatienu sekoja ikvienai izmitināmo kustībai; viņas meita — sieviete ap gadiem četrdesmit, ar iekritušām krūtīm un noļukušu vēderu, ko apjoza nosešķējics priekšauts, — klusēja, gluži kā mēma; un, vispēdīgi, viņas dēls, neglīts sīkaudzis puika ap gadiem sešpadsmit.

Nolikuši mantas, viņi devās pie Iekšlietu tautas komisariāta rajonpilnvarotā. Izrādījās, ka tas ir kāds Baranovs, resns vīrs ar brangi nobarotu kroņinieka ģīmi, kurā bija rakstīt ierakstīts, ka viņš nogulējis cauru ziemu un būtu gulējis arī tālāk, bet, re, — valsts darīšanas neļauj. Viņš atvēra paketi, piepūtās, izlasīja un katram noteica dzīvesvietu. Ivaškins palika Bogučanos, Volodja Kvačadze tiek sūtīts lejup pa Angāru, pārējie augšup: Karcevs uz Čadobecas ciemu, bet Boriss un Saša uz citu rajonu, uz Kežmas ciemu, turienes pilnvarotā rīcībā.

—   Redziet, — paskaidroja Boriss, — man ir norīkojums uz vietējo «Zvērādsagādes» nodaļu. Ir biedra Hohlova rīkojums biedram Kosolapovam.

Hohlovs bija apgabala «Zvērādsagādes» kantora pārvaldnieks, Kosolapovs — Bogučanos. Taču Hohlova vēstuli Boriss nerādīja, baidījās, ka Baranovs to pievāks.

—   Veltīgi Hohlovs maisās iekšā funkcijās, — sabozās Baranovs, — pienāks pasta laiva, brauciet prom uz Kežmu.

Volodja gāja meklēt rokā savējos.

Ivaškins uzreiz kļuva cienīgāks, no jauna viņu pārņēma savas profesijas sevišķās nozīmības apziņa: Bogučanos bija padomā ierīkot tipogrāfiju, bet burtliču nav, tie visur ir deficīts.

—   Kā jūs zināt par tipogrāfiju? — brīnījās Saša.

' — Kanskā dzirdēju, — izvairīgi atbildēja Ivaškins un steidzās meklēt sev mitekli.

Nelāgi, ka viņš visu ceļu bija par to klusējis, bažījies, ka tik kāds cits neieņem viņa vietu.

Boriss izskatījās nomākts. Tālā Kežma, vēl trīssimt kilometru, nav zināms, vai tur ir kāds brīvs robs, muļķis tāds, neattapa sagādāt vēstuli arī uz turieni.

—       Es tomēr aiziešu pie Kosolapova, — sacīja Boriss, — varbūt viņš kaut ko izdarīs. Baranovs pilnā mērā attaisno savu uzvārdu, auns kas auns.

Saša un Karcevs gāja uz mājām. Karcevs bija pavisam savārdzis, tik tikko aizvilkās līdz istabai, nolikās uz sola, palūdza dzert, viņu kratīja auksti šermuļi, Saša viņu apsedza, pajautāja večai:

—  Vai jums ir verdošs ūdens?

—  Uzvārīts? Katlā — āre tur.

Viņa kluknēja savā kaktā kā pūce.

—       Ceļā sanīcis un nomērējis. Nekas. Atlabs, jauns vēl. Azaidu ieturēsiet?

—   Kad pārradīsies biedri.

Pirmais pārnāca Volodja, paņēma savu tarbu, sacīja, ka apmeties pie paziņas, trešā māja aiz skolas, un aizgāja.

Pēc tam atnāca Boriss. Kosolapovs ir bezspēcīgs, visu izlemj Baranovs — no tāda stulbeņa atkarīga dzīvei Nu, piķis viņu rāvis!

—       Ziniet, Saša, es pat priecājos. Esmu pie jums pieradis. Kopā sākām ceļu, kopā nobeigsim.

Viņš jau prātoja, kā iekārtosies Kežmā, kā iekārtos Sašu, atcerējās nez kādus Kežmas rajona ciparus, ar kuriem pievārēs turienes «Zvērādsagādes» pārvaldnieku.

Ieradās Ivaškins, pateica, ka sameklējis gultasvietu ar uzturu un tīri lēti, algas te krietnas, ar ziemeļu piemaksu, viņš varēs sūtīt uz mājām un varbūt pat izsauks ģimeni uz šejieni. Pusdienot nepalika, par šodienas ēdmaņu jau aizmaksāts.

—   Es steidzos, puiši, mani gaida viens cilvēks.

Nepajautāja, kad viņiem jādodas ceļā, adresi neatstāja,

rakstīt nelūdza un arī pats nesolīja… Es steidzos, puiši, viens cilvēks gaida.

—  Re, kā šķiras ļautiņi, — noteica Boriss.

—   Nenoraudājās pie jūsu krūtīm, — pavīpsnāja Saša.

—  Jūs arī to pamanījāt? Ziķeris! Apdāvināts bērniņš.

Paēda olu kulteņa un sašķēlētu kartupeļu plāceni no

kopīgas bļodas un gāja uz pastu, atstāja pieteikumus, lai viņiem visu pārsūtītu uz Kežrnu. Saša uzrakstīja mātei, ka jūtas ļoti labi, Angāra ir grandioza upe, viņam nekā netrūkst un rakstīt vajag uz Kežmu, pēc pieprasījuma.

Viņi griezās atpakaļ — mājup. Uz ielas gulšņāja medību suņi, astes ritulī, neviens pat nepacēla galvu, kad garām gāja sieviete ar nēšiem vai no vārtiem izdrāzās bērnu bariņš.

—   Neredzu nevienu cik necik piemērotu objektu, — nosūkstījās Boriss, — pasta skuķe — pat tā ir šejienes elite… Starp citu, šeit izplatīta trahoma — nedod dievs noslaucīties viņu dvieļos! Nu, un tad par galveno jautājumu: vai ievērojāt meitēnu, kas grozās pie mūsu mājas? Tāda platiem vaiģeļiem, meitēniņš tā nekas.

Saša bija to redzējis — sarunājās ar saimnieces dēlu.

—   Uz jums met aci, — Boriss piemetināja.

—   Viņa taču vēl knīpa.

—   Ko nu! Gadi sešpadsmit. Pašā reizē. Pēc tam viņas iziet pie vīra un pārvēršas par darba zirgiem. Ieskatieties.

—   Mazgadīgu pavedināšana netiklībā, — iesmējās Saša, — man pietiek ar piecdesmit astoto pantu.

Pie mājas uz paviļas sēdēja tā pati meitene, pamaza auguma, šmauga, spēcīgām kājām, glītu sejiņu, ar saskanīgiem vaibstiem, stāvu pieri, piebriedušām lūpām. Drusciņ uz priekšu izvirzītajos zobos jaužams tālīns tungusu, mongoļu atieziens. Cieši aizpogāta blūzīte, gari laucinieču brunči līdz potītēm aizsedz basās kājas ar cietām, netīrām pēdām. Viņa zelēja sveķu pikuci un lūkojās Sašā ar nelielām brūnām smejošām acīm.

—   Ko smejies? — ievaicājās Saša.

Viņa iespurcās, aizšāva mutei priekšā roku, pielēca stāvus un aizmuka, aizcirzdama vārtiņus. Taču Saša redzēja, ka viņa slepus glūn uz šo pa šķirbu.

—   Mežonēns, bet kārdinošs, īsta statuete, — sacīja Boriss.

Vakariņās deva sautējumu — gabaliņos sagraizītus sutinātus kāļus un burduku — auzu ķīseli. Atkal visi, ari saimniece un tās dēls, strēba no kopīgas bļodas. Veča zūdījās: nav ne piena, ne gaļas, pat ne zivju — nav mājās vīrieša cilvēka, nav, kas ietu zvejā.

Vakariņu laikā no jauna uzradās kaimiņu meitene. Atvēra durvis, ieraudzīja Sašu, atkal pievēra, noslēpās priekšnamā.

—        Ko ta slapsties, ērmotā ložņava?! — vecā uzsauca. Meitene palika klusītēm stāvam priekšnamā. — Sajukusi merga, — veča paskaidroja. — Lukerja vārdā. Lukeška, — viņa atkal uzsauca, — nāc tak iekšā istabā. Veiše, pilsētniekiem jauns cienasts.

Saša sagrieza desas pārpaliku Karcevam.

Lukeška ienāca un nostājās durvīs.

—        Punipaļa kas pumpaļa, — sacīja veča, ar to domādama Lukeškas mazo augumu, — tiklab no vienas puses, kā no otras — pumpaļa, ij tēvs tāds, ij māte… Kur ta brāļi?

—       Jupis viņu zina, — Lukeška atbildēja, šķielēdama uz Sašu, — mežā, rādās.

—       Celmus lauž, līž līdumu vai ar pleiko, brandavs tak kārdina. Tēvs šiem līdza?

—   Līdza …

Lukeška pamāja uz Karcevu.

—   Slims?

—        Slims, — atbildēja vecā, — bez apklusas blurkšēja. Ko tur blurkšēja? Dvēsele no miesas šķiras. Ko stāvi? Piesēd, parunā, āre, kāds šis glltens no vaiga. — Un pameta ar galvu uz Sašas pusi.

Taču Lukeška nesēdās, stāvēja durvīs, zelēja sveķi, šķielēja smējīgām acīm uz Sašu — tāda baskājīte, garos lindrakos, blūze ārpus brunča. No viņas lunkanā auguma vēsmoja ūdens, upes, siena dvaša. Viņai vēl smaidīja tās īsās lauku ļaužu jaunās dienas, kad meitene vēl nav darba, mājassoļa, bērnu novārdzināta, vēl ir veikla, spēcīga, visu zina, tikusi audzināta kopus istabā, kur guļ gan tēvs ar māti, gan brāļi ar sievām, audzināta uz sādžas brutālās ielas, atklāta, vientiesīgi bezkaunīga.

Saša sniedza viņai desas šķēli.

—   Pagaršo.

Lukeška nekustēja no vietas.

—   Ņem, vellata, steļķē iekšāl — veča skubināja.

Lukeška paņēma desu.

—  Jūsējie aizviņdien zvejā gāja? — noprasīja vecā.

—   Gāja.

—   Labs loms ķērās?

—   Divi spaiņi.

—   Cik tev gadu? — ievaicājās Saša.

—   Ko tādu? — Lukeška pārvaicāja.

—  Gadu cik tev?

—   Kas viņu zina … Sešpadsmit, rādās…

—       Ko tu gramsties, galvu jauc, — veča šo apsauca, — mūsējam Vaņkam piecpadsmit — un ij tev piecpadsmit.

Lukeška pakašāja plecu pret durvju sleņģi un nebilda ne vārda.

—   Lukeška!!! — atskanēja no āra.

—   Tevi aurē, — sacīja vecā.

—   Mani, — atbildēja Lukeška, nekustēdama no vietas.

—   Lukeška!

—       Uh tu katordznieks, bendesmaiss! — nosodījās Lukeška un izgāja, aizcirzdama durvis.

—       Ņipra merga, — vecā teica Sašam, — tu šai iedāvini nēznaudziņu, tad šī ar tevi pavaļosies.

—   Ko nozīmē nēznaudziņš?

—   Nu, lakatiņš jūsu mēlē.

—   Interesanti, — pavīpsnāja Saša.

Karcevs naktī vaidēja, slāpa nost, lūdza, lai atsēdina, pats jau vairs pieslieties nejaudāja.

No rīta Saša un Boriss devās uz slimnīcu. Pie ārsta gaidīja garu garā rinda. Ļaudis sēdēja gaitenī un uz lieveņa. Soloveičiks gāja uzreiz kabinetā. Viņam līdzi Saša. Jaunais ārsts uzklausīja Borisu un, uzzinājis, ka runa ir par izsūtīto, lika atnest priekšrakstu no IeTK rajonpilnvarotā.

—       Cilvēks mirst nost, — skarbi uzbrēca Saša, — kāds priekšraksts jums vēl vajadzīgs?!

—   Baranovs zina, kāds, — ārsts atbildēja.

Baranovs iznāca pie viņiem ārā sētā, samiegojies nelaipni noprasīja, kas par lietu, nīgri uzkrecelēja uz papīriņa: «Rajona ārstam. Izmeklējiet slimnieku, administratīvi izsūtīto Karcevu.»

Viņi atgriezās slimnīcā. Boriss atkal bez rindas iedrāzās kabinetā un pasniedza dokumentu. Ārsts sacīja, ka pēc pieņemšanas aiziešot.

Vakarā viņš atnāca, izmeklēja Karcevu, noteica slimību: plaušu karsonis un vienas plaušas tūska uz vispārējas distrofijas fona. Vajadzīgs skābekļa spilvens, tā nav, vajadzīga hospitalizācija, taču slimnīca paredzēta desmit cilvēkiem, bet tur guļ jau divdesmit. Viņš izrakstīja zāles un lika dot uz nakti karstu pienu. Taču pēc bargi noslēgtā skatiena Saša saprata, ka ārstam Karcevs jau ir miris.

No rīta Karcevam kļuva vieglāk un viņš lūdza, lai ataicina Baranovu.

—   Kālab viņš tev vajadzīgs? — brīnījās Saša.

—       Aizej un pasaki, — elpas trūkumā aizelsdamies, klepodams uzstāja Karcevs, — ir skābeklis, viss ir. Ejiet, ejiet, lai atnāk.

Viņi gāja, Boriss ieteica pasaukt līdzi Volodju Kvačadzi.

—   Viņš prot ar šiem runāt.

Volodja uzklausīja viņus mierīgi, pat atsaucīgi. Vai grib izlīdzināt savu vainu pie Cunas, kad atstāja Karcevu aukstā šķūnī? Diezin vai… Ticamāks kas cits: ir iegansts ņemt uz grauda priekšniecību, apliecināt sevi — un iegansts nopietns — šie negrib sniegt izsūtītajam medicīnisko palīdzību.

—   Karcevs lūdza, lai Baranovs atnāk pie viņa.

—       Ko?! — Volodja pagriezās pret Sašu, viņa seja bija briesmīga. — Lūdza, lai Baranovs atnāk?!

Balss viņam drebēja, un, kā vienmēr, kad viņš uztraucās, gruzīnu akcents bija dzirdams ļoti stipri.

—   Tādā stāvoklī viņš pats taču pie tā nevar aiziet.

—        Viņš lūdza, lai Baranovs atnāk?! — Volodja atkārtoja, ar naidu skatīdamies uz Sašu. — Un jūs uzņēmāties tādu uzdevumu?

Sašam bija apnikusi viņa neiecietība.

—   Ko tu uz mani tā blenz, pirmo reizi redzi, vai?

—       Volodja, nomierinieties, — iejaucās Boriss, — Sašam tur nav nekādas daļas.

Volodja brīdi klusēja, tad drūmi sacīja:

—   Karcevs ir provokators.

—        Kā tad tā?! — brīnījās Saša. — Viņš trīs gadus bija ieslodzīts politizolatorā, badojās, pārgrieza vēnas.

—        Bija ieslodzīts, badojās, pārgrieza vēnas! — pacēla balsi Volodja, skraidīdams pa istabu. — Visādi ir ieslodzīti, daždažādi ir ieslodzīti — un jābadojas kopā ar visiem… Kālab viņu veda uz Maskavu?

—   Viņam piesprieda izsūtīšanu, — ieteicās Boriss.

—        Nu un tad?! — Volodja atkal iebrēcās. — Tādi arī izsūtījumā ir vajadzīgi. «Atkāpies no saviem uzskatiem, atzini kļūdas? Nē, atvainojiet, tā par maz, pierādi ar darbiem! Mums referenti vajadzīgi…»

—  Ja tas tā būtu, — iebilda Saša, — tad Baranovs nesūtītu viņu uz Cadobecu, bet atstātu šeit, Bogučanos.

—   Baranovs it ne-ko nezina! Paketē bija tikai mūsu izziņas. Bet tas pienāks vēlāk, ar specpastu. Karcevs grib viņam paskaidrot, ka viņš ir savējais, viņu vajag ārstēt, vajag glābt. Visus no Augšuraļskas izsūtīja pa nometnēm un cietumiem, bet viņu uz Maskavu! Kālab? Uz Tretjakova galeriju, vai?

—  Visi, kas nav ar tevi uz vienu roku, ir vai nu nelieši, vai provokatori, — sacīja Saša, — mēs iesim pie Baranova.

—   Nu ko tur, — draudīgi noteica Volodja, — pievienojieties šim darbam, pievienojieties!

—   Nebiedē! Ne tādus vien esarn redzējuši!

—   Ko tu esi redzējis?! — no jauna pacēla balsi Volodja. — Neko tu neesi redzējis. Memmesdēliņš! Tu četrdesmit grādu salā kokus neesi laidis no kājas. Tu neesi redzējis, kā beidzas nost cilvēki sniegā. Kā kraukā asinis. Karceva palika žēl! Bet to, kurus tādi karcevi dzen nāvē, tev nav žēl?

—   Vispirmāk man žēl tevis, — atbildēja Saša.

Kad viņi piegāja pie Baranova mājas, Boriss apstājās.

—   Pamēģināsim, Saša, visu lietišķi apsvērt. Var nepiekrist Volodjam, taču nevar arī noliegt, ka viņam ir zināma loģika. Kālab Karcevam ievajadzējās Baranova? Lai gultos slimnīcā? To arī mēs varam pieprasīt. Kālab tad? Jūs, Saša, tikai nupat sākat, bet es te esmu jau apbružājies. Nav nekā drausmīgāka par tādām aizdomām, tās izplatās zibenīgi. Un uz visu mūžu — pierādīt pretējo nav iespējams. Esmu ar mieru iet uz slimnīcu, kopt Karcevu, darīt visu ko, podu nest laukā… Bet izkārtot viņam tikšanos ar Baranovu negribu.

—   Es iešu viens, — nepiekāpās Saša.

Boriss kļuva domīgs, tad ieteicās:

—   Labi, darīsim tā — prasīsim no Baranova slimnīcu, bet to, ka Karcevs viņu grib redzēt, neteiksim. Tur, slimnīcā, ja viņam Baranovs vajadzīgs, lai izsauc oficiāli, ar ārsta starpniecību.

—   Ārstu es jums atvēlēju, ko tad vēl? — uzbudināti jautāja Baranovs.

—   Viņš jāievieto slimnīcā.

—   Teica taču: nav vietas.

—   Cilvēks mirst nost.

—   Nenomirs.

—        Bet, ja nomirs, mēs ziņosim uz Maskavu, ka jūs atteicāties ievietot viņu slimnīcā.

—        Nelāgi jūs te iesākat, Pankratov, — Baranovs draudīgi atcirta.

Pēc kādām trijām stundām pie mājas piebrauca slimnīcas rati. Saša un Boriss iznesa Karcevu.

Bija galā karsta jūnija diena, no upes pūta viegls vējiņš. Karcevs gulēja aizvērtām acīm, elpoja vienmērīgāk, rāmāk.

Vakarā Lukeška atkal sēdēja uz paviļas ādas ičigos, kas apspīlēja viņas mazo kāju. Košs lakats sedza galvu un plecus.

Viņa pavirzījās sānis, ar šo kustību vedinādama Sašu piesēst blakus. Saša apsēdās.

—   Nu, pastāsti kaut ko, Lūša. Tev taču ir vārdā Lūša?

—   Par Lukešku saukalē.

—   Mūsu pusē saka: Lūša. Es tevi saukšu par Lušiņu. Viņa piesedza muti ar lakatu.

—   Patīk, Lušiņ?

Viņa noņēma lakatu no mutes, acis viņai smējās.

—   Tu strādā vai mācies?

—   Beidzu jau mācīties.

—   Cik klases?

—   Trīs, rādās.

—   Lasīt, rakstīt proti?

—   Pratu, bet aizmirsies.

—   Tu strādā?

—   Taisu ēst. Bet kur tu dzīvosi?

—   Kežmā.

—       O… — vīlusies viņa novilka. — Tālu. Pie mums te izsūtītie dzīvo un daudz.

—   Tu esi bijusi Kežmā?

—   Nē-e, tālāk par mežu neesu skrējusi.

—   No lāča nav bail?

—        Ir bail. Pērnvasar laidām uz mežu ogās, bet šis kā triecas ārā, tā rēc, ka vai ozolājs trīc. Mēs ar pilnā rīklē un uz laivu. Ogu žēl, tak smagas tās, ienākušās. Pametām. Sis neiet taisni, kleini lampačo. Mēs ar irkļiem stumstamies, bet šis ūdenī iekšā… Par mata tiesu izsprukām un tik bļaunam un bļaunam, gals klāt… Ai, vai… Kā nekā malā iztikām. Nu uz viņkrastu vairs nebraucam, bail.

Viņa runāja ņipri, klusītēm smickuļoja un tajā pašā laikā samulsusi piesedza muti ar lakata maliņu.

—   Vai brauksi man līdzi uz Kežmu? — vaicāja Saša.

Viņa mitējās smiet, palūkojās Sašā.

—   Ja ņemsi — braukšu.

—   Bet ko tur darīsim?

—   Padzīvosim. Cik ilgi tev Kežmā jādzīvo?

—   Trīs gadi.

—   Trīs gadus padzīvosim, pēc tam aizbrauksi.

—   Bet tu?

—        Ko ta es? Palikšu. Te visi tā — padzīvo un aizbrauc. Bet varbūt apradīsi ar Angāru?

—   Nē, neapradīšu vis.

—   Rītu brauksim uz Sergunkinu salām. Laid līdzi.

—   Kālab?

—       Uz naktsguļu paliksim, —> ar vientiesīgu bezkaunību viņa pavēstīja.

—   Lukeška! — atskanēja balss no kaimiņu sētas.

—   Nu tad brauksi?

—   Jāpadomā.

—   Ek tu, domdomiņš, — Lukeška iesmējās un aizskrēja.

Zārkā bija skaidas. Saša gribēja tās izmest, bet Boriss viņu apturēja:

—   Nedrīkst mest ārā, vai tad jūs nezināt? Saša nezināja, pirmo reizi bedīja cilvēku. Kalpotājs un vedējs nokāpa pagrabā, līķu kambarī. Ārsts iznāca lievenī, paraudzījās uz Sašu ar to pašu

skarbo skatienu, ar kādu bija raudzījies mirstošajā Karcevā, un sacīja:

—       Miršanas apliecība nodota rajona pilnvarotajam. Saša un Boriss neatbildēja — kālab viņiem tāda apliecība, kam tādu sūtīs?

Ārsts negāja projām, stāvēja, lūkojās uz viņiem. Pats bija ar tiem vienos gados.

Kalpotājs un vedējs iznesa līķi, ielika zārkā.

Aiznagloja vāku. Rati izbrauca no sētas. Līdzās gāja neliela auguma vīrs — vedējs, aiz zārka Saša un Boriss.

Izbrauca pa garu ciema ielu, gar melni pelēkām baļķu mājām, nogriezās uz citu, tādu pašu melni pelēku, tika laukā no ciema, kleberēja augšā pa nogāzi pretī aiznaglotai koka baznīcai. Aiz tās bija kapsēta.

Paņēma lāpstas, sāka rakt. Tikai virspusē zeme bija mīksta, dziļāk cieta, sasalusi, ar Iedus šķelsnām.

Te nu beidzās mūža gājums Karcevam, nejaušam etapa ceļabiedram. «Sirpja un āmura» strādnieks, komjaunatnes darbinieks, Augšurālu politizolatora ieslodzītais, izsūtītais. Vai Volodjam ir taisnība? Kas Karcevu uz to pamudināja? Vēlēšanās izpirkt savu vainu, pierādīt savas nožēlas patiesumu? Varbūt solīja brīvību? Vai gluži vienkārši vainīgs bija gļēvums?

Atbildes uz šiem jautājumiem apraka līdz ar Karcevu kapā tālajā Sibīrijā, pasaules malā.

Bet, pat ja būtu tā, visvienalga, tādu Karcevu Saša nepazina. Viņš pazina slimu cilvēku, kurš cieta.

Vedējs nometa lāpstu pie malas.

—   Diezgan. Lācis neaizrakāsies.

Zārku izcēla no ratiem, nolika uz virvēm un, uzmanīgi pārdabūjuši pār svaigo uzbērumu, nolaida bedrē.

Pēc tam izvilka virves un aizraka kapu. Viss bija galā. Vedējs uzlēca uz ratiem, pierāva grožus un rikšiem laida uz ciemu. Saša un Boriss palika pie kapa.

—   Kaut vai dēlīti ar uzvārdu vajadzētu uzslict, — ieminējās Boriss.

Taču neatrada viņi ne finieri, ne zīmuli.

No kalna tālu bija saskatāma Angāra, tā vēla savus ūdeņus starp klintīm un mežiem no nepazīstamām zemēm uz nepazīstamām zemēm. Pie apvāršņa ūdens vērtās tikpat zils kā debess, saplūstot ar to, it kā dievs vēl nebūtu radījis cietzemi, lai atdalītu ūdeņus no ūdeņiem.

Kaut kas rūgts un priecīgs skaudri iesmeldzās Sašā. Skumjās un izmisumā, stāvēdams pamestajā kapsētā, viņš piepeši skaidri un gaiši sajuta, cik nenozīmīgas ir paša nedienas un ciešanas. Sī diženā mūžība nostiprināja ticību kaut kam daudz augstākam nekā tas, kā labad viņš bija dzīvojis līdz šim. Tie, kas izraida cilvēkus trimdā, maldās, domādami, ka tādējādi var salauzt cilvēku. Nogalināt var, salauzt nav iespējams.

— Izlasiet!

Kamēr Jagoda lasīja savu pēdējo ziņojumu, Staļins viņu aplūkoja: robusta, šaura seja sarkana ķieģeļa krāsā, ar mazām Osiņām zem deguna, kā Hitleram. Drūms, sasprindzināts skatiens. Nav skaistulis.

Pie Jagodas bija apstājusies viņa izvēle jau 1929. gadā. Menžinskis smagi slimoja, faktiski darba lietas nekārtoja, un partijas Septiņpadsmitajā kongresā CK sastāvā viņa vietā uzņēma Jagodu, viņa vietnieku. Varētu jau atbrīvot biedru Menžinski no Valsts politiskās pārvaldes priekšsēdētāja amata un norīkot viņa vietā Jagodu, bet tas tiktu nepareizi saprasts — Menžinski visi redzēja Fēliksa Dzeržinska darba turpinātāju. Pirms mēneša Menžinskis nomira. Tūlīt stājās spēkā jau sen sagatavots Politbiroja lēmums par Iekšlietu tautas komisariāta radīšanu. Tajā iekļāva Valsts drošības galveno pārvaldi, miliciju, robežapsardzību un iekšējo apsardzību, labošanas darbu nometnes un kolonijas, tāpat arī ugunsdzēsības dienestus un dzimtsarakstu birojus. Par iekšlietu tautas komisāru nozīmēja Jagodu.

Politbirojā neradās iebildumi pret Jagodas kandidatūru — vecs partijas biedrs, kadru čekists, nav politiķis, nav politbiroja loceklis, «neitrāla persona», neizjauks līdzsvaru partijas vadībā.

Sverdlovs, ar kura krustmeitu Jagoda ir precējies, savulaik nebija augstās domās par radinieka talantiem: vispirms nosūtīja to uz «Trūcīgās zemniecības» redakciju, pēc tam ierindas darbā Celtā. Taču Sverdlovs lāgā neizprata cilvēkus un nepamatoti lepojās, ka piezīmju grāmatiņa viņam aizstājot visu CI< kadru daļu. Arī VI NU Sverdlovs taču uzskatīja par «individuālistu», sacīja viņam to acīs jau tur, Turuhanas trimdā, un VIŅŠ neņēma ļaunā. Visumā Sverdlovs ir vienkāršs lāga cilvēks, taču nav personība. Ļeņins arī iecēla viņu par VCIK priekšsēdētāju, tīri pārstāvnieciskā amatā. Pēc Sverdlova nāves Ļeņins šai vietai sameklēja Tveras zeinnieciņu Kaļiņinu — «Viskrievijas vecāko».

Nelaiķis Dzeržinskis arī ne visai ieredzēja Jagodu, turēja viņu otrā plānā — par lietu pārvaldnieku. Taču ar visām savām labajām īpašībām biedrs Dzeržinskis bija kungs pēc izcelsmes.

Dabiski, ka Menžinskis, tāds pats kungs, turklāt vēl poliglots, kurš prata četrpadsmit valodas (kālab boļševikam vajadzīgas četrpadsmit valodas?!), bija viņam tuvāks nekā Jagoda — vienkāršs aptiekārs no Ņižņijnovgorodas. Un ar visām savām labajām īpašībām biedrs Dzeržinskis, jāsaka, nebija brīvs no zināmas pozēšanas… Tādēļ arī neieredzēja Trocki, tas pozēšanā viņu krietni pārspēja. Dabiski, ka mazizglītotais «kancelejists» ne sevišķi imponēja Dzelzs Fēliksam …

Taču Valsts politiskajā pārvaldē eņģeļi nav vajadzīgi, skaistuļi tāpat nav vajadzīgi, vadīšanas māka izpaužas prasmē iecelt vajadzīgo cilvēku vajadzīgajā vietā, bet pēc tam — un tas ir galvenais —, kad viņš kļūs nevajadzīgs, aizvākt viņu. Jagoda pagaidām ir savā vietā — saprot īsto jēgu tam, ko viņam saka.

Aizdomas, ka Jagoda it kā esot strādājis cara ohrankā, iespējams, nav bez pamata. Bet tādas lietas ir sarežģītas un neskaidras, pārbaudīt šīs aizdomas faktiski nav iespējams. Netieši pierādījumi aizvien ir ļodzīgi un nedroši, tiešu pierādījumu tikpat kā nav — jau pašās pirmajās stundās pēc revolūcijas ohranka iznīcināja gandrīz visus arhīvus. Vai tad daudzu kādreizējo ziņupienesēju vārdi nāca gaismā? Un tas, kas nāca gaismā, arī maz ko pierāda: ohranka prata sajaukt pēdas, prata nomaldināt uz nepareizām pēdām. Un vispār cilvēkam, kurš bijis saskarē ar žandarmērijas ierēdņiem un bijis spiests manevrēt, lai saglabātu sevi partijai, ir neizbēgamas tādas situācijas, kas tagad, pēc daudziem gadiem, var likties šaubīgas.

Pierādīt, ka cilvēks bijis saistīts ar ohranku, ir grūti, bet vēl grūtāk ir pierādīt, ka viņš ar to nav bijis saistīts, ja tādas aizdomas radušās un ja ir kaut jelkādi materiāli. Kaut kādi materiāli pret Jagodu tika uzrādīti, netieši, nepārliecinoši materiāli, taču pietiekami, lai gadījumā, j a ir vēlēšanās, Jagodu apsūdzētu kā provokatoru. Personai, kas uzrādīja šos materiālus, VIŅŠ toreiz paziņoja, ka partija uzskata šos materiālus par nepārliecinošiem, un pavēlēja nekad un nekur pie šā jautājuma neatgriezties. Taču materiālus paturēja pie sevis. Un Jagoda to zina. Bet cilvēku, kas materiālus iesniedza, VIŅŠ aizliedza aiztikt. Un arī to Jagoda zina. Būs uzticīgs aiz bailēm, bet tas ir labāk nekā uzticība aiz pārliecības: pārliecības mainās, bailes nepāriet nekad.

Jagoda nolika dokumentus uz galda un neko neteica —

Staļins pagaidām neko nevaicāja. Un Jagoda arī neskatījās uz Staļinu: skatīties uz biedru Staļinu nozīmēja uzdot viņam mēmu jautājumu, izaicināt uz sarunu, Staļinam tas nepatika, viņš pats zināja, kad un kas viņam jāsaka. Protams, Staļins viņam parādīja viņa paša ziņojumu, taču pagaidām nav skaidrs, kas aiz tā slēpjas.

Staļins tikko manāmi pamāja uz galda pusi, pie kura stāvēja Jagoda. Piedāvāja, lai sēžas, tātad saruna gaidāma ilga un, kā Jagoda jau noprata, saruna būs nopietna tai nozīmē, ka viņam nāksies atminēt tajā ne mazums rēbusu.

Staigādams pa kabinetu, Staļins sacīja:

—   Ko liecina jūsu ziņojums? Tas liecina, ka biedrs Zaporožecs netiek galā ar saviem pienākumiem. Ja Ļeņingradā pastāvošās Zinovjeva opozīcijas likvidācija būtu vienkārša lieta, tad šo uzdevumu varētu uzticēt biedram Medvedam ar tā aparātu. Taču biedrs Medveds ir Kirova cilvēks, bet biedrs Kirovs diemžēl neapzinās, cik lielas ir briesmas, kas no Zinovjeva opozīcijas draud partijai un viņam pašam personiski. Viņš nepareizi novērtē stāvokli Ļeņingradā.

Lēnām un nedzirdami Staļins staigāja pa paklāju.

—   Kā izpaužas šā stāvokļa īpatnība? — viņš turpināja. — Ļeņingradas stāvokļa īpatnība izpaužas ne tikai tādējādi, ka Ļeņingradas partijas organizācijā joprojām ir daudz zinovjeviešu. Galvenais — to joprojām daudz ir Ļeņingradas partijas organizācijas vadībā, to joprojām daudz ir biedra Kirova tuvāko ļaužu vidū. Jājautā, kur palikuši desmitiem tūkstoši cilvēku, kas balsoja par Zinovjevu pirms partijas Četrpadsmitā kongresa? Viņi ir turpat, Ļeņingradā, tajās pašās vietās, tajos pašos amatos. Biedrs Kirovs apgalvo, ka patlaban viņi ir par partijas ģenerālo līniju, patlaban viņi ir par CK… Vai tā tas ir? Jā, viņi ir par biedru Kirovu, bet tas nenozīmē, ka viņi ir par CK! Kā gan lai viņi nebūtu par biedru Kirovu, ja biedrs Kirovs saglabājis viņus Ļeņingradā sveikus un veselus? Dabiski, ka viņi ir par biedru Kirovu, dabiski, ka viņi ir uzticīgi biedram Kirovam. Bet vai biedrs Kirovs uzticību sev nenotur par uzticību partijai? Vai biedrs Kirovs neliek vienlīdzības zīmi starp sevi un partiju? Vai viņš to nedara par agru? Kas tad par brīnumu, ja godīgi Ļeņingradas komunisti ir neapmierināti ar tādu stāvokli Ļeņingradas partijas organizācijā? Tas nav nekāds brīnums. Tāda neapmierinātība ir pilnīgi likumsakarīga, it īpaši, kā jūs pats pareizi rakstāt savā ziņojumā, jauniem komunistiem, kas izauguši un nobrieduši jau pēc Zinovjeva perioda. Viņi protestē pret tādu stāvokli, jo vairāk tādēļ, ka viņu augšanas un izvirzīšanās ceļā stāv vecie zinovjeviešu kadri, kuri, dabiski, izvirza savējos un nedod ceļu citiem, svešiem, bet sveši viņu acīs ir visi godīgie un patiesie CK piekritēji.

Staļins apklusa, joprojām lēni un nedzirdami staigādams pa kabinetu, pēc tam ierunājās no jauna:

—   Kāds bija biedra Zaporožeca uzdevums? Mainīt stāvokli Ļeņingradā, mainīt Ļeņingradas organizācijas attieksmi pret zinovjeviešiem, parādīt, cik lielas ir briesmas, kas draud notrockistiem un zinovjeviešiem. Ko tad izdarīja biedrs Zaporožecs? Neko. Sūdzas, ka Kirovs un Medveds, redziet, neļauj viņam to izdarīt. Tādas sūdzības nav čekista cienīgas. Viņš sūdzas, ka aparāts nav pakļauts vis viņam, bet Medvedam. Muļķis! Lai pats izraugās savu aparātu, vai arī viņš apliecinās savu bezspēcību.

Staļins piepeši apstājās pretī Jagodam.

—  Ar Zinovjeva un Kameņeva piekritējiem jātiek galā reiz par visām reizēm. Biedrs Kirovs pulcē ap sevi zinovjeviešus, bet tie ari atmaksās viņam par visām viņa labdarībām. Neapšaubāmi, — Staļins atkal atsāka pastaigu pa istabu, — neapšaubāmi, tagadējā konkrētajā stāvoklī Kirova atstādināšana nav zinovjeviešiem izdevīga — viņš saglabā Ļeņingradā to kadrus. Bet, situācijai saasinoties, apstākļos, kad notiks cīņa par varu, Kirovs viņiem vairs nebūs vajadzīgs. Stāvoklis var saasināties arī kara draudu gadījumā. Bet karš ir izdevīgs tikai CK pretiniekiem, karš paver ceļu uz varas maiņu. Pašreiz Zinovjevs un Kameņevs cenšas izmantot biedru Kirovu kā triecienspēku pret CK, bet pienāks brīdis, kad viņš kļūs tiem nevajadzīgs un tie viņu novāks, lai izraisītu krīzes situāciju valstī. Kirovs glabā azotē troekisma čūsku pret Staļinu, bet vai tā neiedzels pašam biedram Kirovam?

Viņš paņēma no galda un pasvieda Jagodam tā ziņojumu.

—  Partijai vajadzīgi nevis papīriņi, bet darbi. Jūs esat brīvs.

Staļins atlaida Jagodu. Vai tas viņu saprata? Visu saprata. Vislabāk gan būtu, ja Kirovs piekristu pārcelties uz Maskavu. Viņš ir CK sekretārs, lai tad arī strādā par

CK sekretāru. Būs acu priekšā. Tiesa, blakus Ordžonikidze, bet paskatīsimies, par ko pārvērtīsies viņu maigā draudzība, ja Kirova kā CK sekretāra ziņā būs visa rūpniecība, lidz ar to arī smagā un tātad arī Sergo ar savu izpildaparātu. Ordžonikidze nav diez cik gudrs, šajā pārī iet otrais, bet pakļauties Kirovam tieši negribēs. Nu ko tur, veselīga neuzticēšanās ir labākais pamats kopīgam darbam.

Staļins izgāja pieņemamā istabā un pavēlēja Poskrjobiševam izsaukt pie viņa biedru Ježovu.

CK aparātā Ježovs uzradās divdesmit septītajā gadā. Viņš bija maza auguma, gandrīz punduris. Staļinam patika zemaudži, viņa paša garums bija 160 centimetru.

Rets gadījums — Staļins bija aizmirsis, kas Ježovu rekomendējis. Mehļiss? Poskrjobiševs? Tovstuha? Kāds no tiem. Līdz tam Ježovs bija partijas darbā Kazahijā.

Sekretariātā bija sevi parādījis no labās puses, atcerējās, kas, kur, kad, kādā darbā strādājis, turēja prātā simtiem uzvārdu. Dzimis kadrinieks. 1930. gadā VIŅŠ iecēla to par CK kadru daļas vadītāju. Un nebija kļūdījies. Desmit minūtēs Ježovs ikreiz deva vispusīgu izziņu par jebkuru nomenklatūras darbinieku, to skaitā par jebkuru Politbiroja locekli, — Ježova kartotēka aptvēra visus, šis strupulis neatzina autoritātes, viņa acīs ne partijas stāžam, ne sociālajai izcelsmei, ne kādreizējiem nopelniem nebija nekādas nozīmes. Visus šos jēdzienus viņš uzskatīja par novecojušiem, pat kaitīgiem, jo tie saviem īpašniekiem deva iluzoras tiesības uz izņēmuma stāvokli. Kad Ježovs ziņoja, kādi materiāli savākti par Politbiroja locekļiem, viņa vijolīšzilās acis kļuva vienaldzīgas, viņam Politbiroja locekli ne ar ko neatšķīrās no nomenklatūras darbiniekiem. Vienīgais sekretariātā viņš bija brīvs no jebkuriem personiskiem sakariem, nevienam agrāk nepazīstams partijas darbinieks no tālās Kazahijas, tieši tādēļ ienīda kadrus, kurus sacementējuši seni sakari, šos «aptvarus» viņš bez žēlastības saārdīja, izraudams no tiem pašus svarīgākos ķēdes posmus un īstenodams VIŅA politiku — aparāta darbinieku izšķiršanas politiku. Protams, Ježovs ir vieninieks, cīņā pret varenajiem «aptvariem» aizstāvēja sevi un savu stāvokli. Neapšaubāmi, akls naids ir slikta īpašība politikā, traucē pieņemt pareizu lēmumu. Taču arī sliktas rakstura iezīmes var izmantot. Ježovs nav «balti cimdi». Ježovs ir «melni cimdi», taču arī tie lieti der. Viņš nespriedelē, bet rīkojas, brīvs no jebkuras morālas bremzes, no ētiskas nosacītības. Arēji neiebildīgs, taču godkārīgs, grib valdīt pār cilvēkiem, izlemt to likteņus, tikai slepeni, savā kabinetā, pie sava galda, ar savām mapēm, ar savu visvareno kartotēku. Faktiski viņš jau kontrolē IeTI< orgānus, un Jagoda viņu neieredz — tur ir atrasts līdzsvars. Septiņpadsmitajā kongresā VIŅŠ uzņēma to CK sastāvā — tā bija viena no nedaudzajam izmaiņām, kas viņam toreiz izdevās. Tagad viņš jāuzņem sekretariāta sastāvā, lai uzraudzībai pakļautu IeTK orgānus, tiesu un prokuratūru, tad līdzsvars nostiprināsies galīgi. Ar Ježovu un Jagodu, diviem partneriem, kuri viens otru ienīst, par šo iecirkni var būt mierīgs prāts.

Staļins pamāja uz krēsla pusi.

Ježovs apsēdās un nolika sev priekšā bloknotu.

—   Ir priekšlikums, — sacīja Staļins, — pārveidot CK struktūru, papildināt CK aparātu ar jaunām nodaļām.

Kad biedrs Staļins sacīja: «Ir priekšlikums,» — tas nozīmēja, ka šis priekšlikums nāk no paša biedra Staļina.

—   Kas pamudinājis uz šādu priekšlikumu? — Staļins uzdeva jautājumu it kā pats sev.

Un pats arī atbildēja:

—   Es domāju, uz to pamudinājuši saprātīgi apsvērumi.

Ježovs skatījās bloknotā, turēdams gatavībā rakstāmo.

—  Mēs toreiz piedevām biedram Rjazanovam par viņa izrīcību, — sacīja Staļins, — piedevām tādēļ, ka šo viņa izrīcību provocēja Pjatakovs. Tomēr pati par sevi šī izrīcība saceļ sašutumu. Arestēt komisiju no centra! To neuzdrošinātos neviens apgabala sekretārs. Bet, lūk, rūpnīcas direktors uzdrošinājās, pat neapspriedās ar partijas pilsētas komitejas sekretāru. Tas ir nopietns signāls.

Staļins brīdi klusēja. Ježovs, nepaceldams galvu, rakstīja.

—   Ko liecina šis signāls? — Staļins atkal pats sev jautāja.

Un pats atbildēja:

—   Sis signāls liecina, ka pār rūpniecības vadošajiem kadriem trūkst kontroles. Rūpniecības aparāts no padomju aparāta pārvēršas par tehnokrātijas aparātu. Tās ir lielas briesmas!

Sajā brīdī Staļins ieturēja to īpašo pauzi, kas nozīmēja, ka tūlīt viņš pateiks vispārinātu secinājumu, kas jādara zināms visplašākajām masām. Ježovs koncentrējās, lai precīzi to pierakstītu.

—   Tehnokrātijas aparāts cenšas pēc ekonomiskas virskundzības, ekonomiska virskundzība ir politiska virskundzība, tā ir marksisma ābeces patiesība. Pieļaut ekonomisku, tātad politisku tehnokrātijas virskundzību mēs nevaram, tas nozīmētu proletariāta diktatūras galu.

Nogaidījis, kamēr Ježovs pieraksta, Staļins sacīja:

—   Diemžēl biedrs Ordžonikidze pienācīgi nenovērtē šīs briesmas.

Ježovs pārstāja rakstīt: viss, kas attiecas uz Politbiroja locekļiem, viņam jāpatur prātā, nevis jāpieraksta.

—   Taču biedrs Ordžonikidze atkārto kļūdu, ko pieļauj daudzi mūsu augstākie vadītāji, kuri sava aparāta uzticību sev personiski uzskata par šā aparāta uzticību partijai un valstij. Tehnokrātijas aparāts patiešām ir uzticīgs biedram Ordžonikidzem. Bet kādēļ lai tas nebūtu uzticīgs? Biedrs Ordžonikidze visādi aizstāv šo aparātu, sargā, ļauj tam izvairīties no partijas kontroles, veicina tā autonomiskās tendences, iebilst pret jebkura inženiera — kaitnieka arestu, iebilda pat pret «Rūpniecības partijas» tiesas prāvu. Protams, tādos apstākļos tehnokrātijas aparāts ir viņam uzticīgs. Taču būs uzticīgs līdz zināmam laikam, uzticīgs, līdz kamēr sakrās spēkus. Bet, kad sakrās spēkus, iztiks bez biedra Ordžonikidzes! Rjazanovs arestēja un aizdzina Pjatakova norīkotu komisiju. Bet Pjatakovs taču ir biedra Ordžonikidzes vietnieks! Kur garantija, ka rītu biedrs Rjazanovs neaizdzīs paša biedra Ordžonikidzes norīkotu komisiju? Aizdzīdams Maskavas komisiju, biedrs Rjazanovs ir atļāvies politisku aktu. Kādēļ gan savu politisko soli viņš nesaskaņoja ar politisko vadību, tas ir, ar pilsētas komitejas sekretāru biedru Lominadzi? Vai biedrs Lominadze personiski nav autoritatīvs biedram Rjazanovam? Pieņemsim. Taču, lai kāds būtu biedrs Lominadze, viņš tomēr vada partijas organizāciju, bet partijas organizāciju nevienam nav atļauts apiet…

Kopš tā'brīža, kad Staļins pārstāja runāt par Ordžonikidzi un pārgāja pie Rjazanova, Ježovs no jauna atsāka pierakstīt.

—   Biedrs Rjazanovs, — turpināja Staļins, — jau vairs nerēķinās ne ar Maskavu, ne ar vietējo partijas vadību. Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka tehnokrātijas aparāts jūtas kontrolei un sodīšanai nepakļauts. Kādēļ?

Staļins atkal ieturēja pauzi, kas vēstīja vispārinājumu, Ježovs noliecās pie bloknota.

—   Saimnieciskie darbinieki, — turpināja Staļins, — jūtas ārpus kontroles tādēļ, ka tiem nav līdzvērtīgas partijas kontroles. Kāda loma var būt Smagās rūpniecības tautas komisariāta partijas šūniņai, ja Tautas komisariāta priekšgalā stāv Politbiroja loceklis? Kāda loma var būt partijas šūniņām galvenajās pārvaldēs, trestos, rūpnīcās un fabrikās, ja galveno pārvalžu priekšnieki un rūpnīcu direktori ir apgabal komiteju vai pat partijas CK locekļi, bet šūniņu sekretāri — labākajā gadījumā partijas rajonkomiteju locekļi? Tādā līmenī partijas organizāciju loma faktiski zaudē jebkuru nozīmi. Gadījums ar Rjazanovu mums nosaka sevišķi svarīga uzdevuma risi' nājumu: kontrole pār saimnieciskā aparāta darbību jārealizē līdzvērtīgā partijas līmenī. Partijas aparātam jākontrolē visi valsts aparāti, to skaitā tautas saimniecības aparāts un vispirmām kārtām rūpniecības aparāts, kura rīcībā ir vispatstāvīgākie, izglītotākie un uzpūtīgākie kadri.

Sakot vārdu «uzpūtīgākie», Staļina dzeltenajās acīs pazibēja dusmas, un pēc klusuma brīža viņš teikto papildināja:

—  Jebkuri slepeni nodomi radīt mūsu zemē tehnokrātiju jāiznīdē pašā saknē, jāsakauj lupatu lēveros. Tādēļ ir priekšlikums — šobrīd pastāvošajām CK nodaļām papildus pievienot vēl trīs nodaļas: rūpniecības, lauksaimniecības un transporta. Tādējādi tautas saimniecības galvenajām nozarēm — rūpniecībai, lauksaimniecībai un transportam — būs tieši sakari ar partijas Centrālo Komiteju. Tādējādi partija varēs labāk palīdzēt tautas saimniecības izšķirošajiem iecirkņiem. So jauno nodaļu vadītājiem jābūt tāda paša vai varbūt vēl lielāka mēroga darbiniekiem kā tautas komisāri, tad tiem būs iespaids un autoritāte. Sagatavojiet projektu lēmumam par partijas orgānu reorganizāciju un parādiet man. Izraugieties kandidatūras jauno nodaļu vadītāju amatam un arī parādiet man. Katra nodaļa būs CK sekretāra vai, iespējams, Politbiroja locekļa pārraudzībā. Rūpniecības nodaļai kā vissvarīgākajai katrā ziņā jābūt Politbiroja locekļa pārraudzībā. Piemēram, biedra Kirova pārraudzībā. Viņam taču, kā liekas, ir tehniskā izglītība. Pie reizes atnesiet man pilnīgu viņa personisko lietu.

Staļins piecēlās.

Steigšus pieslējās kājās arī Ježovs, aizvērdams bloknotu un iebāzdams krūškabatā pildspalvu.

Jau stāvēdams Staļins sacīja:

— Sodīt Rjazanovu tobrīd nozīmētu attaisnot Pjatakova provokatorisko izlēcienu. Taču demokrātiskā centrālisma principu nedrīkst pārkāpt — pat tad, ja centram nav taisnība. Tagad lai šo jautājumu izskata partijas apgabalkomiteja. Lai apgabalkomiteja pieprasa paskaidrojumus, lai izdara izmeklēšanu un par savāktajiem materiāliem ziņo jums. Incidentam jābūt fiksētam.

12

Jau pavasari, īsi pirms institūta beigšanas, Sarokam piezvanīja Maļkova un lika nākamajā rītā ierasties Tieslietu tautas komisariāta kadru daļā.

Tātad viņa jautājums izšķirts. Ja rūpnīca, tad lieliski, ja tiesa vai prokuratūra, tad, nav divu domu, Maskava, citādi viņu neizsauktu uz Tautas komisariātu. Institūtā visi jau saņēmuši norīkojumus, un visi aizdzīti uz perifēriju.

Otrā dienā noteiktajā laikā Jura ieradās pie Maļkovas. Viņam ienākot, tā piecēlās, strupi un dzedri izmeta:

—   Ejam!

Un aizveda viņu uz mazu, pustukšu istabu ar kailām sienām, tur stāvēja tikai nobružāts kancelejas galds bez skapīšiem, apklāts ar zaļu, tintes traipiem izraibinātu papīra loksni, un trīs krēsli. No griestiem vadā nokarājās spuldzīte bez abažūra, tā bija novārtā pamesta, nez kādiem nolūkiem paredzēta istaba.

Pie blāva, sen nemazgāta loga stāvēja neliela auguma cilvēks. Viņš pagriezās atpakaļ, kad viņi ienāca, Maļkova palaida pa priekšu Saroku un tūlīt izgāja, cieši aizvērdama aiz sevis durvis.

Kādu laiku viņi vērīgi viens otru aplūkoja. Sim cilvēkam bija nekustīga, bērnišķīga seja, kam lielas raga brilles piešķīra nedabisku pieaugušā nopietnību. Jura aizvien vairījās no šādiem patmīlīgiem atskabargām — jēlnadži, viegli aizvainojami un atriebīgi. Atskabarga nosauca sevi par Djakovu, piedāvāja Juram apsēsties un pats apsēdās pretī Sarokam.

—   Jūs beidzat institūtu, biedri Sarok, — iesāka Djakovs, — stāv priekšā sadale, gribētos tuvāk iepazīties. Pastāstiet par sevi.

Tieši tādiem pašiem vārdiem viņu savulaik bija sagaidījusi Maļkova. Nav diez cik oriģināli šie kadru daļas darbinieki. Un Saroks atbildēja Djakovam tieši tāpat, kā toreiz bija atbildējis Maļkovai: šūšanas fabrikas strādnieka dēls, pēc bijušās profesijas frēzētājs, institūtā bijuši tādi un tādi sabiedriskie pienākumi. Ir arī viena sarežģīta lieta — brālis notiesāts par zagšanu. Vispār viņš atbildēja tā, lai ne ar ko sevi nekompromitētu un tai pašā laikā izrādītos nepiemērots darbam tiesas un prokuratūras orgānos, lai laiž uz rūpnīcu.

Taču atšķirībā no Maļkovas Djakovs nesāka lasīt viņam sprediķi par brāli, acīmredzot šai ziņā ir jau informēts. Toties sīki un smalki iztaujāja par ko citu: kur dzimuši vecāki, kas ir radinieki, kur dzīvo, kāds Sarokiem ir dzīvoklis un, visbeidzot, kādi viņam plāni pēc institūta.

—   Gribu iet atpakaļ uz rūpnīcu.

Djakovs labvēlīgi pamāja ar galvu.

—  Mans uzdevums — noskaidrot jūsu nodomus, pārējo izlems priekšniecība. Es jums vēl piezvanīšu.

Tātad viņu grib ņemt Tautas komisariātā vai prokuratūrā, nav tikai skaidrs, kādā darbā. Izvirzīja no visa izlaiduma, protams, glaimojoši, taču izjauc viņa plānus. Un, kaut arī Tautas komisariāts vai prokuratūra nozīmē Maskavu, viņš tomēr nolēma censties dabūt norīkojumu uz rūpnīcu.

Pēc dažām dienām Djakovs piezvanīja un lūdza, lai atbrauc uz Tieslietu tautas komisariātu. Jura ieradās. Djakovs viņu gaidīja caurlaižu birojā. Ar liftu viņi uzbrauca ceturtajā stāvā un iegāja tajā pašā istabā, kur iepriekšējā reizē viņu bija pieņēmis Djakovs.

Pie loga sēdēja un lasīja laikrakstu smagnējs cilvēks karavīra formastērpā ar četriem rombiem formasblūzes zīmolnēs. Zīmotnes bija aveņsarkanas — tātad Valsts politiskās pārvaldes karaspēks. Jura sarāvās — atskārta, kādā darbā viņu grib ņemt.

—   Biedri Berezin, — Djakovs pieteicās.

Berezins nolika avīzi, Jura ieraudzīja bronzasbrūnu eskimosa seju un atkal sajuta nemieru.

Ar rokas kustību Berezins piedāvāja Juram sēsties.

Djakovs palika stāvam un apsēdās jau sarunas laikā, kad Berezins ar galvas mājienu arī viņam norādīja uz krēslu.

Berezins klusēdams vērīgi aplūkoja Juru, pēc tam lēnām sacīja:

—   Partijas organizācija rekomendē jūs darbam Iekšlietu komisariāta orgānos. Es iepazinos ar jūsu personisko lietu. Jūsu brālis ir notiesāts par kriminālnoziegumu. Vai jūs bijāt pazīstams ar tiem, kurus tiesāja reizē ar viņu?

—   Es viņus pirmo reizi redzēju tiesā.

—  Jūs draudzējāties ar brāli?

—  Viņš četrus gadus vecāks par mani. Man bija savi draugi, viņam savi.

—  Jūs uzturat ar viņu sakarus?

—   Viņš raksta tēvam, mātei… Viņi atbild… Nodod manus novēlējumus izciest piespriesto sodu un atgriezties godīgā darba dzīvē. Vai mani padomi līdzēs, nezinu.

Berezinu interesē nevis brālis, bet viņš pats, to Jura gluži labi saprata. Un jāatbild tā, lai neradītu šaubas par savu vaļsirdību, taču arī tā, lai viņu neņemtu orgānos. Siem pašiem jāatsakās no viņa. Berezins nekad viņam neticēs, tāda paša kaluma kā Budjagins, no dzelžaino kohortas.

—   Un kas ir jūsu draugi? — vaicāja Berezins.

—   Sevišķi tuvu draugu man nav, — piesardzīgi iesāka Saroks, atkal saprazdams, ka taisni šis ir galvenais jautājums. Tikai par ko grib uzzināt Berezins: par Sašu Pankratovu vai par Ļenu Budjaginu?… Taču gan Saša, gan Ļena jau sen vairs nav viņa draugi… — Sevišķu draugu man nav, — Saroks atkārtoja. — Ir paziņas no institūta, no skolas, kur mācījos, un mājā, kur dzīvoju.

—  Jūs mācījāties septītajā skolā?

Tā, skaidrs… Runa ir par Sašu vai par Ļenu.

—  Jā, septītajā.

—   Līkarbata šķērsielā?

—  Jā.

—   Laba skola. Ar kuriem no skolas biedriem jus satiekaties?

Lavās klāt Sašam Pankratovam. Noklusēt? Bet kālab? Tik un tā zina. Un par ko viņu var vainot? Draudzības taču nekādas nebija, gluži otrādi, bija naids. Bet arī par naidu nav jārunā, nodomās, ka ceļ neslavu arestētajam. Nekā nebija — ne draudzības, ne naida. Dzīvoja vienā mājā, ir viena gadagājuma, tātad arī mācījās vienā skolā, pēc tam strādāja vienā rūpnīcā, sen tas viss bija…

—   Redziet, — sacīja Jura, rūpīgi apsvērdams katru vārdu, — pēc būtības mēs jau vairs nesatiekamies cits ar citu. Un arī senāk sastapāmies tāpat vien, nejauši — dzīvojām vienā mājā. Bet tagad esam izklīduši kur kurais.

Maksims Kostins, piemēram, beidza kājnieku karaskolu, aizbrauca uz Tālajiem Austrumiem. Aleksandrs Pankratovs arestēts, kādā lietā, atklāti sakot, nezinu. Ņina Ivanova ir skolotāja, dažreiz sastopamies pagalmā, labdien — uz redzēšanos… Tad vēl Vadims Marasevičs, nedzīvo mūsu mājā, tomēr tepat Arbatā, šad tad satiekamies, viņš ir filologs… Kas vēl? Ļena Budjagina, dzīvo Piektajā namā, arī tikpat kā netiekamies.

—   Ivana Grigorjeviča meita? — vaicāja Berezins.

—  Jā.

—  Vai jums ir līgava, draudzene?

Sis jautājums, ko uzdeva tūlīt pēc tam, kad Saroks ieminējās par Ļenu, liecināja, ka par viņu, Saroku, ir informēti. Viņiem arī jābūt informētiem. Un jautājumu mērķis — ne jau tikai uzzināt viņa dzīves sīkumus, bet — galvenais — pārbaudīt godīgumu.

—   Precēties pagaidām netaisos, — Jura pasmaidīja.

—  Jums patīk teātris, kino, padejot…

Zina, ka viņš kopā ar Ļenu bijis restorānos.

—   Padejot patīk.

—  Ar glītām meitenēm?

—   Labāk ar glītām.

Berezins brīdi klusēja, tad ievaicājās:

—       Jūs pieminējāt Pankratovu. Tas ir Aleksandrs Pavlovičs Pankratovs?

—       Jā, mēs viņu saucām vienkārši par Sašu. Viņš mums bija komjaunatnes šūniņas sekretārs. Bet viņš ir arestēts …

—   Kas viņš par cilvēku?

Saroks atkal paraustīja plecus.

—       Tas bija sen. Astoņi gadi pagājuši, tolaik viņš, liekas, bija kārtīgs puisis, godīgs, — Saroks pasmaidīja, — komjauniešu vadonis. Nu, bet, kas ar viņu notika vēlāk, nezinu.

Citādi viņš atbildēt nevarēja. Neatzinīgs, pat atturīgs raksturojums uzvedinātu uz jautājumiem, uz kuriem viņam nav ko atbildēt un nav arī vērts atbildēt. Tolaik Pankratovs bija kārtīgs puisis, tad Sašam bija piecpadsmit gadu, tad arī Sarokam bija piecpadsmit, tad viņš uz visu skatījās ar jaunieša paļāvīgajām acīm. Viņš arī tagad skalās ar paļāvīgām acīm, diezin vai viņiem vajadzīgs tik atklāts, vaļsirdīgs cilvēks, turklāt vēl ar brāli — kriminālistu.

Sarokam nebija ne jausmas, ka viņa likteni izšķīra taisni šī labā, «sirsnīgā» atsauksme par Sašu Pankratovu. Pret viņu, pret Saroku, Berezinam radās tāda pati attieksme kā pret Sašu, tāpat kā Pankratovs, arī Saroks viņam atstāja krietna, godīga puiša iespaidu. Nežēlīgi rūgta kļūda, kas vēlāk dārgi maksāja Berezinam.

Bet šimbrīžam viņš sacīja:

—   Mēs apsvērsim jūsu kandidatūru. Taču vispirms jums pašam jāizlemj: vai gribat pie mums strādāt vai ne? Tas ir augsts gods, Ceka ir bruņota partijas vienība. Ar varu nevienu nepiespiežam, ja atteiksieties — ļaunā neņemsim.

Viņš atkal pagriezās pret Djakovu.

—   Iedodiet biedram Sarokam savu telefonu.

—   Klausos, — Djakovs pa pusei piecēlās.

—   Jautājums vēl nav izlemts, — sacīja Berezins, — un saruna paliek starp mums.

—   Es saprotu, — atbildēja Saroks.

Kālab tieši viņš? Viņš ir viduvējs students, nav teicamnieks. Un arī sabiedriskajā darbā viduvējs — izpilda uzdoto pienākumu. Kā redzams, tieši tādi viduvējie vajadzīgi.

Saroks mēģināja iztēloties, ko šie par viņu runās. Berezins šaubīsies. Kādēļ brālis kriminālists? Kādēļ pats staigā pa restorāniem? Droši vien tam otram, kriminālistam, arī patika grezna dzīve, tādēļ jau aplaupīja juvelierveikalu. Kālab tieši tāds jāņem pie mums? Bet Djakovs būs par Saroku, tas bija apstājies pie viņa kandidatūras, un tam jāaizstāv sava izvēle. Kaut kas tāds īpašs pazibēja starp viņiem, savstarpēja saprašanās, vai… Ar viņu Jura sastrādātos.

Bet, lūk, ar Berezinu…

—   Vai mēdzat iet kopā ar tēvu uz hipodromu? — vaicāja Berezins.

—   Nē, nemēdzu iet.

Sis jautājums Juram likās pats nepatīkamākais. Tur zina par viņu visu, tur zina visu par visiem. Bet viņš aizvien bija baidījies no Budjagina. Nevis no Budjagina jābaidās, bet gan no Berezina. Budjagins ir pazīstams, Berezins ne, un tomēr Berezins ir galvenais spēks. Ar savu slepeno varu viņi stāv aiz muguras tiem, kuru vara ir visu acu priekšā.

Un ari Djakovs ir spēks, kaut arī slējās kājās ikreiz, kad viņu uzrunāja Berezins. Jura atcerējās savu pirmo sarunu ar viņu, cik pamatīgi Djakovs tad nosēdās uz krēsla. Nē, ne viduvējības viņš cītīgi meklēja institūtā — kālab viņam viduvējības! Djakovs jau stingri izlēmis, ko izvēlēties, — viņš, Saroks, kā radīts šim darbam, viņš un nevis labsirdīgais Maksims Kostins, nevis mīkstčaulīgais inteliģents Vadims Marasevičs, ne arī pārlieku patstāvī-, gais Saša Pankratovs. No Saroka rokām neviens neizlocītos, viņa priekšā neviens nevarētu attaisnoties, viņš netic neviena patiesīgumam — nav iespējams patiesi ticēt visam t a m, un tas, kurš apgalvo, ka tic, melo.

Viss. Lēmums pareizs. Vajag uzticēties liktenim. Piekrišanu viņš dos, un tie tur lai izlemj. Ja gribēs — ņems, ja negribēs — neņems. Tieši tur viņš būs drošībā. Tur neviens viņu neaiztiks, viņi paši visus aizliek.

Jura piezvanīja Djakovam un pateica, ka jautājumu izšķīris un ir ar mieru.

—  Atnāciet vakarā, — sacīja Djakovs.

Ar caurlaidi rokās Jura gāja pa garo gaiteni, vērīgi ieskatīdamies kabinetu numuros. Vai tiešām viņš te strādās?

Djakovs viņu pieņēma mazā kabinetiņā, taču tas bija viņa kabinets, viņš tur sēdēja kā saimnieks. Karavīra formastērpā, ar trim ķieģelīšiem formasblūzes zīmotnēs. Lai cik tas savādi, karavīra formastērps viņam piedienējās, padarīja viņa nīkulīgo stāvu cienīgu.

—   Pareizi izdarīji.

Djakovs viņu uzrunāja ar «tu», runāja laipni, kā ar savējo, izvilka no galda mapi.

—   Tava personiskā lieta. Noformēsim.

Jura juta, ka patīk viņam.

—   Klausies, Sarok, — sacīja Djakovs, — pagājušo reizi tu pieminēji Pankratovu — kas tas par puisi?

—   Nu, — Jura paraustīja plecus, — es jau stāstīju… Skolā bija komjaunatnes šūniņas sekretārs. Tolaik viņš atstāja godīga cilvēka iespaidu. Pie viņa trūkumiem es pieskaitītu tieksmi izskatīties gudrākam par citiem, zinīgākam, lietpratīgākam.

—   Varbūt viņš arī bija lietpratīgāks?

—   Iespējams, — Jura piekrita. Viņš visu saprata un tagad jau zināja, kas sakāms. — Viņa tēvocis Rjazanovs ir celtniecības priekšnieks. Mūsu skolā vispār mācījās daudzu atbildīgu darbinieku bērni. Pankratovs mēdza iet pie šiem uz mājām. Es par viņu teiktu tā: viņam patika komandēt, būt pirmajam.

—   Tur jau ir tā lieta, — nopietni sacīja Djakovs, — tāpēc jau pastrādāja, ko nevajag. Gan pats iepinās, gan kārtīgus, godīgus puišus iepina.

—   Stāsta, ka izlaidis nez kādu tur sienasavīzi.

—   Gan tas bija, gan pa citu sakaru līniju… Saki — pie kā no atbildīgajiem darbiniekiem viņš mēdza iet?

Interesējas par Budjaginu, taču nenosauc — pārāk liels vārds. Arī Jura nenosauks, tāda informācija nenāks no viņa. Sarunā ar Berezinu viņš jau pieminēja Ļenu, diezgan!

—   Pie mums mācījās bērni no Piektā nama, pie tiem tad arī mēdza iet.

Djakovs pašķielēja uz Saroku.

—  Aizpildīsi anketu un uzrakstīsi autobiogrāfiju… — Un jautri piebilda: — Es domāju, mēs abi sastrādāsimies.

Jura uzreiz iesakņojās jaunajos apstākļos, piederējās šim iestādījumam, pat izdaiļoja to ar savu jauneklību, laipno smaidu, atklāto krieva seju, kas līdz ar gadiem ieguva tādu kā skandināvieša vaibstu saskanību. Stalts un veikls no skata — viņš turklāt vēl bija arī attapīgs, lietišķs un savaldīgs — šīs īpašības prata novērtēt gan Djakovs, gan Berezins.

Berezina aizgādnība nodrošināja Sarokam ātru izvirzīšanos, taču Jura sargājās no šīs aizgādnības, baidījās no Djakova. Berezins ir augstu, viņš nedēļām ilgi neredz Juru un atceras viņu tad, kad tas nostājas viņa acu priekšā. Djakovs ir blakus, var kuru katru mirkli izmantot Juras pieredzes trūkumu un salauzt viņu. Berezins ir viens, djakovu — daudz. Turklāt Djakova tīšā līkumošana bija Juram tuvāka nekā Berezina taisnprātība. Berezins ticēja, Jura neticēja nekam. Djakovs izlikās, ka tic.

Taču ar Djakovu jātur acis vaļā — intrigants, Saroks uzreiz to atskārta un bija modrs. Djakovs nodeva viņa rīcībā veselu rindu cilvēku, ar kuriem bija strādājis, to vidū arī Viku Maraseviču.

Te tev nu bija! Tas tik ir jaunums! Arī Vika tātad… Tiec nu gudrs, vai Djakovs nejauši nodod to viņam vai arī kaut ko zina par viņu attiecībām?

Drošs paliek drošs, Saroks sacīja:

—   Es šo Viku Maraseviču pazīstu, mācījāmies vienā skolā. Es ar viņas brāli vienā klasē, viņa tā kā klasi augstāk, tā kā klasi zemāk, īsti vairs neatceros.

Taču Djakovs nekā neizrādīja, vai viņam par to kas zināms vai ne, vienaldzīgi paskaidroja:

—   Sitā dāmiņa iekrita ar ārzemniekiem, tu paskatīsies viņas dosjē, redzēsi. Bet viņas tēvu, profesoru Maraseviču, mēdz apmeklēt Gļinskis, taisni šiem sakariem viņa būtu jāpiesaista. Tu pieņemsi Maroseikā. Viņas diena — otrdiena, pulksten vienpadsmitos. Viņa ierodas precīzi, nenosebojas.

Vika tiešām atnāca precīzi pulksten vienpadsmitos. Jura atvēra viņai durvis. Ieraudzījusi Saroku, Vika atkāpās atpakaļ uz liftu. Viņa zināja, ka Jura strādā Iekšlietu komisariātā, taču viņai ne prātā nenāca, ka būs pakļauta tieši Juram.

—   Nāc iekšā, nāc iekšā, mīļumiņ, nekautrējies, — Jura platu muti pasmaidīja, — sen neesam redzējušies.

Viņš ieveda Viku istabā, laipni piebīdīja krēslu — tik stalts un skaists karavīra formā. Itin viss viņam — siksna, kubiki formasblflzes zīmotnēs, stulmu zābaki —, viss gluži jauns, spīd un laistās. Viņš iemiesoja sevī spēku, varu, panākumus, runāja ar viņu draudzīgi, pat jautri, it kā šajā viņas lomā nekā sevišķa nebūtu. Un arī tas, ka viņi sastapušies tādā situācijā, nav nekas sevišķs.

Bet, kad uz nākamo tikšanos Vika ieradās dekoltētā vasaras kleitā, kas cieši apkļāva gurnus, un ar izmanīgu kustību nolaida pleca lencīti, atkailinot balto, apaļo plecu, Jura pārlaida tam vienaldzīgu skatienu un, raudzīdamies viņai tieši acīs, sacīja:

—   Mēs abi mācījāmies vienā skolā, un, ja starpbrīžos paslepus skūpstījāmies, tad nevienu tas neinteresē. Nekā cita starp mums nav bijis. Skaidrs?

Viņa pacēla pleca lencīti un samulsusi nomurmināja:

—  Jā, jā, protams.

Savulaik Djakovs bija iesaistījis Viku darbā tādēļ, ka radās nepieciešamība iekļūt profesora Maraseviča mājās, un šo nepieciešamību savukārt noteica Lominadzes lieta.

Gļinskis, Lominadzes līdzzinātājs, apmeklē Maraseviču māju — pa pusei novadnieks, pa pusei radagabals — un satiekas tur ar ārzemniekiem. Kādēļ gan ar viņu starpniecību nenodibināt slepenus sakarus ar Lominadzes piekritējiem aizrobežu kompartijās?

Tāds — pēc pirmā acu uzmetiena negaidīts — apsvērums ļāva radīt versiju, piešķirt stabilitāti ļodzīgajiein Cera liecinājumiem, nostiprināt tos ar tādu cilvēku vārdiem, kuriem nav tieša sakara ar Kominterni, netieši sakari piešķir lietai plašumu un pārliecināšanas spēku. Jebkurš fakis ir svarīgs, būtiski ir pat niecīgi Vikas liecinājumi, ja tos sasaista ar versiju, Gļinska uzvārds, izrādās, ir blakus to cilvēku vārdiem, kurus Cers katrā ziņā atcerēsies kā Lominadzes kurjerus. No otras puses, Gļinska sieva ir tā institūta direktore, kur pastāvēja trockistiska pagrīde, ko vadīja viņas vietnieks Krivoručko.

Saroks jau skolā bija pazinis Gļinska dēlu Janu, bija dzirdējis viņa tēvu stāstām savas atmiņas par Ļeņinu, bija redzējis viņa māti, cienīgu dāmu, viņa kļuva vēlāk par tā institūta direktori, kur mācījās Saša Pankratovs, un, starp citu, tieši viņa izslēdza Sašu no institūta. Nezināja, rnuļķe, ka Sašas lieta ar laiku kļūs par daļu no viņas vīra lietas, bet pēcāk arī viņas pašas lietas.

Tagad ar to nodarbojās viņš, Saroks.

Sastapšanās šeit, šajā jaunajā pasaulē, ar pazīstamiem vārdiem sasaistīja pagātni ar tagadni. Pirmo reizi Saroks izjuta reālu iespēju atriebties tiem, kuri tajā dzīvē viņu pazemoja, nicinoši ar viņu apgājās. Saša Pankratovs jau bija dabūjis savu, ne no viņa, taču dabūjis. Un arī pārējie dabūs.

13

Dzīvoklis, kurā Jura pieņēma Viku, piederēja Djakovam, taču pats Djakovs dzīvoja pie sievas Rebekas Samoilovnas, resnas, greizas, pārsteidzoši neglītas, toties politiski izglītotas — viņa bija politekonomijas pasniedzēja. Ar viņas palīdzību arī Djakovs nu bija politiski izglītots, kaut arī, pēc Saroka novērojumiem, lasīja tikai vienu grāmatu — Staļina «Ļeņinisma jautājumi».

Rebeka nepatika Sarokam. Ja teiktu patiesību, viņš vispār neieredzēja ebrejus. Sētā un skolā neviens neatšķīra ebrejus no neebrejiem, turpretim Jura atšķīra. Tēvs un māte arī atšķīra.

Saroku antisemītisms bija akls, Ohotnijrjadā sazēlis. Viņu atmiņā knosījās kaut kāds ebrejs jau kopš tiem laikiem, kad tēvs un tēvatēvs skroderēja Maskavupes ielā, bet līdzās, Aizrindenes šķērsielās, ieblakus Gļeba iebraucamajai vietai, dzīvoja ebreji, turpat atradās arī šo sinagoga. Par viņiem — skroderiem, cepurniekiem, kažokādmeistariem — ņirgājās bodes zeļļi. Tagad viņi no beztiesīgajiem pēkšņi izsitās uz augšu par priekšniekiem. Savietis — ivans, neizglītots bauris, sagrāba varu — tas ir neciešami, vēl neciešamāk, ka viņš sadalīja varu ar Jankeli. Savu protestu pret jauno iekārtu vecais Saroks pārvērta naidā pret ebrejiem. Protestēt pret pašu iekārtu bija bīstami.

To, ka Djakovs precējies ar Rebeku, Jura izskaidroja ar Djakova paša neizskatīgumu. Neko viņš Djakovam par ebrejiem neteica, viņš vispār par tiem nerunāja. Pat mājās, kad tēvs par šīm tēmām mēli trina, Jura tikai smīnēja.

Ģimene tagad viņam sagādāja nopietnu galvas lauzīšanu. Māti viņš ātri dabūja pie kārtības, aizliedza sētā pļāpāt. Un viņai jau nemaz vaļas nebija tur aizsēdēties: katru mīļu dienu brauca uz slēgtās sadales iestādi, kur gan šis, gan tas bija dabūjams. Un pagalmā viņa nemēdza apstāties — kālab ļaudīm jāzina, kas viņai tur somās iekšā. Ar tēvu tā lieta bija sarežģītāka. Viņš joprojām šuva arī mājās. Nedaudz, divus trīs uzvalkus mēnesī^ bet šī no finansu inspektora slēpjamā skroderēšana ļāva vecajam braukt uz hipodromu un spēlēt totalizatorā. Tas viss meta ēnu uz Juru, varēja sabojāt viņa karjeru.

Atteikties no privātās prakses vecais negribēja nekādā ziņā, tāda bija izpausmes forma viņa neatkarībai no trīskārt nolādētās varas. Fabrikā viņš bija nulle, vienkāršs strādnieks, šeit — saimnieks. Pie viņa mēģināja tikt pašas elegantākās maskaviešu dāmiņas, bet nevarēja tikt, pielišķējās, neuzdrīkstējās kaulēties. Viņam patika daiļavas, to kājiņas ažūra zeķītēs, valšķīgums, pat tad, ja to sarosīja vēlēšanās pieglaimoties. Viņš deva priekšroku jaunām un skaistām klientēm, pat skaistām ebrejietēm šad tad ņēmās šūt, tādas melnīgsnītes trāpās, ka vai nu! Ek, lai tik sievišķis jauns, svaigs, sprigans; viņam patika miesās briedīgas, ar kuplām krūtīm; vecavām, pat pusmūža sievietēm viņš nešuva — vidukļa nav, nav tā skata.

Tēvs bija vienīgais cilvēks, kuru Jura turēja cieņā, kuram bija pieķēries, augstu vērtēja viņa dzīves gudrību. Un zināja: arī viņš tēvam ir vienīgais sirdij tuvais. Volodju tēvs kāva bez žēlastības, Juram ne pirkstu nepiedūra. Viņi abi, skaisti, līdzīgi viens otram, mīlēja dzīvi un ģimenē nostājās pret māti, sētas ķīvekli, un vecāko brāli — garnadzi. Savu attieksmi pret dēla jauno stāvokli vecais Saroks nekā neizrādīja. Tā savulaik nedz no

sodīja, nedz atzina par labu viņa iestāšanos komjaunatnē un partijā, nedz nosodīja, nedz atzina par labu sakarus nu pēc tam izšķiršanos ar Ļenu. Tur vainīga bija nevis vienaldzība, bet uzticēšanās. Visi ir kalpībā, viss patlaban valsts ziņā, citam nav kam kalpot, bet, kā to dara,— kā nu kurš prot. Viņš personiski bija nosargājis savu neatkarību un nemetis pie malas savu amatu. Kaut ieminēties par to nozīmētu aizvainot tēvu, un to viņš nepiedotu.

Izšķirties? Atņemt gan sev, gan vecajam tādu Maskavā retu priekšrocību kā atsevišķs dzīvoklis? Uz visiem laikiem sanaidoties ar tēvu?

Jura neko nevarēja izdomāt. Taču darbā slēpt savas dzīves sarežģījumus arī neuzdrīkstējās. Lai tad labāk uzzina no viņa, nevis no kāda cita.

—   Mēs dzīvojam šajā mājā no pirmskara laikiem, — viņš paskaidroja Djakovam, — visi pazīstami, visi draugi, vienam žaketi apgriez uz otru pusi, otram mēteli paīsini, trešajam — uzliec ielāpu. Un mans tēvs labprāt iemet pa kortelītim — skroderis, pats saproti.

—   Tavs tēvs strādā fabrikā, — atbildēja Djakovs, — vaļas brīdī uzšūt pāris ielāpu — t'as nav noziegums, izdzert kortelīti arī nav noziegums.

Djakovs nelikās zinis par to, ko domās un teiks Jaudis. Viņi šeit ar Saroku lemj likteņus un mūža gājumus, viņi ir priekšējā līnijā cīņā pret ienaidnieku, uz viņiem gulstas īpaša atbildība, un tādēļ viņiem ir īpašas tiesības. Slepens ir ne vien viņu darbs, bet arī viņu personiskā dzīve. Pārlieku ziņkāri par to var kvalificēt dažādi.

Jura tagad valkāja Iekšlietu tautas komisariāta darbinieka formu. Mājās pārnāca uz rīta pusi, gāja prom uz darbu pēcpusdienā, sētā tikpat kā nevienu nesastapa, bet, ja sastapa, izlikās neredzam.

Pasūtītāji no pašu mājas pārstāja nākt pie tēva. Arī agrāk viņu nebija daudz, bet tagad vecais viņiem pavisam atteica. Jura saskatīja šajā solī taktiskumu un izpratni. Tēvs aizgāja pat līdz tādai smalkjūtībai, ka sāka pats iet uz māju pie divām galvenajām klientēm, un pie tām tad nu ieradās citas pasūtītājas. Tas padarīja Saroku, vecāko, vēl grūtāk pieejamu un tādēļ vēl slavenāku.

Tādējādi šī sadzīves puse nokārtojās, dodot Saroku ģimenei drošības sajūtu, kas tik ilgi bija liegta, un daļēji pat atvairot bailes, kuras neatstājās. Palika otra sadzīves puse — sievietes.

Jura arī senāk izturējās piesardzīgi, baidījās no alimentiem. Jaunajā darbā sievietes meta aci uz viņu, taču savā kolektīvā lakstoties nemēdz. Jauni sakari neradās, vecos viņš neatjaunoja.

Patika viņam Varja Ivanova. No laika gala viņā kaut kas bija, bet tagad madonna kas madonna! Taču sterva. Viendien viņš sastapa to pagalmā, draudzīgi uzsmaidīja, šī atbildēja ar spīvu naidu acīs. Sašas kompānija, šī un šīs māsa Ņina, kas tik ārdīties zina. Jura nebija aizmirsis Jaungada sagaidīšanu. Aizvainoja viņu Saša, bet ievārīja to putru Ņina, viņa sacēla traci. Ar Sašu ir cauri, Sašu aizdzina. Un arī šos te var aizdzīt. Bet viņš savu roku tur nepieliks! Viņi ir no vienas sētas. Tādas jūtas Djakovs nosauktu par sīkburžuāzisku pseidogodpratību. Taču te ir viņa mājas, te viņš uzaudzis, te ir tēvs un māte, šurpu atgriezīsies brālis — viņš negrib, ka tiem apkārt būtu ienaidnieki.

Atmiņas tikai par vienu sievieti saviļņoja Saroku. Ļena. Viņš nevarēja aizmirst Ļenas mīlestības un ciešanu pilno seju. Bez tēva viņa bija vienīgais cilvēks, kam viņš bija pieķēries, uz kura uzticību paļāvās, Ļena viņa dēļ gatava uz upuriem un to pierādīja. Tā šausmīgā nakts, slimnīca, un ne ar pušplēstu vārdu, ne ar nopūtu nenodeva viņu: Mīlēja. Viņš atcerējās to pēdējo — karsto sinepju smaku, šī smaka viņu uzbudināja vēl tagad. Doma, ka Ļena var iemīlēt citu, saieties ar citu, apprecēties, viņu mocīja. Viņš tik tikko Ļenu nenogalināja, pameta, un tomēr viņam vienīgajam uz to ir tiesības. Viņš atgūs Ļenu, piespiedīs aizmirst visu, no jauna pakļaus sev.

Jura cerēja uz nejaušu tikšanos, taču viņiem nebija kur tikties. Viņš zināja, kur Ļena strādā, bet neērti ir iet uz darbu. Viņš rīkojās tā, kā rīkojās senāk: piezvanīja uz mājām. Nācās nomest klausuli — pie tālruņa pienāca Ivans Grigorjevičs.

Otrā dienā viņš piezvanīja Ļenai uz darbu.

Ļena nebija pārsteigta vai arī izlikās, ka nav pārsteigta. Aizvien vēl tā pali lēnīgā, dziļā balss. Kā ar veselību? Labi. Redzēties? Nu ko tad, var. Tikai no darba viņa brauc tieši uz vasarnīcu. Jāsazvanās, varbūt visiem sanākt kopā? 'i

Jura brīnījās:- !

— Kurus tu domā?

Ļena iesmējās.

—  Jā, patiešām, neviena nav. Es domāju par Ņinu, bet viņa aizbraukusi uz kaut kādu semināru. Varbūt var Vadims, sazvanies ar viņu.

—   Pamēģināšu, — Jura atbildēja, uzreiz nolēmis nezvanīt Vadimam. — Kā mēs norunāsim?

—   Šķiet, ka svētdien.

Atbilde ne visai noteikta, taču viņa vienmēr tā runā. Skaidri izceļ vārdu galotnes, aizkavējas pie uzsvariem, no tā viņas atbildēs rodas tāda kā nedrošības pieskaņa.

Ļena pateica, cikos atiet autobuss no Teātra laukuma, kāds numurs līnijai (tā Sidrabsilā sauca ielas), kāds vasarnīcai, un paskaidroja, kā ejams no loka — gala pieturas, kur autobuss pagriežas atpakaļ uz Maskavu.

Ne pārmetumu, ne aizvainotības, ne prieka, ne dusmu, ne apjukuma. Mazliet aizskaroša smalkjūtība. Aristokrātes pārākums. Un tomēr tas viņam bija pieņemami.

Mulsināja sastapšanās ar Ivanu Grigorjeviču un Ašhenu Stepanovnu, bet viņi droši vien neko nezina. Ivans Grigorjevičs viņu neieredz, nu ko tur, ari agrāk neieredzēja. Un vai vispār viņš to sastaps? Ies ar Ļenu uz Maskavupi peldēties, uz pusdienām nepaliks, viņam vajag tikai satikties ar Ļenu, salabt, atjaunot agrākās attiecības. Un nav izslēgts, ka Ļena ir viena.

Vecāki varēja aizbraukt atvaļinājumā, paņemt sev līdzi Vladlenu. Varbūt tādēļ viņa uzaicināja svētdien un palūdza atvest Vadimu — baidās palikt divatā.

Doma, ka pēc divām dienām, svētdien, viņš Ļenu redzēs, lika Sarokam atgriezties pagātnē. Viņš atcerējās, kā bija sēdējis Ivana Grigorjeviča kabinetā. Ļena savā istabā pārģērbās, viņš gaidīja Ļenu, no uztraukuma sirds vai stājās. Tagad viņš atkal uztraucas, vēl vairāk nekā toreiz.

14

Jaunais darbs, jaunais stāvoklis, slepenā varenība deva Sarokam pašpaļāvību. Taču, atbraucot uz Sidrabsilu, dūša sašļuka. Ielas jeb, kā šeit tās dēvēja, līnijas atšķīrās tikai ar numuriem. Līdzenas latiņu rindas, pāri tām nokareni ceriņu un jasmīnu krūmi, vienādi vārtiņi, tāpat no latiņām, celiņi no vārtiņiem uz vasarnīcām koku un krū

māju aizsegā. Ne šķēršu, ne sargu, neviena no nepiederīgiem — kā liegumā.

Vārtiņi nebija aizslēgti. Jura gāja pa ziediem apstādītu celiņu un nonāca pie divstāvu vasarnīcas bāli za|ā krāsa. Nevienas dzīvas dvēseles, ne skaņas. Lielā verandā galds, pēc brokastīm vēl nenokopts, ar glāzēm, tasītēm, šķīvīšiem. Trauku daudz, un krēslu ap galdu daudz, tātad Ļena nav viena.

Viņš šaubīdamies stāvēja verandas priekšā, nezinādams, kā lai dod ziņu par sevi. Pa logu paskatījās mājkalpotāja, laipni un vaicājoši viņā palūkojās.

—   Es pie Ļenas, — sacīja Saroks.

—  Apejiet, lūdzu, apkārt.

Viņa parādīja, kurp iet.

Jura apgāja apkārt mājai un ieraudzīja vēl vienu verandu, pavisam maziņu, mežvīna vīteņiem apaugušu, izdzirda vīrieša balsi un uzreiz pazina Vadimu.

Bet viņš taču Vadimam nezvanīja. Kā tad Vadims gadījies te? Dīvaina sakritība. Pastāvīgs apmeklētājs? Vai atsaukts īpaši, lai izjauktu tete-ā-tete?

Bet, tā kā visi ir mājās, Vadima klātbūtne pat nāks par labu. Kopā ar Vadimu viņš te jutīsies drošāk, izskatīsies tieši kā vecs skolasbiedrs. Ļena pati uzlūgusi šo teļapauri, izpestījusi viņus no neērtības.

Viņš kāpa augšā pa koka pakāpieniem. Pīteņu krēslos sēdēja Ļena un Vadims. Te stāvēja arī apaļš galdiņš unšaura pīta kušete, uz tās Jura apsēdās. Veranda atradās blakus mazai istabiņai.

Ja Vika Vadimam ir izpļāpājusies, tad viņš sevi nodos: ar skatienu, samulsumu, apjukumu. Nekā tamlīdzīga. Vadims, tāds pats kā vienmēr, nostājas uzmanības centrā un grozās citiem priekšā, tukls, graciozs kā zilonis, tāpat kā senāk, runā par to, ko zina viņš un nezina citi.

Ļena vērīgi viņā klausās. Un nemaz nav pārvērtusies. Aizvien vēl tikpat kautrīgi smaida, raudzīdamās caur pieri. Tas pats melno matu mezgls pakausī, koši sārtas, mazliet izrieztas lūpas. Izturas vienkārši un dabiski. Taču Jura redzēja, ka Ļena joprojām viņu mīl.,.. Sirdi pārņēma lepnums un gaviles.

Kaut arī viņam, tāpat kā agrāk, Ir nepatīkams šis kundziskais nams, viņš arvien vēl tāpat no kaut kā baidās, savādi, no viņa paša taču citiem vajag baidīties. Viņš tā arī nav izpratis šo inteliģentu varas noslēpumu. Kādēļ viņam jākalpo šiem? Bet neizprast nozīmē baidīties.

Vadims stāstīja par to, ka uz Venēciju aizbraukusi mūsu delegācija, aizvedusi četras filmas: Mihaila Romma «Tauklodlti», kur piedalās Gaļina Sergejeva, Aleksandrova «Jautros zēnus», galvenajā lomā Leonīds Utjosovs, Poseļska «Ceļuskinu», operators Trojanovskis, kurš kuģojis ar «Ce]uskinu», un Ptuško «Jauno Guliveru».

Vadims lika saprast, ka piedalījies šo filmu atlasē, stāstīja to saturu, pareģoja panākumus, it sevišķi «Tauklodītei». Atskaitot «Cejuskinu», šīs filmas vēl nebija parādījušās uz ekrāna, Jura un Ļena tās nebija redzējuši, un atkal iznāca tā, ka Vadims runā par to, kas zināms viņam un nav zināms citiem.

Pēc Vadima vārdiem, daudzas filmas samaitā formālistiski samākslojumi un snobiski meklējumi. Tomēr «Tauklodīte» un «Jautrie zēni» modina lielas cerības. Mūsu kinematogrāfs k]ūs īsti tautisks.

—   Mopasāna «Tauklodīte» tautai? — Jura apšaubīja.

—   Jā, jā, jā, — Vadims iesaucās, — iedomājies! Tas nav tikai prostitūtas dzīvesstāsts. Tā ir antimilitāristiska, antifašistiska filma. Tas viss tautai ir saprotams un vajadzīgs.

Jura iekoda mēlē. Viņa acīs «Tauklodīte», tāpat kā viss Mopasāns, vispirmām kārtām ir erotika. Viņš bija palaidis garām, ka Tauklodīti dabūja savā varā prūšu oficieris.

—   Arī «Bruņukuģis «Potjomkins»» ir diezgan sarežģīts, tomēr to skatījās, — ieteicās Ļena.

Jura lika vērā, ka Ļena viņam izpalīdz.

—   Jā, — Vadims piekrita, — bet par ko Eizenšteinam izvērtās viņa formālisms? «Oktobris» skatītājam jau pilnīgi nesaprotams, liela tēma padarīta sekla. Vai, teiksim, Dziga Vertovs! Jūs neesat skatījušies viņa «Donbasa simfoniju»? Haoss, īstenības parodija! Tagad Vertovs strādā pie filmas par Ļeņinu, — Vadims paraustīja resnos kamiešus, — pielaist Dzigu pie tāda materiāla?! Lieli meistari, taču laiks jau tikt skaidrībā: ar ko tu esi?

Jura atcerējās, ar kādu aizgrābtību Vadims savulaik spriedelēja par Auri de Renjē un citiem frančiem, pat deva viņam lasīt saistošas grāmatiņas par franču suteneru dzīvi.

Varbūt arī nebija vērts pārmīt ar Vadimu dzēlīgas piezīmes. Taču vēlēšanās atkosties par «Tauklodīti» ņēma virsroku.

—   Tava gaume mainās, Vadik, — sacīja Jura.

—   Uz labo pusi, uz labo pusi, mans dārgais, — izaicinoši atbildēja Vadims, — mēs visi izejam evolūciju, jautājums ir tikai — kurp ved mūsu ceļš.

—   Ko tu ar to gribi teikt? — Saroks sarauca pieri. Vadima agresivitāte viņu pārsteidza. Vadims nav Vika. Jūtas vīrā.

—   Es gribu teikt to, ko pateicu, — Vadims īdzīgi noņurdēja, — cilvēks attīstās, svarīgi, kādā virzienā. Ikviens pārvar šķēršļus — svarīgi, kādus, uz ku-rie-ni lec. Uz kuramo pusi? Skolā mana literārā gaume vel bija ļodzīga, svarīgi, pie kā esmu nonācis. Skolā tu nesteidzies iestāties komjaunatnē, tagad esi partijas biedrs, es tādu evolūciju uzskatu par normālu.

Un tomēr nedrīkst radīt konflikta situāciju, jābūt labam, piekāpīgam, ar to viņš tikai celsies Ļenas acīs.

Jura sacīja:

—   Lieliski! Varbūt arī Eizenšteins kļūs par sociālistisko reālistu?

Viņš pieminēja tikai Eizenšteinu, baidījās kļūdīties otra režisora vārdā un uzvārdā. Savāds uzvārds, savāds vārds. Vienā baltā gabalā rabinoviči, pats velns tur sprandu lauzīs!

Ļena pateicīgi viņā pavērās.

—   Varbūt sastingums, par kuru runā Vadims, izskaidrojams ar pāreju uz skaņu kino?

Vadims tūlīt iebilda:

—   Es nerunāju par sastingumu, taču attieksmē pret skaņu kino esmu piesardzīgs prognozēs. Saki, ko gribi, kino ir lielais mēmais. Vārds var pārvērst kino par teātri uz ekrāna. Jūs spējat iedomāties Carliju Čaplinu runājošu? Es ne.

Londonā Ļena bija redzējusi daudzas skaņu filmas. Skaņu kino tur ir nostiprinājies, nostiprināsies arī pie mums. Taču strīdēties ar Vadimu viņa pat nemēģināja, tikai pasmaidīja, atcerējusies, kā amerikāņu skaņu filmu demonstrēšanas laikā publika smējās par amerikāņu aktieru izrunu.

—   Bet kā tad «Pretplāns» un «Zelta kalni»? — lēnprātīgi ievaicājās Jura, atzīdams Vadima pārākumu.

Vadims pasmaidīja.

—   Vai tad tās ir runājošas filmas? Tās ir lentes, kas ieskaņotas ar Sostakoviča mūziku. Un šī mūzika ir laba gan pati par sevi, gan arī tādēļ, ka Sostakovičs balstās uz tautas melodijām. Tas ir svarīgi komponista tapšanā.

Vadims parādīja savu lietpratību, gribēja iedvest Juram, ka ir aizsargāts no visām pusēm. Jura to saprata, saprata arī to, ka šīs vēlēšanās cēlonis ir bailes no viņa. Tas bija iemesls arī Vadima dīvainajai agresivitātei. Jura nenoturējās nepasmaidījis, uzsmaidīja Ļenai, un viņa atsmaidīja pretī, pateicās par iecietību.

—       Izpeldēsimies līdz pusdienām vai pēc? — jautāja Ļena.

—       Es jums neesmu līdzgājējs, — noteica Vadims, paskatījies pulkstenī, — man jāieskrien pie Smidovičiem. Bet uz pusdienām, ja tu atļauj, būšu atpakaļ.

Ļena aizgāja pārģērbties, aizvērdama aiz sevis durvis. Vadims un Jura palika verandā. Ļenas istabai bija verandas pusē logs ar priekšā aizvilktu vieglu aizkaru. Tas plivinājās vējā, piepūtās, un tad varēja redzēt Ļenu — pacēlusi rokas, viņa pāri galvai vilka nost kleitu. Jura nostājās pie loga, aizstādamies tam priekšā un piespiezdams aizkaru.

—   Kā sviežas, Vadik?

Vadims pārcilāja grāmatas uz galdiņa.

—  Viss pa vecam. Tu nezvani, neatnāc.

—   Daudz darba.

Vadims paņēma no galda grāmatu, pacēla un parādīja Juram.

—   Esi lasījis?

—   Kas tā par grāmatu?

—   Panajeva atmiņas.

—       Neatceros… Ja nemaldos, man gadījies lasīt Panajevas atmiņas.

—       Tā ir viņa sieva. Formāli. Faktiski Ņckrasova civilsieva. Viņas atmiņas nav zaudējušas nozīmi. Bet šis ir pats Panajevs, — Vadims šķirstīja grāmatu, — te ir interesantas rindas.

Kaimiņu vasarnīcā atskanēja patīkama vīrišķīga balss:

—   «Par ko gan tu mīļa man, gaismotā nakts…»

Vadims pacēla acis no grāmatas, ieklausījās.

—   Čaikovska mūzika, Jakova Polonska vārdi.

Un no jauna atsāka šķirstīt lappuses.

Iznāca Ļena sarkanā čigānu saralānā ar plecu lentītēm, ar atkailinātiem pleciem un muguru.

Efektīga sieviete, prāva auguma un krāšņa. Tas, kas vajadzīgs Sarokam.

Kautrēdamās no sava kailuma, Ļena pasmaidīja.

—   Es uzvilku peldkostīmu, lai tur nebūtu jāpārģērbjas. Ejam?

—   Tūlīt, vienu mirkli! — Vadims beidzot atrada, ko meklēja. — Te ir interesanta vieta. Panajevs citē Beļinski. Beļinskis saka: «Mums vajadzīgs Pēteris Lielais, jauns ģeniāls despots, kurš cilvēcības principu vārdā rīkotos ar mums bez žēlastības un nepielūdzami. Mums jāiziet cauri teroram. Agrāk mums bija vajadzīga Pētera Lielā runga, lai dotu mums kaut cilvēka līdzību; tagad mums jāiziet cauri teroram, lai kļūtu par cilvēkiem šā vārda pilnā un cēlā nozīmē. Mūsējos, slāvos, ne tik drīz varēs pamodināt apziņu. Zināms — kamēr vēl nedeg, zemnieks necels ne ausu un pirkstu nepakustinās, nē, kungi, sakiet ko gribat, bet svētā soģe giljotīna ir ko vērts.»

Vadims nolika grāmatu.

— Nu? … Kā?

Jura klusēja, nezināja, kā reaģēt uz šo tiešo mājienu. Vārdi pārsteidzoši, no Vadima var šo to patapināt un vērā likt, bet tik tieši…

Atkal izlīdzēja Ļena:

—   Esmu lasījusi šo citātu. To rakstījis nevis Beļinskis, bet gan Panajevs. Viņš piedēvē šos vārdus Beļinskim.

—   Viņš patiešām citē Beļinski, — ietiepās Vadims, — šie Beļinska vārdi ir arī citās atmiņās par viņu, starp citu, Kaveļinam. Jā, Beļinskis bija liels cilvēks un saprata, ka Krievijai vajadzīga stingra vadība. Taču viņš bija sava laika cilvēks, nezināja un nevarēja zināt, ka tai jābūt proletariāta diktatūrai.

Jura klusībā nobrīnījās par Vadima politisko apsviedibu.

—   «…par ko gan tu mīļa man, klusā nakts…»

Tā bija tā pati balss no kaimiņu vasarnīcas.

—   Jauki dzied, — sacīja Jura, — kas tas ir?

—   Mūsu kaimiņš, — Ļena atbildēja, — CK darbinieks, Nikolajs Ivanovičs Ježovs.

Vadims nogrozīja galvu par zīmi, ka pirmo reizi dzird šo uzvārdu. Bet viņš jau nu gan zina visus uzvārdus.

—   Kas viņš tāds, nezinu, — teica Jura, — bet dzied jauki.

— Ļoti piemīlīgs cilvēks, — sacīja Ļena.

Kad Jura un Ļena bija palikuši divatā, Ļena ieminējās:

—   Es vairs nepazīstu Vadimu. Man no viņa pat bail, goda vārds. Viņš kļuvis tik kategorisks, tik neiecietīgs, aizdomīgs. Aizstāv padomju varu, sargā to! No kā? No mums abiem?

Ļena aizvien bija slēpusi savu īpašo stāvokli, arī tagad viņa centās neizcelties. Un tomēr viņa pieder pie tiem, kas pārvalda valsti, nevis gluži vienkārši kalpo tai, kā Vadims un viņa tēvs. Un arī Jura pieder pie tiem, kas pārvalda valsti, viņš ir strādnieku šķira, tauta, tieši no tādiem tagad nāk vadītāji. Tieši tādēļ viņu paņēma instancēs. Ļenas mājā Granovska ielā un šeit, Sidrabsilā, dzīvo ievērojami čekisti, ir lieliski cilvēki, un viņas tēvs kādreiz bija Čekas un Valsts politiskās pārvaldes kolēģijas loceklis. Vadima uzvedībā bija kaut kas nedabisks, liekuļots, derdzās šie: «mēs nevaram», «mums jau ir», «mūsu valsts»… Ņina Ivanova, pat Saša Pankratovs varētu tā sacīt, tā ir viņu pasaule, viņiem uz to ir tiesības. Bet Vadimam nav. Viņš var tikai kalpot, neko vairāk.

Tajā mirklī, kad Ļena iedomājās Sašu, Jura par viņu ierunājās — šī sagadīšanās lika Ļenai nodrebēt.

—   Vadims pārvērtās kopš tās dienas, kad arestēja Sašu, — teica Jura, — es to uzreiz tad pamanīju, Sašas arests viņu izbiedēja. Tagad no pārbīļa viņš pūlas kliegt skaļāk par visiem.

—   Jā, — skumīgi piekrita Ļena, — pēc Sašas aresta mēs esam kļuvuši citādi.

Tāpat kā sarunā ar Berezinu, arī tagad Jura saprata; no tā, ko viņš pateiks par Sašu, atkarīgs daudz kas.

—   Zēl Sašas. Man toreiz nebija taisnība. Viņš mani aizvainoja tai Vecgada vakarā, un es biju neobjektīvs.

—   Kas īsti ar viņu notika? — Ļena palūkojās uz Juru ar skatienu, kurā jaudās cerība uz uzticēšanos.

Apsvērdams vārdus, Jura sacīja:

—   Saša bija pieradis spēlēt galvenās lomas. Institūtā galvenajās lomās bija citi. Saša pieslējās tiem, kas gribēja šos gāzt. Bet partijas vadību gribēja gāzt novirznieki. Izrādījās, ka Saša ir iepinies. Trīs gadi izsūtījumā — tas bija viss, ko viņa labā varēja izdarīt, pārējiem piesprieda cietumu, nometni, ilgus gadus.

Juras vārdos bija mājiens, ka arī viņš šo to izdarījis Sašas labā.

—   Es nokļuvu darbā Iekšlietu komisariātā pēc institūta, pēc sadales, es taču esmu jurists, kā tu zini, — Saroks turpināja, — mana pieņemšana sakrita ar Sašas lietu. Atklāti sakot, līdz pēdējam mirklim nezināju, kādā lomā tur ierodos.

—   Pat tā?! — Ļena bija pārsteigta. — Bet jūs taču mācījāties katrs savā institūtā, un skola… Skolā visi draudzējās.

Jura pasmaidīja daudznozīmīgi.

—   Ļenuk! Ja neinteresējās par visiem Sašas draugiem, tad tas nenozīmē, ka neinteresējās par dažiem. Neaizmirsti, ka es ar Sašu dzīvoju vienā mājā, vienās kāpnēs, divus gadus nostrādāju kopā ar viņu vienā rūpnīcā. Vadiks pārbijās ne jau tāpat vien. Kad arestēja Sašu, es biju spiests ne ar vienu nesatikties, arī ar tevi, nevarēju pieļaut, ka Ivanam Grigorjevičarn rastos sarežģījumi, viņš aizlika vārdu par Sašu, iejaucās lietā, par kuru maz ko zināja. Par laimi, viss atrisinājās. Saša samērā lēti tika cauri, viņa draugi vairs netiek turēti aizdomās, vienīgi Vadiks vēl arvien nervozē.

Ļena, mazliet pieliekusi galvu, gāja viņam līdzās. Vai ticēja viņam? Nav pamata neticēt. Viņa zināja ne vien to, cik lieliski cilvēki strādā orgānos, bet arī to, cik lieliskus cilvēkus šie orgāni vajā. Pieļāva, ka citus izsauca, bet viņu ne, arī savā ziņā loterija. Turklāt Juram, kā viņš saka, bija sarežģījumi, un viņš negribēja, ka sarežģījumi rastos viņas tēvam, pareizi: Staļins neieredz tēti, pietiek ar niecīgu ieganstu, lai iekļūtu lielās nepatikšanās. Cits Juras vietā droši vien būtu rīkojies savādāk: pateiktu, paskaidrotu. Bet Jura ir tāds, kāds ir. Svarīgi, kāds nolūks viņu vadīja.

Pludmalē ļaužu bija maz. Klaigādami šļakstījās bērni pie krasta, iedeguši puiši sporta biksītēs spēlēja smiltīs kārtis.

Ļena nometa sarafānu un palika melnā peldkostīmā, it kā liptin pielipušā pie auguma: krūtis un gurni. Atkal kautri uzsmaidīja Juram, taču nenovērsās, kad viņš vilka kājās trīsstūrīšus, paģērbdams apakšā sporta biksēm.

—   Ejam tālāk, tur dziļāks, — sacīja Ļena.

Viņa peldēja, irdamas ar elkoņos saliektām rokām, zemu, pašā ūdenī nolaidusi galvu, pavērsdama to le pa labi, te pa kreisi. Tādu stilu Jura nezināja. Pats viņš peldēja ar roku pārmetieniem. Viņš brīnījās, cik labi peld Ļena. Šodien viņa atklājās tam no jaunas, nepazītas puses. Bažas, ka visu izlīdzināt nebūs nemaz tik viegli un vienkārši, lavījās sirdī.

Pēc tam viņi gulšņāja smiltīs, pavērsuši pret sauli kailas muguras. Nolikusi galvu uz kopā savītām rokām, Ļena no sāniem pa brīdim palūkojās Jurā, un viņam no jauna likās, ka Ļena mīl viņu tāpat kā senāk.

Viņa patiešām mīlēja Juru. Varbūt tādēļ, ka šo mīlestību nebija aizstājusi neviena cita. Un viņa bija juteklīga, bet Jura — pirmais un vienīgais vīrietis viņas mūžā. Ciešanas, kuras viņš tai sagādāja, tikai padziļināja šīs jūtas. Arī viņš taču cieta.

—   Kad mēs tiksimies? — Jura jautāja.

Viņa atbildēja vienkārši:

—   Kad gribi.

Viņš varēja atkal aizvest viņu pie sevis, uz savu istabu. Tēvs savilks skābu ģīmi, māte sasitīs rokas, nekas, pārdzīvos. Taču atturēja vīrieša primitīva piesardzība. Atjaunot attiecības — jā. Taču ne bez apdoma. Otrreiz viņš tik lēti cauri netiks.

Kur lai viņi satiekas? Uz kurieni lai viņu uzaicina? Bija tikai viens dzīvoklis — Djakova. Faktiski Djakovs dzīvo pie savas sievas Pārupē. Nav gluži piemērota vieta priekš tikšanās. Ja Ļena uzzinās… Bet viņa neko neuzzinās. Gulta ir veca, netīra, viņš pat nebija īsti drošs, vai uz tās ir veļa. Nekas. Palagus var atnest no mājas portfelī.

—   Saproti, kas par lietu, — sacīja Jura, — mūsu dzīvokli patlaban remontē, guļam visi kopā, valkājamies no istabas istabā un mantas stiepjam līdzi. Man ir draugs, institūta biedrs, šobrīd viņš atvaļinājumā, viņa istabas atslēgas pie manis. Varam tur pasēdēt.

—   Varam, — Ļena bija ar mieru.

15

Zoja bija sajūsmā, kad uzzināja, ka Varja dejojusi ar Ļoviku «Metropolē». Viņa uzvārds — Siņavskis, viņš ir rasētājs konstruktors, jauks puisis, lāga zēns, vienmēr palīdzēs darbā. Un kā ģērbjas! Pie labākajiem skroderiem! Ūn kā dejo! Ne sliktāk par slaveno Vaganu Hristoloroviču. Tā glītā resnule, kas sēdēja kopā ar Ļoviku, arī ir rasētāja. Viņu sauc par Rinu.

Zoja glaimīgi ielūkojās Varjai acīs. Viņa aizvien bija ilgojusies nokļūt Ļovika kompānijā, bet nevarēja. Ko nozīmē būt skaistai, viss iznāk pats no sevis, pats dodas rokās.

—  Ak, — viņa neliekuļoti nopūtās, — tev laimējās.

Ļoviks Varjai diez ko nepatika — nav vīrišķīgs. Bet

viņš lieliski dejo, un, galvenais, viņš ir savējais, visa viņu kompānija ir savējā. Nevis kā Vika ar Vitāliku vai meičas ar tiem ārzemniekiem. Vienīgais, kas atstāja uz' Varju iespaidu, ir Igors Vladimirovičs. Bet viņam jau trīsdesmit pieci gadi, Varja kautrējās no viņa. Ar viņu vajag nopietni, bet viņa nespēja iemīlēt tik vecu un negribēja jaukt viņam prātus. Viņš iedvesa cieņu, viņš ir cēls cilvēks, un kauns viņu apbēdināt. Varjai bija savs godpratības kodekss, viņa zināja, ko var un ko nedrīkst.

Varja cerēja, ka Ļoviks uzņems viņu savā kompānijā, un gaidīja uzaicinājumu. Uzaicinājums nepienāca tik drīz, tikai pāris nedēļas pēc iepazīšanās «Metropolē».

Uzbudināta atskrēja Zoja, triumfējoši pavēstīja, ka rītu visa kompānija būs «Ermitāždārzā» un ka arī viņas tur gaida.

Bet tūlīt pat piezvanīja Vika, lika priekšā rītvakar kopā ar Igoru Vladimiroviču iet uz restorānu «Tauviņa».

—   Nevaru, — atbildēja Varja, — es eju uz «Ermitāžu».

—   Interesanti, ar ko tu ej?

—   Ar Ļovika kompāniju. Es tūlīt stāšos darbā pie viņiem.

—   Un tādēļ tev jāiet kopā ar viņiem? Piezvani un atsakies. Es taču tev saku: kopā ar mums būs Igors Vladimirovičs.

—   Nevaru. Es apsolīju un nevaru viņus piemānīt.

—   Bet es arī apsolīju, — sašuta Vika, — un ne jau kaut kādam tur Ļovikam — sūdbambālim, bet Igoram Vladimirovičam. Es nedomāju par sevi. Tu viņam patīc. Viņš nav precējies.

—   Atvaino, — atbildēja Varja, — citreiz, lūdzu. Zvani. Visu gaišu.

Un nokāra klausuli.

Tāpat kā toreiz «Metropolē», arī tagad «Ermitāždārzā» Ļovika kompānija te pieauga, te saruka, nāca klāt dažādi cilvēki, nozuda, atkal atgriezās. Tas ir dabiski — nav jau katrā ziņā jāklaiņo barā. Viņi pat neklaiņoja, bet stāvēja pie galvenās ieejas, lai visus redzētu un lai viņus visi redzētu.

Vīriešu kompānija: Ļoviks, divi puiši no projektu darbnīcas — Lielais Voļa un Mazais Voļa, skaists jauneklis ar dīvainu vārdu Ika, tad Villijs Longs, atbildīga Kominternes darbinieka dēls, spēkonis ar huligāna ģīmi, un, visbeidzot, Mirons, slavenā deju skolotāja Vagana Hristoforoviča asistents, labsirdīgs, sprogains puisis ar biznesmeņa garu. Vienīgā pastāvīgā meitene bija tuklā Rina, meitenīte — raibulīte, teterraibumi klāja viņas ādu kā iedegums, un tas izskatījās ļoti pievilcīgi. Lielais Vo|a sacīja, ka tie ir saules skūpstiņi. Rina bija nākusi pasaulē, lai priecātos. Viņa izstaroja prieku reizē ar teterraibumiņiem un liesmoja ar rudajiem matiem kā krese.

Citas meitenes pieklīda kompānijai nejauši. Nejauša, izrādījās, šodien bija arī Varja. Taču neviens pret viņu kā pret jaunpienācēju neizturējās. Neviens te nevienu neaplidoja, visi vienlīdzīgi, zēni un meitenes, parasti rasētāji tāpat kā Zoja. Šie jaunieši palīdzēs Varjai iestāties darbā Sčuseva arhitektūras darbnīcā, kas projektēja viesnīcu «Maskava». Algu likmes tur nav mazākas kā organizācijās, kas projektē smagās rūpniecības objektus.

Ļoviks mīlīgi uzsmaidīja, parādīdams šķībo zobu, zēns ar ķeruba seju, kā saulīte uzsmaidīja Rina, gāja vaļā kaut kādi pekstiņi, viņi aplūkoja un apmēļoja garāmejošās meitenes, bet darīja to jautri un bez brutālas pliekanības, meitenes neņēma ļaunā.

Tieši viņi ir dārza valdoņi, viņi, šie jaunieši bez naudas, pat uz dārzu atnākuši bez ieejas biļetes un brauks šodien uz kādu restorānu dejot. Sprogainais Mirons, labsirdīgais biznesmenis, brīdi pa brīdim kaut kur nozuda, kaut ko tur slepus kurbulēja, pieminēja kaut kādu Kostju, taču nemiers nevienu nedīdīja, viņi zināja, ka tik un tā brauks.

Varja šajā kompānijā jutās viegli un brīvi, redzēja, ka patīk zēniem, nerunīgajam Ikam, Ļovikam, taču nebija pārliecināta, ka viņu ņems līdzi uz restorānu, jo vairāk — ar Zoju. Zoja viņiem uzplijās, izturējās skaļi, uzbudināti, un, kā parasti tādos gadījumos, no viņas vēlējās tikt vaļā.

Netālu no ieejas stāvēja neliels galdiņš, pie tā sēdēja cilvēks ar bārdiņu. Uz galda atradās aplokšņu kaudzīte ar zīmuļiem un bija nostatīta plāksnīte «Grafologs D. M. Zujevs-Insarovs. Rakstura izpēte pēc rokraksta. Cena piecdesmit kapeikas.»

—        Man jau sen gribējās uzzināt savu raksturu, — pēkšņi pateica Zoja, — vai ir vēl kāds, kas to vēlas?

Rina neizpratnē iepleta acis.

Villijs Longs smagi nopūtās, noplātīja rokas.

—        Zēl, ka nav karuseļa, citādi būtu pavizinājušies karuselī.

Varja saprata, kādu buku nošāvusi viņas draudzene:' kompānijas acīs tā ir tikai atrakcija.

Zoja piegāja pie galdiņa, uzsauca Varjai;

—   Varja, nāc šurp!

Ja viņa nepieies pie Zojas, viņai radīsies izredze tikt uz restorānu, ja pieies, tiks atstumta kopā ar Zoju.

Un tomēr viņa piegāja pie grafologa galdiņa. Pāršķirstīja atsauksmju grāmatu… Maksims Gorkijs, Lunačarskis, pazīstami aktieri… «Zujevam-Insarovam no atmaskotā Jarona …»

Zoja uzrakstīja vajadzīgo uz aploksnes, sniedza to grafologam, pamāja Varjai.

—   Raksti!

—       Nē, es negribu, — Varja atsacījās. Viņai bija tikai astoņas kapeikas tramvajam. Un kas tad var noteikt raksturu, turklāt pēc uzraksta uz aploksnes, tas viss ir blēņas!

Bet Zoja jau iedeva grafologam rubli.

—   Par viņu un par mani.

Varja uzrakstīja uz aploksnes. Viņas atgriezās kompānijā, neviens nelikās zinis par to, ka viņas no jauna ir blakus, tā ir parasta lieta, jebkurš var paiet nost un atgriezties.

Uzradās Mirons, izmeta kaut ko nesaprotamu un atkal nozuda.

Kad Zojas uzmanību piesaistīja saruna ar vienu no Voļām, Rina klusu pateica Varjai:

—   Brauksim uz «Savoju», tikai bez Zojas.

•— Kur tad es viņu likšu?

Rina paraustīja plecus, sak, tava darīšana, tevi ņemam, bet viņu ne, tiec vaļā, kā zini. Saulaini smaidīdama, Rina novērsās, it kā neko nebūtu teikusi.

Un viņi pamazām gāja prom, ne visi uzreiz, bet pa vienam, kaut kā ļoti veikli un nemanāmi, kā kumēdiņu rādītāji… Un tagad atveriet acis — neviena nav.

Zoja un Varja bija palikušas vienas.

—   Aizšmaukuši, — nočukstēja Zoja un ieraudājās.

—       Tu cerēji, ka tevi aizvedis automobili? — izsmējīgi noprasīja Varja. — Vai ar ormani, ar gumijas riepām?

—       Cūkcepures tādi, — drūmi saīga Zoja, — un vislielākā cūkcepure — Rina, raibumainā pūslene, Sarkankrēpe.

Viņas sāka iet pa gatvi, iejukdamas «Ermitāždārzā» pūlī, pūlis cieši drūzmējās — gan teātrī, gan pie estrādes, kur spēlēja Cfasmaņa džezs, nupat paziņoja starpbrīdi. Viņas apmeta divus garlaicīgus līkumus un ieraudzīja Iku tajā pašā vietā, kur augu vakaru visi bija mīdījušies.

—       Meitenes, — iesaucās Ika, — es tak jūs meklēju. Ejam, veicīgi!

—   Uz kurieni? — iejautājās Varja.

—       Uz «Savoju». Gaidījām pieturā, jūs neesat, visi aizbrauca, bet mani atsūtīja jums pakaļ.

—  Mums neviens neko neteica, — iebilda Zoja.

—       Nezinu, — Ika negribēja izskaidroties, — jūs kaut ko pārpratāt. Braucam, fiksiI

16

Kompānija jau sēdēja pie liela, ovāla galda. Varjas un Zojas ierašanās nesacēla nekādas emocijas, esat atnākušas — sēdieties. Tā Varja arī nesaprata, vai Ika atgriezies viņām pakaļ pats pēc sava prāta vai tas viņam uzdots.

Pie galda pārsprieda par kaut kādu Alevtinu, ko aiz greizsirdības nodūris vīrs — buhārietis. Rina bijusi tiesā.

—       Viņu izpestīja aizstāvis Braude, — stāstīja Rina, — lēja savu lejamo lakstīgalas mēlē, tiesneši klausījās vaļā muti… «Turnikets pie ieejas «Nacionālē» ierauj mūsu meitenes restorānu dzīves izvirtušajā vidē.» — Viņa savicināja roku, parādīdama, kā virpuļdurvis ierauj meitenes restorānu dzīves izvirtušajā vidē.

—       Nodūra sievieti — un par to tikai divi gadi! — sašuta Zoja.

—       Un arī tas droši vien nosacīti — kultūras atpalicības dēļ.

-Ļoviks smaidīja kā ķerubs, mīlīgi parādīdams šķībo zobu.

—       Bet, ja mēs iesim iekšā nevis pa galvenajām durvīm, nevis caur turniketu, vai tad mūs neieraus?

—       Visā pasaulē cilvēki pavada laiku restorānos un kafejnīcās, — sacīja Villijs Longs.

Mazais Vo|a aizsedza seju ar rokām un, klanīdamies kā musulmanis, lūgšanu skaitot, sāka murmināt:

—       Nabaga Alevtina, nelaimīgā Alevtina, par ko viņu nokāva mežonīgais buhārietis, nokāva kā vistiņu, nokāva kā cālēniņu.

—       «Ij cālēns cepināts, ij cālēns sutināts», — iedziedājās Lielais Vo]a, — «ikkatris cālis dzīvot grib…»

—       Bet, ja novāktu turniketu, iztaisītu parastas durvis, vai tad izvirtušas vides nebūs? — atkal iejautājās Ļoviks.

Atnāca Mirons, sēzdamies pie galda, pavēstīja:

—   Beidz partiju, tūlīt būs klāt.

—       Nāk! — ziņoja Villijs, kurš sēdēja, pavērsies uz durvju pusi.

Viņu galdam tuvojās cilvēks ap gadiem divdesmit astoņiem, drukns, platiem pleciem, ar mazām ūsiņām, apāvies spīdīgās, melnās lakādas kurpēs, ģērbies lieliskā uzvalkā, kas viņam piegulēja mazliet nevērīgi un tādēļ arī labāk nekā nevainojamajam Ļovikam. Viņš šķērsoja zāli vieglā, drošā, bet sprindzīgā gaitā, pamādams ar galvu paziņām un ar smaidu atbildēdams uz sveicieniem. Tas bija Kostja, izdaudzināts biljardists, par kuru tā starp citu ieminējās Mirons «Ermitāždārzā».

Kompānija viņu sveicināja. Viņš pārlaida galdam gausu skatienu, skatiens bija savāds, nebēdnīgs un tajā pašā laikā aizdomīgs, sak, kas te par ļaudīm sasēduši, lai gan viņš ikvienu no tiem pazina kā raibu suni. Skatiens apstājās tikai pie svešajām, pie Varjas un Zojas.

Viņš apsēdās blakus Varjai.

—   Nekas nav pasūtīts, — Kostja secināja.

—        Rina stāstīja par Alevtinu, bijusi tiesā, — atbildēja laipnais Ļoviks.

Klaji tiešais Ika parupji izlaboja:

—   Tevi gaidījām.

Uzmanīgi paraudzījies uz Iku, Kostja sacīja:

—       Zēl Alevtinas, bija jauka meitene. Es viņu brīdināju — nepinies ar buhārieti, nepaklausīja.

Viņš runāja lēnām, skaidri, izstiepdams lūpas un mazliet stiepdams vārdus, kā mēdz runāt Krievijas dienvidos. Acis viņam bija tumšbrūnas, bet mati gaiši zeltainas, siltas krāsas.

Viņš pavērsās pret Varju.

—   Meitenes droši vien izbadējušās.

—   Man negribas ēst, — klīrējās Zoja.

—       Bet man gan gribas, — neslēpa Rina, — briesmīgi gribas, tūlīt visu notiesāšu.

—   Kaut ko iekost derētu, — sacīja Ika.

Acīm redzami viņš vienīgais te nebija atkarīgs no Kostjas.

Pienāca viesmīlis.

—  Atnes šimbrīžam papirosus, — izrīkoja Kostja.

—   «Herzegowina Flor»?

—  Jā.

Viņš runāja un visu darīja tīšuprāt leni. Visi nevar vien sagaidīt uzkodas, viņš labi to zina, tomēr nesteidzas.

Ar nagu atplēsa papirosa kārbiņu, nometa uz galda — uzvelciet dūmu. Un tikai Varjai pavaicāja:

—   Jūs smēķējat?

Viņa balsī Varja saklausīja, ka viņš gaida noliegumu, viņam acīmredzot negribējās, ka viņa smēķētu.

Taču viņa paņēma papirosu.

—   Es domāju, jūs nesmēķējat.

—        Kāda vilšanās, — Varja iesmējās kā cietsirdīga koķete.

Kostja novērsa no viņas lēnīgo skatienu un, joprojām vārdus stiepdams, vaicāja:

—   Ko tad ēdīsim, ko dzersim?

Ļoviks sāka lasīt ēdienkarti. Kostja viņu pārtrauca:

—       Salātus, recekli, — viņš pārlaida acis galdam, saskaitīdams sēdošos, — divas pudeles degvīna un vienu muskatu. Melno vai sārto?

—   Labāk melno, — sacīja Rina.

Viņš pagriezās pret Varju.

—   Un jūs?

—  Man vienalga.

—       Tātad divas pudeles degvīna un vienu melno muskatu. Siltajā — ceptu karpu.

—   Oho! — nokrekstējās Villijs Longs.

—   Kostja, nedižojies, — palūdza Mirons.

—   Es uzcienāju, — atbildēja Kostja.

—       Jums dzimšanas diena? — it kā nopietni iejautājās Varja.

—   Jā. Dzimšanas diena. Savā ziņā.

Sis cilvēks iet taisni uz mērķi. Nerunās par acu slīpumu. Viņa pratīs dot pretsparu, ja ievajadzesies. Pagaidām nevajag, viņš tikai švītējas.

Uzradās kaut kāds tips ar atvaļināta bandīta mūli, noliecas pie Kostjas, nez ko tur pačukstēja pie auss.

—   Nē, — atbildēja Kostja, — šodienai pietiks.

Tips nozuda, izkūpēja gaisā.

Varjai negaidīti un citiem nemanāmi Kostja paņēma no viņas ceļgaliem somiņu, iegrūda tur naudas žūksni un pusbalsī noteica:

—   Lai šodien nespēlētu.

Varja apjuka. Ja viņam iegribēsies spēlēt, tad paņems naudu, ja neiegribēsies — tā mierīgi var atrasties viņa kabatā. Primitīvs švīta gājiens: parāda uzticību, padara par līdzdalībnieci. Tā droši vien zagļi nodod glabāšanā naudu savām draugaļām. Taču atdot to atpakaļ visu acu priekšā neērti, izdarīt to tikpat nemanāmi kā šis viņa neprātis. Nauda palika viņas somiņā. Varja sadrūvējās.

Viesmīlis atnesa vīnu un uzkodas. Kostja vēroja viņa rīcību kā saimnieks, kuram patīk labi klāts galds. «Metropolē» un «Ermitāždārzā» viņu kompānija visu laiku mainījās, vieni gāja prom, citi nāca klāt, bija izklaidu juceklis un blandīšanās. Te visi sēdēja rāmi. Un Varja saprata, ka šī kompānija nav nejauša, kā viņai likās agrāk, tā apvienota ap Kostju, tā ir viņa kompānija. Tikai Mirons atļāvās uz kādu brīdi aiziet no galda nez kādās savās biznesmeņa darīšanās un Ika, demonstrēdams neatkarību, piesēda pie bļakusgaldiņa.

Pavārs baltā skotelē, ar augstu, baltu cepuri galvā atnesa igvāti, sieta dibenā spirinājās dzīva zivs.

—     Kā sauc šo zivi? — Kostja jautāja Varjai un brīdinoši pacēla pirkstu, lai neviens viņas vietā neatbildētu.

—     Jūs taču pasūtījāt karpu, — atbildēja Varja, — tad jau tā acīmredzot arī ir karpa.

—   Bet kāda karpa — parastā vai spoguļkarpa?

: — Nezinu. ' .

—     Tā ir spoguļkarpa, — paskaidroja Kostja, — tai mugura augsta, asa, redzat, un zvīņas prāvas. Bet parastajai karpai mugura plata un zvīņas sīkas. Skaidrs?

—     Skaidrs. Paldies. Tagad es varu stāties iekšā zivkopības institūtā.

Kostja pamāja pavāram, un tas aiznesa zivi.

—  Jūs esat.makšķernieks? — vaicāja Varja.

—     Es neesmu makšķernieks, bet zvejnieks, no Kerčas, mans tēvs ir zvejnieks un tēvatēvs ir zvejnieks, puikas gados gāju jūrā.

—       Kopš kura laika karpa kļuvusi par jūras zivi? — iejautājās Ika, atgriezdamies pie viņu galdiņa.

—        Es jau jūrā negāju pēc karpām, — Kostja izstiepa lūpas Un pameta dusmigu mirkli uz Iku, — es gāju pēc jūras raudām. Vai tu zini, kāda starpība starp jūras raudu un voblu? Nezini… Re, muzikanti ir klāt, ej danco, es tev vēlāk paskaidrošu.

Varja dejoja ar Ļoviku, ar Iku, ar Villiju. Kostja nedejoja, neprata. Bet tagad tas Varjai diez kādēļ nelikās kā trūkums, pat patīkami atšķīra Kostju no citiem. Viņš sēdēja pie galda viens un pa brīdim pacēla galvu tikai tālab, lai palūkotos uz viņu, viņai uzsmaidītu. Un Varjai viņa dēļ iesāpējās sirds: visi līksmojas uz viņa rēķina, pamet vienu, dancis šiem lielākā vērtē nekā biedrs.

Kad visi piecēlās uz nākamo deju, Kostja aizturēja Varju aiz rokas.

—   Pasēdiet ar mani.

Viņa palika.

—   Jūs strādājat, mācāties?

—   Es beidzu skolu un tūlīt stāšos darbā.

—   Kur?

—        Projektēšanas darbnīca, mūsu skolā bija rasēšanaskonstruēšanas novirziens.

—   Bet universitāte?

—   Pagaidām netaisos.

—   Kādēļ?

—       Stipendija maza. Jus apmierina tāda atbilde? Un vispār tukša saruna. Jūs arī esat projektētājs?

—       Projektētājs? — viņš pavīpsnāja. — Nē, man ir cita specialitāte.

—   Biljards?

Viņš uztvēra ironiju, palūkojās Varjā ar smagu skatienu, dusmas pazibēja viņa acīs, bet viņš tās apdzēsa. Lēnām, stiepdams vārdus, sacīja:

—       Biljards — tā nav profesija. Kā teicis viens izglītots cilvēks, biljards — tā ir māksla.

—        Bet es domāju, ka biljards ir spēle, — iebilda Varja. Viņai gribējās to pakaitināt, lai neslej degunu pārāk augstu.

—       Mana specialitāte ir medicīnas elektroierīces, — Kostja nopietni sacīja, — zilā gaisma, solukss, kvarca lampas, kalnusaule, zobu urbjamās mašīnas. Jums patīk zobu urbjamās mašīnas?

—   Ne acu galā neciešu.

—   Es arī. Es tās laboju.

Un, acīmredzot uzskatīdams, ka pietiekami par sevi pastāstījis, iejautājās:

—   Vai jūs jau sen pazīstat Rinu?

Gribēja noskaidrot, kā Varja iekļuvusi viņa kompānijā.

—        Nē, tikai šodien iepazināmies. Viņa strādā kopā ar Zoju, bet mēs ar Zoju dzīvojam vienā mājā.

—  Vienā mājā? — viņš nez kādēļ brīnījās. — Bet kur?

—   Arbatā.

—       Arbatā? — viņš atkal nez kādēļ brīnījās. — Ar tēvu, ar mati?

—       Man nav ne tēva, ne mātes, viņi sen miruši. Es dzīvoju ar māsu.

Viņš neticīgi paskatījās uz Varju. Restorāna meitenes cenšas izcelties ar kādu iezīmi — vai nu ar īpašu veiksmi, vai īpašu nelaimi, ikviena grib būt likteņa piemeklēta vai apbalvota. Apaļa bārene, kad septiņpadsmit gadu, — arī tas ir liktenis.

Taču viņam pretī nesēdēja restorāna meitene.

—       Bet man visi dzīvi, — sacīja Kostja, — tēvs, māte, četri brāļi, trīs māsas, vectēvs, vecmāmuļa — re, cik daudz radu.

—   Viņi visi Kerčā?

—        Nē, pārcēlušies, — izvairīgi atbildēja Kostja, — bet Maskavā man nav neviena. Un nekā. Pat apdzīvojamās platības. ,

—   Kur tad jūs dzīvojat?

—   īrēju istabu Sokoļņikos.

Varja brīnījās:

—       Jums tik daudz draugu, un viņi nevar dabūt jums istabu centrā?

Varjai iešāvās prātā doma iekārtot viņu pie Sofijas Aleksandrovnas, īrniece drīz brauks prom. Protams, neaprunājoties ar Sofiju Aleksandrovnu, Kostjam neko neklājas apsolīt, taču vēlēšanās atspēlēties viņa nepateicīgajiem draugiem ņēma virsroku.

—       Neko noteiktu neapsolu. Bet es apjautāšos vienai sievietei mūsu mājā. Viņai ir brīva istaba, varbūt viņa jums to izdos.

Viņš atkal neticīgi pašķielēja.

Bet nē, šī meitene runā nopietni.

—       Tas būtu lieliski, — sacīja Kostja, — tas butu taisni ellišķīgi labi. Tai sievietei ir telefons?

—' Man vispirms pašai ar viņu jāparunā.

Kostja iesmējās.

—       Jūs mani pārpratāt, es netaisos viņai zvanīt. Telefons man vajadzīgs darbam.

—   Ir telefons.

Ek, nevajadzēja kladzināt par istabu. Varbūt nekas neiznāks.

—        Kā tad jūs no zvejnieka pārvērtāties par elektrospeciālistu?

—       Zvejnieks… Dzīvoju pie jūras, tāpēc arī biju zvejnieks.

—   Es nekad neesmu bijusi pie jūras, — sacīja Varja.

Viņš brīnījās:

—   Ne reizi neesat redzējusi jūru?

—  Tikai kinofilmās.

Tagad viņš skatījās Varjai tieši acīs.

—   Un gribas?

—   Kā tad citādi!

Mūzika apklusa. Visi atgriezās pie galda.

Kostja atgāzās pret krēsla atzveltni, pacēla glāzīti.

—        Lieku priekšā uzdzert laimes mūsu jaunajām paziņām: Varjai un Zojai.

—   Urā! — zobgalīgi iesaucās Mazais Vo]a.

Tosti patiešām tā kā nepiedienējās ne šai kompānijai, ne laikam, bija jau iedzēruši un ieturējušies, uz galda valdīja juceklis, pie viņiem nāca klāt cilvēki, piesēda, sarunājās.

Blakus Kostjam uzradās jauns cilvēks brillēs, ar profesora seju. Sažņaugdams dūrē naudaszīmi — pēc krāsas Varja redzēja, ka tas ir desmitnieks, — viņš jautāja:

—   Pāris vai nepāris?

—   Es nespēlēju, — atbildēja Kostja.

Pēc tam pārlēma.

—        Pagaidi!… Varja, iedomājieties klusībā jebkuru vēlēšanos. iedomājāties?

—   Iedomājos, — sacīja Varja, neko neiedomājusies.

—   Tagad pasakiet — pāris vai nepāris?

—   Pāris.

—   Pāris? — pārjautāja jaunais cilvēks.

—   Pāris, — apstiprināja Kostja.

Jaunais cilvēks nolika desmitnieku uz galda. Ko viņi abi, viņš un Kostja, tur ieraudzīja? Kostja pavīpsnaja, pievāca desmitnieku un sacīja Varjai:

—       Es vinnēju naudu, bet jūs vēlēšanos. Ko jūs iedomājāt?

Viņa sacīja pirmo, kas iekrita prātā:

—  Vai mani pieņems darbā.

—   To jūs varējāt nezīlēt, arī tāpat pieņemtu.

Viņš bija vīlies.

—   Kas tā par spēli? — jautāja Varja.

Kostja izlīdzināja desmitnieku, parādīja naudaszīmes numuru: 341672.

—        Te ir seši cipari, jūs zīlējāt ar pārskaitļiem: četri, seši, divi, kopā divpadsmit. Bet viņam palika nepārskaitļi: trīs, viens, septiņi, kopā vienpadsmit. Jums vairāk, jūs vinnējāt, desmitnieks ir jūsu. Bijis viņam vairāk, mēs viņam noliktu desmitnieku, skaidrs?

Varja iesmējās.

—  Nav augstākā matemātika.

—       Tāpēc jau labi: attaisi vaļā dūri un uzreiz redzi — esi vinnējis vai paspēlējis, — viņš sacīja ar bērnišķīgu prieku.

—   Un kā sauc šo sarežģīto spēli?

—       «Zeļezka». Nevis «chernin de fer», bet vienkārši «žeļezka».

—   Zeļezka «pa savojiešu modei», — sacīja Varja.

Kostja iesmējās.

—       Vai dzirdat? Tu dzirdi, Ļova? Zeļezka «pa savojiešu modei».

—        Kuru Savoju jūs domājāt — «Savoju» vai Savoju? — Ika ar smaidu lika saprast, ka neviens bez viņiem abiem nesajēdz, kāda atšķirība starp restorānu «Savoja» un Savoju, bet Kostja jau ne tik.

—       Es domāju restorānu «Savoja», — ērcīgi atcirta Varja, saīgusi par to, ka Ika zohojas par Kostju.

—       Nu, protams, restorānu «Savoja», — piebalsoja Kostja.

Viņš bija attapīgs, uztvēra atšķirību, kaut arī viņam ne jausmas nebija, kas tā tāda Savoja. Viņš sēdēja, mazliet atgāzies no galda, turēja roku uz Varjas krēsla atzveltnes, taču Varjai nepieskārās.

Lenc viņu ar primitīviem līdzekļiem, izaicinoši pārdrošs, uzstājīgs, taču prot valdīties, Varja atskārta visus viņa gājienus. Bet negribējās viņu aizvainot, galu galā viņa, tāpat kā citi, gozējas te svētlaimē uz viņa rēķina. Un viņš kaut kādā ziņā viņai patīk — ne tikai vērienīgs, bet arī labs un patiess.

No jauna sāka spēlēt mūzika, visi aizgāja dejot, un atkal Kostja aizturēja Varju.

—   Jūs patiešām nekad neesat bijusi pie jūras?

—   Es jums jau teicu — nē.

Lūkodamies Varjai tieši acīs, viņš lēnām sacīja:

—       Ar vilcienu līdz Sevastopolei, ar autobusu pa dienvidu krastu līdz Jaltai. Braucam rītu, kamēr mums ir nauda, — viņš pamāja uz somiņu, — vilciens atiet dienā, paņem pašu nepieciešamāko, peldkostīmus, sarafānu, ek, to visu var nopirkt tur.

Varja pārsteigta vērās viņā. Kā viņš uzdrošinājās ko tādu piedāvāt?! Vai tiešām viņa deva ieganstu? Kā?

—       Vai jums kārtējo atvaļinājumu nav ar ko pavadīt? — viņa noprasīja, ielikdama šajos vārdos visu savu nicinājumu un visu ironiju, uz kādu vien bija spējīga.

Viņš lepni atmeta galvu un uzsvērti sacīja:

—       Man nekad nav kārtējā atvaļinājuma, es pats sev nosaku atvaļinājumu, es ne no viena neesmu atkarīgs.

Tagad Varja saprata, kas viņu pievilka šajā cilvēkā: viņš ir neatkarīgs un piedāvā viņai dalīties šajā neatkarībā. Saprata, kādu pienākumu uzliks viņas piekrišana. Taču tas neiedvesa viņai šausmas, tam agri vai vēlu jānotiek. Biedēja kas cits. Viņš ir spēlmanis, vinnējis naudu, tagad grib to notriekt ar svaigu meiteni,

Likdams saprast, ka piedāvā viņai ne tikai šo braucienu, viņš piebilda:

—   Pārējo nopirksim, kad atgriezīsimies.

Varja klusēja, domāja, tad teica:

—   Kā es varu ar jums braukt, es jūs nemaz nepazīstu.

—   Tad arī iepazīsi.

—        Bet kāpēc jūs mani uzrunājat ar «tu», mēs tubrālības, liekas, neesam sadzēruši.

Viņš pasniedzās pēc pudeles.

—   Varam sadzert.

Viņa atstūma tā roku un, apjēgdama savu vārdu banalitāti, taču citus neatrazdama, noprasīja:

—   Par ko jūs mani uzskatāt?

—        Es tevi uzskatu par to, kas tu esi. Tu esi brīnišķīga, tīra meitene, — viņš sirsnīgi sacīja un uzlika uz viņas rokas savējo.

Varja neatņēma roku. Viņš nežņaudzīja viņas plaukstu, neaiztika viņas pirkstus, kā to darīja bikli zēni, viņš vienkārši un maigi uzlika savu roku uz viņējās, un viņai bija

labi. Un viņa redzēja, ka ari viņam tā ir labi, tāpat vien turot savu roku uz viņas rokas.

Viņš mierīgi un iecietīgi lūkojās uz trokšņaino zāli, šis neatkarīgais, varenais cilvēks, kuram bija nauda un blakus meitene, vienīga, kam viņš šeit uzticas, vienīgā, ko viņššeit atzīst. Kaut arī pasaulē nav varoņu, taču .šis nestāvēs «miera stājā», ne acu nenolaizdams no priekšniecības, nestieps konvojnieku uzraudzībā savu čemodānu pa peronu …

Neskatīdamies uz Varju, viņš piepeši domīgi sacīja:

—   Varbūt blakus tev arī es kļūšu par cilvēku.

Un sadrūma. Novērsās.

—   Labi, — sacīja Varja, — es braukšu.

17

Saša uzmauca plecā strūdzinieka lenci un nobrīnījās, cik viegli pret straumi iet lielā, piekrautā laiva. Ar virvi, kas pārmesta pār dūļa statni — augstu bomi priekšgalā, laiva tika atvilkta gultnē un gāja līdztekus krastam viegli, bez virdzoņas — tā Nils Lavrentjevičs, pastnieks, dēvēja ņirbu vilnīšus.

Upei pārcēlās airējot. Saša un Boriss apsēdās uz airsola, ielika irkļus duļļos un airēja, cik jaudas, straume te spēcīga. Taču pat krāču pārejās, straujtecē saskatāmi raibi oļi dibenā, tik skaidrs un dzidrs bija ūdens. Tikai tā krāsa mainījās atkarā no laika, vērtās te tēraudpelēka, te sulīgi zila, te zilgi zaļa.

— Aiztiksim žigli, — mēļoja Nils Lavrentjevičs, — puiši jauni… Ņipri…

Nils Lavrentjevičs, izrīcīgs vīrelis ar smalkiem vaibstiem kustīgajā sejā, bija meklējis zeltu Ļenā, bijis partizānos pret Kolčaku, tagad bija kolhoznieks. Par partizānu cīņu stāstīja miglaini, droši vien meloja no cita nostāstiem, bet par zelta meklēšanu runāja taisnību. Angāriešiem bijusi ieraža — puiša gados doties uz atradnēm. Ja atgriezās ar zelta riņķi pirkstā, tātad ticis pie zelta, tagad nu var apņemt sievu! Tā arī Nils Lavrentjevičs: pabijis atradnēs, atgriezās, apņēma sievu, iedzīvojās saimniecībā, turēja sešas govis. Sajā pusē arī ar desmit govīm vēl nav budzis, jo vairāk tādēļ, ka algādžus nav līdzis, centrifūgu nav turējis, ar tungusiem nav tirgojies. Rudenī gāja uz mežu peļņā, pa ziemu sadabūja sešsimt, septiņsimt ādiņu, labi vedās medībās. Tagad vāvere atkāpusies uz ziemeļiem, ij sabulis līdzējis to iznīdēt, un arī kolhozs prasa darbu. Senāk tik pavicināji izkapti siena pļavā, viss pārējais mājas jūgs uz sie,vieša pleciem. Tagad neatšķirsi, vīrišķis vai sievišķis, viens pīpis — kolhoznieki.

Tā, klausīdamies Nila Lavrentjeviča spriedelējumos un tērgāšanā, gāja viņi pa krastu, gar nokarenām klintīm, pa akmeņu nobirumu vai brišus — tur, kur klintis pienāca pie paša ūdens. Dienā saule pacēlās virs galvas, kveldēja, pret vakaru nogrima aiz meža, un tad krastu šķērsoja taigas violetās gaismas svēdras.

Parādās šad tad kāda vientuļa zvejasvīra laiva, pazib pie krasta koka pludiņš — te naktsšņores vai murds, tālumā aizpeld garām liellaiva ar tajā stāvošu zirgu, un atkal ne cilvēka, ne zvēra, ne putna. Šalca krāces, kā šalc taiga lielā vējā, ūdens brāzās pāri laukakmeņiem un klinšu bluķiem, mutuļoja vērpetēs, rotājās ar šļakatām saules spozmē. Krāču pārejās virvi līdzēja vilkt visi, bet Nils Lavrentjevičs, stāvēdams laivā, stūrēja ar pakaļgala irkli. Un viņa sieva, slimīga, klusa sieviete, ievīstījusies platā lakatā, arī gāja, iejūgusies strūdzinieku lencē.

Boriss bija noberzis plecu, sasitis kājas uz piekrastes akmeņiem, drūmi sacīja:

—   Volodja Kvačadze nestieptu laivu, par varēm piespiestu sevi vest.

—   Lencē iejūdzies, toties bez konvoja, — atbildēja Saša.

Goltjavinas sādžā krastā laivu gaidīja turienes trimdinieki: maza, sirma vecīte — savulaik slavena eseriete, anarhists, arī maza auguma un sirmu galvu, jautrs un labsirdīgs no vaiga, un brīnumskaista meitene — Frida. Večiņu sauca par Mariju Fjodorovnu, večuku par Anatoliju Georgijeviču.

Pasts nebija pienācis divus mēnešus, un katram Nils Lavrentjevičs nodeva rokās veselu žūksni vēstuļu, avīžu un žurnālu, bet Fridai vēl arī paku.

—   Trešo dienu dežurējam, — priecīgi sacīja Anatolijs Gcorgijevičs, — no rīta līdz vakaram.

—   Šķirošana aizkavēja, Natolij Jegorič,— paskaidroja Nils Lavrentjevičs, — uz pāreju tagad iesim līdz Dvorecai.

Sis jaunums tika dzīvi apspriests: ja Dvorecā tagad būs pasta nodaļa, tad ziemas pasts pa Taišetas traktu pienāks ātrāk. No otras puses, jaunas pasta nodaļas radīšana var būt priekšvēstnesis administratīvām izmaiņām. Varbūt Dvorecā būs jauns rajona centrs. Un tātad jauna priekšniecība, jauna slota, un šī slota būs tuvāk.

—        Ņemiet mantas,— izrīkoja Marija Fjodorovna, — dosim jums naktsmājas.

—       Paldies, — atbildēja Saša. — Nils Lavrentjevičs gribēja mūs vest uz kādu dzīvokli.

—   Pie Jefrosiņjas Andrianovnas?

—        Kā tad! — apstiprināja Nils Lavrentjevičs, stiepdams laukā no laivas pasta maisu.

—       Lieliski, tad vakarā pasēdēsim, Frida aizies jums pakaļ. Frida, vai jā?

Frida lasīja vēstuli no sava pasta.

—   Frida, attopieties!

—        Jā, jā, — meitene ielika vēstuli aploksnē un pacēla pret Mariju Fjodorovnu platas, tumšzilas acis. Melnas sprogas krita uz gauži vecu blūzīti, kas vaļīgi apkļāva tievu vidukli.

—       Jūs aiziesiet viņiem pakaļ, — Marija Fjodorovna atkārtoja, — pasēdēsim pie Anatolija Georgijeviča.

—        Pie manis, pie manis, — Anatolijs Georgijevičs šķirstīja žurnālu.

—        Biedri, pagūsiet izlasīt, — valdonīgi noteica Marija Fjodorovna, — ejami

Boriss pacēla pasta saini.

—   Jums pašam savas mantas, — sacīja Frida.

—   Liela muiža!

Ar brašu vēzienu Boriss uzsvieda saini plecā un pacēla čemodānu. Nogurums bija kā ar roku atņemts.

—       Čemodānu pagaidām atstājiet, atnāksiet atpakaļ un dabūsiet, — Marija Fjodorovna deva padomu.

Saša palīdzēja Nilam Lavrentjevičam izkraut laivu. Atgriezās Boriss, un viņi aizstiepa visu uz māju, kas slējās augšā krastā. ,

Kamēr saimniece tīrīja zivis un gatavoja vakariņas, Saša un Boriss izgāja ārā. »

—   Nu?! — Boriss vaicājoši paskatījās uz Sašu.

Saša izlikās, ka nesaprot jautājumu.

—   Patīkami, jauki, viesmīlīgi cilvēki.

—       Jā, — nepacietīgi apstiprināja Boriss, — šie jums nav tādi kā tie tur pie Cunas, tie Volodjas draugi, šie ir īsti inteliģenti, viņiem nav svarīgi, kam jūs ticat, viņiem ir svarīgi, ka jlīs esat tads pats trimdinieks kā viņi. Cilvēki! … Nu, bet ko jūs teiksiet par Fridu?

—   Skaista meitene.

—       Pārāk pliki teikts! — iesaucās Boriss. — Sulamīte! Esfira! Augstā dziesma! To vajadzēja iznest cauri gadu tūkstošiem, cauri trimdai, klejojumiem, grautiņiem.

—       Es nezināju, ka esat tāds nacionālists, — Saša iesmējās.

—       Ja krievu meitene, tad nav nacionālists, ja ebreju, tad nacionālists. Es taču runāju par tipu, cilti. Mana sieva arī bija no ebreju ģimenes, bet viņa nav ne Fridas mazā pirkstiņa vērta. Kāda iznesība! Pašcieņa! Tas ir cil-vēks! Sieva, māte, mājas saimniece.

—   Pacēlis balsi ebreju vīrs.

—  Jā, un tad?

—       Jums piespriests noteikts laiks un arī viņai savs. Jums Kežmas rajons, viņai Bogučanu.

—   Nieki! Ja mēs apprecēsimies, tad tiksim kopā.

Saša nobrīnījās par Borisa fantazēšanu, taču tikai ieminējās:

—  Varbūt viņai ir vīrs.

—   Tad gan čābiski.

Uz šķīvjiem zivis, krējums, zileņu ievārījums. Nils Lavrentjevičs un viņa sieva spļāva asakas uz galda. Saša ar to bija jau apradis.

Saimniece, kupla, prātīga sieviete, sūdzējās par dēlu: negrib strādāt kolhozā, va ņ ģot ā j i vilina prom uz Krieviju, uz būvēm.

—       Tik slīpēti blēdnieki, ka vai aks, — piemetināja Nils Lavrentjevičs par vervētājiem, — utubungas, klenderē, šlendere.

Saimnieces dēls, čigānēns kas čigānēns, ar ziņkāri šķielēja uz Sašu un Borisu, klusēdams klausījās mātes pārmetumos. Saimnieks, arī čigāna vaigā, sēdēja uz sola, uzvilka dūmu. Boriss ik pa brīdim pameta acis uz durvīm, gaidīja Fridu. Saimniece nerimās sūroties par dēlu:

—       Nupatās uzgāju pie šā zēveltiņus, caurumi ķešā, ļuļķus slēpina, pielaidīs vēl ķešai uguni. Un kamdēļ sirds viņu te nesien? Darbā par varēm nedzenam, paši visnotaļ ar veco. Vēl putniņi nečivina, tak mēs jau uz lauka. Valdīšana paģēr, neies jau dusmas aizdot.

Dēls klusēja, šķielēdams uz Sašu un Borisu. Arī saimnieks klusēja, pats sirds dziļumos klejonis. Bet saimniece nerima gausties: aizbrauks puika, sapīsies ar klldeņiem, vēl cietumā iespundēs.

Ienāca Frida, padeva labdienu, piesēda uz sola, nejaukdamās sarunā. Kājās viņai bija stulmeņi, mugurā pavisam apdilis mētelītis un galvā lakats, apmests arī ap kaklu. Lakatu viņa neatraisīja, tāpat vien sēdēja, gaidīdama, līdz kamēr puiši beigs vakariņot.

Boriss piecēlās, nepacietīgi paskatījās uz Sašu, skubinādams pasteigties.

Goda kaktā plaukts ar svētbildēm, otrā — trīsstūra skapītis, uz tā spogulis un virpeklis — spole ar dzīpariem, līdzās rakstains šūdinājums — tīrs izmadarots dvielis, uz palodzēm akmeņi, minerālu paraugi, sēklas kastītēs, podiņos dēsti.

—  Anatolijs Georgijevičs pie mums ir agronoms, ģeologs, mineralogs, paleontologs, nez kas vēl, — Marija Fjodorovna pavīpsnāja, — cer, ka novērtēs.

—   Lai novadu novērtē, — atbildēja Anatolijs Georgijevičs, — tādas bagātības kā pie Angāras nav nekur. Ogles, metāli, nafta, meži, zvērādas, neizsmeļami ūdens resursi.

Viņš pārcilāja tievajos pirkstos akmentiņus, lavas šķelsniņas, iežu atlūzas ar sidrabainu pavedienu dzīslojumu, laimīgs par savu nejaušo klausītāju uzmanību, — nākamie uzradīsies varbūt pēc gada vai arī nemaz neuzradīsies.

—   Pie Angāras biju izsūtīts trimdā jau pirms Februāra revolūcijas, — Anatolijs Georgijevičs turpināja, — un, re nu, atkal esmu tepat. Taču tolaik manus rakstus par šo novadu publicēja, tagad ij domāt par to neuzdrīkstos. Tomēr ceru, ka manas piezīmes vēl noderēs.

—   Sakarā ar otrās metalurģiskās bāzes attīstību Austrumos, — sacīja Boriss, šķielēdams uz Fridu, — dabas bagātību pētījumi ir ļoti svarīgi. Tūlīt pēc Kuzbasa industrializācija virzīsies šurpu. Tikai laika jautājums.

Viņš to noteica pārliecinoši, kā vadošs darbinieks, kurš uzmudina vietējos entuziastus. Nabaga Boriss! Grib izskatīties Fridas acīs nozīmīgs cilvēks, bet viņa nozīmība iz-, paužas pavisam kur citur.

Marija Fjodorovna zobgalīgi nogrozīja galvu.

—   Nu tad ar cilvēks: industrializācija, piecgade… Jums atņēma brīvību — lūk, par ko padomājiet. Jūs sprieflclējat, kas būs ar novadu pēc piecdesmit gadiem, kāda, sak, kļūs Sibīrija… Bet padomājiet, par ko pa šiem pašiem piecdesmit gadiem pārvērtīsies cilvēks, kuram atņemtas tiesības būt labam un žēlsirdīgam.

—   Tomēr acīm redzamus faktus noliegt nevar, — sacīja Anatolijs Georgijevičs, — Krievijā ir rūpniecības revolūcija.

Sis večukiņš ar kuplo, sirmo matu ērkuli nepavisam nesaderējās ar Sašas priekšstatiem par anarhistiem.

—   Ko tad jūs te kvernat?! — iesaucās Marija Fjodorovna. — Atsakieties no sevis! Tiksiet akadēmiķa godā!

—   Nē, — iebilda Anatolijs Georgijevičs, — lai zina: pretējādas domas pastāv, bez domu pretējības nav arī pašu domu. Bet strādāt vajag, cilvēks nevar nestrādāt, — viņš norādīja uz dēstiem, — vēl tikai tomātus ieaudzēšu un arbūzus.

—   Par šiem tomātiem jūs arī pirmais no šejienes izputēsiet, — aizrādīja Marija Fjodorovna, — bāžaties virsū ar saviem tomātiem, bet kolhozniekiem jāatrisina labības problēma. Krievijā to neatrisināja, tad nu sagudrojuši atrisināt pie Angāras, kur ar labības audzēšanu savu mūžu nav noņēmušies.

Viņa nopūtās.

—   Agrāk vēl bija ciešami, izsūtītie strādāja pie zemniekiem vai iztika ar to, ko no mājām atsūtīja, maz kas par viņiem interesējās. Bet tagad ir kolhozi, uzradusies priekšniecība, brauc šurp pilnvarotie, katrs nepazīstams vārds tiek iztulkots kā aģitācija, lai kas atgadās kolhozā, meklē rokā vaininieku, bet vaininieks, lūk, kurš — izsūtītais, kontrrcvolucionārs, viņš ietekmē šejieniešus, tā ietekmē, ka pat kartupeļi neaug, zivis neķeras, govis neatnesas un pienu aprauj. Fridu, piemēram, notur par baptisti. Viens viņai tā ir pieteica: jūs savu baptistisko aģitāciju izbeidziet! Tā taču viņš teica?

—   Vienu tikai panākuši, — Marija Fjodorovna pavīpsnāja, — zemnieks nekaros. Par ko viņam karot? Senāk baidījās — atgriezīsies muižnieks, atņems zemi. Bet tagad zemi tik un tā atņēmuši — par ko tad viņam karot?

—   Tas ir strīdīgs jautājums, — iebilda Saša, — tautai, nācijai ir vērtības, par kurām tā karos.

—  Vai tad jūs iesiet karot? — Marija Fjodorovna noprasīja.

—   Protams.

—   Par ko tad jūs karosiet?

—   Par Krieviju, par padomju varu.

—   Bet padomju vara taču jūs atdzina uz Sibīriju.

—       Diemžel tā tas ir, — Saša piekrita, — un tomēr vainīga nav padomju vara, bet tie, kas negodīgi to izmanto.

—   Cik jums gadu? — ievaicājās Anatolijs Georgijevičs.

—   Divdesmit divi.

—       Jauns, — Anatolijs Georgijevičs pasmaidīja, — viss vēl priekšā.

—        Kas ir priekšā? — drūmi jautāja Marija Fjodorovna. — Cik gadu jums piespriests?

—   Trīs gadi. Un jums?

—   Man termiņa nav, — vina dzedri atbildēja.

—   Kā tad tā?

—       Nu tā. Iesāku divdesmit otrajā: izsūtīšana, Solovki, politizolators, no jauna izsūtīšana, un atkal gaida Solovki vai politizolators. Tagad, kā stāsta, ar mums, kontrām, apgūšot Ziemeļus. Arī jums tas stāv priekšā. Esat iekļuvuši šajā orbītā, ārā netiksiet. Varbūt vienīgi Frida, ja viņu atlaidīs uz Palestīnu.

—   Jūs taisāties uz Palestīnu? — Saša brīnījās.

—   Jā, taisos.

—   Ko jūs tur darīsiet?

—       Strādāšu, — meitene atbildēja, mazliet apviļādama «r» skaņu, — zemi rakšu.

—   Vai tad jūs protat to rakt?

—  Kā nekā protu.

Saša nosarka. Viņa jautājumā ieskanējās nelabvēlība. «Vai tad jūs protat to rakt?» Bet viņa taču arī šeit zemi rok, no tā izdzīvo.

Lūkodams izlīdzināt savu nesmalkjūtību, viņš saudzīgi vaicāja:

—   Vai tad jums Krievijā ir slikti?

—   Es negribu, ka mani kāds var nosaukt par žldeni.

Viņa to sacīja mierīgi, taču ar tik nelokāmas stūrgalvības pieskaņu, kādu Saša bija ievērojis savu ideju pārņemtos cilvēkos. Nekas Borisam neiznāks, varbūt vienīgi tad, ja viņš pāries Fridas ticībā.

Gan Marija Fjodorovna, gan Anatolijs Georgijevičs — abi ir tā īsā pēcrevolūcijas laikmeta atlūžņi, kad atšķirīgas domas tika uzskatītas par neizbēgamām. Tagad tas skaitās kas nedabisks. Bauļini, stolperi, djakovi ir pārliecināti par savām tiesībām spriest tiesu pār veciem, nevarīgiem cilvēkiem, kuri uzdrīkstējušies domāt citādi, nekā domā viņi.

—   Man jums viens lūgums, — ieteicās Marija Fjodorovna, — sameklējiet Kežmā Jeļizavetu Petrovnu Samsonovu, viņa ir tāda pati veča kā es, un nododiet viņai šo te.

Viņa sniedza Sašam aploksni.

Vai viņam vajag to ņemt? Kas tur ir? Kādēļ viņa nesūta pa pastu?

Šaubīšanās, kas pavīdēja Sašas sejā, nepaslīdēja garām Marijai Fjodorovnai. Viņa atvēra aploksni, tur bija nauda.

—   Te ir divdesmit rubļu, nododiet, sakiet, ka esmu vēl dzīva.

Saša atkal nosarka.

—   Labi, es nodošu.

Atkal viņi devās augšup pa upi, gāja pāri krācēm, airēja no krasta uz krastu. Bija karsts, taču Nila Lavrentjeviča sieva, kā bija sēdējusi laivas pakaļgalā, lakatā ietīstījusies, tā arī palika sēžam, un arī viņš pats nenoģērba brezenta lietusmēteli.

Viņi izdzirda attālu šalkoņu.

—   Mūras krāce, — norūpējies paskaidroja Nils Lavrentjevičs.

Aizvien biežāk gadījās zemūdens akmeņi, straume pieņēmās ātrumā, šalkoņa pieauga, pārvērzdamās nepārtrauktā dunoņā, līdz beidzot jau neganti plosījās. Upi priekšā ietina milzīgs, balts mākonis, no ūdens rēgojās laukā kaili akmens bluķi, augstu pār tiem putoja bangas, grandoņa apdullināja kā simtiem artilērijas lielgabalu dārdi. No kreisā krasta ar traku rēkoņu caur klinšu aizu lauzās laukā Mūras upe. Tur, kur tā ieplūda Angārā, augšup slējās varena klintsradze ar granīta dzeguļiem.

Laivu izvilka krastā, izkrāva, pārnesa mantas augšpus krāces, pēc tam atgriezās un pa zemi vilkšus aizvilka turp arī laivu.

Boriss jau vairs nepiekusa, gluži pretēji, errojās, ka viņi lēni iet, viņš steidzās nokļūt līdz Kežmai, tikt pie vietas, lai sāktu gādāt par Fridas pārcelšanu. Par to, ka viņi apprecēsies, nešaubījās.

—   Nav viņai ne līgavaiņa, ne vīra. Kaut kur pie Ccrņigovas māte. Kā tad viņai vienai? Dzīvosim Kežmā, strādāt viņu nelaidīšu, lai noņemas pa māju, uzradīsies mazulis, arī šeit bērni aug, beigsies soda laiks — brauksim prom. Vai jūs varat viņu iedomāties Maskavā, teātrī, vakartērpā? Lai sameklētu labu sievu, ir vērts pabūt pie Angāras. Trimda ilgst trīs gadus, bet sieva visam mūžam.

—   Viņa taisās uz Palestīnu.

—   Blēņas! Tas pāries. Viņa vēl nav izjutusi sevi kā sievieti. Būs ģimene, mājas, bērni — no viņas Palestīnas nekas pāri nepaliks.

Saša atcerējās stūrgalvības izteiksmi Fridas skaistajā sejā un nobrīnījās par Borisa aklumu.

—   Viņa pat apgalvo, ka tic dievam, — Boriss turpināja, — jūs domājat, tas nopietni? Parādiet man kādu šodienas ebreju, kurš nopietni ticētu Jahvem. Reliģija ebrejam ir tikai nacionālās pašsaglabāšanās forma, līdzeklis pret asimilāciju. Taču asimilācija ir neizbēgama. Mans vectēvs bija cadiks, bet es neprotu ebreju valodu. Kas tad es par ebreju, nudien?

—   Borja, jūs redzējāt viņu tikai vienu vakaru.

—   Lai iepazītu cilvēku, pietiek ar īsu brīdi. Es jūs ieraudzīju komandantūrā un sev teicu: ar šo mēs sadraudzēsimies. Un neesmu kļūdījies. Esmu jau redzējis gan baltiņus, gan ziliņus, gan zaļiņus. Ja atradīšu īstu sievieti, neviena cita man nebūs vajadzīga. Bet, kas līdz laulībai bijis paipuisītis, tas sapinas pirmajos brunčos, pamet sievu, bērnus, izjauc ģimeni.

Lai kas slēpās aiz šiem prātojumiem — vientulība, līdzjūtība pret meiteni, kas, tāpat kā viņš, nokļuvusi šajā aizmirstajā zemes malā, — visvienalga, tā bija mīlestība, negaidīta tādā lietišķā cilvēkā, meitu medniekā un dzīves baudītājā. Viņš runāja par Fridu, un viņa seju apskaidroja maigums.

Viņi izgāja cauri Čadobecas ciemam, kur bija norādīta dzīvesvieta nelaiķim Karcevam, izgāja cauri vēl citām sādžām, nakšņoja pie Nila Lavrentjeviča paziņām vai tuviniekiem.

Saša un Boriss tūdaļ pēc vakariņām likās gulēt, bet Nils Lavrentjevičs ilgi sēdēja kopā ar saimniekiem. Nāca ļaudis, pa miegam Saša dzirdēja durvis noblīkšķam, uztvēra pa drumslai no garām vīru valodām.

Cēlās augšā agri, pamodušies no ceptas zivs smaržas, no krāsns aizstatņa un kuldā stumdīto podu blarkšķoņas.

—   Kā gulējāt, kustoņa nekoda? — apvaicājās saimniece.

—   Labi, paldies.

No rīta pie galda ilgi neaizsēdējās, steidzas ceļa. Ārā jau skanēja balsis.

—   Dzi, ka bļaun, uz darbu sauc, — saimniece paskaidroja.

—   Tencinām, — Nils Lavrentjevičs pieslejās kājās, atraugājās, pa roku galam pārkrustīdams muti.

Pēc tādas nakšņošanas Nils Lavrentjevičs laivā prātoja:

—   Kas ta mūsu pusē par kolhoziem? Zeme liesa, sasalusi, taiga paliek taiga, nav jau Krievija, labību nav ko ārā vest, lai dies dod, ka maizes kumoss pašam un bērneļiem pietiktu. Ko ta mēs valstij jaudājam piegādāt, neko nejaudājam, tikai vāverādas vien. Viņlaik lopus uz Ļenu dzinām prom, tagadīt ne piena lāsiņu nesadabūsi. Agrāk salīgām trimdiniekus politniekus, tie līda līdumu, bet tagadīt vairs nelīžam. Un ciedrus ar neviens vairs nedauza, riekstus nevāķ.

Viņi gāja cauri Kaļiņinas plēsumam, sādžai, ko trīsdesmitajā gadā bija uzcēluši specnoinetinātie, no Krievijas izsūtītie budži.

—   Atveda šos pašās janvāra beigās, — stāstīja Nils Lavrentjevičs, — vīri, kam tāda lielāka dūša, gāja uz tuvīno sādžu — Kodu, savas astoņas verstis būs, dodiet, teic, pajumti bērniņiem. Tak bail sametās kodiniešiem, šie visi vienā dzimtvārdā — Rukosujevi, pašiem savējie budži tāpat līdz ar saknēm izdeldēti, aizvesti vistienegantākie, tamdēļ ar baile piesitās. Vīri atpakaļ vērī, zemzemē mitekli raks, bet dabū nu lāpstu tai zemē iekšā, tādā sprēgoņā un sniegā. Dažs nomira, dažs dzīvs palika. Pavasarī ņēmās līdumu līst, iztīrīja mežu no eglēm, ara, sēja, ļaudis čakli, vezuma vilcēji, ar paķērienu. Tagad dzīvo, tomātus stāda. Senāk pie mums tomātus stādīja Natolijs Jegoričs, izsūtītais politikants, šo apsmēja, ņirgājās, ļautiņi pie mums tumsonīgi, mežoņi kas mežoņi, bet tagadīt šitentie budži pierādīja, kas un kā. Nu no šiem tiek ij labums valstij.

Pēdējos vārdus viņš noteica cienīgi un nozīmīgi, uzsvēra, ka saprot valsts intereses: gan budžu iznīdēšanas nepieciešamību, gan tomātu iekopšanas lietderību.

353

Taču, lai cik izgudrēm prātoja, bija redzams, ka jūt līdzi specnometinātiem, arī tam ir bērni, un arī pats tak cilvēks vien ir, tāpat kā viņi. Un satriekts viņš ir par to, kas notiek, nezina, kas būs tālāk, vai arī viņu nepiemeklēs to Ukrainas un Kubaņas zemnieku liktenis, kuri līdz ar sakni izrauti un izdeldēti no dzimtās puses un aizdzīti nezin kur un nezin par ko. Saša vērīgi ielūkojās

12 — 390

jaunajās mājās, kas nebija līdzīgas vietējām. Ierastās krievu mājas ar piebūvi, ar lievenīti uz ielas pusi un paviļam gar sienmali — Krievijas nostūrītis, kas izrauts no dzimtās zemes un nosviests taigas sniegos, taču ar krievu cilvēku pūliņiem te dzīvību atguvis un saglabāts.

Saša gribēja redzēt šos cilvēkus, kādi viņi ir tagad. Bēt ļaudis bija darbā, sādža pletās klusa, miermīlīga, rimta, un arī krasts bija tāds pats kā citās sādžās pie Angāras, ar laivām, prāmjiem un tīkliem.

Dzīvo kā visi. Protams, tie, kuri izdzīvoja. Pazibēja nogāzē bērnu bariņš. Un arī šie bērni bija tie, kuri izdzīvoja, nevis nosala sniegā. Vai varbūt saradušies jauni.

Un atkal rāmā, varenā upe, tumšzilās klintis, bezgalīgā taiga, saule debesu zilgmē, tas viss dāsni, liku likām radīts cilvēku labā. Kluss ūdens klajums, lēzenas bezvārda sēres. Labējā krastā Kodās sādža, kur visi ir Rukosujcvi un kur specnometinātie bija griezušies pēc palīdzības un nebija to saņēmuši. Un arī tā ir klusa, mierīga, bez ļaužu kņadas.

18

«Labi, es braukšu,» — to bija viegli pateikt vakar, kad viņi sēdēja restorānā, spēlēja mūzika, grezni tērpušās sievietes dejoja ar elegantiem vīriešiem, tā bija jauna, neatkarīga dzīve. Un gan pats Kostja, gan tā piedāvājums braukt uz Krimu bija daļa no šīs dzīves, tādēļ vakar taisnā ceļā no restorāna Varja būtu varējusi aizbraukt ar viņu, kur vien tīk. Bet šodien te, viņu komunālajā dzīvoklī, viņu pelēkajā istabā, viss rādījās gluži citādi, nereāli, likās nepiepildāma iedoma, rotaļa, restorānā parasta tukša mēļošana. Vikas kompānijā tā kulsta mēli par braucieniem uz ārzemēm, Kostjas — par braucieniem uz Krimu vai uz Kaukāzu.

Bez tam — kas viņš tāds ir, šis Kostja? Restorāna biljardists, spēlmanis. Ar cik primitīviem līdzekļiem kārdināja: ielika naudu viņas somiņā, pasūtīja dārgus cienastus, neparastus vīnus, dižojās, slēja degunu gaisā… Cik tādu meiteņu viņš nav redzējis? Cik nav vilinājis ar braucieniem uz Krimu? Viņa uz tādu uguntiņu nelidosi Viņai kā muļķītei prātus nesagrozīs kaut kāds tur biljardists! Kā viņa izskatīsies, ja pēc Krimas viņš to pametīs vai atstās Krimā, labi vēl, ja iedos biļetes naudu atpakaļceļam, bet varbūt ari neiedos, tiec mājās, kā gribi, sūti iolegrammu Ņinai, sak, izlīdzi, māsiņ, bet Ņinu ķers trieka, no tādiem pārsteigumiem jebkuru var ķert trieka: vakar restorānā iepazinās, šodien dodas uz Krimu. Un kādēļ jābrauc tieši šodien? Kas tā par steigu?

Ar Sofiju Aleksandrovnu viņa, kā jau apsolīja, parunās. Ja viņa izdos tam istabu, viņi iepazīsies tuvāk, tad viņiem varbūt arī izveidosies kaut kādas attiecības.

Vakar pēc restorāna Kostja atveda viņu un Zoju mājās ar taksi, atvadoties sacīja:

— Rīt neej prom no mājas, gaidi manu zvanu. Dienas pirmajā pusē piezvanīšu.

Jau divpadsmit, un pats pareizākais būtu tūlīt pat iet prom, teiksim, pie Sofijas Aleksandrovnas vai pie Zojas uz darbu. Un, ja viņš piezvanīs vakarā, tad pateikt: «Es visu rītu gaidīju jūsu zvanu, jūs nepiezvanījāt.» Bet vai viņš vispār piezvanīs? Pats droši vien aizmirsis, ko sapļāpāja. Kā viņš var tik pēkšņi braukt uz Krimu? Pamest darbu? Kā dabūs biļetes? Komandētajiem, kuriem vietas vilcienā tiek rezervētas, — pat tiem grūti dabūt, bet vienkārši mirstīgie stāv stacijā nedēļām ilgi. Viņa mierīgi var sēdēt mājās. Bēgt ir pazemojoši. Apsolīja gaidīt zvanu — pagaidīs. Pat interesanti — piezvanīs vai nepiezvanīs. Kā izgrozīsies?

Pusvienos Kostja piezvanīja un pateica, ka biļetes viņam rokā, vilciens atiet četros, trijos viņš atbrauks Varjai pakaļ, — kurā stāvā viņa dzīvo, kāds ir dzīvokļa numurs?

Varja apjuka, tiklīdz izdzirda Kostjas balsi, viņa maigās, bet pavēlošās intonācijas. Tāpat kā vakar, viņš runāja lēnām, noteikti, mazliet stiepdams vārdus. Varja tūlīt atcerējās viņa seju, viņa savādo, nebēdnīgo un reize piesardzīgo skatienu, kuru viņš ilgi no viņas nenovērsa, viņa vērienību, pārgalvību un vienlaikus naivitāti: brīnījās, ka viņa dzīvo Arbatā, bija vīlies, ka viņa zīlējot bija iedomājusi ko citu, nevis to, ko viņš bija cerējis. Atcerējās arī savu sarūgtinājumu par viņa draugu izrīcību: dzer, ēd uz viņa rēķina, bet viņu atstāj vienu. Un kā viņš teica: «Varbūt blakus tev arī es kļūšu par cilvēku.» Un iūlit pat sadrūma, nokaunējies par tādu atzīšanos.

Kā tad var viņu piemānīt, lauzt doto vārdu? Nevajadzēja apsolīt, taču apsolīja! Viņai mute neveras teikt «nē».

—   Nevajag nākt man pakaļ, — Varja atbildēja, — es jūs gaidišu Nikolas šķērsielā, pie otrās mājas no stūra.

—   Labi, tikai neaizkavējies, citādi nosebosim vilcienu.

Uz Nikolas šķērsielu Varja nolēma iet pa caurstaigājamo pagalmu — vārtos var ieskriet krūtīs Ņinkai.

Čemodāns nebija vajadzīgs. Viss, kas viņai ir, jau mugurā. Un vēl vienu kleitu, saraīānu, biksītes un kombinēju, zeķu pāri, zobu suku, ziepes, ķemmi iestūķēja portfelī.

Un labi, ka nevajadzēja čemodānu, — caurstaigājamā sēta, izrādījās, bija slēgta. Varja atcerējās, ka nupat pirms dažām dienām Arbatā slēdza visas izejas uz kaimiņu sētām. Arbats bija kļuvis par režīma ielu, pa to šad tad brauc uz vasarnīcu Staļins. Nācās iet līdz Nikolas šķērsielai pa parasto ceļu. Par laimi, nevienu nesastapa. Un, ja arī sastaptu, kas tad tur — iet ar veco skolas portfeli.

Ņinai viņa atstāja zīmīti: «Aizbraucu ar draugiem uz Krimu, būšu atpakaļ pēc divām nedēļām, negarlaikojies. Varja.»

Iegriezusies Nikolas šķērsielā, Varja ieraudzīja taksometru un taksometram blakus Kostju tajā pašā uzvalkā, kurā vakar viņš bija bijis «Savojā».

Viņi brauca starptautiskajā vagonā. Varja pirmo reizi mūžā redzēja tādu vagonu. Pie krustmātes uz Kozlovas pilsētu, tagad to sauc par Mičurinsku, viņa ar Ņinu brauca kopīgā vietu karšu vagonā. Un arī viņas paziņas brauca kopīgā vietu karšu vagonā. Viņa bija dzirdējusi, ka ir vagoni, kas sadalīti slēgtās kupejās, katrā kupejā pa četriem pasažieriem. Bet par divvietīgu kupeju ar atsevišķu mazgājamo ierīci nebija dzirdējusi. Un re nu: viņa brauc tādā vagonā, tādā kupejā, viss no samta un bronzas, pat durvju rokturi no bronzas. Gaitenī mīksti celiņi, pie logiem samta aizkariņi, uz galda lampa ar skaistu abažūru. Formastērpā ģērbies pavadonis iznēsā tēju masīvos glāzturos, pieklājīgs, uzmanīgs, it īpaši pret Kostju.

Kā saprata Varja, šajā vagonā brauca svarīgi, varbūt arī slaveni cilvēki: blakuskupejā karavīrs ar četriem rombiem zīmotnēs — ar augstāko dienesta pakāpi, vienu kupeju tālāk — paveca skaista dāma ar vīru, droši vien aktrise. Varjai pat likās, ka viņa to redzējusi kādā filmā. Un arī citās kupejās varbūt brauca tautas komisāri vai tautas komisāru vietnieki, ģērbušies frenčos, bridža biksGs, stulmeņos — atbildīgu darbinieku standartFormā. Taču gan pavadonis, gan vīnu un uzkodu iznēsētājs, gan oficiants, kurš atnāca pierakstīt tos, kuri ies pusdienot restorānvagonā, un pēc tam viesmīlis un bufetnieks restorānvagonā izturējās pret Kostju ar īpašu uzmanību. Viņa izskatā, izturēšanās manierē bija kaut kas tāds, kas uzreiz lika šiem ļaudim izcelt Kostju visu pasažieru vidū.

Varjai sākumā derdzās viņa parupjā familiaritāte, visam apkalpojošam personālam viņš sacīja «tu», taču viņi sajauta Kostjā savējo, un neviens viņam neņēma neko (aunā, smējās par viņa jokiem, ar redzamu labpatiku izpildīja viņa prasības. Oficiantu centību Kostja pieņēma ar vēlīgu smaidu, kā piederas cilvēkam, kurš ticis panākumu viļņa galotnē un saprot, ka šie panākumi pievelk pie viņa cilvēkus. Taču viņš izturējās jautri un draudzīgi.

Kostjam nav ne dienesta pakāpes, ne augsta amata, ne titula, bet viņam tie nemaz nav vajadzīgi. Neatkarīgs, pārdrošs, pievilcīgs — viņš panāk to, ko citi nevarētu panākt. Kurš gan jūnijā, kūrortsezonas pašā karstumā, var dabūt biļetes uz Krimu vilciena atiešanas dienā, turklāt vēl starptautiskajā vagonā, kas rezervēts tikai visaugstākajām personām? Bet Kostja varēja, kaut arī Varja pieļāva iespēju, ka viņš par biļetēm samaksājis divreiz vai trīsreiz dārgāk par to vērtību. Viņš devīgi atstāja dzeramnaudu, neņēma atpakaļ sīknaudu, dalījās ar cilvēkiem savā veiksmē.

Pret Varju viņš izturējās tā, it kā viņi būtu pazīstami simt gadu un nav nekā dīvaina, ka viņi divatā brauc atsevišķā kupejā. Ne par ko viņš Varju neizprašņāja, it kā jau visu par viņu zinātu, un arī par sevi neko nestāstīja, it kā arī Varja visu par viņu zinātu. Viņš stāstīja par vietām, kurām brauca cauri, bija manāms, ka viņš redz tās ne jau pirmo reizi. Un neuzplijās. Ne reizi necentās viņu apskaut, noskūpstīt, kaut kā visu iesākt. Tikai, kad viņi stāvēja gaitenī un lūkojās pa logu, uzlika roku viņai uz pleca, šis žests un šī poza bija vienkārši un dabiski — stāv gaitenī jauns pāris, un jaunais vīrs tur roku uz savas jauniņās sievas pleca. Un vagonā visi pret viņiem kā pret jaunlaulātiem ari izturējās, uzsmaidīja un, kā Varjai likās, pat priecājās par viņiem, it īpaši par viņu, Varju. Varja redzēja, ka Kostjam tas ir patīkami, viņam glaimo, ka visi ar labpatiku noraugās uz viņa sievu.

Tikai nedeva mieru doma, kas būs nakti. Kostja, protams, ir pārliecināts, ka, piekrizdama braukt līdzi, viņa piekritusi ari tam. Vīrieši vispār uzskata: ja uzaicinājuši meiteni uz teātri, kino vai dančiem, tad jau ieguvuši tiesības uz to, un ņem ļaunā, dusmojas, kad viņiem to liedz. Bet Kostja ved viņu uz Krimu, viņi dzīvos Vienā viesnīcas numurā, viņš to uzturēs… Nē, tāds darījums viņai nav pieņemams, tādā darījumā viņa neielaidīsies. Viņa neuzmācās, neuzplijās, viņa brauc uz Krimu Kostjas dēļ, viņš to lūdza, viņa piekrita braukt, bet nekam citam savu piekrišanu nav devusi. Viņām patīkami pastaigāties pa Krimu ar jaunu, glītu meiteni, lūdzu, viņa sagādās šim tādu prieku. ;;

Aiz loga metās krēsla. Kostja ielūkojās viņai acīs, uzsmaidīja.

—   Viss kārtībā?

—   Viss kārtībā, — viņam pieskaņodamās, atbildēja Varja, kaut gan — jo tuvāk nāca vakars, jo lielākas auga bailes.

Pavisam kas cits, ja viņa būtu iemīlējusies, zaudējusi galvu aiz mīlestības. Bet galvu viņa nav zaudējusi, un nav zināms, vai zaudēs. Viņai, tāpat kā visiem, imponē Kostjas plašais vēriens un drosme, taču viņa pieradusi pie lielākas atturības. Kostja ir ne-au-dzi-nāts, viņš ir no kaut kādas svešas pasaules. Bet viņa, kaut arī uzaugusi sētā, tomēr ir audzināta. Un arī viņas draugi ir audzināti. Ļoviks, Ika, Rina, Lielais Voļa, Mazais Voļa — tie visi ir inteliģenti jaunieši, turpretim Kostja, lai gan ir viņiem galvenais, nav inteliģents. Un visi tiecas pie viņa tādēļ, ka viņam ir tas, kā nav viņiem, — nauda, bet viņš pulcē ap sevi šos puišus tādēļ, ka viņos ir tas, kā nav viņam, — inteliģence. Protams, viņš ir cilvēks no tautas, no provinces, tas ir raksturs ar pirmatnēju spēku, tikai tā viņš pieņemams. Taču tas viņai nav gluži pa prātam.

Pa prātam ir viņa neatkarība. Bet viņa personiski var būt neatkarīga vienīgi tad, ja pati pelnīs sev dzīves iztiku. Pat ja kļūs viņa sieva. Bet vai viņa grib kļūt par tā sievu — arī to viņa nezina. Par precēšanos viņiem vispār nav bijis runas. Tātad viņa kļūs tam par mīļāko? Bet mīlētāji mīl viens otru. Tātad draugaļa? Nē, būt par draugaļu viņai nenāk ne prātā.

Taču, lai ko sev sacīja Varja, viņa saprata savu argumentu ļodzīgumu. Tas, kam jānotiek, notiks. Klīrēties nozīmē spēlēt teātri.

Dvorecas sādžā viņi šķīrās no laivinieka un tā klusās sievas. Nils Lavrentjevičs aizsteidzās uz pastu, atgriezās ar pieņēmēju, izstiepa no laivas maisus, rosījās, strīdējās, par Sašu un Borisu nelikās zinis. Pie reizes bija atvedis izsūtītos, kuriem ceļš uz to pašu pusi, tika pavēlēts, nu un tad ar atveda.

—  Varbūt aiziesim uz komandantūru? — lika priekšā Boriss.

—   Kālab?

—   Nosūtīs uz Kežmu.

—   Bez šiem tiksim pie vietas. Rīkojums mums uz rokas.

—   Var arī būt nepatikšanas, — Boriss savilka skābu ģīmi, — kāpēc nepieteicāties, neatzīmējāties. Nevajag nieku dēļ šos kaitināt.

Saša negribēja iet uz komandantūru. Lieka sastapšanās — lieks pazemojums. Borisu apsēdusi vēlēšanās jo drīzāk ķerties pie lietu kārtošanas, viņam prātā tikai Frida. Izdzirdis, ka Dvorecā kļūs par rajonu, viņš grib te nodibināt kaut kādus sakarus, pazīšanos, lai pēcāk atvieglotu Fridas pārbraukšanu pie viņa vai viņa pārbraukšanu pie Fridas. Fantasts.

—   Rītu izlemsim, — sacīja Saša.

—   Labi, — piekrita Boriss, — pasēdiet pie mantām, es pameklēšu dzīvokli.

Saule nozuda aiz mākoņiem, pūta hiuss — auksts vējš no upes, pluinīja lokanos vilkukārklus krastā. Saša uzmeta plecos mēteli, atnesa čemodānu. Skumjas žņaudzīja sirdi. Kādēļ viņš negāja uz komandantūru? Kvačadze būtu gājis, prasījis savu, un arī Boriss grib iet, grib kaut kā nokārtot savas lietas, viņam ir tādas tiesības. Bet viņš, Saša, negāja un neies. Nedēļu ilgajā ceļā bez apsardzes pa brīvestīgo upi viņš bija izjutis savā ziņā neatkarību. Vai tiešām tā beigusies? Seit, pašā pasaules malā, tas likās sevišķi absurdi un nedabiski. Nē, viņš nelies. Ilūzija, pašapmāns, nu lai!

Atgriezās Boriss, jautri paziņoja:

—   Tūlīt es jūs iepazīstināšu ar impērijas atlūzni. Viņa majestātes pavārs! Mielojis kņazu Jusupovu un Grigoriju Rasputinu. Pārsteidzošs eksemplārs.

Mājā, uz kurieni viņš aizveda Sašu, uz sola sēdēja tukls vecis ar sarkanu degunu, ģērbies vatētā aizsargkrāsas bezrocī un vatētās biksēs, kas bija sabāzītas zābakos ar icšķeltiem stulmiem. Uzblīdusi, gludi skūtā seja un kā sūna līdzenais, īsi apcirpto sirmo matu ezis liecināja, ka viņš ir pilsētnieks.

—        Iepazīstieties, — uzbudināti sacīja Boriss, — Antons Semjonovičs! Viņa imperatoriskās majestātes galma šefpavārs.

—       Tad jau leibpavārs, — teica Saša, ar interesi vērodams veco.

Arī tas uzmanīgi ar puspievērtiem plakstiem palūkojās uz Sašu.

—       Antons Semjonovičs tiek atsaukts atpakaļ uz Maskavu, — turpināja Boriss, — mielos sūtņus un vēstniekus. Kotletes «devolu», mērce «provenļal»… Es pazinu pavārus Maskavā. Protams, ar jūsu vērienību nav ko salīdzināt, taču saglabājušies. Ivanu Kuzmiču no «Grandhotel» pazīstat?

—       Tā kā neatminu, — vienaldzīgi atbildēja Antons Semjonovičs: nevar taču atcerēties katru Ivanu Kuzmiču, bet, raug, katram Ivanam Kuzmičam gan jāpazīst viņš, Antons Semjonovičs.

—       Pilnīgi pieklājīgs pavārs, — turpināja Boriss, — protams, kad ir, no kā. Metrs Alberts Karlovičs..»

—   Pazīstu, — strupi izmeta Antons Semjonovičs.

—       Kvalificēts, reprezentabls, — Boriss vēl vairāk iedegās no tā, ka viņiem atradies kopīgs paziņa.

—       Ar ko tad reprezcntēties? — īdzīgi noņurdēja Antons Semjonovičs, — pirmais ēdiens, otrais, trešais…

—       Par to jau es runāju, — piebalsoja Boriss, — ja būtu, no kā. Un — kam. Kad befstroganovs ir sapņojumu kalngals…

—       Arī befstroganovu jāprot pagatavot, — Antons Semjonovičs atskatījās uz saimnieci, tā norūpējusies noņēmās ar vakariņām.

—   Kad jūs braucat prom? — iejautājās Boriss.

—   Tiklīdz atlaidīs.

—   Atsvabināšanas zīme jums taču uz rokas, jūs sakāt.

—       Strādāju komandantūrā, tur arī grib ēst, tādēļ jau velk garumā.

Saimniece notīrīja zivi, uzmeta uz pannas.

Pamājis uz krāsns pusi, Boriss sacīja:

—   Varu iedomāties, kā jums tas būtu izdevies.

Antons Semjonovičs majestātiski klusēja.

—       Atgriezīsimies Maskavā, tad jau jūs mūs pamielosiet, — iesmējās Boriss.

Antons Semjonovičs pašķielēja uz viņu, pēc tam ar bezkaunīgu žūpas uzstājību teica:

—   Ja vajag dabūt, tad tūlīt.

Saņēmis no Borisa naudu, viņš smagi piecēlās un izgāja.

—   Alkoholiķis, — sacīja Saša.

—   Nē, — iebilda Boriss, — noilgojies pēc cilvēkiem,

Antons Semjonovičs atgriezās ar spirta pudeli.

—   Taisni tas, kas vajadzīgs. Priekš sirds, tā teikt.

Dzēra viņš tikpat kā bez uzkodas un uzreiz apreiba.

Skausts tumšsarkani pietvīka, seja kļuva ļauna, tāds cilvēks manās uz tava rēķina iedzert un tevi pašu vēl nolamā. Boriss to neievēroja un turpināja uzskaitīt viņam pazīstamos Maskavas pavārus un galvenos viesmīļus.

•— Par ko jūs esat šeit? — vaicāja Saša.

Antons Semjonovičs pacēla pret Sašu smaguma pierietējušas acis, grasīdamies triekt pie velna savus nejaušos pudelesbrāļus, Maskavas glupiķus, kurus viņš no sirds nicināja vispirmāk tādēļ, ka šie tik lēti ļauj apvest sevi ap stūri.

Taču viņam pretī nevērās vis iejūtīgs Maskavas glupiķa skatiens, uz viņu lūkojās Maskavas iela, zobgalīga, visu saprotoša, spējīga kuram katram dot pretsparu.

Novērsdams smago skatienu un grūti vilkdams elpu, Antons Semjonovičs stīvi atbildēja:

—        Strādāju rajona ēdnīcā. Ierakstīju ēdienkartē «kāpostgalvu zupa». Te uzreiz prokurors: «Kāpēc kāpostgalvu?» Iznāk izsmiekls par triecienniekiem. Es parādu pavārgrāmatu, tūkstoš deviņsimt trīsdesmitā gada izdevums: «Kāpostgalvu zupa.» Skaidrs? Nē, tu melo! Arī grāmatu kontra uzrakstījis.

No visa, ar ko Sašam te bija nācies sadurties, tas bija pats bezjēdzīgākais.

—       Paldies dievam, viss beidzies, — līdzdalīgi noteica Boriss, — jūsu pārkāpumam strīpa pāri, varat atgriezties mājās.

—       Mājās?! — Antons Semjonovičs ar naidu pablenza uz Borisu. — Kur tad ir tās mājas? Berdičevā?

Tā! Te nu bija mācība Borisam: neaizraujies ar katru šaubīgu vējaslotu.

—       Bet nu vāķies pie velna, caur septiņiem zaņķiem, pie zildeguņdraņķieml — iejaucās Saša.

—       Nēl — Boriss piecēlās, piegāja pie durvīm un aizmetināja ciet krampi.

—       Ko ta jūs, puiši? — nemierīgi nobuldurēja Antons Semjonovičs. — Es tak pa jokam.

—       Beidzamo reizi dzini jokus, jurba, — pavīpsnāja Saša.

Boriss uzgāzās Antonam Semjonovičam virsū, piespieda šā pauri pie galda.

—       Puiši, laidiet vaļā, — sēca Antons Semjonovičs, izvalbīdams blāvās, žulgainās acis.

—       Pavisam nepiebeidziet, Borja, manu tiesu atstājiet, — sacīja Saša.

Sis uzburbušais mūlis ar balsnējiem redzokļiem iesvēla viņā naidu. Maita tādsl Sagudrojis par viņiem ņirgāties. Riebeklis! Plukata! Trimdas biedrs! Kolēģis!

Pretīga salēkšanās, bet viņi ir iedzīti dzīves žanckā, un ar šiem padibenēm citādi nevar.

—   Atvainojies, riebekli!

—   Atvainojos, — nogārdza Antons Semjonovičs.

—   Bet tagad šļūc pa diegu, pie slampatu lampatām!

Boriss izgrūda šo aiz durvīm, novantēja no lieveņa un

piekusis atšļuka uz sola.

—       Te tev nu bija viņa imperatoriskās majestātes leibpavārs, — iesmējās Saša.

—       Starp tādiem ļaudīm jādzīvo Fridai, — sacīja Boriss.

Nākamajā dienā viņi sameklēja ceļabiedrus ar laivu. Kooperators bija ar mieru viņus ņemt, ja viņi jūgsies buktā tāpat kā šis un laivinieks. Līdz Kežmai septiņdesmit kilometru, un, ja nekas neaizkavēs, viņi būs tur pēc divām dienām. Tā bija veiksme.

Viņi nonesa savas mantas krastā pie milzīgas, smagi piekrautas laivas, kuru pašiem vajadzēs vilkt. Ap to jau rosījās kooperators, jautrs resnmūļa puisis brezenta apmetnī un garos zābakos, kuru stulmi sniedzās līdz cirkšņiem, tie bija līdzīgi purvā brienamiem, tikai no kamusa — mīkstas briežādas garzeķes.

—   Vai ceļā dosimies drīz? — apvaicājās Boriss.

—       Nokārtosim dokumentus un kustēsim prom, — atbildēja kooperators.

—       Ziniet, Saša, — atkal iesāka Boriss, pavezdams Sašu pie malas, — tomēr vajag aiziet uz komandantūru. Pateiksim: sameklējām laivu, esam jau iekravājušies, atskrējām tikai atzīmēties. Citādi būs nepatikšanas Kežmā. Tas sumpurnis, viņa imperatoriskās majestātes pavārs, protams, būs jau devis ziņu, ka esam šeit.

—       Tā ir jūsu darīšana, — dzedri atteica Saša, — varat iet, es neiešu. Un nesakiet, ka esmu šeit. Man ir rīkojums ierasties Kežmā, un .es ari ieradīšos Kežmā.

—       Kā nu zināt, — Boriss paraustīja plecus, — es tomēr aiziešu.

Viņu dīdīja pats nelabais, par varēm bija kas jādara. Apmāts no domas par precībām ar Fridu, viņš jau visu pakļāva tam, baidījās nošaut greizi.

Boriss neatgriezās ne pēc pusstundas, ne pēc stundas. Kooperators aizgāja nokārtot dokumentus, atgriezās, bet Borisa vēl arvien nebija.

—       Aizej pameklē biedru, — sacīja kooperators, — nav vaļas, iesim prom bez viņa.

Saša nezināja, ko iesākt. Nevar atstāt Borisu, taču iet uz komandantūru viņš negribēja, un arī par vēlu, jautās: kāpēc neatnāci uzreiz?

—   Pagaidīsim vēl brītiņu.

Beidzot Boriss uzradās, bet klusēdams izstiepa no laivas čemodānu.

—       Kas lēcies? — jautāja Saša, noprazdams, kas noticis.

—       Sūta uz Rožkovu, — Boriss atbildēja. Viņš bija gluži pārvērties sejā.

Rožkovai, mazītiņai sādžiņai kreisajā krastā, viņi bija izgājuši cauri vakar kopā ar Nilu Lavrentjeviču.

—   Kā tad bez rajonpilnvarotā?

—   Viņiem ir tiesības pašiem noteikt dzīvesvietu.

—   Nospļaujieties, un braucam.

—   Viņi atņēma norīkojumu.

Balss Borisam drebēja.

—       Neņemiet pie sirds, — sacīja Saša, — aizbrauksiet uz Rožkovu, rakstiet uz Kežmu vai Kansku, prasiet pārcelšanu, Rožkovā taču jums nav darba. Es aizbraukšu uz Kežmu un arī pateikšu pilnvarotajam.

Boriss atmeta ar roku.

—   Viss pagalam! Ek, stulbenis, stulbenis tādsl

Sašam bija žēl Borisa un skumji no viņa šķirties? krietns ceļabiedrs, jautrs, negaudās. Viņi apskāvās un nomutēja viens otru. Borisam acīs iezagās asaras.

Saša iekāpa laivā. Laivinieks to atgrūda no krasta un, pārzvēlies pār bortu, iesvempās arī pats. Uz kādu laiku viņi sēdās pie airiem — laivas un tīkli krastā neļāva iet lences iejūgā. Saša redzēja Borisa sērīgo stāvu. Boriss skatījās viņam nopakaļ, pēc tam pacēla čemodānu un devās augšup pa nogāzi.

20

Viens pats vientuļajā upē Saša gāja pretī savai nākamībai. Labi vai slikti, bet visi jau bija tikuši pie vietas, tikai viņš vēl nezina, kas viņu gaida, uz kurieni viņu aizsūtīs. Viņš nekad vairs neredzēs Volodju, Ivaškinu, trimdiniekus, kurus bija sastapis sādžās, neredzēs droši vien arī Borisu, kaut arī dzīvos ar to vienā rajonā. Rūgtums iesmeldzās sirdī, viņš bija zaudējis cilvēkus, ar kuriem kopā tika nogājis sava ceļa pirmos simtus kilometru.

Stūresgalā sēdēja laivinieks, nerunīgs vīrs ap gadiem četrdesmit, ar bargu feldfēbeļa seju. Saša un kooperators gāja, iejūgušies lencē pārmijus, bet pāri sērēm laivu vilka divatā.

Kooperators, vārdā Fjodors, demobilizēts sarkanarmietis, sabiedrisks puisis, strādā par pārdevēju Mozgovā, sādžā blakus Kežmai, godā sevi par ciema veikala vadītāju, ieskaitīts kaut kādos kursos Krasnojarskā, ziemu brauks mācīties. Fjodors ar komisku cienīgumu prātoja par ciema pārdevēja lomu — tas esot valsts līnijas sludinātājs sādžā. Jauns lauku aktīvista tips, apķērīgs, visam notic uz vārda, ar līksmu atsaucību, bez šaubīšanās un spriedelējumiem, turklāt vēl dziesminieks un ermoņiku spēlētājs. Tam apstāklim, ka Saša ir izsūtītais, viņa acīs nebija nekādas nozīmes. Tā, redzams, ir iegājies, ir izsūtītie, allaž ir bijuši, kopš laika gala, un tie tādi paši ļaudis kā visi citi. Bet, ja Fjodors patlaban dienētu komandanta vadā un viņam pavēlētu Sašu nošaut, viņš nošautu. Un atkal tādēļ, ka tāda ir tā pasaules kārtība.

Fjodors iztaujāja Sašu par Maskavu, kādā ielā dzīvojis, vai laba iela, kādas ielas vēl ir, ar ko nodarbojas Sašas vecāki, vai kādreiz bijis Kremlī, vai redzējis biedru Staļinu un citus vadītājus un kādas cenas veikalos. Par visu brīnījās, par visu sajūsmojās. Maskava bija viņa sapņu galamērķis. Arī par Sašu viņš jūsmoja — īstens maskavietis! Uzcienāja šo ar papirosiem «Lukss», kas bija paredzēti rajona priekšniecībai.

Lāgiem viņš dziedāja «Visu pamests, visu aizmirsts», dziesmu, ko sev līdzi bija atveduši trimdinieki un kas pie Angāras bija plaši izplatīta. Jauki dziedāja. «Un pie kapkalniņa mana it neviens vairs neatnāks, tikai pavasarī agrā lakstīgala pogot sāks. Pogot pogos, dziesmu dziedās, projām atkal aizsteigsies, bet mans kapiņš vientulīgais sērot viens te paliksies.»

Fjodors negāja uz zelta atradnēm, tādas ieražas tagad vairs neesot. Toties pirms armijas divus mēnešus bija strādājis profesora Kuļika ekspedīcijā, viņi meklēja tungusu meteorītu, tikai neatrada, acīmredzot bija nozudis zemzemē. Tajā vietā izcēlās ezeri, pēcāk pārpurvojās, mūdži ēd nost, glābiņa nav, visi bēg. Un arī Fjodors bēga, jo vairāk tādēļ, ka bija jāiet aktīvajā karadienestā. Armijā te sāka iesaukt kopš divdesmit sestā gada, arī skolu atvēra divdesmit sestajā gadā, līdz tam skolu nebija, no puišiem tikai viņš vienīgais prata lasīt un rakstīt, tēvs iemācīja, viņa tēvs strādāja faktorijā, ar tungusiem tirgojās.

— Ļaudis neizglītoti, savvaļnieki, — Fjodors labsirdīgi stāstīja par tungusiem, — bet zagt gan nezog, tādas indeves viņiem nav. Krievus saukā par Petrušku, Ivašku, Pavlušku, Korņiiku… «Milti mans dod», «Skatīt maz, maz vajag», «Pārdod divi maize»… Tabaka šiem iet pie dūšas, dzer un smēķē gan vīrišķi, gan sievišķi, un ģērbjas arī vienādi, tāpat vīrišķis, kā sievišķis. Bērnus —tos var atšķirt: puikām viena bizīte, skuķiem — divas. Stikla pērlītes patīk — gan uz dohas — kažoka uzkarina, gan uz kamasīniem — dūraiņiem un zābakiem.

«Kamuss» — tungusu valodā nozīmē zeķi no brieža vai aļņa kājas, no tās tad arī darina zābakus — kamasīnus. Sis vārds Sašu pārsteidza ar līdzību indiāņu mokasīniem. Sis fakts apstiprina, ka tungusi ir vienas cilmes ar Ziemeļamerikas indiāņiem.

Ja atbrauktu šurp ar ekspedīciju, izpētītu šejienes dialektus vai atnāktu līdz ar ģeologiem — šajā zemē neskaitāmas bagātības. Bet viņam bija lemta izsūtīšana nomaļā sādžā, bez tiesībām izbraukt, trīs gadi jāaizlaiž nelietā, bez kādas jēgas sev, bez labuma citiem.

Kādēļ tas viņam uzbruka? Vai vainīgs nav viņš pats? Ja būtu pastāstījis par Krivoručko, būtu tagad brīvībā. Bet viņš nepastāstīja, uzskatīja to par neētisku. Bet kas tad ir ētika? Ļeņins sacīja: ētisks ir tas, kas ir proletariāta interesēs.

Taču proletārieši ir cilvēki un proletāriskā morāle ir cilvēciska morāle. Bet pamest bērnus sniegā ir necilvēciski un tātad neētiski. Un uz cita cilvēka dzīves rēķina glābt pašam savējo arī ir neētiski.

Pēdējā nakšņošana Jaunzemes sādžā, kādā salā ar negaidītu nosaukumu Turgeņeva. Salas garums divdesmit divi kilometri, lejasgalā Aļoškina sādža, augšgalā Jaunzeine.

Māja, uz kuru atveda Sašu, bija liela, plaša, ar piebūvēm un ar dēļu segumu pagalmā. Saimniece — miesās kupla, cienīga izskata sirmgalve — savulaik, kā redzams, bijusi skaistule, saimnieks — salīcis rudmatains večuks, dēli — melni kā kraukļi, ar pakumpu degunu, biezām uzacīm, īsti kaukāzieši, vecākajam tuvu pie četrdesmit, jaunākajam gadi trīsdesmit, tad vēl viņu sievas un bērni.

—   Tūlīt atnāks Vasilijtēvs, — sacīja saimniece, — ar viņu kopā tad arī vakariņosiet.

Atnāca garīdznieks, tāds ar gaišbrūnu bārdiņu, ar svētbildes attēlam līdzīgu, labestīgu seju, mugurā lietusmētelis, kājās stulmu zābaki, viņš pārģērbās svētnieka mājasģērbā. Saimniece cēla galdā kaltētu zivi, ceptas olas un pienu. Vasilijtēvs ēda un iztaujāja Sašu, no kurienes viņš un uz kurieni iedams, kur dzimis un kas viņa vecāki. Teica, ka pats arī esot trimdinieks. Bet, par ko Saša izsūtīts, neklaušināja un arī par sevi nestāstīja.

Pēc vakariņām viņi iegāja kambarītī, kur stāvēja Vasilijtēva gulta un mazs galdiņš. Garoja mazliet sāja dvesma, tīri vai kā baznīcā.

—   Noģērbieties, pasautējiet kājas, taps vieglāk, — deva padomu Vasilijtēvs un atnesa katlu ar karstu ūdeni, mazgājamo bļodu, iedeva ziepes un dvieli. Saša iemērca kājas karstajā ūdenī, sajuta mirklīgu vārgumu un tad svētlaimīgu atbrīvi no noguruma.

Vasilijtēvs stāvēja, atslējies pret durvīm, un ar labsirdīgām acīm raudzījās Sašā. Tagad, kad Saša vērīgi viņā ielūkojās, viņš izskatījās pavisam jauns, pirmajā brīdī bija iicies vecāks — bārdiņas dēļ, svētnieka virsģērba dēļ, tādēļ, ka bija garīdznieks, bet pēc Sašas priekšstata garīdzniekam jābūt vecam. Viņam šķita, ka visi garīdznieki ir no pirmsrevolūcijas laikiem.

—       Var pirti izkurināt, — sacīja Vasilijtēvs, — tikai tā ir krastā, nāksiet atpakaļ un apaukstēsieties, bet jums ceļš zem kājām.

—   Arī tā ir lieliski, paldies, — atbildēja Saša.

—       Te mazgājas dūmu pirtīs, — turpināja Vasilijtēvs, — jums Maskavā droši vien ir vannasistaba?

—   Jā, ir vannasistaba.

—       Manā pusē, — sacīja Vasilijtēvs, — arī ir dūmu pirtis — vai atkal tāpat vien ielien krāsnī un mazgājas. Te ļaudis daudz tīrīgāki.

—   No kurienes jūs esat? — apvaicājās Saša.

—       No Rjazaņas apgabala. Par Korabļinas rajonu esat dzirdējis?

—   Rjazaņas apgabalu zinu, bet Korabļinas rajonu ne.

—       Mūsu apvidus ir dienvidos, — smaidīdams stāstīja Vasilijtēvs, — āboliem bagāts. Te jūs nedabūsiet redzēt ne ābolīti, ne bumbieri, ilgosieties pēc tiem. Brūklenes, mellenes, zilenes — tās vien ir visas ogas, nu, vēl lācenes, upenes, sīciņas meža ogas. Bet augļu nekādu.

—       Nāksies iztikt bez augļiem, — sacīja Saša, tīksmīgi cilādams pirkstus karstajā ūdenī.

—       Jūs tos ar ziepīti, ar ziepīti, es jums tūdaļ ieziepēšu, — Vasilijtēvs paņēma ziepes un vīšķi.

—       Vai dieniņ, vai dieniņ, nevajag, es patsl — Saša iztrūkās.

Taču Vasilijtēvs jau apmērcēja vīšķi ūdenī, saziepēja, noliecās un sāka berzēt Sašas kāju.

—       Nevajag! Nu ko jūs, patiešām! — Saša iesaucās, lūkodams izraut kājas un reizē arī baidīdamies izšļakstīt ūdeni.

—      Nekas, nekas, — mīlīgā balsī mierināja Vasilijtēvs, ierīvēdams Sašas kāju, — jums neērti, bet rnan ērti.

—   Nē, nē, paldies! — Saša beidzot atņēma viņam vīšķi.

—   Nu, mazgājiet, — Vasilijtēvs noslaucīja rokas dvielī.

—   Ar ko jūs te nodarbojaties? — jautāja Saša.

—        Strādāju, saimniekiem palīdzu, ēdina mani — paldies. Lāga ļaudis, atsaucīgi. Ja jūs pret viņiem ar labu, arī viņi jums atlīdzinās. Jūs jau droši vien vedīs no šejienes kur projām.

—   Kādēļ?

—        Kolhoza dēļ. Personisko saimniecību nav, nav kur iet pelņā, bet kolhozs izsūtītos nepieņem. Ir te kolhozi, ko nodibinājuši specnometinātie, bijušie budži, bet arī tur neņem…

—   Savādi dēli ir saimniekiem, līdzīgi čerkesiem.

Vasilijtēvs pasmaidīja.

—        Saimniece jaunās dienās sagrēkojusies. Pie viņiem mitinājies kāds izsūtīts kaukāzietis, stāsta, ka skaistulis. Nu un krituši apgrēcībā.

—        Ne vienreiz vien, kā redzams, — piebilda Saša, — dēli ir veseli trīs.

—        Viņš te nodzīvoja deviņus gadus, — labprāt paskaidroja Vasilijtēvs, — pēcāk aizbrauca. Bērni palika. Saimnieks tos uzskata par savējiem un šie viņu par tēvu. Te no sākta gala ir trimdas vieta, sajaukušies ļaudis. Dzīvo labi, iztikuši, raug, arī man deva patvērumu. Ar ticību gan tā ir, kā ir, šajā pusē īstas ticības savu mūžu nav bijis. Sibīrija paliek Sibīrija, un tomēr sirdsbalss paģēr savu.

—   Jūs noturat dievkalpojumus?

—        Baznīca ir slēgta… Tāpat vien parunāju, lai rod mierinājumu.

Saša noslaucīja kājas, uzvilka zeķes.

—   Liecieties gulēt, atpūtieties, — mudināja Vasilijtēvs.

—       Iznesīšu bļodu, tad likšos uz auss, — Saša atbildēja.

—       Es iznesīšu, — Vasilijtēvs pacēla bļodu. — Jūs nezināt, kur.

Pēc tam atgriezās ar lupatu, uzņēma grīdu un iznesa katlu.

Atkal atgriezās un uzklaja gultu.

—   Liecieties nu!

—   Kā? Bet jūs?

—       Gan atradīšu, kur apgulties, esmu savās mājās, liecieties tik vien.

—   Nepakam! Es gulēšu uz grīdas.

—       Grīda ir salta, apaukstēsieties. Bet man patīk gulēt uz mūrīša.

—   Man arī patīk gulēt uz mūrīša, — Saša neatlaidās.

—        Saimnieki jau aizgājuši pie miera, nāksies viņus traucēt, — Vasilijtēvs atbildēja, — bet es apgulšos klusītēm, neviens nesadzirdēs.

Viņš lēnīgi lūkoja pārliecināt Sašu, taču viņa lēnīgumā jaudās tāda cilvēka stingrība, kuru nekas neatturēs izpildīt pienākumu. Pienākumu — atdot otram to, kas tev ir, bet nekā cita viņam nav — tikai mazgājamā bļoda ar ūdeni un šaura, cieta gulta.

Saša nogūlās gultā, sajuta palagu vēsumu, jau sen nebija gulējis uz palaga, jau sen nebija sedzies ar siltu segu, izstiepās, pagriezās pret sienu un aizmiga.

Cietumā viņa miegs bija kļuvis tramīgs, čaboņa no rīta viņu pamodināja. Raug, Vasilijtēvs slējās augšā no grīdas, kur bija gulējis uz dohas, apsedzies ar kažoku.

—       Re nu, — Saša apsēdās uz gultas malas, — bet sačijāt, ka liks iet ies uz krāsns.

—       Es jau trausos tur augšā, — jautri atbildēja Vasilijtēvs, — bet nebija vairs nevienas vietiņas. Nekas, ari tepat tiri labi iekārtojos, izgulējos kā dieva azotē.

—       Jums nav jāatdod sava gulta kuram katram garāmgājējam, to ir daudz, jūs esat viens.

—       Kur tad daudz? — Vasilijtēvs iebilda, sukādamies pie sienas pakārta kabatas spogulīša priekšā un sasiedams bizīti. — Trīs mēnešus nemaz nebija. Bet ceļš zem kājām ne katru dienu, un izmitina viņus pa mājvietām pēc kārtas. Gada laikā varbūt viens vai divi trāpās mūsu mājoklī. Es šajā gultā guļu ik nakti, man visviens, bet jums tomēr kāda nekāda atpūta. Guliet vien, vēl ir laiks.

Viņš izgāja. Saša pagriezās uz otriem sāniem un iemiga.

Un no jauna viņu pamodināja Vasilijtēvs: bija atgriezies, noāvis dubļainos zābakus un uzvilcis svētnieka mājasģērbu.

—   Tagad nu celieties, nomazgājieties, ēdīsim brokastis.

Brokastīs atkal — ceptas olas, karsti biezpienrausīši un

presētas tējas uzlieve. Visi bija aizgājuši uz darbu, tikai vecā saimniece līkņājās pie krāsns.

—   Cik jums gadu? — apvaicājās Vasilijtēvs.

—   Divdesmit divi. Un jums?

—       Man? — Vasilijtēvs pasmaidīja. — Man divdesmit septiņi.

—   Un cik jums piespriests?

Vasilijtēvs atkal pasmaidīja.

—       Nedaudz — trīs gadi. Divus esmu jau nodzīvojis, palicis vēl viens. Sirdsprāts vilktin velk uz dzimto pusi, bet arī projām braukt ir žēl — pierasts.

—       Tad tik dzīvojiet, — ieteicās saimniece. — Kur tad jūs brauksiet? Neļaus jums Krievijā dievam kalpot.

—   Dievam it visur var kalpot, — atbildēja Vasilijtēvs.

Viņš pagriezās pret Sašu.

—        Pirmajā laikā būs sērīgi, pēcāk apradīsiet. Nenokariet galvu, nenocietiniet sirdi, pēc melnas dienas allaž aust gaisma. Nāk prātā, lasīju Aleksandru Dimā. Tur teikts: likstas — tās ir lūgšanu krelles, kas savērtas uz mūsu likteņa pavediena, gudrais mierīgi laiž tās caur pirkstiem. Laicīgs rakstnieks, sacerēja dēku romānus, bet cik viedi un labi to pateicis.

Pie loga pieklauvēja, saucot Sašu ceļā.

—   Cik esmu jums parādā? — viņš jautāja saimniecei.

—   Necik neesat parādā, — tā atmeta ar roku.

Vasilijtēvs piedūrās viņam pie elkoņa.

—   Neaizvainojiet viņu.

Viņš pavadīja Sašu, palīdzēja nolikt pie vietas čemodānu. Laivinieks atritināja virvi, atgrūda laivu un apsēdās pakaļgalā pie stūres irkļa. Fjodors pārmeta strūdzinieka lenci pār plecu un, likdams soli uz priekšu, lēnītēm pievilka buktu, atskatīdamies uz laivu un vērodams, kā laivinieks to vada ārā. Pārliecinājies, ka laiva iet pareizi, sacīja:

—   Kolīdz tiksim pašā augštecē, pāriesim uz lielo zemf.

Saša sniedza roku Vasilijtēvam.

—   Uz redzēšanos. Paldies jums par visu.

Fjodors jautri uzsauca:

—   Kustamies!

Noliekdamies un pievilkdams virvi, Saša gāja uz priekšu.

—   Lai dievs stāv jums klāt! — sacīja Vasilijtēvs.

Trešā daļa

..

1

Par nometinājuma vietu Sašam noteica Mozgovas sādžu, divpadsmit kilometrus no Kežmas augšup pa Angāru.

Dzīvoklis gadījās labs. Liela, pārticīga māja, saimniece — atraitne, divi pieauguši dēli un saimnieces piedzīvotājs — ne angārietis, bet svešinieks, bijušais zaldāts. Savulaik dēli neatļāva mātei iziet pie viņa par sievu, negribēja saimniecībā līdzīpašnieku. Tagad saimniecība bija pārgājusi kolhoza īpašumā, bet, kad zaldāts piedzērās, viņā pamodās vecie sirdsēsti, viņš nesās pa sādžu — sarkans pietvīcis, ar izspūrušiem, iesirmiem matiem, draudēja nosist padēlus, šie viņu saķēra ciet, ieslodzīja pieliekamā kambarī, kamēr neizgulēja dzērumu.

Jaunākais dēls Vasilijs, stalti noaudzis puisis ar asi iezīmētiem sejaspantiem, bija pārlaidis naktis laikam gan ar visām sādžas meičām — tikumi te svabadi. Viņš mēdza pārrasties mājās uz rīta pusi vai arī nemaz nepārnāca. Saša viņu tikpat kā neredzēja, bet, kad redzēja, Vasilijs klusēdams uzsmaidīja, bija nerunīgs, taču draudzīgs.

Vecākais — Timotejs — par meičām nelikās zinis, vakaros pa ielu neklenderēja, nakšņoja tikai mājās. Atļauju neprasīdams, nāca iekšā Sašas istabā, vērīgi aplūkoja Sašas mantas: kālab šis un kālab tas?… Skatījās neticīgi, klusēja. Viņa vaļība derdzās, taču Saša pacietīgi atbildēja uz visiem Timoteja jautājumiem. Tautai Lielā, varenā, bet vēl tumšā, neizglītotā tauta, kuras priekšā Sašu, kā jebkuru krievu inteliģentu, aizvien pārņēma vainas izjūta.

Kādudien Saša aizbrauca ar Timofeju uz salu siena pļaujā. Pļaut viņš neprata, taču nolēma pamēģināt. Saša sēdēja pie dulliem un airēja, Timofejs — pakaļgalā, stūrēja. Laivas dibenā atradās divas izkaptis, galoda strīķēšanai, maskas pret knišļiem: raupja, no zirga astriem — Timofejam un zīda tīkliņš — Sašam, to viņš bija nopircis Kanskā pēc Soloveičika padoma. Aplūkodams Sašas tīkliņu, Timofejs sacīja:

—  Jums, pilsētniekiem, ir viss kas, bet mums, zemesrūķiem, nekā nav, neko mēs neesam redzējuši, bet jūs tak mums uz kakla sēžat.

Primitīvā veidā Timofejs izklāstīja virsvērtības teoriju: materiālās vērtības rada Timofejs, rada zemnieki, bet Saša un tādi kā Saša neko neražo.

Tā domāja Saša, cik jaudas cilādams airus, lai viņus neaiznestu lejpus salas — attekā straume spēcīga.

•— Izsūta jūs mums par krustu, — Timofejs turpināja, — no mūsu sviedriem un asinīm dzīvojat.

Saša neatbildēja. Ko viņš varēja atbildēt? Ja Timofejs gribētu izprast… Viņš neko negrib izprast. Viņam darīšana ar izsūtīto, beztiesīgo, tad nu var paņirgāties.

—  Dūša papēžos? Baidies? — Timofejs pavīpsnāja. — Ka zvelšu ar izkapti, zlaukš — būsi upē iekšā un noiesi dibenā ar visu ērkuli! Un nekas man par to nebūs, aizlaidās, teikšu, uz lielo zemi. Kontriķi jūs esat, troekisti — kurš tad meklēs vaininieku? Edz, tā!

Saša pieairēja gandrīz pie krasta, iekāpa ūdenī, ņēmās vilkšus vilkt laivu, Timofejs nepiecēlās, nepalīdzēja, sēdēja pakaļgalā, smīkņāja, un, tikai kad Saša jau pavisam bija izvilcis laivu malā un izmetis ķēdi, viņš izkāpa sausumā.

—   Ko tad tu mani nenoslīcināji? — jautāja Saša.

—  Ja ņemsi uz zoba, no tiesas noslīcināšu, — Timofejs piedraudēja.

—   Velti nenoslīcināji.

—   Kāpēc tad tā?

—   Tāpēc, ka es tūlīt tevi nositīšu, — sacīja Saša.

Timofejs spēra soli atpakaļ.

—   Nu, nu, neālējies!

Vientuļa sala pašā zemes malā. Kaut kur tās dziļumā strādā pļāvēji. Sijājas un sīc knišļi, un vairāk ne skaņas uz upes. Pasaules nav, cilvēces nav, ir tikai viņi divi vien, un, raug, visbeidzot Ābels atmaksās Kainam par tā grekiem, par visiem tā noziegumiem.

Nenolaizdams no Sašas saspringtu skatienu, Timofejs lēnām kāpās atpakaļ, tad pagriezās un metās uz laivu, pie Izkaptīm. Saša viņu panāca un iebelza ar dūri pa muguru, Timofejs iežāvās ūdenī, pieslējās kājās un atskatījās, Saša iegāza viņam pa ģīmi, Timofejs atkal paklupa un, šļakstīdams ūdeni, rāpus klunkuroja uz krastu.

Nē, viņš nenositīs Timofeju, neies postā tāda mēsla dēļ. Timofejs necēlās augšā, gulēja krastā, ar šausmām blenza Sašā. Nekrietneļa purns!

Skumji… skumji…

Saša gāja uz laivu, izsvieda izkaptis, galodu, Timofeja tīkliņu, ķērās pie irkļiem un airēja no salas uz sādžu.

Pie vakariņu galda Saša pateica, ka pārvāksies uz citu mitekli.

—   Vai tad tev slikti pie mums? — zaldāts noprasīja. — Timoškam devi mācību un labi vien izdarīji. Draņķis viņš ir, ka tik varētu kādam ieriebt, tik nešpetns, nevienam negriež ceļu. Bet tu — paskat, kāds spēka mitriķis! Ej līdzi Vasjam, visi skuķi ir šamējie, atdos kādu.

—   Uz viņu met aci skolotāja, — Vasilijs iesmējās.

Timofejs klusēja, ne uz vienu neskatījās.

Māja laba. Taču dzīvot tur, kur draud atriebība, pretīgi un viņa stāvoklī arī riskanti. No rīta Saša pārnesa mantas uz jaunu mitekli.

Namā virtuve un vēl istabiņa, to tad arī izīrēja. Saimnieki, vecītis ar vecenīti, nabadzīgāki par iepriekšējiem, tomēr ēdināja ciešami. Kolhozā strādāja maz, cauru dienu pa māju, savā starpā neķildojās, večiņa dēvēja večuku par savu «šķībeniņu», viņš bija drusciņ greizs un maza auguma. Mājās klusums: ar poda dakšām pie krāsns rīkojās večiņa, un sētā klaudzināja cirvi večuks, kaut ko pielaboja. Godistabā garoja tikko izmazgātas grīdas svaigums, pie laika nomelninātām baļķu sienām karājās Ļeņina un Kaļiņina ģīmetnes un līdzās no «Ņivas» izgrieztas fotogrāfijas — cara dzimta vaļējā karietē.

Lāgiem večuks aizgāja uz visu dienu un atgriezās tikai pievakarē, uz jautājumu, ko darījis kolhozā, atbildēja:

—   Ko liek, to arī darīju.

Kolhozs šeit ir nosacīts jēdziens. Kolektivizācija sākās vēlāk nekā citos apgabalos, bet pēc Staļina raksta «Panākumu reibonis» kolhozi izjuka pavisam, no jauna tos apvienoja arī ar viena, pusotra gada vai divu gadu novēlojumu. Un kas tad tur ko kolektivizēt? īsais veģetācijas periods ļāva izaudzēt labību tik vien, ka līdz ar nagiem pietika ģimenes dienišķai maizei. Bet, ja šo maizi atņemtu, tad vest to pa kamanu ceļu sešsimt kilometru tālumā vai ar plostiem vai laivām laist pa Angāru pāri krācēm un sērēm nav pat ko domāt. Lopi? Govis katram līdz desmit, divi tūkstoši ragaiņu visai sādžai un zirgu — kāds tūkstotis. Padarīja par sabiedrisko īpašumu, sadzina izsūtīto budžu sētās, nomērdēja vairāk par pusi ganāmpulka, ziemas te bargas. Atgrieza lopus atpakaļ pa viensētām, taču' nevis kā personisko, bet kā kolhozu īpašumu, un kur !al; pienu nodod, kam? Moderniecību, kur sviestu kult, nav pienotavu nav. Vadāt uz Kežmu priekšniecībai? Tā augiin auga nesalīdzināmi ātrāk par lopiem, kurus kāva nost acu priekšā. Palika pamaļu pamats — medības. Tieši no šejienes, no Mozgovas, gāja galvenā stiga pie tungusiem, uz Vanaravu. Līdz kolektivizācijai vāveres nodeva «Zvērādsagādē», kooperācijā. Bet tagad jānodod caur kolhozu, taču kolhozs ietur pusi no vērtības. Kur lai dējas? Mednieki ādiņas nobēdzināja, atrada noietu pie tungusiem, faktorijās viņiem maksāja pilnu cenu.

Pēc pāris gadiem centrā atjēdzās — samazinājusies zvērādu sagāde. Bet tā taču valūta! Atsūtīja komisiju, gudroja un spriedelēja, līdz pēdīgi izlēma: medniekus atrauj no darba zemkopība, tur visa ļaunuma sakne — zemkopībā, tā neražo preces, valstij no tās nekāda labuma, negals vien un zaudējumi, tādēļ rajons jāizsludina kā zemkopībai nepiemērots, tam jāspecializējas zvērādsagādē, bet maize jāpiegādā no citiem — zemkopības rajoniem, kā maizi piegādā evenkiem.

Tagad kolhoznieki pārdeva ādiņas tungusiem pret labību: savējo sēt aizliedza, bet ievesto nepiegādāja, rādās, aizmirsa. Priekšniecībai attaisnojās ar to, ka vāvere,sak, atkāpusies uz ziemeļiem; lai aizkļūtu līdz tai, vajadzīgas trīs nedēļas, ziemas mitekļi jācērt jaunā vietā, bet tungusi šīs ziemnīcas jauc nost, nonākot jau tik tālu, ka bezmaz vai izceļas apšaudīšanās. Bet īstenībā nekad vēl nebija tā draudzējušies ar tungusiem, nu jau ne vien pret maizi mainīja zvērādas, vairāk pret spirtu. Evenkiem faktorijās ir viss. Un dzēra kopā.

Nomaļā sibīriešu sādža, kas valstij bija devusi līdz simt tūkstošiem vāverādu gadā, bija dzinusi lopu barus uz Irkutsku, pati sevi pabarojusi ar maizi, pienu un zivīm, nu pārtrauca medības, pārstāja sēt labību; desmitkārt samazināja ganāmpulkus un kopā ar citām Pieangāras sādžām uzsēdās uz kakla Altaja zemniekam, kam pašam nav ko ēst.

Un tomēr Angāra necieta badu trīsdesmito gadu sākumā. Izpestīja tālums, pamestība, mūžsenais, pēc būtības naturālais saimniecības veids. Iztiku deva upe — zivis smel kaut riekšavām: ālata, taimiņš, lielā store, kas nāca augšup uz šejieni nārstot; iztiku deva mežs ar ogām un sēnēm; iztiku deva lopi, kas, lai arī skaitījās kolhoza īpašums, tik un tā stāvēja katram savā laidarā, jo fermu cēla jau trešo gadu; iztiku deva mājputni un sivēnmāte ar sivēniem, un aveni vilnas cirpumam arī nebija padarīti par sabiedrisko mantību. Galvenais — nav nodošanas plāna, nav citas sagādes kā vien zvērādu sagāde, un arī tās plāns gadu no gada saruka, līdz kamēr tika paziņots, ka rajons neder ne zemkopībai, ne arī zvēru medniecībai. Rajonu izsludināja par piena produktu sagādātāju, uzlika tam par pienākumu diendienā piegādāt svaigu pienu rajona priekšniecībai, ko Kežmās kolhozs jau vairs nevarēja piebarot. Mozgova piegādāja pienu akurāti, tas nebija grūti: no diviem tūkstošiem govju bija palicis divi simti — iekrāva ratos desmit kannaspiena un veda prom.

Saša nonāca sādžā, kad tā vēl nebija galīgi panīkusi. Nauda bija lielā vērtē: par mitekli ar uzturu viņš maksāja saimniekiem divdesmit rubļu, dažreiz atnesa mājās tāss cibu ar krējumu — tika labojis sabiedrisko separatoru.

Separators bija zviedru markas no pagājušā gadsimta beigām, tā sauktais Lavala separators, «alfa—S», ar šķīvīšiem, ļoti sarežģīts izjaukšanai un tīrīšanai. Ar šā tipa separatoru Saša bija iepazinies gadus trīs atpakaļ institūta ražošanas prakses laikā. Autokolonnu nosūtīja uz laukiem ražas novākšanas kampaņā. No ekspropriēta budža bija palicis separators, neviens neprata ar to rīkoties. Autokolonnas mehāniķis izjauca separatoru, iztīrīja un samontēja. To pašu aiz ziņkāres toreiz izdarīja arī Saša, un tagad, redz, kur noderēja. Aparāts te vecs, asij vītne nodilusi, uzgrieznis tik tikko turas, un nav, ar ko iegriezt jaunu vītni.

— Pasakiet savam priekšsēdētājam, — teica Saša, — lai aizved separatoru uz Kežmu, tur iegriezīs jaunu vītni, citādi aparāts pavisam izjuks.

Taču vai nu kolhoznieces priekšsēdētājam to nepasaclja, vai arī viņam nebija vaļas ar separatoru nojēgties.

«Separators» — tas ir precēto sieviešu klubs. Aizstaigāt līdz separatoram nozīmēja kaut uz stundiņu izrauties no mājām, papļāpāt, līdz kamēr pienāk rinda, — īss gaismas stariņš bezcerīgi sūrajā liktenī. Uz sievietes pleciem te gulstas viss: tīrums, sakņu dārzs, upe, lopi, mājas. īstens angārietis ir mednieks, klaidonis, darbu viņš nicina, it īpaši ikdienišķās mājas būšanas. Soloveičikam bija taisnība: divdesmit gadu vecumā sieviete te ir darba zirgs, četrdesmit — kleperis. Viņas īstenais mūžs — no trīspadsmit līdz sešpadsmit gadiem, līdz iziešanai pie vīra. Un, kaut gan meitene strādāja gan, kolhoza, gan mājas darbus tāpat kā pieaugušie, vakaros viņu gaidīja iela. Priekšā divās rindās gāja meitenes —• dziedāja, aiz viņām, arī divās rindās, puiši ar harmoniku spēlmani. Aizgāja līdz ciema nomalei, griezās atpakaļ, gāja atkal no jauna, un tā, līdz kamēr satumst, tad izklīda pāros pa piedarbiem un sienapantiem. Ja ari vīrs kaut ko pārmeta sievai, tad tieši to, ka viņa izrādījusies neskarta. Tātad, arī meitā būdama, nevienam nav bijusi vajadzīga.

Pretēji gaidītajam, salēkšanās ar Timoteju nostiprināja Sašas prestižu sādžā: izsūtītais nebija baidījies sadot pa kaklu šejienietim. Viņus, izsūtītos, jau kopš cara laikiem bez žēlastības pārmācīja — par zādzībām, pļēgurošanu, kautiņu izrēķinājās visa sādža, vainīgo neatradīs. Tiesa, tie bija krimināliķi, politika nekāvās. Bet šitas, izsūtītais, kā pastāstīja kooperators Fjodors, ir no pašas Maskavas un ne no viena nebaidās, tādēļ ka pieprot paņēmienus — nepazīstamus vārdus Fjodors lietoja, lai piešķirtu lielāku svaru paša izglītībai.

Ar Fjodora starpniecību Saša arī nokļuva Mozgovā.

Atšķirībā no Bogučanu IeTK pilnvarotā — laiska miegamices — Kežmas pilnvarotais Alfjorovs bija kustīgs, slimīgi izdēdējis, uz Sašu skatījās pētījoši un aprauti noprasīja:

—   Ar ko te nokļuvāt?

—   Ar kooperatoru no Mozgovas.

—   Viņš aizbrauca?

—   Nē.

—  Ar viņu tad arī dodieties uz Mozgovu, — Alfjorovs izlēma, acīmredzot nospriedis, ka tā būs mazāk klapatu — cilvēks jau laivā.

Un Saša bija apmierināts: dzīvos divpadsmit kilometrus no Kežmas un viņam jau ir kāds nekāds pazīstams cilvēks.

Vienvakar Fjodors iegriezās pie Sašas un izsauca ārā. Sānielā uz baļķiem sēdēja šķirtene Lariska, neizskatīga, piņņaina, šķielēja ar šauru aci, un Marusja, Fjodora māsa, labsirdīga meiča, bet lāva kas lāva un ar platu, plakanu seju.

Fjodors piemetās uz baļķa līdzās Lariskai un sacīja

Sašam:

—   Atsēdies pie māsas.

Marusja pacēla pret Sašu acis, pamudinoši uzsmaidīja, sak, piesēdi, apņem ap pleciem, redz, kādi tie man plati, pakļāvīgi un arī krūtis platas, siltas — sasildīsies.

Tomēr Saša apsēdās mazliet atstatus. Kaut kas atturēja. Bogučanu Lukeškā slēpās kas sprigans, meitenīgs — pusaugu skuķe kaitējās ar viņu naivi nekautrīgi, kaut kādā ziņā atgādināja Katju. Ar šo klucīgo resnuli viņš nezināja, ko runāt, un viņai droši vien nekāda runāšana nav vajadzīga, liksies ar viņu garšļaukus sienablāķī…

No ielas šurp atskanēja dziesmas, harmoniku ļirināšana. Garām pagāja skolotāja Zida, Nurzida Hazizovna, tatāriete, ap gadiem divdesmit pieciem, sešiem, te viņu saukāja par Zinu, Zinku, bet skolēni par Zinaidu Jegorovnu. Nesteidzīgi pagāja garām sānielai, kur sēdēja Saša un viņa jaunie paziņas, palūkojās uz tiem. Labsirdīgi smaidīdama, Marusja ieteicās Sašam:

—   Tevi meklējas.

—   Kālab mani?

—   Ieskatījusies. Vai gribi, pievedīšu klāt?

Sašam iepatikās Marusjas vēlīgā atklātība: ja negribi mani, ņem citu, pati atgādāšu. Vienkārši, bez saļaunošanās.

—   Nevajag, — viņš atteica.

—  Aiz kam nav pa prātam?

—   Kārna, — Sašas vietā atbildēja Fjodors.

—       Toties kleitas kā pilsētniecēm un bikses no zīda, —• piemetināja Larisa.

—       Bet zem biksēm kaulainas gūžas, — iebilda Fjodors.

Viņš piecēlās, izstaipījās.

—   Ejam, Lariska, biezpienrauši atdzisīs.

—   Es tos briežādā ievīstīju, būs vēl karsti.

Sētā Larisa sacīja:

—   Rāpieties augšā nojumē, es raušus atnesīšu.

Pa koka pieslietnēm viņi uzkāpa augšā sienapantā. Smaržoja pēc pērnā gada siena. Bija gaiša mēnesnīcas nakts, balsnīja apaļā Marusjas seja, Saša juta viņas gaidošo skatienu, juta viņas elpu. Fjodors pačamdījās zem pasijas, rokās viņam iespīdējās pudele, iestinkšķējās glāzes.

So nakti Saša atcerējās kā caur miglu. Lariska un Marusja dzēra maz, toties viņš, lai neatpaliktu no Fjodora, iekampa pusglāzi spirta, apdedzināja rīkli, uzdzērā Virsū ūdeni, uzkoda kaltētu zivi, bet tālāk atminas tikai savu lielo dūšu, plātīšanos: kā protot dzert Maskavā'. Viņam uznāca un piesitās dullums, kad pat jūra liekas sekla peļķe un ne no paša velna nav bail, viņš bija kā no ķēdes norāvies, lauzās prom no sava rūgtā likteņa, prasīja vēl spirtu, Fjodors pacēla pudeli, parādīja, ka spirta vairs nav.

Pēc tam viņš vēma, vairs nevis sienaugšā, bet uz zemes, kas oda pēc kūtsmēsliem, pie viņa pieliecās Fjodora un Marusjas baltās sejas, šie grūda viņam zobos kausu, lēja ūdeni aiz apkakles, viņš svempās kājās, raudzīja nez kur iet, atkal nāca virsū nelabums, un viņš vēma ilgās, mokošās lēkmēs, zvaigznes mirdzēja tālajās debesīs, kaut kur rēja suņi, viņu kāds stiepa, viņš stīvējās pretī, bet mājā ielīda pa logu, negribēja modināt augšā saimniekus, negribēja darīt sev kaunu.

No rīta dzirdēja, kā saimnieki vīkšas uz darbu, viņš izlikās guļam un patiešām aizmiga, bet, kad pamodās, mājās neviena nebija. Viņš piecēlās, nokāpa pagrabā, patīkami apskāva drēgns zemes dzestrums, viņš nocēla no plaukta ar koka vāciņu aizvāztu māla podu, kur glabājās krējums, uzkāpa augšā virtuvē, paņēma no dvieļapakšas veģi, vēl siltu, mīkstu, un, mērcēdams krējumā, apēda. Kļuva vieglāk, viņš nogulēja līdz tumsai, iznāca laukā tikai uz vakariņām. Saimnieki neko netaujāja, bet Saša bija pārliecināts — zina.

Nākamajā rītā viņš jutās pavisam labi, taču noskaņojums bija pretīgs, viņš negribēja iet ārā no mājas, baidījās sastapt Fjodoru, Marusju, Larisku, kaunējās no viņu zobgalīgā skatiena, nesaprata, kā varēja noiet līdz tādai cūcībai. Iedzert par daudz — tas bija gadījies, bet lielīšanās, plātīšanās — nekad. Tomēr nācās iegriezties kooperatīvā, nebija vairs papirosu. Fjodors viņu sagaidīja ar laipnu smaidu. Sveiks! Sveiks! Kā ar galvu? Kārtībā? Nu tad jau labi! Izsniedza papirosus, sērkociņus.

Ieteica nopirkt ģitāru ar pašmācības grāmatu. Bija atsūtītas trīs gabalas, bet ne : tungusi, ne čaldoni ģitāru nespēlē. Saša nenopirka, ko vēlāk nožēloja butu iemācījies spēlēt.

Uz ielas sastapa Marusju, viņa nāca ar nēšiem pār plecu, stiepa ūdeni no upes, uzsmaidīja, it kā nekas nebūtu lēcies.

Sādža nepagodināja ar uzmanību šo notikumu, velti viņš uztraucās: cilvēks iedzēris, zināma lieta. Turklāt Fjodors stingri pieteica meičām, lai nepalaiž mēli: spirts tjaču no kooperatīva, par brīvu dabūts.

Vienīgais, kas par to ierunājās ar Sašu, bija Vsevolods Sergejevičs, trimdinieks no Maskavas, izdēdējis, stiegrains vīrs, trīsdesmit pieci gadi, bet izskatījās vecāks: pliks pauris, gaļīgs deguns, plānas, zobgalīgas lūpas. Viņš labsirdīgi pasmējās: gadās…

Par ko izsūtīts, nestāstīja — te tas nav pieņemts. Etapā ceļabiedri stāstīja, bet šeit nosauca tikai likuma pantu. Pants gandrīz vai visiem piecdesmit astotais, desmitais punkts.

Vsevolods Sergejevičs izsūtījumā vispirms bija nometināts Kežmā, pēc tam ar lielu troksni notenterēja līdz Mozgovai: bija ielaidies romānā ar rajona finansu daļas darbinieci, bet tas izsūtītajiem aizliegts. Varēja aizdzīt arī tālāk, nez kādā gaisa galā, atstatumi te lieli, taču atstāja Kežmā līdzšinējā darbā, tikai lika diendienā kājām mērot divdesmit četrus kilometrus. Tomēr pavasarī no darba atlaida, no apgabala atsūtīja citu grāmatvedi. Tagad Vsevolods Sergejevičs piepelnījās Mozgovā: strādāja par namdari, pļāva un novāca sienu, uzraka sakņu dārzus, gāja zvejā ar brideni (sagādādams sādžai brīnumus ar sporta biksītēm, te tādas nebija matītas, vīrieši valkāja apakšbikses), palīdzēja kolhoza rēķinvedim — zēniņam, kurš bija beidzis kursus Kanskā.

Taču visa viņa dzīve iemiesojās sievietēs, par tām viņš runāja atklāti, ciniski. Pamanījis, ka Saša viebjas, sacīja miermīlīgi:

— Kas mums atlicis šai dzīvē? Ko jūs te domājat darīt? Vienīgais prieks — sieviete, citu nebūs. Protiet vērtē turēt drumsliņas, ko mums atvēl komandantūra. Ja esat vīrietis, tātad esat vēl cilvēks.

Sašam derdzās šie spriedelējumi, taou ar Vsevolodu Sergejeviču viņš draudzējās. Sajā cilvēkā bija kaut kas no divdesmito gadu Maskavas, no Sašas bērnudienu

Maskavas, no tās vārdiņiem, anekdotēm, čigānu romancēm. Patīkamā baritonā viņš dziedāja: «Mīt augstā torņa cellē mans prieks viensvienīgais, bet ietikt tajā cellē vien sapnis aizliegtais…» Viņā bija kaut kas no to laiku dabiskās nepiespiestības un, kā Saša saprata vēlāk, arī cilvēcības. Trīsdesmito gadu maskavieti viņā nemanīja. Kā redzams, jau sen prom no Maskavas.

Kā dabūjis zināt, ka Saša pārdzēries, nesacīja, tikai sarauca pieri.

—  Tā jums nav piemērota sabiedrība. Pievērsiet uzmanību skolotājai. Jauka, inteliģentai Un še tev — nokļuvusi pie Angāras.

—   Arī mani tas pārsteidza, — Saša atzinās, — atklīst tādā nomalē.

—   Acīmredzot mīlestības kataklizmas, — Vsevolods Sergejevičs piebilda, — bet sieviete, kurai jau tuvojas trīsdesmit, vientuļa, pie tam vēl austrumu sieviete, tā ir tāda buķete, tāds aromāts…

—   Viņa neizskatās pēc tatārietes, — sacīja Saša.

—   Sibīrijas tatāri pavisam pārkrievojušies, — Vsevolods Sergejevičs paskaidroja, — Toboļskas, Tomskas, Kuzņeckas tatāri ir tie paši krievi, tie paši sibīrieši. Musulmaņi? Kas tagad par musulmaņiem? Pat pareizticīgos neatradīsim!… Taču nacionālais raksturs, mentalitāte, tips — tas, protams, palicis, it īpaši sievietēm — vīrieša verdzene, uzticīga, atdevīga, bet arī liela savā garā. Viņas skatienā ir kaut kas no hanienes… Atzīšos jums godīgi: mani viņa izbrāķēja. Kādēļ? Kas lai zina? Bet ar jums turpretim pavisam kas cits… Labu veiksmi, Saša! Viss paiet, paliek tikai sievietes, ar kurām mūs savedusi kopā dzīve. Veltiet viņai uzmanību, izklaidējieties. Tādas sievietes mūsu dienās ir reti sastopamas, ticiet man, tāda dāmiņa ir cienīga balva pat Maskavā.

—   Viņai var būt nepatikšanas, — iebilda Saša.

—   Nedomāju, citu skolotāju neatradīs. Un nav konkrēta ziņu pienesēja — neviens pēc viņas nedzenas. Protams, obligāti nav jāafišē. Ļaunākajā gadījumā brauksiet uz Savinu vai Frolovu, dāmiņa ir tā vērts.

Blakus druknajām lauku meičām ar platiem vaigu kauliem un basām kājām, ko aizsedza gari, plandoši brunči, Zida, neliela auguma, kalsnēja, līdzīga pusaudzei, savā īsajā un šaurajā pilsētnieces kleitā izskatījās svešāda un neaizsargāta: vientuļa, no kaut kurienes atbraukusi skolotājā nomaļā taigas sādžā, kur mācības tiek uzskatītas par veltīgu laika tērēšanu un skola par slogu._

Zida iegāja veikalā, kad tur bija Saša. Iegāja ne jau tāpat vien. Viņas pelēkās acis raudzījās tieši, tas bija mierīgs, atklāts, mazliet atsvešināts skatiens. Smaids maigs, labvēlīgs. Viņa runāja ar Sašu vienkārši, kā ar paziņu, sādžā visi ir pazīstami. Un tomēr viņas skatiena dziļumos viedās vēl kaut kas…

Fjodors šķendējās: jau otro gadu netiek piegādātās ziepes, arī presēto tēju un petroleju nav atveduši, katūns gan esot, taču ne tādās krāsās, kā te pieprasa. Zida klausījās uzmanīgi, saprata Fjodora rūpestus, atbildēja vārdos skopi, taču tieši tā, kā vajadzēja atbildēt, kad nekā citādi kā vien ar izpratni nevar palīdzēt.

Saša pāršķirstīja te pārdošanai atvestās grāmatiņas par liniem un kokvilnu. Ne linus, ne kokvilnu te neaudzēja.

—   Skolā ir grāmatas lasīšanai, gribat? — piedavāja Zida.

—   Lieliski!

—   Atnāciet vakarā pie laivām, es atnesīšu.

Tas tika pateikts vienkārši, dabiski, taču tajā brīdī, kad Fjodors pa sētaspuses durvīm bija izgājis noliktavā.

Vakarā viņi satikās krastā pie laivām, no kurām nāca mikla koka, zivju un darvas smaka. Zida bija cieši aizpogātā mētelī, bet kailu galvu. Mēnesnīcā viņas seja ar noteiktiem un saskanīgiem vaibstiem izskatījās ļoti jauna, gluži meitenīga, ja vien skatiens nenodotu pieaugušas sievietes pieredzi.

—   Es nezinu, kādas grāmatas jums vajadzīgas. Ieiesim pie manis, jūs paskatīsieties.

Saša piekļāva viņu sev klāt, noskūpstīja uz maigajām lūpām, viņa aizvēra acis, Saša juta, kā sit viņas sirds… Pēc tam viņa pēkšņi atliecās atpakaļ, uzmeta Sašam skatienu un, lēnītēm atraisīdamās no tā rokām, čukstus sacīja:

—   Pagaidi.

Piekārtoja lakatiņu ap kaklu, saņēma Sašu aiz rokas, un viņi sāka iet pa krastu, tad pa taciņu, gar mazām, tumšām pirtiņām un kāpa augšā pa nogāzi.

—   Pastāvi te, kad es iedegšu lampu, tu ienāksi.

Saša gaidīja, atslējies pret nomelnējušajiem pirtiņas

baļķiem. Logā iespīdējās gaisma. Saša pārlēca pār zedeņu žogu, šķērsoja pagalmu. Durvis bija vaļā…

Viņš aizgāja no Zidas pirms rītausmas pa to pašu ceļu, pa kuru abi bija atnākuši, gar pirtiņām, pa krastu, un no otra sādžas gala uz savu mitekli.

Viņi nenorunāja tikšanos, priekšā vēl diena, pagūs, norunās. Taču sagadījās tā, ka nedabūja redzēties, Zida bija aizbraukusi uz Kežmu.

Vēlu vakarā Saša izgāja ārā. Sādža gulēja, bet Zidas logā dega gaisma. Saša, tāpat kā vakar, pārsviedās pār zedeņiem, pieķērās pie durvju kliņķa, durvis klusītēm iečīkstējās atvērdamās.

—   Kāpēc tu durvis neaizslēdz?

—   Bet ja nu tu atnāc…

Krieviski Zida runāja tīri, bez akcenta, bet visā citā, kā pareizi bija teicis Vsevolods Sergejevičs, bija austrumu sieviete — pakļāvīga, iekvēlojās no pirmā Sašas pieskāriena… «Ko tu ar mani dari.. .» Un līdzās tam austrumnieciska atturība, pat noslēgtība. Par sevi stāstīja maz un nelabprāt, nez kā piepeši ieminējās par viru un tūlīt pat izlaboja savu kļūdu: bijušais vīrs. Mājās, Tomskā, pie viņas vecākiem palikusi meitiņa Roza, viņai jau sestais gads… Turpat Tomskā Zida beigusi pedagoģijas institūtu, piecus gadus nostrādājusi par skolotāju, pēc tam atbraukusi šurp. «Viss tur bija apnicis.» Bet, kālab tieši šurp, nomaļā nostūrī, to nepateica… «Tā iznāca…» Klusējot piekrita Sašam, ka viņu attiecībām jāpaliek slepenām, Saša grib pasargāt viņu no nepatikšanām, kaut arī viņa labi saprata, ka tāds noslēpums sādžā nav saglabājams. Taču viņa neiebilda, ne uz ko nepastāvēja, nebija ne asaru, ne ķildu, ne brāzmaina prieka izpaudumu, ne mīlestības atklāšanas. Tikai reiz naktī Saša pamodās un ieraudzīja, ka Zida neguļ, atslējusies uz elkoņa, lūkojas viņā.

Viņš noglāstīja Zidas vaigu.

—   Kādēļ neguli?

—   Domāju.

—   Par ko tu domā?

Viņa iesmējās.

—   Domāju, kur piedzimst tādi — tik skaisti.

Kādu dienu Sašam atskrēja pakaļ no kolhoza — separators atkal čupā. Nesen viņš to bija labojis, redzēja — veltīgas pūles, vītne nodilusi, netur uzgriezni, cik reižu nebijā teicis — vediet uz MTS, vēl līdz šim nav aizveduši.

Tomēr viņš aizgāja. Blakus separatoram mēļoja sievas, turpat stāvēja kolhoza priekšsēdētājs Ivans Parfjonovičs — zaļoksnējs, plecīgs vīrs, Saša ar viņu nebija pazīstams, taču zināja, ka viņš ir skarbas dabas, savus kolhozniekus skolo ar dūrēm. Patlaban ar viņu runāja Zida, pašķielēja uz Sašu.

—       Sveicināti, — Saša jautri padeva labdienu, — kas lēcies?

Viņš jau pats redzēja, kas lēcies: separators izjucis. Tas bija gaidāms.

—  Tavs darbs? — noprasīja Ivans Parfjonovičs.

—       Kādēļ mans? — atjautāja Saša. — Zviedru darbs, šo separatoru taisījuši zviedri.

—       Zvēdrija, Zvēdrija, — grīni norūca Ivans Parfjonovičs, — salauzi, tad ar salabo.

—       Es neesmu to lauzis, neviens to nav lauzis. Sim separatoram ir simt gadu, veltnīša vītne nodilusi, es nez cik reižu jau teicu — jāved uz MTS, lai iegriež jaunu vītni.

—   Kam tu to teici?

Saša norādīja uz sievietēm.

—   Visām teicu, visas dzirdēja.

—       Tev nevis šīm, bet man vajag ziņot, sasodīts ar vienu aci un visiem pendeļiem!

—       Es, liekas, neesmu pie jums kalpībā, man jums nekas nav jāziņo.

—       Ak tu riebekli tāds, kaitnieks! — Ivans Parfjonovičs aizsvilās. — Salauzi separatoru un nu uzvel vainu meitiešiem?!

—   Kā jūs uzdrīkstaties ar mani tā runāt?!

—       Ko?! Ar tevi runāt neuzdrīkstēšos? Trockists nolādētais! Kā priekšā tu stāvi?! — Ivans Parfjonovičs vīstīja dūres.

—   Muļķa priekšā stāvu — skaidrs? — skatīdamies

Ivanam Parfjonovičam tieši acīs, smīnēdams atcirta Saša. — Tā ari liec aiz auss: muļķa priekšā.

Viņš pagriezās un gāja prom. Ivans Parfjonovičs kaut ko noteica viņam nopakaļ, bet, ko īsti, Saša nesadzirdēja.

Tajā pašā dienā, pievakarē, pie Sašas mājas piebrauca rati, no tiem izlēca nepazīstams vīrs, ienāca mājā un pasniedza Sašam pavēsti: «Adm. izsūtītajam Pankratovam A. P. Pēc šīs pavēstes saņemšanas Jums nekavējoties jāierodas pie Kežmas rajona IeTK pilnvarotā b. Alfjorova Kežmas ciemā.» Un Alfjorova paraksts, diezgan inteliģents paraksts, bez astainiem līkločiem.

Arī pats Alfjorovs atstāja uz Sašu inteliģenta cilvēka iespaidu, pat dīvaini, ka viņš ir tikai rajona pilnvarotais. Un nav skaidrs, kāda viņam dienesta pakāpe: tāpat kā iepriekšējā reizē, kad Saša pirmoreiz ieradās pie viņa, viņš bija civilā.

Kanceleja atradās tajā pašā mājā, kur viņš dzīvoja, un aizņēma nama priekšpusi. Taču viņš' sagaidīja Sašu tikpat kā ciemiņu, plašā godistabā, kur vienas durvis veda uz kanceleju, otras uz guļamistabu, trešās uz virtuvi, no turienes vilka vēsums, tur izeja uz sētu.

—   Sēdieties, Pankratov, — Alfjorovs norādīja uz krēslu pie galda un pats apsēdās tā otrā pusē — laipns, mundrs, Sašam likās, tādā kā žvingulītī. — Kā esat iekārtojies jaunajā vietā?

—   Nekas.

—   Vai pieklājīgs dzīvoklis, pieklājīgi saimnieki?

—   Pilnīgi.

—   Labi, ļoti labi..,

Alfjorovs piecēlās, noņēma cilindru lampai, kas karājās virs galda, aizdedzināja dakti, noregulēja un uzlika cilindru atpakaļ. Godistabas kakti pietumsa, galds kļuva gaišs, un Saša ieraudzīja uz galda papīra lapu, uzreiz noprata, ka tā ir sūdzība par viņu.

—  Tā, — sacīja Alfjorovs, pamatīgi apsēzdamies uz krēsla, — tātad viss ir labi, viss kārtībā, lieliski, lieliski… Bet tas te ir slikti, Pankratov, — viņš norādīja uz dokumentu galdā, — par jums sūdzas: tīšuprāt kaitnieciski, taisni tā uzrakstīts — kaitnieciski sabojājis sādžā vienīgo separatoru. Ko jūs teiksiet?

—   Separatoru neesmu bojājis, — Saša atbildēja, — reizes trīs no tīrīju, tālab tas jāizjauc, bet tas ir diezgan

piņķerīgi. Kad pirmo reizi izjaucu, redzēju, ka veltnīša vitne nodilusi, uzgrieznis uz tās ilgi neturēsies, separators jāaizved uz MTS, un jāiegriež jauna vītne. Jebkurš mehāniķis, jebkurš atslēdznieks to apstiprinās. To es viņiem tūlit pateicu un atkārtoju, kad izjaucu aparātu otrreiz un trešoreiz. Tā ka manas vainas tur nav. Vainīgi lie, kas laicīgi neaizveda to uz MTS. Es aizvest nevarēju, braukt projām no sādžas man nav tiesību.

Alfjorovs uzmanīgi viņā klausījās, tikai vairākkārt mainīja pozu, iekārtodamies uz krēsla tā stingrāk, un kaut kā īpaši pa brīdim paraudzījās uz Sašu. Droši vien iekampis pie pusdienām mēriņu, noskaņots parunāt, laika viņam vai cik.

—   Labi, — sacīja Alfjorovs, — tātad, jau pirmoreiz izjaucot, jūs redzējāt, ka vītne nodilusi. Vai es pareizi esmu jūs sapratis?

—     Pareizi. Un es tūlīt pateicu…

—  To pēcāk. Jūs apgalvojat, ka jebkurš mehāniķis, atslēdznieks apstiprinās, ka ar tādu vītni aparāts nav derīgs.

—   Protams, apstiprinās.

—   Redziet nu, Pankratov. Mehāniķis apstiprinās, ka patlaban, es atkārtoju, patlaban vītne pagalam. Taču neviens mehāniķis neapstiprinās, ka tā bija pagalam mēnesi atpakaļ, kad jūs pirmoreiz izjaucāt aparātu. Uri ja viņam pajautāju: vai pilsonis Pankratovs, uzskrūvēdams uzgriezni, nevarēja to sašķiebt un pārraut vītni? Ko atbildēs mehāniķis? Jā, viņš teiks, varēja būt arī tā, nepareizi uzmauca uzgriezni, pagrieza ar uzgriežņa atslēgu un sarāva vītni. Vai es loģiski spriežu?

—   Nē, neloģiski, — Saša atbildēja.

—  Jā? — Alfjorovs brīnījās. — Bet es uzskatīju, ka esmu loģikā stiprs. Kur tad izpaužas mans neloģiskums, Pankratov?

—   Kad pirmoreiz izjaucu separatoru, es tūlīt pateicu, ka tas jāved uz MTS, lai iegrieztu jaunu vītni.

—Kam jūs teicāt?

—  Visiem, kas tur bija.

—   Bet kas tur bija?

—   Sievietes, kolhoznieces, kādas divdesmit.

Alfjorovs jautri skatījās uz Sašu.

—   Pankratov, jūs taču esat gudrs, izglītots cilvēks. Jūs viņām pateicāt, un ko viņām, pēc jūsu prāta, vajadzēja darīt?

—   Ziņot kolhoza priekšsēdētājam.

—   Pankratov! Tie taču ir tumši sievišķi, tādus vārdus šīs savu mūžu nav dzirdējušas: vītne, uzgrieznis, veltnītis. Viņas tos nevar pat izrunāt. Viņas neko neuzdrīkstēsies priekšsēdētājam teikt, viņš tām atbildēs: nebāziet savu degunu, kur nevajag. Un viņas jau arī pašas negrib, ka aparātu aizvestu, — aizvedīs un atpakaļ nevedīs, bet tā te strādā, un labi vien ir. Jums pašam vajadzēja pateikt priekšsēdētājam, bet jūs viņam neko neteicāt, un galu galā aparāts izgāja no ierindas. Nu, kā tad tagad ar loģiku?

—   Ne visai.

—  Jā? Kādēļ?

—   Es kolhozā nestrādāju, par separatora labošanu naudu neņēmu, tāpat vien gribēju ļaudīm izpalīdzēt. Jautājums ir tikai viens: vai esmu salauzis aparātu vai ne? Un, ja es, jau pirmoreiz izjaucot, publiski, visiem klātesot, pateicu, ka tas nav kārtībā, tad skaidrs, ka neesmu to salauzis. Bet to, ka es to sacīju, var apstiprināt visi.

Alfjorovs smaidīdams skatījās uz viņu, pēc tam negaidīti klusu, pat skumji iejautājās;

—   Un apstiprinās?

—   Kādēļ gan neapstiprinās? — Saša atbildēja ne sevišķi pārliecināti, pēkšņi sākdams atskārst sava stāvokļa nedrošību.

—   Ak, Pankratov, Pankratov, — tikpat klusu un skumji sacīja Alfjorovs, — cik jūs gan esat naivs cilvēks. Kur jūs dzīvojāt Maskavā?

—   Arbatā.

—   Tātad mēs abi esam kaimiņi, — Alfjorovs domīgi turpināja, bet, kur ir viņa dzīvoklis Maskavā, nepateica. — Jā, Pankratov, jūs esat naivs cilvēks. Iedomājieties — izsauc uz tiesu šos meitiešus. Pirmkārt, vai jūs varēsiet nosaukt viņu vārdus un uzvārdus? Diezin vai. Otrkārt, viņas visas ellīgi baidās no tiesas un, kā vien mācēdamas, lūkos izlocīties no ierašanās. Ja tomēr izdosies divas trīs sievas aizvilkt uz tiesu, tad šīs pa tukšo mals vienu un to pašu: neko nezinām, neko neesam dzirdējušas, neko neesam redzējušas. Vienā svaru kausā' jūs — izsūtītais kontrrevolucionārs, otrā — kolhozia, priekšsēdētājs, viņa pusē spēks, vara, viņš ir to likteņanoteicējs. Kura labā viņas liecinās? Nolaidieties no debesīm, Pankratov, un pareizi novērtējiet savu stāvokli. Neviena liecinieka jums nav. Bet kolhoza priekšsēdētājam liecinieki ir visa sādža. Un prokuroram ir pilnīgs pamats apsūdzēt jūs par tīšu lauksaimniecības tehnikas bojāšanu, tas ir, par kaitniecību. Jūs, protams, lasāt avīzes?

—   Es vēl nesaņemu pastu.

—   Nu, Maskavā lasījāt. Redzējāt? Viena vienīga kaitniecība: ar traktoriem, kombainiem, kuļmašīnām, labības pļaujmašīnām — it visur kaitniecība. Vai tā ir? Tīšuprāt lauž? Kas lauž? Kolhoznieki? Kālab? Un iznāk: nav mums citas izejas. Mūsu zemnieks gadsimtiem ilgi pazinis tikai vienu tehniku — cirvi, bet mēs viņam liekam vadīt traktoru, kombainu, automobili, viņš tos lauž aiz neprasmes, aiz nezināšanas, aiz tehniskās un visādas citādas neizglītības. Ko tad mums darīt? Gaidīt, līdz kamēr sādža iegūs tehnisko izglītību, pieveiks savu mūžseno atpalicību, līdz kamēr zemnieks pārvērtīs savu gadsimtos izveidojušos raksturu? Bet pagaidām lai tik lauž traktorus, kombainus, automašīnas, lai tādējādi mācās? Nolemt savu tehniku salaušanai, iznīcināšanai mēs nevaram, pārāk daudz asiņu prasījusi tās iegūšana. Un arī gaidīt nevaram — kapitālistiskās zemes mūs nožņaugs. Mums ir tikai viens līdzeklis, smags, bet vienīgais — bailes. Bailes iemiesotas vārdā «kaitnieks». Salauzi traktoru, tātad tu esi kaitnieks, še tev desmit gadi! Un par zāles pļaujmašīnu un par kuļmašīnu tāpat desmit. Redz, tad nu zemnieks sāk prātot, tad nu viņš ņemas kasīt pakausi, trīc un dreb par traktoru, liek galdā pusstopu cilvēkam, kurš zina kaut tik, cik melns aiz naga, — parādi, izpalīdzi, izpestī. Nupat nesen gāju pa krastmalu, skatos, puisis sēž motorlaivā, puņķodamies sūkstās: «Parāvu šņori, nez kas tur notrūka, motors nepielec, tagad iegriezīs man piecus gadus.» Motoriņš vienkāršs, primitīvs, es to attaisīju vaļā, redzu, sviriņa norauta nost, ņēmu un piestiprināju, motors atkal iedarbojās. Bet būtu taču tiesājuši puisi par motora salaušanu, par zivju sagādes plāna izgāšanu vai vēl par nezin ko. Tāda nostādne ir tiesās. Un citas izejas nav: glābjam tehniku, glābjam rūpniecību, glābjam valsti, tās nākotni. Kādēļ tā nerīkojas Rietumos? Es jums atbildēšu. Mēs savu pirmo traktoru izlaidām 1930. gadā, bet Rietumos 1830., simt gadus atpakaļ, viņiem sensena pieredze, tur traktors ir personiskais īpašums un saimnieks savu mantu glabā. Bet pie mums manta ir kroņa īpašums, tad arī nākas glabāt to pa kroņa vīzei. Ja mēs neskolotam lauku puisim par viņa neprasmi piespriežam piecus vai pat desmit gadus kā kaitniekam, cik tad jāpiespriež jums, izsūtītam kontrrevolucionāram, turpat jau inženierim? Jebkurš tiesnesis taču jūs notiesās bez šaubīšanās, ar tīru sirdsapziņu, vēl vairāk, viņš ar jums sirdsapziņu nomierinās, teiks: tos nelaimīgos zemniekus es notiesāju pēc pavēles, nu tad vismaz šito pelnīti. Jūs neizprotat savu stāvokli, Pankratov. Jūs domājat, ka izsūtījumā esat brīvībā. Maldāties! Teikšu jums vēl vairāk: tiem, kas nometnē, tiem ir labāk, jā, jā, tur ir grūti, tur jācērt meži salā, aukstumā un badā, tur jūs esat aiz dzeloņstieplēm, bet tur jums apkārt ir tādi paši ieslodzītie kā jūs, tur jūs ne ar ko neatšķiraties. Te nav sargu, nav sargtorņu, visriņķī mežs, upe, dziedinošs gaiss, bet te jūs esat svešinieks, te jūs esat ienaidnieks, te jums nav nekādu tiesību. Jau pēc pirmās nosūdzēšanas mūsu pienākums ir jūs ietupināt. Atnāks jūsu saimniece un pateiks: lamāja biedru Staļinu. Un še tev — jums piešūs teroristiska akta sagatavošanu.

Viņš skatījās uz Sašu un smaidīja.

—   Tāds, Pankratov, ir stāvoklis ar pirmo punktu. Saskaņā ar to jums piespriedīs, pats mazākais, desmit gadus. Jūs mani sapratāt, Pankratov?

—  Jā, es jūs sapratu, — Saša atbildēja.

Viņš labi visu saprata. Ja Soloveičiku izsūtīja par nevainīgu anekdoti, Ivaškinu par drukaskļūdu avīzē, pavāru par vārdiem «kāpostgalvu zupa», ja par pazoļu pāri piespriež desmit gadus saskaņā ar 7. augusta likumu, ja viņu pašu izsūtīja par kaut kādām muļķīgām epigrammām, tad par separatoru, par «lauksaimniecības tehniku» viņam, protams, iezāģēs pamatīgi.

—   Lieliski, — sacīja Alfjorovs, — tagad pāriesim pie otra punkta: «Kolhoza vadības diskreditācija». Kolhoznieku klātbūtnē jūs priekšsēdētāju nosaucāt par muļķi. Nosaucāt?

— Jā. Bet pirms tam viņš mani neķītri nosunīja, nosauca par riebekli, kaitnieku, troekistu, kontrrevolucionāru un vēl nez par ko.

—   Protams, nelāgi, — Alfjorovs piekrita. — Bet .iedomājieties, Pankratov, tiesas priekšā sevi un viņu. Jūsu vaina separatora sabojāšanā pierādīta. Un, lūk, kolhoza priekšsēdētājs, kurš par kolhoza mantu stāv un krīt, nosauca jūs par kaitnieku. Pareizi nosauca, pat ja aiz dusmām būtu iegāzis, tiesneši viņu saprastu. Bet par neķītrām lamām te neliekas zinis, par lamām netiesā. Turpretim jūs ne vien salauzāt separatoru, jūs priekšsēdētāju publiski apsaukājāt par muļķi. Viņš taču ir kolhoza galva, viņa vara balstās uz autoritāti, bet jūs šo autoritāti iedragājāt. Viņam no šā posteņa tagad jāiet prom. Iegriezīs jums desmit gadus, tad gan kolhoznieki zinās, ko tas maksā — apvainot priekšsēdētāju, cienīs viņu, viņam pakļausies. Redziet, kāds ir stāvoklis, Pankratov. Jums skaidrs?

—   Es jau teicu, ka man viss ir skaidrs.

—   Gribētos dzirdēt, kas tieši ir skaidrs.

—   Man ir skaidrs, ka esmu beztiesīgs, ar mani var darīt, ko vien grib, mani var tiesāt par kaitniecību, par prestiža graušanu, mani var apvainot un spļaut man ģīmī. Bet ņemiet vērā, uz apvainojumu es atbildēšu ar apvainojumu, uz spļāvienu ar spļāvienu.

Alfjorovs ar interesi lūkojās viņā.

—   Un vēl, es teiktu, — Saša turpināja, — jūsu spriedumus par kaitniecību uzskatu par nemorāliem. Es pieļauju, ka tiek izdarītas kļūdas, daudzas kļūdas, pats esmu dabūjis pārliecināties. Bet tam, ka kaitniecība izdomāta kā valsts un partijas politikas metode, tam es nevaru ticēt, pieļaut tādu iespēju nozīmē — vairs neticēt partijai, bet es, par spīti visam, kas ar mani noticis, ticu partijai.

Alfjorovs joprojām ar interesi raudzījās viņā.

—   Nu un tālāk?

—   Es visu pateicu.

—   Redziet, tā, — iespaidīgi sacīja Alfjorovs, — par kaitniecibas teoriju mēs vēl parunāsim, protams, ja radīsies izdevība. Jūs ticat partijai, tas ir ļoti labi. Es partijā iestājos jau pirms revolūcijas, esmu vecs boļševiks, Pankratov, un partijas politikā laikam gan orientējos ne sliktāk par jums. Bet patlaban runa nav par to, runa ir par jums, man jāizlemj, kā ar jums rīkoties. Jūs uz mani skatāties kā uz savu uzraugu, apspiedēju. Neapšaubāmi, manā ziņā ir jūsu uzraudzība, tas ietilpst manos pienākumos. Bet es esmu arī atbildīgs par jums, par jūsu rīcību un, starp citu, arī par jūsu drošību. Vai jūs Bogučanos sastapāties ar turienes pilnvaroto Baranovu? Redzējāt to stulbo zvalstu? Bijis viņš manā vietā, jūs jau sen atrastos Kanskas cietumā un gaidītu spriedumu. Taču eš, kā jūs droši vien būsiet pamanījis, neesmu Baranovs. Runāju ar jums. Kālab runāju? Aiz gara laika? Daļēji arī tādēļ, nenoliegšu. Bet tikai daļēji. Galvenais, man jāpieņem lēmums. Ja es to nepieņemšu, to pieņems citi un ar ļaunākām sekām priekš jums. Katrā ziņā vispirms mans pienākums ir aizvākt jūs no Mozgovas, atstāt jūs Mozgovā nozīmē atzīt, ka jums taisnība un ka priekšsēdētājs ir vainīgs, tas nozīmē pakļaut jūs jauna konflikta draudiem. Kolhoza priekšsēdētājs pasviedīs jums ceļā pamatīgāku sprunguli nekā tas separators. Ko jūs teiksiet?

Pārbraukt uz jaunu vietu, sākt visu no gala, atstāt Zidu, kurai viņš jau pieķēries, Vsevolodu Sergejeviču, ar kuru sadraudzējies, atkal adreses maiņa: bija Kanska, pēc tam Bogučani, pēc tam Kežma, pēc tam Mozgova, tagad vēl kaut kas. Ko domās māte… Protams, šausmīgi… No otras puses, Alfjorovam taisnība: Mozgovā palikt nevajadzētu — no Ivana Parfjonoviča var gaidīt visu ko. Bet kādēļ Alfjorovs neizlemj pats? Kādēļ jautā viņam?

—  Jūs ļoti pārliecinoši pierādījāt, ka man piespriedīs ne mazāk kā desmit gadus, — sacīja Saša. — Vai nav vienalga, kur to sagaidīt? Tad jau labāk Mozgovā — droši vien ilgi nenāksies gaidīt.

Alfjorovs pakratīja galvu.

—   Kas zina, ilgi vai neilgi… Kamēr nosūtīšu pieprasījumu uz Kansku, kamēr tur izlems, var paiet krietns laiks, bet septembrī ceļš būs ciet, tātad atbilde pienāks ziemu, pēc pusgada.

Ko viņš jauc galvu? Ko sagudrojis? Viņam norādījumi nevienam nav jāprasa. Jau rītu var sūtīt viņu uz Kansku ar apsūdzību kaitniecībā, tas ir šā varā. Ko šis pūlas no viņa panākt?

—   Rīkojieties, kā zināt, jūs visviens darīsiet tā, kā uzskatīsiet par vajadzīgu.

Alfjorovs piecēlās, piegāja pie kumodes, ielēja no karafes glāzītē patumšu šķidrumu, izdzēra un pagriezās pret Sašu.

—Negribat glāzīti? Brīnišķīga uzlieve.

—   Paldies, nē.

—  Jūs nedzerat?

—   Ne tādās situācijās.

—   Pareizi darāt, sakāps galvā, varat pateikt, ko nevajag, parakstīt, ko nevajag.

Alfjorovs izdzēra vēl vienu glāzīti un iemeta mutē pāris ogu.

—       Brīnišķīga uzlieve, — viņš atkārtoja, — mana saimniece to nostādina uz kaut kādām meža ogām, apgalvo, ka lieti der, it īpaši vīriešiem. Jums, jaunam cilvēkam, tam nav nozīmes, bet manos gados nākas ņemt vērā.

Viņš atgriezās pie galda.

—   Nu ko tad izlemsim, Pankratov?

—        Sūtiet mani prom uz Kansku, un lieta darīta. Trimdiniekiem ir paruna: ātrāk tevi ietupinās, ātrāk tiksi laukā.

Alfjorovs neatsaucās uz joku.

•— Es zinu, Pankratov, ka jūs nesalauzāt separatoru, un uzvelt sev vainu par jūsu notiesāšanu uz desmit gadiem negribu. Un vispār varu nesteigties. Jā, jā! Iesniegums te ir, jebkuru brīdi to var laist apgrozībā.

Viņš atkal smaidīja. Tad piecēlās, pagājās pa istabu, pievēra durvis uz virtuvi — no turienes jau stipri vilka aukstums — un apsēdies nopietni un zīmīgi sacīja:

—       Brauciet atpakaļ uz Mozgovu. Bet lieciet vērā, priekšsēdētājs nepiedos jums to «muļķi». Apdomājiet savu rīcību, tieciet vaļā no savām ilūzijām, ne ar vienu neielaidieties ķildā.

Viņa balsī Saša saklausīja kaut ko cilvēcisku, un tomēr nedrīkst padoties, nedrīkst nolaist rokas.

—   Varbūt man ārā vairs neiet?

—   Ja tas ir bīstami, neejiet.

—   Bet no kā man iztikt?

—   Piederīgie neko nesūta?

—       Sūta. Taču mātei niecīga alga, viņa strādā veļas mazgātavā, un tēvs jau sen pie mums nedzīvo.

—        Slikti, bet es nekā nevaru jums palīdzēt. Citi izsūtītie kaut kā iekārtojas. Vispār izsūtīšana šeit ir anahronisms, tā palikusi no pirmskolhozu laikiem, kad izsūtītie varēja strādāt pie viensētniekiem. Kā liekas, nometināšanu šeit drīz likvidēs, pārcels uz pilsētām. Starp citu, kāda ir jūsu specialitāte?

—       Mani saņēma ciet, kad mācījos transporta institūta pēdējā kursā.

—       Jums vajadzētu strādāt MTS, — domīgi sacīja Alfjorovs.

—   Es nepārzinu lauksaimniecības tehniku.

Alfjorovs piepeši atkal iesmējās.

—        Nepārzināt lauksaimniecības tehniku, bet ķērāties klāt pie separatora labošanas. Un vēl apvainojat mani vājā loģikā. To es saku aiz patmīlības, kā bijušais filozofs.

Bet kas tad tur par tehniku? Atšķir zobratu no bultskrūves — un tehniķis gatavs. Mūsu MTS direktors ir atslēdznieks, galvenais mehāniķis — traktorists. Bet jūs pārzināt automobili, un jums nav sveša traktora uzbūve. Kad jūs ieradāties, es nezināju jūsu specialitāti, citādi būtu atstājis Kežmā, redziet, no kāda sīkuma ir atkarīgs jūsu liktenis; ja es toreiz būtu attapies pavaicāt, jūs tagad dzīvotu rajona centrā, strādātu MTS… Nu, lai paliek, pie tā mēs vēl atgriezīsimies, jāpieliek punkts šai lietai, — viņš norādija uz Ivana Parfjonoviča iesniegumu. — Brauciet atpakaļ uz Mozgovu, bet, es atkārtoju, esiet piesardzīgs jeb, kā tagad mēdz teikt, modrs.

Viņi izgāja uz tumšās, naksnīgās ielas.

—   Bet jūsu rati ir aizlaidušies, — sacīja Alfjorovs. — Droši vien nosprieda, ka atpakaļ jau vairs nenāksies vest.

—   Nekas, aiziešu kājām.

—   Divpadsmit kilometrus naktī pa taigu,,. Nav bail?

—   Nē, nakti lācis guļ.

—  Ja gribat, palieciet tepat, pārnakšņojiet, — piedāvāja Alfjorovs, — kaimiņu mājā dzīvo manas saimnieces māsa, viņa jūs izguldīs.

—   Nē, paldies, nevajag.

3

Atgriezušies no Krimas, Varja un Kostja apmetās pie Sofijas Aleksandrovnas. Līdz tam laikam īrniece bija aizbraukusi, un istaba nu bija brīva.

Varjas laulību Sofija Aleksandrovna pārcieta stoiski: ko lai dara, vēl viena atsaucīga sirds aiziet no Sašas. Visi draugi viņu aizmirsuši, nezvana, neinteresējas, ne Vadims, ne Lena Budjagina, par Juru Saroku nemaz nav ko runāt — viņš pat nesasveicinās. Ņina Ivanova pirmajā laikā iegriezās, bet tagad vairs neiegriežas, boikotē Sofiju Aleksandrovnu, kas devusi patvērumu Varjai un Kostjam. Atklāti sakot, Sofija Aleksandrovna bija pat priecīga, ka Ņina neiegriežas. Sākumā Ņina sacīja, ka Sašas arests ir bezjēdzīga nejaušība, bet pēcāk viņas izteikumos pamazām ielavījās jaunas pieskaņas: sarežģīts iekšējais un starptautiskais stāvoklis, šķiru cīņas saasināšanās, antipartijisku grupējumu aktivizācija, tagad vairāk nekā jebkad nepieciešama īpaša pozīcijas noteiktība un skaidrība, bet Saša diemžēl dažkārt savu paša izpratni par parādībām un notikumiem pacēla augstāk par kolektīva viedokli. Vispār Ņina deva mājienu, ka Sašas arestam ir pamatojums.

Un tikai Varja nepameta Sofiju Aleksandrovnu un tātad nepameta arī Sašu. Nekas starp abiem nebija bijis, un tomēr Varja stāvēja viņai līdzās cietumu rindās, gatavoja pienesumus, aizstāvēja pret rupjiem klientiem veļas mazgātavā, ar savu līdzdalību darīja vieglāku viņas vientuļo dzīvi. Un darīja to ne tikai aiz līdzcietības. Aiz tā neredzami stāvēja Saša, interese par viņu, līdzjūtība pret viņa likteni.

Bet neko nevar darīt. Dzīve paliek dzīve. Sofija Aleksandrovna izturas pret Varju kā māte, vēl viņai labu. Paagri, protams, pasteidzās iziet pie vīra, vai būs laimīga? Kostja ir devīgs puisis, ar plašu vērienu, nes no restorāna dažnedažādus gardumus, reiz atstiepa milzīgu torti, pasniedza Sofijai Aleksandrovnai, viņa nezināja, ko ar to iesākt, — sabojāsies, sagrieza gabalos, aizveda māsām; viņš dāvināja tai visādus sīkumus: dāmu mutautiņu komplektu, zeķes, uzdāvināja pat lietussargu. Un, kaut arī Sofija Aleksandrovna ikreiz atsacījās, noturēties pret viņa devību nebija iespējams.

Un tomēr Sofija Aleksandrovna, domādama par Kostju, izjuta nemieru. Nekur nestrādā — kā tas iespējams mūsdienās? Varja stāstīja, ka viņš it kā esot izgudrojis kaut kādu amalgamu, ar ko apklāt elektriskās spuldzītes, dabūjis patentu, maksājot nodokli, viņam esot darīšanas ar finansu inspektoru. Tas viss izklausījās dīvaini, it kā būtu atgriezušies nepa laiki. Vārdi «nepmanis», «nepmanisks» Sofijas Aleksandrovnas uztverē bija sinonīmi jaunbagātnieku lepnībai, ārišķīgam greznumam, andelmaņu būšanām. Un, lūk, tagad no šīs uz visiem laikiem aizgājušās pagātnes uzradies cilvēks, kas nekur nestrādā, pa telefonu ielaižas nesaprotamās sarunās, ģērbjas izaicinoši švītīgi, tieši tā, kā tos laikus ģērbās jaunie nepmaņi. Un Sofijai Aleksandrovnai bija žēl, ka Varja, meitene no darbaļaužu ģimenes, iestigusi sev svešā vidē; Kostja ik vakaru ir restorānā, Varja, ja ne ik vakaru, tad sestdienās un svētdienās katrā ziņā. Varja pati atzinās, ka Kostja spēlē biljardu; tā pēc būtības ir viņa galvenā peļņa, bet elektriskās spuldzītes, amalgama tikai padara likumīgu viņa slāvokli — viņš it kā dzīvojot no likumīgiem ienākumu avotiem. Bet patiesībā viņš ir azarta spēlmanis, restorānu biljardists, tādēļ jau pārrodas mājās rīta pusē. Nācās iedot viņam ārdurvju atslēgu un brīdināt Varju: kad visi aiziet gulēt, jānokabina durvju ķēdīte, lai Kostja varētu durvis atvērt. Tā tika pārkāpts dzīvoklī gadiem ilgi iegājies ieradums: pa nakti durvīm katrā ziņā aizkabināt ciet ķēdīti, taču citas izejas nav — ja ķēdīte paliks aizmetināta, tad Kostjam vajadzēs zvanīt.

Reiz Varja aizmirsa noņemt ķēdīti un aizmiga. Kostja pārnāca četros no rīta, visus pamodināja ar savu zvanīšanu. Mihails Jurjevičs klusēja, bet kaimiņiene Gaļina nikni pacēla balsi: «Vazājas pa naktīm visādi, neļauj gulēt.»

Gaļina tīkoja pēc Sašas istabas: viņa ar vīru un bērnu dzīvo četrpadsmit kvadrātmetros, bet Sofija Aleksandrovna sev lieku, nevajadzīgu istabu izdod, spekulē ar dzīvojamo platību. Gaļina saasināja savstarpējās attiecības, gribēja, saceļot skandālu, fiksēt likuma pārkāpumu un atkarot istabu. Sofiju Aleksandrovnu tas uztrauca. Protams, Pāvelam Nikolajevičain rezervētā platība reģistrēta Maskavas padomē, un kas citiem par daļu, ka istabā dzīvo Varjai Varja ir pierakstīta šajā mājā un nevar taču ar jauno vīru gulēt vienā istabā ar māsu! Sofija Aleksandrovna atļauj viņiem mitināties pagaidām brīvā istabā, nevienam tur nav nekāda darīšana! Bet Kostja? Varja saka, viņš esot pierakstīts Sokoļņikos, vai tā ir? Taču prasīt pasi no Varjas vīra neērti. Ja Gaļina izsauks miliciju un izrādīsies, ka Kostja Maskavā nav pierakstīts, ko tad? Un, kaut arī Sofijai Aleksandrovnai negribējās Varju sarūgtināt, viņa nolēma ar to parunāt. Iegansts radās drīz vien.

Varja nejutās vesela. Kostja atnesa no restorāna pusdienas menāžā, viņš vispār neļāva Varjai gatavot, negribēja, ka no viņas nāktu ķēķa smaka un ka viņa maitātu rokas. Pusdienas viņš nesa mājās dārgas un ne tikai Varjai, arī Sofijai Aleksandrovnai.

Pusdienas parasti uzsildīja Varja, taču šoreiz Sofija Aleksandrovna piedāvājās to izdarīt pati.

Viņa uzlika uz pannas teļa gaļas siteņus, virtuvē izplatījās garda restorānēdiena smarža.

Gaļina vīpsnādama noteica:

— Edz, kā smaržo… Siekalas tek..»

Izlikdamās, ka zobgalību nav manījusi, Sofija Aleksandrovna sacīja:

—       Varja sasirgusi, Konstantins Fjodorovičs atnesa no restorāna.

—        Labas gan tās buržuju pusdienas, — vīpsnādama turpināja Gaļina, — bet mēs iztiekam tikai no mencas. So pusdienas, jādomā, maksā rubļus astoņus vai pat veselus desmit…

—       Es nezinu, cik tās maksā, — strupi atbildēja Sofija Aleksandrovna un aizgriezās uz plīts pusi.

—        Un kur tie cilvēki naudu ņem, — nerimās Gaļina, — pa naktīm strādā, naktssargs, vai?! Bet naktssargi tak nopelna mazāk par sētniekiem.

—       Mitējieties, Gaļina, es jūs lūdzu, nevajag, — sacīja Sofija Aleksandrovna, — jūs taču esat krietna, laba sieviete, kam jūs tā?

—       Tie labie tagadējos laikos tad ar iejūgti, — nikni atcirta Gaļina, — no labajiem tagad vai deviņas ādas ģērē. Labie stundām ilgi stāv rindās, uz kartītēm nevar preces dabūt, tramvajā uz kāpšļiem karājas, tā tik vien raugi, ka zem riteņiem nenožaujies, bet sliktie taksī vizinās, no restorāna degunu ārā nerāda.

Sofija Aleksandrovna izvairījās no atbildes, aiznesa pusdienas uz istabu. Bet Varja pamanīja viņas noskaņojumu.

—   Kas jums uz sirds, Sofija Aleksandrovna?

—       Gaļina nupat virtuvē šķendējās: mielojas ar buržuju pusdienām, staigā pa restorāniem, velkas mājās rīta pusē…

—   Kas viņai par daļu?

—   Droši vien apskauž…

—   Draņķe! — izmeta Varja.

—   Varbūt grib tikt pie Sašas istabas.

—   Jums taču ir nobruņojums.

—       Viņa domā: ja pierādīs, ka es ar šo istabu spekulēju, tad to man atņems.

—   Jums bail no Gaļinas?

—   Man nav bail, bet šie skandāli…

—       Maita tāda! — izlamājās Varja. — Es viņai parādīšu, Viens un divi aizbāzīšu muti.

—   Nevajag, Varjiņ, viņa var nodarīt daudz ļauna.

—   Kā viņa var man nodarīt ļaunu, interesanti?!

—   Ja ne tev, tad Konstantinam Fjodorovičam.

—   Kas tad viņš tāds — zaglis, blēdis?

—       Ko tu pļāpā, Varja?! Bet atzīsti, vjņam ir nenoteikts stāvoklis. Viņš taču nav nekādā amata, nekur nestrādā.

—       Nē, strādā gan, — iebilda Varja, — artelī. Un, ja spēlē biljardu, tad valsts biljardu. Tas nevienam nav aizliegts.

—       Varjulīt, man nekas nav pret Konstantīnu Fjodoroviču. Bet Gaļina var izmantot to, ka viņš te nav pierakstīts.

—   Arī es pie jums neesmu pierakstīta.

—   Bet tu esi pierakstīta šajā mājā.

—   Un viņš citā mājā, kāda tur starpība?

—   Tu esi pārliecināta, ka viņš Maskavā ir pierakstīts?

—   Nu protams!

Sajā pēc toņa kategoriskajā atbildē Sofija Aleksandrovna nesaklausīja pārliecību. Taču noprasīt, vai Varja šo atzīmi par pierakstīšanos redzējusi pati savām acīm, neuzdrīkstējās. Tikai pateica:

—   Un jūsu attiecības nav oficiāli nokārtotas,

Varja pavīpsnāja.

—       Mūsu zemē faktiskā laulība pielīdzināta oficiālai. Mums ir kopīga saimniecība, guļam vienā gultā, vīrs un sieva.

—   Varja, ko tu runā?! — Sofija Aleksandrovna saviebās.

—       Kas tad tur sevišķs? Es nesen biju tiesā, izskatīja alimentu lietu. Tiesnesis skaidri un gaiši noprasa: kopīga saimniecība bija? Vienā gultā gulējāt?

Sofija Aleksandrovna atkal saviebās.

—       Sofija Aleksandrovna, sakiet bez aplinkiem — jums neērti turēt mūs pie sevis? — nopietni jautāja Varja. — Jūs baidāties?

Sofija Aleksandrovna tikpat nopietni atbildēja:

—       Kamēr jūs nebūsiet iekārtojušies pa īstam, paši savā istabā, dzīvojiet pie manis. Tikai jārīkojas tā, lai nebūtu nepatikšanu. Tu man piekriti?

—   Es piekrītu un padomāšu.

—       Un vēl, Varjulīt, es redzēju jūsu istabā šauteni, pat divas.

—   Tās ir medību bises. Kostja ir mednieks.

—       Vlsvienalga. Tev mani jāsaprot. Arbats ir režīma iela, un savā stāvoklī es nedrīkstu pieļaut, ka mājās ir šautenes, — Sofijas Aleksandrovnas balss skanēja uzstājīgi, — patlaban pret to izturas stingri. Savā dzīvoklī Konstantīns Fjodorovičs pats par to atbildētu, bet šeit — atbildu es.

Viņa bridi klusēja, tad piebilda:

—       Man jāsaglabā šī istaba Sašam, tā ir Sašas istaba, man jānovērš no tās jebkuri draudi, pat visnenozīmīgākie.

—   Labi, — sacīja Varja, — mājās šauteņu vairs nebūs.

Pati savām acīm Varja nebija redzējusi atzīmi par Kostjas pierakstīšanos. Krimā, viesnīcā, viņš reizē ar viņas pasi uzrādīja arī savējo, aizpildīja anketu, rakstīja adresi: Maskava un tā tālāk, proti, rakstīja to, kas viņa pasē, reģistratore taču to pārbauda.

Un tomēr savās rokās Varja Kostjas pasi nav turējusi. Ja nu viņa kļūdījusies, ja nu viņš nerakstīja vis «Maskava», bet citu pilsētu? Viņai vienalga, bet iegāzt Sofiju Aleksandrovnu nedrīkst.

Tajā pašā vakarā viņa sacīja Kostjam:

—       Sofija Aleksandrovna uztraucas par tavu pierakstīšanos.

—       Es taču viņai teicu, kur esmu pierakstīts, ko tad viņa, netic, vai?

—       Tic. Bet Gaļina, kaimiņiene, meklē kašķi, grib nocelt istabu, visās malās bļaustās, ka Sofija Aleksandrovna spekulē ar apdzīvojamo platību. Un, ja izrādīsies, ka tu Maskavā neesi pierakstīts, Sofijai Aleksandrovnai būs nepatikšanas.

—   Parādīt viņai pasi?

—  Tas būtu pats labākais.

. — Bet kad? Kad es pārnāku, viņa guļ, kad ceļos augšā, viņa jau aizgājusi.

—   Atstāj man, es viņai parādīšu.

Viņš šķībi pablenza uz Varju.

—       Es nevaru atstāt pasi, tā man vajadzīga. Pamodini mani rītdien tā agrāk, es pats viņai parādīšu.

—   Un vēl. Viņa lūdz, lai uz māju nenestu šautenes.

—   Bet tās ir medību šautenes, tas nav aizliegts.

—  Visviens, Gaļina par šīm šautenēm var nosūdzēt.

—   Pasaki, ka man ir dokuments, atļauja.

—       Atļauja var būt par vienu šauteni, bet tev to ir vairākas.

—       Medību šautenes ir likumīga manta, un lai Sofija Aleksandrovna nomierina savus nervus, — Kostja sapīcis atcirta.

—       Mums te. ir tikai viens likums — Sofija Aleksandrovna, — sacīja Varja, — viņa te ir saimniece. Vainu

mēs pakļausimies viņas prasībām, vai mums nāksies no šejienes aizlasīties.

— Lai notiek pēc jūsu prāta, — īdzīgi norūca Kostja.

No rīta viņš piecēlās žāvādamies un staipīdamies, nebija radis agri celties, uzmeta halātu, paņēma no svārku kabatas pasi, pieklauvēja pie Sofijas Aleksandrovnas, iegāja pie viņas, pēc tam atgriezās.

— Viss kārtībā.

Un atkal atgūlās.

Kostja nedeva Varjai rokās savu pasi, viņa klusībā lika to vērā, taču lauzīt galvu par to negribēja. Pa to īso laiciņu, ko bija nodzīvojusi kopā ar Kostju, viņa bija apradusi ar domu, ka Kostja ir cilvēks ar sarežģītu likteni un sarežģītu stāvokli, ne par ko iztaujāt viņu neklājas, to, ko viņš negrib stāstīt, nemūžam nestāstīs. Viņa vecāki, pārkrievojušies grieķi, Azovas jūras zvejnieki, ekspropriēti kā budži un izsūtīti no Mariupoles. Kostja tolaik bijis tirdzniecības flotes jūrnieks, kuģojis pa svešu zemju ūdeņiem, un tikai tādēļ viņu nav piemeklējis vecāku liktenis. Kā viņš atzinās Varjai: atgriezies no brauciena un uzzinājis par ģimenes izsūtīšanu, viņš nožēlojis, ka nav palicis Pirejā vai Stambulā, tagad dzīvotu tur cepuri kuldams. Flotē viņš vairs nav mēģinājis ietikt: tos, kas dodas uz aizjūru, rūpīgi pārbauda, noskaidros, ka vecāki bijuši budži, arī pašu izsūtīs. Viņš braucis prom uz Maskavu, galvaspilsētā vieglāk noziedēt, strādājis par montieri, mainījis darbavietas, izgudrojis amalgamu, iestājies artelī, taču galvenais bijis biljards. Kostju ievērojis Beilis, Maskavas biljardistu dūzis, ievedis labākajās biljarda zālēs, kur apspēlēti «freieri», naudīgi provinciāļi, komandētie ar kroņa naudu. Pret tiem Kostja žēlastības nepazina, ievilināja ar pirmo vieglo vinnestu, bet pēc tam aptīrīja pa tīro.

Ļoviks reiz pateica: ja Kostja dzīvotu Amerikā, tad kļūtu par miljonāru. Ika zobgalīgi piebilda, ka par miljonāriem Amerikā kļūstot ne tikai zābaku spodrinātāji, bet arī mafijieši. Varja aizsvilās, ieteica Ikam nepalaist mēli. Taču Kostjam par šo sarunu nestāstīja, to zābaku spodrinātāju viņš Ikam nepiedotu.

Kļūdama Kostjam par sievu, Varja uzreiz bija pārkāpusi pāri visiem pakāpieniem, pacēlusies augstāk par Viku Maraseviču, Ņinu Seremctjevu, Noemi — tās ir atkarīgas no saviem mīļākiem, bet viņa nāk uz restorānu kopā ar vīru, visi viņu pazīst, visi viņam pielišķējas. Un par ārzemju plurzakiem, ko meitenes cita citai atpārdeva, Varja nevienu neapskauda. Kostja aizveda viņu pie labākajiem Maskavas skroderiem, pie labākajiem kurpniekiem un kažokādu speciālistiem. Mēteļus viņai šuva Lavrovs, kleitas — Nadežda Petrovna Lamanova, Aleksandra Sergejevna Ļamina, Varvara Stepanovna Daņilova, pat Jefimova, krūšturus — Lubeņeca, zeķturus — Koške Arbatā, cepurītes — Tamāra Tomasovna Amirova, kurpes — Barkovskis, Gūtmanovičs, Duškins. Lētus meistarus Kostja neatzina, uzvalkus viņam šuva Zurkevičs, pats dārgākais Maskavas skroderis.

Tādējādi ārēji viss šķita spilgts, krāšņs kā svētkos. Taču Varja juta, ka viņas saitēm ar Kostju nebūs ilgs mūžs. Kādēļ? Viņa pati to nezināja. Savā agrākajā dzīvē viņa daudz ko nepieņēma, taču tur viss bija skaidrs un saprotams. Tagad skaidrības nav, viņa nezina, uz kurieni ved viņas ceļš, uz kurieni straume viņu nes. Kostja ir turpat vai desmit gadus vecāks par viņu, bet viņš neko nav lasījis, pat «Trīs musketierus» ne. No visa Puškina zināja tikai četras rindiņas: «Ar trulu kiju apbruņojies un aprēķinos aizsapņojies, viņš vienu biljardbumbu lenc, kopš paša rīta makā trenc.» Bet viņš bija gudrs un citēja šīs rindas ne tālab, lai parādītu, ka Puškins viņam nav svešs, bet ka Puškinam, tāpat kā viņam, nebija svešs biljards.

Vai viņa mīlēja Kostju? Grūti pateikt. Tas notika viesnīcā Jaltā. Viņa nepretojās, varbūt aiz vēlēšanās izjust neizbaudīto, par ko stāstīja meitenes, iespējams, aiz vēlēšanās kļūt par sievieti šā vārda pilnā nozīmē.

Taču pat pēc t ā pilnīga tuvība neradās, viņus šķīra plaisa, visdrīzāk gadagājuma plaisa … Kostja lieliski peldēja, un tomēr pludmalē Varja brīžam jutās neveikli: drukns, platiem pleciem, bet īsām kājām (uzvalks to apslēpa), spalvains, rokas, kājas, mugura — viss apaudzis, uz krūtīm tetovēts ērglis, pludmalē Kostja izskatījās daudz vecāks… Viņi atgriezās viesnīcā, viņš aizslēdza durvis, apskāva Varju, skūpstīja kaklu, krūtis, bet viņa kaunējās no dienas gaismas, baidījās, ka tad, kad viņi nokāps lejā restorānā, visi pēc viņas sejas nopratīs, ka tas nupat kā noticis. Likdamās gulēt, Varja nodzēsa gaismu — kautrējās Kostjas klātbūtnē noģērbties, kautrējās viņu glāstīt, apskaut, skūpstīt. Un negribējās to darīt.

Satricinājuma, aizrautības ar jauno dzīvi nebija. Tas, kas agrāk šķita neaizsniedzams, piepeši kļuva pieejams!

ierasts, it kā viņa tā būtu dzīvojusi vienmēr. Joprojām valdzināja vakarīgās restorāna zāles svinīgums, patika skaisti tērpi, bet apnika ilgās pielaikošanas, kaitināja šuvēju nenoteiktība, nogurdinošā gaidīšana pie friziera Pola, kaut arī tur pulcējās viss Maskavas beau monde.

Salons atradās Arbatā, blakus restorānam «Prāga». Kostja savulaik bija iekārtojis salonā lampas matu sausēšanai, un Varja, tāpat kā citas pastāvīgās klientes, nāca no sētas puses, caur dzīvokli. Tomēr frizieris Pols, proti, Pāvels Mihailovičs Kondratjevs, un viņa sieva Vera Nikolajevna, manikīre, nez kāpēc citu vidū izcēla Varju. Tolaik nāca modē sešmēnešu ilgviļņi, bet Varjai ielikt ilgviļņus Pāvels Mihailovičs atteicās:

—  Vai tad var izķēmot tādu seju?!

To dzirdēja dāmas, kas gaidīja uz ilgviļņu ielikšanu, un, protams, aizvainojās. Bet Varjai tas bijis nebijis! Viņai ir savs paziņu loks, sava, aizvien vēl tā pati Kostjas kompānija. Restorānā viņi joprojām sēdēja pie viena galda un Varja dejoja tikai ar viņiem. Kostja retumis un uz neilgu brīdi iznāca no biljarda istabas, izdzēra glāzīti degvīna, šo to uzkoda, maigi apņēma Varju ap pleciem, it kā aicinādams visus pārliecināties, ka šī skaistule ir viņa sieva un visa šī kompānija — viņa kompānija, dzer, ēd uz viņa rēķina. Varjai bija pat aizdomas, ka Ļoviks uz viņa rēķina arī ģērbjas, tādi skroderi Ļovikam nav pa kabatai. Taču Ļoviks ir nevainojams zēns, nespēlē biljardu, tikpat kā nedzer vīnu, ir pieklājīgs, rāms, uzmanīgs, pie tam vēl vienkāršs rasētājs — darbarūķis. Kostjam bija vajadzīga tāda vide, inteliģenti puiši no labām maskaviešu ģimenēm, tāpat kā vajadzīga sieva — tīra, godīga meitene. Tā ir viņa marka, tas ir viņa stāvoklis sabiedrībā, viņa reputācija pašam savās acīs. Neko nelasīdams, viņš zināja, ko lasa citi, kurš šodien modē, kurš slavens, viņš negribēja izskatīties pēc profāna, labi iegaumēja vārdus, bija apveltīts ar možu prātu un atjautību.

Reiz pie galda Ika tādā tonī, it kā uzdotu jautājumus no viktorīnas, noprasīja:

—  Daudzsološs režisors, divas viņa filmas sākas ar «O». Kads uzvārds?

Kostja paguva uztvert Ikas skatienu, pagriezās un tūdaļ atbildēja: — Barnets.

Kostjam kino nepatika, viņš nepanesa piesmakušu gaisu, priekšroku deva estrādei, operetei, baletam, Barneta filmas nebija redzējis, taču uz Ikas jautājumu pirmais atbildēja viņš. Un draudzīgi pamāja Barnetam.

—  Medībās esam gājuši kopā, — nevērīgi izmeta Kostja.

—   Jā, jā, nāk prātā, — zobgalīgi atsaucās Ika, — tu mums stāstīji šo gadījumu: jūs kopā nošāvāt vilku.

—   Nevis ar viņu, bet ar Kačalovu, — atbildēja Kostja, izstiepdams lūpas, — un nevis vilku, bet vilku saimi. Uzdūrāmies vilku midzenim, nokniebām vilku, tad vilkumāti un pēc tam pievācām trīs vilcēnus. Tu jau droši vien esi redzējis vilkus? Ja ne, tad aizej uz zvērudārzu un paskaties, tikai nesadomā noglaudīt — žņaks, roka būs nost.

Viņš izdzēra vēl glāzīti degvīna, noliecās pie Varjas, klusi sacīja:

—   Bet tu, Paijiņ, pārmet man par bisēm. Sitie, — viņš pamāja ar roku uz zāli, — visu gatavi atdot, lai tik es brauktu viņiem līdzi medībās. Aiziesim rītu uz Mākslas meistaru klubu, redzēsi, kā labināsies man klāt.

—   Bet tur taču laiž tikai māksliniekus.

Viņš neliekuļoti brīnījās.

—  Tu man netici? Paijiņ, rītu pat brauksim turp!

Nākamajā dienā Kostja pārnāca mājās agri, lai nodarbotos ar Varjas tualeti. Vispirms viņa pielaikoja tumšzilu zīda kostīmu ar plisētām rišām uz svārkiem un plisētu apkaklīti, pēc tam pelēku atlasa kazakīnu ar zeltīta pavediena izšuvumiem, tam piederējās šauri svārki ar šķēlumu, un beidzot dekoltētu brūnu kleitu. Varju pārsteidza: tik nesaudzīgs it visā, kas attiecās uz darīšanām, Kostja varēja ilgi tīksmināties par viņas tērpiem, sajūsminājās, raudzīdamies uz viņu, priecājās kā bērns.

—   Eleganti, Paijiņ, eleganti.

Varja paļāvās uz viņa gaumi, bet ja nu pēkšņi turienes slavenības tikai žēlīgi parādīs Kostjam labvēlību? Kas viņš to acīs ir? Biljardists. Tagad, izrādās, vēl ari algots mednieks. Un viņa, šā algotā mednieka sieva, tik lepni uzcirtusies, izskatīsies muļķīgi.

Viņas bažas tomēr bija veltīgas.

Klubā apgrozījās gan slavenības, gan neslavenības, taču visi izlikās, ka labi pazīst cits citu, lai uzsvērtu aktieru pasaules vienlīdzību. Bija tur divi biljarda galdi.

Kostja spēlēja maz. Stāvēja blakus slavenajam marķierim Zaharam Ivanovičam, kas ari bija viņa draugs, deva spēlmaņiem padomus, bet, ja spēlēja, tad par sīknaudu, lai nenodarītu pāri saviem augstajiem draugiem. Vecā Pimena šķērsielā viņš atvilka elpu rio darīšanām, kļuva jautrs, omulīgi labsirdīgs, un Varjai patika braukt ar viņu pie Vecā Pimena.

Klubs atradās kādreizēja kungu nama sētā, puspagrabā, kas bija iekārtots ar mājīgām senlaicīgām mēbelēm. Restorānā bija ložas, mazi atklāti kabineti astoņiem — desmit cilvēkiem. Sad tad Kostja aizveda sev līdzi uz klubu Ļoviku un Rinu, tad viņi aizņēma atsevišķu galdiņu četriem. Ložās nesēdēja lielas kompānijas. Kostja parādīja Varjai Iļjinski un Kļimovu, Varja viņus atpazina, bija redzējusi filmā «Prāva par trim miljoniem». Atpazina arī Smirnovu-Sokoļski — tas bieži uzstājās «Ermitāždārzā» estrādē. Smirnovs-Sokoļskis sēdēja puspavērsienā pret ūsainu plikpauri, kaut ko tam teica, aizsegdams muti ar roku, — vai nu negribēja, ka dzirdētu pārējie, vai arī kaut ko lūdza. Plikpauris klusēja, miedza aiztūkušās, blēdīgās ačeles, līdzīgs brangi nobarotam runcim.

— Tas ir Demjans Bednijs, — sacīja Kostja.

Varjai te patika. Degvīnu un vīnu galdā nelika, tikai minerālūdeņus un augļūdeņus, par ko vēstīja plakāts: «Narzānu mēriņos neizsniedz.» Toties ēdieni bija lieliski, garšīgi, restorānu vadīja Maskavas labākais kulinārs Jakovs Daņilovičs Rozentāls, viņu dēvēja vienkārši par Bārdu.

Kā šī iestādījuma godpratības zīme uz sienas bija redzams uzraksts:

Sai klubā vienu vērā liec — Ar sievu nāc, ne bešā, Tik buržujlomā ncietiec: Kam savas vietā sveša.

Rina apgalvoja, ka pirmās divas rindas uzrakstījis rakstnieks Tretjakovs, bet otras divas — Majakovskis neilgi pirms nāves.

Rinai te paziņu nebija mazāk kā Kostjam. Pēc dabas sabiedriska — viņa ar visiem satika, taču prata saglabāt distanci. Varja neko īsti par viņu nezināja — dzīvo Oštoženkā, netālu no Začatjes klostera, koka mājiņā, nevienu pie sevis neaicina, smejas: «Kuru katru brīdi māja var sabrukt.» Rina mēdza iet uz klubu ari bez viņiem, taču viņi nekad neredzēja, ar ko tā atnāca, ar ko aiziet. Viesi sabrauca ap vienpadsmitiem vakarā, kad teātros beidzās izrādes, un izklīda ap diviem trijiem no rīta. Naktī tos šķērsielā gaidīja važoņi.

—  Tevi aizvest? — Kostja vaicāja Rinai.

Rina šķelmīgi uzrauca gaišās uzactiņas.

—  Man ir pavadonis…

Kostja iesēdināja Varju, viņa atzvēlās sēdeklī, iekārtojās ērtāk. Pa Vecā Pimena šķērsielu viņi izbrauca uz Mazo Dmilrovku, no turienes uz bulvāriem, pilsēta likās svešāda, visapkārt nevienas dzīves dvēseles, tumsā, gulošo namu mēmajā klusumā slēpās kaut kas satraucošs. Varja nerunāja, pārcilāja atmiņā vakara iespaidus.

Bieži vien restorāna publika gāja augšā uz skatītāju zāli, kur notika humoristiski priekšnesumi. Aktieri paši rakstīja parodijas, ainiņas, skečus, dažkārt to darīja arī rakstnieki, nospēlēts tas viss tika spoži, dziedāja čigāni, dziedāja Ruslanova — neko tādu nedabūja redzēt nevienā teātrī. Reiz uz estrādes iznāca Sergejs Obrazcovs, nesa rokās lelli ar sirmām uzacīm un sirmu bārdu. Zālē atskanēja aplausi, cilvēki pagriezās uz to pusi, kur sēdēja Fēlikss Kons — Mākslaslietu galvenās pārvaldes priekšnieks un kluba valdes priekšsēdētājs. Lelles līdzība ar viņu bija pārsteidzoša. Kona balsī Obrazcovs paziņoja, ka nolasīs referātu «Par padomju šūpuļdziesmu». «Padomju šūpujdziesma,» lelle pacēla pret zāli rādītājpirkstu (tas bija Kona ierastais žests), «nav buržujiska dziesma, tai bērniņš jāmodina…» Un nekas, nekādu seku nebija. Vispār, kā ievēroja Varja, šiem ļaudīm daudz kas bija atļauts.

Taču Kostja sacīja, ka biežāk kā divas reizes nedēļā viņi nevar būt klubā: «Naudu mēs nopelnām ne jau klubā, pati saproti.» Un ļoti stingri turējās pie šā noteikuma, tikai reiz nāca Varjai pretī, kad tika inscenēta «Tiesa pār autoriem, kuri neraksta sieviešu lomas». Kā tiesnese uzstājās Natālija Saca, apsūdzētie — Katajevs, Oļeša un Janovskis, prokurors — Meierholds.

Varja un Kostja sēdēja septītajā rindā, tajā pašā rindā sēdēja Aleksejs Tolstojs, mākslinieki Deni un Moors. Pazibēja Vika Maraseviča, Varja šeit viņu redzēja pirmo reizi. Turpretim viņas brālītis Vadims, kurš bija kļuvis par literatūras un teātra kritiķi, te pastāvīgi apgrozījās, lenca slavenības. Patlaban viņš gāja pa eju, tuvredzīgi miegdams acis, meklēja brīvas vietas. Viņam nopakaļ, acīmredzot viņa uzaicināti, gāja Jura Saroks un Ļena Budjagina. Ļena atpazina Varju, mīlīgi pamāja, tūlīt uz Varju paskatījās arī Jura, Varja novērsās — ciest viņu nevarēja.

Viņai uzreiz ienāca prātā Jaungada sagaidīšana, ķilda starp Sašu un Juru. Un re nu — Saša ir izsūtījumā, Sibīrijā, bet Jura un Vadims, Ļena Budjagina un Vika Maraseviča izklaidējas šajā brīnišķīgajā klubā.

Domās iegrimusi, Varja nedzirdēja, ko sacīja Natālija Saca. Atģidās, kad sāka izsaukt «apsūdzētos». Pirmais piecēlās Katajevs. Balss viņam, kā izrādījās, bija nepatīkama, šņākulīga, radās iespaids, ka viņš ir saaukstējies. Publika Katajevu uzņēma viduvēji, aplaudēja kūtri, tikpat kūtri aplaudēja arī Janovskim. Toties katrai Oļešas replikai atbildēja smieklu šalts. Staltais lieldegunis Mcierholds cirtās virsū Oļešam kā vanags. Sīkais Oļeša ar izspūrušiem, uz visām pusēm plīvojošiem matiem zibenīgi atvairīja sitienus. Varjai priekšā sēdošais Jarons katru mīļu brīdi atskatījās uz Alekseju Tolstoju, priecīgi pamirkšķināja, sak, re, kāds ir Juriks, un pie viena šķielēja uz Varju. Bet pēc tiesas piecēlās, pagriezās pret Varju un palika kā sālsstabs stāvam, traucēdams visiem iziet, un pēc tam svinīgi sacīja: «Atskatījās uz skaistuli •un sastinga kā Lata sieva.» Tas izklausījās jocīgi. Varja iesmējās.

—   Jūs esat aktrise? — Jarons iejautājās. — Kādēļ es jūs nepazīstu?

—   Es neesmu aktrise, tādēļ jūs mani nepazīstat, — Varja strupi atbildēja. Negribēja, ka viņas smieklus Jarons uztvertu kā paskubinājumu.

Varjai bija sarežģīta attieksme pret visiem šiem slavenībām. Viņa nepavisam nedalījās ar Kostju un Rinu sajūsmā: komedianti, tādēļ jau viņiem ļauj šo to papļāpāt. Viņai turpretim vairāk pa prātam, ja var skatīties aktierus uz skatuves, tad viņa arī aplaudē no sirds — talants paliek talants. Bet iepazīties ar tiem? Kālab? Kostjam patika Varjas nostāja, viņš iekšēji gavilēja, taču vieņu pašu ne uz klubu, ne uz citām sabiedriskām.vietām Varju nelaida, varbūt tikai uz kino kopā ar Zoju vai Rinu.

Mākslas meistaru klubā pēkšņi sastapusies ar Juru Saroku, Vika Maraseviča nolēma uz turieni vairs neiet. Lieku reizi trāpīties viņam acīs? Kāpēc? Pietiek ar sastapšanos Maroseikā. Citu pēc cita viņa nesa tam savus slepenos ziņojumus: tādā un tādā datumā tādā un tādā restorānā pie galda sēdēja tādi un tādi cilvēki, runāja par to un to. Saroks prasīja, lai viņa vārds vārdā atkārtotu katra sacīto, kaut gan šīs sarunas bija tik tukšas, ka viņa nespēja tās ielāgot. Un Vika pārgāja uz jaunumu ziņošanu…

… Noemi joprojām ar savu japāni. Tomēr kāds itālietis grib ar viņu precēties un aizvest uz Itāliju…

… Uzradušies divi jauni vācieši, kopā ar tiem «Metropoles» meitenes — Zuzanna un Katja. Kas ir šie vācieši, meitenes nesaka.

… Skaistule Nellija Vladimirova šķīrusies no čigāna Poļakova un apprecējusies ar bagātu franču komersantu Zoržu — liels dzīvoklis, tepiķi, veclaicīgas mēbeles, porcelāns, mašīna…

Vika centās pārvērst savas tikšanās ar Juru tādā kā augstāko aprindu pļāpāšanā. Skrodera dēlam tāda pļāpāšana nevar neimponēt. Taču itin drīz viņa pārliecinājās, ka tas viss Juru maz interesē. Iespējams, ka viņš vispār neko sevišķu no viņas negaida: iekritusi ar ārzemniekiem, lai tad nu pastrādā…

Nē, kaut ko tomēr gaida… Bet ko? Vika centās uztvert katru Juras vārdu, reakciju uz katru viņas nosaukto uzvārdu… Un beidzot atskārta… Juziks Libermanis! Redz, kas viņu interesē! Jauns puisis, liela auguma, biezām lūpām; pēc vispārējas pārliecības, viņš bija augsta ranga provokators, atklāti stāstīja pretpadomju anekdotes, atļāvās riskantus jokus un ņirgas, par ārzemniekiem neinteresējās, toties viņam bija (domājams, ar mātes starpniecību) plaši sakari izcilu atbildīgu darbinieku vidē, personiski, intīmi sakari. Juziks Libermanis Juram vajadzīgs tieši savu sakaru dēļ ar atbildīgiem darbiniekiem, tieši par tiem Jura vāc materiālu. Nav svarīgi, ko viņi tur runā. Pļāpā tikai Juziks Libermanis, taču pļāpā pie kopīga galda, visi smejas, tātad reaģē, iznāk, ka pļāpā visi.

Tiklīdz Vika to aptvēra, viņa sāka turēties tuvāk Juzikam, viņš labprāt ņēma to sev līdzi, pēc tam viņa rakstīja precīzus ziņojumus, pie kura, kad un kuru redzējusi, ko dzirdējusi. Tas interesēja Saroku, tieši tas viņarii bija vajadzīgs, kaut arī neko jaunu salīdzinājumā ar paša Juzika ziņojumiem Vika laikam gan nedarīja zināmu, taču arī tādā lomā viņa acīmredzot tam nepieciešam;;.

Vika nebija tāda muļķe, lai Sarokam parādītu, ka izpratusi, kas ir Juziks Libermanis, ka izpratusi mērķi, kādu viņai izvirza Saroks. Paaugstināt savu pašas vērtību šajā iestādījumā neietilpa viņas nodomos, viņa atzina par labāku, ja izskatīsies Saroka acīs aprobežota dumiķīte, neko nopietnu no viņas nav ko prasīt.

Ar Saroku blēdīdamās, Vika pasargāja no viņa galveno: veselu grupu ievērojamu arhitektu, ar kuriem viņu bija iepazīstinājis sens draugs Igors Vladimirovičs, arī arhitekts.

Sapņus un ieceres — apprecēties ar kādu izdaudzinātu lidotāju, jaunradītu Padomju Savienības Varoni — viņa jau sen bija atmetusi: kur lai atrod šos lidotājus, turklāt viņu sievas Marfutkas, tiklīdz kas atgadās, uz partijas komiteju, pie pavēlniecības, pie paša Sta|ina; ja arī izdosies aizvilināt, tad nekādas nākotnes tādam «varonim» jau vairs nav, aizraidīs kā ierindas lidotāju uz Čukotku… Svešas zemes — tas ir īslaicīgi. Ēriks? Patīkams vīrietis, bet arī nekas sevišķs, parasts ārzemnieks. Katru dienu iet vannā, katru dienu skujas, maina veļu, jauki smaržo. Bet kas tālāk? Ar bildinājumu nesteidzas, bez papiņa, bez mammiņas tādu soli nespers. Firmas gods! Labākajā gadījumā pēc gada ieradīsies papucītis, dižciltīgais tēvs, bet viņai būs jau divdesmit četri.

Vikai nepieciešams cilvēks ar varenu nākotni. Tāds cilvēks ir, viņš ir ievērojams arhitekts, viens no Staļina lolojuma — Padomju Pils, Maskavas galvenās ccltnes, projekta autoriem. Vēl nav vecs, četrdesmit trīs gadi, ļoti jauneklīga izskata, slaids, iznesīgs, ilgus gadus dzīvojis ārzemēs — eiropietis! Tā tik būtu savienība! Nevis kaut kāds tur lidotājs stulmeņos, bet visā pasaulē pazīstams arhitekts, un viņa, tā sieva, slavena profesora meita, dzimusi maskaviete, inteliģente.

Tādai aliansei nekāds Saroks, nekāds Djakovs nemēģinās uzbrukt, šiem viens un divi sados pa nagiem.

«Kā tad tā, Josif Visarionovič,» viņas vīrs pretējā gadījumā sacīs Staļinam, «ja man neuzticas, tad mani taču var izkontrolēt ar citu cilvēku palīdzību. Bet likt, lai mani izseko mana sieva, tas ir amorāli,»

Nu tad gan dabūs trūkties Djakovs un Saroks, izlidos no savām vietiņām, un no viņu vietiņām tālu aizlido.

Tiesa, Arhitektam ir sieva.

Sieva, odesiete, dzīvojusi kopā ar viņu ārzemēs, tur noslīpējusies, disciplinējusies: kārna lieldegune brunete, kūpina garus, smalkus papirosus, miedz acis — tuvredzīga, taču brilles nevalkā, protežē I<oļu Krilovu, pavisam vēl zēniņu, tādu zeltgalvīti skaistuli no Piemaskavas, viņam laiks iet dienestā, un šī mēģina viņu iedabūt par adjutantu pie kaut kāda augsta dūža. Nekur viņa kopā ar vīru neiet, apnikuši viens otram pa divdesmit gadiem. Viņš cauru dienu ir darbnīcā, reizēm arī nakšņo tur, bieži braukā uz ārzemēm vai uz Arhitektu namu Piemaskavā, Suhanovā. Vika ir pārliecinājusies: sieva kā sieviete Arhitektu nevaldzina.

Pievārēt šo Odesas dāmu nebūs grūti. Lai nu kā, sakars nodibināts, viņš aizrāvies ar Viku, viņi pavada Viltas gultā reibinošas stundas, viņa ir jauna, skaista, pieredzējusi, prasmīga, viņš ir vēl spēcīgs un temperamentīgs vīrietis. Viņi nevar nodzīvot dienu, neredzējuši viens otru vai vismaz neparunājušies pa tālruni.

Taču visiem citiem šis sakars palika noslēpums. Visi zina tikai par Igoru Vladimiroviču, pazīst to kā senu viņas draugu, kā «noietu etapu», zina, ka tieši ar viņu, ar Igoru Vladimiroviču, Vika iet uz Arhitektu namu, advokāta Pļevako bijušajā savrupmājā Novinku bulvāri. Taču meitenes uz turieni neiet. Arhitektu nams vēl nebija iegājis modē, lai gan tur ir ari restorāns, kaut trešās šķiras. Tika gan rīkotas projektu izstādes, bet kam tās ir interesantas?

Jo vieglāk Vikai bija slēpt šo sakaru. Arhitektu namā viņa ieradās tikai ar Igoru Vladimiroviču, pēc tam viņiem pievienojās Arhitekts. Tādu konspirāciju viņš uzskatīja par pārmērīgu, taču augstu vērtēja Vikas smalkjūtību, augstu vērtēja Vikas uzmanību pret viņa darba jautājumiem, Vika nāca uz to projektu apspriešanu, kuros piedalījās Arhitekts, vērīgi klausījās disputus un strīdus.

Uz apspriedēm mēdza ierasties arī padzīvojušas sievietes — arhitektes, Viku tās neuztrauca, uztrauca piemīlīgās rasētājas projektu darbnīcā, taču Igors Vladimirovičs sacīja, ka vadošam arhitektam, jo vairāk Galvenajam arhitektam, darbnīcas darbinieces nav pieņemamas.

— A^ateriālu pretestības pirmais likums, — jokoja Igors Vladimirovičs, — skan: katrs sakars ierobežo vienu brīvības pakāpi. Bet arhitektam savā darbnīcā jābūt absolūti brīvam.

Savu lomu Vika spēlēja lieliski. Igors Vladimirovičs — pat viņš noticēja, ka Vika ir iemīlējusies viņa draugā. Arhitektam tas bija grūts dažādu arhitektūras strāvu, skolu, novirzienu, tradīciju cīņas periods. Mācījies ārzemēs, apbraukājis daudzas zemes un iepazinis moderno arhitektūru Rietumos, Arhitekts vadīja skolu, kas balstījās uz klasisko mantojumu, taču ņēma vērā mūsdienu, vispirmām kārtām augstceltņu konstrukcijas. Par to daudzi viņam uzbruka, bet Vika izslavēja viņu kā ģēniju, viņa celtnes, projektus, idejas — par ģeniālām, stāstīja par to visiem: tiklab viņa draugiem, kā ienaidniekiem. Viņš ir ģēnijs! Ne tāds ģēnijs, kuru novērtēs pēc piecsimt gadiem, bet šodienas ģēnijs, jau šobrīd atzīts ģēnijs. Viss, kam pieskārusies viņa roka, ir ģeniāls!

Jā, tā bija pareizi izraudzīta loma, un Vika to tēloja meistarīgi. Nevienā jautājumā nerunāja pretī Arhitektam, nekad ar viņu nestrīdējās, neuntumojās, neaizvainojās — ar dižu cilvēku jāturas augstā līmenī.

—   Man ir daudz trūkumu, — Vika viņam sacīja, — bet, zini, tā bābišķā, sīkā — ne tik, cik melns aiz naga, ar to es lepojos, gribu, lai tev ar mani būtu viegli, lai nekas tevi neapgrūtinātu. Galvenais — tev jābūt mierīgam.

Ja viņš nevareja atnākt uz tikšanos, tad brīdinaja Viku pa tālruni, iejūtīgi pavaicādams:

—   Ko tu darīsi?

Vika viņu mierināja:

—   Mīļais, neuztraucies, es pagulēšu, palasīšu, aiziešu pie draudzenes, aizskriesim uz ķinīti. Rīt no rīta noteikti piezvani.

Viņa, protams, negulēja uz dīvāna, negāja pie draudzenes, neskrēja pa ķinīšiem, viņai bija savas darīšanas: šuvējas, kurpnieki, Juziks Libermanis un SSroks — tas tika ievērots stingri, tur misēšanās nedrīkstēja būt. Arī ar Arhitektu misēšanās nedrīkstēja būt. Lai zina, ka viņa ir uzticīga, atdevīga draudzene. Kā nekā profesora meita, kā nekā no hetmaņu dzimtas! Viņa nav vainīga, ka dzimusi te, bezkauņu vidū, viņa ir aristokrāte, velns parāvis!

Tikai vienu reizi Vika atļāvās izlēcienu.

Tas notika Daiļo mākslu muzejā, kur bija sarīkota Padomju Pils konkursa projektu izstāde. Muzejs bija stāvgrūdām pilns no rīta līdz vakaram, gara rinda stiepās pa Volhonku. Arhitekti, to vidū arī ārzemnieki, stāvēja blakus saviem projektiem, gandrīz visi ar sievām, sniedza paskaidrojumus, atbildēja uz jautājumiem. Vika ieradās tur katru dienu, tikās ar Arhitektu, viņai jau bija daudz paziņu šajā pasaulē, varbūt kāds arī noprata, kāda loma viņai ir blakus Arhitektam, taču Vika izturējās neiebildīgi.

Valdīja troksnis, dzīva kustība, publika nesaruka, un tikai viens cilvēks ne reizi neatnāca uz muzeju — Arhitekta sieva.

—   Nešķendējies par viņu, — sacīja Arhitekts, — pa divdesmit gadiem viņa izredzējusies pietiekami daudz manu projektu, tie viņai apnikuši.

—   Bet tas taču tavs galvenais projekts, tavas dzīves sūtība!

—   Kad projektu apstiprinās, kad izsniegs diplomus, tad viņa atnāks, — pajokoja Arhitekts.

—  O, jā! Tad viņa stāvēs tev blakus, dalīsies ar tevi triumfā!

Viņš uzmanīgi palūkojās uz Viku, saprata mājienu: Vika pati grib stāvēt viņam blakus, pati grib dalīties ar viņu triumfā.

Vika aptvēra savu misēkli, saņēma viņu aiz rokas.

—   Es ne uz ko nepretendēju. Tikai nevaru paciest tādu vienaldzību pret tevi, pret tavu darbu. Stāvēt tev blakus tikai triumfa dienās — tas, zini… — Viņa nicīgi sašķobīja lūpas. — Atvaino, man piepeši ļoti ķērās pie sirds, ka pret tevi tā ..,

Nākamajā rītā viņu pamodināja tālruņa trinkšķis — zvanīja Arhitekts. Šodien slēgta skate, lai nebrauc, bet gaida viņa zvanu.

Slēgtā skate nozīmēja, ka izstādi apmeklēs Staļins un citi valdības locekļi.

Augu dienu Vika nosēdēja mājās, neatgāja no tālruņa. Arhitekts piezvanīja pievakarē.

—   Es braucu,

Viņš atbrauca ar šampanieša pudeli — tā bija viņa uzvaras, viņu uzvaras diena. Staļinam iepatikās arī viņa projekts.

No rīta viņi uz divām nedēļām aizbrauca uz Suhanovu.

Staļins sēdēja Soču vasarnīcas verandā pītā atzveltnī, pavērsis seju pret sauli. Viņam patika Soči — paša roku veidojums, patika vasara dienvidos, kaut gan ārsti dienvidus ieteic tikai rudenī. Bet ko tad ārsti zina? Viņam arī mazotnē patika šis laiks, patika kāpelēt un ložņāt pa Goris—Cihe drupām, pa senatnīgo cietoksni, kuru kalnā bija uzcēluši Bizantijas imperatori. Tur viņš nokrita un savainoja roku. Soči viņam atgādināja Gori apkārtni, lai gan tur nav jūras un nav tādas augu valsts. Staļina priekšā uz galdiņa atradās grāmatas: Solovjovs, Kļučcvskis, Pokrovskis, atradās referentu iesniegtās «Piezīmes par PSRS vēstures mācību grāmatas konspektu». So darbu vadīja Zdanovs.

Tā bija VIŅA izvēle. Sajā gadā viņš atsauca Zdanovu no Gorkijas un izvirzīja par CK sekretāru. Ne tādēļ, ka Zdanovs sekmīgi tika galā ar novada vadīšanu un ar Gorkijas automobiļu rūpnīcas celtniecību. Citi apgabalu sekretāri arī tiek galā. Un ne tādēļ, ka Zdanovam tikai trīsdesmit astoņi gadi, arī citi sekretāri nav veči: Hruščovam, Vareiķim, Eihem — četrdesmit, Hatajevičam — četrdesmit viens, Kabakovam — četrdesmit trīs… Bet Zdanovs ir inteliģents cilvēks, izprot literatūru, mākslu… Nav visziņa Lunačarska tipa inteliģents, neplātās ar savu skolotību, nedižojas ar svešvārdiņiem, nepretendē uz teorētiķa lomu kā Buharins, taču ir inteliģents. Vadībā vajadzīgs inteliģents cilvēks. Zdanovs tādam nolūkam piemērots. Pirmo sev uzticēto lielo pasākumu — Rakstnieku savienības dibināšanu — viņš, rādās, sagatavo labi. Gaidāmais kongress būs pagrieziena punkts partijas attiecībās ar inteliģenci: rakstnieki ir galvenais inteliģences priekšpulks un mūžam pretendējuši uz tautas garīgo vadīšanu.

Cīņā par varu Ļeņins balstījās uz inteliģenci. Tas bija pareizi: inteliģence ir mūžsens atšķirīgu domu paudējs, domu atšķirība ir labs ierocis cīņā par varu. Bet, kad vara izkarota, balstīties uz inteliģenci nedrīkst — varas līdzeklis ir nevis domu pretējība, bet vienāda domu gaita. RAPP — Krievijas proletārisko rakstnieku asociācija — un pārējās grupiņas sašķēla inteliģenci, nolēma to neizbēgamai uzskatu dažādībai. Vajadzīga organizācija, kas spējīga nodrošināt uzskatu vienādību, tāda tad arī būs Rakstnieku savienība.

Gorkijs ir piemērota personība rakstnieku apvienošanai. Pēc savas būtības viņš ir kreisais sociāldemokrāts ar lielu noslieci uz sīkburžuāziskā liberālisma pusi. Ļeņins daudz nojēdzās ar viņu un pareizi nojēdzās. Gorkijam ir vārds, sakari ar izciliem Rietumu rakstniekiem. Viņš daudz ko nepieņem pie mums. Taču dzīve emigrācijā parādīja, ka tur, aiz robežas, viņam perspektīvas nav, īstam rakstniekam jādzīvo un jānomirst savā dzimtenē. Viktors Igo varēja sagaidīt Napoleona Trešā krišanu tādēļ, ka darbi, ko viņš uzrakstīja ārzemēs, tika izdoti Francijā. Krievu emigrantu darbus pie mums neizdod un neizdos, niekošanās ar Arkādiju Averčenko neatkārtosies. Buņins. Ko sasniedza? Nobela prēmiju sešdesmit trešajā mūža gadā — kam tā vajadzīga? Kas lasa Buņinu? Nomirs nepazīts savā Parīzē, viņi visi tur nomirs, neviens nepaliks krievu literatūrā. Gorkijs grib palikt, grib pieminekļus dzimtenē. To var saprast. Un savus pieminekļus viņš dabūs. Un arī kopotus rakstus dabūs. Un honorāru ārzemju valūtā arī. Viņš pats šobrīd ir valūta, viņu tur godā gan Rietumu rakstnieki, gan mūsējie, pat bijušie «Serapiona brāļi» — Fedins, Tihonovs, tie ir īsti rakstnieki, talantīgi, pieredzējuši, viņiem vispirmām kārtām jākalpo sociālisma mērķiem. Bet RAPP nobīda viņus pie malas, atstumj no literatūras, priekšplānā izvirza «proletāriskos» rīmju kalējus. Ko ar šiem rīmju kalējiem var sasniegt? Kādu literatūras pieminekli tie atstās VIŅA laikmetam? Demjans Bednijs? No Demjana paliks tikai viņa bibliotēka, kā stāsta, laba bibliotēka. Majakovskis ir spējīgs cilvēks, viņa dzejoļi jāizmanto, bet tā jau drīzāk ir politika.

Kādreiz arī VIŅŠ grēkoja ar dzejoļiem. Būdams seminārists, aiznesa Iļjam Cavčavadzem, «Ibērijas» redaktoram, savu dzejoli «Dila» — «Rīts», to parakstīja Soselo, parakstīt dzejoļus ar īsto vārdu semināristiem bija aizliegts. Cavčavadze toreiz publicēja piecus vai sešus viņa dzejoļus, atmiņas par Gori, par tēvu, par ceļu uz Ateni, par tēva dziesmošanu kopā ar draugiem pie vīna glāzes. Bet vairāk VIŅŠ nerakstīja — viņam nav lemts dzejnieka liktenis. Vai tie dzejoļi bija labi? Viņš nekad tos nepārlasīja. Un tomēr, kā atmiņā palicis, Iļja Cavčavadze uzteica viņa «Rītu»..j

Kad rozei jau atplaucis pumpurs, tā maigi glauž vijolīti.

Un mākoņos augstu jo augstu vītero cīrulītis.

Bet pēc divdesmit gadiem, 1916. gadā, Jakoba Gogebašvili sastādītajā gruzīnu mācību grāmatā pamatskolām «Rīts» tika publicēts — un ar to pašu parakstu Soselo. Ja pēc divdesmit gadiem kopš pirmās publikācijas šo dzejoli izraudzījās mācību grāmatai, tas nozīmē, ka tur kaut kas bija, tas ir kaut ko vērts! Un tomēr viņš nav dzimis dzejai, dzejnieks nevar būt cīnītājs — poēzija atmaidzina dvēseli. Žurnālistika — tā piederas cīņai, viņa spalva labi kalpoja Revolūcijai. Viņš rakstīja daudz, rakstīja ar dažādiem pseidonīmiem: Dāvids, Nameradze, Cižikovs, Ivanovičs, Besošvili, Kato, Koba… Tieši Koba kļuva par viņa segvārdu partijā, šis vārds viņam patika. Koba ir cēls varonis no Kazbegi romāna «Tēva slepkava». Bet ar šo segvārdu viņš kļuva pazīstams policijai, parakstīt ar to rakstus jau vairs nedrīkstēja, un viņš atkal atgriezās pie dažādiem pseidonīmiem — K. Stefins, K. Staļins, K. Soļins —, līdz beidzot 1913. gada janvārī, liekas, avīzē «Sociāldemokrāts» parakstījās: J. Staļins. Tas tad nu kļuva par uzvārdu, ar kuru tagad viņu pazīst visa pasaule.

Dzejoļu rakstīšanu viņš pameta, par rakstnieku nekļuva, taču lasīt mīlēja, daudz lasīja. Viņš jau vairs neatceras savas jauno dienu aizraušanās, tās sajaukušās ar vēlākām —lasīja gan cietumos, gan izsūtījumā, revolucionāra profesija atstāj pietiekami daudz laika lasīšanai, vēl vairāk — uzliek par pienākumu lasīt.

Garīgais seminārs deva izglītību klasiskās ģimnāzijas apjomā. Tur mācījās latīņu, grieķu, senebreju, franču, angļu, vācu valodu. Bet svešvalodas VIŅAM nekad nepadevās, viņš arī izsūtījumā ar tām nenodarbojās, tikai laika zaudēšana! Tomēr krievu valodu prata labi, mācības seminārā notika krievu valodā, un tur viņš mācījās piecus gadus. Vienīgi gruzīnu akcents palika no bērnības, viņš nemaz nemēģināja tikt no tā vaļā. Ne jau akcents ir būtiskais. Viņš bija redzējis krievus, kuri neprot nedz pareizi ielikt komatu, nedz likt uzsvaru,

Otršķirīgus, mazāknozīmīgus rakstniekus viņš nelasīja — kam tie vajadzīgi? Lasīja klasiķus, krievu revolucionāram tas nepieciešams… Gogolis, Saltikovs-Sčedrins, Cehovs, Gorkijs — tos varēja izmantot cīņā pret varu, tos Izmantoja diskusijām arī oponenti — jāzina! Zemnieku rakstniekus, visus šos Zlatovratskus, Ļevitovus, Karoņinus, tāpat kā Ņekrasovu ar Ņikitinu un Surikovu viņš necieta un nelasīja, tie žēloja zemnieku, bet zemnieks pats nevienu nežēlo — viņš to labi zināja, pats uz savas ādas bija izbaudījis.

Tolstojs ir izcils mākslinieks, taču neizprata varas būtību, idealizēja cilvēku, pamācīja, sprediķoja un līdz ar to pazemināja savu mākslu. «Krievijas revolūcijas āļJogul's» — ko tu neteiksi inteliģentiem liberāļiem par patikšanu! Arī Dostojevskis nav nekāds filozofs, tāpat kā Tolstojs, neizprata sabiedriskās un valsts iekārtas mehāniku. Bet atšķirībā no Tolstoja neidealizēja cilvēku, atskārta viņa niecību, viņa nekrietno būtību, sludināja ciešanu ideju, bet ciešanu ideja ir varens līdzeklis cilvēku ietekmēšanai, to prasmīgi izmanto baznīca. Taču Dostojevskis rakstīja garlaicīgi, rakstīja slikti, nemākslinieciski.

Diženākais krievu rakstnieks ir Puškins! Visu saprata, visu atskārta, visu mācēja. Tikai iedziļināšanās Pētera tēlā vien ko nav vērts! «Ar iemauktiem dzelžainiem Krieviju sacēla kājās»! Viņa daiļrades virsotne — «Boriss Godunovs»: «… tumša mūsū tauta, lēti visam tic, platām acīm brīnumiem pa pēdām iet, kamēr bajārs Godunovā savu līdzinieku vied.,. Ja tik viltīgs tu un bargs…» Trāpīgi pateikts! «Tumsība un lētticība» — tautas būtība. «Viltība un bargums» — VIŅA varas būtība. «Savu līdzinieku vied» — VIŅA pretinieku būtība. «Boriss Godunovs» viņu pārsteidza jau jaunībā, pārsteidza Otrepjeva tēls… «Padzīts mācītājs, bēguļojošs mūks, bet gadu viņam divdesmit… Un augumā viņš maz9, krūtis platas, viena roka īsāka par otru, mati rūsgani.» Iespējams, ka viņš Puškinu tika lasījis seminārā, Puškins bija programmā, taču pa īstam «Borisu Godunovu» izlasīja vēlāk, fizikas observatorijā, kur pēc izslēgšanas no semināra strādāja par statistiķi. Tagad raksta, ka viņš esot izslēgts no semināra par marksisma propagandu, viņš pats savukārt ierakstīja anketā: «Izsviests no Tiflisas garīgā semināra par marksisma propagandu.» Izslēdza par ko citu — par skolasnaudas nemaksāšanu, lai gan māte katru mēnesi sūtīja viņam naudu, ko saņēma no Egnatašvili. Bet viņš negribēja beigt garīgo semināru, nedomāja kļūt par garīdznieku, ap to laiku bija jau saistījies ar marksistu pulciņu. Taču versija, ka viņš izslēgts par marksisma propagandu, ir pareiza versija, tā palīdz raidīt vadoņa tēlu un tātad kalpo revolūcijas mērķiem. ļ Fizikas observatorijā viņš tad arī pārlasīja «Bo.risu Godunovu»… «Padzīts mācītājs… Bēguļojošs mūks… Bet gadu viņam divdesmit… Un augumā viņš mazs, krūtis platas, viena roka īsāka par otru, mati rūsgani…» Arī viņam tolaik bija divdesmit, ari viņš gadu pirms semināra beigšanas atteicās no garīdznieka karjeras, arī viņš augumā ir mazs, bet platām krūtīm, un ari mati ir rudgani un viena roka pastīva. Viņš jau vairs nebija puika, nebija neauglīgs sapņotājs, protams, nekādu analoģiju starp sevi un Otrepjevu neiztēlojās, turklāt šis neveiksminieks viņam nemaz nebija pie sirds. Un tomēr ārējā līdzība pārsteidza. Pārsteidza ari Puškina iedziļināšanās Otrepjeva neveiksmju cēlonī: pļāpīgs — savu lielo noslēpumu izpauda vējgrābslīgai polietei, sirdsšķīsts un godprātīgs, mocījās to līdzekļu dēļ, kuri jāliek lietā katram politiķim. «… uz skaisto Maskavu es slepus naidiniekam ceļu rādu.» Avantūrists, romantiķis, taču ne politiķis! Viss bija: griba, godkārība, drosme, risks, dziņa pēc uzvaras, bet galīga neprasme to nostiprināt, izmantot tās augļus. Sasniegt augstāko varu un to nenoturēt — tāds ir neveiksmīgu politiķu liktenis, noturēt varu ir grūtāk nekā to sagrābt. Otrepjevs nenoturēja. Tas nenotiktu, ja Dmitrijs pēc uzkāpšanas Maskavas tronī būtu atkārtojis kaut vienu desmito daļu no tā, ko darīja cars, par kura dēlu viņš sevi izsludināja.

Tomēr tā viņš domā šobrīd, bet, kā domāja tolaik, neatceras. Tikai skaidri atceras viņu abu pārsteidzošo ārējo līdzību. Pārsteidza liktenis, kas piemeklēja bēguļojošo mūku, kurš tika augstu pacelts pasaulīgās varas virsotnē. Ar laiku šis tēls atmiņā izblāvēja, citu vēsturisku personu izstumts, kuras pakļāva savai varai viņa iztēli. Un tomēr kaut kur smadzeņu dziļākajās šūnās šis tēls pastāvēja. Vai tas neapzināti neiznira no dzīlēm, kad viņš Baku sastapās ar Sofiju Leonardovnu Petrovsku, dzimtu poļu izcelsmes aristokrāti? Viņš tai patika — proletāriešu revolucionārs, pagrīdnieks, karbonārijs, apstirušās biksēs, neskuvies, drūms, noslēgts, spēcīgs stipras gribas cilvēks. Reiz viņš bija aizgājis pie tās, nesastapa, un, kad atnāca nākamo reizi, viņa smiedamās teica:

— Kaimiņu meitene man saka: Sofija Leonardovna, pie jums bija atnācis kaut kāds briesmīgs tēvocis.

Viņš toreiz pavīpsnāja, bet ar raksturojumu bija apmierināts: gribēja, lai no viņa baidās.

Sofija, maiga, iejūtīga, rūpējās par viņu, būtībā tā bija viņa mūžā pati lielākā mīlestība. Sofija pieslējās eseriem, taču nekad ar viņu nestrīdējās, viņai nepiemita partijas funkcionāru nesamierināmība, savus uzskatus viņa tam neuzspieda, gluži pretēji, vairījās no politiskiem strīdiem, redzēja, ka jebkuras domstarpības viņu kaitina. Bet viņa to nekaitināja, vienīgā sieviete, kura to nekaitināja. Taču abu attiecības pārtrūka,,, Viņa nomira no tuberkulozes.

Protams, viņš nav Otrepjevs un viņa nav Marina Mnišeka. Un tomēr tagad viņš pieļauj varbūtību, ka pirmos viņu ierosinošos motīvus pamodināja tieši šie tēli, kas snauda kaut kur smadzeņu tālākajos nostūros: poļu aristokrāte un nepazīstams, pusceļā palicis garīdznieks, pagrīdnieks ar vēl neskaidriem, bet tālejošiem nolūkiem.

Septembrī Sihovo kapsētā bērēja Hanlaru Safaraļijevu, strādnieku — naftinieku, ko bija nogalinājuši melnsimtnieki. Notika grandioza demonstrācija, kauca rūpnīcu sirēnas, kolonnā gāja VIŅŠ, gāja Saumjans, Jenukidze, Azizbekovs, Ordžonikidze, Džaparidze, Fioļetovs. VIŅS teica runu, tur bija arī Soņa. Bet pēc pusgada arī viņu apbedīja tajā pašā kapsētā. Nebija demonstrācijas, nekauca rūpnīcu sirēnas. Gāja aiz šķirsta mājas kaimiņienes un pazīstami poļi. Nolaida bedrē, apbēra ar zemi un aizgāja. Bet viņš palika, negribēja iet atpakaļ kopā ar svešiem cilvēkiem, nebija ar tiem ko runāt. Palika, piesēda līdzās svaigajai kopiņai.

Klinšainais Sihovo zemesrags tālu iesniedzās jūrā, augstu slējās virs Bibi-Eibata, ko no vienas vietas izraibināja neskaitāmi naftas urbjtorņi. Pie tiem nebija redzami strādnieki, taču sviras cilājās augšup un lejup, sūknēja naftu. Pavasaris tikko modās, bet saule sildīja jau krietni, viņš viens sēdēja kalnā, uz klinšainā Sihovo zemesraga, Kaspijas jūras krastā, lūkojās līcī, uz neskaitāmajiem naftas urbjtorņiem. Viņš bija apbedījis Soņu, vienīgo sievieti, kuru augstu vērtēja, taču bēdas viņu nepārmāca līdz pašiem sirds dziļumiem. Viņš bija izturējis gan cietumus — ir Batumi, ir Kutaisi —, gan trimdu Austrumsibīrijā, gan bēgšanu no trimdas, jau bija aizgājuši viņa līdzgaitnieki no «Mesami—Dasi», cietumā gājis bojā Kechoveli, miris Culukadze. Visi aiziet, un visi aizies, cilvēka mūžs ir tikai mirklis šajā mūžīgajā apritē. Ir tikai šodiena — arī mirklis, taču revolucionāram īstās dzīves mirklis. Tikai revolucionārs un tikai valdnieks izprot cilvēka dzīvības un dzīves niecību un nenozīmību, bet tikai valdniekam ir tiesības saudzēt sevi. Paša dzīvība un dzīve neko nav vērta, kamēr cīnies par varu, bet, kad esi ieguvis varu, tad dzīvība un dzīve ir balva uzvarētājam.

Tagad V1ŅS ir uzvarētājs, viņš pratīs nosargāt dzīvību, tādēļ ! ka pratīs nosargāt varu.

Visi revolucionāri riskē ar dzīvību. Arī viņš riskēja,taču bija piesardzīgs. Atbraucis uz Baku, ikreiz nokāpa lejā Baladžaros un gāja uz pilsētu kājām pa jūras krastu, garām naftas urbjtorņiern. Un, kad bija piekusis, piesēda uz taciņas un, tāpat kā patlaban, pavērsa seju pret sauli, lūkojās lejup uz ceļu, uz urbjtorņiern, uz jūru.

Kas vada revolucionāru, kas viņu ved pa ērkšķaino ceļu? Ideja? Idejas pakļauj savai varai daudzus, bet vai tad visi kļūst par revolucionāriem? Cilvēkmīlestība? Cilvēkmīlestība ir ņuņņu, baptistu un tolstojiešu sūtība. Nē! Ideja revolucionāram ir tikai iegansts. Vispārēja laime, vienlīdzība un brālība, jauna sabiedrība, sociālisms, komunisms ir saukļi, kas ceļ masas uz cīņu. Revolucionārs — tas ir raksturs, protests pret personisko pazemojumu, paša personības apliecinājums. Viņu piecas reizes apcietināja, izsūtīja trimdā, viņš bēga no trimdas, slēpās, kāvās ar izsalkumu un miega badu — kā labad? To zemnieku labad, kuri ne par ko citu kā vienīgi par saviem kūtsmēsliem negrib zināt? Proletariāta, šo darbarūķu labad? Baku viņš bieži vien pārlaida nakti Bailovas Rotšilda strādnieku kazarmās, atliku likām izredzējās «strādnieku šķiru». Tajā Baku periodā viņš jau bija ievērojams partijas darbinieks, bija Baku boļševisma līderis. Jebkuri mēģinājumi to apstrīdēt ir nelietīgi mēģinājumi. Šiem mēģinājumiem viņš pratis darīt galu.

Staļins piecēlās no atzveltņa; kaut kur virs galvas lidoja bite, dūca un dūca pie pašas auss. Staļins no tās atgaiņājās, tā palidoja nost, nosēdās uz galda, rāpoja uz pelnutrauka pusi, viņš to nosita ar Kļučevska sējumu.

— Nekrietnība, — viņš sacīja gruzīniski, — nekrietnība! — atkal apsēzdamies atzveltnī un atgriezdamies pie domām par tiem laikiem, par nekrietno Avela Jcnukidzes brošūru.

Sajā brošūrā Jenukidze piepeši bija sadomājis pastāstīt par pagrīdes tipogrāfiju, kas pastāvēja Baku ar iesauku «Ņina».

Tipogrāfija bija pakļauta Ļeņinam, sarakstīšanās notika ar Krupskajas starpniecību, tipogrāfiju vadīja Krasins, Jenukidze un Kechoveli. Vairāk neviens cilvēks, kā raksta Avels, par to nezināja, tātad nezināja arī viņš, Staļins, viņam, Staļinam, par to pat neteica.

Krasinu, šo inženieri elektriķi Rotšildu un Mantaševu kalpībā, var saprast: Ļeņins pavēlēja viņam ievērot maksimālu konspirāciju. Uz to VIŅŠ netur ļaunu prātu: Krasins jau sen miris. Ari Kechoveli ir miris. Un ne jau ši mazā tipogrāfija izšķīra revolūcijas likteni. Tāds bija stāvoklis toreiz.

Citāds ir stāvoklis tagad. VIŅAM nav vajadzīgi Baku, Tiflisas, Aizkaukāza lauri. VIŅAM nepieciešama īstenā partijas vēsture, un īstenā partijas vēsture ir tikai tā, kas kalpo partijas vadības interesēm un autoritātei.

Ja VIŅŠ nezināja, ka Baku, viņam blakus, pastāvējusi pagrīdes tipogrāfija, kā tad tagad var apgalvot, ka VIŅŠ vadījis partiju Krievijā? Ja VIŅŠ vadīja partiju, tātad viņš nevarēja nezināt par tipogrāfijas pastāvēšanu. To noliegt nozīmē noliegt viņa kā Ļeņina pirmā palīga lomu. Vai tiešām to nesaprot Avels Jenukidze? Nevar nesaprast. Kālab gan izdot brošūru, no kuras skaidri redzams, ka biedram Staļinam nav bijis nekāda sakara ar tipogrāfiju «Ņina»? Kālab to ievajadzējās biedram Jenukidzem? Kādēļ viņu pēkšņi piesaistīja vēsture? Un šim cilvēkam viņš uzticēja Kremli, uzticēja savu dzīvību! Kālab Kremļa komandantūrā tik daudz vecu partijas biedru? Vai tad pēc tāda principa izraugās apsardzi? Ja sargam apsardzība ir politisks uzdevums, tad uz tādu sargu nevar paļauties: politiskie uzskati var mainīties. Pat uz personiskām simpātijām nevar paļauties: no simpātijām līdz antipātijām viens solis. Sargam jābūt tik uzticīgam savam saimniekam, cik uzticīgs ir vilkusuns, — lūk, kāds ir īsts sargs. Viņš zina tikai vienu: par vismazāko pārkāpumu, par visniecīgāko nevērību viņš reizē ar visiem labumiem un privilēģijām zaudēs dzīvību. Lūk, kā jāizraugās viņa apsardze. Bet biedrs Jenukidze par Kremļa komandantu tur Pētersonu, bijušo Trocka vilciena priekšnieku, Trocka cilvēku. Vai šie perina domu par galma apvērsumu?! Jenukidze ar šiem uz vienu roku, tas redzams no viņa nenozīmīgās brošūreles, ar to viņš sevi atmaskojis!

Sī nelietīgā provokatoriskā brošūra jāsakauj lupatu lēveros. Avels, protams, ņemsies noliegt, sūkstīties, nožēlot, bet cilvēks, kurš nožēlo grēkus, ir politiski pazudis cilvēks. Vai pēc tam viņš vēl eksistē fiziski, tas jau nevienu citu vairs neinteresē kā tikai piederīgos un tuviniekus. Piederīgie un tuvinieki to pārdzīvos.

Kam lai uztic uzrakstīt par šo brošūru? Labāk kādam no vecajiem Baku komunistiem. Bet kas ir palicis no vecajiem?

Ordžonikidze bieži bija Baku, strādāja Balahanu rajonā Samsi Asadulajeva naftas atradnēs par feldšeri ambulancē, nelielā namiņā Romānu nomalē. Viņš labi atceras šo namiņu: divas istabas, vienā Sergo dzīvoja, otrā pieņēma slimniekus. Tas bija labs konspiratīvais dzīvoklis, ērts, vai tad mazums cilvēku nāk pie feldšera. Sergo tur nostrādāja laikam gadu, pēc tam šad tad iebrauca Baku uz kādu brīdi. īsts aculiecinieks, labs aculiecinieks, taču viņš atrunāsies ar aizņemtību, pie tam ir Avela Jenukidzes draugs, vai tad ies liecināt pret draugu.

Višinskis? Pēdīgais nelietis. Visu mūžu bijis meņševiks, meņševiki, protams, var darbu nedarīt, ka tik ir lunkana mēle. 1908. gadā Balahanos Tautas namā tika noorganizēta tiesas prāva pret Baku zubatoviešiem — Sendrikoviem. Kas uzņēmās viņu aizstāvību? Višinskis. Vienā naktī runāja piecas reizes, tā aizrāvās ar savu oratora mākslu, demagogs, kazuists! Septiņpadsmitā gada vasarā bija Maskavā Arbata milicijas priekšnieks, izkāra uz sienām pavēli par Ļeņina meklēšanu un arestu un zem tās, muļķis tāds, parakstījās: «A. Višinskis.» Pēc Oktobra apvērsuma panāca pieņemšanu pie VIŅA, nožēloja grēkus, lēja asaras. Taču ne ar pušplēstu vārdu neieminējās par to, ka dalījies ar viņu pienesumos Bailovas cietumā, kur viņi bija ieslodzīti vienā kamerā. Saprata, ar KO runā, saprata, ka tādu atgādinājumu VIŅŠ nepiedotu, ka apmaiņā pret šiem nožēlojamiem pienesumiem saņem dzīvību. 1920. gadā VIŅŠ palīdzēja tam iestāties partijā, divdesmit piektajā — kļūt par Maskavas universitātes rektoru, trīsdesmit pirmajā — par KPFSR prokuroru, tagad Višinskis ir PSRS Ģenerālprokurora vietnieks, taču Baku lietās kā liecinieks nederīgs — partijā viņu nicina.

Paliek Kirovs. Līdz revolūcijai viņš Baku nav bijis, bet pēc revolūcijas piecus gadus bija Azerbaidžānas saimnieks, viņam bija pieejami visi arhīvi, un viņš labi izpētīja Baku partijas organizācijas vēsturi, cilvēks izglītots un pedantiski rūpīgs. Redz, viņam vajadzētu atbildēt uz Jenukidzes brošūreli, viņam ar savu autoritāti vajadzētu atspēkot partijai nevajadzīgu versiju un, gluži otrādi, atbalstīt versiju, kas nostiprina partijas vadības autoritāti. Vārdos viņš cildina biedru Staļinu — ar vār

diem ir par maz. Tieši tādēļ jau viņš izsauca Kirovu uz Sočiem, lai pastrādā blakus, lai parāda, kāds viņš ir patlaban. Trijatā viņi labi saderēs kopā. Piemēram, visi trīs mīl mūziku: VIŅŠ tāpat vien mīl, Zdanovs pat spēlē klavieres, Kirovs ir gandrīz vai melomāns, iet uz operu, taču sēž nevis valdības ložā, bet parterā — demokrāts atradies! Vienmēr gribējis izskatīties pēc inteliģenta, jaunībā piedalījās studentu amatieru izrādēs, lai arī mācījās tikai rūpniecības skolā. Kaut kur viņš tika redzējis tā jaunības dienu fotogrāfiju, vai nu pie Sergo, vai paša Kirova mājās, tā sieva Markus, kā viņu tur sauca, Marja Ļvovna, parādīja: zēniņš formasfrencī ar pogām, galvā formas naģene ar kokardi, uz kokardes sakrustoti veseris un zāģa zoblocis — rūpniecības skolas emblēma. Bet nezinātājiem izskatās kā ģimnāzista vai pat studenta forma.

Taču viņš negrib braukt šurpu. Aizbildinās ar slimību, ārsti iesakot Mineraļnije Vodus. Kas tev kaiš? Grēmas… Kam tad savureiz nav grēmas, vai tad tā ir slimība — mēs tevi te izārstēsim, pastrādāsi kopā ar mums. «Ko es saprotu no vēstures…» — «Un ko mēs saprotam? Tomēr strādājam, pastrādā arī tu kopā ar mums.»

M»

Lai padzīvo, lai ir acu priekšā, pēc būtības viņi nekad nav bijuši kopā. Lidz revolūcijai vispār nebija sastapušies, divas trīs reizes redzējās Pilsoņkara laikā. Ciešākas saites radās, kad Kirovs vadīja Azerbaidžānas partijas organizāciju, ieradās Maskavā uz partijas kongresiem, uz CK plēnumiem, tāpat vien darīšanās. Iespaidu atstāja patīkamu, Ordžonikidze par viņu atsaucās labi, ārzemēs nav bijis, nav no emigrantiem, partijas kadru darbinieks, nesamierināms Trocka, Zinovjeva, Rameņeva, Buharina pretinieks, lai gan ar pēdējo uzturēja draudzīgas attiecības. VIŅŠ to izvirzīja. Desmitajā kongresā — par CK locekļa kandidātu, Divpadsmitajā — par CK locekli, trīsdesmitajā gadā iesaistīja Politbirojā. VIŅŠ to aizsūtīja uz Ļeņingradu, uzticēja tam sagraut šo mūžīgo dumpības, uzpūtības un opozīcijas balstu. Neattaisnoja cerības. Nesagrāva pilsētu, gluži pretēji, nostājās tās priekšgalā, iekaroja lētu popularitāti, tagad tiecas pēc popularitātes Vissavienības mērogā, pretsvarā biedram Staļinam grib izskatīties mērens, labs, augstsirdīgs. Uzstājās Politbirojā pret Rjutina nāvessodu, pēc tam pret Smirnova, Tolmačova, Eismonta nāvessodu. Un arī citus Politbiroja locekļus aizvilka sev līdzi. Pat Molotovs un Vorošilovs svārstījās. Tikai Lazars bez vārda runas bija par nošaušanu.

Augstsirdība pret uzvarētiem ir bīstama: ienaidnieks nekad neticēs tavai augstsirdībai, uzskatīs to par politisku manevru un pie pirmās izdevības uzbruks pats. Tikai naivs cilvēks var spriest citādi. Kirovs ir bīstams ideālists, prasa strādnieku šķirai materiālus labumus, nesaprot, ka materiāli nodrošināts cilvēks nav spējīgs uz upuriem, uz entuziasmu, pārvēršas par mietpilsoni, par sīkpilsoni. Tikai ciešanas atraisa lielo tautas enerģiju, to var vērst gan uz sagrāvi, gan uz radīšanu. Cilvēka ciešanas ved pie dieva — pēc šā galvenā kristīgās ticības postulāta tauta tika audzināta gadsimtiem ilgi, tas iegājis tautas miesā un asinīs, tas jāizmanto arī mums. Sociālisms ir paradīze zemesvirsū, pievilcīgāka nekā mītiskā paradīze debesīs, kaut gan arī tā labad jāiet caur ciešanām. Bet tautai, protams, jābūt pārliecinātai, ka tās ciešanas ir pārejošas, kalpo diža mērķa sasniegšanai, augstākā vara zina tās vajadzības, rūpējas par to, aizstāv to pret birokrātiem, lai kādā amatā tie būtu. Augstākā vara ir VISUREDZOSA, VISUZINOSA un VISUVARENA.

Par ko viņš vakar domāja šai sakarā? Par iedzīvotāju apgādi? Par pārtikas kartīšu atcelšanu? Bet šis jautājums jau izšķirts, no pirmā janvāra kartītes tiek atceltas. Par ko tad viņš tomēr domāja? Jā! Viņš vakar domāja par sarunu ar dārznieku, igauni pēc tautības, Arvo Ivanoviču. Uz valdības vasarnīcu Arvo Ivanoviču pārcēla no Vorošilova vārdā nosauktās sanatorijas, tas ir šejienietis un, kā viņam darīja zināmu, absolūti pārbaudīts cilvēks, precējies ar krievieti, visu mūžu dzīvo Sočos, izdaudzināts par labāko dārzkopi. Staļinam igauņus Kaukāzā nebija gadījies sastapt, lai gan viņš zināja, ka gadsimta sākumā no Baltijas uz Suhumi novadu pārcēlušies daži simti igauņu un Melnās jūras piekrastē izauguši trīs vai četri igauņu ciemati, igauņi nodarbojas ar to pašu, ar ko šejienieši: ar dārzkopību, lopkopību, tikai lopi viņiem prāvāki par vietējiem. Tomēr to, ka igauņi apmetušies arī Sočos, viņš nezināja. Arvo Ivanovičam no skata varēja dot gadus piecdesmit, stiegrains, platiem vaigu kauliem, ar gaišbrūniem matiem un gaišām acīm, viņš, tāpat kā visi igauņi, staigāja vestē un frencī, bet platās bikses pa kaukāziešu paradumam sabāzīja čuvjakos. Krieviski runāja ar akcentu, reizēm smieklīgi kropļodams vārdus.

Vakar viņš apgrieza puķes. Staļins vēroja viņa darbu, pašam patika ziedi. Arvo Ivanovičs kaut ko sadrūvējies burkšķēja, un Staļins apjautājās, ar ko viņš ir neapmierināts. Arvo Ivanovičs atbildēja, ka sievai veikalā nav iesvērts pilns svars un bez tam vēl nepareizi aprēķināta maksa. Staļins vakarā pateica apsardzes priekšniekam: Arvo Ivanoviča sievai veikalā nav iesvērts pilns svars un nepareizi aprēķināta maksa. Pasakiet pilsētas komitejas sekretāram: vainīgie bargi jāsoda.

Krievu kupcis vienmēr bijis blēdis, blēdis palicis arī tagadējais pārdevējs. Pēc 7. augusta likuma no valsts baidās zagt, zog no iedzīvotājiem. Tauta to redz, taču neko nevar darīt. Tātad tautas vietā tas jādara VIŅAM. VIŅŠ nestaigā pa veikaliem, bet VIŅŠ labi zina SAVAS tautas vajadzības un tai nodarītās pārestībās. Staļins piecēlās un no verandas iegāja istabā. Tur pie liela sekretārgalda sēdēja Tovstuha. VIŅŠ to bija paņēmis uz Sočiem. Seit strādā vēstures zinātnieki, viņiem nepieciešams inteliģents Tovstuha — Marksa, Engelsa, Ļeņina institūta direktora vietnieks, viņš zina vēsturi un saprot, kāda vēsture šobrīd nepieciešama partijai. Kas zīmējas uz kārtējām lietām, tad Tovstuha arī tajās orientējas — daudzus gadus strādājis pie viņa par sekretāru. Pie tam vēl slimo ar tuberkulozi, lai pasildās saulē, re, cik viņš vājš, uzkumpis, kāsē, raugās caur pieri, ārsti darīja zināmu — vairs dzīvotājs nebūšot. Zēl, uzticams cilvēks!

—   Sagatavojiet CK lēmuma projektu, — sacīja Staļins. — Par cīņu pret pircēju… nē, patērētāju… apkrāpšanu, sverot un mērījot preces… Un par piekrāpšanu, aprēķinot maksu … Pareizāk sakot, tā: pārkāpumi mazumtirdzniecības cenu aprēķināšanā. Vajag sameklēt faktus un norādīt, ka tas ir pretrunā ar partijas rūpēm par patērētāju masām. Par šiem faktiem uzlikt sodu tirdzniecības tautas komisāram Mikojanam, PSRS Patērētāju biedrību centrālās savienības priekšsēdētājam Zeļenskim un Vissavienības Arodbiedrību centrālās padomes priekšsēdētājam Sverņikam — arodbiedrībām arī jāgādā, lai darbaļaudis netiktu apkrāpti un viņiem nenodarītu pāri. Lēmumam jābūt bargam. Lai Centrālā Izpildu Komiteja izdod dekrētu: par apkrāpšanu, sverot preces un aprēķinot to maksu, — desmit gadus!

—   Faktu sameklēšana prasīs zināmu laiku.,,

—  Tad uzrakstiet vienkārši: CK iesniegti.., Nē! CK rīcībā ir fakti. Tā uzrakstiet.

Staļins atgriezās verandā un atkal apsēdās atzveltnī, pavērsdams seju pret sauli, atkal iegrima domās par Kirovu. Kirovu dēvē par pēcnieku. Bet VIŅŠ taču tikai septiņus gadus vecāks par Kirovu — par kādu pēctecību var būt runa? Nav zināms, kurš nomirs pirmais, kaukāzieši dzīvo ilgi. Tātad ir domāta pēctecība nevis pēc nāves, bet līdz nāvei. Nesagaidīs. Konvents, kas nolēma giljotinēt Robespjēru, viņam nav vajadzīgs. Robespjērs izdarīja liktenīgu kļūdu, saglabādams konventu. Napoleons padzina konventu un rīkojās pareizi, tādēļ Napoleons ir dižens cilvēks, bet Robespjērs, par spīti visai savai nežēlībai, nekas vairāk kā pļāpa advokāts.

Reiz, kad Kirovs bija albraucis uz Maskavu, viņi sapulcējās pie Ordžonikidzes. Bija V1ŅS, Sergo, Kirovs, Vorošilovs, Mikojans, bija arī Kaganovičs, kaut gan Sergo to netika aicinājis. Necieta viņu. Taču VIŅŠ sacīja: ejam, Lazar, Sergo uzlūdz uz vakariņām. Nav palicis prātā, kādā sakarā Kirovs stāstīja, ka viņam patikusi matemātika, fizika, ķīmija, viņš beidzis rūpniecības skolu ar balvu, pēc tam iestājies Tomskas Tehnoloģiskā institūta sagatavošanas kursos, gribējis kļūt par inženieri. Starp citu, vai tik tur viņš neiepazinās ar Ivanu Budjaginu? Arī Budjagins mācījās šajos kursos, no tiem laikiem droši vien arī aizsākusies viņu draudzība.

Kirovs ir cilvēks ar, kaut arī mazu, tomēr tehnisko izglītību, ar noslieci uz tehniku, taisni lieliski, viņam tātad jāvada rūpniecība. Un lai sadala rūpniecību sīkākās sastāvdaļās: mašīnbūvniecība, ķīmija, celtniecība un tā tālāk. Vajag nemitīgi jaukt laukā šos izveidojušos aparātus, šos sadziedājušos cilvēku aptvarus, svaidīt ļaudis no vienas vietas uz otru, mētāt šurpu, turpu. Lūk, tādu rūpniecību lai tad arī pārvalda biedrs Kirovs kā Politbiroja loceklis un CK sekretārs. Nekāda kauna lieta tā nav: valsts industrializācijas periodā vadīt ekonomikas galveno posmu — rūpniecību — nav apkaunojums. Bet, lūk, ja biedrs Kirovs nebūs ar mieru, negribēs pārcelties uz Maskavu, tad tas nozīmēs, ka viņš grib palikt neatkarīgs, autonoms, grib turpināt savu īpašo līniju.

6

Tādas skumjas nebija Sašu nomākušas ne Butirkos, ne pārsūtīšanā, ne etapā. Butirkos bija cerība — viss noskaidrosies, viņu atbrīvos, etapā bija mērķis — tikt pie vietas, iekārtoties uz dzīvi, pacietīgi nogaidīt, kamēr beidzas soda laiks. Cerība padarīja viņu par cilvēku, mērķis palīdzēja dzīvot. Te nav ne cerības, ne mērķa. Viņš gribēja palīdzēt ļaudīm izmantot separatoru, viņu apvainoja kaitniecībā. Alfjorovs ar dzelžainu loģiku viņam to pierādīja. Un Alfjorovs kuru katru mirkli var viņu iznīcināt, laižot tālāk, lai iet savu ceļu Ivana Parfjonoviča iesniegums. Vai tad tā var dzīvot? Priekš kam franču valodas mācību grāmatas, kuras viņš gaida no Maskavas, politekonomijas un filozofijas grāmatas? Kam viņš tās izklāstīs, ar ko runās franciski? Ar lāčiem taigā? Pat ja Alfjorovs viņu neaiztiks, tad kādā veidā un no kā lai viņš te dzīvo? Apšūt velteņus — to viņš var iemācīties. Redz, kas viņam lemts. Aizmirst, visu aizmirst! Ideju, ar kuru viņš auga, dabūjuši savā varā bauļini, lozgačovi, stolperi, viņi mīda kājām šo ideju un sabradā cilvēkus, kuri tai uzticīgi. Agrāk viņš domāja, ka šajā pasaulē nepieciešamas stipras rokas un nelokāma griba, citādi iesi bojā, tagad viņš ir sapratis: iesi bojā tieši ar stiprām rokām un nelokāmu gribu, jo tava griba sadursies ar vēl nelokāmāku gribu, tavas rokas ar vēl spēcīgākām — tajās ir vara. Lai izdzīvotu, jāpakļaujas svešai gribai, svešam spēkam, jāsargājas, jāpielāgojas, jādzīvo kā zaķim, baidoties izsliet galvu no krūma, tikai par tādu cenu viņš varēs saglabāt sevi fiziski. Vai ir vērts tā dzīvot?

Saša sēdēja mājās, mēģināja lasīt. Večuks kaut ko pielaboja sētā, tēsa ar cirvi, vienmuļā, monotonā klaudzoņa iedvesa vēl lielākas skumjas. Večuks aizgāja no sētas, taču lasīt Saša tik un tā vairs nespēja, meta grāmatu pie malas. Viņš neizturēs tādu dzīvi, neizturēs. Pēc tam viņš atgūlās gultā, aizsnaudās, bet arī miegā viņu neatstāja nelaimes izjūta, viņš pamodās izbailēs, sirds dauzījas

Ko Alfjorovs īsti grib? Viņa labvēlība nav nejauša, viņš to atstāja šeit ne bez iemesla. Loģiski spriežot, viņam vajadzēja piešūt tam lietu, attaisnot savu esamību šeit. Bet viņš to atlaida atpakaļ uz Mozgovu, ieminējās par pārcelšanu uz Kežmu, par darbu MTS un neko neprasīja pretī. Lūko noskaņot sev labvēlīgi vai, gluži otrādi, demoralizēt? Grib novest līdz pēdējam, turēt neziņā, sasprindzinājumā, mūžīgās bailēs, sak, materiāls pret tevi stāv iesniegts, gaidi, kad atkal izsauks, mierīgas dzīves tev nebūs. Skumji, skumji…

.Večiņa uzsauca viņam caur durvīm:

—  Estu nāksi?

—  Zobi sāp, neēdīšu, — Saša atbildēja.

Divas dienas viņš negāja ārā no mājas, sēdēja sētā, palīdzēja večukam kaut ko darīt. Zināja, ka Zida gaida, uztraucas, taču arī viņu negribēja redzēt, viņa bija tā negoda lieciniece, sāks mierināt, būs vēl lielāks pazemojums. Nu un vienaldzīgi viņam visi un viss. Jāpieliek punkts! No šā loka viņš vairs neizrausies… Bet kas tad būs ar māti? Māte to nepārcietīs, tādu triecienu viņš nedrīkst tai dot, nāksies vilkt savu jūgu, lai tikai māte zinātu, ka viņš ir dzīvs, lai tikai māte nezaudētu cerību.

Trešajā dienā pie viņa iegriezās Vsevolods Sergejevičs.

—   Kas jums noticis? Kādēļ nerādāties? Esat slims?

—   Vesels.

—  Alfjorovs nomocīja?

—       Pierādīja, ka esmu kaitnieks un kolhozu varas grāvējs. Pierādīja loģiski, pārliecinoši.

Vsevolods Sergejevičs iesmējās.

—        Ko jūs brīnāties? Viņš pēc izglītības ir filozofs. Lai jūs nemaldina viņa amats. Viņš ir dūzis, liels vīrs, trīs vai pat visi četri rombi, augstāks nekā viņa priekšnieki Kanskā, tādēļ jau formu nevalkā. Starp citu, bijis ārzemēs, bet tagad nokļuvis te. Baidos, ka viņš ir mūsu nākamais, tā teikt, kolēģis vai likteņbiedrs. Vai varbūt arī pēkšņi tiks atpakaļ, viss ir atkarīgs no kaut kādiem augstākiem, mums nezināmiem apstākļiem. Bet, lai nu kā, viņš jums loģiski pierādīja, ka pēc kolhoza priekšsēdētāja iesnieguma var jūs miltos samalt. Sabojājāt separatoru un apsaukājāt priekšsēdētāju par muļķi. To viņš jums inkriminēja?

—  Jā.

—       Redziet nu. Gribu jūs nomierināt. Taja paša dienā separatoru aizveda uz Kežmu, izdarīja visu, ko jūs sacījāt, atveda atpakaļ, un tas lieliski strādā. Varat iziet laukā un par to pārliecināties.

—  Nav ne mazākās vēlēšanās.

—       Tas ir pareizi, Šaša. Mans padoms: ne pirkstu vairs tam nepieduriet. Tā ka, es domāju, kaitniecības tēma atkrīt. Neuztraucieties.

—   Es neuztraucos. Tikai pretīgi.

—       Saprotu. Un, ja atļaujat man būt ar jums atklātam, tad es jums kaut ko pateikšu. Atļaujat?

—   Protams.

—   Jūs, Saša, bez šaubām, esat cilvēks. īsts cilvēks. Padomju cilvēks. Tas nav kompliments, bet konstatējums. Tas ir lieliski — būt īstam, idejiskam padomju cilvēkam. Taču jūs gribat tāds palikt pat savos īpašajos apstāk|os, gribat rīkoties tā, kā jārīkojas padomju cilvēkam. Bet to nedrīkst, Saša: apkārtējiem jūs neesat padomju cilvēks, jūs esat pretpadomju elements. Un tikai no tāda viedokļa te raugās uz jums un uz jūsu rīcību. Jūs ejat pa ielu un redzat — separators nestrādā, jūs, zinādams separatora uzbūvi, tūdaļ pat ejat klāt un to labojat. Bet kolhoza priekšsēdētājs un pilnvarotais, te es runāju nevis par Aifjorovu, bet par citu, parastu, viņi domā citādi: kālab viņš jaucās pa separatoru? Skaidrs — lai to salauztu. Ienaidnieks kaitē un sariebj, kur vien var, — ceru, ka jūs zināt, kas teicis šos vārdus?

—   Zinu.

—   Jūs negribat būt izstumtais, taču jums jārēķinās ar savu stāvokli. Jūs nosaucāt priekšsēdētāju par muļķi — tā ir jūsu galvenā kļūda. Ja jūs viņu neķītri nosunītu, nekas nebūtu. Bet muļķis Ir aizvainojošs, pazemojošs vārds, tajā slēpjas pārākums, iznāk, ka jūs esat gudrs, bet viņš ir muļķis. Vai Alfjorovs jums neieteica pārbraukt uz citu sādžu?

—   Ieteica.

—   Nu un tad? Jūs atteicāties? Nurzidas Hazizovnas dēļ?

—   Ne es atteicos, ne arī piekritu. Es viņam atbildēju — izlemiet pats, negribu būt viņam pateicību parādā, negribu palikt parādnieks.

Vsevolods Sergejevičs padomāja, tad sacīja:

—   Nu ko tad, -'espējams, ka jūs rīkojāties pareizi. Lai gan citā sādžā jums būtu mierīgāk. Te jau bija salēkšanās ar jūsu bijušās saimnieces dēlu, tagad atkal ar priekšsēdētāju, reputācija jums šeit diez kāda vis nav. Taču cerēsim, ka viss beigsies labi. Patlaban jums, Saša, nervi ir čupā. Jūsu nervi bija saspīlēti, uzvilkti kā stīga: arests, cietums, pārsūtīšana, etaps, mūsu Mozgovā, dzīvoklis, klapatas. Bet, tiklīdz viss nokārtojās, stīga pārtrūka jau no pirmā jaunā sasprieguma. Mēs visi esam izgājuši tam cauri. Galvenais, lai tas nepārvērstos par hronisku kaiti. Bet jūs esat stiprs cilvēks, ar gribasspēku, jums jātiek ar to galā. Vienīgā izeja: izvairieties no konlliktiem ar viņiem un esiet uzmanīgs ar skolotāju, tagad jūs pieskatīs, uz jums ir zobs, arī to var piešūt.

Viņš piegāja pie Sašas gultas, uzsita viņam uz pleca.

—   Diezgan! Celieties augšā! Ejam paspēlēt preferansu.

—   Es slikti spēlēju.

—   Nav svarīgi. Kārlis ir mūsu mierinājums: kriminālisti spēlē acīti, mēs preferansu. Noskujieties, citādi — rekā esat apaudzis, saģērbieties, un ejam. Laiks jums iepazīties ar šejienes inteliģenci.

Iet negribējās, bet Vsevolods Sergejevičs uzstāja, un Saša nosprieda, ka ir derīgi paskatīties, kā šeit tiek galā ar dzīvi citi cilvēki.

Mihails Mihailovičs Maslovs, gadus četrdesmit piecus vecs, ar drūmu, izmocītu seju, bija šurp atbraucis pirms gada no Solovkiem. Pēc stājas viņu varēja noturēt par bijušo oficieri.

—   Bet mēs jau domājām, ka jūs vairs neatnāksiet, — viņš dzēlīgi aizrādija Vsevolodam Sergejevičam, kad tas kopā ar Sašu ieradās pie viņa.

—   Pagūsiet mūs apspēlēt, — labsirdīgi atbildēja Vsevolods Sergejevičs.

Spēles laikā Mihails Mihailovičs ne]āva ilgi gudrot, steidzināja, rājās par neveiksmīgiem gājieniem. Tikai Sašu nerāja — cilvēks no citas, naidīgas pasaules, un ar savu atturību viņš nošķīra Sašu no citiem. Un arī Sašam Mihails Mihailovičs bija antipātisks, viņam nepatika tādi ātras dabas kašķupūžņi, no pieredzes ar tēvu zināja, ka tas nav liktenis, bet raksturs.

Ceturtais partneris preferansa partijā bija Pjotrs Kuzmičs, bijušais tirgonis no Voroņežas apgabala Starijoskolas pilsētas. Soda izciešanu sācis Narimā, beidza šeit, pie Angāras. Viņam pāri par sešdesmit, drukns, platiem pleciem, platām krūtīm, ar īsu, melnu, iesirmu, bārdu, kājās zābaki, stulmos iebāztas bikses, mugurā veca žakete ar ielāpiem uz elkoņiem. Viņš šeit vienīgais labprāt stāstīja par savām likstām un ķibelēm.

—   Kad neatjāva — netirgojos, — sacīja Pjotrs Kuzmičs, — bet, kad atļāva tirgoties, pārdevu, kas lauku cilvēkam vajadzīgs: izkaptis, sirpjus, sākumus, visvisādas drogas, pie kurām viņš kā nekā jau kopš mazām dienām pieradināts. Ciematā ir kooperācija, bet lauku vīri nāk pie manis, viss man ir aizlaikus, zinu, kas zemniekam nepieciešams. Bet pēcāk skaidra lieta: finansu inspektors, tam pa pēdām cits, apliek ar nodokli, te šādu, te tādu, maksā tik ragā. Cietumā prasīja zeltu, bet kur lai to ņem? Mans zelts ir dzelzs: slokšņu, šķirnes, stīpu, jumta. Zeltu es senāk tikai cara desmitniekos un piecniekos biju redzējis.

Pjotrs Kuzmičs stāstīja labsirdīgi — no izmeklētāja arī prasa.

—   Nu lai tā būtu, es esmu kupcis, tiesības zaudējis, bet pie kā tad bērni vainīgi? Vai tad viņi izraudzījās sev tēvu un māti? Tāpat tak grib dzīvot, rauga tikt citiem līdzi te pionieros, te komjaunatnē, bet viņus no visurienes dzen prom. Jaunākais, Aļoška, ar gudru galvu, aizbrauca uz Maskavu, iestājās rūpnīcā, atsūta avīzi: «Es, tāds un tāds, esmu aizgājis no tēva, sarāvis ar viņu sakarus.» Kā lai neķeras pie sirds. Audzināju, gādāju, rūpējos, un še tev — atsakos. Bet ko lai dara, citādi nevarēja. Viņš tak ticēja, ka tirgoties ir kaitīgi, no citu darba, teic, dzīvo… Pavalsti bodē mucas ar pernicu vai pacilā lemešus un kastes ar naglām, tad matīsi, kāds viņš ir, tas mūsu darbs… Nu labi! Iestājās Aļoška institūtā, bija nolēmis mācīties par agronomu, sirds vilktin vilka pie zemes. Dzīvo Maskavā, kopmītnē, un manējā caurām naktīm ne acu neaizdara — puika cieš badu. Aizsūtīju viņam trīsdesmit rubļus, viņš tos atpakaļ — idejiskais… Labi, ja jau esi idejiskais, sēdi tukšu vēderu! Tak mātei visvienalga sirds vai pušu plīst, ar novadniekiem aizgādāja šim taukuma gabalu, mājās ceptus pīrāgus, piekodināja, lai neteic, ka no viņas. Novadnieki aizgāja uz kopmītni, Aļoškas nav, atstāja cienastu uz naktsskapīša, šiem pie katras gultas naktsskapītis, četratā dzīvoja. Pārnāk Aļoška, ierauga ciemkukuli — kas atnesa? Novadnieki atnesuši, šim paskaidro. Nē, viņš atbild, vecāku pekele, sūtīšu atpakaļ. Bet puiši viņam: kālab atpakaļ, pamielosimies ar budžu speķi — jauni, zaļoksnēji, izsalkuši. Nosukāja gan taukumu, gan pīrāgus. Bet pēcāk savējais, kas tos pīrāgus līdzēja nolocīt, aizrakstīja šūniņai, ka mans Aleksejs saņemot no vecākiem pakas un tātad iznāk — samelojis, ka sarāvis ar tiem sakarus. Izslēdza Aļošku no komjaunatnes, no institūta, atkal strādā rūpnīcā. No savējiem atteicās, bet tie, pie kuriem pieklīda, paši no viņa atsacījās …

—   Simtreiz esam dzirdējuši, — viņu apsauca Mihails Mihailovičs, — kārtīs skatieties.

—   Kādēļ gan nepastāstīt jauneklim, — lēnprātīgi iebilda Pjotrs Kuzmičs, — varbūt arī viņam interesanti. Vai dzīvi jūsu vecāki?

—   Dzīvi, — atbildēja Saša.

—   Neaiztika viņus?

—   Par ko viņus aiztikt?

—   Ja gribēs, atradīs, par ko. Bet vai tad_viņiem tāpat jau nav grūti: dēls izsūtījumā. Tad jau labāk pašiem Sibīrijā mujāties.

—   No aplamas puses jūs savus bērnus žēlojat, — pārmetoši sacīja Mihails Mihailovičs, — aizgādājāt sūtījumu, samaitājāt dzīvi. Nenomirtu arī bez jūsu sūtījuma, citi studenti iztiek. Un pamatoti viņi no mums atsakās — mēs esam beigti cilvēki. «Revolūcija ir vēstures lokomotīve» — esat pakļuvuši zem tās, samierinieties!

—   Iznāk, ka dēls nav dēls, tēvs nav tēvs.

—   Gluži pareizi, — aizvien vairāk skaizdamies, turpināja Mihails Mihailovičs. — «Tev būs godā turēt savu tēvu un savu māti» — tas nāk no dieva, bet dievs nevienam nav vajadzīgs. Viņu reliģija ir vienlīdzība. Un tā būs it visur, izdarīs pasaules revolūciju un visus vienādos

—   Esat jau apdedzinājušies ar pasaules revolūciju,— sarunā iejaucās Vsevolods Sergejevičs, — boļševiki paši no 1ās atteikušies. Valsts — lūk, kas ir krievu cilvēka reliģija, viņš tad arī valdniekā tur godā dievu. Un pakļaujas. Un negrib nekādu brīvību. Brīvība pārvērstos vispārējā slaktiņā, bet tauta prasa kārtību. Es dodu priekšroku nevis Stepanam Razinam, nevis Jemeļjanam Pugačovam, bet Ļeņinam, pat Staļinam.

—   Tādēļ jau mēs esam šeit.

—   Jā. Bijis pie teikšanas Stepans vai Jemeļka, tad pie apses karātos. Boļševiki izglāba Krieviju, saglabāja diženu valsti. Tā sauktā brīvība novestu Krieviju pie izjukšanas, saskaldīšanās. Jaunais patvaldnieks nostiprina Krieviju — lai tam gods un slava, un tad jau — ko dievs dos!

—   Valstij ir jāaizstāv savi pilsoņi, jūsu valsts ar tiem karo, — sacīja Mihails Mihailovičs, — ar mani, ar jums, ar Pjotru Kuzmiču, karo ar zemnieku, uz kura valsts balstās, pat ar savējiem, — viņš pamāja uz Sašas pusi, — arī ar tiem karo. Es esmu krievs, es arī esmu par Krieviju, taču ne par tādu.

—   Citas nebūs, — iesmējās Vsevolods Sergejevičs.

Mihaila Mihailoviča apmeklēšana neizkliedēja Sašas drūmās domas, neatsvabināja no smaguma un izmisuma.

Sie pārorientējošie un antipārorientējošie spriedelējumi viņam pazīstami un neinteresanti. Cilvēcisks ir tikai Pjotra Kuzmiča stāstījums, vai tiešām nevarēja likvidēt riepu bez ekscesiem… Bet salauzt puiša dzīvi tādēļ vien, ka biedri viņu pierunāja notiesāt mātes atsūtīto speķa gabalu! Skumji…

Sīm skumjām pievienojās satraukums par māti — vēl līdz šim viņš nebija saņēmis no mājām nevienu vēstuli.

Trešdienās trimdinieki sapulcējās Angāras krastā, gaidīja pasta laivu — tas bija galvenais notikums viņu vienmuļajā dzīvē. Sievas skaloja veļu, bērni peldējās, nāca laukā no ūdens, drebēdami aiz aukstuma, trimdinieki staigaja pa krastu, cieši ielūkodamies upes miglainajā tālē. Beidzot lejā parādījās sīks punktiņš, satraukums auga augumā — ir pasts vai nav. Pastnieks brezenta apmetnī ar atpakaļ atmestu kapuci izsvieda krastā maisu ar finiera birku «Mozgovā», izdalīja pastu, pieņēma vēstules nosūtīšanai.

Arī Saša izgāja krastā, kopā ar visiem gaidīja pastu, taču vēstuli saņēma tikai no Soloveičika — «Napoleonam trimdā», tā bija uzrakstīts uz aploksnes, viņš joprojām jokoja, nabaga Soloveičiks, atkal bija pārpilns optimisma, bija nosūtījis lūgumu par savu pārcelšanu pie Fridas vai Fridas pārcelšanu pie viņa. No Maskavas — no mātes Saša nesaņēma neko. Viņš bija telegrafējis mātei no Kanskas maijā, tad pat nosūtījis pirmo vēstuli. Pieļausim, ka nedēļu atbilde nākusi uz Kansku, pieņemsim, Kanskā vēstule pienākusi, kad pasts uz Bogučaniem jau aizgājis, tātad aizkavējās Kanskā vēl nedēļu. Vēl nedēļu mētājās Bogučanos, gaidot pāradresēšanu uz Kežmu. Kopā trīs nedēļas, bet viņš šeit ir jau vairāk par mēnesi. Vsevolods Sergejevičs viņu mierināja:

— Pirmo vēstuli vienmēr gaida ilgi. Jūs skaitāt pēc sava prāta, bet pasta resors pēc sava. Lāgiem vēstules no Maskavas nāk trīs nedēļas, lāgiem trīs mēnešus, kādēļ, to neviens nezina. Kļūdīdamies iesvieda aplamā maisā, salūza rati, izmeta pastu ciema padomē, pusi pazaudēja. Ieveļas pastniekam maiss Angārā — visu mūžu nogaidīsieties. Un mūsu dārgais biedrs Alfjorovs aiz gara laika iet postā, tādēļ ar labpatiku lasa mūsu vēstules, un, ja kāda sevišķi iepatīkas, teiksim, ar savu literāro vērtību, viņš to noturēs pie sevis kādu mēnesiti un var arī vispār atstāt pie sevis. Jūsu laika aprēķins nav precīzs, jūsu telegrammu no Kanskas varēja saputrot, jūsu pirmā vēstule nez kādēļ līdz jūsu māmuļai nebūs aizgājusi, tātad viņa saņēmusi tikai otro vēstuli un atbildi gaidiet vēl pēc mēneša, pusotra. Pacietību, pacietību, mans draugs.

Vsevolodam Sergejevičam ir taisnība, un tomēr, redzēdams, ka citi saņem vēstules, avīzes un pakas, bet viņš ne, Saša nervozēja. Ar katru pastu nosūtīja mātei divas trīs vēstules, rakstīja, ka iekārtojies labi, dzīvoklis lielisks, apkārtējie cilvēki arī lieliski, neko viņam sūtīt nevajag, nekā viņam netrūkst.

Noskumis viņš nāca no krasta mājup, gāja pa sādžas ielu, ar viņu sasveicinājās, it kā nekas nebūtu noticis, it kā tas nebūtu viņš, kuru apvainoja kaitniecībā un izsauca uz Kežmu. Un viņš saprata, ka sādžinieku acīs patiešām nekas nebija noticis, nevienam par viņu nav nekādas daļas, kā tika atdzīts Šurpu, tā arī tiks aizdzīts, tādi kā viņš te redzēti simtiem. Pieraduši pie mirušiem, nosistiem, pazudušiem; specnometināto bērniem — ij tiem nedeva pajumti.

Arī kolhoza priekšsēdētājs Ivans Parfjonovičs nelikās par Sašu ne zinis, skatījās vienaldzīgi, bija paziņojis, kur vajag, lai tad tur arī tiek skaidrībā, viņam savu rūpju gana.

Dažas reizes Saša sastapa Zidu, viņa lūkojās Sašā jautājoši, viņš sveicinot pamāja ar galvu, taču neapstājās, redzēja vakaros uguntiņu viņas logā, taču neiegriezās. Žēloja viņu, taču neko nevarēja ar sevi izdarīt, patlaban nespēja par viņu domāt, nespēja domāt ne par vienu un ne par ko.

Gāja tikai pie Fjodora, iegriezās veikalā nopirkt gan šo, gan to. Fjodors pret viņu izturējās joprojām draudzīgi, kādu dienu palūdza salabot divriteni.

—  Nu nē, — Saša atbildēja, — neko es jums tagad vairs nelabošu, tieciet paši galāl

—   Separatora dēļ, vai? — noskārta Fjodors.

—   Kaut vai tā!

—  Varbūt viss vēl izies labi, — tā kā šaubīdamies Fjodors apsvēra.

Saša nodrebēja. Tātad sādžā saprot, ka tai lietai nepavisam nav pielikts punkts. Varbūt izies labi… Bet varbūt arī «neizies labi». Zina, ja piesien kaitniecību, tad neizlocīsies…

—   Es domāju, izies labi, — mazliet drošākā balsī turpināja prātot Fjodors, — separators strādā, to aizveda uz MTS, un tur pateica, vītne nodilusi, iznāk, ka tev taisnība. Un viņš jau nav nelādzīgs cilvēks.

—   Kurš?

—   Ivans Parfjonovičs, mūsu priekšsēdētājs, lāga cilvēks, saimnieks, viņu ar vajag saprast. Vāvere nozudusi, govis nobeidzās, maizi neved, vīrus vervē uz celtnēm, tiec nu galā ar sievām. Bet sievas par separatoru gatavas pie rīkles krist, par varēm prasa. Nu, izmeta kādu vārdu, būtu laidis pār galvu, bet tu — degunu gaisā.

—   Ko tur, — Saša viņu pārtrauca, — dod papirosus, sērkociņus, petroleju ielej — es iešu!

—   Nu, Saška, esi cilvēks, tur ķēde nomukuši, nevaru uzvilkt, pēc tam iemetīsim pa mēriņam, man ir kūpināta ālata — ko tad es tev ļaunu esu nodarījis? Es jau Ivanam Parfjonovičam teicu: velti, es saku, jūs tā, puisis no pilsētas, maskavietis, gribēja pa labam, piekodināja sievām, bet ko tad sievas, aitasgalvas! Viss nokārtosies, Saša …

—   Labi, — Saša piekāpās, — parādi savu divriteni.

Cauri veikalam Fjodors izveda viņu sētā un iznesa no

mājas velosipēdu. To izjaukdams, pārcilādams buksi, mazos zobratus, ķēdes posmus, uzgriežņus, Saša atcerējās velosipēdu, kas viņam bija bērnībā, vecs dāmu velosipēds, samontēts kopā no dažādu marku detaļām. Viņš toreiz labi prata braukt, gan stāvus uz sēdekļa, gan atmuguriski pret stūri, gan nolecot atpakaļ un izlaižot velosipēdu caur kājstarpi. Maksims Kostins skrēja viņam līdzi pa sētu, pa ielu, Saša deva viņam pabraukāties un reizēm arī pavizināja: Maksis sēdēja uz segliem, bet Saša stāvus mina pedāļus — dāmu velosipēdiem nav garenā rāmja.

Velosipēds atgādināja Sašam vasarnīcu pie Kļazrhas. Daudziem zēniem un meitenēm bija velosipēdi un nevis tādi salasīti kā viņam, bet «Dux», «Einfield». Maksāja tie dārgi, bet ļaudis, kas tur dzīvoja, nebija nabadzīgi — «speci», ārsti, advokāti. Bērni brauca uz Kļazmu peldēties, biežāk uz Uču — tā platāka. Taciņa vijās gar dzelzceļu, te nolaizdamās lejup gravā, te paceldamās augšup līdz pašai stigai, šķembas šķīda no riteņu apakšas, vējš cirtās sejā.

Pievakarē vasarnieki sanāca uz perona, pastaigājās, gaidīdami Maskavas vilcienu; labi koptas sievietes vieglos vasaras tērpos ar dziļu izgriezumu uz krūtīm bija atnākušas pretī vīriem, solīdiem vīriešiem čičunčas uzvalkos, ar smagiem portfeļiem rokās.

Saša parādījās uz perona, vezdams pie rokas divriteni, melnmatains, līdz viduklim kails, platiem pleciem, vienāda spirgta iedeguma nobrūnināts. Sievietes raudzījās uz viņu smaidīdamas un jautāja: «Kā dēls ir šis šokolādbrūnais puisēns?» Sašam tas bija tīkami — saldi satrauca. Aizskāra tikai vārds «puisēns».

Pa vakariem viņi spēlēja paslēpes mežmalā. Meitene, viņš neatceras tās vārdu, vājiņa, izstīdzējusi garkāje, slēpās kopā ar viņu, piespiedās viņam it kā nejauši. Saša sajuta viņas sausnējo, karsto augumu, gribējās ciešāk piekļaut sev klāt, bet viņš neuzdrošinājās un rupji sacīja: «Nedīdies, tev vietas par maz, vai?»

Tieksme pamodās viņā agri, taču viņš to lūkoja nomākt — šī vājība nav vīrieša cienīga, tā viņš domāja tolaik, savos trīspadsmit gados. Sētas puikas ciniski runāja par meitenēm, meloja, lielījās, šī mēļošana Sašam bija pretīga, viņš nepiedalījās ķīlu spēlē ar skūpstīšanos — banalitāte, mietpilsonība, cilvēkam nepieciešamas citas, augstākas intereses. Viņš bija lepns zēns, negribēja būt gļēvs, bailīgs. Skolā un sētā viņu uzskatīja par stipru, drosmīgu, neviens nezināja, ko tas viņam maksā, ko viņš sevī pārvar.

Viņš atraidīja garstilbaino meiteni, un viņa liptin pielipa Jašam Raškovskim, Saša vēl līdz šim atceras viņa vārdu, stalts zēns no slavenas Maskavas baletdejotāju ģimenes. Arī viņš mācījās Lielā teātra baletskolā, bija gadu vai divus gadus vecāks par Sašu, viņam piederēja sacīkšu «Dux», ar to izcēlās viņu velosipēdistu kompānijā un reiz ierosināja aizbraukt peldēties nevis uz Uču, bet uz Kļazmu, tur viņš bija atradis labu vietu lēkšanai ūdenī.

Viņi piebrauca pie Kļazmas, nokāpa no velosipēdiem, izģērbās, zēni palika peldbiksītēs, meitenes peldkostīmos, taču lēca tikai Jaška viens pats — krauja patiešām bija ērta, stāva, ar pārkāri pār ūdeni, bet ļoti augsta, metrus divpadsmit, meitenēm pat bija bail tur stāvēt, viņas pavērās ūdenī, nogūlušās uz kraujas krants. Zēni neuzdrošinājās lēkt — briesmīgi augstu. Jaška nolēca kā zaldātiņš, nozuda ūdenī, pēc tam iznira, plašiem vēzieniem piepeldēja pie krasta tur, kur tas bija nolaidens, un pa slīpu taciņu uzkāpa kraujā. Meitenes sajūsminātas skatījās viņā, un arī garkāje skatījās sajūsmināta. Jaška Raškovskis bija labi audzināts zēns, nelielījās ar savu lēcienu, neslēja degunu gaisā, nevienu neurdīja, lai lec, nogūlās smiltīs, pavērsa muguru pret sauli.

Saša bija lēcis ūdenī no laipām, no laivas, bet no torņa vai augstas kraujas nekad. Bet Jaška taču nolēca, kādēļ nevar viņš? Jālec, jāpārvar bailes. Viņš labi peld, labi nirst, galvenais — turēties taisni, izstiepties kā stīgai, nenokrist uz vēdera vai muguras, iecirsties ūdenī ar pirkstgaliem. Viņu neuzgumdīja sāncensības gars, bet tieksme pārvarēt savu nedrošību. Ja viņš nenolēks, tad tirdīs sevi un agri vai vēlu atnāks šurpu un nolēks. Tad jau labāk tūlīt.

Viņš pieceļas, izstaipījās…

—  Jāapmērcējas …

Paspēra soli uz kranti un nolēca, dziļi iegāja ūderiī, izdarīja dažas ātras, steidzīgas kustības, lai iznirtu, tika virs ūdens, nogūlās uz muguras, atvilka elpu… No augšas, no kraujas, uz viņu skatījās, gan Jaška skatījās, gari garkāje…

Sīs bērnudienu atmiņas vēl vairāk saindēja dvēseli: kālab viņš rūdīja gribu, kālab kaldināja raksturu?

Viņam kāds uzsauca, viņš uzreiz pazina Zidas balsi, atskatījās, viņa stāvēja uz lieveņa.

—  Apmeklēju Fjodora māti, atvedu viņai zāles.

Saša zināja, ka Zida zāles ved no Kežmas, šad tad pa-

ārstē sādžiniekus, palīdz kā mācēdama, tāpat zināja, ka skolnieki kavē stundas vai pavisam pamet skolu un pašā skolā trūkst mācību grāmatu, burtnīcu, pat zīmuļu. Zida lūkoja kaut ko panākt Kežmā, bet, ja neko nepanāca, izlika ar to, kas ir, gāja pie vecākiem, centās pierunāt, lai ved atkal bērnu uz skolu, dažreiz viņai tas izdevās, dažreiz ne. Protams, malacis, nelokāma, nekurn, bet kālab tas viss viņai vajadzīgs, kālab no brīva prāta nopūlas šajā nomaļajā kaktā?

—   Kādēļ neatnāci? — Zida klusi vaicāja.

—   Noskaņojums draņķīgs.

—  Atnāc, Sašukiņ, esmu noilgojusies…

—       Pamanīs — neiziesi sveikā. Domā, citi nesaprot, kam tu naktī petroleju dedzini?

—       Es neiedegšu gaismu. Līdzko salumsīs, atnāc. Izcepšu svaigu zivi, biezpienraušus.

Zidas tuvums, Zidas balss, viņas lēto smaržu dvesma satrauca Sašu.

—   Es iedzeršu ar Fjodoru — kā tad žvingulī iešu?

—   Kāds būsi, tāds arī atnāc.

— Nelauzi galvu par šo muļķīgo starpgadījumu, netramdi sevi, — sacīja Zida, — uz A1TS aizgāja Alfjorovs, pateica, lai separatoru salabo, viņi tajā pašā dienā to izdarīja. Viņš pats negrib nekādu apsūdzības lietu.

—   Kā tu zini?

—   Man stāstīja MTS direktors, es draudzējos ar viņa sievu.

Sagudroja, lai viņu mierinātu. Iespējams, ka Alfjorovs arī aizgāja uz MTS, painteresējās par separatoru, bet, lai to ātrāk salabo, direktoru palūdza droši vien pati. Zidai viņš sacīja:

—   Beigsies šīs nepatikšanas, izdomās ko citu. Gan atradīs.

—   Viss, kas ar tevi notika, ir nejaušība, līdz šim nekas tāds nebija gadījies.

—   Klausies, — piepeši ieteicās Saša, — vai tavs pazīstamais direktors nevar pieprasīt mani uz MTS? Cilvēki viņam laikam gan vajadzīgi.

Zida pieslējās uz elkoņa, palūkojās Sašā, viņas seja bija pavisam tuvu; mēnesnīcā, kas spīdēja caur mazajiem lodziņiem, tā šķita nedabiski balta.

—  Tu gribi pārcelties uz Kežmu?

—   Mīļumiņ manu, — sacīja Saša, — man taču kaut kas jādara, no kaut kā jāiztiek.

Zida atlaidās uz spilvena, klusēja. Negrib, ka viņš brauktu prom uz Kežmu, baidās viņu zaudēt. Dumiķīte, tik un tā zaudēs. Pat ja izdosies izciest soda laiku, tad arī tur, brīvībā, viņam nav tiesību ne ar vienu saistīt savu nākotni. Viņam visur nāks līdzi līdzšinējais sods, viņš uz mūžu paliks djakovu redzeslokā, vai tad viņš var uzņemties atbildību vēl par vienu likteni, vēl par vienu dzīvību, nolemt Zidu nebaltām dienām un klaidu gaitām. Viņam nāksies slēpties, nozust, izgaist bez pēdām, saraut visas saites, viņš ir iezīmēts. Viņam jābūt vienam. Nez vai viņam izdosies nosargāt paša dzīvību, bet divas dzīvības viņš nespēs nosargāt nekādā ziņā.

—   Es pajokoju, — teica Saša, — nevajag aizbilst par mani. Darbā tik un tā neņems. Turklāt Kežmā man ir lielākas iespējas iekulties kaut kādā ķibelē. Tur man uzvels visu.

Tumsā Zida pastiepa roku, sataustīja viņa galvu, noglāstīja.

—   Nebēdā, tu esi jauns, tev viss vēl priekšā. Cik tev vēl palicis? Divi gadi.

—   Divi gadi un četri mēneši, — Saša precizēja.

—  Tie aizskries ātri, Sašukiņ. Tiksi brīvs, aizbrauksi.

—       Uz kurieni? — jautāja Saša. — Maskavā mani nelaidīs. Tātad atkal klaiņot, turklāt vēl piecdesmit astotais aiz muguras.

—       Varbūt tev kaut kur aizbraukt, piemēram, pie mums uz Tomskas apgabalu…

Viņš saklausīja Zidas vārdos kaut ko līdz galam nepateiktu.

—  Un ko tas dos?

—       Tur tevi nepazīst… — Zida atbildēja, un atkal viņš sajauta noklusējumu: neiedrīkstas uzreiz pateikt, ko grib.

—       Redzi, pasē mans uzvārds būs ierakstīts skaidri un gaiši, un tur būs arī atzīme, ka esmu sodīts. To dara tā: pases ailē «Uz kādu dokumentu pamata izdota» raksta: «Uz PSRS Tautas Komisāru Padomes tāda un tāda datuma Lēmuma II punkta pamata…» — bet tas ir lēmums par pasu sistēmu un tās ierobežojumiem. Tādā kārtā, lai kur es aizbrauktu — uz Tomsku vai Omsku, esmu jau sodīts — tas tev skaidrs?

—   Skaidrs, bet pasi var pazaudēt.

Saša iesmējās.

—       Ja tas būtu tik vienkārši, tad visi sodītie jau sen būtu tikuši vaļā gan no pasēm, gan no iepriekšējiem sodiem. Pagaidām, es domāju, tas nevienam nav izdevies. Izdodot jaunu pasi, tiek pieprasītas ziņas, kur pienākas, un viss noskaidrojas.

—   Man tur ir paziņas, visu var izdarīt.

—   Dzīvot ar nelikumīgu, viltotu pasi es netaisos.

—   Viss būs likumīgi, nāksies tikai mainīt uzvārdu.

—   Kā tad tā? Interesanti?

Zida no jauna pieslējās uz elkoņa un pieliecās pie viņa.

—       Ja, izsūtīšanas laikam beidzoties, mēs abi no šejienes aizbrauksim un tur sareģistrēsimies, tad tu likumīgi vari pieņemt manu uzvārdu un tev izsniegs jaunu pasi. Un tajā ailē, par kuru tu runā, būs ierakstīts: «Izsniegta uz laulības apliecības pamata.» Būsi nevis Pankratovs, bet Isliakovs, arī nav slikti.

—       Tātad kļūšu par musulmani, — Saša iesmējās, — un apgraizīties man par varēm neliks?

—       Es ar tevi runāju nopietni. Man tur ir uzticami cilvēki.

—  Vai tu to sagudroji nupat?

—       Es visu mūžu esmu nodzīvojusi Sibīrijā un ziriu — tā dara. Es tev neuzmācos, tikai domāju, kā labāk atrast izeju. Bet pēc tam, ja gribi, varam šķirties, tu paliksi Ishakovs, taču ar tīru pasi. Tu prasīsi no manis talak,

—   Ko nozīmē talak?

—   Tatāriski — laulības šķiršana. Kad vīrs izdzen sievu, viņš trīs reizes pasaka vārdu talak.

Nabaga Zida, domā, ka viņu gaida laime, bet laimes nebūs ne viņai, ne viņam. Zida piedāvā viņam zaķa dzīves variantu, ar svešu uzvārdu, ar svešu pasi. Un, ja viņš kaut kur kaut kad sastaps kādu paziņu, tad būs spiests tam paskaidrot, ka viņš vairs nav Pankratovs, bet Ishakovs, viņš, redziet, izgājis pie sievas. Un, ja djakovi tomēr sadzīs viņam pēdas, tad ļauni priecāsies un triumfēs: mēģināji paglābties aiz sievas muguras, nē, draudziņ, no mums ne aiz viena muguras nenoslēpsies. Un ne jau nejauši tu dzīvo ar viltotu pasi, godīgam padomju cilvēkam nav vajadzīga viltota pase, godīgs padomju cilvēks nemaina uzvārdu.

Taču izskaidrot to visu Zidai viņš negribēja. Kālab darīt viņai pāri?

—   Redzi, Zida, — sacīja Saša, — stājoties darbā, jāizpilda anketa, jāraksta autobiogrāfija, kur esi dzimis, kur mācījies, kas ir vecāki un kas vecāku vecāki. Noslēpt Pankratovu nekā neizdosies. Tiks pieprasītas ziņas, un viss noskaidrosies.

Zida neatlaidās:

—   Aizbrauksim uz kādu tālu rajonu, tu pastrādāsi par šoferi vai mehāniķi, viņiem anketas nevajag, par viņiem ziņas nepieprasa.

—   Diezgan, — sacīja Saša, — saruna zaudē jēgu. Ar šo uzvārdu esmu piedzimis, ar to arī nomiršu. Pārmaiņu nebūs.

7

Finansu inspektors apsūdzēja Kostju par ienākumu slēpšanu un aplika ar milzīgu nodokli, ja to nenomaksās, draud cietums. Bet pagaidām Kostjam aprakstīja mantu — dzīvesvietā, Sokoļņikos, lai gan manta, kā viņš apgalvoja, piederēja nevis viņam, bet viņa bijušajai sievai Klaudijai Lukjanovnai. Tā Varja uzzināja, ka viņš nav šķīries.

Ja pašā sākumā Kostja būtu viņai pateicis, ka viņš ar kādu ir reģistrējies, bet nav paguvis oficiāli nokārtot šķiršanos, Varja neliktos par to ne zinis. Taču viņš slēpa, tādēļ jau nerādīja savu pasi, tādas viltības ir pazemojošas. Tas bija pirmais signāls no kādas citas, viņai nezināmas dzīves, ko dzīvoja Kostja.

—   Paijiņ, — Kostja lūkoja viņu pārliecināt, — citādi es nevarēju rīkoties. Ar Klaudiju Lukjanovnu sareģistrējos tikai tāpēc, lai varētu pierakstīties Maskavā, un samaksāju par to bargu naudu. Tev es par to neko neteicu, baidījos, ka tu nesapratīsi. Bet tādu darījumu ir tūkstošiem, citādi jau cilvēki nevarētu Maskavā pierakstīties. Lai izrakstītos no Klaudijas Lukjanovnas dzīvokļa, man kaut kur jāpierakstās. Kur? Pie kā? Kas mani pierakstīs? Sofija Aleksandrovna? Kas viņai atļaus? Pierakstīties pie tevis? Ņina to nepieļaus, viņa mani neatzīst.

—   Kāda tad izeja? — vaicāja Varja. — Klaudija Lukjanovna paliks tava oficiālā sieva, bet es faktiskā?

Viņš ar pašcieņu atbildēja:

—   Es ierīkošu sarežģītu elektrisko iekārtu vienā no Zinātņu akadēmijas zinātniskās pētniecības institūtiem. Viņi saviem darbiniekiem ceļ dzīvojamo māju un apsolīja man istabu.

Kā vienmēr, Kostjam tas izskanēja iespaidīgi: institūts, Zinātņu akadēmija, sarežģīta tehnika… Taču Varjai tas nelikās ticami.

—   Ja grib piešķirt istabu, tad jāieskaita štatos.

Izstiepdams lūpas un lēnām izrunādams vārdus, Kostja

atbildēja:

—   Labi… Negribēju par to runāt, bet vajadzēs… Kā tu domā: vai man pasūtījumus dod par skaistām acīm? Nē, Paijiņ! Pusi es atdodu tam, kas pasūta. Un, lai dabūtu savu tiesu, viņiem jāslēdz ar mani līgums, pamatīgs līgums, taču tas ir pamatīgs tikai uz papīra — pusi es atdodu viņiem. Bet nodokli maksāju no visas summas — kas tad paliek man? It ne-kas! Ne kapeikas! Bet mums abiem taču no kaut kā jādzīvo. Tad nu es deklarācijā neuzrakstīju divas sīkas summiņas par kaut kādām jļimnīcām. «Fiņķis» tam piekasījās. Tici man! Es jau sen visas šitās ķēpas būtu metis pār bortu, vellam rīklēl Vilku garumā tikai tā institūta dēļ, cerēju uz istabu. Un paldies dievam, ka mēs abi nesareģistrējāmies, citādi šie aprakstīt mantu atnāktu pie tevis.

—   Bet Klaudija Lukjanovna?

—   Ko Klaudija Lukjanovna?

—   Kadeļ tad viņai aprakstīja mantu?

—   Par Klaudiju Lukjanovnu neuztraucies. Viņa sev pāri darīt neļaus, ne tādās vien sprukās iekūlusies. Ne par ko un ne par vienu neuztraucies, viss būs kārtībā, viss pāries. Ja es kaut ko līdz galam nepasaku, tad tikai tava miera labad, tavs miers man ir galvenais!

Viņš runāja ilgi: ja viņam vajadzēja kādu par kaut ko pārliecināt, viņam atradās tūkstošiem vārdu, simtiem pierādījumu un pamatojumu.

Vai Varja viņam ticēja? Viņa gribēja ticēt, ja ne, kā tad lai dzīvo ar viņu. Taču viņa ar rūgtumu domāja par to, ka neatkarības nav nevienam, nav tās arī Kostjam, un varbūt viņš to zaudējis vēl lielākā mērā nekā citi. Ļoviks ir atkarīgs no sava darba, kaut nenozīmīga, taču legāla, no savas algas, kaut niecīgas, taču likumīgas. Kostja ir atkarīgs no simtiem apstākļu, briesmas viņam uzglūn ik uz soļa. Šodien viņš ir bagāts, bet rītu kļūs nabagāks par nabagu, šodien dzīves viļņa galotnē, rītu varbūt tiks notriekts pašā tās bezdibenī.

Kādā veidā Kostja izgrozīsies no šīs ķibeles, Varja nezināja. Bet rādās, ka izgrozīsies. Divas nedēļas viņš tikpat kā nebija mājās, nebija restorānos, nespēlēja biljardu, divas nedēļas drudžainu, Varjai nezināmu gailu, līdz beidzot viņš pateica, ka samaksājis visu nodokli. Taču ar arteli viss galīgi cauri. Kādi tagad ir Kostjas plāni, Varja nezināja, viņš tos Varjai neatklāja, un viņa neprašņāja.

Kostja tikai pateica, ka iestājies darbā rakstāmmašīnu labošanas darbnīcā Hercena ielā, par rakstāmmašīnām viņam ir sajēga. Viņš iedeva Varjai darbnīcas telefonu, bet brīdināja, ka dabūt viņu rokā grūti: desmitos no rīta viņš braucot projām uz dažādām iestādēm labot rakstāmmašīnas, bet reizēm, ja saņem norīkojumus iepriekšējā dienā, tad brauc prom pie pasūtītājiem tieši no mājas. Ļoti drīz Varja noprata un vēlāk arī pārliecinājās, ka darbnīcā Kostja tikai skaitās, viņa uzdevumus izpildīja citi meistari, viņi arī saņēma tā vietā algu. Kostjam tas piešķīra oficiālu stāvokli — viņš ir rakstāmmašīnu labošanas darbnīcas darbinieks. Taču par viņa vienīgo nodarbošanos un vienīgo ienākumavotu bija kļuvis biljards, tikai un vienīgi biljards.

Un tad Varja stingri nolēma: viss! Diezgan! Laiks iet strādāti

Ļoviks un Rina apsolīja Varjai palīdzēt. Viņi strādāja viesnīcas «Maskava» projektēšanas birojā, turpat, kur Zoja. Vispār jāteic, ka Varja varēja iekārtoties darbā bez kāda palīdzības: rasētāji-kopētāji vajadzīgi it visur, sludinājumi izlikti visās malās. Taču labāk strādāt kopā ar savējiem. Ļoviks un Rina apgalvo, ka viesnīca «Maskava» ir pati lielākā un svarīgākā galvaspilsētas celtne, pakļauta tieši Maskavas padomei, algu likmes paaugstinātas, ēdnīca ļoti laba. Jauno celtni savienos ar «Grand-liolel», un tad tā būs viena no vislielākajām viesnīcām Eiropā. Birojā bija salasījušies kopā spējīgākie arhitekti, mākslinieki, inženieri un tehniķi. Ļoviks un Rina it īpaši slavēja savu vadītāju, viņi to saukāja dīvainā vārdā Igor — esot jauns, talantīgs arhitekts, viens no projekta autoriem, uzmanīgs, lādzīgs, atsaucīgs. Un, ja Varja sevi parādīšot no labās puses, tad viņa varā esot to izvirzīt, tāpat kā viņš izvirzījis Ļoviku, — tas jau ir tehniķis. Un Rinai gaidāms tāds pats norīkojums. Birojs atrodas viesnīcas «Grand-hoiel» piektajā stāvā, Ohotnijrjadā, no viņu mājas Arbatā tā ir pavisam tikai septītā pietura, un tramvaji divi: ceturtais un septiņpadsmitais. So apstākli sevišķi uzsvēra Zoja. Viņa strādāja tajā pašā birojā, tikai cilā nodaļā.

Ļovika nosacītā dienā Varja aizbrauca uz «Grand-hotel».

Ohotnijrjada spīķerus, baznīciņu un citas ēkas starp «Grand-hotel» un Manēžu nojauca, celtni no visām pusēm apžogoja. Varja iegāja pa viesnīcas ārdurvīm. Šveicars livrejā noskatījās viņai pakaļ, taču, kur viņa iet, nejautāja. Neko nejautāja arī Mītnieks, kas viņu uzveda augšā, piektajā stāvā.

Izgājusi no lifta, Varja, kā viņai bija paskaidrojis Ļoviks, nogriezās pa kreisi un sāka iet pa garu gaiteni, vērīgi aplūkodama numurus, kas bija palikuši uz durvīm no tā laika, kad šis stāvs vēl piederēja viesnīcai. Ieraudzījusi 526. numuru, viņa atvēra durvis.

Tieši tādā pašā istabā viņa bija dzīvojusi ar Kostju Jaltas viesnīcā «Orianda» — augsti griesti, augsti, pašauri logi. Tikai viesnīcas mēbeļu vietā te stāvēja trīs vienkārši galdi un uz tiem, uz slīpiem paliktņiem — rasējamie dēļi.

Pie loga strādāja Ļoviks, atskatījies uz Varju, laipni uzsmaidīja, parādīdams šķībo zobu, un nolika pie malas velci.

—  Atnāci? Malacis!

—   Kur tad Rina?

—   Izgājusi. Drīz būs atpakaļ. Atestātu atnesi?

Viņš ātri pārlaida acis Varjas apliecībai par skolas beigšanu.

—   Kārtībā! Ejam!

Viņš atvēra durvis uz blakusistabu.

—   Vai drīkst, Igor Vladimirovič?

Un, nenogaidījis atbildi, iegāja, vezdams sev līdzi Varju.

Tikko Varja izdzirda šo vārdu, viņa tūdaļ visu aptvēra, t Kā viņa nebija attapusies agrāk? Igor — tā viņi pārgrozījuši vārdu «Igors». Pat prātā neienāca, ka tas ir tas pats Igors Vladimirovičs, ar kuru Vika viņu iepazīstināja «Nacionālē». Būtu apjēguši to agrāk, šurp nebūtu nākusi. Bet par vēlu. Igors Vladimirovičs ieraudzīja viņu, uzreiz pazina, uzacis viņam izbrīnā paraucās augšup, viņš piecēlās, iznāca šaipus galda, laipni un tai pašā laikā jautājoši, pat mazliet apjucis smaidīdams.

—       Redziet, Igor Vladimirovič, — sacīja Ļoviks, — tā ir tā pati meitene, par kuru es jums stāstīju, tā teikt, pilsone Ivanova, viņai ir atestāts. Varja, parādi atestātu.

Varja atkal izņēma no somiņas apliecību par skolas beigšanu, uzlika uz galda.

—       Sēdieties, lūdzu, — Igors Vladimirovičs uzaicināja Varju, apsēzdamies savā vietā.

—   Es iešu? — ievaicājās Ļoviks.

—  Jā, jā, ejiet, paldies…

Ļoviks izgāja.

Igors Vladimirovičs izlasīja Varjas apliecību.

—   Jūs kaut kur esat strādājusi?

—   Nē.

—       Jā, jā, protams, šai apliecībai tikai trīs mēneši, — viņš pasmaidīja, — kāda negaidīta tikšanās. Man Ļova stāstīja par jums, ļoti ieteica, bet es nepavisam nebiju gaidījis, ka tā būsiet jūs.

—       Arī es nebiju gaidījusi, ka ieraudzīšu jūs, — sacīja Varja.

Pirmais samulsums pārgāja, taču nez kāpēc kļuva skumji. Viņa bija redzējusi Igoru Vladimiroviču tikai vienu reizi, mēnešus trīs vai četrus atpakaļ, bet likās, kopš tā laika pagājusi mūžība… Pastaiga pa Aleksandra dārzu, saruna par Bovi, bēgšana no sarga, uzplēstā zeķe — no kādas tālienes tas viss atausa.

—       Jūs mazliet esat pārvērtusies, — sacīja Igors Vladimirovičs, — pareizāk sakot, kļuvusi mazliet vecāka.

—       Es esmu apprecējusies, — Varja paskaidroja. Viņai likās, ka ar tādu ziņu radis pilnīgu skaidrību viņu attiecībās.

— Sī vēsts bija nonākusi pie manis. — Igors Vladimirovičs pasmaidīja.

«No Vikas,» nodomāja Varja.

—   Nu, labi, — Igors Vladimirovičs lietišķi noteica,

—  vienosimies. Darba stāža jums nav, nāksies sākt kā kopētājai.

—   Es to zinu.

—  Jums patīk rasēt?

—   Patīk.

—       Lieliski. Ir iespējami divi varianti: vai nu jus strādāsiet kopīgajā rasētāju darbnīcā, vai arī manā grupā kopā ar Ļoviku un Rinu. Kas jums vairāk pa prātam?

Varjai gribējās strādāt nevis kopīgajā rasētavā, kur viņa nevienu citu nepazina kā vienīgi Zoju, bet šeit, ar Ļovu un Rinu. Taču tas nozīmē strādāt blakus Igoram Vladimirovičam un viņa vadībā. Protams, viņš tai nav nekas, viņi toreiz pasēdēja kādu stundiņu «Nacionālē», paklenderēja pa Aleksandra dārzu, papļāpāja… Tagad viņa ir precējusies, bet tik un tā arī tagad viņam patīk, viņa to juta, redzēja viņa samulsumu, un strādāt kopā viņiem būs neērti.

Un tādēļ Varja atbildēja:

—   Nezinu. Man vienalga.

—   Iesāciet pie mums, — Igors Vladimirovičs ieteica,

—  jums pirmajā laikā būs vieglāk blakus draugiem, Ļovam un Rinai. Un, kad apradīsiet, iedzīvosieties, tad izlemsiet, kur jums labāk. Norunāts?

Varja pamāja ar galvu, ka piekrīt.

Viņš pasniedza Varjai papīra lapu un spalvaskātu un nodiktēja iesniegumu — lūgumu pieņemt darbā. Pārlasīja, ar saspraudi piestiprināja pie tā Varjas atestātu, piecēlās, turēdams to visu rokā, atvēra durvis uz blakusistabu un palaida pa priekšu Varju. Tur bez Ļovika jau bija arī Rina, tā iedrošinoši pamirkšķināja Varjai.

—       Ļova, — sacīja Igors Vladimirovičs, — es drīz būšu atpakaļ, bet tu šimbrīžam ievadi Varju lietas kursā.

Viņš izgāja, Rina iesmējās.

—       Redzi, kādu godu tev parāda, pats aizgāja nokārtot formalitātes.

—       Baidās, ka mūsu kadrinieks Varju izbiedēs, — ieteicās Ļoviks. — Viss būs kārtībā. Rina pāriet tehniķa darbā, un tu strādāsi viņas vietā manā virsvadībā.

Bet Rina taču bija redzējusi Varju ar Igoru Vladimiroviču «Nacionālē» — vai uz to nezīmējās viņas mājiens?

—       Viņš man piedāvāja kopīgo rasētavu, — Varja atbildēja, tādējādi atspēkodama Rinas mājienu.

—        Savādi, — sacīja Ļova, — mēs taču norunājām, ka tu strādāsi pie mums. Es arī Kostjam apsolīju.

—   Ko tu Kostjam apsolīji? Uzmanīt mani?

—       Nu ko tu, Varja, kādēļ? Tāpat vien apsolīju palīdzēt tev pirmajā laikā… Labs iri Te ir tavs galds, skaties: rasējamais dēlis, sliede, instrumentus dabūsi pie glabātavas pārziņa.

—   Kamēr neiegādāsies savus, — piemetināja Rina.

—       Tas būs vēlāk, kad viņa sapelnīs daudz naudas, — iebilda prātīgais Ļoviks. — Ar mūsu kroņa instrumentiem var strādāt gluži labi.

Viņš atvēra skapi, parādīja rasējumus, kas kur atrodas, kur ko ņemt, Rina iestarpināja amizantas piezīmes, vispār viss bija jauki, patīkami, jautri.

Šajā nodarbībā viņus pārsteidza Igors Vladimirovičs.

—   Iepazīstaties?

—    Protams.

—   Varja, ienāciet pie manis uz mirkli.

Viņi atgriezās kabinetā. Apsēzdamies pats un no jauna piedāvādams apsēsties Varjai, Igors Vladimirovičs sacīj a:

—       Priekšniecības rezolūcija uz jūsu iesnieguma ir, rīt no rīta stājieties pie darba. Te ir jūsu atestāts. Un vēl…

Reizē ar apliecību par skolas beigšanu viņš sniedza Varjai milzīgu anketu uz četrām lappusēm un pavīpsnāja.

—       To jūs aizpildīsiet mājās, rītdien atnesīsiet, nodosim kadru daļā. Jūs pirmo reizi stājaties darbā un ar tādām anketām neesat sadūrusies — neko muļķīgāku par to nevarētu izdomāt, bet tāda formalitāte ir noteikta, un nākas to ievērot. Vai jūsu vecāki ir dzīvi?

—   Nē.

—       Ak ta. Nu, tad gluži vienkārši uzrakstiet datumu, kad viņi miruši, un nekādas citas ziņas par viņiem nesniedziet. Un vēl viens jautājums… Tikai saprotiet mani pareizi, to diktē tīri lietišķi apsvērumi: vai jūs ar vīru esat reģistrējusies?

—   Nē.

—  Es vaicāju, lūk, kādēļ: anketā ir daudz jautājumu par vīru, par tā radiniekiem, vectēviem, vecāmmātēm, atbildēt uz visiem šiem jautājumiem ir ļoti sarežģīti, daudz ko gan jūs, gan jūsu virs varat nezināt, vajadzēs uz kaut kurieni rakstīt, pieprasīt izziņas… Bet, ja jūs neesat reģistrējusies un jums nav bērnu, tad varat par savu laulību nerakstīt un uz visiem šiem neskaitāmajiem jautājumiem neatbildēt.

Varja klusēja, nespēja uzreiz aptvert, kas slēpjas aiz šiem vārdiem. Visticamāk, ka viņš runā nopietni un nekāda blakusdoma tur neslēpjas. Tomēr kaut kā aizvainojoši. Vika sastāstījusi: sak, apprecējusies ar biljardistu, ne īsti mājamatnieku, ne īsti privātrebinieku, vispār — tumša persona. Un tādēļ Igors Vladimirovičs bažījas, ka tas sarežģīs viņas pieņemšanu darbā. Nu, nospļauties! Ak tu mūžs! Var iekārtoties arī kādā citā vietā, ne tik svarīgā, bez tādām anketām.

It kā uzminējis viņas domas, Igors Vladimirovičs sacīja:

—   Rīkojieties, kā uzskatāt par vajadzīgu. Mēs jūs ņemam darbā, lai būtu kas būdams. Gribēju tikai atvieglot jums šā nepatīkamā, grūtā un piņķerīgā pienākuma izpildi.

—   Es paskatīšos, — atturīgi atbildēja Varja.

—   Labāk vispirms uzrakstiet atbildes uz kāda papīriņa, visu kārtīgi pārbaudiet un tikai pēc tam ierakstiet anketā, lai nebūtu svītrojumu un labojumu, citādi vēl liks aizpildīt no jauna.

—   Lai notiek, es tā arī darīšu.

—   Nu, lieliski, — Igors Vladimirovičs piecēlās, — gaidām jūs rītdien. Mēs sākam deviņos, beidzam četros. Ceru, ka jums pie mums būs labi.

Mājup Varja gāja kājām, garām Universitātei, pēc tam pa Vozdviženku un pa Arbatu.

Nepatīkamā sajūta, kas palika pēc sarunas ar Igoru Vladimiroviču par anketu, nespēja aptumšot vispārīgo priecīgo noskaņojumu, ko radīja saskare ar īstu dzīvi. Ļoviks un Rina ir malači! Viņiem restorāni un «Ermitāždārzs» stāv otrā plānā, galvenais ir darbs milzīgā celtnē Maskavas centrā. Rasējamie dēļi, sliedes, lineāli, lekāli, velces, smaili uzasinātu zīmuļu un tušas smarža viņai atgādināja skolu, rasēšanas stundas, no tām viņa nekad nemuka. Tas viss vēstīja par jaunu, interesantu dzīvi.

Kas attiecās uz Igoru Vladimiroviču, tad Varjas apmulsumam nebija pamata, viņa nekādā ziņā nebija pret to nogrēkojusies, gluži pretēji, bija rīkojusies godīgi, atteicās iet ar viņu un Viku uz «Tauviņu», viņš jau toreiz tai likās cilvēks no īstas, nevis Vikas dzīves, jaukt viņam galvu Varja nevarēja. Un turklāt toreiz viņš tai šķita vecs. Bet droši vien ir vienos gados ar Kostju.

Ieteic neuzrādīt vīru — negrib, ka viņa sabojātu sev anketu. Slavens arhitekts, pat tas baidās. Bet viņa ne no viena nebaidās. Lai kāds būtu Kostja, viņai nenāk prātā to slēpt. Kāda šiem da|a par viņas vīru, par tā radiem, ne jau tie, bet viņa stājas darbā, lai pārbauda viņu.

Mājās Varja apsēdās pie galda, atšķīra anketu, pārskatīja.

Izrādījās, ka anketa ir nevis uz četrām, bet uz astoņām lappusēm, jautājumi vispirms radīja viņā neizpratni, pēc tam sašutumu, niknumu un beigu beigās pilnīgu apjukumu.

Kā bija ieteicis Igors Vladimirovičs, Varja nolika sev blakus papīra lapu, melnrakstu, kurā vispirms pierakstīja atbildes.

1.  «Uzvārds, vārds, tēvvārds. Ja uzvārds vai vārds mainīts, norādiet, kāds uzvārds vai vārds Jums bijis agrāk.» Tā, tas ir skaidrs: Ivanova Varvara Sergeja meita, uzvārds nav mainīts.

2.  «Dzimšanas gads, mēnesis, datums un vieta.» Arī skaidrs: 1917. gada piektais aprīlis, Maskava.

3.  «Tautība un pilsonība (ja esat bijis ārvalsts pavalstniecībā — norādiet).» Arī skaidrs: krieviete, PSRS pavalstniece.

4.  «Kārta vai sociālā izcelšanās pirms revolūcijas (no zemniekiem, sīkpilsoņiem, tirgoņiem, muižniekiem, goda pilsoņiem, garīdznieku kārtas, militārajām aprindām utt.).» Viņas vecāki bija skolotāji, kāda gan kārta tā ir? Jāpajautā Ņinai. Bet kā ap dūšu tiem nabaga bērniem, kuru vecāki ir garīdznieku kārtas — «popa meita» vai bijušie oficieri — «oficiera dēliņš».

5.  «Izglītība.» Te vienkārši: beigusi vidusskolu ar rasēšanas un konstruēšanas novirzienu.

6.  «Kādas svešvalodas pārvaldāt?» Atbilde: vācu — varu kaut cik sarunāties.

7.  «Partijas piederība un partijas stāžs.» Bezpartijiska.

8.  «Kad iestājāties VĻKJS?» VĻKJS neesmu iestājusies.

9.       «Ja agrāk esat sastāvējis VK(b)P vai VĻKJS, uzrādiet, kad, un izstāšanās iemeslu. Vai esat sastāvējis citās partijās?» Varja uzrakstīja: ne V_K(b)P, ne VĻKJS, ne kādās citās partijās neesmu sastāvējusi.

10.  «Vai ir uzlikti sodi tai laikā, kamēr sastāvat VK(b)P vai VĻKJS (kur, kad, kas uzlicis sodu, kādi sodi uzlikti, par ko un vai tie noņemti, ja noņemti, tad kas tos noņēmis)?» Atbilde: tā kā nekur neesmu sastāvējusi, tad nekādi sodi nav uzlikti un, tā kā nav uzlikti, tad nav ari noņemti. «

11.  «Vai bijušas svārstības VK(b)P līnijas realizēšanā, vai esat piedalījies opozīcijās un antipartijiskos grupējumos (kur, kad, kādos)?» Te viņa atbildēs tā: tā ka VK(b)P neesmu sastāvējusi, tad tās līniju nekur neesmu realizējusi un tādēļ arī neesmu svārstījusies, opozīcijās un antipartijiskos grupējumos neesmu sastāvējusi.

12.  «Vai Jūs vai Jūsu radinieki ir saukti pie tiesas un nodoti izmeklēšanai, vai kāds bijis arestēts un sodīts tiesas un administratīvā kārtā, vai zaudējis vēlēšanu tiesības, vai nav nodots tiesai vai izmeklēšanai uņ vai neizcieš sodu pašreiz?»

Viņai neviens nav ne ieslodzīts cietumā, ne nodots tiesai, ne izmeklēšanai. Un radinieku nav, vienīgi krustmāte Kozlovā, vai varbūt šai krustmātei kāds ir iesēdināts vai kādam ir atņemtas vēlēšanu tiesības? Viņa, protams, uzrakstīs «nē», taču viņai ir tāda sajūta, it kā viņa ko slēptu un tur, tajā noslēpumainajā kadru daļā, viņai uzrādīs kādu arestētu radinieku, par kura esamību viņai nav ne jausmas. Vai tiešām Sofija Aleksandrovna, stādamās darbā, aizpildīja tādu pašu anketu? Un nācās uzrakstīt par Sašu?

13.  «Vai esat bijis ārzemēs, kādā valstī, no kura laika līdz kuram, ar ko nodarbojāties…» Neesmu bijusi.

14.  «Vai Jums un Jūsu sievai (vīram) pašreiz vai agrāk ir bijuši radinieki ārzemēs (kas, kur)? Vai uzturat (esat uzturējis pagātnē) ar tiem sakarus, norādiet, vai kāds no Jūsu radiniekiem ir bijis ārvalsts pavalstniecībā.»

Viņas skolā mācījās kādreizējo muižnieku bērni no Arbata šķērsielām, visiem viņiem, bez šaubām, radinieki ir ārzemēs, daudzi Puškina un Tolstoja pēcnācēji ir ārzemēs. Interesanti, kā šie nabadziņi atbild uz jautājumu, vajag taču uzrakstīt, «kur», bet kas zina, «kur», ja visi baidās ar ārzemēm sarakstīties.

15.  «Vai Jūs vai Jūsu radinieki ir bijuši gūstā vai internēti imperiālistiskā vai Pilsoņu kara laikā?»

16., 17., 18., 19., 20., 21. Dienēšana Sarkanajā Armijā, piedalīšanās partizānos, pagrīdē, ievainojumi, kontūzijas. Tas viss — nav!

22.  «Uzrādiet, kurš no radiniekiem (kas uzskaitīti 27. punktā) sastāvējis citās partijās, strādājis pirms revolūcijas policijā, žandarmērijā, prokuratūrā, tiesā, cietumu resorā, robežapsardzībā vai konvojapsardzē.»

Tā, paskatīsimies, kas uzskaitīti 27. punktā. «Sieva, vīrs, bērni, māte, tēvs, brāļi, māsas. Virs uzrāda gan savus radiniekus, gan arī visus sievas radiniekus, sieva uzrāda gan savus radiniekus, gan ari vīra radiniekus…» Ārprāts! Tātad viņai jāuzrāda ne tikai visi savējie, bet arī visi Kostjas radinieki, vai tie nav dienējuši pirms revolūcijas robežapsardzībā vai konvojapsardzē? Vai pats Kostja to zina? Kādēļ cilvēkam jāatbild par sievas vai vīra radiniekiem?

23.  «Ģimenes stāvoklis (precējies, neprecējies, atraitnis), uzskaitiet ģimenes locekļus un uzrādiet to vecumu. Ja esat atraitnis, šķīries vai precējies otrreiz, tad uzrādiet iepriekšējās sievas (vīra) uzvārdu, vārdu un tēvvārdu…» Nu kāda daļa projektēšanas birojam par sievu, kas mirusi divdesmit gadus atpakaļ? Kāds tam var būt sakars ar viesnīcas projektu?

24.  «Pašreizējā adrese.» Skaidrs…

25.  «Visas iepriekšējās mājas adreses kopš dzimšanas dienas…» Viņai skaidrs — nekur citur kā vienīgi šajā mājā Arbatā viņa nav dzīvojusi. Bet, ja šo anketu aizpilda pusmūža cilvēks, cik adrešu viņam jāatceras? Vēl jo vairāk kopš dzimšanas dienas! Bet, ja tā vecāki miruši, kā var zināt savas adreses bērnībā?

26.  Tas nu ir pats āķīgākais jautājums, par kuru brīdināja Igors Vladimirovičs: «Ziņas par saviem tuvākajiem radiniekiem (uzrādiet ziņas par sievu, bērniem, māti, tēvu, brāļiem, māsām. Sieva savā anketā uzrāda ziņas par vīru un saviem tuvākajiem radiniekiem). Uzvārds, vārds, tēvvārds, radniecības pakāpe, dzimšanas gads, mēnesis, datums, dzimšanas vieta, tautība, partijas piederība, darbavieta un tās adrese, amats, dzīvesvietas adrese. Tās pašas ziņas par sievas (vīra) radiniekiem.» Tātad visas šīs ziņas viņai jāsniedz ne tikai par Ņinu un par mirušo tēvu un mirušo māti, bet arī par visiem Kostjas radiniekiem, bet viņam ir pieci brāļi un divas māsas, un visi tie izklīduši pa Savienību, bet tēvs un māte pavisam ekspropriēti kā budži.

Tagad viņa saprot: Igors Vladimirovičs viņu brīdināja, vislabāko nodomu mudināts. Taču viņa tādā izlīgšanas darījumā neielaidīsies, viņa nepielāgosies, nav jau no tādiem!

Nu labi, kas tur ir vēl?

«Pazīmes: augums, mati, acis, citas pazīmes.»

Trūkst tikai pirkstu nospiedumu. Nē, tas nu ir par daudz! Pie velna! Sajā pazemojošajā nopratināšanā viņa neatbildēs. Gan atradis vietu, kur tādas anketas neprasa, vienkāršos, parastos kantoros arī vajadzīgi rasētāji-kopētāji. Ļaunākajā gadījumā vispār neies strādāt, gatavosies iestājai universitātē, nākamgad iesniegs dokumentus Arhitektūras fakultātē. Lai arī nepiešķir stipendiju, pateiks Kostjam: «Nepērc man dārgas mantas, par šo naudu es mācīšos.» Sudrablapsu apmetnis, ko viņš tai nesen uzdāvināja, droši vien maksā divas vai trīs gada stipendijas. Ja viņa pārdos savas lupatas, tad viņai pietiks dažiem gadiem. Toties būs studente, mācīsies, neviens viņu nepārbaudīs krustām šķērsām. Un, kad viņa būs diplomēta arhitekte, neviens viņai neuzdrošināsies bāzt degunā tādas anketas.

Varja salocīja anketu, uzmeta uz galda — rītdien parādīs to Kostjam, lai pasmejas.

Viņa pārģērbās mājas halātā un pakāra kleitu skapī. Bet, kad jau vēra ciet tā durvis, viņai piepeši likās, ka skapī kaut kā trūkst… Jā, patiešām! Trūkst tā paša sudrablapsu apmetņa, ko viņai nesen uzdāvināja Kostja. Apmetnis maksā bargu naudu, tam aizgājušas sešas vai astoņas sudrablapsas. Varja bija to uzģērbusi tikai vienu reizi, kad viņi brauca uz Vecā Pimena šķērsielu.

Varja izņēma no skapja kleitas, mēteļus, žaketi, viscaur izmeklējās, apmetņa nebija. Nekas nav aiztikts, nav vienīgi apmetņa. Vispirms Varjai ienāca prātā kaimiņiene Gaļina. Tad tās dēliņš Petja — piecpadsmitgadīgs pašpuika.

Sofija Aleksandrovna jau bija atnākusi no darba, Varja pieklauvēja un iegāja, cieši aizvērdama durvis.

—   Sofija Aleksandrovna, pazudis mans sudrablapsu apmetnis.

—   Kā pazudis? — Sofija Aleksandrovna apjuka.

—   Šorīt karājās skapī, bet tagad vairs nav.

—   Tu kārtīgi meklēji?

—   Visu skapi izvandīju. Tas ir nozagts!

—   Nozagts? Kas to nozadzis?

—   Nezinu, kas. Varbūt Gaļina vai tās dēliņš Petja.

—        Bet viņiem taču nav tavas istabas atslēgas… Es tik daudz gadu dzīvoju ar viņiem kopā. Nekas tāds nekad nav gadījies.

—       Agrāk Petja bija mazs, bet tagad paaudzies un sācis zagt, tur nav nekā savāda.

—   Jāzvana uz miliciju, — sacīja Sofija Aleksandrovna.

Bet Varjai negribējās bez Kostjas zvanīt uz miliciju.

Kādēļ? Viņa pati nezināja, kādēļ. Taču juta: vispirms jāpasaka Kostjam, tikai pēc tam jādod ziņa milicijai.

—   Jāpagaida Kostja.

—       Ko tu runā, Varjiņ?! Konstantins Fjodorovičs pārnāks vēlu. Milicijai jāziņo tūlīt pat. Citādi viņi vēlāk prasīs: kādēļ neziņojāt uzreiz?

—        Kā viņi zina, kad es atvēru skapi? Aiziešu pie viņiem rītdien un pateikšu: nupat kā atvēru skapi un ieraudzīju, kas pazudis.

—        Rītdien viņiem būs grūtāk meklēt, — uzstāja Sofija Aleksandrovna, — jāmeklē uz karstām pēdām, neatliekot. Es saprotu, tas viss ir ļoti nepatīkami, bet citas izejas nav. Sis apmetnis maksā lielu naudu, tā ir vesela bagātība. Un, ja to nozadzis Petja, tad ne tik nevar to tā atstāt, citādi viņš ņems un apzags mūs arī turpmāk. Par ko tad pārvērtīsies dzīve?

-— Es tūlīt sameklēšu Kostju un ar viņu aprunāšos, — sacīja Varja.

Viņa pārģērbās, uzvilka lietusmēteli, izgāja no mājas.

Kas viņu atturēja no zvanīšanas milicijai, no kā viņa sargājās, kādēļ skrēja pie Kostjas? Varbūt finansu inspektora dēļ? Tas taču aprakstīja Kostjas. mantas. Milicijā var jautāt, no kurienes viņai tik dārgs apmetnis, viņai vajadzēs teikt, ka uzdāvinājis Kostja, tātad… Kas tātad? Viņa pati nezināja, kas tieši tātad. Tikai skaidri apzinājās, ka griezties milicijā bez Kostjas nedrīkst. Viņa taču pat nezina, no kurienes tas apmetnis. Kostja to atnesa un iztina.

:— Pielaiko!

Apmetnis piegulēja lieliski.

—   To es tev dāvinu.

—   Paldies. Cik tas maksā?

—   Vai tev nav vienalga? Maksā. Ne jau lēti.

Apmetnis ir jauns, acīmredzot nopirkts no rokas, vai

ari to šuvis kāds kaktu meistars, vai varbūt tas no valūtas veikala. Lai nu šā vai tā, tas nav zagts, ja būtu zagts, Kostja neatļautu iet tajā uz Aktieru klubu. Un tomēr viņš nepateica, kur pircis. It viss, kas attiecas uz Kostju, aizvien saistīts ar bažām viņu kaut kādā ziņā iegāzt.

Viņa atrada Kostju «Metropoles» biljardistabā. Varja ne acu galā necieta biljardistabas — sievietei tur nav vietas. Tikai vīrieši — skaidrā, pillā, žvingulī — blenž: dažs ar ziņkāri, dažs zobgalīgi kā uz uzmācīgu sievu, kura atnākusi izpestīt no šejienes vīru. Piepīpēts, smacīgs gaiss, bālas sejas, novārguši mūļi.

Kostja nepamanīja Varju, neko citu neredzēja kā vien biljardbumbas, makus un savu kiju, vēroja pretinieka sitienu, kaut ko pierakstīdams uz grifeļu tāfeles, tūlīt pagriezās atpakaļ pie galda — sasprindzis, azarta pārņemts.

Ar kura uzvaru beidzās partija, Varja nesaprata. Kostja kaut ko pateica marķierim, tas sāka likt jaunu piramīdu, Kostja no jauna krītoja kiju un tikai šajā mirklī pārlaida biljardistabai ciešu, vērīgu skatienu un ieraudzīja pie durvīm stāvošo Varju. Taču neizbrīnījās, likās, bija pat gaidījis viņu atnākam, tikai vēl drūmāk sarauca pieri un, neizlaizdarns no rokām kiju, pienāca viņai klāt.

—   Iziesim laukā!

Viņi izgāja gaitenītī pie biljardistabas, tur stāvēja divi mazi dīvāni, atzveltnis, un, kā nodomāja Varja, šeit droši vien arī bija atļauts smēķēt. Viņa pēkšņi nomierinājās: pēc Kostjas sejas noprata, ka uz miliciju nevajadzēs zvanīt:..

—   Kas tev lecies? — Kostja vaicāja, uz Varju neskatīdamies.

—   Nozudis apmetnis.

—   Kāds apmetnis?

—   No sudrablapsām, ko tu man uzdāvināji.

Mazu brītiņu Kostja klusēja, lūkojās sānis, it kā nesaprazdams, ko viņa tam saka. Un Varja nodomāja, ka viņai pretī stāv cilvēks, kuru viņa nemaz nepazīst.

Beidzot viņš sacīja:

—   Es tev nopirkšu citu, labāku. Tā iznāca, es paspēlēju, nevarēju sadabūt naudu un norēķinājos, atdodams tavu apmetni, citādi viņi mani būtu nosituši. Brauc uz mājām, arī es drīz būšu.

Varja atgriezās mājās.

—   Nu, kas ir? — jautāja Sofija Aleksandrovna.

— Konstanlins Fjodorovičs aizvedis apmetni pie meistara, tur kaut kas jāizdara. Labi, ka mēs nepiezvanījām uz miliciju.

Varja iegāja savā istabā, noģērba lietusmēteli, nometa kurpes, apsēdās uz dīvāna, iegrima domās.

Tātad apmetni viņš paspēlējis. Un, kur to bija dabūjis, arī nav zināms. Varbūt vinnēja no tāda paša spēlmaņa, bet tas savukārt paspēlējis savas sievas apmetni.

Viņai nav žēl apmetņa, nospļauties! Bet šodien apmetnis, rītu būs mētelis, parīt kurpes. Žūpa savas sievas mantas noplītē, spēlmanis — paspēlē. Vika, Ņina Seremetjeva ir pērkamas sievietes, taču viņām nedraud iespēja ieraudzīt savas drēbes uz svešiem pleciem. Šodien Kostja paspēlē viņas lupatas, rītu var paspēlēt viņu pašu. Kāda viņa bija muļķe! Ietikoja viņa šķietamo neatkarību. Tagad zina šīs neatkarības cenu. Tagad viņa ir atkarīga no tā, kā aizvelsies bumbas uz biljardgalda.

Tāds liktenis viņu nekārdina, viņa nevar būt atkarīga no Kostjas, nevēlas to, dāvanas, ko viņš vēlāk paspēlē, viņai nav vajadzīgas, ar Kostjas palīdzību viņa universitāti nebeigs. Viņa var paļauties tikai uz sevi. Rauj viņu piķis, to anketu! Visur ir anketas, visur šī procedūra, tad jau labāk iziet tai cauri tur, kur viņai ir draugi, nevis citā vietā, svešu un nepazīstamu cilvēku vidū. Igoram Vladirnirovičam taisnība — par Kostju viņa nerakstīs, pietiek jau ar to, ka uzrakstīs par sevi. Kālab gan rakstīt par Kostju? Viss tagad skaidrs, viņu nekad nav pametusi šīs kopdzīves nejaušības un īslaicības izjūta.

Bet par sevi viņai ir viegli uzrakstīt. Uz visiem āķīgajiem jautājumiem viņai ir viena atbilde — nē! Kas attiecas uz mirušo tēvu un mirušo māti, tad nāksies jautāt Ņinkai, Ņinka zina visu.

Ņinka, tiesa gan, Kostjas dēļ viņu boikotē, nenāk, nezvana, sastopoties pagalmā, neapstājas, strupi pamet ar galvu. Viņas darīšana! Taču ziņas par tēvu un māti viņai jādod, tie taču nav tikai viņas vecāki. Bet vai patlaban Ņina ir mājās?

Varja uzgrieza telefonu, izrādījās, ka Ņina ir mājās.

—  Te Varja, es tūlīt aiziešu pie tevis, man viena lieta.

—  Ja tā, tad atnāc, — dzedri atbildēja Ņina.

Velti piezvanīja, iznāca, ka lūgusi atļauju. Vajadzēja tāpat vien aiziet.

Ja Varja būtu izgājusi pie vīra neveiksmīgi, Ņina māsas liktenī iejauktos, māsu aizstāvētu, mierinātu. Taču tas, kas notika, nebija tikai neveiksme — tā bija nodevība pret visu to skaidrību un nesavtību, kuras garā viņas auga, kuras garā viņas savulaik audzināja vecāki.

Kādudien, sastapis Ņinu pagalmā, Jura Saroks sacīja:

—   Tava Varja sapinusies ar zagli.

Ņinai nepatika Saroks. Bet Ļena Budjagina atkal ar viņu saietas, Ļenas dēļ Ņina negribēja strīdēties ar Saroku. Un tomēr Jurkas brīdinājumi viņai nav vajadzīgi.

—   Kādēļ tad zaglis ir brīvībā?

—   Kad pienāks laiks, tiks ietupināts, — apsolīja Saroks.

Kas zina — patiesību vai nepatiesību runāja Jura, taču šis tā saucamais Varjas vīrs, nav divu domu, ir aizdomīgs cilvēks — no citas pasaules, Ņinai dziļi pretīgas pasaules, restorānu, spēlmaņu, spekulantu un krāpnieku pasaules. Viņa un Varja tagad ir katra savā pusē barikādei. Un ne jau nejauši Varjai deva patvērumu Sofija Aleksandrovna, arī viņa ir barikādes otrā pusē — nevar piedot padomju varai Sašas izsūtīšanu. Bet pat tad, ja tā ir kļūda, padomju vara pie tā nav vainīga, no kļūdām nav pasargāta neviena vara. Un, kad valstī noris sīva šķiru cīņa, kad partija ir spiesta likvidēt naidīgu partiju paliekas, frakcijas un opozīcijas, atsevišķas kļūdas vēl jo vairāk ir neizbēgamas.

Bet ar Sašu — kas tad tā par kļūdu? Ļena Budjagina kā lielu noslēpumu pastāstīja viņai, ko bija dzirdējusi no Juras Saroka: institūtā, kur mācījies Saša, pastāvējusi pretpadomju organizācija, šie izmantojuši Sašu, viņš tos aizstāvējis un arestēts reizē ar tiem. Tiesa, viņam piespriesti tikai trīs gadi izsūtījumā, noskaidrots, ka viņš neesot bijis barvedis, taču no atbildības nav varējis izvairīties, jo vairāk tādēļ (kā licis noprast Saroks), ka izmeklēšanā izturējies izaicinoši, noliedzis savas kļūdas, cerēdams uz vareno tēvoci Rjazanovu. Taču Rjazanova iejaukšanās, tāpat kā Ivana Grigorjeviča Budjagina iejaukšanās, nelīdzējusi.

Sofijai Aleksandrovnai vajadzētu samierināties, pieaudzis cilvēks, jāsaprot taču. Bet viņā pamodies naids pret visiem, viņa grib, lai arī citiem būtu slikti, piemitinādama

Varju ar tās afēristu, viņa metusi izaicinājumu ne vien Ņinai, bet visiem Sašas draugiem.

Taču, ja runā godīgi, Varja izraudzījās šo ceļu jau skolā: puikas, lfipu pomāde, lupatas. Ņina jau tolaik neko nevarēja ar viņu izdarīt, neko nevar izdarīt arī tagad. Tātad tā tam arī jābūt. Tagad, lai notiktu kas notikdams, proti izgrozīties pati. Uz sava vīriņa pierakstīšanu lai necer, te platības pietiek tieši diviem. Zagļa, afērista, biljarda spēlmaņa dēļ viņa neziedos ne centimetru. Lai šie dzīvo, kā grib un kur grib. Nav divu domu, sakarā ar dzīvojamo platību Varja tūlīt arī atnāks.

Bet Varja atnāca pavisam kā cita dēļ. Viņai vajadzīgas ziņas, lai aizpildītu anketu, un anketa vajadzīga, lai stātos darbā.

Varja darbā?! Negaidīti! Savādi! Nesaskan ar viņas pašreizējo dzīvesveidu.

—   Kur tad tu iesi strādāt, ja nav noslēpums?

—   Nav noslēpums. Viesnīcas «Maskava» projektēšanas birojā.

Ņina visu saprata: ne jau aiz labas dzīves Varja iet strādāt, kā redzams, vīriņam diez cik spoži nevedas. Taču iztaujāt nesāka. Ja vajadzēs, pati pastāstīs.

—   Kādas ziņas tev vajadzīgas?

Varja pasniedza Ņinai anketu, norādīja uz 27. punktu: «Ziņas par tuviem radiniekiem …»

—   Tu man uzraksti uz papīra, bet es pēc tam ierakstīšu anketā.

Varja apsēdās, pārlaida skatienu istabai.

Jauna bija tikai Maksima Kostina fotogrāfija, kas karājās pie sienas. Karavīra formasblūze, kubiki zīmotnēs, labsirdīga, vienkārša, lādzīga seja. Tātad Ņina sarakstās ar Maksi. Būtu izgājusi pie viņa par sievu, viņi taču viens ar otru saderas. Ar laiku kļūtu māte — komandieriene, arī tas viņai piederas.

Viss pārējais istabā tāpat, kā bija agrāk. Uz grāmatu plaukta blakus bērnu enciklopēdijai rāmītī fotogrāfija — tēvs un māte jaunībā; galds ar aplupušu vaskadrānu; nošķiebtas rītakurpes zem Ņinas gultas, bet uz viņas — Varjas — gultas košs lakatiņš uz spilvena, blakus bronzas atlēts ar spuldzīti izstieptā muskuļotā rokā. Pie Sofijas Aleksandrovnas Varja nebija paņēmusi līdzi pat gultas veļu, arī savu patafonu ne — tas viņai tur nav vajadzīgs. Un, kaut arī drīz vien atklājās, ka viņai daudz kā trūkst, viņa atzina par labāku nopirkt vajadzīgo rio jauna. Te iegriezās tikai vienu reizi — pēc apliecības par skolas beigšanu, Ņinas tobrīd mājās nebija, un paldies dievam, ka nebija.

Taču tagad, kad Varja sēdēja un aplūkoja istabu, pierastās lietas, ieelpoja pierastās smaržas, viņa no jauna sajutās kā agrākā meitene, kļuva skumīgi, un viņa skaidri saprata, ka, par spīti visai Ņinas apnicīgajai uzstājībai, mierīga viņa var būt tikai šeit, te ir viņas mājas, citu māju viņai nav un tik drīz nebūs.

Ņina sniedza Varjai savus pierakstus.

Varja salīdzināja tos ar anketu: viss kārtībā, Ņina bija atbildējusi uz visiem jautājumiem.

—  Jā, kārtībā, paldies… Nu labi, uz redzēšanos.

—   Paliec sveika.

Vai viņa pareizi izturējās pret māsu? Bet kā vēl viņa varēja izturēties? Lēkāt aiz laimes? Par to, ka Varja stājas darbā? Visi strādā. Elementāra lieta. Nevienu Varja nav aplaimojusi. Varētu iestāties universitātē, grib strādāt par kopētāju, katrs pats izvēlas savu ceļu. Runājam par sievietes pašcieņu, taču to aizmirstam, tiklīdz uzrodas vīrietis.

Varja — nu ko tur, skuķēns, ko audzinājusi sēta un iela… Bet Ļena Budjagina, Ļena, pieaugusi sieviete, kas nākusi no tādas ģimenes! Toreiz ziemā — Ņina tagad to zina — Ļena no Juras bija kļuvusi grūta un izdarīja nelegālu abortu, bezmaz vai nomira, bet viņš, nelietis, ne reizi neaizgāja uz slimnīcu, uzradās pēc pusgada, un Ļenka atkal saietas ar viņu. Vai tad neredz, kas viņš tāds? IeTK orgānos strādā ne tikai īsti čekisti, arī tur netrūkst pielīdēju, kas piesmērējušies klāt, — Jurka ir viens no tiem. Ļena nevar to nezināt. Un re nu — jauna nediena, jauna «traģēdija» — Jurka, izrādās, dzīvo vēl ar kādu. Un Ļena nevis aizmirst šo niecību, bet atkal mokās, cieš. Ņina ienīda sievietēs atkarību no vīriešiem, redzēja to savā māsā, un no tā, ka viņa ies strādāt, viņas būtība nepārvērtīsies. Tā ka nekādu svētku, nekāda triumfa pagaidām nav.

Ka Jura viņu pieviļ, Ļena atzinās Ņinai izmisuma brīdī. Taču nekādos sīkumos neielaidās. «Viņš mani pieviļ,» — tas bija vienīgais, ko pateica.

Bet konkrēti fakti, pareizāk sakot, vienīgais konkrētais fakts bija tas, ka Jura pieviļ viņu ar Viku Maraseviču.

Viņas bija saskrējušās aci pret aci Maroseikā, Vecdārzu šķērsielā, kāpņu laukumiņā. Ļena iznāca no lifta, un šajā mirkli Vika promejot aizvēra tā paša dzīvokļa durvis, kurp gāja Ļena. Dažas sekundes viņas apjukušas lūkojās viena otrā, tad Vika padeva labdienu, atbildot to pašu nošļupstēja Ļena. Vika iegāja vēl atvērtajā liftā un aizvēra durvis.

Pirmā tieksme bija — bēgt, Ļena noskrēja pa kāpnēm, stāvu zemāk apstājās, atņemdama elpu un ieklausīdamās… Lejā noblaukšķēja lifta durvis, tātad Vika aizgājusi. Lai aiziet tālāk… Ļena lēnām nokāpa vēl vienu stāvu zemāk… Ak dievs! Tātad toreiz, kad sagaidīja Jauno gadu, tas viss nebija nejauši, tas viņiem velkas jau sen, visi to redzēja, vienīgi viņa bija akla. Un Ņina toreiz sacēla traci, izlamāja Juru, un Saša Juras klātbūtnē klaji noprasīja: «Lielāku draņķi tu sev nevarēji atrast?» Jura viņu nesaudzēja, viņai vēl tagad nāk vēmiens no sinepju smakas. Slimnīcā viņai pateica: «Tīrais brīnums, ka jūs palikāt dzīva,» — bet Jura aiz bailēm slapstījās, ne reizi neapmeklēja. Un šodien gaidīja viņu gultā, no kuras nupat kā bija piecēlusies Vika. šajā gultā droši vien mēdz būt ne tikai viņa vien. Viņš pat nebaidījās norunāt ar viņu tikšanos vienā dienā ar Viku, gandrīz vienā stundā.

Un tikai tad Ļena attapās, ka atnākusi četros, lai gan Jura bija lūdzis piecos, — viņa to bija aizmirsusi un atnākusi kā parasti — četros. Stundu viņš atpūšas! Maitas gabals, izvirtulis! Vēl prasīs, lai viņas abas reizē guļas pie viņa gultā. Ar viņu ir cauri, cauri uz visiem laikiem! Un bez paskaidrojumiem. Viņa nevēlas uzklausīt melīgu taisnošanos.

Vakarā Jura viņai piezvanīja, kaprīzā balsī noprasīja, kādēļ viņa šodien neesot atnākusi.

—   Aizkavējos darbā.

—   Otrdien varēsi atbraukt?

—   Nē.

—   Kad tad?

—   Nezinu. Ja varēšu, pati piezvanīšu. Tu man vairs nezvani. Uz redzēšanos, Jura.

Ar ko viņa ir neapmierināta? Saroks bija nesaprašanā. Viss gāja it kā labi, viņi tikās ne pārāk bieži, tāds viņam darbs, šad tad gāja uz teātri un kino, uz Aktieru klubu un izstādēm … Par ko viņa božas? Savādi!

Viņas neapmierinātības iemeslu Saroks uzzināja drīz.

Saskrējusies aci pret aci ar Ļenu, Vika apjuka tikai pirmajā brīdi. Viņa saprata, ka Ļena šeit ieradusies nepavisam ne tādā nolūkā, kādā ieradās viņa, — no Vadima viņa bija dabūjusi zināt, ka Juras un Ļenas attiecības atjaunojušās. Un Jura pieļāva, ka Ļena ieraudzīja viņu, Viku, šeit, slepenajā dzīvoklī! Nodeva viņu! Ļena, protams, prasīs no Juras paskaidrojumus, un tad Saroks atzīsies, ka šī istaba nav domāta tikai priekš intīmas tikšanās. Bet slepenos darboņus nenodod, viņš atbildēs par to, ka pieļāvis viņu sastapšanos.

Sī doma uzreiz nomierināja, Vika aptvēra, kādas viņai radušās izredzes: tagad nu gan Jurikarn nāksies viņu atlaist, tagad nu gan viņš neizlocīsies. Šodien Jura ņirgājās par viņu, tagad samaksās par to pazemojošo sarunu.

Saruna bija tāda.

—   Jura, — sacīja Vika, — es precos.

—   Jā? — viņš jautri atjautāja. — Interesanti, ar ko?

Vika nosauca Arhitekta vārdu un uzvārdu. Saroks šo

vārdu un uzvārdu zināja. Taču īpašu izbrīnu neizrādīja.

—   Apsveicu. Slavens cilvēks.

—   Staļinam iepatikās viņa projekts.

—       Es šo projektu redzēju izstādē, — atturīgi atbildēja Saroks, it kā neuzdrīkstēdamies pat spriest par projektu, ko par !abu atzinis pats Staļins.

—   Mums abiem nāksies šķirties, Jura.

Viņš izlikās, ka nav Viku sapratis.

—   Kādā ziņā?

—       Tagad es esmu sieva, kāda cilvēka sieva, tu zini. Man mainījies dzīvesveids, restorāniem pielikts punkts, vecais paziņu loks atkritis.

—   Tiksies ar citiem.

—        Nē, vīrs dzīvo ļoti noslēgti. No deviņiem rītā līdz vienpadsmitiem vakarā ir darbnīcā, bet es viņu gaidu mājās. Viena. Taču pat par to nav runa. Es nevaru, man nav tiesību neko no viņa slēpt.

—   Neslēp, — mierīgi atteica Saroks.

—   Kā tad tā… Stāstīt viņam par mūsu tikšanos?

—   Stāsti, ja uzskati par vajadzīgu.

—   Bet es devu parakstu par neizpaušanu.

—       Tava ģimenes pavarda interesēs es tev atļauju izpaust, — Saroks pavīpsnāja.

—   Bet viņš tūlīt mani pametīs.

Saroks paraustīja plecus.

—   Par ko? Par to, ka tu izpildi savu pienākumu?

Vika, acis nenolaizdama, skatījās Šarokā. Viņš taču labi saprot, ka viņa nekad nevienam par to neteiks. Bet viņš negrib izlaist viņu no saviem nagiem, grib, lai viņa pienestu slepenas ziņas par savu pašas vīru, un ne mirkli nešaubījās, ka piespiedīs viņu to darīt. Tomēr viņa atbildēja tā:

—   Labi, es viņam visu izstāstīšu.

Viņš savaikstīja lūpas.

—   Stāsti vien, stāsti… Un mēs papildināsim. Uzskaitīsim visus tavus ārzemniekus, — viņš pasmīnēja. — Un tu viņam pastāstīsi, kā viņiem, tiem ārzemniekiem, ar visām tām lietām sastāv… Ar viņiem droši vien ir saldāka gulēšana?…

—  Jura, ko tu runā?

Viņš zvēla ar dūri pa galdu, uzbļāva:

—   Es zinu, ko es runāju!… Tu, slampa, ar viņiem guli, vazājies pa viesnīcu numuriem, tu caur un cauri esi sapinusies ar ārzemju spiegiem. Līdz ausīm esi mēslos. Tad ar pastāstīsi savam vīriņam, kas šiem tik pievilcīgs, — lai viņš paklausās.

—  Jura, kā tu tā vari? Es šos cilvēkus redzēju tikai pie galda.

—   Meli! Tu ar viņiem gulēji. Pēdējo reizi ar zviedru. Mēs viņu pazīstam un visus, kas bija pirms viņa, visus līdz pēdējam. Kas tad tev, ar mūsējiem, ar krieviem, nepietiek! Kādēļ viņi ir sliktāki — atbildil

Saroks būtu varējis pieklājīgāk — arī ar viņu, ar krievu, viņa taču bija gulējusi. Taču viņa klusēja, Saroka viszinības nomākta.

Bet viņš, ar naidu skatīdamies uz Viku, turpināja:

—   Ai, ai, tie ir tikai papiņa paziņas, slavenības… Profesors Krāmers, Rosolīni, Kurts Zanderlings. —. Viņa balsī bija saklausāms pretīgums. — «Talantīgie vijolnieki», ai, ai, Fricis, Hanss, Mihels… Taisni kā ar radnieciņiem. Runcīši! Bet šie runcīši ir aktīvi nacistiskās partijas darboņi, fašisti, spiegi! Un japāņi, ar kuriem tu plītē, visi kā viens arī ir izlūki, turklāt liela vēriena, ir pat pulkvežu pakāpē. Nezini, kālab viņi pie mums braukā, kā viņi mūs mīl? Tu ar viņiem pinies, bet tagad atnāc un uzstāj: laidiet mani vaļā, citādi es visu izstāstīšu vīram. Nē, mīļā, neizstāstīsi, mēs paši izstāstīsim, tad redzēsim, vai viņš ar tevi precēsies?!

Tobrīd viņa klusēja, bezspēcības, nolemtības pieveikta.

Taču tagad, iedama pa Maroseiku, Vika nejuta ne bezspēcību, ne nolemtību. Pārrēķinājās — skrodera dēliņš! Sā vainas dēļ viņa ir atmaskota. Nepārliecināja arguments par vīru, nāksies rēķināties ar citiem argumentiem. Nāksies, Jurik, nāksies.

Svētdien Vika piezvanīja viņam uz mājām.

—   Jura, labdien, runā Vika, mums steidzami jāsatiekas.

—   Kas noticis?

—       Tā nav telefona saruna. Ja gribi, es aiziešu pie tevis, ja ne, sastapsimies uz ielas, pastaigāsimies.

Braukt uz Maroseiku Vika baidījās. Baidījās palikt ar Saroku aci pret aci. Bet arī Saroks nevarēja viņai piedāvāt Maroseiku, šodien tur nav viņa diena. Viņš saprata, ka Vika atkal atsāks to ķēpu ar vīru, tā ka īpaši nav ko steigties. Taču Vikas neatlaidībā bija kaut kas uztraucošs. Tomēr viņš īgni noburkšķēja:

—       Kas tad nu par steigu? Redzēsimies savā parastajā laikā, tad parunāsim.

—       To nevar atlikt, — uzstāja Vika. — Un nav tavās interesēs atlikt.

—   Nekas, nekas, pacietīsi.

—       Nu ko tad, — salti sacīja Vika, — esmu tevi brīdinājusi, pēcāk vaino pats sevi.

—   Kas tad tas, draudi?

—       Uzskati, kā gribi. Es tev jautāju pēdējo reizi: vai nevari tūlīt iznākt Arbatā?

—   Tūlīt pat?

—       Vari pēc stundas, vari pēc divām stundām, nosaki piemērotu laiku.

—        Labi, pēc stundas tiksimies Suņu laukumā, man jāiet uz to pusi.

—       Pasēdēsim, — lika priekšā Vika, pamādama uz tukšo solu skvērā.

—       Nē, — Saroks iebilda, — paiesimies šeit, man jāiet uz Vorovska šķērsielu.

Viņi nogriezās pa Trubņiku šķērsielu.

—   Nu, kas tad lēcies?

—        Kas lēcies? — Vika atkārtoja ar izsmieklu. — Tas, ka dzīvokli, kur mēs abi, Jurik, sastopamies, neklājas pārvērst par savu mīlas dēku ligzdiņu.

Saroks uzreiz visu saprata: Vika tur satikusi Ļenu.

Tomēr, lai iegūtu laiku, pārjautāja:

—   Kas, kas?

—   Kāpņu laukumiņā es sastapos ar Ļenu Budjaginu.

Pat sasveicinājāmies, kā nekā skolas draudzenes. Viņa, bez šaubām, noprata, kālab es pie tevis nāku, viņa taču zina, kur tu strādā. Tātad esmu atšifrēta, es kā ziņotāja tev vairs nederu, Jurik. Šķirsimies kā draugi.

Viņš gāja, klusēdams klausījās, apsvēra situāciju. Viss skaidrs: Ļena atnākusi stundu agrāk, saputrojusi, aklā vista! Uzdūrusies Vikai, ņēma ļaunā, tādēļ jau negrib vairs tikties, nu, vilks viņu rāvis! No viņas tikai nepatikšanas. Bet arī Vikas numurs neies cauri, sagudrojusi viņu šantažēt, muļķe!

Vika piepeši saņēma viņu zem rokas, uzsmaidīja, mīligi ielūkojās acīs.

—   Neskaisties, Jurik! Tev izgājis bišķiņ greizi, bet tu esi gudrs, tu visu nokārtosi, un neviens par šo misēkli neuzzinās. Man taču sliktāk: tagad es nekur nevarēšu rādīties, visi no manis vairīsies, nāksies sēdēt mājās.

Viņš neatsvabināja savu roku. Izmanīgs meitietis, neko neteiksi, bez kauna, bez žēlastības. īstenībā tieši tāds meitietis viņam vajadzīgs, nevis tā slapjā vistai Ar šito viņš tālu tiktu. Lai nu tā otra arī ir Budjagina meita, taču pašu Budjaginu cietuma kamera Butirkos jau nevar vien sagaidīt, turpretim šī — no neitrālas profesora ģimenes …

Tomēr par vēlu domāt par to.

—   Bet vai tev neienāca prātā cita doma: Ļena tevi ieraudzīja un nosprieda, ka tu esi mana mīļākā?

Vika apstājās, bija jāapstājas arī Sarokam. Viņa vairs nesmaidīja, Sarokā vērās pelēkas, nežēlīgas acis.

—   Neturi mani par muļķīti! Es pakļāvos Djakovam, tāpēc ka apjuku un parakstīju papīru, ko viņš man pagrūda. Bet tu taču neesi Djakovs, mēs tomēr pazīstam viens otru kopš bērnības, tu esi mana brāļa biedrs, ierodies mūsu mājās un pie tam esi ar mani gulējis… Varēji pažēlot — nežēloji. Tagad es tevi nežēlošu, ņem to vērā. Es nosūtīšu vēstuli Jagodam par to, ka tu Vecdārzu šķērsielā esi ierīkojis zaņķi un atšifrējis mani vienai no savām mīļākajām, bet šī mīļākā ir tautas komisāra vietnieka meita un mana bērnības draudzene. Šī vēstule jau gatava, uzrakstīta. Ja tu mani tagad arestēsi un aizvedīsi, tad vēstule aizies. Ņem to vērā.

—   Arestēt tevi un aizvest, — nicinoši noburkšķēja Saroks. — Kam tu esi vajadzīga?

Un viņš gāja uz priekšu. Vika gāja blakus, taču zem rokas viņu jau vairs neņēma.

—  Ja neesmu vajadzīga, jo labāk, šķirsimies. Es iešu līdz galam, nekas mani nespēs apstādināt, es neatkāpšos.

; — Ak, cik šausmīgi!

Nelikdamās zinis par Saroka vārdiem, Vika turpināja:

—   Es visu darīju godīgi. Satikos ar pretīgiem cilvēkiem, ar šo Libermani, bet tu mani izdevi savu mīlestības grēciņu dēļ. Paskatīsimies, kā tas patiks taviem priekšniekiem.

—   Nedraudi, nedraudi, — pavīpsnāja Saroks, — tas tev nepalīdzēs, tikai kaitēs.

—   Un arī tu man nedraudi, es ne no kā nebaidos. Esmu izgājusi pie vīra, iekārtojusi savu dzīvi un to aizstāvēšu. Lai arī iešu bojā, taču arī tava karjera būs pagalam, tādas lietas tev nepiedos. Bet, ja tu rīkosies prātīgi, tad viss paliks starp mums. Vari man ticēt.

—   Nu tad zini, — tagad apstājās Saroks. — Ļena tevi tiešām redzēja, sarīkoja man scēnu, es viņai atzinos, ka man ar tevi bija romāns, tas taču bija, vai ne?… Es viņai devu vārdu, ka vairāk ar tevi nesatikšos. Un vari būt mierīga: nevienam cilvēkam Ļena to neteiks. No šīs puses nekādas briesmas tev nedraud. Bet, kas attiecas uz tavu vēstuli, tad tā mērķi nesasniegs. Ļena faktiski ir mana sieva, tu viņai ieskrēji krūtīs, tas gadās, mēs paņemsim no manas sievas parakstu par neizpaušanu, un lieta darīta. Ar savu vēstuli tu panāksi tikai vienu: tevi nodos cita cilvēka rīcībā, neesmu pārliecināts, ka tā tev būs labāk.

Vika saspringti klausījās viņā, raudzījās viņam tieši acīs ar savām lielajām, pelēkajām bezkauņas acīm.

Pēc tam stingri, apņēmīgi un nikni sacīja:

—   Nu ko tad, mēs katrs iesim savu ceļu. Paliec sveiks.

Taču Saroks Viku aizturēja.

—   Pagaidi, šai lietai ir vēl viena puse. Pagājušo reizi tu lūdzi, lai tevi atbrīvo no līdzdarbības. Par tādu lūgumu man vajadzēja ziņot savam priekšniekam, tajā pašā dienā es iesniedzu raportu. Kāds būs rezultāts, nezinu. Pacieties.

—   Cik ilgi man būs jāgaida? — noprasīja Vika, saprazdama, ka to visu Saroks izdomājis nupat kā, nekādu raportu viņš nav iesniedzis, bet varbūt iesniegs, tatad baidās no viņas ziņojuma.

—   Kad tiksimies nākamreiz, tu saņemsi atbildi.

Gaidīt desmit dienas! Atkal vilkties uz to dzīvokli?

—   Labi, — sacīja Vika, — es pagaidīšu desmit dienas.

Vika neatkāpsies. Kļuvusi par Arhitekta sievu, viņa ieņēmusi galvā, ka spēks ir viņas pusē. Spēks, protams, ir otrā pusē, taču Vika ir bezkaunīga, apņēmīga, spējīga uz visu, un, jāatzīst, viņš tai piespēlējis vienu trumpi.

Tādēļ Saroks uzskatīja, ka būs prātīgi, ja viņš pateiks Djakovam:

— Maraseviča Viktorija Andrejevna apprecējusies ar Arhitektu, grib vīra acīs izskatīties kā paimeitiņa.

—  Apnicīgi dīc?

—   Ar Libermaņa kompāniju sakarus pārtraukusi, ar vecajiem draugiem nesatiekas, uz restorāniem neiet, sēž mājās. Bet jaunas pazīšanās vēl nav. Varbūt uz laiku palaist vaļā, lai aprod ar jauno stāvokli, iedzīvojas jaunajās aprindās, iemanto jaunus paziņas, Arhitektam riņķī un apkārt grozās daudz laužu — un interesanti ļaudis.

—   Tas ir prātīgi, — Djakovs piekrita, — lai padzīvojas savā vaļā. Tagad viena cita lieta, Sarok…

Djakovs pārcilāja papīrus uz galda, šī kustība nozīmēja, ka viņš sakopo domas, apsver vārdus, kurus sacīs.

—   Jā, redzi, — Djakovs turpināja, — lai tas paliek starp mums, — viņš iespaidīgi paskatījās uz Saroku, — no Ļeņingradas atbraucis biedrs Zaporožecs, grib ņemt pie sevis uz Ļeņingradu no centrālā aparāta trīs četrus uzticamus puišus. Protams, augstākos amatos, tātad paaugstinās arī algu. Starp izraudzītajiem ir arī tava kandidatūra. Kā tu uz to skaties?

Saroks paraustīja plecus.

—   Kā es varu skatīties? Kur pavēlēs, tur braukšu. Maskavas dzīvoklis, ceru, paliks man?

—   Protams, tur dzīvo tavi vecāki. Pastrādāsi pāris gadu perifērijā, bet kas tad tā par perifēriju? Otra galvaspilsēta. Atpakaļ atgriezīsies lielākā amatā. Padomā! Tā nav pavēle, tas ir brīvprātīgi. Ar Zaporožecu daudzi grib strādāt, lāga cilvēks, jautras dabas un saviem puišiem neļauj pāri darīt. Sī ir iepriekšēja saruna. Viņš pats runās ar tevi, varbūt izvēlēsies citu kandidatūru. Apsver, manuprāt, tā ir perspektīva lieta.

Priekšlikums negaidīts, bet interesants. Visu mūžu nosēdēt centrālajā aparātā nevar, nav pieņemts, kādu laiku vajag pastrādāt perifērijā un tad atgriezties Maskavā ar praktiskā darba pieredzi, kas iemantota vietējās instancēs. Ļeņingrada ir labākais variants, nav kaut kāds nomaļš provinces kakts, turklāt tikai vienas nakts brauciens līdz Maskavai. Un Zaporožecs droši vien drīzumā stāsies vecā Medveda vietā. Tātad kopā ar viņu uz augšu ies ari viņš, Saroks. Viņam vispār vajag te iegūt atbalstu. Djakovs nav atbalsts, sīks cilvēciņš. Berezins? Jā, ievērojama persona, taču nesatiek ar Jagodu, un viņu, domājams, pārcels uz Tālajiem Austrumiem. Bet braukt uz Tālajiem Austrumiem — nu nē, labāk tad Ļeņingrada.

Vispār priekšlikums Sarokam iepatikās. Gan ar Ļenu viss pārcērtas pats no sevis. Gan ar brāli. Brālim beidzas soda laiks, viņš atgriezīsies, lai iekārtojas pats, viņš tam nav nekāds palīgs.

Viku Saroks sagaidīja Maroseikā labā noskaņojumā.

—   Nu, vecenīt, priecājies, laižam tevi vaļā, ej, kur gribi, uz visām četrām debess pusēm. Ne jau Ļenas dēļ. Es ziņoju, ka tu ieskrēji krūtīs manai sievai, un šis jautājums ir nokārtots. Bet mūsu tikšanās atceļam tādēļ, ka vadība uzskatīja manus argumentus par pamatotiem: tu sēdi mājās, priekšzīmīga sieva, — kāda jēga no tevis? Nododies medusmēnesim!

—   Paldies, — Vika atbildēja atturīgi. — Bet kā tad… Mans saistības raksts?

—   Saistības raksts? Nodots arhīvā. Gribi dabūt to atpakaļ?

—   Jā.

—   Nu gan tu grāb augstu! Kas tad atļaus no lietas izraut dokumentu? Viss ienumurēts, nodots arhīvā, peles to tur lasa.

Vika saprata — ar to papīru šie viņu tik un tā turēs spīlēs. Bet pagaidām viņa ir brīva, un tad jau redzēs.

—   Paldies, Jura, — Vika sacīja pieceldamās, — ceru, ka tādos apstākļos, — viņa pamāja ar roku uz istabu, — un tādā lomā es ar tevi nekad vairs nesastapšos.

—   Nekad, — Saroks apstiprināja smaidīdams.

Viņa atbilde bija patiesa. Ar Viku Maraseviču viņš nekad vairs nenodarbosies. Kad radīsies nepieciešamība — un tā, bez šaubām, radīsies —, ar Viku nodarbosies kāds cits.

Turpretim viņš pats domās jau gatavojās prombraukšanai uz Ļeņingradu. Viņš nekad nav bijis Ļeņingrada. Daudzi viņa skolas biedri brauca uz turieni pa brīvdienām, tas skaitījās īpašs šiks — pavadīt brīvdienas Ļeņingrada, viņiem tur ir radinieki, paziņas, viņam Ļeņingradā nav neviena. Viņš par to apskauda Arbata inteliģentus, tāpat kīi apskauda par daudz ko citu. Tagad arī viņš brauc uz Ļeņingradu — un nevis mitināties pie radiniekiem, bet atbildīgā darbā, pirmajā laikā dzīvos viesnīcā, bet pēc tam viņam piešķirs dzīvokli.

Tajā pašā dienā Saroks bija ar ziņojumu pie Berezina, aiznesa parakstīt dokumentus.

Parakstījis dokumentus, Berezins sacīja:

—  Paredzēta uzņemšana IeTK augstākajā skolā. Vai negribat mācīties?

Saroks samulsa. Augstākā skola — arī tas ir vilinoši, tur sagatavo augstākā ranga darbiniekus. Bet kā tad ar Ļeņingradu?

—  Nezinu, — svārstīdamies atbildēja Saroks, — biedrs Zaporožecs taču grib mani ņemt pie sevis uz Ļeņingradu.

Berezins uzmanīgi paskatījās viņā, pēc tam nolieca galvu, nodūra acis.

—   Tad cita lieta, jautājums atkrīt.

Viņa seja bija neizdibināma.

Saroks izgāja no kabineta. Berezins aizslēdza durvis. Tajā pašā saišķi sameklēja istabas kaktā stāvošā seifa atslēgu, atvēra seifu, piestūma blakus krēslu un sāka kraut uz tā ārā izņemtās mapes, pārlūkodams tās citu pēc citas.

Beidzot viņš atrada meklēto mapi, nošķīra to atsevišķi, pārējās novietoja atpakaļ seifā, salicis tādā pašā kārtībā, kādā tās bija stāvējušas iepriekš, bet savrup nošķirtās mapes vietā iebāza papīra lapu, lai pēcāk mapi atliktu līdzšinējā vietā.

Viņš uzmanīgi pāršķirstīja dokumentus un apstājās pie vajadzīgās lappuses… Aizsmēķēja.

Informācija, ko Berezins nejauši bija saņēmis no Saroka, apstiprināja viņa aizdomas: Ļeņingradā gatavojas kaut kāda akcija.

Pirmais impulss tādām aizdomām bija Alfjorova aizsūtīšana uz Austrumsibīriju. Alfjorovu taču lūdza pie sevis Kirovs. Tomēr viņu aizsūtīja nevis uz Ļeņingradu, bet uz Angāru rajona pilnvarotā amatā: it kā vajagot precizēt ļdažus aspektus viņa darbībā Ķīnā, bet pagaidām lai paidzīvojot Sibīrijā. Alfjorovam pat liedza ierasties Maskavā, ļpavēlēja apmesties Kanskā un no turienes izraidīja uz ļrajonu.

Alfjorova vietā uz Ļeņingradu aizbrauca Ivans Zaporožecs. Liela auguma, platiem pleciem, «izskatīgs vīrietis», asprātis un jokupēteris, vīna un sieviešu cienītājs, labi dzied. Dzīvoja Paļihā, reiz pasūrojās, ka dzīvoklī neesot vannas, sieva viņam ir īsta skaistule. Roza Proskurovska …

Berezins atkal noliecās pie galda, pārskatīja Zaporožeca dosjē. Bijušais kreisais eseris, tomēr palika čekas — Ārkārtējās komisijas centrālajā aparātā. Nosargāja, protams, Jagoda, viņi visu laiku ir blakus. Zaporožeca veikto operāciju sarakstā pati lielākā ir viņa iesūtīšana Mahno štābā. Veiksmīgs avantūrists. Tagad gatavo jaunu avantūru. Viņa — Berezina cilvēks no Zaporožeca tuvāko ļaužu vidus bija viņam nodevis kopiju no pārtvertās kāda Nikolajeva vēstules. Vēstule savāda un saasina uzmanību… Berezins to pārlasīja.

Leonīds Nikoiajevs. Iestājies partijā 1920. gadā frontē, sešpadsmit gadu vecumā. No strādnieku ģimenes un ari pats agrāk bijis strādnieks. Līdz 1934. gadam strādājis Ļeņingradas Strādnieku un zemnieku inspekcijā cenu inspektora amatā. No Strādnieku un zemnieku inspekcijas, kā rakstīja Nikoiajevs, viņš aizvākts apgabala komitejas aparātā slepeni iekārtojušos troekistu intrigu dēļ un pārcelts uz rūpnīcu. Taču rūpnīcas partijas šūniņas sekretārs, arī troekists, nosūtījis viņu pēc partijā izsludinātās mobilizācijas uz transportu. Viņš gatavs strādāt jebkurā vietā, kur vien viņu partija sūtīs, taču sūta nevis partija, bet troekisti, kas grib viņu izēst no Ļeņingradas. Braukt projām viņš atteicies. Par to izslēgts no partijas, kopš marta mēneša ir bezdarbnieks. Aizsūtījis biedram Kirovam divdesmit vēstules ar lūgumu noskaidrot viņa lietu, rakstījis biedram Kirovam par troekistu kundzību Ļeņingradas partijas organizācijā. Ne uz vienu vēstuli atbildi nav saņēmis. Vai nu biedrs Kirovs neuzskata par vajadzīgu atbildēt, vai arī vēstules līdz biedram Kirovam nenonāk. Vainīgi tur ir troekistiskie elementi biedra Kirova tuvāko ļaužu vidū, kuriem viņš akli uzticas. No trīsdesmit sava mūža gadiem četrpadsmit viņš, Nikoiajevs, bijis partijā, bez partijas nevar iedomāties savu tālāko esamību, viņš novests līdz pēdējam un spējīgs uz visu…

«Spējīgs uz visu …» Ko tas nozīmē?

Pašnāvība? Cilvēks četrpadsmit gadus partijā un saprot, ka ar tādiem draudiem nevienu neiebiedēs. Teroristisks akls? Par to nemēdz rakstīt, nebrīdina, par tamlīdzīgiem draudiem nošauj. Tomēr uzrakstīja, draud. Psihiski nenormāls?

Pret ko vērsti viņa draudi? Un galvenais: ar šo cilvēku Zaporožecs strādā. Kālab viņš vajadzīgs?

Kādā amatā Zaporožecs ņern Ļeņingradā jaunus cilvēkus? Kā vietā tiem jāstājas? Ar kādu nolūku? Kādēļ tāda slepenība? Pat viņš, Berezins, kolēģijas loceklis, to uzzināja nejauši.

Staļins ir neapmierināts ar stāvokli Ļeņingradā — tas ir vispārzināms. Prasa no Kirova represijas pret tā sauktajiem Zinovjeva opozīcijas līdzdalībniekiem, grib izraisīt Ļeņingradā teroru. Kālab? Kā detonatoru teroram visā valstī? Kirovs atsakās, un Zaporožeca uzdevums acīmredzot ir izprovocēt incidentu, kas palīdzētu pārvarēt Kirova pretošanos. Bet, lai ko organizētu Zaporožecs, izmeklēšana notiks Ļeņingradā. Kirovs izmeklēšanu no rokām neizlaidīs, tādā lietā viņš neatkāpsies, nodos jautājumu Politbirojam.

Tātad Zaporožecam jāorganizē kaut kas tāds, kas apdullinās visus un kā priekšā Kirovs būs spiests atkāpties.

Bet kas tas būs? Diversija, sprādziens, dzelzceļa katastrofa? Kirovu ar to neapvedīs ap stūri! Kāda līdzgaitnieka noslepkavošana? Cudova, Kodacka, Pozerna?… Tālab neaizskar Nikolajevu? Tas sacels lielāku troksni, bet tik un tā Kirovu no izmeklēšanas nevarēs atstādināt.

Kas tad?

Berezins labi atcerējas vārdus, ko Staļins viņam bija teicis 1918. gadā Caricinā. Staļins uzstāja, lai tiktu nošauti vairāki kara speciālisti — bijušie cara armijas oficieri. Berezins, toreiz sevišķās daļas priekšnieks, centās viņam pierādīt, ka apsūdzības nav pārliecinošas un nošaušana izraisīs daudz sarežģījumu un problēmu.

Uz to Staļins pamācoši atbildēja:

— Nāve atrisina visas problēmas. Nav cilvēka — un nav problēmu.

un Staļinam, kā izrādījās, bija taisnība. Pienāca telegramma par nošaušanas atcelšanu, taču cilvēki jau bija nošauti. Nekādas problēmas neradās.

Tāda bija šā cilvēka filozofija. Vai to liks lietā arī tagad? Jā, bez šaubām, jā! Viņš, Berezins, nevar uzstāties atklāti, viens neuzmanīgs vārds — un viņš tiks iznīcināts. Taču iespēja brīdināt viņam ir.

Vakarā Berezins iegriezās pie Budjagina. Viņi abi dzīvoja Piektajā Padomju namā, tikai katrs savā sektorā un, kaut arī bija maz pazīstami un reti sastapās, tomēr izturējās viens pret otru ar simpātijām: abi piederēja pie to veco boļševiku dzelžainās falangas, kuri bija nostaigājuši vienādu dzīves ceļu un nepazina patmīlīgas ambīcijas.

Berezins neizteica Budjaginam nekādas aizdomas. Budjaginam pietika ar to, ka Berezins atnāca pie viņa uz mājām, atnāca pirmo reizi mūžā it kā pēc Tālo Austrumu ekonomikas grāmatas, ko varēja pieprasīt jebkurā bibliotēkā. Budjagins pilnā mērā novērtēja arī viņu sarunā pazibējušo Berezina ziņu par to, ka Ivans Zaporožecs izraugās un pārceļ uz Ļeņingradu savus cilvēkus un ka tas tiek turēts stingrā jo stingrā slepenībā.

Pavadījis Berezinu, Budjagins aizgāja uz virtuvi un uzlēja sev stipru tēju. Žēl, ka Ašliena Stepanovna ir izbraukumā, viņam gribējās ar to apspriesties par Berezina ziņu, satraucošu ziņu.

No rīta, pagājis garām savam kabinetam, Budjagins iegriezās pie Sjomuškina, pamāja uz Ordžonikidzes kabineta durvīm.

—   Ir uz vietas?

—  Jā, — atbildēja Sjomuškins.

Stāstīdams Ordžonikidzem par jaunu cilvēku norīkošanu uz Ļeņingradu pie Zaporožeca, Budjagins nenosauca Berezinu. Tādās lietās informācijas avots netiek pieminēts.

Ordžonikidze kļuva domīgs. Ja jauni norīkojumi ir parasta resoru intriga IeTK aparātā, tad informāciju par to Medveds darītu zināmu Kirovam. Taču ieinteresēti cilvēki ar Budjagina starpniecību ziņo par to viņam, Politbiroja loceklim, Kirova personiskam draugam. Tātad informācija neattiecas uz resoru iekšējām lietām, tai ir vispārpolitisks raksturs.

—   Ko tu par to domā? — jautāja Ordžonikidze.

—   Ļeņingradā kaut kas tiek perināts. Nolūks — kompromitēt Sergeju Mironoviču.

—   Kādā veidā?

—   Grūti pateikt. Grib piespiest viņu uzsākt represijas, grib novest viņu līdz tādai nepieciešamībai. Bet, ja viņš atkal atteiksies, aizvākt viņu no Ļeņingradas.

—   Rādās, ka tā ir, — Ordžonikidze piekrita.

Viņiem ne prātā neienāca tas, ko uzreiz atskārta kadru čekists Berezins.

Sasāpējās zobs. Tas jau sen kustējās, taču ar loka protēzes skaviņu turējās stabili. Bet vakarvakarā, kad Staļins ņēma protēzi nost, viņš sajuta sāpi. Viņš atkal uzlika protēzi, skaviņa fiksēja zobu. Taču, kad viņš aizlika zobu ar mēli, zobs kustējās un, kā viņam šķita, smaganas mazliet smeldza.

Staļins aizgāja gulēt, protēzi nenoņēmis, un aizvadīja nakti mierīgi. No rīta uzmanīgi noņēma protēzi, aptaustīja zobu ar mēli, pēc tam ar pirkstiem — zobs kustējās, gribējās to izraut, izgrūst no mutes ar mēli. Staļins pavēlēja izsaukt no Maskavas zobārstu. Pievakarē viņam ziņoja, ka dakteris Lipmanis un tehniķis ieradušies ar lidmašīnu un viņiem ierādīta vasarnīca numur trīs.

—   Kad iekārtosies, lai atnāk, — deva rīkojumu Staļins.

Pēc pusstundas dakteris ieradās — skaists, labsirdīgs

ebrejs ap gadiem četrdesmit. Viņš jau bija ārstējis Staļinu, Staļins bija ar viņu apmierināts, reiz pat noteica: «Jums rokas maigākas nekā Sapiro.»

Sapiro bija Lipmaņa priekštecis. Arī labs speciālists. Taču Staļinam nepatika ārsti, kas izprašņā, aptausta, izklausa, paraksta zāles, bet neko neizskaidro, nesaka, kas tev kait, pret ko līdz parakstītās zāles, turas pārlieku daudznozīmīgi, savu profesiju pārvērš par noslēpumu, mīklu. Mazajā, nerunīgajā Sapiro šīs iezīmes bija sevišķi nepatīkamas.

Lipmanis turpretim stāstīja, ko dara, pateica, kādi Staļinam zobi, kā turēt kārtībā protēzi, un, kad pirmo reizi izrāva viņam zobu, neizsvieda to skalojamā traukā, kā to darīja Sapiro, bet parādīja Staļinam, parādīja, par ko pārvērtusies sakne un kādēļ šo zobu katrā ziņā vajadzēja izraut… Mierīgs un sabiedrisks cilvēks. Staļins par viņu izteicās pasmiedamies: «Zobus gan rauj, gan apvārdo.»

Viņš redzēja, ka Lipmanis no viņa bīstas, tur nekā sevišķa nav — no viņa visi bīstas. Bet, ja zobārstam no bailēm dreb rokas, viņam var noiet greizi. Un tādēļ Staļins izturējās pret Lipmani laipni. Šodien, kā parasti, apjautājās:

—   Kā jums labi iet, kā mājās — viss kārtībā?

Kaut arī par Liprnaņa mājām un ģimeni nezināja it neko.

—  Viss kārtībā, Josif Visarionovič, paldies. — Lipmanis atvēra čemodānu, diezgan lielu, gandrīz kā ceļasomu, izņēma instrumentus un galvturi, kuru piestiprināja pie krēsla. Tas, ka viņš jau iepriekš pierīko galvturi, arī patika Staļinam. Sapiro to darīja, kad Staļins jau sēdēja krēslā, bet Staļinam allaž bija nepatīkami, ja kāds noņēmās viņam aiz muguras.

Pierikojis galvas balstu un pārbaudījis, vai tas cieši turas, Liprnanis lūdza Staļinu sēsties. Staļins apsēdās. Lipmanis apsēja viņam salveti, ar maigām roku kustībām nolaida viņa galvu uz balsta.

—  Vai ērti?

—   Labi.

—   Kas jums kait?

—   Zobs kustas, it īpaši, kad noņemta protēze.

—       Tūlīt paskatīsimies, — Lipmanis pasniedza Staļinam glāzi ar ūdeni, — izskalojiet, lūdzu… Tā, labi… Tagad atlieciet, lūdzu, galvu … Tā, lieliski…

Ar uzmanīgu kustību Lipmanis noņēma protēzi, aptaustīja zobu. Pirksti viņam maigi, smaržoja pēc kaut kā tīkama — akurāts ārsts… Pēc tam pārcilāja uz galda izliktos instrumentus, paņēma rokas spoguli, atkal apskatīja zobus un sacīja:

—        So zobu nāksies izraut, citas izejas nav, nekā cita kā vien nepatikšanas jums no šā zoba nebūs, protēze uz tā neturas. Pavisam slikts zobs.

—   Cik ilgu laiku tas prasīs?

—       Nu, brūcīte, es ceru, aizdzīs pa kādām divām trim dienām, protēzi iztaisīsim pa vienu dienu. Domāju, ka pavisam paies dienas piecas, ne vairāk.

—       Un es piecas dienas staigāšu bez zobiem, — Staļins sarauca pieri.

—       Kādēļ bez zobiem, — Lipmanis pasmaidīja, — jums šimbrīžam nebūs tikai augšējo dzerokļu. Var, protams, pagaidām pielāgot arī šo protēzi, — Lipmanis pagrozīja rokās veco loku, — tad jums nebūs tikai viena zoba. Bet pie jebkura sašķiebuma jūs varat sabojāt veselo zobu — tam pārāk liela slodze. Kālab riskēt? Vai pacietīsieties dažas dienas?

—   Labi, — piekrita Staļins. — Kad jārauj?

—   Kad vēlaties, varu tūlīt.

—   Bet ja nu rīt no rīta?

—  Var arī rīt no rīta.

—       Man šodien būs ciemiņi, neērti bez zobiem pieņemt viesus — kā jūs domājat?

—       Viesiem, — Lipmanis pasmaidīja, — ja viņi grib paēst, vispirmām kārtām pašiem vajadzīgi zobi.

-    Staļins piecēlās. Lipmanis steigšus atraisīja viņam uz kakla salveti.

—  Atpūtieties, — sacīja Staļins, — rīt no rīta pēc brokastīm jūs ataicinās.

Kirovs atbrauca dienā. Staļins lika Zdanovam ievadīt Kirovu lietas kursā, pastāstīt par viņu darbu pie vēstures mācību grāmatas un uzlūgt vakarā uz vakariņām.

Vakariņoja trijatā: Staļins, Kirovs un Zdanovs.

—   Labi, ka tu atbrauci, Sergej Mironovič, — sacīja Staļins, ar saimnieka tiesībām nosēzdamies galda galā, — citādi, re, Andrejs Aleksandrovičs, — viņš pamāja uz Zdanovu, — nedz dzer, nedz ēd, sēž pie galda kā Jēzus Kristus, arī mani grib badā nomērdēt. Bet es šai ziņā esmu vienis prātis ar Cehovu: visas šīs slimības ārsti ir izdomājuši. Est vajag visu, protams, maz, ar saprātu. Veselīgas ir Kaukāza zālītes: kinza, tarhuns, džondžoli… Veselīgi ir augļi un sausais vīns, gruzīnu vīns — labs vīns. Dzer, ēd — viss ies labumā. Kas uz galda — pats redzi, tu esi kaukāzietis. Vai varbūt Ļeņingradā esi aizmirsis, kas ir hačapuri, kas ir lobio, kas ir sacivi?

—  Neesmu aizmirsis, — Kirovs atbildēja, smiedamies un likdams sev šķīvī mazliet no katra ēdiena, — visu atceros, un viss man garšo.

—   Nezinu, kādi ēdieni Ļeņingradā tagad modē, — domīgi sacīja Staļins, — senāk muižniekiem bija modē franču ēdieni, tautai — vācu: cīsiņi, desas. Bet patlaban?

—   Patlaban modē proletāriešu ēdieni, — atbildēja Kirovs, — skābi kāposti, borščs, kotletes, makaroni. Ko uz kartītēm dodam, to tauta arī ēd.

—  Jā, kartītes, — joprojām domīgi teica Staļins, — atcelsim kartītes.

Uz to Kirovs nekā nereaģēja: produktu kartīšu atcelšana no pirmā janvāra ir jau izšķirts jautājums.

—   Raža šogad gaidāma laba, — Staļins turpināja,

—   maizei vajag pietikt. Esam saņēmuši ziņas par Kazahiju, raža, kā raksta, vēl nepieredzēta, gadu desmitiem tādas nav bijis, cer ievākt pa divdesmit pieciem centneriem no hektāra. Baidos, ka tavs draugs Mirzojans netiks galā ar tādu ražu.

—   Mirzojans ir enerģisks cilvēks, neiegāzīs.

It kā nedzirdējis piezīmi, Staļins domīgi turpināja:

—   Bagāta raža — tas, protams, ir labi, taču tā slēpj sevī arī briesmas: cilvēkus pārsteidz, vieš pašapmierinātības, labsajūtas, bezrūpības noskaņojumu. Bagāta raža ir laba tad, kad novākta, izvesta, nav izlaupīta, nav aizlaista zudībā.

Kirovs zināja: Staļins neko nesaka velti, saruna par Kazahiju nav nejauša. Pie galda Staļins parasti neielaidās lietišķās sarunās, šodien ielaidās. Sāk aplinkiem, runā banalitātes — tāda viņam maniere nākt klajā ar visnegaidītākajiem lēmumiem. Un atkal par lauksaimniecību. Mēnesi atpakaļ, CK jūnija plēnumā, Kirovs dabūja brāzienu par jau tāpat samazināto labības un gaļas produktu sagādes plānu neizpildīšanu. Nekādu samazinātu plānu nebija. Tika izdarīta parastā precizēšana pa atsevišķām kultūrām — dažās plānu samazināja, citās palielināja, Staļins šajās lietās vāji orientējas, lauksaimniecību nepārzina. Un nekādas atpalicības arī nebija, Ļeņingradas apgabalam jūnijs vēl nav izšķirošais sagādes mēnesis. Taču Kirovs pret lēmumu neiebilda: partija gatavojas atcelt kartīšu sistēmu, jāsasprindzina visi spēki valsts nodrošināšanai ar maizi, vajag visus pamudināt, un, ja jau kāds jāstrostē, tad, protams, vadošā partijas organizācija — šis piemērs būs labs brīdinājums visiem. Tā bija parasta lieta, nekādas lamatas pret sevi personiski Kirovs nesaskatīja, kaut gan lietderīgāk būtu atsaukties uz Maskavas — uz galvaspilsētas organizāciju. Trūkumi tie paši, bet sagāde sākas agrāk. Taču Maskavas organizācijas priekšgalā ir Kaganovičs, bet to Staļins aizskart negrib — viņam raksturīgs politikānisms: nodarīt pāri vienam, apbalvot otru un uzkūdīt tos vienu pret otru. Kādreiz Stepans Saumjans sacīja: «Kobam ir čūskas prāts un daba.» Taču Kirovs pacēlās tam pāri: kad izšķiras partijas uzdevumu izpilde, nav vietas personiskiem aizvainojumiem. Turklāt Kirovs nicināja Kaganoviču. Katrā ziņā CK jūnija lēmums par Ļeņingradas atpalicību Kirovam bija saprotams, bet saruna par sagādes gaitu Kazahijā nesaprotama. Viņa līdzdalība darbā pie vēstures mācību grāmatas ir fikcija — kas viņš par vēsturnieku! Arī Staļins nav vēsturnieks, taču sevi par tādu uzskata. Kālab gan viņš izsaukts?

—   Labi, — negaidīti sacīja Staļins, — kāpēc mēs pēkšņi sākām runāt par ražu, par Kazahiju, par A-lirzojanu? Mums šeit viens uzdevums — vēstures jautājumi. — Viņš pagriezās pret Zdanovu. — Vai ievadījāt Sergeju Mironoviču lietas kursā?

—   Iepazīstināju. Vispārējos vilcienos, — atbildēja Zdanovs.

—   Vēstures zinātne jāņem savās rokās, — drūmi teica Staļins, — citādi tā nonāks svešās rokās, buržuāzisko vēsturnieku rokās. Mūsu vēsturnieki gan nav labāki. Es jau nemaz nerunāju par Pokrovski, viņš pēc būtības ari ir buržuāzisks vēsturnieks.

—   Pokrovskim, neapšaubāmi, bija kļūdas, — iebilda Kirovs, — bet Ļeņins viņu novērtēja citādi…

Staļins nenolaida no Kirova pētījošu skatienu.

—   Un kā viņu novērtēja Ļeņins?

—   Jums droši vien ir zināma viņa vēstule Pokrovskim par «īso, koncentrēto Krievijas vēstures apcerējumu»?

—   Ko tad viņš rakstīja Pokrovskim?

Zina taču, ko Ļeņins rakstīja Pokrovskim, labi zina, bet domā pieķert viņu neprecizitātē…

—   Es neatceros tekstu vārdu pa vārdam … Var paskatīties, vēstule vairākkārt publicēta. Bet Ļeņins apsveica viņu ar veiksmi, rakstīja, ka viņam ārkārtīgi iepatikusies šī grāmata, ka to vajag pārtulkot svešvalodās.

—   Jā, — Staļins piekrita, — tādus komplimentus Ļeņins izteica, tas tiesa. Bet tūlīt pat lika priekšā papildināt grāmatu ar hronoloģisku rādītāju, lai nebūtu paviršības… Tieši šajā piezīmē ir Ļeņina vērtējuma būtība…

—   Es neesmu vēsturnieks, — sacīja Kirovs, — taču tā nedomāju. Vispārējais novērtējums bija skaidrs, noteikts un cildinošs. Priekšlikums sastādīt hronoloģisku rādītāju nav nekas vairāk kā blakuspapildinājums, kas neizslēdz vispārējo atzinīgo novērtējumu. Pokrovskis uzrakstīja savu grāmatu 1920. gadā, pēc būtības šī grāmata ir pirmais mēģinājums apgaismot Krievijas vēsturi no marksisma-ļeņinisma pozīcijām. Un šo plašām masām paredzēto grāmatu viņš uzrakstīja Ļeņina uzdevumā. Ar visiem saviem trūkumiem šis darbs tomēr vērtējams pozitīvi, tam daudz labu īpašību — mēs pēc tā mācījāmies. Protams, zinātne aizgājusi uz priekšu, un tagad, iespējams, vajadzīga jauna mācību grāmata, taču noķengāt Pokrovska darbu, kā to dara daži vēsturnieki, nav pareizi, vajāt viņu, kā vajāja pēdējos gadus, ir nepieļaujami. Pokrovskis neapšaubāmi bija godīgs cilvēks…

—   Redzi nu, — pavīpsnāja Staļins, — bet saki, ka vāji orientējies vēsturē… Tu vēsturē mūs visus pārtrumpo. Un tev taisnība, jārada jauna vēstures mācību grāmata. Tālab jau es tevi ataicināju šurp, tu negribēji braukt, bet izrādās, tieši tu šeit esi nepieciešams. Taču patlaban runa nav par Pokrovski. Es runāju par dažiem partijas biedriem, veciem partijas biedriem. Arī biedre Nadežda Konstantinovna pievērsusies vēsturei. Tu lasīji viņas atmiņas par Ļeņinu?

—   Lasīju, — Kirovs pamāja ar galvu.

—   Un Pospelova rakstu «Pravdā» par šīm atmiņām?

—  Arī lasīju.

—   Labs raksts, lietpratīgs, — Staļins pagriezās, paņēma no žurnāla galdiņa mapi, pāršķirstīja, dabūja rokā izgriezumu no «Pravdas», pārskatīja ar sarkanu zīmuli atzīmētās vietas, — re… Pospelovs raksta: «Krupskaja nekritiski pārspīlē Pļehanova lomu mūsu partijas vēsturē un Ļeņinu parāda kā godbijīgu Pļehanova skolnieku.» Pareiza doma. Kādēļ pareiza? Tādēļ, ka Krupskaja uz šīm personībām raugās no tālas pagātnes, bet Pospelovs raugās ar šodienas acīm. Un, ņemot vērā šodienas pieredzi, mēs ar visu savu cieņu pret Pļehanovu, ar visu viņa darbības augsto novērtējumu tagad tomēr nevaram nostatīt šīs personības blakus.

Kirovs joprojām uzmanīgi klausījās Staļinu. Viņš labi atcerējās Pospelova rakstu. Runa, protams, nav par Pļehanovu. Vaina slēpjas šādā Krupskajas izteikumā: «Pēc Oktobra pirmajā vietā sāka izvirzīties cilvēki, kuriem vecās pagrīdes apstākļi nedeva iespēju izvērsties… Pie tādiem cilvēkiem pieder biedrs Staļins.» Kirovs labi varēja iedomāties, kā Staļinu satracinās šīs rindas, un saprata, ka atbilde neaizkavēsies. Tā arī bija. Atbildēja Pospelovs «Pravdā» ar garu rakstu, kurā kritizēja dažādus memuāru aspektus tālab, lai izteiktu šādu galveno atzinumu: «Pagrīdes periodā tādu autoritatīvu partijas organizatoru — vadoņu kā Staļins un Sverdlovs vadošā loma bija pilnīgi si«Hdri redzama boļševiku pamatkadriein, kuri strādāja nPTs ārzemēs, bet tieši Krievijā.» Tas, protams, tā nav. Taču Staļins nevar paciest ne mazāko mēģinājumu apšaubīt versiju, ka jau pirms revolūcijas viņš bijis otrais cilvēks partijā, ka Ļeņins vadījis partiju no ārzemēm, bet viņš, Staļins, to vadījis Krievijā. Tas neatbilda īstenībai, bet sekmēja partijas saliedēšanos ap jauno vadību, un Kirovs šo versiju pieņēma. Taču viena lieta ir pieņemt versiju kā politisku nepieciešamību, pavisam kas cits —• patiešām tai ticēt.

Staļins pavīpsnāja.

—   Visus sākuši vilināt memuāri. Paskat, arī Avels Jenukidze stūrē uz to pašu pusi.

Atkal pagriezies pret žurnālu galdiņu, Staļins no tās pašas mapes izņēma Jenukidzes brošūru un parādīja to Kirovam.

—   Lasīji?

Kirovs bija lasījis Jenukidzes brošūru un saprata, kas tajā nav pa prātam Staļinam. Uz mirkli viņā pazibēja vēlēšanās sacīt, ka nav lasījis, un tādējādi izlaipoties no sarunas. Bet tad Staļins ieteiks izlasīt — un no sarunas tik un tā nevarēs izlocīties.

—  Jā… Pārskatīju… Tā man pagadījās pa rokai…

Staļins saklausīja atbildes izvairību.

—   «Pagadījās», «pārskatīju», — viņš atkārtoja. — Tātad no šās brošūras secināms, ka par tipogrāfijas «Ņina» pastāvēšanu zinājuši tikai trīs cilvēki: Krasins, Jenukidze un Kechoveli. No kurienes Jenukidzcm tas zināms?

—  Viņš bija viens no tipogrāfijas vadītājiem.

—   Gluži pareizi, «viens no»… Bija vēl Krasins un Kechoveli. Un Kechoveli neslēpa no manis tās darbību. Bet Krasina un Kechoveli vairs nav starp dzīvajiem. Dzīvs ir tikai Avels Jenukidze, taču tas fakts, ka viņš ir dzīvs, vēl nedod viņam tiesības apgaismot tipogrāfijas vēsturi tā, kā viņam gribas, nevis tā, kā bija īstenībā.

—   Acīmredzot Jenukidze nezināja to, ka jūs bijāt lietas kursā, — sacīja Kirovs, — laikam viņš bija pārliecināts, ka Ļeņina direktīva tiek stingri izpildīta.

—   Kāda direktīva? — Staļins kļuva uzmanīgs.

—  Direktīva, ka neviens cits kā tikai Krasins, Jenukidze, Kechoveli un burtliči nedrīkst zināt par tipogrāfiju.

—   Kā tu zini par šo direktīvu?

—   Tas ir vispārzināms fakts.

—   Ko nozīmē «vispārzināms»? To izdomājis Jenukidze, un visi noticēja. Tipogrāfija patiešām bija pakļauta ārzemju centram. Bet no kā izriet, ka es neko par to nezināju? Jā, tipogrāfiju vadīja personiski Ļeņins, taču tas nepavisam nenozīmē, ka taisnība Jenukidzem, kurš raksta, ka bez viņiem neviens cits cilvēks par to neko nav zinājis. Un, ja biedrs Jenukidze patiešām tā domā, kādēļ viņš nepārbaudīja šos faktus pie Baku tā perioda boļševikiem? Un kādēļ nāca klajā ar to tieši patlaban? Kādēļ uzsver tieši šo apstākli? Kālab tas viss ievajadzējies? Tas ievajadzējies tālab, lai atspēkotu tēzi par vadības pēctecību, lai pierādītu, ka CK tagadējā vadība nav Ļeņina darba tieša turpinātāja, ka pirms revolūcijas Ļeņins nav balstījies uz tagadējiem partijas vadītājiem, bet uz citiem cilvēkiem, vēl vairāk — viņš šiem cilvēkiem uzticējies, bet pašreizējiem vadītājiem nav uzticējies. Uz kā dzirnavām lej ūdeni biedrs Jenukidze?

—   Es nedomāju, ka biedrs Jenukidze būtu izvirzījis sev tādu uzdevumu, — Kirovs iebilda, — es domāju, viņš gluži vienkārši pastāstīja to, ko zina, To apstākli, ka Kechoveli bija jūs informējis, viņš varēja arī nezināt. Esmu par to pārliecināts.

—   Neredzu pamatojuma tādai pārliecībai, — dzedri atbildēja Staļins, — neredzu pamatojuma tādai paļāvībai. Biedrs Jenukidze nav pirmo dienu partijā, biedrs Jenukidze ir partijas Centrālās Komitejas loceklis, biedrs Jenukidze nevar neapsvērt savas rīcības politiskās sekas, biedrs Jenukidze nevar nesaprast, kā interesēm šodien kalpo viņa brošūra. Ja šo brošūru būtu uzrakstījis parasts vēsturnieks, tad tam varētu paiet garām: vēsturnieki var kļūdīties, vēsturnieki bieži vien ir kailu vēstures faktu gūstā, vēsturnieki vienmēr ir vāji dialektiķi un nekam nederīgi politiķi. Bet šo brošūru taču uzrakstījis nevis parasts vēsturnieks, bet viens no partijas un valsts vadītājiem. Kādā nolūkā uzrakstījis? Pamodusies tieksme uz memuāru rakstīšanu? Agri. Biedrs Jenukidze vēl jauns cilvēks, mēs abi esam turpat vai vienos gados, bet es sevi par veci vēl neuzskatu un memuārus netaisos rakstīt. Tie nav memuāri, tā ir politiska akcija. Akcija, kas vērsta uz mūsu partijas vēstures sagrozīšanu, akcija, kas vērsta uz partijas pašreizējās vadības diskreditāciju. Lūk, kādu mērķi sev izvirzījis biedrs Jenukidze,

—   Es domāju, jūs mazliet sabiezināt krāsas, — Kirovs sarauca pieri, — gluži vienkārši — tas nav Jenukidzes uzdevums rakstīt tādas brošūras, viņš nav ne vēsturnieks, ne rakstnieks. Es šaubos,; ka viņš grib diskreditēt partijas vadību. Viņš ir godīgs, patiess cilvēks un jūs mīl.

Staļins caur pieri cieši raudzījās Kirovā, acis viņam bija dzeltenas, kā tīģerim. Aizvien vairāk saskaizdamies un tādēļ runādams ar stipri jūtamu akcentu, viņš sacījat

—   Godīgums, patiesīgums, mīlestība — tās nav politiskas kategorijas. Politikā pastāv tikai viens: politisks aprēķins.

Saruna vērtās smaga. Ar Staļinu pēdējā laikā vispār kļuva grūti sarunāties un, kad viņš saskaitās, it īpaši.

•— Var koriģēt Jenukidzi, — samierinoši sacīja Kirovs, — norādīt uz viņa nekompetenci vēstures jautājumos.

—   Jā, — atbildēja Staļins, — ja to būtu uzrakstījis kāds vēsturnieks, viņu varētu koriģēt cits vēsturnieks.

Bet to uzrakstījis CK loceklis, viens no ievērojamākajiem vaists vadītājiem. Viņš jākoriģē tajā pašā līmenī, — Staļins cieši lūkojās uz Kirovu, — tu piecus gadus biji Baku partijas organizācijas priekšgalā, tava uzstāšanās būtu visautoritatīvākā.

Kirovs bija pārsteigts. Nekas tāds vēl nebija pieredzēts. Viņam, Politbiroja loceklim, publiski jāapliecina, ka Staļins vadījis tipogrāfiju «Ņina», par kuras pastāvēšanu pat nezināja, tur Jenukidzem taisnība. Kādēļ viņam izvirzīts tāds priekšlikums? Tiek pārbaudīta lojalitāte? Tā pietiekami pārbaudīta, un, ja vēlreiz jāpārbauda, tad ne jau ar tādu piemēru.

—  Es nekad neesmu nodarbojies ar vēsturi, — iebilda Kirovs, — un šajā konkrētajā jautājumā neesmu lietas kursā. Bez tam tajā periodā, par kuru ir runa, es nebiju Baku.

—   Nu ko tad, — mierīgi atbildēja Staļins, — kā mēdz teikt: kad nav, tad nav. Es ceru, ka partijā atradīsies biedri, kuri ir spējīgi atbildēt Jenukidzem. — Viņš pagriezās pret Zdanovu. — Partijas Centrālajai Komitejai nav jānodarbojas ar šo jautājumu. Tas nav visas partijas, bet tikai vienas tās organizācijas — Aizkaukāza organizācijas jautājums. Lai Aizkaukāza partijas organizācija tad arī pēti savu vēsturi. Izsauciet biedru Bcriju, izklāstiet Centrālās Komitejas viedokli. Viņš ir Aizkaukāza novada komitejas sekretārs — tas ir viņa kompetencē.

Otrā rītā pēc brokastīm Staļins pavēlēja izsaukt ārstu.

Lipmanis ieradās ar savu čemodānu, izlika instrumentus, sagatavoja skalojamo bļodiņu, apsēdināja Staļinu krēslā, apsēja salveti.

—   Kā gulējāt? — Staļins apvaicājās.

—   Lieliski, — Lipmanis ievilka šļircē zāles, — labāk nemaz nevar būt, klusums, miers, — ar saudzīgu rokas kustību viņš atguldīja Staļina galvu uz galvtura, palūdza atvērt muti, — nezinu, kā kuram, bet uz mani allaž labu iespaidu atstāj jūras krasta bangu šalkoņa…

1 Staļins it kā sajuta vieglu dūrienu smaganās, varbūt i viņam tā tikai likās — pēc Lipmaņa sejas nekas nebija noprotams, tas skatījās viņam mutē un joprojām smaidīja. Tad atliecās atpakaļ, nolaida rokas uz ceļgaliem un, vēl aizvien tāpat smaidīdams, sacīja:

—   Pasēdēsim kādu brītiņu, lai iedarbojas narkoze, varat muti aizvērt, varat runāt, pastaigāt, taču labāk pasēdēt.

Smaganas stinga, sasmaga, it kā ar kaut ko pieplūzdamas. Staļinam arī agrāk bija rauti zobi ar vietējo narkozi, bet viņš neatcerējās, cik ilgi jāgaida, līdz tā iedarbojas.

—  Vai ilgi būs jāgaida? — viņš jautāja.

—   Minūtes desmit, es domāju. Atveriet vēlreiz muti, es paskatīšos.

Ārsts atkal apskatīja muti, pārlaida pār smaganām ar kādu metāla instrumentu.

—   Drīz nomirdināsies, pacietieties.

Viņš lūkojās uz Staļinu mierīgs, labvēlīgs — veiksmīgi bija izdarījis iešļircinājumu, nesagādāja sāpes, biedram Staļinam jābūt ar viņu apmierinātam.

Staļins tiešām augstu vērtēja cilvēkus, kuri bija zinīgi un prasmīgi savā darbā. Sis ārsts droši vien nodzīvos simt gadus: ir apmierināts ar savu darbu, ar savu dzīvi, savu stāvokli. Strādā Kremlī, ārstē Politbiroja locekļus, saņem, domājams, krietnu uzturdevu — atradīsies skauģi, tie vienmēr atrodas. Bet šis ārsts acīmredzot neliekas par tiem ne zinis: cilvēks bez godkāres, tādi ir ļaudis savā lielum lielajā vairākumā. Kādreiz, vēl pavisam jauns, V1ŅS šo cilvēku dēļ bija sācis cīņu, kamēr neizprata citus, īstenos tās iemeslus. Taču tagad VIŅS vada šos ļaudis, tie viņam tic kā dievam, bet ticēt dievam var tikai akli, neprātojot, tie dēvē VIŅU par tēvu; ļaudis tur godā tikai smago, bargo, bet stipro un drošo tēva roku. Un šis te viņam ir uzticīgs jau tikai tālab vien, lai nāktu saskarsmē ar VIŅU, arī tādiem cilvēkiem jābūt viņa tuvumā. Ne tikai apsargiem — vilkusuņiem, ne tikai godkārīgajiem palīgiem, bet arī vienkāršiem, neiebildlgiem cilvēkiem, kas VIŅU mīl un VIŅAM ir uzticīgi.

Lipmanis sēdēja blakus, pa brīdim pavērās pulkstenī, uzsmaidīja Staļinam, lāgiem lūdza atvērt muti, pārlaida pār smaganām ar kaut kādu instrumentu un pēc vienas tādas apskates parādīja Staļinam izrauto un knaiblēs saspiesto zobu.

—   Kad jūs paguvāt? Es neko pat nejutu.

—   Es taču rāvu nomirdinātu. Un zobs tik tikko turējās, to varēja izvilkt, kā mūsu vidū mēdz teikt, ar pirkstiem.

—   Kādēļ tad neizvilkāt?

—   Tad gan jūs būtu jutis.

Līdzās noliktajā bļodā Staļins izspļāva garu, asiņainu l'slicnas tilku, izskaloja muti un vēlreiz izspļāva. '

—   Es jūs palūgšu divas stundas neko neēst, — Lipmanis pasniedza viņam tīru salveti. Staļins noslaucīja lūpas. — Un vispār šodien neēdiet neko karstu.

Viņš paņēma no galda loka protēzi, pagrozīja rokās.

—   Labs loks, labi iztaisīts, materiāls lielisks: zelta,platīna un pallādija sakausējums. Tagad tas jums vairs nebūs vajadzīgs — iztaisīsim jaunu. Tikai ziniet, Josif Visarionovič, varbūt labāk tomēr taisīt vienkāršu protēzi?

—   Ko nozīmē vienkāršu?

—   Seit, redziet, zobus savieno metāla loks, bet mēs iztaisīsim pilnu izņemamo platīti.

—   Kālab tas vajadzīgs?

—   Redziet, Josif Visarionovič, metāla loks turas uz zobiem ar tām te divām skaviņām, mēs tās saucam par klammeriem. Kamēr loks ir viegls — arī zobiem ir viegli. Taču uz jūsu loka ir jau septiņi mākslīgie zobi, tas ir smagi, pārāk smagi. Un jaunajā protēzē mēs pieliksim klāt vēl vienu zobu, loks kļūs vēl smagāks, slodze palielināsies. Bet izņemamā platīte piesūcas pie aukslējām un var noturēt jebkuru zobu skaitu.

—   Jūs gribat man iztaisīt veča protēzi.

—   Kādēļ veča? Veciem vīriem nav savu zobu, bet jums ir savējie. Un, lai dievs dod, vēl ilgi būs.

Pirms dažiem gadiem, kad Staļinam izrāva dzerokļus un pirmo reizi ieteica taisīt protēzi, viņš uztraucās: viss! Vecis ar liekajiem zobiem! Viņš bija redzējis, kā veči izņem tos uz nakti un ieliek ūdensglāzē. Tā savu protēzi izņēma Solcs, kas tolaik vēl nebija vecs, viņi dzīvoja Pēterburgā konspiratīvā dzīvoklī, tieši Solcam viņš pirmo reizi ieraudzīja liekos zobus. Kad Solcs runāja — un viņš aizvien runāja uztraukdamies —, tad protēze viņam krita laukā, viņš to centās pieturēt ar mēli, šļupstēja, neskaidri izrunāja vārdus — skats bija nelādzīgs.

Taču ārsti Staļinam paskaidroja, ka ieteic nevis liekos zobus, bet zelta platīti, pie kuras turēsies mākslīgie dze-, rokļi, un viņam būs, ar ko sakošļāt barību. Platīti iztaisīja, viņš ar to aprada, tā nebija par traucēkli, un viņš nejutās kā bezzobis. Vēlāk, kad izrāva vēl divus zobus, viņam ieteica taisīt izņemamu protēzi, kādu patlaban iesaka Lipmanis, un argumentus minēja tos pašus, taču viņš atteicās, viņam iztaisīja zelta loku, ko Lipmanis tagad tur rokās, un — pretēji visiem brīdinājumiem — šis loks noder labi.

Tagad Lipmanis atkal iesaka taisīt veča protēzi. Lipmanis ir aprobežots cilvēks, redz VIŅĀ pacientu un aizmirst, ka uz SO pacientu raugās miljoni un viņš nevar stāties to priekšā ar ārā krītošiem liekajiem zobiem, nevar svepstēt, runāt tā, it kā viņam biezputra būtu mutē.

—  Taisiet zelta, — sacīja Staļins

Lipmanis neuzdrīkstējās vairs iebilst.

—       Labi, klausos. Ja brūcīte mazliet sāpēs, ieņemiet piramidona tableti, vajadzības gadījumā izsauciet mani. Bet rītdien atļaujiet paskatīties, kā dzīst.

—   Rītdien šajā laikā jūs ataicinās.

Lipmanis aizgāja. Staļins piegāja pie spoguļa, atvēra muti, atieza zobus… Nepievilcīgs skats, tikai pieci zobi augšā, zobi dzelteni, pīpes dūmu nosvēpēti… Nekas, Zdanovs piecietis viņu dažas dienas ar pieciem zobiem. Un ari Kirovs piecietis.

Iedomājot Kirovu, Staļins saviebās. Negrib iesaistīties cīņā, negrib nostiprināt partijas vadību!

Sajā dienā Staļins nevienu nepieņēma, lai iziet narkoze, sadzīst brūcīte. Kā lika dakteris, viņš divas stundas neko neēda, pusdienās viņam pasniedza aukstu biešu boršču un siltenas kotletes — pareizi rīkojās, nav ar ko žļebināt. Brūcīte nesāpēja, smaganas ari ne, piramidons nebija jāņem palīgā.

No rīta atnāca ārsts, apskatīja muti, apmierināts teica:

—  Viss iet ļoti labi, pēc divām dienām ķersimies klāt.

—        Kā atpūšaties? — vaicāja Staļins. — Negarlaikojaties?

—        Kur nu, Josif Visarionovič, vai tad ir laiks garlaikoties? Blakus jūra, liedags, pie tam, es skatos, uz rakstāmgalda papīrs, nosmailēti zīmuļi, sēdos rakstīt.

—   Ko tad jūs rakstāt?

—   īpašu darbu par zobu protezēšanu.

—  Vēlu sekmes.

Pusdienoja un vakariņoja Staļins viens: iziet pie kopīgā galda bezzobainam negribējās. Taču strādāt vajag. Vakarā pie viņa atnāca Zdanovs un Kirovs. Viņi sēdēja verandā, pārlūkoja laikrakstus.

—       Tātad Hitlers — uz visu mūžu vācu tautas fīrers un impērijas reihskanclers.

—   Pagaidi tik, izsludinās vēl sevi par imperatoru, — Kirovs iesmējās.

—   Tādu muļķību viņš neatļausies, — teica Zdanovs.

—   Jā, — bija vienis prātis Staļins, — nav jēgas: imperatoru bijis daudz, bet fīrers uz visu mūžu tikai viņš viens pats. Pie tam bērnu viņam nav, dinastiju neradīs… — Staļina acis pārslīdēja pār avīzes lappusi. — Re, Zinovjevs atkal uzskrīvējis garu rakstu, diendienā nāk klajā. Lai kuru avīzi atver, it visur katrā ziņā būs Zinovjevs, Kameņevs, Radeks. Raksta, raksta, raksta…

—   Nav ko darīt, tādēļ arī raksta, — sacīja Zdanovs.

—   Bet, redziet, kas ir interesanti, — Staļins turpināja, — jebkurā rakstā cildinājumi biedram Staļinam — gan tāds viņš, gan šāds, gan dižens, gan ģeniāls, gan gudrs, bezmaz vai pārāks par Marksu, Engelsu, Ļeņinu. Kālab tā cildina? Vai tad Zinovjevs var neliekuļoti cildināt biedru Staļinu? Nevar! Viņš ienīst biedru Staļinu. Tātad melo, neraksta to, ko domā. Kāpēc melo? Pats taču labi saprot, ka neviens, arī biedrs Staļins, viņam netic. Vai baidās? No kā baidās, viņu taču viens neaiztiek.

—   Grib pierādīt, ka albruņojies, ne uz ko nepretendē, — sacīja Kirovs.

—   Pieņemsim, — Staļins piekrita, — apšaubāmi, bet pieņemsim. Tomēr viņš pazemojas. Bet savu personisko pazemojumu neviens nekad neaizmirst. Visu var aizmirst: aizvainojumus, pārestības, netaisnības, taču pazemojumu neaizmirst neviens cilvēks, tas ir cilvēka dabā. Zvēri vajā cits citu, plēšas, saplosa, aprij, bet nepazemo. Tikai cilvēki pazemo cits citu. Un neviens cilvēks savu pazemojumu neaizmirsīs un tam, kura priekšā pazemojies, nekad nepiedos. Gluži pretēji — mūžam to ienīdīs. Un, jo vairāk Zinovjevs slavina Staļinu, jo vairāk pazemojas tā priekšā, jo vairāk ienīdīs biedru Staļinu. Arī Radeks lien vai no ādas laukā, arī tas dzied slavas dziesmas, taču Radeks ir balamute, nenopietns cilvēks, vakar slavēja Trocki, šodien Staļinu, rītu, ja ievajadzēsies, slavēs Hitleru. Tādam dod kaut sviestmaizi ar sinepēm — sukās tik iekšā, aplaizīsies, vēl paldies pateiks. Bet Zinovjevs un Kameņevs — nē, citas ambīcijas, visu mūžu tīkojuši pēc vadoņa lauriem un arī tagad tīko. Jo vairāk tādēļ, ka viņu skaits kļuvis kuplāks, pienākuši klāt Buharins un Rikovs ar kompāniju.

Kirovs paraustīja plecus.

-— Zinovjevs un Buharins — kāds viņiem sakars?

—   Sergej Mironovič, — lēnprātīgi sacīja Zdanovs,

—   Buliarins taču skraidīja pie Kameņeva pa sētas durvīm, meklēja ar to savienību.

Zdanovs patika Kirovam, un tomēr ir jautājumi, kurus Politbiroja locekli apspriež tikai savā starpā. Zdanovs nav Politbiroja loceklis. Sarunu Staļins uzsācis Zdanova klātbūtnē tīšuprāt, lai parādītu, ka neredz atšķirību starp Kirovu un Zdanovu.

—   Redziet, biedri Zdanov, — dzedri iebilda Kirovs,

—   tas bija astoņus gadus atpakaļ, kad partijas vadība vēl nebija nostabilizējusies, kad Zinovjevs un Kameņevs pretendēja uz varu. Tagad viņi labi saprot, ka izredžu viņiem vairs nav, samierinājušies ar savu stāvokli, ar savu sakāvi kaut vai tādēļ, ka ilgus gadus nožēloja savas kļūdas, ir sakompromitējušies un, manuprāt, ne uz ko vairs necer.

Zdanovs gribēja atbildēt. Staļins ar rokas kustību viņu apturēja:

—   Politiķi vienmēr pretendē uz varu. Un, jo vairāk viņi pazemojas, jo vairāk cer atriebt par saviem pazemojumiem. Savus pazemojumus viņi nevienam nepiedos, mums abiem vispirmām kārtām. Zinovjevs Ļeņingradu uzskatīja par savu dzimtmuižu, Četrpadsmitā kongresa priekšvakarā Ļeņingradas organizācija balsoja par Zinovjevu, pret partiju. Bet tagad jau astoņus gadus Ļeņingradas organizācijas priekšgalā ir biedrs Kirovs un Ļeņingradas organizācija iet līdzi biedram Kirovam. Ļeņingradas organizācija jau vairs nepazīst Zinovjevu, tā pazīst tikai Kirovu. Vai Zinovjevs tev to piedos? Nē, nepiedos. Un pie pirmās izdevības atriebsies.

—  Jūs runājat nesaprotamas lietas, — Kirovs paraustīja plecus. — Es nesaprotu, neredzu, neatskāršu, kā, kādā ceļā, ar kā rokām viņi taisās man atriebt.

—   Rokas vienmēr atradīsies, — atbildēja Staļins, — tādam nolūkam vienmēr alrodas rokas. Jo vairāk tās atradīsies Ļeņingradā, tur daudz zinovjeviešu sakņu, tu negribi tās izravēt, tici visiem šiem liekuļiem, kas it kā nožēlojuši savas kļūdas un it kā atbruņojušies.

Staļ ins cieši raudzījas uz Kirovu. Svešas acis, seja baku rētiņas. Baku rētiņas tomēr samaitā seju. Un kļuva nepatīkami. Liktos: kas par to, ka baku rētiņas! Bet, re, nepatīkami! Kirova baku rētiņas viņam atgādināja, ka arī pašam tādas ir.

—   Biedri Stajin, — stingri sacīja Kirovs, — divdesmit piektajā gadā Ļeņingradas organizācija balsoja par Zinovjevu. Bet jau divdesmit sestajā tā taču balsoja par mums, par Centrālo Komiteju. Tie ir partijas ierindas biedri. Divdesmit piektajā partijas vadītāji no augstākā līdz zemākajam viņus pierunāja vai, ja teiksim bez aplinkiem, pavēlēja balsot par Ļeņingradas vadību, nebalsot nozīmēja graut partijas disciplīnu. Tāda savurciz diemžēl ir demokrātiskā centrālisma maksa: jebkura partijas organizācija var kādu laiku iet līdzi savai vadībai pa maldīgu ceļu. Partijas ierindas biedri pie tā nav vainīgi, un par to viņus sodīt mums nav tiesību.

—   «Partijas ierindas biedri», — pavīpsnāja Staļins, — viņi ir slikti partijas biedri, ja rajona komitejas sekretārs var viņus naidīgi noskaņot pret partiju, pret tās Centrālo Komiteju. Ļeņingradas komunisti nepavisam nav tik vientiesīgi, kā tu te gribi mums iestāstīt. Viņi taču vēl līdz šim uzskata savu pilsētu par revolūcijas šūpuli, bet sevi par Krievijas strādnieku šķiras avangardu. Un vēl: Ļeņingradā palikuši ne vien tie, kas balsoja, pakļaujoties partijas disciplīnai, bet arī tie, kurus ar varēm piespieda balsot. Arī viņi staigā nožēlnieku pulkā, taču viņu nožēla ne ar ko neatšķiras no Zinovjeva un Kameņeva nožēlas, viņi gaida savu stundu, saprot, ka šī stunda var pienākt, tiklīdz partijā, zemē, valstī radīsies kaut mazākā juceklība. Pietiek novākt mani, tevi, divus trīs Politbiroja locekļus, lai tāds juceklis sāktos, un viņi nekavēsies to izmantot — pieredzējuši politiķi. Un mums abiem žēlastības no viņiem jau nu neredzēt. Ja viņi tiks pie varas, tad visus mūs apkaus līdz trešajam augumam. Bet tu viņiem uzticies, izturies liberāli. Domā, viņi tev teiks paldies? Nē, mīļais! Tu taču pa ielām pastaigājies, teātrī sēdi parterā. Nepiesardzīgi, ļoti nepiesardzīgi. Vai tiešām pats nesaproti? Vai tiešām Politbirojam jāpieņem īpašs lēmums par tavu apsardzi?

—   Es lūdzu nepieņemt nekādus lēmumus, — steigšus atbildēja Kirovs, — mana apsardze ir pietiekama un droša.

—   Tāds ir tavs uzskats, — iebilda Staļins, — bet Politbirojam šai ziņā var būt citāds viedoklis. Ir noteikta kārtība Politbiroja locekļu apsardzei, tu vienīgais to pārkāp.

—       Es astoņus gadus esmu Ļeņingradā, — sacīja Kirovs, —pa šiem astoņiem gadiem nekas nav atgadījies. Pat ne ēnas nav bijis ne no kā tāda.

— Vakar nebija, šodien nebija, rītu var gadīties, — iebilda Staļins, — nekas nav mūžīgs, nekas nav bezgalīgs. Hitlera nākšana pie varas kardināli maina stāvokli. Tagad opozicionārie spēki mūsu zemē rod atbalstu Vācijas militāristiskajās tendencēs. Nav šaubu, šīs militāristiskās tendences vērstas vispirmām kārtām uz Rietumiem. Bet Rietumi cenšas tās novirzīt uz mums. Tāds notikumu pavērsiens var radīt pie mums krīzes situāciju. Kas vispirms to izmantos? Opozicionārie spēki… Kādi opozicionāri spēki mums ir mūsu zemē? Monarhisti? Kadeti? Eseri? Meņševiki? To nav, tie aizmēzti uz visiem laikiem, tie nav spējīgi atdzimt, tauta uz visiem laikiem saistījusi sevi ar padomju sistēmu. Tātad vienīgās briesmas draud no opozicionāriem spēkiem padomju sistēmas iekšienē, partijas iekšienē. Kas tie tādi? Trockisti, zinovjevieši, buharinieši. Vai viņi paši to saprot? Bez šaubām, saprot. Bet šimbrīžam manevrē. Viņu galvenais uzdevums saglabāt sevi, savus kadrus. Vai to ir maz? Daži tūkstoši cilvēku? Bet cik bija mūsu — boļševiku — septiņpadsmitajā gadā? Tāpat daži tūkstoši cilvēku. Taču mēs pareizi izmantojām situāciju un uzvarējām. Kāds gan mums pamatojums iedomāties, ka tādi kā Zinovjevs, Kameņevs, Buharins nepratīs izmantot piemērotu situāciju, ja viņiem aizmugurē ir nevis tūkstoši, bet desmitiem tūkstošu noslēpušos piekritēju? Vai tad Zinovjevu neatbalstīs visi bijušie meņševiki? Vai tad Buharinu neatbalstīs ekspropriētie budži, eseri, kadeti? Tie uzskatīs Zinovjevu un Buharinu par tramplīnu, par pagaidu dūžiem, taču noteiktajā krīzes situācijā par vienīgi pieņemamiem: tauta tos pazīst, partija tos pazīst. Bet to, ka viņi atzina savas kļūdas un tās nožēloja, to neviens neatcerēsies. Kādas tik kļūdas neizdarīja Zinovjevs un Kameņevs septiņpadsmitajā gadā, un nekas, viss piedots, viss aizmirsts. Piecpadsmit gadus Trockis cīnījās pret Ļeņinu, bet, tiklīdz pārgāja pie boļševikiem, tūlīt pat viņam viss tika piedots, viss aizmirsts. Tautu interesē nevis politiskā darbinieka pagātne, bet gan tas, kas viņš ir patlaban, šobrīd. To visu Zinovjevs, Kameņevs, Buharins labi saprot — tā ir elementāra stratēģija. Galvenais viņiem — saglabāt sevi, sagaidīt savu stundu. Sajā ziņā viņi ir izmanīgāki par Trocki. Trockis ir vājš politiķis, ne ar ko nerēķinājās, un arī viņa kadri ne ar ko nerēķinājās, viņus visus mēs zinām, visi ir uzraudzībā. Zinovjevs un Buharins ir izmanīgāki, laikus kapitulēja, savus kadrus neatklāja, šie kadri ir paslēpušies un gatavi celties kājās kuru katru brīdi. Viņu ir daudz, ļoti daudz: visi aizvainotie partijā, visi aizvainotie valstī. Tas ir liels un bīstams potenciāls. Bet «mēs» šo potenciālu saudzējam, saglabājam, neļaujam tam pāri darīt.

—  Jūs domājat Ļeņingradu? — jautāja Kirovs.

—   Jā, — skarbi atbildēja Staļins, — es domāju Ļeņingradu kā nesagrautu opozīcijas balstu un biedru Kirovu kā cilvēku, kurš nevēlas sagraut šo bastionu.

—   Tā tas nav, — Kirovs mierīgi atbildēja, — partijas vēsture māca mums arī ko citu. Partijā vienmēr bijušas domstarpības stratēģijas un taktikas jautājumos, bijuši strīdi un diskusijas. Bet, kad partija pieņēma kādu lēmumu, diskusijas izbeidzās, nekādas opozīcijas vairs nepastāvēja un neviens no bijušajiem opozicionāriem no partijas neatšķēlās. Gluži pretēji, Ļeņins mums mācīja saudzīgu, biedrisku attieksmi pret tiem, kuri maldījušies vienā vai otrā jautājumā. Pilnīgi apzinādamies savu atbildību, es apgalvoju: nekādu troekistu, zinovjeviešu, buhariniešu Ļeņingradas organizācijā nav. Protams, mēs saduramies ar atsevišķiem antipartijiskiem, pretpadomju noskaņojumiem, taču pamatvilcienos tie nāk no buržuāzisko šķiru vides un nekāda sakara ar bijušo opozīciju tiem nav. Un Ļeņingradas strādnieki — komunisti, kuri divdesmit piektajā gadā balsoja par Zinovjevu, jau sen saites ar Zinovjevu sarāvuši, jau sen viņu aizmirsuši. Un represēt viņus pēc astoņiem gadiem par to, ka viņi, pakļaujoties partijas disciplīnai, balsoja par savu vadību, es nevaru un to nedarīšu. Ja jūs manu politiku uzskatāt par nepareizu, varat atsaukt mani no Ļeņingradas, bet, kamēr esmu Ļeņingradā, es šo politiku nemainīšu.

Sasprindzinājums, kas visu laiku bija jūtams Staļinā, piepeši atslāba, un viņš mierīgi, pat vienaldzīgi sacīja:

—   Partijai nevar būt katrā pilsētā savas atsevišķas politikas, partijai ir vienota, kopīga politika visai zemei, un katram apgabala komitejas sekretāram jāpakļaujas šai politikai. Līniju attieksmē pret bijušajiem zinovjeviešiem mēs apspriedīsim Politbirojā. Bet, kamēr mēs to apspriedīsim, es gribu, lai tu būtu piesardzīgs, lai tu ņemtu vērā manus brīdinājumus: zinovjevieši aktivizējas. Manā rīcībā ir plašāka informācija nekā tavā. Tu esi pārāk lētticīgs, Sergej Mironovič. Pieraugi, ka pārliecīga uzticēšanās tevi neiegāž.

—   Kādā ziņā?

—   Tu esi redzējis Zinovjevu un Kameņevu tikai kongresu tribīnēs, es ar viņiem kopā pudu sāls esmu apēdis, ar Kameņevu biju kopā trimdā. Viņi ir meļi, liekuļi, krāpnieki un farizeji. Un tie, kuri stāv aiz viņiem, arī ir nelieši, melkuļi un farizeji. Netici viņiem, viņi ir spējīgi uz visu. Un viņi tevi neieredz. Un, jo vairāk lu šiem izdabāsi, jo vairāk viņi tevi ienīdis. Starp citu, tas ir viens no iemesliem, kādēļ gribētos, lai tu pārcelies uz Maskavu. Ja tavā vietā atnāks cits cilvēks un tikpat labi tiks galā ar Ļeņingradu, tad viņi sapratīs, ka galvenais nav biedrs Kirovs, bet galvenais ir partija, Ļeņingradas komunisti seko nevis vienkārši biedram Kirovam, viņi seko partijai. Un uz tavu pēcteci jau vairs negriezīs zobus. Tu taču esi CK sekretārs, tev jau sen vajadzēja pārcelties uz Maskavu, CK sekretāram jādzīvo Maskavā. Atcelsi Ļeņingradā kartīšu sistēmu, lai ļeņingradieši tevi par to atceras, lai tas būtu tavs, tā sakot, atvadu akts, un pārcelies uz Maskavu.

Apvaldīdams negantu dusmu uzliesmojumu, Kirovs nodūra acis. Mājiens uz to, ka viņš alkstot pēc popularitātes, bija rupjš. Viss skaidrs: Staļins grib dabūt viņu projām no Ļeņingradas, grib, lai viņš būtu blakus, Maskavā, grib pilnīgu pakļautību.

—   Biedri Staļin, — sacīja Kirovs, — no Ļeņingradas lūdzu mani neatsaukt, kamēr nebūs galā pilsētas rekonstrukcija. Es to iesāku, es gribu to arī pabeigt.

Kirovs to pateica tonī, kas liecināja, ka tāds ir viņa galīgais lēmums.

Staļins visu saprata un mierīgi vaicāja:

—   Kad tad jāpabeidz rekonstrukcija?

—   Ceru, šās piecgades beigās.

—  Nu ko tad, — Staļins pajokoja, — pacentīsimies beigt piecgadi četros gados, lai drīzāk dabūtu tevi uz Maskavu.

12

Varja nāca uz darbu tieši deviņos, uzlika uz rasējamā dēļa vatmaņpapīru ar rasējumu, kuru viņai vajadzēja nokopēt, uz tā gaišzilu audekla plēvi, piesprauda to visu ar spraudītēm un viegli pārslaucīja ar mašīneļļu, kā viņai ņiācīja Ļoviks, no tā pauspapīrs kļuva caurspīdīgs kā stikls, rasējums bija redzams skaidri un tuša neizplūda.

Rasējumus gatavoja Ļoviks; kļuvis par tehniķi, viņš pārgāja uz zīmuļa darbu, ar tādu vārdu apzīmēja savu diezgan augsto stāvokli. Lāga puisis, bet bez tehniskās izglītības un ar savu tehniķa konstruktora titulu ļoti lepojās. Igors Vladimirovičs uzmeta skici, pēc tās Ļoviks zīmēja rasējumu uz vatmaņpapīra, bet Varja kopēja. Pauspapīru nosūtīja gaismas kopijas speciālistiem, kas no tā noņēma un pavairoja gaismas kopijas — darba rasējumus, tos izdalīja celtnēm, viesnīcu būvēja turpat blakus. Ar Ļovika rasējumiem strādāt bija viegli, viņš bija apveltīts, kā šeit mēdza teikt, ar «grafiķa talantu» — spēju radīt skaidru, kvalitatīvu attēlu. Nododams rasējumu Varjai, Ļoviks vispārējos vilcienos paskaidroja, kas tur paredzēts: logi, durvis, viesnīcas vestibila, stāva halles, restorāna banketu zāles detaļas. Sīkumos neielaidās. Sīkumos ielaidās Igors Vladimirovičs, iznācis no kabineta, nostājās blakus Varjai, noliecās pie rasējuma: šī līnija nozīmē to un to, bet tā līnija — ko citu… Draudzīgi sacīja:

— Par nesaprotamo jautājiet, nekautrējieties…

Kā stāstīja Ļoviks un Rina, to pašu Igors Vladimirovičs tika paskaidrojis arī viņiem, kad viņi bija parasti kopētāji, viņš gribēja, lai tie nevis kopētu mehāniski, bet saprastu savu darbu. Ir priekšnieki — formālisti, pienāk klāt, paskatās, pasaka: «Ek, mīļais, nu gan tev sagājis dēlī… Ņem nost, taisi no jauna.» Igors Vladimirovičs nekad tā nerunāja, izturējās ne tikai kā priekšnieks, bet arī kā pedagogs. Iznāca, ka Igors Vladimirovičs pret Varju izturas tāpat kā pret visiem citiem, nekā viņu neizceļ. Taču Varja redzēja, ka viņš pret to izturas citādi nekā pret pārējiem, un, lai viņu neuzmudinātu, nezināmo vaicāja Ļovikam vai Rinai.

Ar darbu Varja aprada ātri, nejuta ne uztraukumu, ne bailes, ne nedrošību. Instrumenti — sliede, lineāli, trīsstūri, lekāli, cirkulis, velce — viņai bija pazīstami no skolas, viņa labi prata uzstiept pauspapīru, tušu vienmēr paņēma, pagriezusies sānis, lai neuzpilinātu uz rasējuma, un, ja arī uzkrita kāds piliens, tad viņa ļoti veikli to nocēla ar žileti, neatstājot ne pēdas, pat Ļoviks ar Rinu brīnījās… Un vēl, viņiem par brīnumu, Varja prata iztikt bez lekāla, uzvilka līknes ar smalku spalviņu.

Pulksten divpadsmitos viņi lielā, jautrā barā gāja pusdienot slēgtā ēdnīcā Tveras un Beļinska ielas stūrī. Pusdienas — vinegrets, skābi kāposti vai kāda cita zupa, biezputra ar gaļas gabaliņiem vai kotleti, šķidrs kompots — maksā pavisam tikai četrdesmit kapeikas, un netiek noplēsts talons produktu kartītē. Turklāt bufetē varēja nopirkt un paņemt līdzi pāris sviestmaizīšu ar desu, sieru, siļķi, tāpat bez kartītēm. Birojā strādāja kādi četrdesmit cilvēki, no tiem puse meitenes — jaunas, glītas, vienu otru Varja bija sastapusi «Ermitāždārzā», «Nacionālē», «Metropolē». Tas, kas atnāca agrāk, ieņēma rindu pie kases, visi turējās kopā draudzīgi, jokoja, un arī šo meiteņu priekšnieki — arhitekti, inženieri, tehniķi — izturējās vienkārši, biedriski.

Atpakaļ atgriezās divatā, trijatā, kad nu kurš bija beidzis pusdienot. Zoja parādīja uz apžogoto viesnīcas celtni, tur mūrēja pamatus un bija aizsākti citi darbi pazemē — nulles cikls. Iepletusi apaļas acis, Zoja stāstīja:

—   Pagājušogad nojauca Ohotnijrjadu, visas tās bodes un spīķerus, bet tur — baigie žurku bari, Ohotnijrjadā taču tirgojās ar gaļu un zivīm. Un iedomājies, visas šitās žurkas metās uz «Grand-hotel», iemitinājās pa stāviem, šaudījās šurpu turpu pa istabām, treknas, milzīgas, kaķa lielumā. Šausmas! No bailēm mums šermuļi skrēja pār kauliem, meitenes lēca augšā uz galdiem. Žurkas iznīdēja īpašas komandas, uz kādu laiku pat nācās viesnīcu slēgt.

Zoja nemaz nemainījās. Uzbudināta, eksaltēta, uzbāzīga, pļāpīga. Birojā neviens ar viņu nedraudzējās, nevienu Zoja te neinteresēja. Arī Varjai viņa bija neinteresanta, taču atstumt draudzeni Varja nevarēja, pacietīgi uzklausīja viņas tarkšķēšanu — Zoja bija gatavā tenku vācele.

—   Viesnīcu projektēja Igors Vladimirovičs un vēl viens arhitekts, — stāstīja Zoja, — konkursā viņi saņēma pirmo prēmiju, bet viņiem nozīmēja kā līdzautoru akadēmiķi Sčusevu, vēl vairāk — Sčusevu nozīmēja par galveno vadītāju. Protams, viņiem ķeras pie sirds. Sčusevs pat nesēž te, bet savā darbnīcā Brjusova šķērsielā, zini, tajā mājā, kur dzīvo Kačalovs un citi slaveni aktieri. Zini?

—   Es nezinu, bet kā tu zini: vai tad ej ciemos pie Kačalova? — zobgalīgi apvaicājās Varja.

—  Ciemos pie viņa es neeju, bet, kur ir tas nams, zinu. Esmu nesusi Sčusevam rasējumus.

Varja bija redzējusi Sčusevu, viņš gandrīz katru dienu ieradās birojā, patīkams večukiņš ap gadiem sešdesmit. Reiz ienāca viņu istabā. Ļoviks tobrīd zīmēja viesnīcas perspektīvu kādai augstai priekšniecībai. Darbs steidzams, viņš strādāja dienu un nakti.

Sčusevs paskatījās rasējumu, atzinīgi pamāja ar galvu.

—   Ļoti labi, tikai logus vajag parādīt šaurākus.

Un izgāja.

Ļoviks apjukumā nošļuka uz krēsla.

—   Ko tad tu? — jautāja Rina.

—       Man starp logiem ir ķieģeļu mūris. Ja sašaurinās logus, tad nāksies pārzīmēt visus ķieģeļus. Vēl vienu nakti.

—  Ja gribi, es tev palīdzēšu, — Varja piedāvājās.

Palīdzēt Ļovikam nevajadzēja. Igors Vladimirovičs pateica:

—   Neaiztieciet. Rītu viņam pateiksiet, ka to izdarījāt.

Nākamajā dienā Sčusevs atkal ienāca.

—   Izdarījāt?

—  Jā.

—   Redziet nu, pavisam cita lieta.

Vēlāk viņi par to ilgi smējās. Par Sčusevu vispār zobojās. Viesnīcas sānu fasādi, kas vērsta uz Manēžas pusi, viņš uzprojektēja kā stabu rindu, kas balsta kasti, kur būs restorāns. So kasti birojā iedēvēja par «šķirstu», zobgalīgi, bet mīļi. Visi te bija celtnes entuziasti, bēdājās par labojumiem, priecājās par panākumiem, neliels, taču draudzīgs un saliedēts kolektīvs.

Igors Vladimirovičs nekad nekritizēja Sčusevu un savā klātbūtnē neļāva to darīt arī citiem, nekad neapstrīdēja viņa norādījumus, kaut gan aizvien rīkojās pēc sava prāta, tāpat kā gadījumā ar logiem. Tas Varjai patika — kā nekā Sčusevs! Ja Igors Vladimirovičs par veco ironizētu, tas pazemotu viņu pašu. Bet Igors Vladimirovičs ir personība! Pārskatīdams savu padoto skices un uzmetumus, viņš ar melnu ogli, šeit to sauca par «kvēpi», ievilka dažas svītras — tā izpaudās viņa norādījumi, tos ņēma vērā bez ierunām. Viņš bija korekts, atturīgs, elegants. Daudzas meitenes viņā iemīlējušās, taču viņa reputācija šai ziņā te bija nevainojama.

Viendien viņi atgriezās no ēdnīcas četratā: Varja, Igors Vladimirovičs, Rina un Ļoviks. Rina un Ļoviks gāja gabaliņu pa priekšu. Igors Vladimirovičs un Varja nopakaļ blakus. Ar acīm norādījis uz «Nacionāles» logiem, Igors Vladimirovičs ievaicājās:

—   Tas jums neko neatgādina?

Varja staigāja «Nacionālei» garām divreiz dienā: kad devās uz ēdnīcu un kad nāca atpakaļ, un neko īpašu šis restorāns viņai neatgādināja. Bija šeit vienreiz ar

Viku, sen, pavasari, un šā apmeklējuma iespaidu izstūma iespaidi no citiem restorāniem, kur viņa mēdza iet kopā ar Kostju.

—  Atceros, — mierīgi atbildēja Varja, — mēs te abi iepazināmies, es toreiz biju ar Viku Maraseviču.

—   IJn Aleksandra dārzu atceraties? Ar solu aizšķērsoto ieeju, sarga svilpienu… Mūsu bēgšanu… Jūsu uzrauto zeķi…

Kā redzams, šīs atmiņas viņam dārgas. Arī Varjai tās iesmeldzās sirdī — cits laiks, cita dzīve, citas cerības… Taču Igora Vladimiroviča balsī viņa uztvēra gaidas… Kālab? Viņai ir vīrs! Vai uz ilgu laiku? Tagad jau droši vien uz neilgu laiku. Un tomēr …

—   Jā, — vienaldzīgi atbildēja Varja, — tā bija…

Igors Vladimirovičs viņai, bez šaubām, patīk. Taču tikai kā cilvēks. Arī toreiz — «Nacionālē» viņa uzreiz noprata, ka viņš nav tāds kā Vika un tās draugi. Un tagad redzēja viņu darbā, ievērojamu |aužu vidū. Nāca Sčusevs, nāca slavenais mākslinieks Lanserē, kas izgleznoja Kazaņas stacijas zāles, tagad viņš izgleznos griestus jaunās viesnīcas galvenajā restorānā, nāca amerikānis — konsultants ledusskapju un citas jaunākās virtuves teli nikas jautājumos, nāca arhitekti un inženieri, kas saskaņoja projekta detaļas. Vēlāk Ļoviks nosauca šo cilvēku vārdus, tikai slavenības vien.

Varjai negribējās vakarā iet prom no darba, negribējās atgriezties mājās, dzīvot Kostjas dzīvi viņa nevar, viņa Kostju nemīl, gluži vienkārši žēlo. Viņš toreiz teica: «Varbūt blakus tev arī es kļūšu par cilvēku.» Tukši vārdi, viņš nav kļuvis par cilvēku un nekļūs.

Pēc tā atgadījuma ar apmetni viņš izturējās tā, it kā nekas nebūtu noticis: tāda ir spēlmaņa dzīve, šodien vinnests, rītu paspēle, šodien naudas kā spaļu, rītu kar zobus vadzī, liela muiža, jāpacieš, jātiek pāri pagaidu neveiksmēm. Varja klusēja, Kostja saprata, ka viņa noraida tā argumentus, redzēja viņas atsvešinātību, noslēgtību. Un tomēr stūrgalvīgi gribēja pakļaut savam dzīvesveidam. Reiz atnesa mājās zelta aproci, uzvilka viņai uz rokas, nevērīgi noteica:

—   Nēsā!

Varja noņēma aproci, nolika uz galda.

—   Es to nenēsāšu.

—   Kādēļ?

—   Nekad neesmu nēsājusi zeltlietas un netaisos nēsāt.

Viņš uzmeta viņai baltu aci, taču savaldījās.

—   Vari nenēsāt, rokassprādze ir tava.

Viņš ielika aproci kārbiņā, akurāti ietina papīrā, iegrūda galdā, aizslēdza atvilktni, pajokoja:

—       Dāmai piedien šķirstiņš dārglietām. Bet, kamēr tev šķirstiņa nav, lai pastāv te.

Varja neko neatbildēja, zināja — šī aproce nozudīs tikpat pēkšņi, cik pēkšņi uzradās.

Tajā pašā dienā viņš atstāja galda atvilktnē arī naudu. Varja tai nepieskāris, pat nezināja, cik viņš tur ielika.

—   Kādēļ neņem naudu? — viņš viendien iejautājās.

—   Priekš kam? Tu mājās neēd, bet es pusdienoju darbā.

—   Par pusdienām arī jāmaksā.

—   Tam pietiek ar manu algu.

Drīz vien nauda nozuda, nozuda arī zelta aproce. Nauda viņai nav vajadzīga, arī aproce nav vajadzīga, taču par zudumu jāpasaka Kostjam, lai nebūtu pārpratumu.

—       Paijiņ, — Kostja mīlīgi atbildēja, — piedod man arī šoreiz, atspēlēšos, viss būs atpakaļ vietā, neņem pie sirds.

—       Es neņemu pie sirds, un nekas atpakaļ nav jānoliek. Man nevajag ne naudas, ne aproces. Tās nozuda, un es uzskatīju par vajadzīgu darīt tev to zināmu. Kaut gan sapratu, ka tās esi paņēmis tu.

Viņš pacēla balsi:

—       Ja jau saprati, ka es esmu paņēmis, kālab tad vēl darīt zināmu?

—       Tev nepatīkami uzklausīt tādas ziņas? Nenes vairs šurpu dārglietas un naudu, glabā tās citā vietā.

—   Ko tu ar to gribi teikt?

—       Te nav ne lombards, ne krājkase. Tur tās būs lielākā drošībā, bet šeit man un Sofijai Aleksandrovnai nākas par tām atbildēt.

—   Tu negribi saprast manas dzīves apstākļus.

—        Nē, negribu. Tāda dzīve man nav ne saprotama, ne pieņemama.

—   Tu ar mani runā kā ar svešu cilvēku.

Varja pagriezās pret viņu, paskatījās tieši acīs.

—       Jā, mēs esam sveši cilvēki, un pats pareizākais — izšķirties.

—       Ak tāl — Viņš sašķobīja muti, lēnām izrunādams vārdus: — Kad man sokas, tad esmu pa prātam, bet, līdzko piemeklē neveiksme, tā man pagriež muguru.

—   Tu labi zini, ka tas tā nav. Es tev neuzplijos ar

Krimu, nelūdzu sudrablapsas un zelta aproces. Gluži vienkārši esmu pārliecinājusies: mums nav kopīgas dzīves un nevar būt.

Viņš joprojām nicinoši runāja caur zobiem:

—   Tu uzsāc romānu ar arhitektu?

—       Muļķis tāds! — nevērīgi atcirta Varja. Taču klusībā secināja: kāds apklačojis. Kurš gan? Ļoviks vai Rina?

—       Protams, muļķis, — viņš gari stiepa vārdus, valdīdams negantas dusmas, — restorāni, vai redzējies, tev nepatīk, bet kur es ar tevi iepazinos, vai tad ne restorānā?

—       Tu gribi teikt, ka pievāci mani restorānā, ka esmu restorāna vazaņķe?

Viņš savaldījās.

—       Es gribu teikt tikai vienu: mēs iepazināmies restorānā, un nevajag sagrozīt faktus.

—       Man nav ko sagrozīt, un mums nav ko pārspriest. Mums jāšķiras. Bez kavēšanās! Šodien pat jāatbrīvo šī istaba.

Viņš izbrīnā pat zobgalīgi iepleta acis.

—   Šodien? Interesanti. Uz kurieni tad pārcelsimies?

—       Es uz mājām. Un tev ir dzīvoklis, kur esi pierakstīts.

Viņš atkal sašķobīja lūpas, šoreiz smīnā.

—        Es taču tev teicu: esmu tur pierakstīts formāli, dzīvot tur nevaru. Un ne uz kurieni no šejienes prom nebraukšu. Man te patīk.

Viņš platu muti pasmaidīja kā uzvarētājs, saprata, kas tas par triecienu Varjai, triumfēja, redzēdams viņas apjukumu. Varja patiešām apjuka. Atstāt Kostju pie Sofijas Aleksandrovnas viņa nevar. Sofija Aleksandrovna netiks ar to galā, izlikt ar milicijas palīdzību baidīsies, baidīsies skandāla, baidīsies, ka neatņem istabu. Ak kungs, cik vieglprātīgi viņa izrīkojusies, kādā ķēpā ievilkusi Sofiju Aleksandrovnu.

—   Sofija Aleksandrovna izdeva šo istabu man.

Kostja viņu pārtrauca:

—       Mums! Nevis «man», bet mums. Un es, starp citu, par to maksāju.

—   Es tev to naudu atdošu.

—       Nu tad klausies mani abām ausīm, — uzsvērti sacīja Kostja, — kad mēs iepazināmies — jau toreiz «Savojā» tu man pateici par šo istabu, apsolīji parunāt ar saimnieci, tātad noīrēji priekš manis. Bet tagad, vai redzējies, man no šejienes jālasās ārā. Uz kurieni? Uz ielas? Nē, uz ielas es nevaru dzīvot, es dzīvošu šeit. Bet tu vari dzīvot, kur gribi.

Varja sēdēja, galvu nokārusi… Nežēlīgs, savos līdzekļos neizvēlīgs cilvēks, kurš ne pret vienu nepazīst saudzību. Un šo cilvēku viņa sauca par savu vīru. Un pats briesmīgākais: viņa ir spiesta visu paciest, jo atstāt viņu Sofijai Aleksandrovnai uz kakla viņai nav tiesību.

Kostja izbaudīja Varjas pazemojumu, bezspēcību.

—  Ja negribi ar mani dzīvot — tava darīšana, mēs neesam reģistrējušies, iesim katrs uz savu pusi. Es tev neuzbāžos. — Viņa balsī atkal ieskanējās lepna pieskaņa. — Es vispār nevienam neuzbāžos, arī Sofijai Aleksandrovnai ne. Es braukšu prom no šejienes, atbrīvošu istabu. Bet tikai tad, kad atradīšu citu — centrā, ar telefonu, ar visām ērtībām. Tam vajadzīgi divi trīs mēneši. Vai es te palikšu viens vai paliksim abi, man vienalga, mēs viens otru netraucēsim. Tādi ir mani noteikumi: divi trīs mēneši. Ja istabu atradīšu agrāk, tad izvākšos agrāk, — viņš atkal pavīpsnāja, — ja tas ļoti, ļoti ir tavās interesēs, palīdzi man atrast jaunu istabu.

Grib iegūt laiku, cer salabt, cer, ka viņa galu galā ar tā dzīvi samierināsies. Velti cer. Taču viņam ir krampjains grābiens, viņa ir iekritusi lamatās, un viņai nav kur dēties. Sofiju Aleksandrovnu viņa nemūžam neiegāzīs.

—  Ar istabu es tev nevaru palīdzēt, — sacīja Varja, — bet esmu ar mieru pagaidīt divus mēnešus.

Kostja viņu pārtrauca:

—   Es teicu — divus trīs mēnešus.

—   Labi, lai būtu divi trīs mēneši. Bet tu nosolies man, ka pēc diviem trim mēnešiem mēs istabu atbrīvosim.

Viņa sejā atplauka agrākais, platais, apburošais smaids.

—  Rekā vienojāmies. Kas mums ko ķildoties, kāpēc lai bendējam viens otram nervus?! Tātad miers! Urā! Varbūt apslacīsim, kaut kur pasēdēsim?

—  Nekur mēs abi vairs nesēdēsim. Es šeit palieku tikai Sofijas Aleksandrovnas dēļ, viņas miera labad. Visu pārējo aizmirsti. Gulēt nākšu uz šā dīvāniņa.

—   Uz dīvāniņa, — viņš iesmējās, — pietiks vietas?

—   Pietiks, neuztraucies.

—   Tava darīšana.

Kā gan viņa tā pievīlās? Nesaskatīja, neuzminēja, kas slēpjas aiz viņa ārišķīgās vērienības un neatkarības. Kā pakļāvās lētiem vārdiem «blakus tev ari es kļūšu par cilvēku», tieši sevi viņš taču uzskata par īstu cilvēku. Savā klasē viņa bija pati skaistākā, pati spējīgākā, pati sekmīgākā, galvas tiesu pārāka par visām citām meitenēm,taču neviena no tām neiepinās tādā likstā, nevienu no tām, no šīm inteliģentajām Arbata meitenēm, nebūtu savaldzinājis biljarda spēlmanis.

Viņai katrā ziņā jātiek ar sevi skaidrībā, jāizprot galu galā, kas viņa īsti ir.

Varja no jauna pārlasīja Zujeva-Insarova grafoloģiskos pētījumus, glabāja tos tajā pašā aploksnē, kurā bija saņēmusi, uz aploksnes marka — trīs profili: strādnieks ar žokejcepuri galvā, sarkanarmietis ar budjonovku, bārdains zemnieks ar naģeni.

«Izcils, ļoti apdāvināts cilvēks. Prāts kritisks. Gribasspēks ir, taču gribas diktētajai rīcībai ir impulsīvs raksturs. Uzvedībā izpaužas patstāvība, visu izlemj bez citu padomiem un palīdzības. Attīstība augsta, prot patstāvīgi orientēties zinātnes jautājumos. Nosliece uz radošu darbu zinātnes laukā, iespējams, ka tā neatklājas vājas mērķtiecības dēļ. Sirsnīgs cilvēks, spējīgs uz lieliem upuriem, taču krasi maina attieksmi pret citiem pēc nesaskaņām. Patmīlīgs un pret pārestībām jūtīgs cilvēks, neļaujas atrunāties no tā, ko jau izlēmis darīt. Atrsirdība un prasme runāt dzēlības. Drosmīgs un ne vienmēr piesardzīgs cilvēks. Dziļos pārdzīvojumos noslēgts. Attieksmē pret tuviem cilvēkiem mazliet despotisks. Plašs vēriens, nemāk sev liegt izpriecas. Patīk pašapzinīgi cilvēki, necieš rnīkstčaulību. Naudas lietās nevainojams godīgums, bieži vien par sliktu sev. Piemīt ļaunpieminība, taču neatriebjas, bet savus ienaidniekus pieveic ar nicinājumu. Saasināts nervu jūtīgums. Dziļus satricinājumus slēpj un pārdzīvo vienatnē. Raksturs sašķēlies un nepastāvīgs, dzīvesprieku nomaina melanholija. Intīmajās attiecībās necieš familiaritāti un vienmuļību. Aiz lepnuma var visu saraut pat nenozīmīga iemesla dēļ. Grafologs Zujevs-Insarovs.»

Par apdāvinātību un spējām viņa nezina, domājams, ka viņš visiem dāļā tādus komplimentus. Zojai gan viņš to neuzrakstīja. Taču šis raksturojums daudz ko izskaidro viņas laulībā… Patīk pašapzinīgi cilvēki, visu izlemj pali, necieš, ja viņai runā pretī, ir nepiesardzīga, nemāk liegt sev izpriecas — tā visa dēļ jau iekrita. Raksturojums ir atzinīgs, viņa nevienam to nerāda tikai tādēļ, ka tajā pārāk daudz laba par viņu. Pats pareizākais ir tas, ka dziļus satricinājumus slēpj un pārdzīvo vienatnē. Arī to, kas ar viņu noticis, viņa pārdzīvo vienatnē.

Tagad viņa ar Kostju tikpat kā neredzējās. Kā parasti, viņš nāca mājās pēc pusnakts, Varja gulēja uz dīvāniņa, no rīta gāja uz darbu, kad Kostja vēl gulēja. Viņš Varjai neuzplijās, izturējās draudzīgi, it kā parādija iecietību pret viņas sievišķīgajām kaprīzēm, galda atvilktnē atkal uzradās nauda, kādudien viņa ieraudzīja skapī sava izmēra zābakus no zvērādas. Kostja pacietīgi gaidīja. Grūtas varēja kļūt brīvdienas, taču Varja brīvdienas neizmantoja, birojā, tāpat kā visās iestādēs, nepārtraukta darba nedēļa, slīdošais brīvdienu grafiks, darba daudz, un priekšniecība priecājās, ja darbinieki brīvdienu neizmantoja. So dienu vēlāk pievienos viņas atvaļinājumam. Uz mājām viņa ņēma līdzi «haltūru», centās vairāk nopelnīt, lai nebūtu atkarīga no Kostjas, pat uz kino ar Zoju tikpat kā negāja.

Brīvajos vakaros Varja mēdza ieiet pie Mihaila Jurjeviča, istabā, ko cieši pieblīvēja skapji, plaukti un etažeres ar grāmatām, albumiem, mapēm. Nišā, kas izveidojās starp grāmatu plauktiem, stāvēja šaura gulta, otrā nišā — rakstāmgalds, apkrauts ar kārbiņām, līmes un krāsu tūbiņām, glāzēm ar otiņām, spalvaskātiem, zīmuļiem, turpat arī šķēres, žiletes un citi rīki, ar kuriem strādāja Mihails Jurjevičs. Līdzās galdam vecs krēsls ar augstu atzveltni un ielikušu sēdekli. Sajā atzveltnes krēslā Varja ierausās ar kājām.

Omulīgi oda pēc krāsām, līmes, omulīgs izskatījās Mihails Jurjevičs — vecmodīgs vecpuisis ar pensneju. Viņš kaut kur strādāja, gāja prom agri, atgriezās no darba tieši sešos, bet, ja aizkavējās, tad pārnāca ar jauniegādātu grāmatu, gravīru vai reprodukciju — tas deva jēgu viņa dzīvei. Viņš pats iesēja grāmatas, pielīmēja lappuses, bija iekārtojis sarežģītu katalogu, pēc kura ātri atrada neskaitāmajos plauktos visu vajadzīgo. Kad Varja ņēma rokās grāmatu, viņš ar greizsirdīgu, saspringtu skatienu vēroja, kā viņa to tur, kā pāršķir lappuses, vai noliek atpakaļ tajā vietā, no kurienes bija paņēmusi.

Grāmatas Mihails Jurjevičs iegādājās par savu niecīgo algu, liedza sev visu ko, ziemu un vasaru staigāja vienā un tai pašā uzvalkā, kam spīdēja elkoņi un krūšu atloki.

— No visiem cilvēka izgudrojumiem, — sacīja Mihails Jurjevičs, līmēdams pussatrunējušu lappusi pie plānas, caurspīdīgas papīra lapas, — grāmata ir pats dižākais, no visiem cilvēkiem zemesvirsū rakstnieks ir pati brīnumainākā parādība. Mēs pazīstam Nikolaju Pirmo un Benkendorfu tikai tādēļ, ka viņiem bija tas gods dzīvot vienā laikā ar Aleksandru Sergejeviču Puškinu. Ko gan mēs par cilvēces vēsturi zinātu bez Bībeles? Par Franciju bez Balzaka, Stendāla, Mopasāna? Vārds ir vienīgais, kas dzivo mūžīgi.

—   Bet piramīdas un tempļi, — iebilda Varja, — un arhitektūras pieminekļi, dižie Renesanses gleznotāji?

—   Lai izbaudītu Mikelandželo un Rafaēla darbus, jābrauc uz Romu, Florenci, Drēzdeni, jāapmeklē Luvra vai mūsu Ermitāža. Bet pie Dantes vai Gētes nevajag braukt, viņi aizvien ir pie manis, — Mihails Jurjevičs pārlaida acis plauktiem un skapjiem.

—   Sī bibliotēka ir jūsu cietoksnis, jūsu patvērums, — Varja pasmaidīja un pateica, ka nopirkusi Piļņaku.

—   Stāsta, ka esot labs rakstnieks, — atturīgi atbildēja Mihails Jurjevičs, — tagad ir daudz interesantu rakstnieku! Zoščenko, Babels, Tiņanovs… Taču manos gados, Varjiņ, atzīst par labāku uzturēt vecas pazīšanās. Ar sev pazīstamu autoru es jūtos kā ar pārbaudītu draugu, to pārlasīdams, atgriežos atpakaļ jaunībā, bērnībā, ceļoju pa savu mūžu.

Sad tad Mihails Jurjevičs izvilka no gultapakšas vai izstūma no galda viņpuses ar maisaudumu pārklātus grozus, raisīja vaļā un ņēma laukā žurnālu paciņas: «Mir iskusstva», «Vesi», «Apollons», «Zelta aunāda», tie bija iespiesti uz grezna papīra un izrotāti ar izcilu meistaru vinjetēm un sākumzīmējumiem.

—   Tas acīmredzot nekad vairs neatgriezīsies, — viņš skumji sacīja, — simbolisma ziedu laiki, krievu mākslas ziedu laiki… Benuā, Somovs, Dobužinskis, Baksts…

—   Bet man patīk «peredvižņiki», — sacīja Varja, — tie ir lieli mākslinieki, viņu darbi dzīvo tik daudz gadu, bet «miriskusņikus» gandrīz neviens vairs nezina.

Mihails Jurjevičs pašķielēja uz Varju pāri pensneja stikliem.

—   Viņus tagad neatzīst, nepropagandē, taču viņiem ir nenoliedzami nopelni: augsti mākslinieciska grafika, glezni ornamenti, izsmalcinātība.

Nevajadzēja teikt, ka neviens tagad vairs nepazīst tādus «miriskusņikus». Mihailam Jurjevičam ķērās pie sirds.

—       Mihail Jurjevič, es varu stundām sēdēt pie jums — vai jūs nenogurstat no manis?

—   Ko jūs, Varja, nepavisam! Man prieks, ka atnākat.

Viņš bieži pieminēja Sašu.

—       Saša pēc rakstura ir mākslinieks. Viņš ir labsirdīgs, apcerošs, ļoti vērīgs, viņa spriedumi par lasīto liecina par izkoptu gaumi. Taču laiks veicināja viņa rakstura aktīvās iezīmes, un viņš neaizgāja pa savu dabas lemto ceļu. Taču manu bibliotēku viņš izmantoja plaši, daudz lasīja.

—   Kādas grāmatas viņam palika?

—       Viņš lieliski zināja krievu klasiku, it īpaši Puškinu. Puškinu veselām lappusēm prata skaitīt no galvas, labi pazina Tolstoju, Gogoli, Čebovu, Saltikovu-Sčedrinu. Nepatika Dostojevskis.

—       Arī man nepatīk Dostojevskis, — sacīja Varja, — sirdi rauj no krūtīm laukā.

—       Ar laiku varbūt arī iepatiksies… Jā, vēl par Sašu. Viņam patika franči, it īpaši Balzaks un Stendāls, viņš taču lasa franču valodā.

—  Jā? — Varja brīnījās. — Skolā mācīja vācu valodu.

—        Saša beidza skolu laikam gadus piecus agrāk par jums, un tad mācīja gan franču, gan vācu valodu. Vēlāk palika tikai vācu. Man ir tīri laba bibliotēka franču valodā, un Saša lasīja oriģinālā. Diemžēl viņš neaizgāja uz filoloģijas fakultāti, uzskatīja, ka valstij vajadzīgi inženieri. Bet situācija, kādā viņš nokļuvis, var radīt izmaiņu viņa dzīves ceļā: ciešanas saasina dvēseles vērīgumu, attīsta mākslinieciskās dotības, turklāt arī tad, kad izsūtīšanas termiņš beigsies, diezin vai viņš varēs atgriezties sabiedriskajā darbā.

—       Varbūt viņa lietu izskatīs no jauna, varbūt viņu atbrīvos, viņš taču ne pie kā nav vainīgs.

Mihails Jurjevičs šaubās nogrozīja galvu.

—       Atbrīvos? Neko tādu neesmu dzirdējis. Labi vēl, ja atbrīvos, kad izcietīs sodu.

—   Kā tad tā? — Varja brīnījās.

—       Es to neapgalvoju, bet pieļauju: var arī neatbrīvot, es zinu tādus gadījumus — politiskajiem pagarina termiņu. Mūsu mājā dzīvo Travkina — pazīstat viņu?

—   Esmu redzējusi. Es pazīstu viņas meitu.

—       Jūs pazīstat jaunāko meitu, bet vecākā ir izsūtīta, domāju, kopš divdesmit otrā gada, te Solovki, te Narima. Viņa gan ir eseriete, negrib atsacīties no saviem uzskatiem, varbūt tādēļ. Iespējams, ka Sašu nekas tāds nepiemeklēs.

Viņš lūkojās Varjā ar šķību skatienu pāri pensnejam.

—   Sofijai Aleksandrovnai to nevajag teikt. Cerēsim, ka ar Sašu viss būs kārtībā.

—   Protams, es viņai neko neteikšu, tas viņu satrieks, viņa dzīvo tikai ar vienu domu: atkal redzēt Sašu, nekā cita viņai dzīvē nav.

—   Tad jau labi. Gaidīsim arī mēs. Saša atgriezīsies un ar laiku attīstīs dabas doto talantu. Politikai Saša ir pārāk atklāts, naivi pa|āvīgs, tur vajadzīgas citas īpašības. Kad viņu izslēdza no institūta, es viņam devu padomu braukt projām pie tēva, pie tēvoča, tas viņu izglābtu, te viņu aizmirstu. Viņš man nepaklausīja, svēti ticēja taisnīgumam — te jums ir vēl viens viņa naivās paļāvības pierādījums.

Sašu var neatbrīvot?! Tas Varju pārsteidza. Viņai ne prātā nebija nācis, ka Sašu vairs neredzēs. Viņa dzīvo Sašas istabā, starp viņa lietām, blakus viņa mātei, tas, ka Sašas te nav, tiek uztverts kā pagaidu nejaušība. Viņš nekad neatgriezīsies? Kāds absurds! Negodīgi, netaisnīgi, nelikumīgi I

Kas tad notiks ar Sofiju Aleksandrovnu? Viņa skaita dienas līdz dēla pārnākšanai, galvenie notikumi viņas dzīvē ir Sašas vēstules. Viņa lasīja tās Varjai priekšā, vārdos skopas, asprātīgas, pilnas maiguma pret māti, tieksmes viņu uzmundrināt, nomierināt. Ne par ko viņš nesūrojās, neko nelūdza, rakstīja bieži, taču vēstules pienāca neregulāri. Saša vēstules numurēja, gadījās, ka vēlākie numuri pienāca agrāk. Sofija Aleksandrovna uztraucās: nesaņemtajās vēstulēs ir kaut kas svarīgs, tādēļ jau nepienāca. Varja viņu mierināja, atsaukdamās uz Sibīrijas pasta ceļa sarežģītību. Un izrādījās, ka Varjai taisnība — galu galā vēstules tomēr pienāca.

Varja palīdzēja Sofijai Aleksandrovnai sagatavot sūtījumu ar ziemas drēbēm un apaviem, viņam tas jāsaņem līdz rudens šķīdonim. Mētelis, ausaine viņam ir, tā ģērbušos viņu izraidīja trimdā. Sofija Aleksandrovna tagad sūtīja viņam velteņus, divus pārus vilnas veļas, vilnas zeķes, šalli, kamzoli. To visu Varja salika finiera kastē, apšuva ar maisa drēbi, uzrakstīja ar tintes zīmuli adresi, lai ar to nebūtu jānoņemas pastā. Kad kārtoja un nodeva sūtījumu, atkal atcerējās, kā bija gājusi Sofijai Aleksandrovnai līdzi un meklējusi Sašu, kādas ciešanas un mokas bija redzējusi cietuma rindās gaidošo cilvēku sejās.

Varja atcerējās, kā «Arbata pagrabiņā» Saša bija nosodījis staiguli, taču vēlāk aizstāvējis viņu kā sievieti. Tur izpaudās visa Sašas būtība. Un Vecgada vakarā viņš sadeva tam sumpurnim Juram Sarokam, neļāva aizvainot Ņinu, visi cieta klusu, bet Saša ne. Viņš arī Sibīrijā nonāca tādēļ, ka negribēja rīkoties zemiski. Avīzi izdeva vairāki cilvēki, bet viņš visu uzvēla sev. Padevīgi gāja starp konvojniekiem? Bet ko tad viņš varēja darīt? Viens, bez ieročiem, kad šie bija trīs ar šautenēm. Toreiz viņš Varjai izskatījās nožēlojams. Kādas muļķības! Krusts, kas piemeklēja Sašas likteni, viņu nepazemoja, bet tikai cēla Varjas acīs. Tagad, dabūjusi redzēt citus cilvēkus, viņa to saprata.

Galda atvilktnēs atradās Sašas burtnīcas no institūta laikiem, zīmuļi, spalvaskāti, kaut kādas skrūves un uzgriežņi, droši vien no divriteņa, zem galda hanteles, skapī grāmatas, varbūt ne tikai viņa, bet arī tēva un mātes grāmatas, bibliotēka, kas gadu desmitiem krājas ģimenē. Un tomēr Varja atrada tieši viņa — Sašas — grāmatas… Zils Verns, Fenimors Kūpers, «Kapteinis Trakgalvis», «Sudraba slidas» — viņa bērnības grāmatas, sešos sējumos Puškinu, Devriē 1912. gada izdevumu, Gogoli vienā sējumā, Ļermontovu, Tolstoja «Karu un mieru», «Tilu Pūcesspieģeli», «Kalevalu», «Dziesmu par Haijavatu», Blasko Ibanjesa «Asinis un smiltis», Panaita Istrati «Kiru Kiralinu», Ilfa un Petrova, Zoščenko, Babela, Solohova grāmatas, Mazās Padomju Enciklopēdijas desmit sējumus.

Varja atcerējās, kā «Arbata pagrabiņā» dejojot bija Sašam piekļāvusies un kā Vecgada vakarā arī piekļāvās; to atceroties, pat tagad pārņēma saviļņojums. Protams, viņš Varjai patika, varbūt viņa pat bija iemīlējusies, taču to nesaprata, bija radusi uzskatīt viņu par pieaugušu. Nē, tomēr saprata, tādēļ jau aicināja uz slidotavu, gribēja ar viņu slidot, turēt viņu aiz rokas…

Katrā vēstulē Saša nodeva viņai sveicienus. Divi vārdi vēstules beigās: «Sveiciens Varjai.» Varbūt aiz pieklājības, labo attiecību dēļ, kādas viņai ir ar Sofiju Aleksandrovnu. Taču, sūtīdams sveicienus, viņš nosauca vārdā tikai Varju, citus nenosauca: «Sveiciens radiem un visiem paziņām.» Varja tur saskatīja kaut ko nozīmīgu, līdz galam nepateiktu, taču viņiem abiem saprotamu. Arī viņa lūdza Sofiju Aleksandrovnu, lai nodod sveicienus no viņas.

— Uzmet pati viņam pāris vārdu, — Sofija Aleksandrovna reiz ieminējās.

Taču Varja vēl nebija gatava uz to, rakstīt tukšus vārdus kauns, uzrakstīt «brauc šurpu drīzāk» — mu|ķīgi, ne jau no viņa tas atkarīgs. Uzrakstīt kaut ko nozīmīgu, dot mājienu, ka domā par viņu, ka ilgojas, neuzdrīkstējās.

Un viņa sacīja:

— Ko tad es viņam lai rakstu? Par mūsu kantori? Vai tad tas viņam ir interesanti?

13

Pie Mihaila Mihailoviča Maslova atbrauca sieva — Olga Stepanovna. No Kaļiņinas līdz Krasnojarskai ar vilcienu, pa Jeņiseju ar tvaikoni, pēc tam ar gadījuma laivām augšup pa Angāru pāri sēkļiem un krācēm. Un tas viss tikai tālab, lai trīs dienas tiktos ar vīru.

Patīkama sieviete ar nesteidzīgām kustībām, ar laipnu skatienu. Septiņus gadus viņi nebija redzējušies. Viņiem ir divi bērni. Kur, kad, kādos apstākļos bija apprecējušies? Viņš ir bijušais oficieris, viņa — grāmatvede.

Lūkodamies Olgā Stepanovnā, Saša piepeši skaidri un gaiši ieraudzīja Mihailu Mihailoviču jaunu, skaistu, ieraudzīja viņam blakus Olgu Stepanovnu — arī jaunu, cerību un prieka pilnu, viņus abus slaikus, laimē starojošām sejām. Un tikpat skaidri, līdz pēdējam sīkumam ieraudzīja viņu īsto dzīvi, sablietētu septiņos drausmīgos gados.

Olga Stepanovna atbrauca no rīta, reizē ar pastu, bet vakarā Mihails Mihailovičs uzlūdza visus uz preferansu. Tas Sašu izbrīnīja, likās, šīs trīs dienas Mihails Mihailovičs un Olga Stepanovna pavadīs divatā. Protams, neredzēts cilvēks šeit, it īpaši no brīves, ir notikums, un tomēr .,. Tik daudz gadu nav tikušies un varbūt vēl tikpat daudz nedabūs tikties, bet viņš aicina uz preferansu.

Vēl vairāk Sašu pārsteidza neiecietīgā uzbudinātība, ar kādu Mihails Mihailovičs runāja ar sievu. Tas pat nebija viņa parastais dzēlīgums, bet tīša, uzsvērta rupjība, saltajās acīs uzplaiksnīja aklas dusmas.

Viņa nespēlēja, sēdēja blakus vīram, pa brīdim ieskatījās viņa kārtīs, klusēja, taču bija skaidrs, ka prot spēlēt. Un tikai vienreiz, pēc Mihaila Mihailoviča neveiksmīga gājiena, ieteicās:

—   Labāk būtu spēlēt bez trumpja.

Mihails Mihailovičs sarāvās.

—   Es pa-lūg-šu neteikt priekšā! Pats zinu, kā jāspēlē.

—   Es nesaku priekšā, partija ir galā, — viņa atbildēja, lēnprātīgi smaidīdama, piedodama vīram un mudinādama visus atvainot šo dzīves sakropļoto raksturu.

Visiem kļuva neērti. Pjotrs Kuzmičs iekrekšķējās, Vsevolods Sergejevičs novirzīja sarunu uz citu pusi, un tikai Saša, iekarsdams dusmās, taču sevi valdīdams, piecēlās un palūdza pierakstīt partiju.

Reizē ar Sašu aizgāja arī Vsevolods Sergejevičs. Pa ceļam Saša viņam teica:

—   Maslovs ir lops! Sieviete viņa dēļ braukusi tādu ceļu, ir uzticīga, bet viņš šitā ar to runā.

—   Jā, viņa ir pašaizliedzīga sieviete, — bija vienis prātis Vsevolods Sergejevičs. Un ar savu divdomīgo smīnu piemetināja: — Bet, vai viņa ir tam uzticīga, to mēs nezinām.

—   Netiklai vīramātei vedekla aizvien…

—   Tas zīmējas uz mani? — Vsevolods Sergejevičs pavīpsnāja.

—   Uz jums.

—   Jūs mani lāgā nepazīstat, — iebilda Vsevolods Sergejevičs, — es augstu vērtēju Olgas Stepanovnas rīcību. Bet padomājiet par viņas dzīvi tur, Kaļiņinā. Jauna, skaista, vientuļa …

—   Jūs runājat jēlības.

—   Jūs, Saša, esat romantiķis, — lēnīgi iebilda Vsevolods Sergejevičs, — starp citu, par to jūs man patīkat. Jūsu naivitātē ir kaut kas no to — pirmo nesavtības… Olga Stepanovna, bez šaubām, ir pašaizliedzīgas dabas sieviete, un tas ir augstākais sievietes tips. Taču neaizmirstiet, viņa ir divu bērnu māte, viņai jāstrādā, bet mūsu darbadevējs nežēlo kontras, to sievas un bērnus. Tad arī kļūsti domīgs, mīļais Saša! it sevišķi, kad bērni grib ēst, pie tam, lieciet vērā, nevis vienreiz dienā, bet' trīsreiz. Jūs vēl, mans mīļais, nepazīstat īsteno dzīvi, vēl arvien lidināties pa mākoņiem.

—   Ir lielas, — sacīja Saša, — kas nav pieļaujamas nekādos apstākļos. Un jums nav pamata apgalvot, ka Olga Stepanovna kaut kādā ziņā piekāpusies.

—   Es to neapgalvoju, taču tādu iespēju pieļauju.

—  Arī tam jums nav pamata. Mēs zināin vienu: Maslovu viņa nav pametusi, no tā nav atsacījusies, ar citu nav apprecējusies, pieveica tādu ceļu, lai tiktos ar viņu, bet viņš to aprēja.

—      Jā, — atzina Vsevolods Sergejevičs, — viņš uzvedās kā neaudzināts cilvēks. Es tad ari mēģinu izprast, kādēļ.

—   Kas tur ko izprast, — pavīpsnāja Saša, — bezkauņa, un tas ir viss. Jūs sakāt, ka mūsu apstākļi liekot sievietei būt amorālai. Bet klausieties — kādi apstākļi piespiež Maslovu būt bezkaunīgam? Neuzveliet visu padomju varai, padomju vara pie tā nav vainīga. Maslovs izmanto savas sievas vājumu, viņa ir vājāka par to, jo vājš ir jebkurš smalkjūtīgs cilvēks sadursmē ar bezkauņu, rupju tēviņu.

—   Es par jums brīnos, Saša, — sacīja Vsevolods Sergejevičs, — jūs esat saglabājis savai paaudzei neraksturīgus jēdzienus. Vai tikai tādēļ neesat nokļuvis šeit? Vai jūs vienmēr esat bijis tāds jeb vai kļuvāt par tādu šeit?

—   Mani nav nekā atšķirīga no maniem biedriem, — iebilda Saša, — gluži vienkārši jūs mūs nepazīstat. Arī Ļeņins nenoliedza mūžīgas patiesības, pats to gaisotnē uzauga. Viņa vārdus par īpašu šķirisku tikumību diktēja noteikta brīža prasības: revolūcija — tas ir karš, bet karš nepazīst žēlastības. Taču savā būtībā mūsu idejas ir cilvēciskas, humānas. To, kas Ļeņinam bija pagaidu parādība, nežēlīgas nepieciešamības nosacīta, Staļins pārvērta par pastāvīgu, mūžīgu, padarīja par dogmu.

—   Par Staļinu jūs neesat runājis, es neesmu dzirdējis, — atkal iesmējās Vsevolods Sergejevičs, — turpretim, kas zīmējas uz Maslovu, baidos, jūs daudz ko vienkāršojat. Dzīve ir sarežģīta un neietilpst nekādās shēmās, it īpaši tādu cilvēku dzīve kā Maslovs. Ar visu savu cēlsirdību jūs, Saša, tomēr neesat brīvs no vienas vājībiņas: no savas ticības lauskām jūs lūkojat salipināt citu trauku. Bet nekas neiznāks: lauskas savienojas tikai savā iepriekšējā veidā. Vai nu jūs atgriezīsieties pie savas ticības, vai arī noliegsiet to uz mūžu.

Pie Vsevoloda Sergejeviča mājas viņi atvadījās.

Saša ieraudzīja logā uguntiņu, Zida viņu gaidīja. Viņš nogāja lejā pie upes, no turienes parasti kāpa augšup uz viņas māju. Taču tagad negribējās iet. Mīlestība atnes prieku, dara dzīvi vieglāku un jaukāku… Bet, ja pašas dzīves nav, nekāda mīlestība nelīdzēs.

Labi, pasēdēs krastmalā, pēcāk varbūt aizies. Viņš bieži tagad sēdēja krastmalā, laivā, lūkodamies uz upi, uz mēnesnīcas mesto sidraba laipu pāri ūdenim.

Tas, ko Zida viņam piedāvā, nav izeja. Viņa ir mierā ar mazumiņu, tā ir viņas labā īpašība, bet kādēļ viņa dzīvo šajā nomaļajā nostūrī? Kas viņa tāda ir? Nobēgusi tālā kaktā, slēpjas no kāda vai no kaut kā un grib, lai arī viņš kā prusaks iemuktu kaktā. Nē, prusaka dzīvi viņš nedomā dzīvot. Par prusaku viņu nepadarīs.

Viņš izdzirda soļus. Vai tiešām Zida?

Mēness retumis izlauzās caur zemu nokareniem mākoņiem. Saša tik tikko saskatīja pa krastu ejošo cilvēku siluetus, un, tikai tad, kad tie pagāja garām pavisam tuvu, viņš atpazina Maslovu un Olgu Stepanovnu. Viņi neredzēja Sašu un apstājās otrpus tīkliem, kas bija izžauti uz vabām.

—   Olga, es tevi ļoti lūdzu, uzklausi mani…

Saša nezināja, ko iesākt. Viņš uzreiz nepiecēlās, domāja, Maslovi aizies tālāk, taču viņi apstājās netālu, un nu jau bija neērti atklāt, ka viņš dzird sarunu.

—   Saproti taču mani, es tevi ļoti lūdzu, — turpināja Mihails Mihailovičs, — citādi es nevaru rīkoties. Pamet mani, izsvītro no dzīves, atsakies bērnu dēļ, sevis dēļ. Apprecies no jauna, pārmaini sev un bērniem uzvārdu, tiec vaļā no manējā. Kālab jums iet postā līdz ar mani? Es caurām naktīm neguļu, domāju par tevi, par bērniem, tevi padzīs no darba, izsūtīs. Atpestī mani no šīm mokāmi Man vairs nav palicis ilgs laiks, bet es gribu nomirt mierīgi, man jāzina, ka tu un bērni esat drošībā.

—   Vai dieniņ, vai dieniņ, kā tu vari tā runāt?!

—   Es visu ko varu runāt — es esmu ārpus dzīves. Kālab tu atbrauci? Kā tu to šiem izskaidrosi? Es lev iedošu rakstisku piekrišanu laulības šķiršanai, tu pateiksi, ka brauci tikai pēc tās. Lai šķirtu laulību ar notiesāto, tā netiek prasīta, bet tu nezināji, domāji, ka vajadzīga, aizbrauci tai pakaļ.

—   Nevis es tevi moku, bet tu mani, — sacīja Olga Stepanovna, — ejam, man auksti.

Beidzot pienāca vēstules no mājām. Un, kā pareizi bija paredzējis Vsevolods Sergejevičs, uzreiz vesels žūksnis — astoņas gabalas, māte rakstīja tās katru dienu un visas uz Bogučaniem. Saša sakārtoja vēstules pēc izsūtīšanas datumiem, kas bija atzīmēti uz aploksnes, un tādā secībā izlasīja.

Par sevi māte tikpat kā nerakstīja: «Man viss ir labi, strādāju, arī darbā viss ir labi,» — par tēvu nerakstīja nemaz, tātad galīgi pametis māti, ne vārda par Marku — droši vien viņš nebrauc uz Maskavu, arī par Ņinu un citiem Sašas 'draugiem ne vārda, tātad tie neiegriežas, pieminēja māsas, ari viņām viss kārtībā. Galvenais vēstulēs — tie ir jautājumi: «I<ā Tu jūties, kā esi iekārtojies, no kā pārtiec, kas nepieciešams, katrā ziņā raksti, nekautrējies, mēs visu Tev dabūsim, visu aizsūtīsim.» Un bija skaidrs, ka māte dzīvo tikai domās par viņu, savās skumjās un ciešanās. Taču māte bija izturējusi, nesalūza, dzīvo viņa dēļ, un arī viņa pienākums ir dzīvot mātes dēļ, kamēr dzīvs ir viņš, dzīva būs arī viņa. Un māte nav vientuļa, ik vēstulē piemin Varju. «Es gāju pie Tevis kopā ar Varju,» — tas nozīmēja, ka viņas pa cietumiem to meklējušas abas kopā. «Kad mēs abas, Varja un es, stāvējām rindās,» — Saša saprata, kādās rindās viņas stāvējušas.

Visi biedri viņu pametuši. Un tikai Varja, mazā Varja neatstāja viņa māti. Saša atcerējās Varjas smalko, dzidro seju, nialajietes acis, matus, kas akurātā, īsi apgrieztā cekulā krita uz stāvās pieres, skatienu, ar kādu skaistas meitenes mulsina zēnus, kailos ceļgalus, uz kuriem viņa skolā rakstīja špikerus, maza sieviete, gracioza, daiļa… Atcerējās, kā viņa bija stāvējusi vārtos kopā ar tādiem pašiem pusaudžiem kā pati, tumšā mētelī ar nevērīgi puspaslietu apkakli. Atcerējās, kā viņa bija priecājusies par to, ka sēž «Arbata pagrabiņā», atcerējās, kā bija dejojis ar viņu… «Lai kur es klaiņoju, kad pavasaris plaukst, man šķita — līdzās tu kā brīnumsapnis jauks…» Un kā viņa tam pieglaudās, vīdama savus ne« sarežģītos valdzināšanas pavedienus…

Varja vienīgā nepameta viņa māti, bija tai blakus pašās smagākajās dienās. Tieši tāds cilvēks — nelokāms un bezbailīgs — mātei nepieciešams. Kas lēmis viņai šo atbalstu? Skaudri Sašā iesmeldzās maigums pret šo drošsirdīgo meiteni. Bet viņš lasīja tai sprediķus, skatījās uz viņu ar Ņinas acīm. Cik gan aprobežots bija viņa redzesloks toreiz!

Tajā pašā mājā, kur viņš, dzīvoja kāda veca sieviete, vārdā Travkina, ar jaunāko meitu. Vecākā bija Solovkos — tā kā no eseriem, tā kā no meņševikiem. Ar Trav* kinām neviens nesagājās. Vecā sieviete klusēdama šķērsoja pagalmu, novājējusi, taisni izslējusies, melnā mētelī un ar melnu vecmodīgu cepuri galvā. Un arī viņas jaunākā meita klusēdama aizgāja garām pa pagalmu. Viņas spriganajās acīs jaudās kaut kas nožēlojami iztapīgs, taču skatienos, kas vērās viņai pretī, viņa sastapa tikai vienaldzību vai jaunu prieku.

Ari Saša lūkojās uz viņu nedraudzīgi — ienaidnieku ģimene.

Tādu pašu skatienu pavadīta, tagad pāri pagalmam iet viņa māte, ienaidnieka māte. Taču viņa nav vientuļa, viņai ir Varja, tā dalās ar viņu nedienās, atvieglo viņas ciešanas.

Pasts pienāca katru nedēļu. Saša atnesa mājās vēstules, lāgiem arī kādu paku, apšūtu ar baltu linaudeklu un apzieģelētu ar brūniem zīmoglakas pikučiem, atnesa bandroles, cieši iespīlētas ietinamajā papīrā ar dzeltenām sakaltušas līmes švīkām. Uz bandrolēm skaidrā tehniskā rakstā (protams, ar Varjas roku) cītīgi bija uzvilkts: «Kanskas novads, Kežmas rajons, Mozgovajas sādža.» Tāda pati bija adrese uz vēstulēm. Saša izlaboja: «Nevis A'lozgovaja, bet Mozgovā,» — taču māte joprojām rakstīja tā, kā uzskatīja par pareizāku.

Ieildzinādams tīksmi, Saša pārskatīja vēstules, pāršķirstīja laikrakstus, izlasija interesantāko, nolika pie malas, taisīja vaļā saini. Cepumi, konfektes, kakao, žāvēti vai konservēti augļi — tas viss maksā bargu naudu. Saša liedza mātei sūtīt produktus, taču viņa sūtīja.

Kad viss bija pārlūkots un Saša iztēlojās, kas nu būs par priekiem, sākās paši prieki, svētki, kas bija gaidīti veselu nedēļu. Atkal, tagad jau lēnām un uzmanīgi, viņš pārlasīja vēstules. Māte rakstīja diendienā ar turpinājumiem, atzīmēdama datumus un numurējot vēstules, — ne visas pienāca. Katrā vēstulē bija sveiciens no Varjas, tikai sveiciens, pati viņa nerakstīja. Kādēļ? Arī viņš sūtīja Varjai sveicienus un reiz vēstulē mātei pierakstīja klāt: «Mīļā Varja, paldies Tev par visu,» — varbūt tagad uzrakstīs.

Izlasījis vēstules, Saša ķērās pie avīzēm, vilkdams šo labpatiku garumā kādas pāris dienas un, ja bija arī žurnāli, tad vai visu nedēļu. Avīzes bija lasītas, neoda pēc svaigas tipogrāfijas krāsas, kā oda Maskavā, agri no rīta kioskā uz Arbata un Namdaru šķērsielas stūra. Reizēm trūka viena vai otra datuma avīzes, Saša nomāca sevī īgnumu, mātei nedrīkst ņemt ļaunā, viņa dara tā labā it visu, viņa īgnums nāk no neiecietības, kādā viņš bija audzis. Mātes izklaidība atgādina mājas, bērnību — tas ir kas dārgāks par trūkstošo avīzi.

Arbatā pārtraukta tramvaja kustība, iela noasfaltēta,

Sašam grūti bija iztēloties Arbatu bez tramvaja. Arbata laukumā uzcelta metrostacija, gribētos to redzēt savām acīm… Bija otrais piecgades gads, no konveijera naca automobiļi un traktori, domnas deva čugunu, martena krāsnis — tēraudu, ļaudis strādāja ar pašaizliedzīgu entuziasmu, un līdztekus tam neskaitāmi tiesas procesi, represijas orgānu pastiprināšana, noteikts sods par bēgšanu uz ārzemēm — nošaušana, bet aizbēguša ģimenei desmit gadi ieslodzījumā, viņi bija atbildīgi par noziegumu, kuru nebija izdarījuši. Tas viss tālab, lai apstiprinātu viena cilvēka varu. Un šis cilvēks ir jaunās dzīves simbols, simbols visam, kam tauta tic, par ko cīnās, kā dēļ cieš. Tātad viss, kas tiek darīts viņa vārdā, ir taisnīgi?

Pienāca vēstule no tēva: «Atvaino, ka ilgi nerakstīju, nevarēju sadabūt Tavu adresi,» — parastais mājiens uz mātes juceklīgurnu — precīzu dēla adresi, pat to nespēja paziņot. Tēvs nepieļāva domu, ka māte nezina, kur atrodas Saša, viņš to uztvēra kā mēģinājumu norobežot viņu no dēla — tas bija viens no neskaitāmiem pārmetumiem, ko Saša dabūja dzirdēt kopš tā laika, kad sevi atceras.

Tēvs rakstīja, ka saprot, cik liela ir nelaime, kas Sašam uzbrukusi, bet Saša ir jauns, viss viņam vēl priekšā, viss nokārtosies, nevajag nolaist rokas. Lai kādas attiecības izveidojušās viņu ģimenē — un tādas tās izveidojušās ne jau viņa vainas dēļ —, viņš Sašam ir ne vien tēvs, bet arī īsts un uzticīgs draugs, Sašam tas jāzina.

Saša nolika vēstuli pie malas. Kļuva smagi ap sirdi, kā vienmēr saskarsmē ar tēvu. Par Sašas dzīvi viņš nekad nebija licies zinis, viņam rūpēja tikai viena dzīve — savējā. Un, ja viņam ķeras pie sirds nelaime, kas piemeklējusi Sašu, tad tikai tādēļ, ka tā ievazāja viņa dzīvē neērtības, izjauca ierasto kārtību, bet kārtība bija viņa dzīves būtība un filozofija.

Kad Saša bija mazs, tēvs mēdza ienākt viņa istabā, iededza gaisinu, modināja Sašu augšā, apgrieza uz labējiem sāniem — gulēt uz kreisajiem sāniem ir kaitīgi, kopš bērnības vajag iemācīties gulēt pareizi. Viņš pārcilāja uz galda Sašas grāmatas un burtnīcas, salika tās akurātā kaudzītē, it visam vajag būt savā vietā. Un viss jāsagatavo jau vakarā, no rīta cilvēks steidzas uz darbu, un arī pie tā visa jāpieradinās kopš bērnības. Sašam nāca miegs; lai neievilktos garumā tēva klātbūtne viņa istabā, Saša neiebilda, turklāt iebilst būtu veltīgi, tēvs lāgā nedzirdēja, allaž pārvaicāja, saskaitās, bija pārliecināts, ka Saša tīšuprāt runā klusi.

Kārtība, kārtība, kārtība! Viņš pats to ievēroja un to pašu prasīja arī no citiem: mājās, uz ielas, darbā — sašutuma pilns, aizkaitināts un agresīvs pedants. «Cīņa pret zudumiem ražošanā» — bija galvenā tēma viņa darbībā racionalizācijas un izgudrojumu jomā. Sekmīgas ražošanas (viņš bija pārtikas rūpniecības tehnologs) ķīla ir tīrība. Tieši tīrība ir fiziskās veselības un garīgās veselības ķīla, godpratības un ilggadības ķīla. Nevīža nevar būt godprātīgs cilvēks! Kārtība, tīrība, higiēna! Augļi, tāpat kā dārzeņi, jāmazgā vairākos ūdeņos, pēc tam jānotīra miza, kaut arī tajā ir derīgas barības vielas. Ābolu viņš mizoja lēnām, plānu, plānu kārtiņu, arī ēda lēnām, koncentrējies, rūpīgi sakošļāja barību, vienmēr apēda visu līdz pēdējai drupatiņai un arī mazajam Sašam lika apēst visu līdz pēdējai drupatai. Nekas nedrīkst iet zudībā, nekas nedrīkst palikt uz šķīvja!

Apģērbu un apavus viņš valkāja gadu desmitiem. Zābakus ik nakti izlika ārā uz palodzes, lai izvēdinās, bet pirms tam spodrināja tos gaitenī, gaitenis šaurs, tēvs ar saviem zābakiem, sukām, apavu krēma kārbiņām, uz grīdas izklāto avīzi visiem bija pa kājām, pats to saprata un jau priekšlaikus gatavojās pretsparam. Neviens viņu neaiztika, negribēja ar viņu ielaisties. Toties viņš pats neatstāja bez ievērības ne mazāko nevīžību. Skaļi, tā ka viss dzīvoklis skanēja, uzbudinājās par to, ka nebija nodzēsta gaisma atejā vai nebija lāgā aizgriezts krāns vannasistabā, visi apklusa — kur nu kurais, beidzot kāds zaudēja pacietību, izšāvās gaitenī, prasīja, lai viņš nosauc, par kuru tieši ir runa, izcēlās ķīviņš līdz ar savstarpējiem pārmetumiem un apvainojumiem.

Sis karojošais pedantisms, bezjēdzīgs un nepanesams mājas sadzīvē, bija ačgārnā puse viņa cieņai pret darbu. Viņš bija labs darbinieks, augsti kvalificēts speciālists, mīlēja savu darbu, bija apveltīts ar apbrīnojamām darbaspējām, taču ar priekšniecību nesatika, ar kolēģiem ēdās — visi slaisti, dienaszagļi, nelieši! Itin nekas cits kā vienīgi darbs, izgudrojumi un racionalizācijas priekšlikumi viņu neinteresēja, ne par ko citu viņš nerunāja. Sašam bija tēva žēl, viņš meklēja saskari, bet neatrada — domu apmaiņa ar tēvu bija neizturama. Stāstīdams par savām nepatikšanām darbā, tēvs uzstāja, lai Saša dalītos ar viņu naidā pret viņa pretiniekiem. Sašam galva gāja riņķī no neskaitāmiem, viņam nepazīstamiem vārdiem un uzvārdiem, viņš lāgiem iejautājās: «Kas tas tāds?» — tēvs dusmojās: «Es taču tev par viņu stāstīju jau pērngad, bet tēva darīšanas tev bijušas nebijušas!»

Viņš deva Sašam savus rakstus literārai apdarei, lai gan pārtikas rūpniecības tehnisko terminoloģiju Saša nezināja. Kad nu vajadzētu paskaidrot, tēvs gremzās: «Vai tiešām ir grūti iegaumēt tik elementārus jēdzienus.» Saša lūkoja izvairīties no viņa darbu lasīšanas, un tas viņus vēl vairāk atsvešināja.

Katram dzīvokļa iemītniekam bija sava maniere, ka viņš ienāca mājās. Gaļina ar blīkšķi aizcirta durvis un drāzās pa gaiteni, Mihails Jurjevičs ienāca klusu, delikāti, gandrīz nedzirdami. Bet tēvs pikti grozīja atslēgu slēdzenē, kaut kas katrā ziņā uzgumdīja viņā neapmierinātību: nav cieši aizvērtas otrās durvis, un siltums no dzīvokļa aizplūst uz kāpnēm, kājslauķis neatrodas tur, kur vajag. Vai tiešām kājslauķis kādam ir par traucēkli? Kas tie par cilvēkiem!

Istabā viņš ienāca ar drūmu seju, neapsveicinājās — no rīta taču, paldies dievam, jau redzējušies; īdzīgi palūkojies apkārt, meklēja kādu nekārtību, taču neko neatrada, uz viņa pārnākšanu māte rūpīgi visu saposa. Klusēdams atģērbies, viņš iekāra mēteli skapī uz pakaramā, novilka žaketi, ietērpās mājas jakā, devās mazgāt rokas, no vannasistabas atskanēja viņa ērcīgā burkšķēšana, un, visbeidzot, viņš sēdās pie galda, ar nīgru skatienu pavadīja katru mātes kustību, riebumā saviebies, aplūkoja šķīvi, dakšiņu, karoti, nazi, rūpīgi noslaucīja tos salvetē, pēc tam klusēdams un koncentrējies ēda, tas bija vienīgais brīdis, kad viņš neizteica nevienu piezīmi — nekas nedrīkst novērst uzmanību no barības uzņemšanas. Ja viņš savu šķīvi izēda ātrāk nekā māte savējo, tad sabozies noprasīja; «Otrais ēdiens būs? Ak būs, paldies!» Tā viņš sarunājās.

Un tomēr tas ir tēvs. Labs vai slikts, bet tēvs — daļa tavas dzīves, daļa tavas bērnības, visa tā, ko tagad Saša atcerējās ar skumjām un maigumu. Viņš neuzskatīja tēvu par nežēlīgu, nežēlīgs bija tā egoisms. Tikai savs darbs, sava veselība, savas ērtības. Par to viņš arī notiesāts uz vientulību, taču neatskārš tās īstenos cēloņus, izskaidro to ar cilvēku ļaunumu. Un no tā kļūst vēl vientuļāks. Sašam bija viņa žēl, it sevišķi tagad, kad pats bija iepazinis, kas ir vientulība.

Gāja uz beigām augusts, iestājās īss rudens, taiga pamazām dzeltēja. Dienas bija siltas, bez vēja, naktis aukstas, pat saltas, zeme apžuva, sacietēja, vietumis, Sašam par brīnumu, nez kādēļ vērtās sarkana; trausla gāle pletās gar nedziļās Mozgovas krastiem, čirkstēja zem kājām ceļa grambās un dangās. Vakaros pa Angāras krastu cilpoja zaķi, no taigas atskanēja dobji auri — platradžiem briežiem sākās riesta laiks. Bet vēl pēc nedēļas taiga nometa skujas un lapotni, palika kaila un nedzīva. Ezeros klēgāja zosis, milzu pulki, kāsī sarindojušies, lidoja prom uz dienvidiem. Saule parādījās uz neilgu brīdi, vakari kļuva gari kā ziemā.

Pēc tam pa Angāru sāka iet ledus vižņi, pārstāja pienākt pasts — tagad jau līdz ziemai, līdz kamanu ceļam. Pārtrūka vienīgā saikne ar pasauli, ar mājām, ar māti, ar Varju, viņa neatrakstīja ne reizi, taču Saša sajauta viņas klātbūtni ikkatrā vēstulē. Bez vēstulēm, bez avīzēm, bez jaukā Varjas rokraksta uz bandrolēm kļuva vēl sērīgāk. Zida šo to sadabūja viņam Kežmas bibliotēkā, vecu, jau lasītu, bet paretam gadījās arī jaunumi: Makarenko «Pedagoģiskā poēma», Bruno Jasenska «Cilvēks maina ādu», Gladkova «Enerģija». Zida atveda grāmatas gadījuma pajūgā, biežāk gan nēšus atnesa. Saša dusmojās! kālab pašai stiept? Viņa smējās: kāds palīdzējis, un nav jau smagi — divas trīs grāmatas.

Viņš gāja tām pakaļ pa dienu ne tādēļ, ka būtu zaudējis piesardzību. Viņu attiecības joprojām palika slepenas, atklāta kļuva tikai pazīšanās. Viņš arī izturējās kā paziņa: iegriezās pa dienu, dažkārt ar Vsevolodu Sergejeviču, pasēdēja vakaros. Bet, kad palika nakšņot, tad, tāpat kā agrāk, gāja projām rītausmā, lavījās pa sētas pusi, atgriezās mājās no sādžas pretējā gala.

Zida juta viņa atsvešināšanos, viņa atsalumu, reiz ieteicās:

— Nedomā, ka gribu tevi ar sevi saprecināt. Tev droši Vien kāda ir Maskavā, bet es tāpat vien, aiz skumjām, aiz ilgām. Un tomēr es esmu priecīga par savu laimi.

Viņš maigi noglāstīja Zidas vaigu, taču iebilst neko neiebilda: būtība tā jau bija, labi, ka viņa to saprata. Un ari tai ziņā, ka viņam kāda ir Maskavā, Zidai bija taisnība, Maskavā viņam ir Varja, šī meitene neiziet viņam no sirds.

Saša nespēja iedomāties, kā nodzīvos bez pasta līdz ziemai. Bet citi taču dzīvo, vienalga, vasara vai ziema, ap« raduši ar savu stāvokli, — kādēļ nevar aprast viņš? Visus vienādi piemeklējis šis liktenis, kādēļ gan viņš nevar un negrib vilkt savu jūgu, kā to velk pārējie? Kādēļ nevar paciest, kā pacieš viņi?

Viņš negrib samierināties, nevar paciest, tādēļ ka visi šie jēdzieni — lēnprātīga samierināšanās, pacietība — vienmēr bijuši viņam sveši kā vājuma zīme. Bet ar spēku, pēc viņa agrākās izpratnes, apveltīti gluži citi cilvēki, tiem viņš bija centies līdzināties, pie tiem bija pieskaitījis arī sevi. Taču šeit viss iznāca otrādi: tie, uz kuriem viņš skatījās no augšas, izrādījās esam stiprāki par viņu tieši tādēļ, ka prata ciest un izturēt. Viņš bija stiprs starp stiprajiem, bet, līdzko viņu izrāva no ierastajiem apstākļiem, atņēma vidi, kurā viņš pastāvēja, uzreiz kļuva skaidrs, ka viņam nav, uz kā balstīties, pats par sevi viņš nav itin nekas. Bet šie balstās tikai uz sevi, uz saviem pašu spēkiem, kaut arī niecīgiem, taču to pietiek, lai nekurnot paciestu visas likstas, dzīvotu ar cerību.

Pie tādiem pret sevi nežēlīgiem secinājumiem bija nonācis Saša. Un tomēr nespēja pārvarēt izmisumu — vēl viens pierādījums viņa gribas niecībai. Ne par ko citu kā vienīgi par savu izmisumu viņš nespēja domāt. Sādžas jaunumi, juceklis rajona tautas izglītības nodaļā, nolaidīgi skolēni — kas viņam tur par daļu? Neinteresanti, sveši, garlaicīgi…

Agri no rīta ar veco saimnieka skroteni un ar saimnieka medībsuni Rēksi viņš devās mežā uz irbēm, pārnāca dienas vidū, bet stundas divas trīs pirms rieta gāja atkal, pat ne tādēļ, ka šis laiks skaitījās medībām labākais. Gribējās gājienā sevi nokausēt, lai kaut jel kā atgaiņātos no nolādētajām domām. Skrošu bise bija veca, bet skrotis labas, sestā numura — pašas piemērotākās. Un Reksis ari ir krietns suns, vilku sugas: smails purns, slīpas acis, tumsā tajās iegailējās iesarkana uguntiņa, smailas, stāvus saslietas ausis, stiprs, muskuļots kakla kumbrs, kupla aste, saritināta ritulī un atmesta atpakaļ uz muguras. Apķērīgs suns, ātri iztramdīja mežirbi, tā uzlidoja kokā, piekļāvās stumbram un kļuva tikpat kā nesamanāma, it īpaši, ja nosēdās ķērpjiem apaugušā eglē. Reksis rēja uz to, piesaistīja putna uzmanību sev, Saša šāva no kādu divpadsmit soļu atstatuma, irbe nokrita, Reksis metās pie tās un atgriezās ar putnu zobos. No katrām medībām Saša atnesa Zidai piecas sešas irbes, viņa tās cepināja krējumā, iznāca ļoti garšīgi, un Saša ēda ar baudu, it sevišķi, ja izdevās dabūt no Fjodora mazliet spirta, un parasti tas izdevās, Saša ari viņam nesa mežirbes.

Kādudien Fjodors Sašam ieteicās:

—   Tu daudz irbju nomedī, lai'karn tālu staigā pa mežu, pieraugi, ka lācis nesaplosa.

Saša paraustīja plecus.

—   Lācis tā kā nav trāpījies ceļā, droši vien aizmirsis jūsu pusi.

—   Gan trāpīsies kāds, kurš atcerēsies, — Fjodors mīklaini atbildēja. Taču Saša palaida to gar ausīm: šejienieši mēdz pazoboties par izsūtītajiem, neatzīst viņus par medniekiem.

Nākamajā dienā Saša atkal dzīrās prom uz mežu. Tikai Rekša nebija ne sētā, ne uz ielas, bet suns taču bija pieradis ik ritu iet viņam līdzi medībās, gaidīja, lēkāja aiz nepacietības. Saša iesvilpās, taču suns pretī neierējās. Varbūt saimniece paņēmusi to līdzi uz fermu vai arī saimnieks uz Kežmu? Saša nolēma iet bez suņa, medības nebūs tik veiksmīgas, taču acs viņam ievingrināta, gan pagūs pamanīt, kurp aizlidos iztraucētā irbe.

Pa pazīstamu taciņu viņš izgāja mežnorā, arī pazīstamā, te mitinājās irbes… Čaukstēja zem kājām lapu klājs, sadzeltējis, sakaltis, krakšķēja trauslas kritalas. Uzspurdza mežirbe un nosēdās kokā. Sašam izklausījās, it kā blakus aizspurgtu vēl viena, taču viņš neatskatījās, baidījās izlaist no acīm pirmo. Saša to skaidri redzēja, pat likās,ka irbe ar ziņkāri raugās uz viņu, raugās, kā viņš paceļ bisi, kā notēmē… Saša izšāva, un tajā pašā mirklī atskanēja otrs šāviens, pavisam tuvu aizsvilpa lode… Saša cirtās sāņus aiz koka… Šāva uz viņu, tā bija lode, nevis skrots, un tas, ko viņš bija noturējis par otras irbes pacelšanos, bija cilvēka soļi.

Sīs domas pazibēja prātā vienu mirkli, viņš stāvēja, piespiedies pie stumbra, aizturējis elpu, ieklausīdamies mežā… Viss bija klusu. Saša gribēja izšaut uz to vietu, no kurienes tika šauts, bet viņam pielādēts tikai viens stobrs, izšāvis viņš paliks neapbruņots. Nolaidis bisi zemē, viņš piesardzīgi sāka pielādēt otru stobru, patronas bija kabatā. Bet, tiklīdz viņš sakustējās, noblīkšķēja otrs šāviens, lode trāpīja kokā…

Saša ātri iedzina otru patronu, uzvilka gaiļus un atkal no jauna sastinga nogaidot. Tad izdzirda čaboņu, zaru krakstus un vispēdīgi kāju dipoņu — šāvējs laida ļekas vaļā… Viss apklusa.

Saša pagaidīja vēl kādu laiciņu, ieklausījās mežā, neuzdrīkstēdamies atstāt savu patvērumu. Pēc tam, pieliekdamies pie zemes, gāja uz pretējo pusi tai, kur bija aizbēdzis šāvējs, gāja nevis pa taciņu, bet pa mežu, lauzdamies caur zemu nokareniem koku zariem, un iznāca pie Angāras. Tomēr krastā nenokāpa, bet aizgāja līdz sādžai pa mežmalu.

Kas gan šāva? Nejaušs klaidonis, lai iegūtu viņa bisi? Diezin vai. Šāvējam pašam ir bise. Šāva kāds no viņu sādžas, Timotejs šāva, redz, kas! Ne velti Fjodors darīja viņu uzmanīgu, re, par kādu lāci bija runa. Acīm redzami Timofejs būs palielījies, ka atriebs Sašam, bet šeit atriebj ar lodi no slēpņa, ar renkuli, svina gabalu, ar ko iet galēt lāci. Bet Fjodors taču varēja brīdināt, sak, Timofejs draud tevi nomiegt — nebrīdināja, negribēja iepīties, baidījās, ka, uzzinājis par Timofeja draudiem, Saša griezīsies pie varas iestādēm un uzdos viņu par liecinieku. Ja Timofejs Sašu noslepkavotu, visi ciestu klusu. Kas viņiem ir Saša? Šodien viņš ir, rītu nebūs, bet ar Timofeju un Timofeja radiem viņiem te jādzīvo. Un arī Fjodors būtu klusējis. Un neviens ar to nenojēgtos, norakstītu viņu kā mirušu — kam tad vedas prāts noņemties ar izmeklēšanu te, pasaules malā.

Tikai pārnācis mājās un atkritis uz lažas, Saša atskārta, kāda bezdibeņa malā tikko bija stāvējis. Dzīve, kas šķiet bezgalīga, var aprauties vienā acumirklī: no lodes, apgāžoties laivai, novārdzinošā etapā, no nejaušas slimības, un neviens nenāks viņam palīgā, nevienam neķersies pie sirds viņa nāve, nevienam viņš nav vajadzīgs, neviens viņu neaizstāvēs, nav, kam sūdzēties! Alfjorovam? Tas noprasīs: kādēļ tieši Timofeju turat aizdomās? Ak tā, reiz viņu piekāvāt? Nevajag meklēt kašķi ar šejieniešiem, arī viņi ir cilvēki, viņiem sava pašcieņa, te savi tikumi un ieražas, ar to jārēķinās. Un vēl: vai jums ir tiesības tik tālu blandīties prom no savas nometinājuma vietas? Vai jums ir tiesības lietot šaujamos ieročus? Un no tā, ka viņa sūdzība paliks bez sekām, viņam paliks vēl mazāk iespēju aizstāvēties, viņa ienaidnieki uzskatīs, ka nesodīti var atļauties jebkuru patvaļu.

Ja visu darīs zināmu atklātībai, tas neko nedos. Viņam jāaizstāvas pašam. Bet kā? Neiet vairs uz mežu? Timofejs var uzglūnēt viņam Angāras krastā vai gluži vienkārši nogalināt mājās ar šāvienu caur logu. Un kā lai dzīvo mūžīgās bailēs, ka mugurā trāpīs lode? Pie visa klāt vēl

arī tas! Kāda bezjēdzība! Pats vainīgs! Kāpēc sapinās ar Timofeju? Kāpēc brauca kopā ar to siena pļaujā? No šiem jāturas labā gabalā, bet viņš atmiekšķējās, izturējās kā līdzīgs ar līdzīgu, un Timofejs nosprieda, ka viņš meklē tā aizstāvību, baidās no tā, un sagudroja ņirdzīgi likt apsmieklā! Un pretsparu nevarēja paciest, nolēma atriebties. Nevajag būt augstprātīgam, bet neder arī cilvēkiem pielabināties, cilvēki ir dažādi.

Pievakarē Saša iegriezās pie Fjodora veikalā, pagaidīja, kamēr ļaudis izklīst, tad sacīja:

—   Tev bija taisnība, gadās sastapt lāčus jūsu mežā.

Fjodors izvairīgi nodūra acis.

—   Edz ko…

Neizlaujā, noprot, par kādu lāci ir runa.

Saša izgāja no veikala; iedams garām Timofeja mājai, palēnināja soli. Iegriezties, vai? Paskatīties uz to sumpurni? Nē, jātur sevi grožos, nekādus pārsteidzīgus izlēcienus.

Tikai Vsevolodam Sergejevičam vien Saša pastāstīja par šo atgadījumu un brīdināja: Zida neko nezina.

Vsevolods Sergejevičs sarauca pieri.

— Tas ir nopietnāk, nekā jūs domājat.

—       Man viss ir skaidrs. Arī tas, ka, mani nogalinājis, viņš paliks nesodīts, arī tas ir skaidrs.

—       Esiet piesardzīgs, — deva padomu Vsevolods Sergejevičs, — neejiet viens uz mežu, vai gribat — es iešu jums līdzi?

—       Labi, tad jau redzēsim, — Saša izvairījās no atbildes.

Mājās viņš apjautājās saimniekiem, kur no rīta bijis Reksis. Izrādījās, ka viņi to nekur sev līdzi nebija ņēmuši.

—       Domāju, būs laikam aizgājis jums līdzi uz mežu,— atbildēja saimniece.

Skaidrs, Timofeja izstrādāts numurs, mūdzis tāds, Rēksi kaut kur bija iespundējis.

Bet Reksis šļaucījās uz lieveņa, lūkojās gan uz saimnieci, gan Sašu, matīja, ka runa ir par viņu. Saša pabužināja suņa purnu.

—   Rītu-abi iesim lāci lenkt, Rēksit, taisies!

Saimnieka pieliekamā kambarī Saša sameklēja svina

stienīti, atskaldīja no tā renguļus. Vienu stobru pielādēja ar skrotīm, otru ar svinu, lai tik Timofejs nāk pretī.

Taču iet uz mežu Sašam neiznāca.

Rīta agrumā, kad viņš vēl nebija piecēlies, atnāca vīrs no ciema padomes, lai nodotu pavēsti:

«Adm. izsūtītajam Pankratovam A. P. Pēc šīs pavēstes saņemšanas Jūs tiekat uzaicināts ierasties Kežmas ciemā pieleTK pilnvarotā Kežmas rajonā — Alfjorova V. G.» — un Alfjorova paraksts, jau pazīstams paraksts, bez astainām cilpām.

14

Ļoviks pateica Varjai, ka viņai laiks stāties arodbiedrībā. Tukša formalitāte, taču vajag. Varja uzrakstīja iesniegumu.

Izrādījās, ka tā nav vis tukša formalitāte. Arodbiedrībā uzņēma kopsapulcē, uzdeva tos pašus jautājumus, kas bija anketā. Varja sirdījās un uz jautājumu «vai ir precējusies» gribēja atbildēt «jā, precējusies», bet anketā viņa atbildēja citādi, sāksies jautājumi, tas viņu vēl vairāk pazemos, un viņa pateica «nē, neesmu precējusies», ieraudzīja izbrīnu Zojas un dažu citu meiteņu sejās, taču neviens ncpārvaicāja. Uzdeva jautājumus par politiku: kas ir Centrālās izpildu komitejas, PSRS Tautas komisāru padomes un KPFSR Tautas komisāru padomes priekšsēdētājs, kāda atšķirība starp sociālistiskās sabiedrības uzcelšanu un sociālistiskās sabiedrības pamatu uzcelšanu un kas tieši pie mums uzcelts. Varja bija pārsteigta: labi pazīstami cilvēki, ar kuriem viņa tikās diendienā, ar kuriem viņai bija nodibinājušās ļoti draudzīgas attiecības, pēkšņi bija kļuvuši aizdomīgi, gatavi pieķert viņu melos, it kā izpildītu diezin kādu atbildīgu valsts uzdevumu. Pat Rina un Ļoviks, pat Igors Vladimirovičs — visi viņi tagad izskatījās sasprindzināti. Cik tas stulbi, viņu taču tik un tā uzņems arodbiedrībā, ar anketu jau pārbaudīja, viņai viss kārtībā. Tiek izpildīts kaut kāds rituāls, notiek šķietama apspriešana, šķietama rīcība, pie kuras visi jau pieraduši.

Jautājumi beidzās. Piecēlās Igors Vladimirovičs un sacīja, ka Ivanova strādājot viņa darbnīcā, pret saviem pienākumiem izturoties godprātīgi un pilnā mērā esot pelnījusi, ka tiktu uzņemta par arodbiedrības biedru. Varju pārsteidza šabloniski nodrāztā valoda, kādā izteicās Igors Vladimirovičs.

Nobalsoja vienprātīgi — par uzņemšanu. Ar to arī viss beidzās.

Un, tiklīdz cilvēki piecēlās no savām vietām, sejas pārvērtās: formālā izteiksme deva vietu apmierinājumam — viņi izpildījuši sabiedrisku pienākumu, apsveica Varju, steidzās mājup.

Igors Vladimirovičs ierosināja noiet lejā otrajā stāvā, restorānā, atzīmēt Varjas uzņemšanu arodbiedrībā. Rina pateica, ka neesot tā ģērbusies, lai ietu uz «Grand-hotel», un lika priekšā doties uz «Tauviņu» — tur vienkāršāk un apkalpo ātrāk. Ļoviks Rinu atbalstīja — maksāt nāksies Igoram Vladimirovičam, neērti iedzīt lielos izdevumos. Varjai nekur negribējās iet. Nu Rina, Ļoviks — tos vēl var saprast, sīki kalpotāji, trīc un dreb par savu vietu. Bet Igors Vladimirovičs?! Vai tiešām nevarēja kaut kā atšķirties no pārējiem? No kā tad viņam jābaidās, viņam, slavenam arhitektam?! Taču arī viņš runā tiem pašiem vārdiem, lai gan apzinās šo vārdu banalitāti, šīs procedūras bezjēdzību. Un piepeši viņai ienāca prātā, ka Saša Pankratovs, kurš varbūt arī piešķīra nozīmi tādām sapulcēm, tomēr būtu palicis tāds, kāds patiešām ir. Droši vien būtu piecēlies un sacījis: kālab jāuzdod jautājumi, kad viss uzrakstīts autobiogrāfijā, nav ko laiku zaudēt, tā viņš, protams, pateiktu, viņš ir personība, bet Igors Vladimirovičs — ne!… Un tādēļ Varjai nekur negribējās iet, taču atzīmēšana tiek rīkota viņai par godu, atteikties neērti.

Par «Tauviņu» sauca otrās šķiras restorānu Roždestvenkas un Teātra šķērsielas stūrī, pretī pirmā grāmatu iespiedēja Ivana Fjodorova piemineklim. Restorāns atradās pagrabstāvā, tā sienas bija pārvilktas ar ne visai resnu tauvu, no tā arī radies nosaukums. Varja «Tauviņā» ne reizi nebija bijusi. Tur nav biljarda, Kostja turp nemēdz iet. Ienāca prātā, ka Vika reiz aicināja viņu, Varju, pie tam kopā ar Igoru Vladimiroviču, bet viņa toreiz neaizgāja, deva priekšroku Ļovika kompānijai, un re nu — viņa ir te ar Igoru Vladimiroviču.

Neviena no paziņām «Tauviņā» nebija. Rina sacīja, ka šeit visi sanāk tikai piektdienās, uz «ceptu gaili». Ar vārdu visi Rina domāja restorānu pastāvīgos apmeklētājus.

—  Publikas tomēr krietni daudz, — sacīja Igors Vladimirovičs, pārlaizdams acis zemu velvētajai zālei.

—   Kā nekā centrs, pēc darbadienas apmeklētāju pietiek, — Ļoviks paskaidroja.

—   Strādājošajiem darbadiena beidzas, bet ielenēin sākas, — piebilda Rina, nekautrēdamās no Igora Vladimiroviča. Te viņš nav vis priekšnieks, bet gan galda biedrs.

Ļaudis nāca un gāja, iegriezās trīs meičas un apsēdās netālu no viņu galdiņa. Varja pievērsa viņām uzmanību tikai tādēļ, ka viņai nepaslidēja garām mirklīgi un, kā šķita, satraukti skatieni, kādus pārmija Rina un Ļoviks.

Tās bija restorānu meičas, no tām, par kurām Rina sacīja, ka viņu darbadiena tikai sākas. Viņām vislielākie svētki — ja pirms darīšanām var pasēdēt, raug, tā te restorānā bez vīriešiem, kaut ko iekost par savu naudu, aprunāties par savām sievišķu būšanām, pašas nosviest dzeramnaudu oficiantam, justies kā parastas sievietes.

Viena meiča sēdēja ar muguru pret viņiem. Blakussēdētāja noliekdamās kaut ko viņai pateica, viņa atskatījās uz Varjas galdiņu, nevērīgi pameta ar galvu Rinai un Ļovikam. Tie atbildēja tāpat ar mājienu, izlikdamies priecīgi smaidām. Taču meiča lūkojās nevis uz viņiem, bet uz Varju, pasmīnēja, pievērsās savējām, kaut ko tām sacīja, viņas skaļi iesmējās. Tā bija kalsnēja blondīne ar šauru atstatumu starp acīm, domājams, gadus divdesmit piecus veca, ar bālu, savulaik, šķiet, glītu seju, ģērbusies pieklājīgi, taču bez šika, bez izaicinājuma.

Varja atkal uztvēra satrauktu skatienu, kādu pārmija Ļoviks un Rina, un pašai sametās neērti: pārāk neatlaidīgi, zobgalīgi, pat ņirdzīgi uz viņu raudzījās tā meiča.

—   Kas tā par mamzeli? — Varja iejautājās.

—  Hm, kaut kur esam redzējušās, tikai neatceros, kur,— Rina bezbēdīgi atbildēja, taču bezbēdība bija mākslota. Un arī Ļoviku šī meiča pazīst, tātad kaut kur tikušies ne jau nejauši.

Arī Igors Vladimirovičs, kā redzams, jutās neērti, pavērās pulkstenī, likdams saprast, ka aizsēdēties viņam nav laika, un pacēla glāzīti.

—  Apsveicu jūs, Varja, tagad jūs esat pilntiesīgs darba cilvēks, vēlu sekmes.

Visi iedzēra.

Pie sava galdiņa meičas atkal skaļi iesmējās par kaut kādiem blondīnes vārdiem.

Igors Vladimirovičs no jauna pavērās pulkstenī.

—  Jūs steidzaties? — ievaicājās Rina, ari gatava iet projām no šejienes.

—  Jā, rādās, ir laiks…

—   Protams, — piebalsoja Ļoviks.

Blondīne atskatījās.

—   Ļovuška!

Ļoviks piegāja pie meiču galdiņa, pieliecās blondīnei klāt, par kaut ko aprunājās. Tad mīlīgi pasmaidīja, vieglītēm paplikšķināja blondīnei pa plecu un atgriezās pie savējiem. Un atkal pie blakusgalda spruka vaļā skaļu smieklu šalts — blondīne pateica kaut ko amizantu.

Atnācis atpakaļ, Ļoviks joprojām tikpat mīlīgi ierunājās par Skomorovska džezu — tikko esot sākušies vieskoncerti. Rina klausījās viņa pļāpāšanā, taču Varja redzēja viņas satraukumu.

Blondīne piecēlās, pienāca pie viņu galdiņa, pārlaida skatienu Varjai, Igoram Vladimirovičam. Pirkstos viņa turēja papirosu.

—   Vai kādam nebūtu sērkociņi?

Katrā viņas kustībā jaudās tīši apvaldīta vaļība, slēpts, taču jūtams izaicinājums. Igors Vladimirovičs sniedza viņai kārbiņu. Viņa uzšvirkstināja sērkociņu, aizkūpināja, pēc tam pēkšņi uzrunāja Varju:

—   Kā tev sviežas ar Kostju?

—   Kļava, Kļava… — Ļoviks piedūrās viņas elkonim.

—        Kas tad tur? Man gribas zināt. Viņa ir jaunā sieva, es vecā, es esmu divsimtais numurs, viņa — divsimt pirmais. Nu, kā tad sviežas? Ne ar ko vēl nav tevi apbalvojis?

Varja sākumā nesaprata jautājumu, nodomāja, ka tas ir mājiens uz grūtniecību.

—   Kļava, tūlīt pat izbeidz! — bargi uzstāja Rina.

—   Ek! Tu! — rupji atcirta blondīne. — Aizvēries!

Beidzot Varja aptvēra teiktā jēgu un tad mierīgi, skaidri sacīja:

—   Pilsone prostitūta, taisieties, ka tiekat!

Visi apstulba, sastinga, gaidot skandālu.

Igors Vladimirovičs negaidīti augstā, spiedzīgā balsī iesaucās:

—       Tūlīt ejiet prom no mūsu galda. Neuzbāzieties! Sen neesat milicijā nakšņojusi? Es jums to ātri izkārtošu.

—   Ai, ai, kā nobiedēji, — blondīne histēriski iesmējās.

Draudzenes, pielēkušas no savām vietām, jau vilka viņu

atpakaļ pie sava galdiņa. Viņa stīvējās pretī un bļaustījās:

—       Es ar viņu kā ar kārtīgu meiču, bet šī mani apsaukā; draņķe tāda! Skolu vēl nebij paguvusi beigt, kad jau sāka šlīherēties pa ielu, bet mani apzākā!

Igors Vladimirovičs pasauca oficiantu un norēķinājās.

—   Domā, ka šī viņam sieva un šis viņai vīrs, — blondīne ārdījās, — viņam tādu sievu vesels lērums un vēl bišķiņ, visas ar triperi aplaidis… Lai paprasa Rinai, tā ar šito sērgu arī apkārt valkājās, bet tagad to knīpu šim iesmērējusi, padauzas!

Beidzot viņi bija ārā no restorāna.

—   Man pa kreisi, — sacīja Ļoviks, viņš dzīvoja Sretenkā, — ko tur, nospļauties, traks meitietis, nu, sveiki!

Varja, Rina un Igors Vladimirovičs devās lejup uz Teātra laukumu.

—   Kāda riebekle! Ko tik nesarunāja! Ko nesagudroja! — sašutusi šķendējās Rina.

—   Nevajag apmeklēt tādas iestādes, — aizrādīja Igors Vladimirovičs.

—   Uz šito psihopāti varējām uzrauties jebkurā vietā.

—   Neņemiet pie sirds, — Igors Vladimirovičs Varju mierināja, — neliecieties zinis, dzīves sīkumi.

—   Es neņemu pie sirds, — sadrūmusi atbildēja Varja.

Viņa pārnāca mājās. Pulkstenis desmit, strādāt tādā vakarā par vēlu, laiks likties gulēt, un, ja arī būtu piemērots brīdis, viņa nespētu strādāt, bija satriekta, apdullināta no tā, kas notika «Tauviņā». Runa nav par Rinu un Ļoviku, tie ir Kostjas draugi, bet Rina acīmredzot bija kas vairāk par draugu, viņa ir tā «sarakstā», tie ir Kostjas pasaules tikumi. Igoram Vladimirovičam tāda patiesība par viņas laulību, protams, ir negaidīta. Taču arī viņai negaidīta bija Igora Vladimiroviča rīcība sapulcē un tā no izbailēm spiedzīgā balss restorānā. Ja Varjai uzmāktos huligāni, viņš droši vien šai savā spiedzīgajā balsī sāktu saukt palīgā. Aita un turklāt zaķpastala. Saša viņu būtu aizstāvējis citādi. Tā ka ar Igoru Vladimiroviču viņi ir kvīti. Viņai bija kauns pašai no sevis, restorāna vazaņķe runāja ar viņu kā ar līdzīgu, tādēļ ka agrāk pati bija Kostjas piegulētāja, bet tagad viņa piegulētāja kļuvusi Varja. Tādu pazemojumu viņa vēl nebija pieredzējusi. Kā viņa rītdien aizies uz darbu, kā skatīsies cilvēkiem acīs?

Ko gan iesākt, ak kungs, kur lai no tā visa glābjas?! Nospļauties, atgriezties pie Ņinas, taču viņa nevar, viņai nav tiesību iegāzt nabaga Sofiju Aleksandrovnu. Kostja ar savu bezkaunību galīgi sagandēs viņai dzīvi. Atvest uz mājām avantūristu un pašai aizšmaukt — kaut ko tādu viņa sev nepiedos. Sacelt skandālu? Neko viņa nepanāks, vienīgi traci dzīvoklī un vēi lielākas nepatikšanas Sofija? Aleksandrovnai.

Pie durvīm pieklauvēja.

—   Lūdzul

Tā bija Sofija Aleksandrovna.

—   Labvakar, Varja.

—        Labvakar, Sofija Aleksandrovna, sēdieties, kā jums klājas?

Sofija Aleksandrovna apsēdās, vērīgi palūkojās Varjā.

—   Tu par kaut ko esi sarūgtināta?

—       Tāpat vien esmu nogurusi, bija sapulce, uzņēma arodbiedrībā.

—   Formalitāte, bet reiz tā jānokārto.

Sofija Aleksandrovna atkal paraudzījās uz Varju.

—       Varjiņ, redzi, kas par lietu… Šodien Konstantins Fjodorovičs atnāca ar kādu cilvēku, pat durvis aiz sevis nepievēra, ņēmās ar šautenēm, klikšķināja aizslēgus. Mēs taču norunājām, Varjiņ, kā tad tā var?

Varja atvēra skapi. Aiz drēbēm stāvēja divas bises.

Viņa apsēdās uz gultas, bezspēcībā nokāra rokas.

—       Es jūsu priekšā esmu ļoti vainīga, Sofija Aleksandrovna. Man nebija tiesību atvest viņu uz jūsu mājām.

—   Bet tu taču esi viņa sieva.

—        Sieva… Kas es viņam par sievu, kas viņš man par vīru?! Netieku gudra, kā tas man uznāca. Kas tā par dzīvi, es viņu tikpat kā neredzu, mēs jau sen vairs neesam vīrs un sieva.

Sofija Aleksandrovna klusēja.

—        Bet es neko nevaru iesākt, esmu iekritusi lamatās, — izmisumā sacīja Varja.

—        Lamatās? — Sofija Aleksandrovna brīnījās. — Es tevi nesaprotu, kādās lamatās? Jūs neesat sareģistrējušies, tu esi brīvs cilvēks, pati sev pelni iztiku.

—  Jā, tā ir. Tomēr es nevaru iet no šejienes projām.

—   Kādēļ?

—       Tadeļ, ka tad viņš no jums neaizies. Viņš tieši tā teica: vari iet prom, man arī te ir labi. Tiesa, viņš apsolīja sameklēt sev citu istabu, bet viņš melo, viņš to hēmeklēs. Un es nevaru atstāt viņu šeit, jūs ar viņu netiksiet galā. Redziet, pat tagad, kad es esmu Šeit, viņš ries mājās šautenes, bet, kad manis nebūs, tad vispār vairs ne kaunu, ne godu nepratīs, pat nelaidīs jūs istabā.

Sofija Aleksandrovna noglāstīja Varjai galvu, pasmaidrja. Un Varja piepeši ieraudzīja, ka smaids viņai gluži tāds pats kā Sašam, arī Saša tā smaidīja. Un arī acis viņiem vienādas.

—   Varjiņ, Varjiņ, — laipni ierunājās Sofija Aleksandrovna, — tu par mani uztraucies, lāga dvēsclīt. Par mani nav ko uztraukties. Ja tu patiešām esi nolēmusi šķirties…

—   Mēs jau — kur tas laiks, kopš esam šķīrušies.

—   Meitenīt, gadās nesaskaņas, jauni cilvēki tās pārāk ņem pie sirds, izšķiras, bet tad atkal saiet kopā.

—   Nesaskaņas… — balss Varjai nodrebēja. — Viņš nospēlē manas mantas. Vai atceraties apmetni? Es toreiz jums neteicu taisnību, viņš to nospēlēja biljardā. Viņš arī mani nospēlēs, kad būs vajadzība. Visas viņa darīšanas ir tumšas, spuldzītes, elektroierīces — tas viss ir afēra, viņam aprakstīja īpašumu, es baidījos, ka atnāks arī šeit, paldies dievam, neatnāca, viņa padauzas mani aizvaino. Es viņam ne virsū nevaru skatīties, bet jūs sakāt — nesaskaņas … — Varja sāka rūgti raudāt.

Sofija Aleksandrovna atkal noglāstīja viņai galvu.

—   Manu meitenīt, nomierinies, vai tad var krist tādā izmisumā, nekādas katastrofas nav, tici man! Kādēļ tu man agrāk neko neteici?

—   Man bija kauns, — raudas slāpēdama, atbildēja Varja.

—   Ko tur, muļķīt, es taču esmu veca, pieredzējusi sieviete, mēs abas ātri būtu atradušas izeju, jau sen būtu atradušas izeju. Saki — tu gribi iet atpakaļ uz mājām vai palikt pie manis?

—   Protams, es gribētu dzīvot pie jums. Bet tas nav iespējams, Sofija Aleksandrovna, nav iespējams. Ja es te palikšu, viņš neies projām un, ja arī aizies, tad zvanīs, cels tračus, sagandēs jums dzīvi. Man ir svarīgi jūs no viņa atpestīt.

—   Neuztraucies, — aukstasinīgi atbildēja Sofija Aleksandrovna, — es pati sevi atpestīšu. Ja cieši esi nolēmusi.

—   Sofija Aleksandrovna!

—   Labi, labi… Tad tūlīt pat savāc savas mantas un ej atpakaļ pie Ņinas. Pārējo es uzņemos uz sevis.

Viņas noteiktība un aukstasinība pārsteidza Varju. Tāds pats taču bija arī Saša. Ak kungs, viņa nepavisam Sofiju Aleksandrovnu nepazīst, līdz šim viņa bija redzējusi tikai bēdu sagrauztu māti, un šis priekšstats aizslēpa Sofijas Aleksandrovnas īsto raksturu.

—   Es neko neņemšu no tā, ko viņš man pirka.

—       Tava darīšana, tikai taisies ātrāk, citādi viņš vēl var atnākt.

Kostja nekad tik agri ncpārradās. Taču Varja saprata, ka Ļoviks vai Rina droši vien pateiks viņam par skandālu «Tauviņā» un viņš var uzrasties mājās kuru katru brīdi. Likdama mantas čemodānā, Varja sacīja:

—       Visu uzreiz es neaiznesīšu, vēl jāpaņem rasējamais dēlis un sliede. Vai drīkstu kaut ko atstāt jūsu istabā, vēlāk aizvākšu?

—   Ko tu vēl jautā?!

Varja uzģērba mēteli, vienā rokā čemodāns, otrā rasējamais dēlis ar sliedi.

—   Ej pa sētas durvīm, ja nu pēkšņi viņš gadās ceļā.

—   Nospļauties! Es taču baidos tikai par jums.

—       Es jau tev teicu, par mani nebaidies, — uzsvērti sacīja Sofija Aleksandrovna, — tomēr ej laukā pa sētas durvīm, nevajag skandāla uz trepēm.

—   Labi.

Varja noskūpstīja Sofiju Aleksandrovnu.

—   Paldies jums par visu, un piedodiet man.

—       Bērns, par ko man tev jāpiedod, gluži otrādi, paldies tev par to, ka mani nepamet. Kad viss norimsies, nāc atpakaļ, es būšu priecīga.

Varja atslēdza sava dzīvokļa durvis, Istaba nebija aizslēgta, Ņina pie galda laboja burtnīcas.

Ieraudzīja Varju mētelī, ar čemodānu, ar rasējamdēli.

—   Cauri ir ar ģimenes laimi?

Varja nolika uz grīdas čemodānu, nolika uz gultas dēli.

—   Cauri ir.

15

Varja nervozēja, gaidīja, ka Kostja pārnāks agri un sāks viņai zvanīt. Nezvanīja. Tātad, kā vienmēr, pārradās vēlu.

Nākamajā dienā birojā pāris stundu pirms darbadienas beigām Igors Vladimirovičs no sava kabineta pasauca Ļoviku pie tālruņa. Tāds izsaukums bija neparasts.

Pēc brītiņa Ļoviks atgriezās un pateica Varjai, ka pie tālruņa prasot viņu.

—   Kostja?

—  Jā.

—   Kā viņš zina šo telefonu?

Ļoviks neko neatbildēja, tikai paraustīja plecus.

—       Runāt pa Igora Vladimiroviča telefonu mums nav pieņemts. Ir kopīgais telefons, Kostja zina tā numuru.

Ļoviks atkal paraustīja plecus.

—       Viņš saka: steidzami, tūlīt pat. Es paprasīju Igoram Vladimirovičam, vai drīkst tevi pasaukt, viņš teica — drīkst.

—   Ej un pasaki, lai piezvana pa kopīgo telefonu.

—   Ej pati un saki, es neesmu ziņnesis.

—        Neesi ziņnesis? Bet kas viņam ziņoja par «Tauviņu»? Tas nebiji tu?!

Varja teica uz labu laimi, taču trāpīja naglai uz galvas.

Ļoviks atgriezās kabinetā, pēc tam iznāca, saīdzis teica:

—        Šodien piecos viņš gaida pie Kultūras un atpūtas parka ieejas.

—        Šūpolēs grib pašūpoties, vai? — zobgalīgi noprasīja Varja.

—   Es saku, ko viņš lika.

—       Jūs esat saķildojušies? — Rina nepacēla acis no rasējuma.

—   Kas tev par daļu?!

—   Es tāpat vien…

—   Nu tad ciet klusu!

Pārnākusi mājās, Varja vispirms piezvanīja Sofijai Aleksandrovnai, uztraucās viņas dēļ.

—   Kā klājas, Sofija Aleksandrovna?

—  Viss kārtībā.

—  Viņš izvācās?

—  Jā.

—   Un panema savas mantas?

—  Jā.

—   Kā jums tas izdevās?

—   Izdevās… Kad atnāksi, pastāstīšu.

Nevēlas runāt pa telefonu, un pareizi vien ir. Varjai gribējās jo drīzāk uzzināt, kā Sofijai Aleksandrovnai izdevies izlikt no dzīvokļa Kostju, bet jāsagaida Ņina, jānorunā, kā viņas dzīvos, nelāgi saimniekot katrai par sevi, kauns no kaimiņiem.

Varja izkravāja čemodānu, pakarināja kleitas skapī vecajās, ierastajās vietās, ieskatījās sava galda atvilktnēs, viss tāpat kā agrāk, nekas nav aiztikts, nav izkustināts, it kā Ņina būtu zinājusi, ka Varja atgriezīsies. Kā nekā māsa, kā nekā savas mājas, tēva mājas. Varja pierīkoja pie galda rasējamo dēli un ķērās pie darba.

Tā strādājam viņu atrada Ņina. Varja uzsmaidīja māsai, apjautājās, vai viņa negrib ēst, parādīja no darba pārnestās sviestmaizes. Arī Ņina izturējās miermīlīgi, piegāja pie rasējamā dēļa, pavaicāja, ko Varja rasē, uzmanīgi uzklausīja Varjas paskaidrojumus. Par saimniekošanu sacīja, ka tur neesot ko galvu lauzīt, abas taču pusdienojot darbā. Varja iebilda: ir dzīvokļa īre, telefons, gāze, elektrība, brokastis, vakariņas, visus šos tēriņus viņa segs tāpat kā māsa. Norunāja, ka kopīgos izdevumus pierakstīs un mēneša beigās summu sadalīs uz pusēm.

Pēc tam dzēra tēju, ēda Varjas atnestās sviestmaizes, pļāpāja, Varja stāstīja par viesnīcas celtniecību, par kolēģiem, viņas aizrautība Ņinai patika. Taču par Kostju ne vārda. Un Ņina netaujāja — pienāks laiks, pati pastāstīs.

Pulkstenis jau laikam bija gandrīz desmit, kad gaitenī ietrinkšķējās telefona zvans. Piegāja Ņina.

—   Varja, tevi.

Ņina satraukti, vaicājoši lūkojās viņā. Un Varja juta — Kostja.

Tasbija viņš.

—   Ļova tev pateica, ko es lūdzu?

—   Pateica.

—   Kādēļ tad neatbrauci?

—   Šūpolēs es vairs nešūpojos, esmu jau izaugusi.

—  Mums jāaprunājas.

—   Es klausos.

—  Tā nav telefona saruna. Mums jāsatiekas.

—  Mums nav par ko runāt un nav ko tikties.

—   Tas ir ļoti svarīgi. Man, tev, Sofijai Aleksandrovnai.

Melo, protams, šantažē. Un tomēr pārņēma nemiers.

—       Labi, rītu četros atnāc pie «Grand-holel». Aprunāsimies.

—       Nē, jāaprunājas tūlīt, bez kavēšanās, tu pat nevari iedomāties, cik tas svarīgi, rītu jau būs par vēlu. Iznāc uz brītiņu Arbatā.

—   Labi, — atbildēja Varja, — es tūlīt iziešu. >1'

Viņa atgriezās istabā, uzvilka lietusmēteli.

—   Es drīz būšu.

—   Viņš? — īsi noprasīja Ņina.

—  Jā.

—  Ja gribi, es iešu tev līdzi.

« — Kālab?

—   Viss kas var gadīties…

Varja iesmējās.

—   Tev nav par ko uztraukties.

Kostja staigāja netālu no viņu mājas, ģērbies mētelī ar piepaceltu apkakli, zemu uz pieres uzmaucis žokejcepuri, līdzīgs pa pusei spiegam, pa pusei gangsterim no amerikāņu filmas, tādā izskatā Varja viņu vēl nebija redzējusi. Muļķīga maskarāde.

Viņi sāka iet pa Arbatu.

—   Kas pienāca pie telefona?

—  Māsa.

—  Viņa zina, ka tu iznāci pie manis?

—   Protams.

Viņi nogriezās Namdaru, pēc tam Līkarbata šķērsielā, aizgāja līdz klajumam pretī skolai, piesēda uz soliņa. Bija jau tumšs, zvīlēja blāvas laternas, māju logos dega gaisma, pa šķērsielu gāja garām reti gājēji.

—        Nevajag bez vīra staigāt pa restorāniem, — Kostja iesāka, — var iekulties nepatikšanās. Ja tu būtu bijusi kopā ar mani, neviens tev neuzbāztos, aizgāji bez manis, tad ar iekūlies.

—        Pirms tevis, — atbildēja Varja, — kad man nebija, tā sacīt, vīra, man neviens neuzbāzās, neviens mani neaizvainoja. Tā persona aizvainoja mani tieši tādēļ, ka es biju tava sieva, un noturēja arī mani par vazaņķi.

—   Viņa ir psihopāte, — Kostja iebilda, — slima.

—   Ar ko?

—       Es taču tev saku: psihiski slima. Psihopātes var sagvelzt visu ko.

—        Man nav vaļas, Kostja, — Varja viņu pārtrauca, — mani gaida māsa. Mani šī psihopāte neinteresē un tas, kas notika «Tauviņā», arī ne. Mēs abi esam šķīrušies.

Kostja klusēja, tad piepeši pasmaidīja, lūkoja saņemt Varju aiz rokas.

—        Pagaidi, Paijiņ, neiekarsti. Es saprotu, tu esi saskaitusies, bet mēs taču dzīvojām tīri labi. Tu darīji visu, ko gribēji: gribēji strādāt — aizgāji strādāt, ja gribi stāties institūtā, es tev palīdzēšu, manā paspārnē tu esi tikpat kā klints aizvēnī.

Varja atsvabināja roku.

—   Nelolo, Kostja, ilūzijas. Viss ir cauri.

Viņam aiz niknuma noraustījās lūpas._

—   Nē! Tu apsolīji pagaidīt, kamēr es sameklēšu

istabu. Bet tagad esmu palicis uz ielas, man nav, kur nakti pārlaist.

—   Nav tiesa. Tu pats teici: tev vienalga, kur es dzīvošu, pie māsas vai pie Sofijas Aleksandrovnas. Mantas, ko tu man pirki, es atstāju tur, pievāc, vari tās nospēlēt biljardā, vari izdāļāt savām piegulētājām. Tā ka mēs abi esam norēķinājušies.

—   Nekā nebij, — viņš sašķobīja lūpas, — nekā nebij, neesam vis norēķinājušies, ne uz to pusi. Ko tu par mani sastāstīji Sofijai Aleksandrovnai?

-Es? Neko!

—  Melo!

—   Nemeloju vis. Es viņai pastastīju tikai par apmetni, man vajadzēja to pastāstīt, citādi viņa būtu griezusies milicijā un tev būtu nepatikšanas. Un viņai jau nekas nav jāstāsta, viņa visu labi redz. Tu apsolīji nenest mājās šautenes, bet vakar atnesi. Man viss līdz kaklam, un es aizgāju. Bet tu vari rīkoties, kā gribi.

—   Es zinu, kā man jārīkojas, par mani neuztraucies,— drūmi sacīja Kostja, — ar šito madamu es norēķināšos, viņa man savu saņems, gaužas asaras dabūs liet.

—   Par ko tu runā? — Varja nesaprata.

—   Par tavu Sofiju Aleksandrovnu, veco stervu, es viņai šo to atgādināšu, viņa man vēl velnu redzēs. «Mums nav likuma, visur viena vienīga nelikumība…» Un par biedru Staļinu… Viņai, redziet, dēliņš ietupināts, tad nu viņa ņemas ķengāt mūsu valdību…

Varja visu ko bija gaidījusi, tikai ne to.

—   Kostja, ko tu runā?! Atjēdzies!

—   Kā jūs ar mani, tā es ar jums. Lupatas man atdevusi, domā ar lupatām atpirkties. Neies cauri!

—   Ak tu nelieti! — aizelsdamās iesaucās Varja. — Okšķeris, tad redz, kas tu īstenībā esi. Pamēģini tik! Neko tu Sofijai Aleksandrovnai neizdarīsi, liec aiz auss! Ja ieminēsies kaut vārdu, es apliecināšu, ka nevis viņa, bet tu to visu sarunāji, tu, saproti, tu! Es esmu vienīgais liecinieks, un ticēs man, nevis tev. Es pateikšu, ka tu apmeloji viņu aiz atriebības, viņa neļāva tev turēt mājās ieročus, bet tu turēji režīma ielā. Pakustini tikai pirkstu, pamēģini tikai aiztikt Sofiju Aleksandrovnu, es tevi miltos samalšu. Un neviens tev nepalīdzēs — visas šīs Rinas, visi šie Ļoviki, visi tevi pārdos.

Varja nespēja runāt. Niknums, dusmas, sašutums viņu smacēja.

—        Runā, runā, pēdējo reizi dabū runāt, pēdējo, — Kostjas balss pārgāja čukstā, — pēdējo, tādēļ ka es tūlīt tevi nošaušu!

Bet, tiklīdz viņš to pateica, Varja acumirklī nomierinājās. Viņš turēja roku kabatā, viņam bija revolveris, «Smits un Vesons», viņš reiz to parādīja, sacīja, ka revolveris piederot kādam slavenam draugam, esot paņēmis to labošanā, protams, meloja, vienmēr meloja. Taču Varjai no viņa nemaz ar nebija bail, nenošaus, notrūksies. Un Sofiju Aleksandrovnu nenosūdzēs, tāpat notrūksies. Varju pārņēma bezbēdība — lai tik pamēģina, lai!

—       Jā? — viņa pavīpsnāja. — Tu mani nošausi? Skaidrs, tādēļ jau prasīji, vai māsa zina, pie kā es eju. Zina, zina, ka pie tevis, tā ka šauj vien, dabūsi par mani cilpu kaklā, gan par to parūpēsies. Zaķpastala! — viņa jau deva balsij vaļu. — Sauj, zaķpastala, šaujl

Logos pašķīrās aizkari, cilvēki ielūkojās tumsā…

Varja joprojām kliedza:

—   Nu, šauj, ko tad tu nešauj, zaķpastala, draņķi!

—       Ei, kas tur notiek? — no kāda loga atskanēja skaļa vīrieša balss.

Šķērsielā sāka apstāties garāmgājēji.

—       Nebļausties, psihopāte. Visvienalga tu no maniem nagiem neizspruksi.

Viņš pagriezās un ātri gāja pa šķērsielu projām.

—        Es jau taisījos iet tevi meklēt, — sacīja Ņina, kad Varja pārnāca mājās. — Kas tur notika, ja nav noslēpums?

Varja iesmējās.

—   Nekas sevišķs, draudēja nošaut.

—        Kas tie vēl par jaunumiem?! — sašuta Ņina. — Vai viņš aizmirsis, kur dzīvo?!

—   Viņš gluži vienkārši ir muļķis, niecība.

Nākamajā dienā tūlīt pēc darba Varja aizgāja pie Sofijas Aleksandrovnas.

Tā, sēdēdama pie galda, rakstīja, acīmredzot vēstuli Sašam.

"— Nu, Sofija Aleksandrovna, stāstiet — kā viss bija?

Sofija Aleksandrovna nolika pie malas spalvu, noņēma brilles.

—        Liku viņam iet prorn. Viņš pastīvējās pretī, bet pēc tam aizgāja.

—   Nē, pastāstiet sīkāk, es jums lūdzu.

—   Es viņam teicu, ka biju aizliegusi nest uz mājām

šautenes, bet viņš tomēr nes, es tevi izrāju un tu aizgāji atpakaļ pie māsas, un es lūdzu, lai arī viņš iet prom, jo vairāk tādēļ, ka kaimiņi iebilst pret to, ka viņa dēļ durvīm netiek aizkabinata ķēdīte. Viņš sāka runāt rupjības, draudēt, melst visādas blēņas, ka es spekulējot ar šo istabu …

—   Nelietis!

—  Es viņam pateicu, ka šovakar pat aizkabināšu durvīm priekšā ķēdīti un neviens viņam neies atvērt, bet, ja viņš ar varu lauzīsies iekšā, izsauksim miliciju, ziņosim, ka viņš spekulē ar šautenēm un dzīvo bez noteiktas nodarbošanās, visi kaimiņi ir pret viņu, un arī namu pārvaldē jau vairākkārt esmu tincināta, un arī milicijas nodaļas pilnvarotais par viņu interesējas. Viņš atkal ņēmās mani biedēt, es viņam atbildēju: «Mans dēls ir arestēts un izsūtīts, es jau zinu ceļu gan pie prokurora, gan izmeklētāja, gan advokāta, jūs mani ne ar ko neiebiedēsiet, labāk padomājiet par sevi un, ja rīt no rīta jūš neizvāksieties, tad vainojiet pats sevi, es neapstāšos nekādu šķēršļu priekšā.» To pateikusi, izgāju. Un no rita viņš ar visām savām mantām izvācās.

—   Kā — ar savām? Bet manas?

—   Tavas viņš atstāja.

—   Lai būtu iegansts ierasties tām pakaļ.

—   Varbūt cer, ka salabsiet?

-— To viņš nesagaidīs.

—   Bet to nu gan nepavisam necerēju, — sacīja Sofija Aleksandrovna, — ka viņš atstās atslēgas, domāju, nāksies taisīt jaunas.

—   Tālredzīgs, — Varja pavīpsnāja. — Ja dzīvoklī notiks zādzība, tad aizdomas kritīs uz tiem, kam bija atslēgas, tādēļ jau viņš jums tās atdeva.

—   Iespējams, — Sofija Aleksandrovna piekrita.

—   Un par tām mantām neuztraucieties, es tās paņemšu, un, ja viņš ieradīsies tām pakaļ vai piezvanīs, sakiet: Varja mantas pievāca, griezieties pie viņas.

—   Tas ir pareizi, tavas mantas, tu arī tās nēsā.

—   Tad jau redzēsim, — nenoteikti atbildēja Varja, stingri nolēmusi jau rītdien pat ar Ļovika starpniecību atdot visu Kostjam atpakaļ.

Viņa maigi apskāva Sofiju Aleksandrovnu.

—   Es jūsu priekšā esmu tik ļoti vainīga, jūs tik daudz dabūjāt manis dēļ izcicsties.

—      Ko tu runā, bērniņ, met ārā no galvas, nebaidies no viņa, tādi kā viņš ir stipri tikai ar vājajiem un drosmīgi tikai ar biklajiem.

—   To es zinu, — Varja pasmīnēja, — vakarvakarā viņš izsauca mani uz ielas un draudēja nošaut.

—  Tiešām?

—  Jā, jā, es pasmējos par viņu un aizgāju.

—  Ziķeris, tā arī vajag!

Varja arī pati jutās kā ziķeris, juta savu spēku, savu neatkarību. Jā, jā, beidzot neatkarību! Viņa nepadevās svešai gribai, spēja pārkāpt pāri visiem šiem dubļiem, lai arī paklupa, lai arī kļūdījās, bet no kļūdām taču galu galā arī mācās. Visā pasaulē cilvēki cīnās par maizes kumosu, par vietu zem saules, it visur pielāgojas apstākļiem, ir svarīgi palikt cilvēkam, nepieļaut nevienam kājām mīdīt savu cieņu. To viņa ir panākusi un ar to var lepoties.

—  Jūs rakstāt vēstuli Sašam?

—   Jā, bērns, Sašam. Jau rītdien pat jānosūta, baidos, ka pirms šķīdoņa neaizies. Oktobrī, novembrī, iekams neaizsals Angāra, tur nav nekādas satiksmes. Es gribu, lai viņš katrā ziņā saņem vēstuli ar pēdējo pastu.

Varja iztēlojās Sašu vientuļi stāvam tālās Sibīrijas upes krastā, un arī viņai radās vēlēšanās uzrakstīt viņam kaut pāris vārdu, sagādāt šo mazo prieku. Tagad, pēc visiem pārbaudījumiem, caur kuriem viņa bija izgājusi un kuros bija izturējusi, viņai atkal no jauna kļuva viegli ap sirdi, tādēļ arī viegli bija uzrakstīt Sašam — pašam labākajam cilvēkam, kādu viņa pazīst.

—  Vai drīkst, es uzrakstīšu viņam pāris vārdu?

—   Nu, protams, Varjiņ, — Sofija Aleksandrovna nopriecājās, — viņš būs laimīgs, jo viņam taču neviens cits bez manis neraksta. ®

Varja paņēma vestuļpapīra lapiņu, mirkli padomāja, iemērca spalvu tintnīcā un uzrakstīja:

«Sveiks, Saša! Esmu patlaban pie Tavas mātes, rakstām Tev vēstuli. Mums viss ir labi, Tava māte ir vesela, es strādāju Maskavas celtniecības projektēšanas pārvaldē…»

Vēl, brītiņu padomājusi, pierakstīja klāt: «… I<ā es gribētu zināt, ko Tu patlaban dari…»

16

Kirovu nomāca uzturēšanās Sočos. Viņa līdzdalība darbā ar mācību grāmatu formāla: viņš lasīja referentu uzrakstīto un atzina par labu to, ko atzinis par labu Staļins. Viņš saprata, ka Staļins pārgroza vēsturi ne tikai tālab, lai celtu augstā godā pats savu personu, bet ari tālab, lai attaisnotu savas bijušās, tagadējās un nākamās nežēlības. Tomēr iebilst Kirovs nevarēja, uzsākt cīņu teorētiskos jautājumos nav jēgas, viņš nav ne teorētiķis, ne vēsturnieks, Staļina rīcībā ir vesels leģions vēsturnieku un teorētiķu, kuri spējīgi pierādīt visu ko. Tur nav ko jaukties iekšā. Bet rakstīt rakstu par Staļina nozīmi Kaukāzā arī neklājas.

Piecus gadus Kirovs bija vadījis Azerbaidžānas partijas organizāciju, līdz pamatu pamatiem iepazinies ar tās vēsturi, Staļina loma Baku viņam bija labi zināma, tā bija profesionāla ierindas revolucionāra loma. Viņa īpašā loma Baku tiek sagudrota tagad, ar atpakaļēju datumu, tāpat kā daudz kas cits. Arī viņš, Kirovs, tur ņēma dalību. Taču tie bija vispārēji, globāli vēstures jautājumi; apgalvojums, ka Staļins ir Ļeņina pēctecis, darba turpinātājs, bija partijai nepieciešams, viņš, Kirovs, šo apgalvojumu pieņēma, zināmās atkāpēs no īstenības vajadzēja ielaisties. Bet viss jau piepildījies, cīņa beigusies — kālab Staļinam nepieciešami tipogrāfijas «Ņina» vadītāja lauri? Ar viņa — Kirova — rokām grib noslēgt rēķinus ar Jenukidzi? Tādā lietā viņš nepiedalīsies.

Baku viņš pazīst katru ielu, katru namu, uzņēmumu, urbjtorni; nekas viņa priekšstatos nesaistījās tolaik ar Staļinu. Tagad visa Baku pilsēta tiek pārvērsta par Staļina, dzīvā Staļina, memoriālu. Ielas, rajoni, naftas atradnes, institūti, skolas nosauktas viņa vārdā. Pat atvērts muzejs Bailovas cietumā, lai gan neviens nezina, kurā kamerā Staļins bijis ieslodzīts. Jautāt viņam baidījās, tādā jautājumā viņš varēja saskatīt mājienu uz paša šī fakta nenozīmību, varēja iedomāties, ka Baku ļaudis vispār nav pārliecināti, vai tāds memoriāls vajadzīgs. Visu izlēma paši, izraudzījās kameru, uz kuru viegli bija izcērtamas durvis no ārpuses, lai ekskursantiem nebūtu jāiet cietuma iekšienē. Muzeju radīja, tur vadā ekskursijas, kaut arī Staļins zina, ka tā ir fikcija. Bet Kirovs jau ne vienreiz vien bija pamanījis (par to pat bija runājis ar Ordžonikidzi), ka Staļinam izgaist robežas starp realitāti un leģendu, kad runa ir par viņa pagātni.

Taču Kirovam šīs robežas neizgaist, un radīt jaunas leģendas viņš netaisās. Staļins prasa viņa klātbūtni Sočos — cik nejēdzīgs laika zudums. Viņa vieta ir Ļcņingrādā, stāv priekšā pārtikas kartīšu atcelšana. Pēc četriem mēnešiem PSRS pilsoņi varēs brīvi pirkt maizi. Sis notikums pierāda kolhozu iekārtas dzīvotspēju, kaut gan tā radīta ar neskaitāmiem zaudējumiem, ciešanām un upuriem. Tādu pasākumu nedrīkst izgāzt, tam rūpīgi jāsagatavojas, it īpaši rajonos, kas savu apgādi ar maizi paši nevar nodrošināt, pie tiem pieder arī Ļeņingrada. Bet še tev — viņš bez darba slaistās Sočos.

Piezīmes par vēstures mācību grāmatas konspektu Kirovs lasīja pludmalē, īsti pat nelasīja, tikai pārskatīja, lika lapas pie malas un piespieda tās ar akmeni, lai neaizpūstu vējš.

Nožogota ar divkāršu biezu metāla režģi, pludmale bija vientulīga. Aiz režģa pa labi un pa kreisi — aizliegtā josla. Pie ieejas uz pludmali būdā ar telefonu — sargs, otrs soļoja pa asfaltēto celiņu gar ārējo žogu. Pludmali izmantoja tikai viesi. Staļins jūrā nepeldējās un uz pludmali nemēdza nākt. Vasarnīcu personāls, apkalpotāji, apsardze peldējās citā vietā.

Tikai vienu cilvēku te sastapa Kirovs — no Maskavas atbraukušo zobārstu. Pret Kirovu viņš izturējās goddevīgi, taču bez iztapības, mierīgi, labvēlīgi. Sis cilvēks ar maigo balsi un atturīgām manierēm lieliski peldēja, un bija redzams, ka šeit it viss — jūra, saule, liedaga smiltis — sagādā viņam baudu. Kirovs allaž izjuta labpatiku, skatīdamies, kā priecājas cilvēki. Protams, cilvēki prata priecāties arī pirms tūkstoš gadiem un priecāsies, kamēr uz zemes pastāvēs dzīvība. Un tomēr prieku, kuru Kirovs redzēja padomju ļaudīs, viņš nevarēja nesaistīt ar valsti, kuru viņš, Kirovs, pārstāv, ar sabiedrisko iekārtu, kuru nostiprināja un nostiprina, ar jauno sabiedrību, kuru veido. Smaidi, ko viņš redzēja, smiekli, kurus dzirdēja, bija balva viņam un viņa partijai, tie attaisnoja stingros, lāgiem bargos lēmumus, kādus nācās pieņemt. Kā marksists viņš domāja vērienīgi, un tomēr aiz tūkstošiem un miljoniem viņam vienmēr pastāvēja atsevišķs cilvēks. Auditorija viņam nebija bezpersoniska. Kāpdams tribīnē, viņš tiecās pēc savstarpējas saprašanās ar ikvienu klausītāju, varbūt tur slēpās viņa oratora mākslas noslēpums.

Viņš nekad nebija nevērīgs arī pret personisku saskari, labprāt ielaidās jebkurā sarunā. Un arī zobārsts viņu interesēja. Viņi runāja par visparastākajām ikdienas lietām — par ūdens temperatūru, par sērūdeņraža avotiem, kas strūklo jūras dibenā, par Macestas ūdeņu iedarbību uz cilvēka organismu. Kirovam patika tas, ka Lipmanis par visu runāja nevis kā ārsts, bet tāpat vien kā sarunbiedrs, pat par zobiem, savas specialitātes objektu, viņš stāstīja visvienkāršākās lietas: kāda zobu suka labāka — liela vai maza, ar ko visieteicamāk skalot zobus. Bet ne reizi Lipmanis neieminējās, kuru viņš ārstē, Staļina vārdu nepieminēja ne reizi.

—  Macesta dara brīnumus, — sacīja Lipmanis, — mūsu dzīvokļa kaimiņš bija galīgs invalīds, nevarēja staigāt, bet pēc Macestas skrien kā astoņpadsmitgadīgs jauneklis.

—  Jums labs dzīvoklis?

—  Kā lai jums saka… Pieklājīga istaba komunālā dzīvoklī, deviņpadsmit metri, Otrajā Sīkpilsoņu ielā — netālu no centra, personisks tālrunis istabā. Kaimiņi, tiesa gan, ir neapmierināti, uzstāj, lai tālruni izliktu gaitenī, man nekas nav pretī — lai jau cilvēkiem tiek, bet iebilst Kremļa Sanitārā pārvalde. Tā šo tālruni ievilka un pa to izsauc mani pie pacienta.

Kirovs zināja, ka Kremļa ārstus neizsauc, bet atved pie viņu augstajiem pacientiem. Un par to, pie kura tieši ved, nekas netiek teikts. Ordžonikidze smējās: «Ved, saproti, pie manis manu ārstu, bet manu uzvārdu nenosauc. Taču ārsts tik un tā zina: atbraucis viņam pakaļ Ivanovs, tātad pie manis. Ja atbrauc Petrovs, tātad pie Kuibiševa. Redz, kādas spēles spēlējam …»

Sacēlās vējš, jūrā parādījās putu vilnīši.

—   Krastā medūzas, tātad būs vētra, — sacīja Kirovs.

Tā viņi pārmija pa vārdam, gulšņādami smiltīs, peldēdami jūrā vai slaucīdamies pēc peldes. Ārsts redzēja papīra lapas zemē blakus Kirovam, negribēja traucēt, bija smalkjūtīgs.

Taču Kirovs lasīja «Piezīmes», tikpat kā neiedziļinādamies to jēgā. Kādā virzienā notiek vēstures revidēšana, skaidrs jau tāpat, sīkumiem jau vairs nebija nozīmes. Viņš domāja par Staļinu. Pēdējos gados viņš vispār daudz par to domāja. Bet Ļeņingradā šīs domas aizēnoja darbs. Seit darba nebija, bija Staļins. Kirovs sastapās ar viņu diendienā, un domas par viņu neatkāpās.

Visus šos gadus viņš atbalstīja Staļinu, tā līniju, cīnījās pret tā ienaidniekiem, cēla tā autoritāti, darīja to patiesi, pārliecināti, kaut gan viņam bija nepatīkamas daudzas Staļina personiskās iezīmes. Bet vajag prast nošķirt personiskās īpašības no politiskajām. Viņš diez ko neticēja Staļina solījumiem ņemt vērā Ļeņina kritiku un laboties. Kirovs ticēja kam citam: sliktos Staļina rakstura vilcienus saasināja partijas iekšējā cīņa. Tai izbeidzoties, atkritīs nepieciešamība pēc galējībām. Un tad negatīvās Staļina rakstura iezīmes atdos vietu tam labajam, kam jābūt diženas valsts vadītājā, ja viņš grib izpelnīties pēcteču pateicīgo piemiņu. Un Staļins to grib.

Taču Kirova cerības neattaisnojās. Gluži pretēji, jo vairāk nostiprinājās Staļina stāvoklis, jo neiecietīgāks, untumaināks, ļaunāks kļuva Staļins, jo vairāk viņš uzmusināja aizkulišu intrigas, uzkūdīja citu pret citu partijas vadītājus, par galveno vadības ieroci padarīja valsts drošības orgānus. Kirovam Ļeņingradā Iekšlietu tautas komisariāta priekšnieks Filips Medveds pakļauts apgabala komitejai, bet citi apgabalkomiteju sekretāri stāsta, ka vietējie drošības orgāni kļūstot aizvien neatkarīgāki no vietējās partijas vadības, pakļaujoties tikai centram, ielavoties visos valsts aparāta posmos, galvenais to ierocis — informētība, pat komunistus piespiežot izsekot citarn citu. Par to, ka viņu, Kirovu, izseko, viņam jau vairākkārt ar bažām bija sacījusi Marija. Nu labi, Marija ir sieva, viņai pienākas raizēties, bet arī Sofija, Marijas māsa, aukstasinīgs, nosvērts cilvēks, partijas biedre kopš 1911. gada, arī viņa to apstiprina. Kirovs šīs bažas noraidīja, Ļeņingradā nekas tāds netiks pieļauts, acīm redzami viņa apsardzes priekšnieks Borisovs pārāk bieži maina ļaužu izvietojumu, kādēļ arī rodas iespaids, ka notiek izsekošana. Pavisam kas cits ir Maskavā, tur kontrolē ikvienu viņa soli, tur uzmana visus Politbiroja locekļus — kurš ar kuru sastopas, kurš pie kura ierodas, tas viss ir pretīgi, nekad partijā nekas tāds nav bijis, bet patlaban ir, un neko tur nevar līdzēt. Staļina aizdomīgums aug augumā, viņš nevienam neuzticas, ar viņu nav iespējams būt atklātam, tavu vaļsirdību viņš kuru katru brīdi izmantos pret tevi. Tas viss rada nedrošības, satraukuma, pat bezspēcības izjūtu. Un tomēr vērsties pret Staļinu nedrīkst. Tur ir visa traģēdija. Viņa metodes ir nepieņemamas, taču līnija pareiza. Viņš pārvērta Krieviju par varenu industriālu lielvalsti. Vērsties pret Staļinu nozīmē vērsties pret savu zemi un partiju. Neviens to neatbalstīs. Un, ja arī kāds atbalstīs, ko tad likt vietā? Daudzi gribētu redzēt viņu, Kirovu, Ģenerālsekretāra amatā — viņam tas nav vajadzīgs, nav pa spēkam, viņš nav vis revolūcijas teorētiķis, bet gan praktiķis. Varbūt visspilgtākās atmiņas no viņa revolucionārās jaunības saistās ar paša rokām izgatavoto hektogrāfu, ar kuru studenti iespieda skrejlapas. Ar šo hektogrāfu viņš tolaik ļoti lepojās — tas bija viņa pirmais reālais, materiālais ieguldījums partijas darbā. Viņu allaž pievilka un iepriecināja tieši tādi taustāmi, uzskatāmi sava darba un vadīto cilvēku darba rezultāti. Viņam pietiek ar to, ka viņš ir komunists, partijas biedrs un partija dāvā viņam augstu uzticību. Bet Staļins nerēķinās ar partijas vadību, kas vēsturiski izveidojusies pēc Ļeņina nāves, ar vadību, kas nosargāja Ļeņina mantojumu no Trocka un Zinovjeva uzbrukumiem. So vadību jau vairs nesauc par kolektīvu vadību, un tā tas ir: partijas vadītājs ir Staļins. Bet pamatkodols taču palicis. Arī Ļeņins bija partijas un valsts vadītājs, taču viņš rēķinājās ar pamatkodolu, kas bija viņam blakus. Rēķinājās, kaut arī tur bieži vien radās domstarpības. Politbiroju Staļins apiet, tagad tādi cilvēki kā Zdanovs, Maļenkovs, Berija, Ježovs, Mehliss, Poskrjobiševs, Skirjatovs, Višinskis nozīmē vairāk nekā Politbiroja locekļi. Kirovs skaidri saprot, pēc kāda mērķa dzenas Staļins, prasot no viņa represijas pret bijušajiem zinovjeviešiem: Staļins sakaitē terora apstākļus, kaut gan nekāda pamatojuma teroram nav. Taču Staļins grib pārvaldīt, ņemot palīgā bailes un tikai bailes, — tas nepieciešams viņa vienpersoniskās varas nostiprināšanai. Un, pie kā tas novedīs, nav zināms. Kirovs ar rūgtumu tagad apzinājās, kādu kļūdu izdarīja partija, neuzklausīdama Ļeņina padomu un neatbrīvodama Staļinu no Ģenerālsekretāra amata. To vajadzēja darīt. Trockis tik un tā negūtu virsroku — viņš partijā ir svešinieks. Arī Zinovjevs un Kameņevs nenāktu pie varas — partija tiem neuzticējās. Partiju vadītu tās īstenais boļševistiskais kodols, tās tagadējais Politbirojs, kurā atrastos vieta gan Buharinam, gan Rikovarn. un pat Staļinam, bet kā līdztiesīgam vadības loceklim. Jā, pieļauta nelabojama kļūda. Staļinu atstādināt vairs nav iespējams. Par kaut ko pārliecināt arī nav iespējams. Viņš tev piekrīt tikai izskata pēc, manevrēšanas pēc, savus politiskos gājienus paredz uz ilgu laiku. Aiz viņa šķietami — no pirmā acu uzmetiena — it kā nevainīgajiem priekšlikumiem uzrakstīt rakstu pret Jenukidzi un pārcelties uz Maskavu slēpjas kaut kādi tālejoši politiski apsvērumi. Ļeņins pareizi rakstīja: Staļins ir untumains. Taču reizē ar to viņš ir pacietīgs, neatlaidīgs un nodomāto vienmēr noved līdz galam. Viņš zina varas noslēpumu. Viņa vienkāršotais seminārista loģiskums, seminārista dogmatisms ļaudīm ir saprotams un imponē. Viņš pratis iedvest tautai pārliecību par savu — Staļina — viszinību un visvarenību. Tautai patīk viņa diženums, patīk, ka pēc tik daudziem sabrukuma, Pilsoņkara, partijas iekšējās cīņas gadiem iestājusies kārtība, šo kārtību tauta identificē ar Staļinu. Kaut ko mainīt jau vairs nav iespējams. No savas bezspēcības apziņas Kirovu pārņēma izmisums.

Pārcēlies 1926. gadā uz Ļeņingradu, Kirovs saprata sava uzdevuma sarežģītību. Ļeņingradas komunisti balsoja par Zinovjevu. Likdama lietā visus savus organizatoriskos un propagandas līdzekļus, Centrālā Komiteja īsā laikā komunistus pārliecināja un panāca, ka tie balsoja pret zinovjeviešu opozīciju, par Četrpadsmitā kongresa lēmumiem, par CK līniju. Tā bija partijas vēsturē pirmā akcija, kad desmitiem tūkstošu komunistu atsacījās no uzskatiem, kādiem bija piekrituši vēl vakar, un balsoja par citiem uzskatiem, kādus vēl vakar bija nosodījuši. Un šo akciju izdarīja viņš, Kirovs. Viņa uzvara bija rūgta. Un visi viņa pūliņi šos ilgos gadus bija vērsti uz to, lai panāktu, ka Ļeņingradas komunisti atgūtu iekšējo pašcieņu un tiktu pāri garīgajam satricinājumam. Jā, viņš ir par dzelzs disciplīnu partijā, bet partijai nav vajadzīgs mēms, padevīgi balsojošs pūlis — tādu partijas organizāciju vadīt viņš nevēlas. Revolucionārajam Pīteram jāpaliek Oktobra revolūcijas šūpulim, Pītera strādniekiem — Krievijas strādnieku šķiras avangardam, Ļeņingradai — progresīvās eiropeiskās zinātnes, progresīvās mākslas un kultūras pilsētai. Tieši tādēļ viņš iebilda pret Zinātņu akadēmijas pārcelšanu uz Maskavu. Politbirojā viņš nesaņēma atbalstu, tur vadījās no vienkārša apsvēruma: zinātne kalpo sociālistiskajai celtniecībai, un tātad tai jāatrodas blakus centram, kas vada šo celtniecību, blakus tautas komisariātiem un direktīviem orgāniem. Kirovs tam nepiekrita. Taču viņu neatbalstīja, pasmējās: Kirovs negrib atdot no Ļeņingradas pat vecaiņus akadēmiķus. Arī Staļins pasmējās. Taču Staļins labi saprata — Kirovs ir pret visu, kas aizskar ļeņingradiešu patmīlību.

Lai nu kā, bet viņa — Kirova — politika deva augļus. Daudzu gadu gaitā viņš taktiski, neatlaidīgi lūkoja Ļeņingradas komunistus pārliecināt, ka viņu balsošanu partijas Četrpadsmitā kongresa priekšvakarā viņš uzskata par nejaušu epizodi, kam nav nekādu seku, ka viņu neuzticēšanās Staļinam ir nepamatota, jo Staļina politika ir vienīgi pareizā. Bet pārliecināt par to Ļeņingradas komunistus nebija vienkārši. Ļeņingradas komunistu politiskais līmenis — augsts. Pa šiem gadiem bija notikusi kolektivizācija ar pārspīlējumiem budžu ekspropriācijā un nepārliecinošiem Staļina manevriem sakarā ar «panākumu reiboni». Pa šiem gadiem valsts bija izcietusi badu, izturējusi pārtikās un rūpniecības preču stingru normēšanu, Kirovs darīja visu, lai ļeņingradieši būtu paēduši, bieži vien nonākdams tādēļ konfliktā ar Maskavas tautas komisariātiem. Taču arī Ļeņingrada izpildīja savus pienākumus pret partiju. Desmitiem tūkstošu komunistu Ļeņingrada nosūtīja pa šiem gadiem uz laukiem divdesmitpiectūkstošnieku kampaņā, uz MTS un padomju saimniecību politdaļām, transportā un uz vadošajām piecgades celtnēm. Tur aizgāja Ļeņingradas partijiskā strādnieku gvarde. Prasīdama un pieņemdama šos upurus, partija it kā atdeva atpakaļ sarkanajam Pīteram tā lomu. Tātad incidentam ar balsošanu pirms Četrpadsmitā kongresa un ar to saistītajai neuzticībai pret Ļeņingradas komunistiem pārvilkts krusts stingri un uz visiem laikiem.

Un, lūk, kad brūce bija aizdzijusi un pārstāja sāpēt, Staļins nolēma no jauna to uzplēst, pēc astoņiem gadiem nolēma ļeņingradiešiem atgādināt to epizodi, sodīt, atriebt, jo aiz Staļina prasības «likvidēt paslēpušos un neatbruņojušos» stāv cenšanās sagraut Ļeņingradas partijas organizācijas kodolu. To Kirovs nepieļaus. Politbirojs viņu atbalstīs. Un arī pats Staļins neies uz atklātu konfliktu šādā jautājumā, saprot, ka Politbirojs viņu neatbalstīs. Staļinam neizdosies pārvērst Centrālo Komiteju un Politbiroju par paklausīgu savas gribas izpildītāju. Un tā ir garantija, ka Staļinam nekad neizdosies nostāties pāri partijai.

Staļins daudz darījis, lai valsti rekonstruētu, un, kā jebkurš liels vēsturisks darbinieks, atstājis laikmetam savas personības zīmogu. Ļeņins šo rekonstrukciju būtu īstenojis pieņemamākiem līdzekļiem. Bet Ļeņina nav, ir Staļins. Ļeņins staigāja saišu zābakos, Staļins staigā stulmeņos. Tomēr neapstrīdami, ka Krievija kļūst par vienu no pasaules varenākajām industriālajām valstīm, par progresīvās zinātnes, lieljaudas tehnikas, augstas kultūras valsti. Pārvaldīt to ar teroru nedrīkst. Zinātne, kultūra, tehnika prasa brīvu domu apmaiņu. Varmācība kļūs par šķērsli valsts attīstības ceļā. Marksisms māca, ka objektīvie vēstures likumi ir augstāki un varenāki par atsevišķu personību. Vēsturisko procesu loģika ir nepielūdzama. Staļinam nāksies pakļauties šai loģikai. Vajag clot ceļu vēsturei, strādāt, attīstīt rūpniecību, zinātni, kultūru, protams, pretojoties jebkurām galējībām.

…Kirovs piecēlās, gulšņāt bija apnicis: galvenais ir — saglabāt, nosargāt partijas kadrus. Kamēr dzīvi un stipri ir boļševiku pamatkadri, partija ir nesatricināma.

—          Jūs mazliet esat apdedzinājies, — Lipmanis sacīja Kirovam, — uzvelciet kreklu, bet pēc tam vajadzēs…

Viņš nepaguva domu pabeigt, dežuranta būdā iezvanījās tālrunis. Kirovs un Lipmanis atskatījās uz to pusi. Dežurants pienāca pie Lipmaņa, pateica, ka dakteris tiek lūgts ierasties pirmajā vasarnīcā.

—        Pēc tam ādu vajadzēs ierīvēt ar spirtu, tad nesāpēs, — steigšus ģērbdamies ciet, Lipmanis sacīja Kirovam.

17

Lipmanis apskatīja smaganas, pateica Staļinam, ka brūce dzīst labi un ka pēc pāris dienām viņš stāsies pie protezēšanas.

—   Varbūt rītu? — jautāja Staļins.

—   Var arī rit, — ārsts pasmaidīja, — taču labāk parīt.

—       Dariet, kā zināt, — Staļins sarauca pieri, — kā iet uz priekšu jūsu darbs?

—   Strādāt sāksim, kad iztaisīsim ģipša nospiedumu.

—       Es domāju par jūsu grāmatu, — sapīcis paskaidroja Staļins.

—   Atvainojiet, uzreiz neaptvēru… Paldies, strādāju.

Staļins piecēlās.

—   Visu labu.

Ne jau ārsts uzbudināja Staļinu, uzbudināja Kirova rīcība. Sadursmes vairs neradās, Kirovs ikreiz akurāti ieradās uz pārrunām, kad tika apspriestas piezīmes par vēstures konspektu, klusēdams visam piekrita, taču izturējās tā, it kā būtu ar varēm piespiests nodarboties ar viņam neinteresantu un nevajadzīgu darbu. Sīs tikšanās kļuva aizvien smagākas. Staļins varētu sūtīt Kirovu projām, taču negribēja atklāti saraut sakarus. Jāpacieš, un Staļins pacieta. Bet viņa nervi bija saspīlēti. Tikai viņš vien zināja, ko viņam maksā ārējais miers, aukstasinība un nesatraucamība. Viņš prata valdīties vienatnē ar sevi, citādi neprastu valdīties ļaudīs. Un, ja tomēr aizsvilās, tad dusmas neizgāza uz to, kas bija vainīgs pie viņa aizkaitinājuma. Šoreiz viņš saskaitās uz ārstu.

Lipmanis atnāca nosacītajā laikā un sāka ņemties ap ģipša nospiedumu. Staļinam nepatika šī procedūra, kad ārsts lauž ģipsi ārā no mutes un šķiet, ka līdz ar ģipsi viņš lauž ārā arī vēl palikušos zobus, nepatīkama bija arī ģipša drumslu maisīšanās pa muti…

—        Viss tā kā būtu labi, — Lipmanis beidzot sacīja, — rādās, nav slikti izdevies. Tikai, Josif Visarionovič, varbūt mums tomēr taisīt vienkāršu protēzi?

Staļins zvēla ar dūri pa krēsla elkoņbalstu.

—   Jums skaidri un gaiši tika pateikts: es gribu zeltai

—        Labi, labi, — Lipmanis steidzīgi piekrita, — taisīsim, kā jūs likāt, līdz rītam būs gatavs.

Staļins klusēdams vēroja, kā Lipmanis ar drebošām rokām savāc instrumentus. Iztrūkās, stulbenis! Kas tie par ļautiņiem?!

Lipmanis pēkšņi pārstāja vākt kopā instrumentus un bikli palūdza:

—       Josif Visarionovič, man jāizraugās zobu krāsa, lūdzu, piesēdiet vēl uz brīdi.

Staļins atkal atlieca galvu uz galvtura un atvēra muti. Lipmanis ilgi pielāgoja zobus, vienu, otru, trešo, izskats viņam bija norūpējies, pat izbiedēts, viņš noņēmās ilgi, Staļinam apnika sēdēt ar vaļā muti.

—   Vai jūs drīz tiksiet ar to galā?

—        Tūlīt, tūlīt, — atbildēja Lipmanis, no jauna likdams klāt dažādus zobu paraugus. Tad acīm redzami pieņēma kādu lēmumu. — Varat celties, Josif Visarionovič. Es pacentīšos līdz rītam visu izdarīt, — noraizējies sacīja Lipmanis, taisīdams ciet čemodānu.

Nākamajā rītā Staļins pavēlēja izsaukt ārstu.

—       Biedri Staļin, — atbildēja Tovstuha, — viņš vēl nav beidzis, teica, ka būšot gatavs rītu.

Staļins sadrūma.

—   Izsauciet viņu pie manis.

Pēc maza brītiņa Lipmanis atsteidzās gluži aizelsies.

—       Jūs man apsolījāt iztaisīt protēzi uz šodienu. Kādēļ neizpildījāt solījumu?

—   Neizdevās, Josif Visarionovič.

—        Kas aizkavē? — Staļins nenolaida no ārsta savu īpašo, smago skatienu, no kā visi baidījās.

Lipmanis noplātīja rokas.

—   Sakiet patiesību.

—        Redziet, — bikli iesāka Lipmanis, — no visiem mākslīgajiem zobiem, ko esmu atvedis sev līdzi, neviens pēc krāsas nepiederas jūsējiem.

—   Kādēļ tad nepaņēmāt tos, kas piederas?

—        Es paņēmu visus, kas mums ir, arī tās krāsas, kādu jums izmantoja jau agrāk.

—   Nu un tad?

—        Cilvēkiem, it sevišķi smēķētājiem, mainās zobu krāsa. Tie zobi, kurus es atvedu, pēc krāsas tuvu pieskaņojas jūsējiem, ļoti tuvu, tomēr zināma atšķirība tonī ir.

—   Stipri manāma?

•— Ne visai. Taču speciālists pamanīs.

—   Kas man par daļu gar speciālistiem?

—        Man negribētos, lai kāds teiktu, ka es slikti esmu izdarījis savu darbu.

Staļins pavīpsnāja.

—       Jūsu patmīlības dēļ man jāstaigā bez zobiem. Un cik ilgi es vēl staigāšu bez zobiem?

—        Es palūdzu piezvanīt uz Maskavu un atsūtīt man vēl kādus zobus — uzrādīju numurus pēc kataloga.

Staļins vērīgi skatījās uz Lipmani.

—   Bet jūs taču atvedāt visu, kas ir Maskavā!

—   Sadabūs…

—   Kur sadabūs?

Lipmanis, nepaceldams acis, atbildēja:

—   Berlīnē.

—   Berlīnē?!

—   Es tos izrakstīju pēc vācu kataloga.

—   Kādēļ jūs man uzreiz neteicāt?

Lipmanis klusēja.

—   Aizliegts runāt? — Staļins pasmīnēja.

Lipmanis klusēja.

—   Kas aizliedza?

Lipmanis klusēja.

—   Tovstuha?

Lipmanis tik tikko manāmi pamāja ar galvu.

—        Nu tad, — ietekmīgi sacīja Staļins, — lieciet vērā: biedram Staļinam visu VAR teikt, biedram Staļinam visu VAJAG teikt, no biedra Staļina neko NEDRĪKST slēpt. Un vēl: no biedra Staļina NEKO NAV IESPEJAMS NOSLĒPT. Agri vai veļu biedrs Staļins uzzinās patiesību.

Aizkavēšanās ar protēzi, protams, nepatīkama, taču tas galu galā nokārtosies. Tomēr tas fakts, ka ārstu piespieda melot, ir neciešams. Nevienam no viņa tuvākajiem

ļaudīm nav tiesību ne pušplēsta vārda ieminēties nepatiesi. Maziem meliem neizbēgami pa pēdām nāk lieli meli. Ja viņa tuvākie cilvēki melo viņam sīkumos, tad tā ir neuzticama vide. Visiem, sākot no Politbiroja locekļiem un beidzot ar pavāru virtuvē, vajag zināt, ka biedram Staļinam jāsaka taisnība, tikai taisnība, vienīgi taisnība.

Atlaidis ārstu, viņš izsauca Tovstuhu.

—   Kādēļ jūs piespiedāt ārstu mani mānīt?

—   Lieta tāda, — atbildēja Tovstuha. — Vakar ārsts pateica, ka viņam nav vajadzīgās krāsas zobu, tādi zobi dabūjami tikai Berlīnē. Es tūlīt piezvanīju Ļitvinovam, nodiktēju viņam visus datus pēc kataloga, Ļitvinovs piezvanīja Hinčukam…

—   Vai tad Hinčuks vēl Berlīnē?

—   Jā, Surics tikai šodien izbrauks uz turieni.

—   Tā … Tālāk?

—   Ļitvinovs man ziņoja, ka viss jau nopirkts un šodien tiks nogādāts uz Maskavu. Ceru, ka pievakarē materiāls būs šeit, ārsts sacīja: pa nakti viņi iztaisīšot.

—   Naktī lai guļ, naktī viņi neko lādzīgu neiztaisīs. Bet jautājums ir tāds: kālab jūs piespiedāt ārstu mani mānīt?

Atbilde bija negaidīta:

—   Baidījos, ka aizliegsiet pasūtīt materiālu Berlīnē.

Tovstuha baidījās no viņa pieticības. Smalki glaimi!

Bet varbūt patiešām tā domāja, nolēma visu uzvelt sev, uzņemties visu uz savu atbildību? Cilvēks, pārbaudīts, uzticīgs. Un tomēr meli nevar būt glābiņš!

—   Vakar jūs visu izdarījāt bez manas ziņas, — sacīja Staļins, — un tātad esat nostādījis mani notikuša fakta priekšā. Pat ja es būtu neapmierināts ar jūsu rīcību, šodien to atsaukt par vēlu. Bet kādēļ jūs piespiedāt ārstu runāt nepatiesību?

—   Baidījos, ka viņš visu izstāstīs un jūs aizliegsiet.

Staļins pagājās pa verandu, apstājās, pēkšņi iedomājās, ka nebūtu par ļaunu atkal palietot bromu. Pēc tā raksta — pēc Jenukidzes nekrietnā raksta viņam jānokaujas ar cauru miegu, un arī Kirovs neattaisnoja viņa cerības, izlocījās no pretspara Jenukidzem, Kirova uzturēšanās Sočos nenostiprina nervu sistēmu. Taču jā-' nošķir nopietnas lietas no sīkumiem. Nieku dēļ nevajag zaudēt pašsavaldu. Berlīnē pasūtītie zobi ir tīrais nieks,1 sīkums! Tovstuha runā neliekuļoti, pat pārliecinoši. Un tomēr meliem jādara gals jau pašā iedīglī, reiz par visām reizēm!

Staļins atkal sadrūrna, piegāja Tovstuham cieši klāt, iedzēlās viņā ar skatienu. Tovstuha piesarka, soli atkāpās.

—        Es nevēlos, ka man apkārt būtu meļi un viltnieki, man vajag absolūti ticēt cilvēkiem, kas ir man apkārti Cilvēki, kas ir manā tuvumā, nevar sameloties pat sīkumos, viņiem pat nevar ienākt prātā doma par to.

Tovstuham likās, ka pēdējos vārdus Staļins pateica jau miermīlīgākā balsī.

—   Piedodiet man, es rīkojos neapdomāti.

Taču Tovstuha maldījās. Staļins no jauna nomērīja viņu ar bargu skatienu.

—        Par vismazākajiem meliem es stingri sodīšu. It sevišķi stingri tos, kas piespiež melot apkalpojošo personālu. Jūs sapratāt, es ceru?

—   Jā, biedri Staļin, tas vairs neatkārtosies.

Nākamajā dienā pēc pusdienām Tovstuha ziņoja, ka

ārstam viss gatavs.

—   Lai nāk šurp.

Lipmanis ieradās, vainīgi smaidīdams, padeva labdienu, atvēra čemodānu.

Staigādams pa kabinetu un vērodams ārsta rīcību, Staļins sacīja:

—   Vai jūs pārdomājāt mūsu vakarējo sarunu?

—   Jā, protams, Josif Visarionovič.

—        Es aprunājos šai sakarā ar biedru Tovstuhu, izrādās, ka viņš jūs piespiedis runāt nepatiesību.

Lipmanis pielika roku pie sirds.

—        Biedri Staļin, mēs negribējām teikt jums nepatiesību! Biedrs Tovstuha lūdza, lai es jūs netraucēju, negribēja jūs sarūgtināt ar tik sīku sarežģījumu. Lai dievs nogriež — runāt nepatiesību!

—       Traucēt, sarūgtināt — tādas kā bērnišķīgas runas, bet mēs taču esam pieauguši cilvēki.

Staļins apsēdās krēslā, atlieca galvu uz galvtura, Lipmanis noskaloja jauno loka protēzi glāzē, nopurināja no tās pilienus, uzmanīgi, af saudzīgām kustībām ielika to Staļinam mutē. Lokam bija zelta stīpiņa.

Pēc tam sākās parastā protēzes pielāgošanas procedūra, ņemot talkā zīmuli un zilo papīriņu… Sakodiet zobus. Atlaidiet vaļā… Bet tas neturpinājās ilgi, loks piegula labi.

—   Rādās, viss kārtībā, — sacīja Staļins.

Iedams prom, Lipmanis palūdza nenoņemt protēzi līdz rītrīlam, bet, ja kaut kas traucēs, lai izsauc viņu.

Izsaukt nevajadzēja, protēze piegula labi, Staļins bija apmierināts un, kad pēc divām dienām Lipmanis atnāca, tam sacīja:

—        Loks ir ļoti ērts, nekur nespiež, netraucē. Sajūta tāda, it kā es to nēsātu jau sen.

Lipmanis tomēr palūdza, lai viņš apsēžas, noņēma protēzi, apskatīja smaganas un atkal no jauna protēzi uzmauca.

—   Jā, — viņš apstiprināja, — rādās, ka izdevies labi.

—   Re nu, — teica Staļins, — bet iebildāt pret zelta.

Lipmanis klusēja, pēc tam, brīdi šaubījies, sacīja:

—        Biedri Staļin, ja jūs ar manu darbu esat apmierināts, gribu griezties pie jums ar mazu lūgumu.

—        Lūdzu, — Staļins sarauca pieri, viņš necieta, ka ar lūgumiem griežas pie viņa tieši. Tālab pastāv noteikta kārtība, ir attiecīgi cilvēki, tie sagatavo jautājumu, zina, par kādiem lūgumiem viņam jāziņo, par kādiem ne. Griezties ar lūgumiem pie viņa personiski ir nekautrība.

Lūgums, izrādījās, bija negaidīts.

Lipmanis izcēla no čemodāna kādu sainīti un attina vaļā, tur atradās izņemamā platlte.

—        Es jūs lūdzu, biedri Staļin, panēsājiet šo protēzi tikai vienu dienu. Paskatieties, kura ir ērtāka, un jūs pats visu izlemsiet.

Staļins izbrīnā pacēla uzacis. Viņš taču skaidri bija pateicis, ka dod priekšroku zelta protēzei, pat uzcirta ar dūri pa krēslu, un ārstam dūša sašļuka papēžos. Un tomēr šis neatkāpjas. Velns viņu zina, varbūt tā vajag.

—   Labi, — Staļins negribīgi piekrita.

Lipmanis apmainīja protēzes. Pielāgošanas procedūra, tāpat kā iepriekšējo reizi, ātri bija galā. Viss it kā šķita labi.

—        Rītdien jūs mani, lūdzu, izsauciet, — teica Lipmanis, — un pasakiet, kura ir ērtāka. To, kura būs ērtāka, to atstāsim.

Otrā dienā pirms pusdienām Staļins izsauca Lipmani.

—        Man paškritiski jāatzīst, ka jums, izrādās, ir taisnība. Ar šo protēzi man ir vieglāk un ērtāk. Bet tā taču var salūzt. Iztaisiet man vēl vienu papildus.

Lipmanis priecīgi atplauka smaidā.

—   Lūdzu, kaut vai desmit.

—   Vai esat brokastojis?

—   Jā, protams.

—   Nu, nekas, ieturieties vēlreiz kopā ar mani.

Viņš ieveda to blakusistabā. Uz galda atradās vīna pudeles un uzkodas.

—        Degvīna un konjaka man nav, nedzeru un citiem neiesaku. Bet vīns — tas ir pavisam ikas cits. Kādam dodat priekšroku?

—   Es vīnus lāgā nepazīstu, — Lipmanis samulsa.

—       Tas nu gan aplam, — sacīja Staļins, — vīnu šķirnes jāpazīst. Kafiju es nemaz nedzeru, tēju dzeru, bet reti. Priekšroku dodu vīnam. Divas trīs glāzītes vīna uzmundrina, un galva paliek skaidra.

Viņš ielēja vīnu divās mazās, gandrīz tādās kā liķiera glāzītēs.

—   Lai jūsu taisītajai protēzei ilgs mūžs! Iekodiet kaut ko.

Lipmanis paņēma sviestmaizi ar pastēti.

—       Vai gribat vēl kādu laiciņu atpūsties Sočos? — Staļins apvaicājās.

—       Te ir brīnišķīgi, bet man jāatgriežas Maskavā, darbā, protams, ja neesmu jums vairs vajadzīgs.

—        Es pateikšu jūsu priekšniecībai, ka jūs aizturēju. Dzīvojiet, peldieties, rakstiet savu grāmatu.

—        Maskavā mani gaida mani slimnieki. Dažus jau sāku ārstēt, noņēmu protēzes, izrāvu zobus, viņi sēž ar vaļa muti un mani gaida. Ko lai dara?

—       Tas ir pamatots arguments, — Staļins bija vienis prātis, — kad jūs gribat lidot?

—   Cik iespējams drīzāk. Būtu labi, ja rītdien.

Staļins atvēra durvis uz kabinetu un pasauca Tovstuhu.

—        Parūpējieties, lai rītdien ārsts tiktu ar lidmašīnu uz Maskavu, apgādājiet ar visu nepieciešamo, — viņš norādīja uz pudelēm, — lūk, šo vīnu, teiksim…

Viņš kaut kur izgāja un atgriezās ar lielu, vīnogām pilnu sietu un sniedza Lipmanim.

—        Aiznesīsiet? Bet, ja ne, cilvēki palīdzēs, — viņš pagriezās pret Tovstuhu, — lai Maskavā ir pretī un nogādā mājās. Uz redzēšanos, da'ktcr! Palieciet sveiks!

Pavadījis ārstu, Staļins deva rīkojumu ataicināt Kirovu un Zdanovu.

Zdanovs izklāstīja referentu izstrādātās piezīmes par kārtējo vēstures kursa nodaļu. Staļins viņā klausījās, staigādams pa istabu, Kirovs sēdēja pie žurnālu galdiņa, nez ko zīmēja uz papīra lapas. Tas Staļinu 'kaitināja, kaut gan viņam pašam arī bija tāds pats ieradums — klausoties vilkt svītras vai zīmēt. Taču viņam tas bija

koncentrēšanās paņēmiens, Kirovam, gluži pretēji, izklaides paņēmiens, lai parādītu, ka tas viss viņu maz interesē, ir viņam svešs.

Savu aizkaitinājumu Sta|ins nekā neizrādīja, tieši otrādi, kad Zdanovs ziņojumu beidza, viņš sacīja:

—   Piezīmes man liekas lietpratīgas, es domāju, var pieņemt. Tavas domas, Sergej Mironovič?

—   Man nav iebildumu, — nepaceldams acis no zīmējuma, Kirovs atbildēja.

Sta|ins paņēma no galda pārskatu par labības sagādi un sniedza to Kirovam.

—   Paskaties!

Pārskatā ar sarkanu zīmuli bija pasvītrota Kazahija — plāns izpildīts par septiņdesmit procentiem, vispār vidējs rādītājs.

—   Atpaliek Mirzojans, — sacīja Staļins, — mūsu bažas izrādījās pamatotas.

—   Viņam nav pats sliktākais stāvoklis, — atbildēja Kirovs, — septiņdesmit procentu… Bet, protams, vajag pamudināt.

—   Aiz šiem vidējiem procentiem slēpjas dziļš pārrāvums atsevišķos apgabalos, — iebilda Staļins, paņemdams no galda vēl vienu lapu un to pārskatīdams, — piemēram, Austrumkazahijas apgabals sagādes plānu izpildījis tikai par trīsdesmit astoņiem procentiem. Un tas ir tādos apstākļos, kad ir lieliska raža. Taču šī lieliskā raža pārsteidza novada vadītājus, radīja, kā mēs paredzējām, pašapmierinātības un bezrūpības noskaņojumu. Ziņojumā no Kazahijas atzīmēts, ka slikti tiek izmantotas mašīnas, radušies noskaņojumi pret mehanizāciju, tiek izsaimniekoti un izlaupīti valsts līdzekļi, agrārās iestādēs un instancēs ielavījušies sveši, noziedzīgi elementi un krāpnieki ar partijas biedrakarti kabatā. Stāvoklis steidzami jāizlabo, citādi būs par vēlu. Kazahija iegāzīs sagādes plāna izpildi, tas var smagi atsaukties uz maizes daudzumu un patēriņa līdzsvaru valstī, it īpaši tagad, kad mēs atceļam maizes normas. Es domāju, vajag kādu aizsūtīt biedram Mirzojanam palīgā.

—   Bet vai neaizvainosies? — šaubījās Kirovs. — Iznāk, ka neticam viņa spēkiem. Varbūt viņam aizrakstīt, lai uzmudina kadrus, piedāvāt palīdzību ar cilvēkiem un transportu?

—   Kādēļ lai aizvainojas? — Staļins pavīpsnāja. — Uz partiju nedrīkst aizvainoties. Ja katrs no mums uz partiju aizvainosies, kas tad no partijas pāri paliks? Protams, takts jāievēro, sūtīsim ne jau instruktoru, sūtīsim CK; sekretāru… Klausies, Sergej Mironovič, varbūt tev pašam pie viņa aizbraukt. Attiecības jums draudzīgas, pie tam Politbiroja loceklis atbraucis — pagodinoši!

Tādu pavērsienu Kirovs nepavisam nebija gaidījis. Braukt projām uz Kazahiju, atstāt Ļeņingradu, pats mazākais, uz mēnesi… Bet šeit, Sočos, Staļins viņu var noturēt visu septembri. Taču šeit Staļins viņu negrib turēt, attiecības viņiem saspīlētas, un pats labākais, protams, aizbraukt katram uz savu pusi. Vai tik Staļins neizmanto Kazahiju tālab, lai dabūtu viņu no šejienes projām? Tāpat vien likt atgriezties Ļeņingradā nozīmētu, ka viņu kopīgais darbs nav izdevies, ir pajucis. Bet, lūk, tā aizbildinājums ir ticams iegansts — vajag steidzami izvilkt no atpalicības Kazahiju, un pēc daudziem jo daudziem apsvērumiem jāsecina, ka vislabāk būs, ja sūtīs Kirovu, vēl jo vairāk aiz tā apsvēruma, ka viņš un Mirzojans ir personiski draugi. Sajā gadījumā Kirova pēkšņā aizbraukšana no Sočiem nedos iemeslu tukšiem un aplamiem spriedelējumiem. Uzmanīgu dara tikai viens: Staļins par Kazahiju ierunājās jau pirmajā viņa — Kirova — atbraukšanas dienā. Kālab? Jau iepriekš paredzēja, ka no viņu kopīgā darba nekas neiznāks? Jau iepriekš gatavoja viņa aizbraukšanu? Iespējams arī, ka tā, Staļins ir tālredzīgs. Katrā ziņā šis priekšlikums dod Kirovam iespēju drīzāk tikt prom. Protams, varētu atrast arī citu ieganstu, vēl vienkāršāk būtu atlaist viņu uz Minvodiem, tad pat iegansts nav jāmeklē, ārsti uzstāj. Taču viņš jau atteicās rakstīt par Jenukidzi, atteicās pārcelties uz Maskavu, trešais atteikums galīgi saasinās viņu attiecības.

—   Nu ko tur, — Kirovs atbildēja, — ja ir nepieciešamība, braukšu.

—   Nepieciešamība ir, tu pats to labi saproti, turklāt, — Staļins norādīja uz vēstures konspekta lapām, — šis darbs, es redzu, tevi diez ko neaizrauj^ tiesa, vai ne?

—   Jā, tiesa gan, — Kirovs apstiprināja, — kas tad no manis par vēsturnieku …

. — Redzi nu! Bet tur dzīvs darbs. Vairāk par mēnesi tas tev neprasīs, toties mēs izvilksim no atpalicības Kazahiju un mums būs maize. Ar ko ir sarežģīta Kazahija? Pirmkārt, tālu no centra, maliena. Otrkārt, raibs un faktiski jauns iedzīvotāju sastāvs, jauni zemkopji. Uz pastāvīgu dzīvi tur apmetušies daudzi bijušie ekspropriētie budži. To vidū gadās ari krietni, uzcītīgi darbarūķi, — Staļins pagriezās pret 2danovu, — ja jums nav grūti, Andrej Aleksandrovič, pārbaudiet, es jau lūdzu sagatavot dekrētu par tiesību atjaunošanu bijušajiem budžiem, it sevišķi jauniešiem, kas trīs vai piecu gadu laikā labi parādījuši sevi jaunajās vietās… Jā, viņu vidū ir arī strādīgi, čakli, bet daudz arī ļaunestīgi saniknotu, tie mums kaitē. No otras puses, mēs vēl neesam ieaudzinājuši mūsu cilvēkiem, ierindas strādniekiem, ierindas darbaļaudīm, elementāru darba morāli, cenšanos padarīt savu darbu cik iespējams labāk, neesam viņos attīstījuši lepnuma jūtas par sava darba kvalitāti, par savu profesiju, par savu personisko darba reputāciju. Re, atbrauca pie manis no Maskavas zobārsts, ārstēja man zobus, ieteica savu variantu, es atsacījos. Viņš neatkāpās, pastāvēja uz savu, man nācās pat drusciņ pacelt balsi, nesavaldījos… Taču interesants kas cits: viņš iztaisīja gan manu variantu, gan savējo un piedāvāja man izmēģināt abus — vispirms manu, tad savu. Es izmēģināju — izrādījās, ka viņa variants ir labāks, ko es paškritiski arī atzinu. Tādējādi viņš pierādīja savu taisnību, palika pie sava varianta. Kālab? Varēja mierīgi darīt tā, kā es gribēju, un mierīgi aizbraukt. Nē, pastāvēja uz savu, nebaidījās uzstāt, nebaidījās pārkāpt tiešu manu aizliegumu. Kādēļ nebaidījās? Ņēma virsroku profesionāla pašcieņa. Tātad tas ir īsts darbinieks, viņam augsti attīstīta profesionālā lepnuma apziņa, tāda apziņa mums tad ari jāieaudzina savos ļaudīs. Un, kad mēs šo apziņu ieaudzināsim, atkritīs nepieciešamība pēc piespiedu līdzekļiem. Taču pagaidām tā nav, pagaidām mēs daudz pļāpājam par uzticīgu atdevi darbam, zvēram, uzņemamies saistības, bet saistībai jābūt vienai — attieksmē pret savu strādnieka sirdsapziņu, pret savu strādnieka lepnumu, tā kā, piemēram, gruzīnu vīndariem vai, teiksim, kā šim zobārstam.

—   Sis ārsts ir patīkams cilvēks, — Kirovs pasmaidīja.

Staļins apstājās.

—   Vai tad viņš ari tevi ārstēja?

—   Nē, mēs abi redzējāmies pludmalē. Viņš labi peld.

Staļins klusēdams pagājās pa kabinetu, pēc tam sacīja:

—   Iznāk, ka tu šeit nemaz negarlaikojies, bet es domāju, ka mūsu Sergejam Mironovičam pie šiem konspektiem sameties garš laiks.

Staļina balsi Kirovs uztvēra jau labi pazīstamas, greizsirdīgas, aizdomīgas pieskaņas.

—        Pludmale ir tukša, neviens cits tur nepeldējās, tikai ārsts un es. Es gan viņu redzēju tikai divas reizes, viņš uz mani atstāja labu iespaidu.

—   Jā, runīgs, — vienaldzīgi apstiprināja Staļins.

Arī šī vienaldzība Kirovam bija labi pazīstama.

Staļins atkal klusēdams pagājās pa kabinetu, tad apstājās pretī Kirovam un iejautājās:

—   Rītdien vari izlidot uz Alma-Atu?

—   Protams.

—   Tad jau lieliski.

Vakarā, parakstīdams dokumentus, Staļins sacīja Tovstuham:

—   Zobārsta Lipmaņa vietā pieņemt citu.

Un padomājis piebilda:

—   No Kremļa slimnīcas viņu atlaist, taču neaiztikt.

18

Tāpat kā iepriekšējā reizē, Alfjorovs bija privātā, tāpat kā iepriekšējā reizē, pieņēma Sašu godistabā, piebīdīja krēslu pie pusdienu galda. Galds vienkāršs, no dēļiem cirsts, bet krēsli pilsētnieciski, ar mīkstiem sēdekļiem.

—   Sēdieties, Pankratov, — tēju gribat?

Neko labu tāda viesmīlība nevēstīja.

—   Paldies, es jau brokastoju.

—        Glāze tējas nenāks par ļaunu, jūs taču no ceļa. Ar ko atbraucāt?

—   Kājām atnācu.

—   Tad jo vairāk…

Alfjorovs atvēra virtuves durvis.

—   Anfisa Stepanovna, uzlieciet mums patvārīti.

Atgriezās pie galda, draudzīgi paskatījās uz Sašu.

—   Nu, kā ir, Pankratov, separators strādā?

—   Nezinu, neinteresējos.

—       Aplam. Jūsu zināšanai — strādā. Un pasakiet man paldies… Es palūdzu MTS, lai noteikti to salabo. Salaboja tajā pašā dienā.

Tātad Zida sacīja taisnību.

Alfjorovs pašķielēja uz Sašu.

—        Kā jūs noprotat, es to nepavisam nedarīju aiz altruisma. Bet, ja jau mūsu aizbilstamais aparātu sabojājis, tātad mūsu pienākums — to salabot.

—   Jūsu «aizbilstamais» aparātu nav bojājis.

—   Sādžā par to ir citādas domas. Bet, lai nu šā vai tā, separators ir salabots un lieta nokārtota. Nu, izteiksimies precīzāk: pieklusināta. Iesniegums par jums atrodas pie manis, — viņš parādīja uz galda atvilktni, — es nedomāju jūs ar to šantažēt, taču to var atcerēties kolhoza priekšsēdētājs. Nu, lai paliek, pie tā mēs vēl atgriezīsimies. Rekur jau tēja!

Pusmūža sieviete, cienīga izskata, miesās kupla, garos svārkos un īsā blūzītē, ienesa patvāri, uzlika galdā šķīvi ar brūklenēm, olas apceptu zivi un pīrādziņiem — tāpat ar zivju, brūkleņu un melleņu pildījumu.

—   Tēju es uzleju pats, — sacīja Alfjorovs, iebērdams biezumus, — tā, ziniet, ir liela māka, es to iepratos Ķīnā.

Viņš uzlika tējkannu uz patvāra vainadziņa un apsedza ar salocītu dvieli.

—   Kamēr tēja būs gatava, kaut ko iekodiet, — Alfjorovs pamāja uz galdu.

—   Paldies, tēju iedzeršu, bet ēst negribu, jau brokastoju.

—   Kā nu zināt, bet, ja iekārosies, — ēdiet, apetīte rodas ēdot. Kā jums klājas Mozgovā, garlaikojaties?

—   Diez cik jautri nav.

—   Nav jau nekāds labais dievs, protams, — Alfjorovs bija vienis prātis, — bet jums tur ir diezgan interesanti cilvēki. Vsevolods Sergejevičs Ziļinskis, filozofs, Berdjajeva skolnieks. Savulaik varēja izbraukt uz ārzemēm — atteicās, kā saka, aiz mīlestības pret Krieviju. Tagad, protams, būtu braucis, bet par vēlu. Ja jau mīli Krieviju, tad strādā tās labā, nevis pret to. Tā taču ir, vai ne?

Saša paraustīja plecus.

—   Principā tā ir, bet es nezinu, ko viņš pastrādājis pret Krieviju.

—   Gan Ziļinskis, gan visi pārējie jums apgalvos, ka šeit nokļuvuši nepamatoti. Bet, ticiet man, velti šeit neviens nenokļūst.

Saša pavīpsnāja.

Viņa smīns nepaslīdēja garām Alfjorovam.

—   Jūs domājat sevi, bet ar jums ir pavisam kas cits. Jūsu izsūtīšana — tās ir mūsu partijas iekšējās lietas jeb, kā sacīja Puškins; «Sensenējs brāļu strīds…» Jūs nonācāt noteiktā situācijā, rīkojāties tajā ne visai piesardzīgi. Jums liekas, es uz šo nomaļo kaktu atbraucu pēc paša vēlēšanās? Vai redzējāt Bogučanu pilnvaroto? Te var iztikt arī ar tādu. Es, kā jūs, cerams, saprotat, esmu kaut

kas mazliet citāds. Taču arī es savā situācijā, kā izrādījās, nebiju uzdevumu augstumos un tāpēc nokļuvu šeit. Nu un tad? Es esmu komunists un izpildu savu pienākumu. Jā, tātad par Ziļinski… Gudrs cilvēks, erudīts, taču ar viņu turiet acis vaļā.

—   Es ar viņu tikpat kā nesaejos, pavirša pazīšanās.

—        Saieties jums nāksies gribot negribot, — iebilda Alfjorovs, — trīs gadus nesēdēsi kā ūdeni mutē ieņēmis, saiešanās neizbēgama. Ir pie jums vēl Mihails Mihailovičs Maslovs, bijušais Ģenerālštāba pulkvedis.

—       Tas nu mani galīgi neinteresē, — atteica Saša, sākdams, ka viņam šķita, atskārst, kādu nolūku perina Alfjorovs.

—        Neapšaubāmi, — piebalsoja Alfjorovs, — cita paaudze, cita formācija. Tie, ar kuriem kopā bijāt etapā, jums tuvāki kaut vai pēc gadiem. Tas pats Kvačadze… Vai sarakstāties ar viņu?

—   Nē, pat nezinu, kur viņš ir.

—        Ko tad jūs tā pamētāt savus ceļabiedrus? — painteresējās Alfjorovs. — Taču es jūs saprotu: Kvačadze ir troekists un negants. Turpretim Soloveičiks …

—   Ar Soloveičiku es paretam sarakstos.

Protams, viņš varētu to neteikt. Varētu pajautāt: kālab jās mani izsaucāt? Lai nopratinātu? Tad dariet to, kā pienākas, atbilstoši visiem noteikumiem, bet tāda rakstura pārrunas man nav pieņemamas. Taču Saša to neteica. Neko sliktu Alfjorovs viņam nav darījis, grib runāt cilvēciski, lūdzu, viņš ielaidīsies tādā sarunā.

—   Vai sen jau, kopš saņēmāt no viņa pēdējo vēstuli?

—       Vai tad jūs nezināt? — atbildēja Saša. — Man liekas, jūs esat lietas kursā par visu manu sarakstīšanos.

—       Jā, reizēm nākas skatīt cauri administratīvo trimdinieku pastu, tas ietilpst mūsu pienākumos, — Alfjorovs apstiprināja, — taču es to daru neregulāri, ar atlasi.

—   Manas aploksnes vienmēr ir atplestas.

—        Kāda jēga tās no jauna aizlīmēt? — Alfjorovs iesmējās, — tik un tā redzēsiet, ka tās bijušas atplestas. Bet, atkārtoju, es to daru ar atlasi, varēju arī palaist garām Soloveičika pēdējo vēstuli.

—   Vai ar viņu kas noticis? — jautaja Saša.

—        Nekas sevišķs. Lūdz pārcelt uz Goltjavinu, apgalvo, ka viņam tur līgava. Tas tiesa?

—       Jā, — apstiprināja Saša, — viņam tur līgava. Es pats viņu redzēju, kad gājām cauri Goltjavinai.

—   Es pieļauju tādu varbūtību, ka Goltjavinā viņam ir līgava. Taču tas nedod viņam tiesības patvarīgi pamest norādīto dzīvesvietu. Bet viņš bez atļaujas brauca uz Goltjavinu. Varbūt es skatītos uz to caur pirkstiem, jaunība paliek jaunība, nāk mīlestība — un tā tālāk. Bet Goltjavina ir Dvorecas komandantūras pārziņā, un šie uz to caur pirkstiem skatīties nevēlas.

—   Es par to neko nezināju, — teica Saša. — Bet viņu var saprast. Ja jau kāds te nokļuvis nejauši, tad tieši Soloveičiks, cilvēks, kuram politika bijusi nebijusi. Turklāt saticīgs cilvēks, kas viegli rod kontaktu ar citiem, visi šie ierobežojumi viņam ir nepanesami smaga nasta. Protams, savādi, ka viņš izšķīries par kaut ko tādu, bet mīlestībai nepastāv robežas.

—   Lirika, Pankratov, sentimentālas blēņas, oficiālā valodā to sauc par bēgšanu! Un par bēgšanu soda ne vien bēgli, bet arī tos, kas bēgšanu sekmējuši. Rožkovā ir vēl citi izsūtītie, viņš tos visus iegāzis.

—   Ja kāds aizbēgs no Mozgovas, es par to atbildēšu?

—   Jā, iedomājieties tikai: viens aizbēg — visi atbild. Un jāpasargā nevainīgi cilvēki no egoistiem, kuri domā tikai par sevi. Par jebkuru gatavošanos bēgt jāziņo varas iestādēm, tāda ir kārtība. Un vajag šajā ziņā mums palīdzēt. Jūs apgalvojat, ka esat godīgs padomju cilvēks. Palīdziet!

—   Tad, redz, par ko jūs gribat mani pataisīt?!

—   Aleksandr Pavlovič, nu kālab tā? Par provokāciju pie mums pienākas sevišķi bargs sods. Mēs jūs nelūdzam ziņot par noskaņojumiem, par sarunām. Mēs gribam novērst bēgšanu, glābt vieglprātīgus cilvēkus, kuri bēg, un lētticīgus cilvēkus, kuri to atbalsta. Mēs pārcelsim jūs uz Kežmu — par dežurējošo mehāniķi Mašīnu un traktoru stacijā, varēsiet brīvi braukāt pa rajonu, satikties ar izsūtītajiem, to skaitā arī ar tiem, kuri grib bēgt. Bet jūs viņus atrunājiet. Ļaunākajā gadījumā ziņojiet mums, lai mēs varētu aizkavēt bēgšanu. Būsiet materiāli nodrošināts, dzīvosiet rajonā, nevis sādžā un cilvēkus glābsiet no bezprātīgas rīcības.

—   Jūs veltīgi tērējat laiku, — atbildēja Saša, — to, ko jūs gribat, es nedarīšu. Uzskatu par amorālu.

—   Arī manu darbu jūs uzskatāt par amorālu?

—   Jūs esat dienestā un izpildāt savus dienesta pienākumus. Bet es esmu izsūtītais un arī izpildīšu savu pienākumu.

—   Kādu?

—   Izciest savu sodu.

Alfjorovs brīdi klusēja, pēc tam pasmaidīja un sacīja:

—        Aleksandr Pavlovič, jūs mani nostādāt ļoti grūtā stāvoklī.

—   Es jūs nesaprotu.

—        Jūs teicāt «mīlestībai nepastāv robežas», jums taisnība, pieņemsim. Bet jūsu sieva ir skolotāja. Vai mēs varam uzticēt topošās paaudzes audzināšanu politiski nelojāla cilvēka sievai?

vei— Man nav sievas — no kurienes jums tādas ziņas? Skolotāja? Es dažreiz iegriežos pie viņas pēc grāmatām, tas arī viss.

—        Aleksandr Pavlovič, mēs abi esam vīrieši un labi saprotam viens otru. Es nemaz necerēju uz citādu atbildi. Taču skolotāja ir jūsu sieva. Un, ja jūs būsiet prātīgs, tad mēs ne tikai jūs, bet ari viņu pārcelsim uz Kežmu, arī te vajadzīgi skolotāji.

—   Nekādas sievas man nav, — Saša sarauca pieri,

—  tikpat labi jūs varat pasludināt par manu sievu jebkuru sievieti Mozgovā. Ja jūs aiztiksiet skolotāju, tad izdarīsiet vislielāko netaisnību.

—        Neviens netaisās viņu aiztikt. Taču pasargāt viņu no svešām ietekmēm ir mūsu pienākums. Teiksim, pārceļot jūs uz citu vietu.

—        Jūs esat noteicēji! — Saša atviegloti uzelpoja. Rauj viņu vilks! Pārcelsies ar uz citu sādžu, lai tikai Zidai liktu mieru.

Alfjorovs piecēlās, pagājās pa istabu…

—        Sakiet, Pankratov, — kādu jūs iedomājaties savu dzīves ceļu?

—        Kad beigsies soda laiks, atgriezīšos mājās, centīšos panākt, lai apsūdzības lietu izskata no jauna.

—   Maskavā neatgriezīsieties, saņemsiet mīnusu.

—   Strādāt var ne tikai Maskavā.

—   Lai lietu izskata no jauna? — Alfjorovs turpinaja.

—   Diezin vai jūs to panāksiet. Jūsu dokumentos paliks atzīme, ka esat sodīts.

—   Gadās, ka cilvēku atzīst par nesodītu.

—        Gadās, — bija vienis prātis Alfjorovs, — taču par nopelniem valsts labā. Bet es neredzu, ka jums būtu sevišķa tieksme izdarīt kaut ko īpašu. Jūs turat ļaunu prātu.

—        Es neturu ļaunu prātu. Taču to, ka gaitenī mana māte mira vai nost, kad mani veda prom, neaizmirsīšu.

Un, kā man pūlējās piesiet lietu izmeklētājs, arī neaizmirsīšu.

—   Nu, labi, — Alfjorovs atkal nosēdās Sašam pretī, — pāriesim pie lietas. Soloveičiks ir aizbēdzis!

Viņš cieši skatījās uz Sašu. Saša apstulbots skatījās viņā.

—   Tas nevar būt. Soloveičiks nav tāds muļķis, viņš labi saprot, ka nav kur aizbēgt.

—   Un tomēr viņš ir aizbēdzis, vai viņš jums kaut ko rakstīja?

Saša pavīpsnāja.

—   Bēgt ir stulbi, rakstīt par to — vēl stulbāk.

—   Nav divu domu, — piekrita Alfjorovs, — un tomēr šeit jus esat viņa vienīgais draugs, vienīgais biedrs.

—   Jūs gribat vainot mani par palīdzību bēgšanā?

—   Pankratov, — iespaidīgi sacīja Alfjorovs, — mana attieksme pret ļums ir daudz labāka, nekā jūs domājat. Neviens jus tādā lietā nevaino. Bet Soloveičiks kārtīgi apsvēris bēgšanas maršrutu. Tādi maršruti ir divi: pirmais — pa Angāru uz Jeņiseju, otrs — caur taigu uz Kansku. Ne pa vienu, ne otru ceļu viņš tālu netiks, jau pirmajā sādžā viņu aizturēs. Lai mestu līkumu ap apdzīvotu vietu, vajadzīgs liels pārtikas krājums, kura viņam nav. Bet iespējams vēl trešais ceļš — augšup pa Angāru, uz Irkutsku. Šis ceļš ir garāks, taču iet caur Mozgovu, kur dzīvojat jūs, un tālāk uz augšu nāk vēl divi ciemi, kur dzīvo viņa līgavas domubiedri. Nav izslēgts, ka viņš izraudzījies tieši šo ceļu, nav izslēgts, ka viņš ieradīsies pie jums.

—   Kā tad viņš pie manis ieradīsies? Visas sādžas acu priekšā?

—   To es nezinu. Varbūt arī neieradīsies. Bet varbūt tomēr ieradīsies. Šajā gadījumā jums derētu pārdomāt savu rīcību.

—   Aizturēt viņu? — iesmējās Saša. — Bet ja es netikšu ar viņu galā?

—   Aizturēt nevajag, mēs paši aizturēsim. Būtu labi, ja pierunātu viņu atgriezties. Tādā gadījumā apsūdzība par bēgšanu atkrīt, vienkārši patvaļīga prombūtne, var aprobežoties ar administratīva rakstura sodu. Es runāju godīgi, Pankratov, es negribu bēgšanu, man nav vajadzīgi ārkārtēji notikumi.

Saša juta, Alfjorovs runā patiesi. Taču Saša neticēja, ka Soloveičiks aizbēdzis, varbūt aizgājis uz taigu medības un apmaldījies.

—   Lūk, tā, Pankratov, — nobeidza Alfjorovs, — pierunājiet viņu, lai atgriežas, tas ir pats vienkāršākais. Bet, ja viņš neatgriezīsies, ziņojiet ciema padomē vai kolhoza valdē, tur zina, ko darīt.

Viņš brīdi klusēja, pēc tam piebilda:

—   Uzņemiet to nopietni, Pankratov, ja bēgli slēpsiet vai sniegsiet viņam palīdzību, tam var būt nopietnas sekas jūsu liktenī. Uzskatiet, ka esat brīdināts!

Soloveičiks aizbēdzis? Saša nevarēja tam noticēt. Viņš varēja pieļaut iespēju, ka Soloveičiks pakāries, noslīcinājies — dzīve sabradāta. Vai tad viņš pats nebija tuvu pašnāvībai? Bet bēgt?! Praktiskais, apdomīgais Soloveičiks labi saprot tāda soļa bezjēdzību. Ar daudz lielākiem panākumiem viņš varēja aizbēgt no Kanskas — iesēsties vilcienā un aizbraukt. Te varēja cerēt, ka tiks kopā ar Fridu, aizbēdzis viņš šo cerību zaudēja uz mūžu. Un arī Fridu sāks vazāt pa instancēm. Bet Fridu viņš taču neies iegāzt.

Kādas gan lamatas izliek Alfjorovs? Tavs biedrs aizbēdzis no izsūtījuma vietas, ka tik tev neuzveltu atbildību, labāk paslēpies aiz mūsu platās muguras! Tu saejies ar skolotāju, viņa no tā var dabūt ciest, slēpies tik aiz mūsu platās muguras! Mozgovā tev nav darba. Kas tad tevi uzturēs trīs gadus? Bet es tev došu darbu, tev nevajadzēs apgrūtināt tuviniekus. Un neaizmirsti, tev vēl līdzi velkas vaina par separatoru, iesniegums — rekur uz galda. Primitīvi.

Taču reizē ar to Saša sajauta Alfjorovā kaut ko neparastu, neatbilstību standartam, tas nav Djakovs,_ putns ar pavisam citiem lidojuma apvāršņiem, bijis Ķīnā, Djakovu uz Ķīnu vis nesūtīs. Tomēr Djakovs ir Maskava, centrālajā aparātā, bet Alfjorovs šeit, nomaļā nostūri. Droši vien nogrēkojies. Acīs vērīga saspringtība, paša ļodzīgā stāvokļa pazīme. Un nav viņā Djakova brutālās uzstājības. Varbūt īpaši necenšas? …

Vsevolodam Sergejevičam Saša pateica, ka ticis izsaukts Zidas dēļ. Par bēgšanu noklusēja — neticēja.

Vsevolods Sergejevičs uzņēma turienes sarunu mierīgi.

—   Ļaunākajā gadījumā brauksiet prom uz Savinu vai Frolovu — tā nav dārga maksa par diviem mēnešiem laimes. Bet Nurzidai Ilazizovnai nekas nebūs, te viņa ir lielākā vērtē nekā Alfjorovs. Citu pilnvaroto šejienei atradīs, bet citu skolotāju — ne.

Zidai Saša pastāstīja par Soloveičiku, gaidīja, ka Zida, tāpat kā viņš, neticēs. Taču Zida noticēja.

—   Bēg aiz skumjām, — viņa sacīja, — pat ļoti prātīgi cilvēki. Zaudē veselo saprātu un bēg. Parasta lieta.

Lai cik tas savādi, bet saruna ar Alfjorovu nomierināja Sašu, izbeidza mokas: Alfjorovs apstiprināja to, par ko viņš pats domāja — Maskavu viņam neredzēt, uz apsūdzības lietas otrreizēju izskatīšanu nav ko cerēt. Viņš ir norakstīts. Nu ko tur, nāksies pārskaņoties arī viņam. Beidzot viņš pieņēma savu likteni, sajuta, ka prot valdīt sevi. Nekādu ilūziju. Viņa gadījums nav nekas sevišķs, tādu kā viņš milzum daudz. Un jāatrod sevī spēki izturēt.

Kādudien Saša sastapa uz ielas Timoteju. Tas bažīgi paskatījās uz viņu, gribēja paiet garām, bet Saša aizšķērsoja viņam ceļu.

—   Tu čābiski šauj, Timofej, vai arī bise tev ne vellam neder?

—   Ko tu, ko tu? — Timofejs sāka murmuļot, kāpdamies atpakaļ tāpat kā toreiz pļavā, droši vien baidījās, ka Saša viņam gāzīs.

—   Nebaidies, — Saša pasmīnēja, — te es tevi neaiztikšu, bet, ja vēlreiz gadisies pa kājām mežā, — nošaušu kā suni. Tev ir renkuļi, bet man lode un vītņu stobrs — nekur tu man neizspruksi! Nenomiegšu es, nomiegs citi. Mums pašiem savi izrēķini. Liec aiz auss, mūdzi!

Pateica un gāja tālāk. Ar tādiem tikai tā vien vajag. Kā cietumā izrēķinājās ar puišiem, kuri bija noslepkavojuši trimdiniekus uz Kanskas ceļa, zina visa Angāra. Arī Timofejs zina. Nerādīs vairs savu degunu, zaķpastala! Iedams uz mežu, Saša stobrus pielādēja ar skrotīm, bet kabatā ielika renkuļus. Un ne vienu vien. Un bez Rekša jau vairs negāja. Un nestāvēja klajā vietā. Un taciņas ikreiz mainīja.

Otrajā vai trešajā dienā pēc sarunas ar Timofeju Saša atkal devās uz mežu. Reksis piepeši apstājās, kaut ko saodis, metās iekšā biezoknī. Viņa spalgās rejas skanēja pavisam tuvu, rējieni nebija aicinoši, bet nikni, aizelsīgi, tātad suns rēja uz cilvēku vai varbūt arī uz lāci. Saša paslēpās aiz koka, pārlādēja bisi, iedzina abos stobros pa renkulim.

Riešana pieņēmās negantā spēkā, te attālinoties, te tuvojoties, Reksis, šķiet, kādu lenca, gan paskrēja nost,

gan atkal klupa virsū. Tur, protams, nav Timofejs, suns pazīst visus sādžiniekus, tā viņš var riet tikai uz svešinieku vai uz lāci.

Sašam rādījās, ka aiz kokiem ir cilvēks, rādījās tāda kā kustēšanās, varbūt gaisa šalkoņa vai zaru brikšķis… Reksis izdrāzās noriņā un metās svešajam virsū, bet tas atgaiņājās ar garu, resnu mietu. Saša uzreiz viņu atpazina. Tas bija Soloveičiks vatenī un vatētās biksēs, ausainē, purva stulmeņos, ar nelielu bārdu, novājējis. Pazīt viņu bija grūti, taču Saša pazina pēc auguma, pēc tā, kā viņš atkāvās no suņa, vai varbūt kaut kur sirds dziļumos pieļāva iespējamību, ka Boriss patiešām izbēdzis un ka Alfjorova pieņēmumi ir pareizi: bēglis devies tieši uz šo pusi.

Saša apsauca suni, piegāja pie Soloveičika.

Viņi apskāvās.

—   Ejam atpakaļ uz mežu, — sacīja Saša.

Viņi iegāja dziļāk biezoknī un piesēda zem koka, kur bija samērā sauss. Soloveičiks noņēma mugursomu, nolika sev blakus, atslēja galvu pret stumbru, aizvēra acis.

—   Nikns tev šunelis.

—   Ieraudzīja svešu… Ēst gribi?

—        Šimbrīžam ne, paēdu, — Boriss pamāja uz mugursomu, — ko tad tu, par mani jau zini?

—   Alfjorovs mani izsauca, prašņāja par tevi.

Boriss pusšļaukus gulšņāja ar aizvērtām acīm.

—   Kālab tu to darīji? — jautāja Saša.

Soloveičikam uznāca klepus, viņš ilgi un mokoši at-

kraukājās.

—        Es lūdzu pārcelt mani pie Fridas vai viņu pie manis. Atteica. Es braucu pie viņas. Ceļā aizturēja. Es aizlaidos. Atgriezties Rožkovā? Iesēdinās, piesies bēgšanu. Tad es devos uz šo pusi. Mani meklēs upes lejtecē vai uz Kanskas ceļa, bet es varbūt pagūšu aizkļūt lidz Bratskai.

—        Alfjorovs paredzēja tādu varbūtību, ka tu nāksi uz šo pusi.

—   Viņš tev to teica?

—   Jā.

Boriss klusēja.

—        Līdz Bratskai mēnesis, ko iet. Kuru katru dienu iestāsies ziema. Nosalsi mežā, — sacīja Saša.

—        Man nav citas izejas, — noguris atbildēja Boriss, — ja aiziešu, tad aiziešu, ja ne, tad ne.

—   Bet kas būs ar Fridu?

—   Viņai nekas nebūs. Viņa neko nezina. Es viņu pēc etapa neesmu redzējis. Sarakstījos? Es ar daudziem sarakstījos.

—   Tas nav gluži tā, — Saša iebilda, — tu viņu nosauci par savu līgavu, tātad viņa ir tev tuvs cilvēks, viņu izsauks.

—   Arī tevi izsauca — ko tu varēji pateikt? Un arī viņa neko nevar pateikt.

—   Klausies, varbūt tev labāk ierasties Kežmā, pie Alfjorova? Sacīsi, ka gāji pie viņa lūgt, lai tevi pārceļ pie Fridas vai Fridu pie tevis. Tad iznāks pavisam citādi: no rajona tu neesi aizgājis, pats ieradies Kežmā.

—   Baltiem diegiem šūts, — saviebās Boriss. — «Gāju uz Kežmu» — mani taču aizturēja nevis ceļā uz Kežmu, bet, gluži otrādi, ceļā uz lejteci. Nē, pie Alfjorova es neiešu — nosutis uz Kansku.

—   Uz Kansku ceļa nav, — teica Saša, — būs tikai pēc kāda mēneša, ne agrāk. Cietuma Kežmā arī nav, kur tad lai tevi iesloga? Alfjorovam izdevīgāk pieņemt tavu versiju: esi atnācis klapatot par sevi un par Fridu. Viņš pats man sacīja: negribu ārkārtējus notikumus. Bet tam, ka tevi saņēma ciet lejtecē, tam nav nozīmes. Pateiksi, ka Rožkovā nebija laivas un kaut kur Kodā vai Pašiņā tu cerēji salīgt laivu.

—   Alfjorovs noteikti jau izziņojis par manu bēgšanu, — Boriss iebilda. — Ja jau tevi izsauca, tātad attiecīgi rīkojies.

—   Un tomēr, — uzstāja Saša, — tā ir vienīgā iespēja. Līdz Bratskai tu neaiziesi, saņems ciet jau pirmajā sādžā un tad katrā ziņā piešūs bēgšanu.

—   Es sādžās neiešu iekšā.

—   Ko tad ēdīsi?

—   Tu man iedosi mazdrusciņ gremojamā, speķi, sausiņus, cukuru, ja ir…

—   Protams, iedošu! Bet cik ilgam laikam tev tā pietiks, cik tad tu varēsi panest?! Mežā patlaban neatradīsi ēdamo — ziema. Šautenes tev nav. No bada padosies jau pirmajā sādžā. Saproti, runa ir par tavu dzīvību. Ja ieradīsies pie Alfjorova, tu to saglabāsi. Un būs iespēja izgrozīties. Ja dosies tālāk — iesi bojā mežā vai arī tevi noķers, un tad jau vairs nebūs nekādu izredžu.

Boriss klusēja, atlaidies pusguļus ar aizvērtām acīm, it kā neklausīdamies Sašā. Varbūt bija iesnaudies.

—   Vai pārnakšņosi pie manis?

Acis neatvēris, Soloveičiks noliedzoši papurināja galvu.

—   Pieķers. Un ari tu ickritīsi.

—   Par mani nelauzi galvu.

Boriss atvēra acis un ar negaidītu enerģiju ierunājās:

—   Ja mani te pamanīs, tad Alfjorovs ies pa šīm pēdām. Bet man jānoiet kilometri septiņdesmit — tur man palīdzēs. Un tevi iegāzt arī nevaru. Tu pat nevarēsi teikt, ka nezināji par manu bēgšanu, — Alfjorovs tevi brīdināja. Norunāsim tā: tu mani neesi redzējis, es tevi neesmu redzējis. Lai kas notiktu un lai kad notiktu, kaut vai pēc gada, pēc diviem, pēc desmit gadiem: es tevi neesmu redzējis, tu mani neesi redzējis.

—   Nu, kā nu zini, — sacīja Saša, — tomēr es domāju, tu rīkojies aplam. Pēc pāris stundām tu varētu būt Kežmā. Alfjorovs tevi bišķiņ paplucinās, un ar to viss beigsies. Galvot jau nevar, bet es tomēr domāju, tā tas arī būtu. Atkārtoju, tā ir vienīgā iespēja.

—   Viss ir izlemts, — stingri sacīja Soloveičiks, — vai vari sadabūt man speķi, sausiņus, cukuru?

—   Speķi varu, cukuru papūlēšos, sausiņi jāsakaltē; ja pagaidīsi, būs arī sausiņi.

—   Gaidīt es nevaru. Atnes sausiņu vietā maizi.

—   Boris! — teica Saša. — Padomā, es tevi lūdzu. Es nevaru saprast, uz ko tu ceri. Pieņemsim, ka tev izdosies aizkļūt līdz Bratskai… Tas ir izslēgts, bet pieņemsim. Un pēc tam?

—   Tur mani pārcels uz Irkutsku, es sēdīšos vilcienā ua braukšu uz Maskavu.

—   Kālab?

—   Meklet taisnību.

Sašam viņš likās pēc plānprātiņa. Kādu taisnību viņš taisās meklēt? Vai varbūt kaut ko nepasaka līdz galam? Varbūt viņam ir uzticami cilvēki ceļā? Fridas draugi? Viņam jānoiet vēl septiņdesmit kilometru, tātad Frolova vai Savina, vai Usoļceva. Bet tās visas ir uz salam, ka viņš tiks pāri Angārai? Angāra vēl nav aizsalusi un tik drīz neaizsals — straume te strauja. Un tomēr uz kaut ko viņš paļaujas. Acīmredzot arī te, izsūtījumā, ir kaut kadi savi sakari, savas iespējas, par ko Sašam nav ne jausmas. Valsts viņam vienmēr bija likusies visvarena, kas visu zina, kam viss pieejams. Bet patiesībā ta tas nav, to var apiet. Zida piedāvāja viņam citus ceļus. Soloveičikam, iespējams, arī ir savi ceļi, tikai Saša tos nezina.

—   Cik daudz laika tev vajag, lai aizskrietu uz sādžu?

Tas bija lūgums pasteigties. Saša piecēlās.

—   Pēc stundām trim būšu atpakaļ.

—   Es tevi gaidīšu._

Boriss atkal atslējas pret koku un aizvēra acis.

Itin nekas no agrākā — ne arests, ne cietums, ne izsūtīšana — nekas nebija salīdzināms ar to, kas notiek patlaban. Tad viņš ne pie kā nebija vainīgs, tagad viņš pirmo reizi pārkāpj likumu. Palīdz, lai gan tika brīdināts. Boriss viņu, protams, nenodos, un tomēr «palidzība bēgšanā» nāks viņam visur pa pēdārn. Un saņemt par to sodu būs divkārt rūgti: Borisa bēgšana ir bezjēdzība, viņš aizies bojā pa ceļam vai tiks noķerts.

Un tomēr viņa pienākums ir palīdzēt Borisam. Svarīgi tikai, lai sādžā nevienam nerastos nekādas aizdomas. Palūgt speķi un maizi no saimniekiem? Priekš kā? Klajš pierādījums. Vienīgais cilvēks, kas var palīdzēt, ir Zida. Ja pašai nav, aizies pie kaimiņiem. Viņa vienmēr pērk produktus, aizdomas neradīsies. Speķa gabals, maize vai plāceņi, pārdesmit cieti novārītu olu, cukurs viņai ir, ir arī konfektes, ko atsūtījusi māte no Maskavas, sā'ls…

Zidai viņš pateiks: sadabū! Tas man vajadzīgs — kālab, nejautā un to aizmirsti.

Zida neko nevaicāja. Aizgāja pie kaimiņiem, atnesa speķi, kaltētu gaļu, plāceņus, novārīja olas, sadabūja cukuru, konfektes, visu kārtīgi ietina, salika linaudekla tarbā, bija skaidrs — noprot.

Durvīs Saša atskatījās.

—   Es no tevis nekā neesmu ņēmis.

Lai notiktu kas notikdams, lai kā viss pavērstos, Zidai tur nav nekādas daļas.

Zida pamāja ar galvu.

—   Labi.

Izdzirdis Sašas soļus, Boriss atvēra acis, pieslējās pussēdus, papurināja galvu, it kā nokratīdams no sevis miegu, pārlika produktus mugursomā, tikai sāli neņēma.

—   Man jau ir.

Pēc tam piecēlās kājās. Saša palīdzēja viņam izmaukt rokas caur mugursomas lencēm.

—   Nu, draugs, paliec sveiks!

Boriss neveikli — traucēja soma — apskāva Sašu. Viņi nomutēja viens otru.

—   Rīt no rīta es būšu šajā vietā, — sacīja Saša, — ja pārdomāsi un atgriezīsies, satiksimies.

—   Nepārdomāšu, — atbildēja Boriss, — vai tu visu izdarīji uzmanīgi?

•— Par to neuztraucies.

19

Ordžonikidze joprojām errojās par starpgadījumu ar Pjatakova komisiju, errojās par to, ka Marks Aleksandrovičs faktiski bija izsviedis komisiju no rūpnīcas, errojās par brāzienu, ko dabūja no Staļina Marka Aleksandroviča vainas dēļ. Staļins toreiz atbalstīja Marku Aleksandroviču, taču nekāda dokumenta, kas padarītu par likumīgu Marka Aleksandroviča iecerēto dzīvokļu, komunālo un sadzīves objektu celtniecību, nav. Ir vārdi, bet vārdi aizmirstas. Kamēr nav oficiālas piekrišanas, Rjazanovs paliek apdraudēts.

Un tādēļ Marks Aleksandrovičs labprāt pieņēma žurnāla «Boļševiks» redakcijas piedāvājumu uzrakstīt rakstu par darbu stāvokli rūpnīcā un par problēmām, kas turpmāk risināmas mūsu pašu zemes melnajai metalurģijai. «Boļševiks» ir galvenais partijas žurnāls, raksts palīdzēs rūpnīcai: piegādātāji un saistītie uzņēmumi uztvers to kā direktīvu. Un galvenais — raksts dos iespēju publiski fiksēt un tātad padarīt par likumīgu viņa iecerēto celtniecību.

Rakstu Marks Aleksandrovičs uzrakstīja pa diviem vakariem. Tā pamatatzinumi bija šādi.

Amerikāņi rūpnīcas projektu izstrādājuši ar lielu steigu, tajā nepieciešami labojumi. Marks Aleksandrovičs pieminēja galvenos. Bet vienlaikus viņš aicināja plaši iepazīstināt mūsu metalurgus ar labākajiem amerikāņu darba paraugiem un sīki un izsmeļoši norādīja, kādā ziņā tieši mēs no tiem atpaliekam.

Taču melnās metalurģijas galvenais uzdevums Austrumos ir augsti kvalificētu, stabilu strādnieku un inženiertehnisko kadru nostiprināšana. No tā izriet nepieciešamība pēc plašas dzīvokļu, komunālo, kultūras un sadzīves objektu celtniecības. Marks Aleksandrovičs pēc kārtas nosauca jau paveiktos darbus (kuru dēļ arī bija atbraukusi komisija), atzīmēja tos kā sasniegumus, ko atzinusi partijas Centrālā Komiteja (viņš ar to domaja Staļina vārdus), un norādīja, ka rūpnīca šo darbu turpinās.

Noslēgumā^ Marks Aleksandrovičs asi kritizēja nolaidīgos piegādātājus. Novembra vidū raksts parādījās žurnāla lappusēs, bet novembra beigās Marks Aleksandrovičs atbrauca uz Maskavu uz partijas CK Plēnumu.

Plēnums apsprieda tikai vienu jautājumu — kartīšu sistēmas atcelšanu no 1935. gada janvāra maizes un citu pārtikas produktu iegādē.

Norūpēšanās skanēja visās runās: kartītes pastāvēja kopš 1928. gada, nodrošināja, kaut arī nepietiekamu, tomēr noteiktu apgādes līmeni. Tagad tiks ieviesta brīva pārdošana, radīsies tirgus, kuru pārvaldīt esam atradinājušies.

Staļins neteica runu, klusēdams sēdēja prezidijā.

Plēnuma pēdējā dienā starpbrīdī pie Marka Aleksandroviča gaitenī pienāca Ordžonikidze un Kirovs.

—   Redzi, — smaidīdams sacīja Ordžonikidze, — ar tevi grib iepazīties Sergejs Mironovičs, tavs raksts viņam patika.

Kirovs paspieda Markam Aleksandrovičam roku.

—   Jā, lietpratīgs un gudrs raksts. Tas, par ko jūs rakstāt, attiecas ne tikai uz jaunajiem rajoniem, bet arī uz vecajiem. Stabilu kadru problēma patlaban kļūst sevišķi nozīmīga it visur. Man patīk arī jūsu aicinājums mācīties labo no amerikāņiem, mācīties nav kauns un negods — pat no kapitālistiem. Kas attiecas uz dažu Ļeņingradas uzņēmumu kritiku, tad es apsolu stāvokli uzlabot.

— Paldies, tā mums būs pati augstākā balva, — atbildēja Marks Aleksandrovičs.

Ordžonikidze labsirdīgi sacīja:

—   Viņš mums liels diplomāts. Rakstā oficiāli padarīja par likumīgiem savus nelikumīgos izdevumus.

—   Ko jūs runājat, Grigorij Konstantinovič, — Marks Aleksandrovičs iebilda, — es gluži vienkārši fiksēju to, kas izdarīts un atzīts par labu…

Ordžonikidze nepaguva atbildēt. Blakus viņiem nostājās Staļins. Viņi pat nepamanīja, no kuras puses viņš bija pienācis.

—   Par ko ir strīds?

—   Runājam par biedra Rjazanova rakstu, — atbildēja Ordžonikidze.

—   Kas tas par rakstu? — ievaicājās Staļins, dzedri palūkojies uz Ordžonikidzi un uz Marku Aleksandroviču, bet apiedams ar skatienu Kirovu.

—   «Boļševika» pēdējā burtnīcā, — atbildēja Kirovs.

—   Neesmu lasījis, — joprojām neskatīdamies uz Kirovu, sacīja Staļins.

Un gāja tālāk.

Marks Aleksandrovičs raudzījās viņam nopakaļ, redzēja viņa šauro, mazliet uzkumpušo muguru gandrīz brūnajā aizsargkrāsas frencī, un Marka Aleksandroviča sirdi pildīja lepnums. Nupat kā, pirms mirkļa viņš bija stāvējis blakus VIŅAM, blakus Kirovam un Ordžonikidzem, viņi sarunājās visa plēnuma acu priekšā. Staļins nebija lasijis viņa rakstu «Boļševikā», tas ir dabiski, gatavojoties plēnumam, gatavojoties kartīšu sistēmas atcelšanai, viņam nebija laika žurnālu pat pāršķirstīt. Pietiek jau ar to! ka rakstu izlasījis un uzslavējis Kirovs. Un Ordžonikidzes draudzīgā izturēšanās liecina, ka viņš vairs nedusmojas, Marka Aleksandroviča rīcība rūpnīcā tagad padarīta par likumīgu, rakstam bija sava nozīme. Viss ir pareizi, viņa bažas bija veltīgas. Diženu pārvērtību laikmetā viss īstais, lietderīgais neatvairāmi uzvar, jo to pareizi ievirza VIŅA gudrā doma, VIŅA varenā roka. Lūk, VIŅŠ iet pa ļaužu pilno foajē, neviens it kā negriež viņam ceļu, nepasper pat ne soli sānis, un tomēr ceļš ir brīvs, VIŅA priekšā ceļš ir brīvs. VIŅŠ iet mierīgi, nesteidzīgi, vieglā gaitā staigādams savos mīkstajos zābakos, neviens it kā nemaz neraugās uz viņu, neatskatās, taču visi zina, ka iet Staļins. Staļins nozuda aiz durvīm, kas veda uz prezidija istabu, un tikai tad Marks Aleksandrovičs ieraudzīja, ka Ordžonikidze stāv, atslējies pret sienu, drebošām rokam izņem no stobriņa nitroglicerīna tableti un paliek to zem mēles.

—   Kas tev kait? — uztraucies jautāja Kirovs.

Ordžonikidze atņēma elpu.

—   Nekas.

Marks Aleksandrovičs satvēra viņu zem elkoņa.

Ordžonikidze lēnīgi atvairīja viņa roku.

—   Grigorij Konstantinovič, ieiesim medpunktā, tepat blakus…

—   Neko nevajag, viss jau garām.

—   Nē, — noteikti sacīja Kirovs, — tev jāiet uz mājām. Ejam, es tevi pavadīšu.

Kirovam Staļina nelaipnība nebija negaidīta. Viņu attiecības sabojājās jau Sočos, no turienes Staļins pēc būtības aizraidīja viņu uz Kazahiju. Kirovs bija Kazahija no sestā līdz divdesmit devītajam septembrim, un, kad atgriezās Ļeņingradā, IeTK pārvaldes priekšnieks Medveds viņam ziņoja, ka viņa vietnieks Ivans Zaporožecs, pat nesaskaņojis ar viņu, Medvedu, atvedis no Maskavas, no centrālā aparāta, savus ļaudis, kurus patvarīgi izvietojis noteicošajos posteņos slepenajā politdaļā, un vispār demonstrē, ka ir autonoms un pakļaujas tikai Maskavai. Tāds stāvoklis nav ciešams, Iekšlietu tautas komisariātā nevar būt divi priekšnieki, no kuriem viens pakļauts apgabala komitejai, bet otrs — Maskavai. Un tādēļ Medveds lūdz pieprasīt Zaporožeca tūlītēju atsaukšanu līdz ar viņa ļaudīm, kuri norīkoti bez saskaņošanas ar vietējiem orgāniem.

Jautājums bija kutelīgs. Nav divu domu — šie. norīkojumi ir sankcionēti. Droši vien tas izdarīts pat pēc Staļina tieša norādījuma, lai «iznīdētu opozīcijas paliekas», par spiti viņam, Kirovam, — ja negribi rīkoties pats, rīkosimies mēs bez tevis, tāpēc jau Zaporožecs visvisādi pieteic savu autonomiju. Prasīt Zaporožeca atsaukšanu nozīmē nonākt tiešā konfliktā ar Staļinu, turklāt delikātā kadru jautājumā, kur Staļins necieš neviena iejaukšanos.

Un tomēr pieļaut, ka Ļeņingradā pastāv tāds autonoms, apgabala komitejai nepakļauts orgāns, nozīmē ar laiku zaudēt jebkuru varu.

Kirovs sasauca savā kabinetā apgabalkomitejas biroja locekļus, tikai biroja locekļus, bez sekretāriem, bez tehniskajiem darbiniekiem, bez protokola, un lika, lai Medveds atkārto savu informāciju un lai biroja locekļi izsaka savu viedokli. Viedoklis bija vienprātīgs: prasīt Zaporožeca un viņa ļaužu tūlītēju atsaukšanu.

Kirovs nocēla klausuli, lai sazinātos ar Maskavu.

—   Tūlīt ziņošu, — atbildēja Poskrjobiševs.

Gaidīt nācās ilgi. Kirova kabinetā valdīja klusums, neviens nerunāja, visi saprata, ka Staļins ne jau nejaušības pēc neņem klausuli.

Beidzot viņš to paņēma.

—   Klausos.

—   Biedri Staļin, — sacīja Kirovs, — Zaporožecs rīkojas patvarīgi, nepakļaujas leTK priekšniekam Medvedam. Apgabalkomitejas birojs lūdz atsaukt Zaporožecu no Ļeņingradas.

Staļins klusēja, tad iejautājās:

—   Kā konkrēti izpaužas patvarība?

—   Teiksim, pēdējais gadījums, — sacīja Kirovs, — viņš atvedis no Maskavas, no Jagodas, piecus cilvēkus un bez

Medveda ziņas izvietojis tos atbildīgos posteņos, slepenajā politdaļā…

—        Redzi, — atbildēja Staļins, — tā ir iekšēja pārcelšana IeTK aparātā.

—        Bet vai es esmu apgabalkomitejas sekretārs vai ne? — nikni noprasīja Kirovs un iezvēla pa galdu.

—        Kālab tādi bērnišķīgi jautājumi? — iebilda Staļins. — IeTK ir jauns tautas komisariāts, un, kā jebkurā jaunā tautas komisariātā, tajā neizbēgama kadru pārkārtošana. Saskaņot ikvienu kandidatūru ar visām vietējām organizācijām praktiski nav iespējams.

—        Apgabalkomitejas birojs un es personiski kategoriski prasām Zaporožeca atsaukšanu, — uzstāja Kirovs.

—        Es visu paskaidroju, kā varēju, labāk neprotu, — salti atteica Staļins.

Un nokāra klausuli.

Brīdi visi klusēja. Tad Kirovs pagriežas pret Medvedu.

—        Nu ko tad, Filip, pārvaldē tu esi noteicējs, apgabalkomitejas birojs atzīst tikai tevi. Jebkurai separātai Zaporožeca rīcībai dari galu pašā saknē, mes tevi atbalstīsim.

Pavadījis Sergo uz dzīvokli, Kirovs atgriezās plēnumā. Nozvanīja zvans, pārtraukums beidzās, plēnuma dalībnieki nāca atpakaļ zālē. Bet Marks Aleksandrovičs gaidīja Kirovu.

—       Atvainojiet, Sergej Mironovič, kā jūtas Grigorijs Konstantinovičs?

—        Šimbrīžam viss it kā kārtībā, apgūlās gultā, Zinaida Gavrilovna izsauc ārstu.

Taču izsaukt ārstu Ordžonikidze aizliedza. Viņš jutās labak, pieceļas no gultas, tomēr nolēma uz plēnumu atpakaļ neiet, lēmuma projekts viņam zināms, nobalsos arī bez viņa.

Viņš apsēdās atzveltnī, iegrima domās…

Šodien īsajā divminūšu sarunā ar Staļinu foajē viņš skaidri un gaiši atskārta Staļina īsto attieksmi pret Kirovu. Ordžonikidze labi pazina Staļinu, zināja, ko nozīmē, ja Staļins, ar kādu runādams, uz to neskatās…

Iestājās mijkrēslis, dzīvokli iededza gaismu, pie viņa uz brītiņu iegriezās Zinaida Gavrilovna.

—   Nu, kā tev ir?

—        Viss ir labi, bet neiededz pie manis lampu, — palūdza Ordžonikidze, — es gribu pasēdēt viens.

Viņš sēdēja un domāja. Pēc Budjagina ziņojuma par dīvainajām pārcelšanām Ļeņingradas IeTK viņš vairākkārt lūkoja ierunāties ar Staļinu par Kirovu, gribēja iztaustīt situāciju, taču Staļins no sarunas izvairījās, bet pēc tam negaidīti uzsāka to pats.

Politbirojā apsprieda Kirova ziņojumu no Kazahijas par labības sagādes gaitu, un Staļins it kā starp citu, bez jebkāda sakara ar apspriežamo jautājumu sacīja:

—   Es piedāvāju biedram Kirovam kā CK sekretāram pārcelties uz Maskavu — viņš atteicās. Cik ilgi var sēdēt vienā pilsētā? Astoņi gadi! Diezgan! Turēt Kirovu Ļeņingradā — tādu greznību mēs nevaram atļauties. Kirovs ir Savienības mēroga darbinieks, viņš nepieciešams visai partijai.

Un vairāk nekā neteica, pārgāja pie nākamā jautājuma.

Bet pēc sēdes, kad visi jau bija izklīduši un kabinetā bija palikuši tikai Staļins, Kaganovičs, Molotovs, liekas, ari Kuibiševs, Staļins sacīja Ordžonikidzem:

—   Parunā ar Kirovu, jūs taču esat draugi, lai pārceļas uz Maskavu. Centrālajā vadībā vajadzīgs krievu cilvēks. Mēs abi esam gruzīni, Kaganovičs — ebrejs, Rudzutaks — latvietis, Mikojans — armēnis. Kas pie mums ir krievi? Molotovs, Kuibiševs, Vorošilovs un Kaļiņins — par maz.

Pēc Kirova atgriešanās no Kazahijas Ordžonikidze aizbrauca uz Ļeņingradu un pateica Kirovam par Staļina priekšlikumu. Kirovs atkal atsacījās. Stāstīdams par savām nesaskaņām ar Staļinu Sočos un par vēlāko konfliktu sakarā ar Zaporožecu, viņš mierīgi un pārliecināti teica:

—   Zaporožecam Ļeņingradā ālēties neļausim.

Cik viņi visi bija vientiesīgi, cik vientiesīgi — gan viņš, gan Budjagins, gan Kirovs. Vai tad Staļins nesaprata, ka Kirovs Zaporožeca priekšā neatkāpsies. «Sakņu iznīdēšana» ir tikai aizsegs, maskēšanās, neko tur Zaporožecs neiznīdē — kas viņam to ļaus!

Ko iesākt?… Atliek tikai viens: iegūt laiku! Jāaizkavē Kirovs Maskavā kaut vai dažas dienas, nedēļu. Viss jāapdomā, jāapspriežas ar biedriem, varbūt izdosies pierunāt Kirovu, lai viņš pārceļas uz Maskavu. Un galvenais — Kirova negaidītā aizkavēšanās Maskavā darīs Staļinu uzmanīgu, viņš, iespējams, griezīs ilksis atpakaļ, iespējams, ka atsauks Zaporožecu.

Kirovs atgriezās no plēnuma turpat vai vienpadsmitos. Ordžonikidze pats atvēra viņam durvis.

—   Atžirgi? — jautri vaicāja Kirovs, ienākdams dzīvoklī.

— Kā jūties?

Ordžonikidze apsēdās atzveltnī, atelsās.

—   Nelāgi, Serjoža, nelāgi, paliec pie manis pāris dienu,

Kirovs, kartodams portfeli, atskatījās.

—        Ko tu runā? Pirmajā decembrī, tas ir parīt, mans ziņojums partijas aktīvā… Par plēnumu…

—        Kas tur nu liels — ziņojums… — smagi vilkdams elpu, sacīja Ordžonikidze, — vai tad Cudovs un Kodackis nevarēs nolasīt ziņojumu? Padzīvo kopā ar mani, Serjoža, varbūt neiznāks vairs redzēties…

Kirovs piegāja klāt, saņēma viņu aiz rokas, pavērās acīs.

—        Met to pie malas. Un liecies gultā, izsauc ārstu. Kad ir stenokardijas lēkme, vienmēr uznāk tādas bailes. Saņemies. Kur varu piezvanīt par mašīnu?

—   Es pats piezvanīšu.

Ordžonikidze piecēlās no atzveltņa, izgāja blakusistabā, uzgrieza pa iekšējo telefonu garāžas numuru, piesauca pie aparāta savu šoferi Barabaškinu.

—       Vasilij Dmitrijevič, piebrauc mašīnu, tu aizvedīsi Kirovu uz staciju. — Un pavisam klusu, aizsedzis klausuli ar plaukstu, piemetināja: — Bet izdari tā, lai uz vilcienu nokavētu. Saprati?

Ordžonikidze atgriezās ēdamistabā, Kirovs jau bija sakārtojis portfeli, uzvilcis mēteli, stāvēja un sarunājās ar Zinaidu Gavrilovnu.

—        Paliec labāk pie manis kādas trīs dienas, — skumji ieteicās Ordžonikidze. — Serjoža, paliec!

—   Nevaru, es taču tev paskaidroju, parīt ir aktīvs.

Lejā pie ārdurvīm īsi ietaurējās automobilis.

Kirovs apskāva un noskūpstīja Ordžonikidzi, tad Zinaidu Gavrilovnu, draudzīgi stingri viņai pieteica;

—   Neej viņa pavadā, piespied ārstēties.

Un, paņēmis portfeli, steigšus izgāja. Pulkstenis rādija pusdivpadsmit.

Neaizbraucis gluži līdz pastam, Barabaškins apstādināja mašīnu, steigšus izkāpa, pacēla pārsegu.

—   Kas noticis?

—   Padeve niķojas, Sergej Mironovič, tūlīt būs kartībā.

—   Nē, es negaidīšu.

Barabaškina kļūda bija tā, ka viņš apstājās tramvaja pieturas tuvumā. Tieši tobrīd tur pienāca ceturtais tramvajs, kas brauca pa maršrutu uz staciju, un Kirovs paguva tajā ielēkt. Ekspresvilciena vagonā pavadonis viņu ielaida minūti pirms vilciena atiešanas.

20

Saša izgāja no mājas vēl tumsā un agri no rīta bija taja vietā, kur vakar šķīrās no Borisa. Rekur tas koks, kura pakaje viņš bija gulējis. Saša pasvilpa, pāris reižu uzkliedza Rēksim, dodams Soloveičikam ziņu, ka ir šeit, taču neviens neatsaucās. Saša nomaļās pa mežu līdz mijkrēslim, bet, nē, nebija Borisa, tātad nolēmis neatgriezties. Nākamajās dienas Saša mainīja maršrutus, meta lielus liku-, mus. Uz eglem jau karājās biezas sniega lēkšķes, čauganām pikām tas klāja zemi, kritalas, ledū iekaltus purva klanus. Saša gaja smagiem soļiem, bieži apstājās, ieklausījās, taču mežs bija mēms. Tikai retumis ievaidējās sala stindzinātie koki un klikšķināja krustknābji, pārlidojot no egles uz egli, nopurinot sarmu no zariem un nometot sniegā zviņas un izlobītus čiekurus.

Reiz Saša iztramdīja no migas balto zaķi, un tas aizcilpoja starp kokiem, piekļāvis pie muguras garās ausis. Trāpījās ceļā vāveres, acīmredzot šā gada metiena, vēl bez dzīves skolojuma: tup klaji uz zara ar atpakaļ atmestu kuplu asti, loba čiekuru, aši, aši stirinot ķepiņas, un skatās no augšas Sašam tieši virsū. Gadījās reiz pretī peļotāja lapsa, nesteidzīgi tecēja pa sniegu, laikiem apstāja, ieklausījās, vai nepīkst zem sniega vagotājpele, un, ja izdzirda pīkstienu, tad ar joni metās turp un žigli kā suns ņēmās kašņāt sniegu. Viendien Saša ieraudzīja, kā ēd mednis: piesardzīgi iedams pa nule uzsnigušo sniegu, tas rāva skujas no kadiķa zara, sniega vēl gluži neaizputinātu mellenāju vasas vai arī jaunu priedīšu galotnītes.

Veselu nedēļu Saša klaiņoja pa mežu, taču Soloveičiks nerādījās, tātad tālu aizgājis vai varbūt arī mežā pazudis, nosalis, sasirdzis, iebrucis zem ledus vai apmaldījies un nomiris badā.

Taču viņu nenoķēra. Ja viņš būtu iekritis, par to zinātu visi. Bēgšana ir notikums, bēgļa noķeršana — vel lielāks notikums, tāds jaunums aplido visu Angāru, sakas_noskaidrošana, nopratināšanas: kas palīdzējis, kas slēpis, kas devis ēdamo?

Trimdinieki Mozgovā arī pārsprieda par Soloveičika bēgšanu. Bet, tā kā neviens cits bez Sašas viņu nepazina un Saša ar šo pazīšanos neplātījās, tad par bēgšanu ļaudis pārsprieda vispār — cik tas bezcerīgi, bez kādām izredzēm. Pat ja izlauzīsies no Sibīrijas gūsta, tik un tā

fes postā — nelegāls stāvoklis mūsu apstākļos nav iespējams. Par to bija vienis prātis visi.

Bet visi arī saprata, ka Soloveičika bēgšana nepaliks bez sekām, atstāt to bez sekām nozīmē paskubināt uz turpmākiem bēgšanas mēģinājumiem. Ja nevar sodīt bēgli, tad jāsoda palikušie, jāizrauj no ierastās vietas, jāatņem jebkura iespēja kaut jel ko nopelnīt, izsūtītajiem jāzina, ka viņiem nāksies atbildēt par ikvienu bēgli, ka viņiem pašiem jāaizkavē bēgšana. Un tiešām — drīz vien visus trimdiniekus no Rožkovas izsūtīja uz citām sādžām.

HJz Mozgovu no Rožkovas atsūtīja divus: kādu Kajurovu un sievieti, kā stāstīja, partijas biedri turpat vai no tūkstoš deviņsimt piektā gada, ar dīvainu uzvārdu Zvjaguro. Dēvēja viņu par Lidiju Grigorjevnu. No sejas bija vecīga, neglīta, uz priekšu izbīdītiem zobiem, viņa neatbrauca viena, bet ar sešgadīgu zēnu Tarasiku.

Viņu atveda jau pa kamanu ceļu. Apturējusi vedēju pie mājas, kur dzīvoja Saša, viņa ienāca pie tā un sacīja:

—        Man par jums stāstīja Soloveičiks. Vai jūs nepateiktu, pie kā var noīrēt mitekli?

—   Jāpadomā, — atbildēja Saša, — nāciet sēdieties.

—   Man jāatlaiž vedējs.

Viņi izgāja ārā. Ragavās, ietīstīts lakatā, sēdēja Tarasiks. Lidija Grigorjevna izcēla viņu no ragavām, Saša paņēma mantas — divus nobružātus, ar valgu pārsietus čemodānus, visi iegāja atkal mājā. Uz ielas iečīkstējās slieces — vedējs aizbrauca.

Lidija Grigorjevna atraisīja Tarasikam apsieto lakatu, novilka viņam tādu kā kažoķeli, noņēma cepuri, lika apsēsties uz sola. Tarasiks piesēda, pa brīdim pašķielēdams uz Sašu.

Saša atvēra durvis uz virtuvi, palūdza, lai ienāk saimniece. Godistabā kopā ar saimnieci ienāca arī saimnieks.

Saša norādīja uz Lidiju Grigorjevnm

—   Tā ir mana paziņa — pie kā varētu piemitināt?

Veča paskatījās uz zēnu.

—   Mazdēls, vai?

—   Mazdēls. — Lidija Grigorjevna sarauca pieri.

—        Ar bērnu, rādās, būs grūti ko sameklēt. Delverējas tak viņi, tie bērneļi…

—   Viņš nedelverējas, — iebilda Lidija Grigorjevna.

—   Ka'zi, — noburkšķēja veča.

—        Vai tad te pie jums nav bijuši trimdinieki ar bērniem? — iejautājās Saša.

Saimniece neatbildēja, joprojām aplūkoja zēnu,

—   Kas ta vārdā?

—   Tarass.

—   Brjuhanovi, rādās, izdos, — ieteicās vecais.

—   Brjuhanoviem skuķis sajucis.

—   Skuķis lēnīgs, neaiztiks.

Lidija Grigorjevna atkal sarauca pieri.

—   Kas vēl bez Brjuhanoviem var pieņemt?

Veča kļuva domīga.

—   Sizihs? — viņa ievaicājās vecajam.

—   Pleiko, — pielaidīgi atteica večuks.

—   Ne, nē, to nevajag, Tarasikam bail no dzērājiem.

—        Izvēlīga tu esi, — nosodoši izmeta vecā, pēc tam pagriezās pret Sašu. — Aizej pie Verhoturoviem, dzīvo turpat līdzās skolotājai.

Pa ceļam pie Verhoturoviem Lidija Grigorjevna sacīja:

—        Ar bērnu grūti dabūt mitekli, lai gan viņš nevienu netraucē. Ļaudis baidās no kā cita: ja mani saņems ciet, bērns paliks pie viņiem. Un, kamēr priekšniecība nosūtīs viņu uz bērnunamu, var paiet gan gads, gan divi gadi, nākas klapatoties, rakstīt, bet rakstīt viņi nemāk.

Verhoturovi prasīja trīsdesmit rubļus mēnesī.

Pec Lidijas Grigorjevnas sejas izteiksmes Saša noprata, ka viņa tūlīt atteiksies. Viņš pieturēja to aiz elkoņa.

—   Labi, šodien viņi pie jums pārvāksies.

Lidija Grigorjevna saīga.

—       Velti jūs piekritāt manā vietā, es nevaru un nedomāju maksāt tadu naudu.

—        Mana piekrišana neuzliek jums nekādus pienākumus, kuru katru brīdi varam atteikties. Pakavēsieties pāris stundu pie manis, atvilksiet elpu, kaut ko ieēdīsiet, bet es pastaigāšu, pameklēšu. Ja atradīšu kaut ko lētāku, jūs apskatīsiet un izlemsiet. Ja neatradīsim tūlīt, apmetieties pagaidām pie Verhoturoviem, tad meklēsim tālāk.

—       Verhoturovi atkrīt, — sacīja Lidija Grigorjevna, — man pavisam ir tikai divdesmit pieci rubļi. Un kas tās par cenām? Rožkovā es maksāju piecpadsmit rubļus.

—        Te ņem dārgāk, — piekrita Saša, — Rožkova ir tumšs kakts. Bet Mozgova blakus Kežmai, rajona centram, cenas par mitekli augstas. Es maksāju divdesmit rubļus, jums desmitnieku piesvieda klāt par zēnu. Nu, un naudu es jums drusciņ aizdošu, vēlāk atdosiet.

—   Es no jums neņemšu, — iebilda Lidija Grigorjevna, — naudu man sūta krustdēls no Jaroslavļas, bet tagad sāksies jezga ar pastu, es jau nu zinu, ko nozīmē pāradresēšana, labi, ja saņemšu pēc pusgada. Rožkovā pelnījos ar šūšanu. Saimniecei bija šujmašīna — vai te to atradīšu?

—   Pie mums pilns ar modes dāmām, — jautri sacīja Saša, — taisās pakaļ rajona inteliģencei. Jūs gaida plaša klientūra. Un mašīnu sameklēsim.

—   Visviens, tāpat kā Rožkovā, norēķināsies ar olām, krējumu, zivīm. Krustdēls man sūta divdesmit rub]us mēnesī, šajās robežās arī varu maksāt.

Saša pavadīja Lidiju Grigorjevnu uz mājām, palūdza saimniecei, lai iedod viņai un Tarasikam padzerties tēju, bet pats devās pie Zidas. Viņa pazīst it visus sādžā un var ieteikt kaut ko prātīgu.

Durvis pie Zidas, izrādījās, bija vajā, taču mājās viņas nebija. Krāsnī gruzdēja malka, uz galda atradās grāmatas un burtnīcas, tātad no skolas jau pārnākusi. Grāmatas un burtnīcas Zida aizliedza audzēkņiem ņemt līdzi uz mājām, gatavot stundas lika turpat klasē: «Skolas uzdevumus mājās negatavo, grāmatas kā vāku liek virsū māla podiem, kur glabājas piens, burtnīcas saplēš priekš paštitiem smēķiem…»

Neviļus Saša uzmeta acis bērnu ķeburiem, pēc tam viņa uzmanību piesaistīja klade kalikona iesējumā, īsta klade, tādas viņš lietoja Maskavā, institūtā. Saša neviļus atvēra arī to.

Vēl nelasīdams, tikai pēc tekstā atzīmētajiem datumiem — augusts, septembris, oktobris, novembris, pēc lielajiem burtiem «S» — tas ir viņš, Saša, «V.S.» — Vsevolods Sergejevičs, pēc acu priekšā pazibējušiem teikumiem — «Vakar viņš teica», «Viņš ir ļoti drosmīgs un cēls» — Saša saprata, tā ir Zidas dienasgrāmata. Pirmā tieksme bija aizvērt burtnīcu: lasīt svešas dienasgrāmatas — līdz tam viņš nevar nolaisties. Un tomēr… Ja tas būtu Maskavā, viņa kādreizējā dzīvē, viņš neiedrīkstētos atvērt svešu dienasgrāmatu. Bet šeit, viņa stāvoklī… Zida taču raksta par viņu! Ko raksta? Kāpēc uzticēties papīram? Viņam noteikti jāzina, kas tur uzrakstīts, ikvienu viņa soli, ikvienu viņa vārdu var sagrozīt. Nelaime var atnākt no jebkuras puses, pat no sievietes, kura viņu mīl. Ko viņš būtībā par viņu zina? Kādēļ viņa ir šeit? Šajā nomaļajā nostūrīl

Viņš pagājās pa istabu.

Un ko nozīmē vārdi «viņš ir drosmīgs un cēls»? Mājiens uz to, ka viņš sagādāja produktus Soloveičikam, nenodeva bēgli?! Ar šiem diviem vārdiem pietiek, lai bargi ņemtu priekšā visus izsūtītos Mozgovā. No tā, ka viņš tai uzticējās, var dabūt ciest citi. Viņa, protams, nevienam nevēl neko ļaunu, bet kālab rakstīt? Nav taču vairs meitene, jau pie trīsdesmit! Vai tiešām neizprot viņa stāvokli? Kādēļ atstāja dienasgrāmatu uz galda? Nejauši? Aizmirsa noslēpt? Aiz vieglprātības?

Viņš atkal pagājās pa istabu, noplēsa bērza malkas pagalei tāsi, iesvieda krāsnī, ugunī aizsvilusies, tā acumirklī sačokurojās un nākamajā mirklī aizdegās.

Apskatīt dienasgrāmatu? Izlasīt, ko Zida raksta par viņu, reiz par visam reizēm pārliecināties, kas viņa ir īstenībā? Taču, to izdarījis, viņš pārkāps robežu, kas šķir godprātīgu cilvēku no nekrietna. Bet ir jau par vēlu, viņš pārāk ilgi svārstījās… Viņš jau izdzirda Zidas soļus pagalmā, pēc tam — kā noslaucīja kājas priekšnamā. Viņa ienāca un uzsmaidīja.

—   Ilgi gaidi?

Viņš nevis atbildēja, bet norādīja uz burtnīcu.

—   Kas tas tāds?

Zida saklausīja dusmas viņa balsī, saprata, ka viņš ir atvēris dienasgrāmatu, samulsa, pēc tam pavērās Sašā ar skaidru, atklātu skatienu.

—   Tā ir mana dienasgrāmata.

—   Kālab tu to raksti?

Viņa kavējās ar atbildi.

—   Tevi tur kaut kas aizskāra?

—        Es nelasu svešas dienasgrāmatas. Taču… Acīm redzami tu raksti kaut ko arī par mani?

—   Jā, rakstu.

Viņš lūkojās Zidā, tad noprasīja:

—   Kāpēc tu esi šeit, Zida?

Viņa nodūra galvu, klusēja, neatbildēja.

—   Es jautāju — kas tevi šurp attrieca?!

Viņa atbildēja čukstus:

—   To es tev nekad neteikšu.

—        Tava darīšana, bet man jāzina, ko tu raksti par mani.

Zida sniedza viņam burtnīcu.

—   Lasi.

—   Es nelasīšu tavu dienasgrāmatu. Bet es tevi lūdzu,

izplēs no tās visas lapas, kur rakstīts par mani, un sadedzini tās šajā te krāsnī. Un turpmāk neko par mani neraksti. Es jau tev paskaidroju savu stāvokli, žēl, ka tu neko neesi sapratusi.

Zida domīgi pāršķirstīja dienasgrāmatu, ielieca dažas lappuses, sniedza burtnīcu Sašam.

—   Tas par tevi, izlasi.

- Es jau pateicu: nelasīšu. Izplēs un sadedzini.

Saša atskārta, cik nežēlīga ir viņa prasība. Bet citas' izejas nav! Soloveičika izrīcība dārgi maksāja citiem cilvēkiem, jau tāpat nelaimīgiem. Viņš negrib, ka jelkāds dabūtu ciest Zidas vieglprātības dēļ.

Zida piegāja pie krāsns, pietupās, atdarīja čuguna durtiņas, izplēsa no dienasgrāmatas vienu lappusi, pārskatīja to, saņurcīja un iemeta ugunī. Pārlasīja, saņurcīja un iemeta ugunī otru, pēc tam trešo, ceturto… Viņa tupēja uz ceļiem krāsns priekšā, ar muguru pret Sašu, plēsa no burtnīcas lappuses, gumzīja un svieda ugunī. Vairs nelasīdama, acīm redzami dienasgrāmatas beigas bija par Sašu, vai varbūt viņai jau bija visvienalga, viņa plēsa visu pēc kārtas.

—   Karsti, — viņa piepeši sacīja.

Tikai tagad Saša pamanīja, ka nebija ļāvis Zidai atģērbties, viņa bija kažokā, velteņos, lakatā, tā, kā bija ienākusi no āra aukstuma.

Tagad viņam Zidas bija žēl, viņš lādēja sevi. Viss pretīgi, briesmīgi! Viņš nespēja vien sagaidīt, kad galu galā beigsies šīs viņa sagudrotās mocības.

Zida piecēlās, nolika uz galda burtnīcas paliekas, uzsmaidīja caur asarām.

—   Tas nu ir viss!

Saša gāja prom. Briesmīgi, briesmīgi! Riebīgi! Bet citādi viņš nevarēja rīkoties. Viņš dzīvo tagad pēc jauniem likumiem. Varbūt Zida to sapratis un viņi paliks draugi.

Viņš iegriezās veikalā pie Fjodora, apvaicājās par dzīvokli. Piebilda, ka iemītniece ir ar sešgadīgu bērnu, labi šuj un vajadzīgs, lai saimniecei būtu šujmašīna.

—   Varbūt iekārtot viņu pie Lariskas? — Fjodors piedāvāja. — Dzīvo viena. Arī mašīna ir. Patīk uzcirsties, vienmēr kas jauns vajadzīgs, bet šūt neprot, tad nu būs pašai sava šuvēja mājās.

—   Vairāk par divdesmit rubļiem viņa nevar maksāt.

—      Lariskai pietiks arī ar piecpadsmit, — Fjodors atmeta ar roku, — jo vairāk tādēļ, ka viņai šūs. Varbūt ari Marusjai kaut ko uzšūs.

—   Bet vai Lariska būs ar mieru?

—   Ja pateikšu, būs ar mieru.

Lieta nokārtota. Saša aiznesa Lidijas Grigorjevnas čemodānus pie Larisas, apskatīja šujmašīnu, ieeļļoja, Mašīna bija veca, taču labas markas, sSinger».

—     Lai jums sokas, — Saša novēlēja, — ja kaut kas vajadzīgs, pasauciet…

Saša gribēja noskaidrot ko tuvāk par Soloveičika bēgšanu. Taču Lidija Grigorjevna neko nestāstīja, un izprašņāt Saša uzskatīja par neērtu.

Uzzinājis, ka Saša atradis Lidijai Grigorjevnai mājvietu pie Larisas, Vsevolods Sergejevičs ar savu parasto smīnu noteica:

—    Netikles alianse ar vecmeitu. Bet viņai ir zēns un nav kur dēties. Pie reizes — vai jūs zināt, kas tas Tarasiks tāds ir?

—   Viņa saka, mazdēls, bet neizskatās.

—    Viņš ir te nomirušu specnometināto jeb — kā saka oficiāli — budžu dēls.

—   Paņemt šeit audzināšanā bērnu? Drosmīga rīcība.

Vsevolods Sergejevičs papurināja galvu.

—    Vai ari mēģinājums iemantot dzīvei mērķi, pietverties kaut vai kam.

—     Lai kas būtu pamudinājis viņu uz tādu rīcību, — sacīja Saša, — tā ir cēla un cilvēciska. Manī tā modina cerību: pat šajos patvaļas apstākļos apstiprinās augstākās cilvēciskās vērtības. Līdzcietība ir viena no tām.

—     Es domāju par mūsu īstenības metamorfozēm, — ieteicās Vsevolods Sergejevičs, — nav izslēgts, ka savulaik Lidija Grigorjevna kā budžus ekspropriējusi Tarasika vecākus un izsūtījusi tos uz Sibīriju. Bet tagad pati ir Sibīrijā un audzina viņu dēlu, tādēļ pacieš mokas un trūkumu. Vai šis fakts neapstiprina tēzi par grēku izpirkšanu?

—    Es lāgā nezinu kristīgās ticības mācību, — atbildēja Saša, — taču Lidiju Grigorjevnu, manuprāt, pamudināja tas, kas stāv augstāk par jebkuru reliģiju un ideju, — spēja upurēt sevi citu labā. Un tas, ka kaut kas tāds izpaužas pat šeit, tas viss, es atkārtoju, modina cerību: cilvēciskais cilvēkā nav nokauts un nekad to nevarēs nokaut.

Kad Saša Lidijai Grigorjevnai piedāvāja naudu, viņa rīcībā bija pavisam tikai trīsdesmit rubļu. Dažus rubļus atstās priekš papirosiem un petrolejas, kā nekā iztiks, toties izlīdzēs Lidijai Grigorjevnai. Bet ar saviem saimniekiem norēķināsies novembra beigās, ļaunākajā gadījumā decembrī, kad sāks piegādāt pastu pa kamanu ceļu.

Kā Saša jau bija paredzējis, pasts pienāca decembra sākumā. Un, 'kā cerēts, liels pasta sūtījums: nauda, paka ar ziemas mantām (adresi rakstījusi Varja savā skaidrajā rokrakstā), daudz vēstuļu no mātes, daudz avīžu. Zīmogots bija augustā, septembrī, viens otrs sūtījums novembri — tas, kas bija sūtīts pirms šķīdoņa, bija sajucis kopā ar to, kas sūtīts pēc tā, tātad daudz kas no pasta vēl priekšā, ceļā.

Bija gaidāmi prieki uz veselu nedēļu, varbūt pat uz divām — decembris rādījās būt lielisks.

Kā aizvien, viņš vispirms pārskatīja vēstules, salicis tās pēc izsūtīšanas datumiem. Neko jaunu māte nestāstīja, un kādi tad viņai var būt jaunumi? Sveicieni no mātesmāsām, no Varjas, itin nekas par tēvu, Marku, biedriem. Ikvienu aploksni Saša atvēra ar slepenu cerību saņemt kaut pāris vārdu no Varjas, viņš taču tai jau aizrakstīja. Taču vēstulē pēc vēstules: «Sveiciens no Varjas.» Un uz bandrolēm Varjas skaidrais rokraksts.

Un, kad Saša jau bija zaudējis cerību, viņš atvēra pēdējo vēstuli un otrās lappuses apakšā ieraudzīja pierakstu:

«Sveiks, Saša! Es patlaban esmu pie Tavas mātes,' rakstām Tev vēstuli. Mums viss ir labi, Tava māte ir vesela, es strādāju Maskavas celtniecības projektēšanas pārvaldē. Kā es gribētu zināt, ko Tu patlaban dari. Varja.»

Viņš vēlreiz pārlasīja šīs rindas: «Kā es gribētu zināt, ko Tu patlaban dari…» Ak kungs! Kā viņš gribētu zināt, ko viņa patlaban dara, redzēt viņu, dzirdēt, pieskarties viņai, pārlaist roku viņas sejai… «Kā es gribētu… Kā es gribētu…» Viņu pārņēma skaudra, smeldzīga mīlestība un tieksme pēc šīs meitenes, viņš pēkšņi iztēlojās viņu šeit, pie sevis,..

Viņam sāka dauzīties sirds, viņš piecēlās, pagājās pa istabu, savaldījās, izskatīja augusta un septembra avīzes, taču ik pa brīdim paņēma vēstuli un pārlasīja šīs rindas: «Kā es gribētu zināt, ko Tu patlaban dari…»

Viss vēl priekšā, velns ar āra, viss vēl priekšā! Viņam ir Varja, tagad viņš to noteikti zina. «Kā es gribētu zināt, 'ko Tu patlaban dari…» Ir Varja, ir māte, cilvēki apkārt, ir viņa domas, viņa atziņas, viss, kas cilvēku dara par cilvēku.

Caur mazajiem vienādmalu lodziņiem istabā ielauzās saules stari. Krāsns bija labi sakurināta, istabā — silti un mājīgi. Nekas, var dzīvot. Tiem, kuriem nav jumts virs galvas, tiem ir slikti.

Kāds ienāca priekšnamā, pamīņājās, notrausa ar slotu sniegu no velteņiem, atvēra durvis. Tas bija Vsevolods Sergejevičs.

—        Nāciet iekšā, — Saša par viņu nopriecājās, — ģērbieties nost.

Vsevolods Sergejevičs novilka kažoku, noņēma cepuri, atraisīja šalli, uzlika uz krāsns dūraiņus… Pagājās pa istabu, berzēdams nosalušās rokas, pamāja uz galdu.

—   Pastu skatāt cauri?

—   Jā, daudz kas pienācis. Jums droši vien arī?

—       Un kas jauns? — Vsevolods Sergejevičs atbildēja ar jautājumu.

—       Nekā īpaša … Vēstules no mātes, no draugiem. Es par tām priecājos.

—        Protams, protams, — it kā viņu nedzirdēdams, atteica Vsevolods Sergejevičs.

—        Kas jums kait? — ievaicājās Saša. — Jūs par kaut ko esat noraizējies?

—        Slikti, Saša, slikti. — Vsevolods Sergejevičs joprojām staigāja pa istabu un berzēja un berzēja rokas.

Pirmā doma pazibēja — Soloveičiks… Vai tiešām notverts?

—   Jā? Bet kas noticis?

Vsevolods Sergejevičs nostājās Sašam pretī.

—   Pirmajā decembri Ļeņingradā nogalināts Kirovs.

—        Kirovs? — apjucis atkārtoja Saša. — Kas viņu nogalinājis?

—       Neko sīkāk nezinu. Ir valdības paziņojums: pirmajā decembrī pulksten sešpadsmitos trīsdesmit minūtēs Ļeņingradas pilsētā, Smoļnijā, no strādnieku šķiras ienaidnieku uzsūtīta slepkavas rokas gājis bojā Kirovs. Šāvējs aizturēts. Viņa persona tiek noskaidrota.

—   Jums ir avīze?

—        Avīzes man nav, bet tas ir tiesa. Ir arī otrs paziņojums — slepkava ir kāds Nikoiajevs. Un trešais — apsūdzības par terora aktiem tiek izskatītas desmit dienu laikā bez pušu, tas ir, bez aizstāvja, piedalīšanās, nekādas pārsūdzības, nekādas apžēlošanas, nošaut nekavējoties pēc sprieduma pasludināšanas. Redziet, tā, Saša! «Strādnieku šķiras ienaidnieku uzsūtīts slepkava» — neko teikt…

—   Ko jus tadu sevišķu saskatat šajos vārdos? Tajos jau nav būtība.

—   Jūs tā domājat? — atbildēja Vsevolods Sergejevičs. — «Strādnieku šķiras ienaidnieku uzsūtīts slepkava» — un tūlīt pat «šāvēja persona tiek noskaidrota». Kā tad tā, kur loģika? Persona vēl nav noskaidrota, bet jau ir zināms, kas to uzsūtījis… Neizprotami, neizprotami.,, Tomēr nē, gauži izprotami…

—   Kirovs, kā stāsta, bijis labs cilvēks, labs orators, partijas mīlulis. Kas uzdrošinājās pacelt pret viņu roku?

Vsevolods Sergejevičs piesēda uz sola, atslēja galvu pret sienu.

—   Lai kas to pastrādājis, Saša, varu jums tei'kt ar pilnīgu pārliecību: pienākuši melni laiki.

Maskava 1966—1983

PĒCVĀRDS

1944. gada 20. jūnijā gvardes strēlnieku korpuss, kuru komandēja ģenerālis Maksims Ivanovičs Ķostins, nonāca Rafaluvkas stacijas rajonā, uz rietumiem no Sami pilsē< tas, un izvietojās mežos uz austrumiem no Ķoveļas.

Pārdislocēšana bija notikusi slepeni. Karaspēks atbrīvoja vagonus no kravas noma[os izmaiņas punktos un pusstacijās un, rūpīgi maskējoties, iegāja mežos. Ģenerālis Ķostins pavēlēja pārvietoties tikai nakti, aizliedza peldēties un mazgāt ve(u upēs un ezeros, aizliedza radiosakarus, pavēlēja samazināt līdz minimumam telefonsarunas, tās šifrēt un kodēt.

Maksims Ivanovičs Ķostins bija komandējis pulku Maskavas pievārtē, divīziju Staļingradā. Pie Severskijdoņecas uzņēmies korpusa vadību, piedalījies Izjumas—Barvenkovas un cilās uzbrukuma operācijās, Donbasa atbrīvošanā, Dņepras forsēšanā, kaujās uz Ingulas upes un Dienvidu Bugas, Odesas atbrīvošanā. Blakus krita cilvēki, daudz cilvēku, Maksims Ivanovičs parakstīja ziņojumus par zaudējumiem: kritušie, ievainotie, bez vēsts pazudušie.

Cilvēki, viņu dziviba un nāve bija kara rēķinu saskaitāmie. Viņa dotās pavēles ari bija kara rēķinu saskaitāmie un tika stingri izpildītas. Aiz ģenerāļa labsirdības slēpās prasme pakļaut cilvēkus izvirzītajam uzdevumam, aiz vientiesiguma — elastīgs kara taktika prāts, kas ļauj pieņemt drosmīgus, negaidītus lēmumus, aiz ārējas miermīlīgas piekāpības •— dienesta attiecību smalka izpratne, prasme vajadzīgos apstākļos manevrēt. Viņu pazina un augstu vērtēja Zukovs, tas radīja dažus personiskus sarežģījumus ar armijas pavēlniecību, taču vienkāršība un labsirdība, kas piemita šim staltajam, saviem trīsdesmit pieciem gadiem pasmagnējam jaunajam ģenerālim, viņa atklātā zemnieka seja atbruņoja pat bargo armijas komandieri Cuikovu.

Korpuss ieradās 20. jūnijā, bet pēc trim dienām, 23. jūnijā, sākās operācija «Bagrations», kuras uzdevums bija atbrīvot Baltkrieviju un nonākt līdz vecajām valsts robežām. Operācijā piedalījās 166 divīzijas. Taču armija, kuras sastāvā ietilpa ģenerāļa Kostina korpuss, karadarbībā netika iesaistīta. Bija paredzēts, ka mazliet vēlāk tai būs jāpārrauj vācu aizsardzība Ķoveļas—Ļubļinas virzienā un jāiziet pie Rietumu Bugas. Sā uzbrukuma sagatavošanai bija dots orientējoši mēnesis — ļoti īss laiks, ja ņem vērā, ka iepriekšējās smagajās kaujās karaspēka daļas bija paplucinātas, nebija nokomplektēts personālsastāvs un apkārtnes reljefs bija sarežģīts.

Iepriekšējās operācijās korpuss bija piedalījies dienvidos, Ukrainas un Moldāvijas stepēs, turpretim šeit uzbrukumā būs jādodas dumbrainos mežos, ko šķērso neskaitāmas upītes un tērces ar pārpurvotiem krastiem. Karaspēku apmācīja attīrīt ceļus un taciņas no aizsprostojamiem, vilku bedrēm un mīnām, pārvarēt sīkus ūdens šķēršļus, ierīkot čikstus, pāriet purvus un kūdrājus. Korpusam lielu papildinājumu deva vietējie, no vāciešiem atbrīvotie iedzīvotāji, taču šis papildinājums bija bez kaujas pieredzes, to vajadzēja apmācīt kaut vai vienkārši rīkoties ar ieročiem.

Līdz divīzijas komandpunktiem Maksims Ivanovičs aizkļuva «vilitī», tālāk jāšus uz zirga. Teritorija, ko aizņēma korpusa divīzijas, bija milzīgs purvs, daļēji aizaudzis ar jauktu mežu: priedēm, bērziem, alkšņiem, ozoliem. Purva vidū bija izkaisītas smilšainas saliņas, taču tik un tā arī te zemnīcās sūcās iekšā ūdens, tādēļ karavīri priekšroku deva ar priežu zariem izklātām teltīm. Un pareizi, atzina Maksims Ivanovičs, klāt jau jūnijs, ir silts, kareivjiem jāizguļas, jābūt labi paēdušiem, tam viņš sekoja stingri.

3. jūlijā mūsu karaspēks ieņēma Minsku, pārrāva fronti 400 kilometru garumā un turpināja strauji virzīties uz priekšu. Si vēsts panāca Maksimu Ivanoviču pulka KP, viņš nodomāja, ka korpusa uzbrukuma termiņi tagad var mainīties, un tādēļ atgriezās savā ĶP agrāk nekā parasti. Tomēr nekādi jauni rīkojumi no armijas štāba nebija pienākuši. Un arī šo vakaru Maksims Ivano\vičs pavadīja kā parasti: sasauca štāba virsniekus, runāja par to, kas viņu neapmierināja karaspēkā, deva uzdevumus, noklausījās ziņojumus.

Atlaidis visus jau pec divpadsmitiem naktī, Maksims Ivanovičs atpogāja formassvārku apkakli; piesmēķēts, piedūmots, jāizvēdina. Pats viņš nepīpēja, taču aizliegt to pat savā blindāžā nevarēja. Tuvumā vienmērīgi tarkšķēja motoriņš, to izslēgs, tiklīdz Maksims Ivanovičs liksies gulēt.

—   Biedri ģenerāli, — ziņoja adjutants, — jūs gaida jaunais autodienesta priekšnieks.

—   Ko viņam vajag?

—   Ziņot par ierašanos, stāšanos amatā.

—   Lai ziņo par to štāba priekšniekam.

—   Es viņam tieši tā sacīju, bet viņš uzstāj.

—   Labi, lai ienāk.

Maksims Ivanovičs noliecās pār karti. Doma par to, ka uzbrukuma termiņi var tikt pārcelti, neatstājās. Uz to jābūt gatavam, pavēle var pienākt kuru katru mirkli…

Iečīkstējās durvis. Maksims Ivanovičs pacēla acis no kartes, pagriezās…

Durvis stāvēja virsnieks vecā, taču labi piegulošā šinelī ar lauka karaspēka uzplečiem, galvā naģene, kājās kirzas stulmeņi. Viņa seja nebija redzama, nevienmērīgi degošā spuldzīte apgaismoja tikai galdu ar tajā izklāto karti…

Un tomēr kaut kas attāli pazīstams Maksimam Ivanovičam pavīdēja šajā stāvā, kas klusējot saspringti gaidīja viņu pie durvīm, kaut kas satraucošs ietrīsējās sirdi…

Virsnieks militāri sveicināja, noteiktā balsi ziņoja:

— Biedri ģenerāli! Gvardes majors Pankratovs ieradies jūsu rīcībā, lai turpinātu dienestu.

Nolaidis roku, palika stāvam «mieraslājā».

Nevar būt. Vai tiešām?!

—        Jūsu norīkojumu! — pēkšņi sadugušā balsī prasīja Kostins.

Virsnieks izņēma no planšetes norīkojumu, paspēra soli uz priekšu, sniedza to Maksimam Ivanovičam.

Taču tas aizgriezās pret galdu, pavilka uz veltnīša vadu, spuldze pacēlās augstāk, apspīdēja visu blindāžu, un, kad Maksims Ivanovičs atkal pavērsās pret virsnieku, viņš jau skaidri redzēja — Saša!

Maksims Ivanovičs paņēma norīkojumu… Jā, tiešām, Pankratovs Aleksandrs Pavlovičs…

Viņš pacēla acis… Viņā lūkojās viņa bērnība, viņa jaunība, viņa Arbats… Un Maksims Ivanovičs nenoturējās, neviļus iejautājās:

—   Saša, tu?

Balss viņam nodrebēja…

—   Es, — virsnieks atbildēja.

Saša… Dzīvs… No kurienes uzradies? Kā? Kādā veidā?

Maksims Ivanovičs bija pieredzējis ne tikai karu, viņš bija pieredzējis ari pirmskara gadus — gan trīsdesmit septīto, gan trīsdesmito astoto, gan trīsdesmit devīto. Viņa acu priekšā arestēja, izsludināja par tautas ienaidniekiem krietnus komandierus, uzticamus biedrus, pārbaudītus kaujās Spānijā, Hasanā, Halhingolā. Vai viņi patiešām bija ienaidnieki? Viņš negribēja tam ticēt, bet nevarēja neticēt, citādi nebūtu iespējams kalpot tam, kam atdota dzīve. Vispareizākais bija par to nedomāt. Sie cilvēki nozuduši, pārgājuši citā — viņam nepazīstamā pasaulē, no kuras nevienam nav atpakaļceļa.

Un, raug, no šīs pasaules uzradies Saša. Pēc desmit gadiem! Kā viņš tos nodzīvojis? Kā palicis dzīvs? Kādēļ nosūtīts tieši pie viņa, uz viņa korpusu? Kas aiz tā slēpjas? Nevajadzēja parādīt, ka viņu atpazinis, nevajadzēja nosaukt par Sašu…

Virsnieks atkal pacēla roku militārā sveicienā.

—   Atļaujat ziņot, biedri ģenerāli?!

Viņš precīzi izrunāja vārdus …Tā ir viņa — Sašas — balss… Un tomēr, tomēr…

—   Brīvi! Es jūs klausos.

Saša nolaida roku.

— Biedri ģenerāli! Lai būtu pilnīga skaidrība. Esmu sodīts pēc 58. panta, tas figurē manā personiskajā lietā. Es nelūdzu, lai mani sūta uz jūsu korpusu. Es negribēju braukt pie jums. Bet pavēle ir pavēle. Nebija ar ko to apstrīdēt. Vienīgais, uz ko es varētu atsaukties, ir mūsu

kādreizējā pazīšanās. Taču tādu argumentu pavēlniecība neuzklausītu. Bet tie, kam pienākas mani uzmanīt, būtu ņēmuši vērā. Tas varētu sarežģīt jūsu stāvokli. Tādēļ lūdzu sūtīt mani atpakaļ uz frontes štābu: esmu majors, pulkveža dienesta pakāpe — pārliecinošs iegansts. Tāds lēmums būtu pats pareizākais gan jums, gan man.

Maksims Ivanovičs klusēja. Ak dievs! Tas taču ir agrākais Saška, kuru viņš tā mīlēja. Saška — godīgs, tiešs, principiāls, nevienu negrib iegāzt, vēl aizvien tāds pats! Maksimam Ivanovičam atkal pretī vērās viņa jaunība, atklāta, drosmīga, bez kompromisiem. Un šajās uzplaiksnījušajās atmiņās viņš ari sevi ieraudzīja kā agrāko Maksi, nokaunējās par savu mirklīgo vājumu, kad aizmirsa savu īsto dabu, nodrebēja, pakļāvās tam, kas bija ieperinājies viņā tajos nemierpilnajos gados.

—   Atļaujiet iet, biedri ģenerāli?

—   Lai paliek, Saša, — sacīja Maksims Ivanovičs, — atģērbies, iedzersim uz tikšanos.

—   Maksim, — nopietni sacīja Saša, — tieši tādēļ es negribēju braukt pie tevis, es pārāk labi tevi pazīstu.

…Kamols kāpa kaklā, Maksims Ivanovičs ievilka elpu, uzlika roku Sašam uz pleca.

—   Paldies, Saša… Paldies, ka tā domāji par mani. Viss, sēdies!

Viņš ātri atgāja nost no Sašas, atvēra durvis, pavēlēja adjutantam:

— Sagādā mums kādu lāsīti ar uzkodu un tēju.

—   Maksim, — no jauna ierunājās Saša.

—    Viss! — Maksims Ivanovičs viņu pārtrauca. — Te es esmu vecākais — tiklab pēc amata, kā pēc dienesta pakāpes.

Tāda manām gara acīm rādās divu manu varoņu tikšanās. Taču, vai nākotnē šī aina paliks tāda pati, nezinu. Romāna personāžiem piemīt spēja dzīvot savu patstāvīgu dzīvi, autoram atliek tikai to pierakstīt. Tāpat nezinu, vai pagūšu pabeigt nākamo romānu. Taču, ja liktenis man lems vēl dažus gadus, es ceru novest vēstījumu līdz 1956. gadam, līdz Divdesmitajam kongresam, kad tika ļauts atgriezties dzīvē tūkstošiem gluži nevainīgu cilvēku un atdoti godīgi vārdi tiem, kuriem atgriezties dzīvē jau vairs nebija iespējams.

Анатолий Рыбаков

ДЕТИ АРБАТА

Роман

Рига «Лиссма» 1988 На латышском языке

Перевела с русского Валентина Кира (Клюмель) Художник Андрей Калнач

ИБ № 5758

Anatolijs Rlbakovs ARBATA BĒRNI

Mākslinieciskais redaktors M. Adumāns Tehniskā redaktore I, Barviģe Korektore S. Liniņa

Nodota salikšanai 13.04.88. Parakstīta Iespiešanai t2.07.8S. Formāts 81x108/32. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 30,24 uzslc. iespiedi.; 31,08 uzsit, krāsu nov.; 35,25 izdevn 1. Metiens 90 000 eks. Pašūt. Nr. 390-5c. Cena 2 rb|. 30 kap. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 203/32969/Dtp.-l79. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa Ielā 38/40. Vāks un priekšlapa Iespiesti Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226001 Rīgā, Vienības gatvē 11,

Ribakovs A.

Ri 014 Arbata bērni: Romāns / No kr. vai. tulk. V. Kira. — R.: «Liesma», 1988. — 575 lpp.

ISBN 5—410—00361—6

4702010201-203 84K7-44

M801 (11)—88

[1] «lai viss iet savu gailu» (fr).

[2] «mocce.ibiipom» — maskavas uzņēmumu apvienība lauksaimniecisko rūpniecības produktu pārstrādei (tulk.).

[2] HEK.yBy — Centrālā komisija zinātnieku sadzīves apstākļu uzla bošarai (tulk.).

Content

Ribakovs Anatolijs Arbata bērni

Pirmā daļa

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

Otra daļa

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

12

13

14

15

16

17

18

20

Trešā daļa

1

3

6

7

12

13

14

15

16

17

18

19

20

PĒCVĀRDS