Brežņevs Leonīds

Atdzimšana

Leonīds Brežņevs

Atdzimšana

.

1

Zāle jau bija paguvusi izaugt cauri dzelžiem un šķembām, iztālēm skanēja par savvaļas zvēriem kļuvušo suņu gaudošana, bet visapkārt pletās vienas vienīgas drupas un apdegušo koku zaros melnēja vārnu ligzdas. Kaut ko līdzīgu biju redzējis pēc pilsoņu kara, taču tolaik biedēja rūpnīcu mēmā klusēšana, bet tagad tās vispār bija pārvērstas krāsmatās.

Tā bija 1946. gada karstā vasara. Tai gadā partija nosūtīja mani uz Zaporožji. Man tika uzdots sākumā iepazīties ar stāvokli visā apgabalā, īpašu uzmanību veltījot celtniecībai un lauksaimniecībai. Partijas Centrālā Komiteja izsniedza man attiecīgu mandātu, un es bez kavēšanās izbraucu uz apgabalu.

Pēc Lielā Tēvijas kara mani uzreiz nedemobili-zēja, un es ierados apgabalā, vēl nenovilcis militāro formas tērpu. Agri no rīta devos uz celtniecības objektu, taču aizbraukt varēja tikai līdz koksa ķīmiskajai rūpnīcai, pareizāk sakot, līdz gruvešiem, kas bija palikuši no varenajiem rūpnīcas korpusiem. Tālāk ceļa nebija, vajadzēja iet kājām. Klaiņoju līdz vēlam vakaram un visur redzēju

salauzītu betonu, ķieģeļu drumslas, drazu kaudzes, sagumzītu siju mudžekli. Nebija kur atpūtināt acis.

Pilnā gaitā ritēja drupu novākšana, strādāja daudzi tūkstoši celtnieku, turklāt gandrīz vai visos objektos vienlaikus. Strādāja gandrīz bez mehānismiem, ar rokām — likās, šim darbam nebūs gala. Pa cejam mani sapazīstināja ar cilvēkiem, daudzus no viņiem vēlāk iepazinu tuvāk un iegaumēju, taču pagaidām tikai klausījos viņu paskaidrojumus un lielāko tiesu skatījos, tāpēc ka galvenais jau tāpat bija skaidrs: brīnišķīgās metalurgu un enerģētiķu pilsētas patiesībā vairs nebija zemes virsū. Viss bija saspridzināts, nodedzināts, karā nopostīts.

Zaporožji pirms kara es labi pazinu. No Dņepro-petrovskas, kur tolaik strādāju, tā nebija tālu — stundas pusotras brauciena ar mašīnu. Bieži iznāca braukt pie kaimiņiem, ar kuriem jau sen mēs draudzīgi sacentāmies. Atmiņā bija iespiedušies ēnaini skvēri, jauki laukumi ar strūklakām, skaisti dzīvojamie nami, ar kuriem Zaporožjes ļaudis lepojās, viņu atpūtas bāzes Horticas salā un platais, zaļais Ļeņina prospekts, kas sniedzās cauri visai pilsētai līdz pašai Dņcprai. Vakaros, kad parasti atgriezos mājās, sarkana atblāzma gailēja tumšajās debesīs virs rūpnīcas «Zaporožstaļ» domnām, bet priekšā uguņu simti, ūdenī divkāršodamies, iezīmēja slavenā aizsprosta loku.

Dņepras IIES — tā nav tikai viena no simtiem elektrostaciju, kas uzceltas padomju varas gados. Patlaban ir arī spēcīgākas, modernākas spēksta-

cijas, taču šī HES, Dņepras hidroelektrostacija, mums kļuvusi itin kā par Padomju zemes industriālās varenības simbolu. Sis aizsprosts, ko visi labi pazīst no kinohronikām, no fotoattēliem avīzēs un žurnālos, ir īpatnēji skaists. Man stāstīja, ka nesen kādas ekskursijas laikā jauna meitene, studente, atstājusi šādu ierakstu: «Dņepras HES mūsu zemē ir gluži tas pats, kas Puškins literatūrā, kas Čaikovskis mūzikā. Lai kādi giganti tiktu uzcelti pie Volgas, Angāras vai Jeņisejas, tie nespēs aizēnot padomju enerģētikas patriarha diženumu.» Labi teikts!

Bet tajā pēckara gadā ar sāpēm un rūgtumu vajadzēja noraudzīties, kā bija sapostīta unikālā celtne. Hitlerieši bija iemūrējuši aizsprostā simt avio-bumbu, katru ap pustonnu smagu, un tikai mūsu sapieru un izlūku varonība paglāba aizsprostu, neļaujot to pilnīgi iznīcināt. Kad padomju karaspēks forsēja Dņepru, uz kāda aizsprosta balsta atrada pārcirstu vadu, kas bija pievienots sprāgstvielai, un līdzās — kritušu karavīru. Viņa vārdu neizdevās uzzināt, un kopš tā laika pie aizsprosta vēruma paceļas piemineklis nezināmajam varonim.

Lai gan fašistiem neizdevās pilnā apjomā izpildīt savu barbarisko plānu, tomēr visas turbīnas, ģeneratori un celtņi bija saspridzināti, no četrdesmit septiņiem pārgāznes aizsprosta posmiem veseli bija palikuši tikai četrpadsmit. Nebija vairs Dņepras ūdenskrātuves. Kailas slējās senās klintis. Mēs jau bijām pieraduši redzēt Dņepru rāmi plūstam, bet tagad tā kā senāk atkal grieza krācēs putu vērpeles. Tolaik būvobjekta bija populārās kāda Dņepras IIES celtnieka sacerētās vārsmas:

Sirmo pelēko granītu glauž

Dņepras ūdeņu bangainās skavas.

Krastu klintis uz mūžiem te pauž

Savu drosmīgo aizstāvju slavu ...

Ukraiņu valodā ir tēlains, pēc satura precīzs, ietilpīgs vārds peremofļa — uzvara. Padomju cilvēki visu uzveica, visu pārcieta, izturēja un uzvarēja pašā grūtākajā no visiem kariem. Tagad viņiem vajadzēja «pievārēt» sabrukumu, gūt uzvaru mierīgā darbā.

Un visu šo bezgala garo, karsto un grūto dienu, iepazīdamies ar stāvokli, es gudroju: ar ko gan šeit sākt? Jāteic, iespaids bija radies visai drūms. Fašisti bija saspridzinājuši pilsētā visas septiņdesmit rūpnīcas. I<ad uzņēmumā «Zaporožstaj» sāka atjaunot lokšņu velmēšanas stāvu, tad uz visām kolonnām vidusrindā atklājām ar sarkanu krāsu uzvilktu burtu F (no vācu Feuer — uguns). Sarkanas bultas norādīja, kur tieši novietojams tols.

Arī visa pilsēta bija pārvērsta drupās. Valsts komisija aplēsa: Zaporožjē bija sagrauts vairāk nekā tūkstotis lielu dzīvojamo namu, divdesmit četras slimnīcas, septiņdesmit četras skolas, divi institūti, pieci kinoteātri, divsimt trīsdesmit deviņi veikali. Pilsēta bija palikusi bez ūdens, bez

siltuma, bez elektrības. Milzu zaudējumi bija nodarīti arī lauksaimniecībai Zaporožjes apkaimē.

Partijas Centrālā Komiteja nosūtīja mani uz šo apgabalu brīdī, kad stāvoklis bija visai sarežģīts. Aptuveni mēnesi pirms manas atbraukšanas, 1946. gada 27. jūlijā, «Pravdā» bija ievietota korespondence «Kāpēc kavējas rūpnīcas «Zaporož-staj» atjaunošana». Atbilde skanēja: «Galvenais cēlonis ir neorganizētība. Nav darbu organizācijas un mehanizācijas projekta. Faktiski nav arī grafika. Plāna izpildi uzskaita nevis pēc fiziskā apjoma, bet gan rubļos. Uz šā pamata zeļ mānīšanās...» Pēc tam «Pravda» publicēja citu rakstu, kas saucās «Trīs partijas komitejas un viens celtniecības objekts». Sai rakstā bija kritizēta partijas rajona komiteja, pilsētas komiteja un apgabala komiteja par to, ka tās gan bezgala jaucas celtnieku darbā, tomēr palīdzību viņiem sniedz nepietiekamu un dažkārt pat nekvalificētu. Visbeidzot, tika pieņemts VK(b)P CK lēmums un ar to saistītais Ukrainas K(b)P CK lēmums «Par vadošo partijas un padomju kadru sagatavošanu, izraudzīšanu un sadali Ukrainas partijas organizācijā».

Tāds bija stāvoklis, un par to tika atklāti un asi runāts UK(b)P Zaporožjes apgabala komitejas XI plēnumā, kurā es piedalījos, iepriekš iepazinies ar celtniecības objektiem. Plēnuma priekšvakarā man uz Zaporožji zvanīja no partijas Centrālās Komitejas.

— Ir pieņemts lēmums ieteikt jūs par apgabala komitejas pirmo sekretāru. Vadiet plēnumu!

Zaporožjē ieradās VK(b)P CK nodaļas vadītājs.

Plēnuma darba kārtībā otrais bija organizatorisks jautājums: pēc VK(b)P Centrālās Komitejas ieteikuma mani ievēlēja par partijas Zaporožjcs apgabala komitejas pirmo sekretāru. Tas notika 1946. gada 30. augustā.

Pirmoreiz mūžā tik uzskatāmi un skaidri sajutu partijas un tautas priekšā atbildību par stāvokli veselā apgabalā. No manis gaidīja nevis tikai godīgu darbu, bet gan manāmus panākumus, krasas pārmaiņas. Gaidīja visas apgabala partijas organizācijas darba stila atjaunināšanu, krasu celtniecības tempa paātrināšanu vairākos uzņēmumos un pirmām kārtām rūpnīcā «Zaporožstaļ». Es labi sapratu, ka šis uzdevums valstij ir svarīgs ne tikai saimnieciskā, bet arī politiskā ziņā.

Kāds bija jautājuma kodols? 1946. gada martā pieņemtajā Likumā par ceturto piecgadu plānu (1946—1950. g.) bija paredzēts atjaunot rūpnīcu «Zaporožsta]»: «Atsākt plāno aukstvelmēto lokšņu ražošanu Dienvidos...» Tikai viena rinda, taču lietpratējiem ļoti svarīga. Tomēr, ievērojot, cik uzdevums sarežģīts, šo objektu neizvirzīja starp pašiem pirmajiem. Runāja, ka drupu novākšanai vien vajadzēšot vairākus gadus. Tika izteiktas domas, ka vieglāk būtu uzcelt uzņēmumu no jauna kādā citā vietā. Tā, piemēram, ieteica rīkoties speciālisti no UNRA — starptautiskās organizācijas, kas bija izveidota, lai sniegtu palīdzību fašistu iebrukumā cietušajām zemēm. Apmeklējuši Zaporožji, šie speciālisti rakstīja, ka atjaunot rūpnīcu «Zaporožsta]» vispār neesot iespējams, lētāk iznākšot uzcelt jaunu rūpnīcu.

Man nav nekāda pamata uzskatīt šos speciālistus par nekompetentiem vai negodīgiem cilvēkiem. Viņi Joti pamatīgi visu apskatīja, visu noskaidroja, visu apsvēra — postījumu apjomu, tehnikas līmeni, mūsu toreizējo energoapgādātību, cēlēj mehānismu daudzumu un darbaspēka resursus, kas bija mūsu rīcībā utt. Viņi nespēja novērtēt «tikai» mūsu tautas sīksto dzīvotspēju, padomju cilvēku patriotismu, partijas organizējošo gribu.

To nebija ņēmuši vērā arī politiķi viņpus okeāna. Redzams, viņiem pārlieku gribējās ticēt fašistu ģenerālim Stilpnāgelam, kas pēc tam, kad bija padzīts no Dņepras krastiem, ziņoja Hitleram: «Divdesmit pieci gadi — tik ilgs laiks būs vajadzīgs Krievijai, lai atjaunotu izpostīto.» ASV imperiālisti gribēja ticēt pašām drūmākajām prognozēm, tāpēc ka ap šo laiku viņi krasi mainīja attieksmi pret PSRS — savu sabiedroto antihitleriskajā koalīcijā.

Izrādījās, ka ar amerikāņu politiķiem vispār grūti sadarboties. Nomira prezidents Franklins Rūzvelts, un jaunā administrācija, ieņēmusi Balto namu, tūdaļ aizmirsa visus iepriekšējos «stingros» solījumus un «drošos» līgumus. Tā, piemēram, amerikāņi bija uzņēmušies izgatavot Dņepras hidroelektrostacijai pilnu agregātu komplektu, taču, pārdevuši trīs mašīnas, viņi pēkšņi pārtrauca piegādes. Tērauda loksnes viņi ietvēra stratēģisko materiālu sarakstā un tikpat negaidot atteicās mums tās pārdot. Bet bez šīm loksnēm taču nevar ražot nedz automobiļus, nedz traktorus. Vecākās paaudzes cilvēki droši vien atceras, kā pēckara gados pa mūsu ceļiem braukāja kravas automobiļi ar dēļu kabīnēm un saplākšņa spārniem.

Sākās «aukstais karš». Tas ieilga uz daudziem gadiem, patiesībā uz diviem gadu desmitiem. Tas nebija pirmais un diemžēl arī ne pēdējais gadījums, kad kapitālistiskās lielvalstis, paļaudamās uz mūsu grūtībām, mēģināja diktēt mums savu gribu, iejaukties mūsu iekšējās lietās. Aprēķins bija vienkāršs: sak, tik un tā Padomju Savienībai būs vajadzīgas šīs mašīnas un šīs tērauda loksnes, komunistiem nebūs kur sprukt, viņi nāks lūgties, kritīs ceļos ... Un kas notika — vai mēs aizgājām bojā? Vai atkāpāmies? Vai pārstājām virzīties uz priekšu? Nē! Aizjūras gudrie pārrēķinājās savā politikā, un šodien der to atgādināt, jo tas ir gan pamācīgi, gan aktuāli.

Vēlreiz visai pasaulei tika demonstrētas sociālistiskās ekonomikas neizsmeļamās rezerves, mūsu plānsaimniecības iespējas, tika parādīts, cik stipra ir zeme, kura nepieciešamības gadījumā var pārgrupēt spēkus un sakoncentrēt tos galvenajos virzienos.

Iznākumā celtniecības objektos, par kuriem šeit ir runa, darbi ne tikai neapstājās, bet gan, gluži otrādi, ritēja aizvien straujākā tempā. Turbīnas un ģeneratorus, ko amerikāņi atteicās mums piegādāt, izgatavoja Ļeņingradas un Novokramator-skas strādnieki, inženieri un konstruktori. Un, lai gan viņiem tika noteikti visīsākie termiņi, viņi izgatavoja drošākas un spēcīgākas mašīnas nekā amerikāņi.

1947. gadā agrā pavasarī atjaunotā Dņepras

HES deva pirmo strāvu. Bet tērauda lokšņu ražošanā padomju cilvēki paveica neiespējamo—atjaunoja ārkārtīgi sarežģīto ražošanas nozari vienā pašā gadā. Scrgo Ordžonikidzes rūpnīcas «Zapo-rožstaļ» pirmo kārtu (piecus celms, no kuriem katrs patiesībā bija vesela rūpnīca) mēs nodevām ekspluatācijā tā paša 1947. gada rudenī.

Esmu laimīgs, ka biju šo lielo veikumu liecinieks un dalībnieks, ka man uzticēja svarīgu iecirkni pēckara atjaunotnē, ka strādāju Zaporožjē kopā ar tās ļaudīm neaizmirstamajā gadā. Tolaik man nācās ļoti daudz ko pārdomāt, saprast un iemācīties. Šeit es izgāju jo grūtu skolu.

2

Kad rakstīju šīs piezīmes, lūdzu partijas un padomju arhīvu darbiniekus atsūtīt inan dažus materiālus par tiem gadiem. Izmantodams izdevību, gribu pateikties viņiem par palīdzību: vairākus dokumentus biju galīgi aizmirsis, bet citus redzēju pirmoreiz.

Tādas ir, piemēram, lappuses no protokola, kas rakstīts kādā no pirmajām apgabala komitejas biroja sēdēm (1946. gada septembrī). Atceros, mēs sēdējām ilgi: bija sakrājies daudz jautājumu, kurus vajadzēja steidzīgi atrisināt. Te nosaucu tikai dažus:

Novovasiļjevkas partijas rajona komitejas darba pārskats;

par labības sargāšanu un saglabāšanu Sagādes ministrijas sagādes punktos un uzņēmumos;

par apgabala apgādi ar naftas produktiem ražas novākšanas un labības sagādes periodā;

par ziemāju sējas un rudens aršanas gaitu Va-siļjevkas un Osipenko rajonā;

par VK(b)P CK un PSRS Ministru Padomes lēmumu «Par pasākumiem Lauksaimniecības arteļa statūtu pārkāpumu likvidēšanai kolhozos»;

par gatavošanos trešajai gadadienai kopš Zapo-rožjes atbrīvošanas no vācu fašistiskajiem iebrucējiem ...

Šai jautājumu milzu skaitā, kas uzreiz savir-moja ap mani un ko drīz vajadzēja atšķetināt, viegli vien varēja nogrimt. Par to domādams, nācu pie secinājuma: kārtējie jautājumi jārisina — no tā nekādi nevar izvairīties —, tomēr uzmanības centrā jāliek jautājumi par organizatoriskā un partijas politiskā darba kardinālu uzlabošanu.

Pirmie iespaidi mani nebija vīluši. Rūpnīcas «Zaporožstaļ» būvlaukumā cilvēku bija ļoti daudz (celtniecības «maksimumlaikā» — četrdesmit septiņi tūkstoši), taču kolektīvs nebija radies. Strādāja kādas četrdesmit celtniecības pārvaldes un darbu apakšuzņēmuma organizācijas, kas bija pakļautas dažādu ministriju dažādām galvenajām pārvaldēm. Jau pašā sākumā iznāca sadurties ar šo kantoru savrupību, bezgalīgiem strīdiem un savstarpējām apsūdzībām. Te visās vietās iesāka darbus un nekur neko nepabeidza. Disciplīna bija zema, saskaņotības un savstarpējas sadarbības nebija nekādas. Citiem vārdiem sakot, nebija nekā no tā, kas cilvēku masu padara par saskanīgu kolektīvu.

Vispirmām kārtām sāku rūpēties, lai panāktu noteiktību un partejisku prasīgumu. Patlaban neviens bez grafika celtniecību neuzsāks, bet toreiz daži vadītāji it nopietni lūkoja pierādīt, ka mūsu apstākļos grafiks vispār neesot piemērojams. Tā neesot «normāla» celtniecība — mēs vācam nost drupas, velkam laukā no gruvešiem caurules, sijas, sliedes, veselas palikušās mašīnu detaļas, tāds darbs normēšanai nepakļaujas.

Tas bija ieviesies praksē: cilvēki strādāja bez normām, darba ražīgumu noteica pēc acumēra. Ciliem vārdiem sakot, plānu pielāgoja visvājākajām vietām, pēc tām nolīdzināja augšanas tempu, pamatā lika to, ko var pagūt izdarīt vienā maiņā vai mēnesī, un nevis to, ko vajag, ko pilnīgi nepieciešams izdarīt.

Tādi noskaņojumi bija jāpārvar, un kādā partijas pilsētas komitejas plēnumā (saskaņā ar to laiku kārtību es vienlaikus biju arī pilsētas komitejas pirmais sekretārs) vajadzēja par to īpaši runāt. Spriežot pēc stenogrammas, esmu kauninājis celtniekus: «Paskatieties, lauksaimniecībā sējas laikā es katru vakaru saņemu ziņas, varu iejaukties, palīdzēt, papildus piegādāt atpaliekošam rajonam degvielu, rezerves daļas. Vai tiešām nevaram panākt, lai tāda pati skaidrība mums būtu arī būvlaukumā? Lai gan pagaidām ir grūti izstrādāt grafiku visam milzīgajam kompleksam, taču ekspluatācijā nododamajos, izšķirošajos objektos tas ir pilnīgi nepieciešams. Ja nav grafika,» es turpināju, «ja mūsu rokās nav līdzekļa, kas dod iespēju kontrolēt, prasīt, stimulēt, bet, ja vajag, — arī sodīt, tad nevar nemaz domāt par kaut kādu strauju darba virzīšanu uz priekšu.»

Apgabala komitejas nostāju aktīvi atbalstīja arī rūpnīcas «Zaporožstaļ» direktors A. Kuzmins, kas šeit bija strādājis jau pirms kara, un tresta «Za-porožstroj» jaunais pārvaldnieks V. Dimšics, kurš šeit ieradās, drīz pēc manis. Viņi visos aspektos bija pavisam dažādi cilvēki, taču apbrīnojami labi papildināja viens otru.

Anatolijs Nikolajevičs Kuzmins bija vidēja auguma, mazliet korpulents, viņš valkāja pensneju un, cik atceros, nekad nepacēla balsi. Pēc izskata viņš bija tipisks inženieris inteliģents, un tikai daudz, daudz vēlāk cs uzzināju, ka viņš nācis no Petrogradas proletāriešu ģimenes. Viņam piemita viss: erudīcija, prāts, lielas darbaspējas. Ražošanas jautājumos viņam bija neapstrīdama autoritāte. Taču visvairāk man atmiņā palicis viņa miers. Ja kaut kas negāja, kā vajag, ja plāns juka ārā — Anatolijs Nikolajevičs ārēji palika nesatraucams. Sākās darba panākumi, mītiņi — viņš tāpat palika mierīgs. Līdzsvarots, lietišķs cilvēks.

Rūpnīcā viņš bija pārlaidis grūtu laiku. 1941. gada augustā fašistiskais karaspēks, sasniedzis Dņcpras labo krastu, sāka apšaudīt pilsētu. Četrdesmit piecas diennaktis mūsu armija varonīgi aizstāvēja kreiso krastu, un šai laikā no rūpnīcas «Zaporožstaļ» vien izveda deviņtūkstoš sešsimt vagonu bezgala vērtīgas iekārtas. Tas bija varoņdarbs: rūpnīcu apšaudīja artilērija un bombardēja lidmašīnas, bet cilvēki montēja nost sma-gum smagos velmējamos stāvus, saiņoja mašīnu mezglus, krāva tos uz platformām, marķēja, sastādīja montāžas shēmas. To visu kontrolēja A. Kuzmins. Rūpnīcu viņš atstāja pēdējais kā kapteinis savu kuģi, tieši pusstundu pirms tam, kad teritorijā ielauzās hitlerieši.

Un jau pēc pusgada Zaporožjes velmētāju grupa strādāja Novosibirskā pie plāno lokšņu velmēšanas stāva. Elektrokabelis, ko paguva izvilkt no apakšzemes tuneļiem (vairāk nekā deviņsimt kilometru), palīdzēja nokomplektēt desmitiem aizsardzības rūpnīcu mūsu zemes austrumos. Taču rūpnīcas «Zaporožstaļ» iekārtas galvenā daļa nonāca Mag-ņitkā, kur ļoti drīz uzcēla vidēji biezo lokšņu cehu, un tas deva mūsu zemei augsti leģētu tēraudu bruņām.

Dimšics pēc sava rakstura bija pilnīgs Kuzmina pretmets: viņš dažkārt izteica visai kategoriskus vērtējumus, taču arī teicami pārzināja darba stratēģiju un, var teikt, bija taktiskās vadības meistars. Viņam patika drosmīgi inženiertehniski risinājumi, viņš prata atbalstīt novatoru un apsaukt pļāpu. Celtnieki vispār ir īpatnēji ļaudis: viņu plānošanas apspriedēs dažkārt varēja dzirdēt pavisam neparlamentāriskus izteicienus. Un negribu atstāt nepieminētu — rāmais un lādzīgais Kuz-mins šai situācijā tāpat prata principiāli un stingri aizstāvēt savu viedokli.

Celtniekiem un ekspluatācijas darbiniekiem parasti nav vienprātības, taču Kuzmins un Dimšics vienmēr atrada kopīgu valodu, un es neatceros, ka viņu starpā kādreiz būtu izcēlies konflikts. Partijas apgabala komiteja allaž ietekmēja viņu attiecības. Grafika jautājumā viņi abi kopš pirmajām dienām bija vienis prātis ar mani, un grafiks kļuva par realitāti. Stingrs diennakts grafiks sasaistīja vienkop dažādu pārvalžu veicamos darbus un palīdzēja kontrolēt termiņus, kas bija negrozāmi noteikti objektu nodošanai ekspluatācijā. Tā bija mūsu kopīgā uzvara.

Rūpīgi sastādītos grafikus pēc tam pavairoja tipogrāfijā nelielu grāmatiņu veidā. Sīs grāmatiņas bija ne tikai celtniecības priekšniekiem, bet ari meistariem, darbu vadītājiem, partijas, arodbiedrības un komjaunatnes darbiniekiem, tāpat arī žurnālistiem, kas ieradās būvlaukumā. Tās veicināja atklātību, un kolektīva tapšanai tā arī ir nepieciešama. Viena lieta, kad cilvēks knibinās savā iecirkni, nezinādams, kas notiek visapkārt, un pavisam cita lieta, kad viņš zina visu, kas notiek celtniecības objektā, kad viņš zina savu vietu kopējā ierindā.

Bet ieviest grafiku — tā, protams, ir tikai puse darba. Vajadzēja panākt, lai grafika izpilde tiktu kontrolēta diendienā, lai pārskati par to būtu visiem plaši zināmi. Celtnieki atrisināja arī šo uzdevumu, izveidodami dispečerdienesta aparātu. Par galveno dispečeru kļuva Grigorijs Ļubeņecs, tagadējais Ukrainas PSR smagās rūpniecības uzņēmumu celtniecības ministrs. (Vispār mūsu rūpnīcās un celtniecības objektos izauga ne mazums labu partijas un saimniecisko vadītāju.) Toreiz viņš bija jauns, brašs puisis, sēdēja desmit telefonu vidū, izmanījās visu redzēt, visu iegaumēt, visur pagūt, un pulksten 17.00, kad ik dienas tika sniegts dispečera ziņojums, viņš varēja atbildēt uz jebkuru radušos jautājumu. Izbeidzās tukšie ķīviņi, atsaukšanās, ka kaut kas nebija nodrošināts, nebija piegādāts, — dati vienmēr bija precīzi.

Man patika būt klāt celtnieku apspriedēs: operatīvās sanāksmes viņi tiešām noturēja operatīvi, piccminūšu apspriedes neizstiepa uz divām stundām. Pats par sevi saprotams, tas viss neizdevās viegli, vajadzēja pārvarēt inerci, cīnīties ar «gan jau kaut kā» psiholoģiju, taču pamazām sāka iedibināties kārtība, būvdarbi uzņēma ritmu, un, ja gadījās kādas kļūmes, tās tika novērstas bez vilcināšanās.

Atceros, 1947. gada maija sākumā apgabala komitejas mazajā zālē mēs noturējām tresta «Zapo-rožstroj» partijas un saimnieciskā aktīva sapulci. Par darbu gaitu ziņoja Dimšics, runāja arī Kuz-mins, ar pedantisku pamatīgumu uzskaitīdams prasības pret celtniekiem, izteicās strādnieki. Sapulces beigās man vajadzēja rezumēt, un es uzsvēru, ka nepieciešams koncentrēt spēkus tajos objektos, kas jānodod ekspluatācijā, — tolaik tādi bija TEC un domna:

— Apstākļi veidojas visai neparasti. Pat tiem no jums, kuriem ir visbagātākā pieredze, jāatzīst, ka ar tādu celtniecības tempu un ar tādu mērogu jums ir darīšana pirmoreiz. Bet nodošanas termiņi mums visiem ir obligāti. Ja nekoncentrēsim spēkus ekspluatācijā nododamajos objektos, ja neizveidosim, ja tā var izteikties, trieciendūri, tad termiņos mēs neiekļausimies. Dažos iecirkņos, konkrēti, tik svarīgā objektā, kāda ir domna, mēs pagaidām esam rīkojušies, kā mēdz teikt, nevis ar dūri, bet ar izplestu plaukstu. Un tas nav nekāds spēcīgais trieciens.

Togad mēs visi mācījāmies un šo paņēmienu — savākt spēkus dūrē — pēcāk pārņēmām savā arsenālā. To ievēroja un novērtēja visa mūsu zeme. Rūpnīcas «Zaporožstaļ» un Dņepras HES atjaunošana ir atzīta par klasisku paraugu, kā spēki un līdzekļi maksimāli koncentrējami visas tautas celtniecības triecieniecirkņos. Vēlāk tieši tā tika veikti darbi daudzos mūsu lielajos celtniecības objektos. Tā cēla lieljaudas domnu Nr. 9 Krivoirogā un velmēšanas stāvu «3600» Zdanovā, Volgas autorūpnīcu un Kamas autorūpnīcu; šo pieredzi izmanto arī patlaban Tjumeņas naftinieki un gāzinicki, tāpat arī Baikāla—Amūras maģistrāles būvētāji.

Izmantojot izdevību, gribētu uzsvērt, cik ļoti cieši mūsu zemes vakardiena, mūsu nostaigātais ceļš ir saistīts ar jaunu uzdevumu izvirzīšanu. Ar katru gadu palielinās mūsu plānu vēriens, problēmas kļūst aizvien plašākas un sarežģītākas, un tās jārisina jaunā līmenī un jaunā veidā. Taču pie tam jāpatur vērā sociālisma celtniecības jo bagātā prakse, partijas un tautas masu vēsturiskā pieredze.

Šobrīd, piemēram, programma ar sevišķu nozīmi ir Rietumsibīrijas zemes dzīļu kompleksā apgūšana un ražošanas spēku attīstīšana. Tā patiesi ir dižena mūsu laika celtniecība, kas pēc sava vēriena, pēc kapitālieguldījumu apjoma, pēc tehnikas un transporta uzdevumu sarežģītības pārsniedz visu, ko esam darījuši iepriekšējos gados un iepriekšējās piecgadēs. Tāpēc ir jo svarīgāk, ņemot vērā uzkrāto pieredzi, tur nepieļaut spēku sadrumstalošanu. Aizvien neatliekamāk izvirzās uzdevums īstajā laikā koncentrēt resursus galvenajos virzienos, pareizi noteikt prioritāti, tas ir, problēmu risināšanas secību atbilstoši šo problēmu nozīmei tautas saimniecībā.

Prasme atrast tos konkrētos posmus, kur ar minimālām izmaksām var ātri iegūt vislielāko efektu, prasme jebkuru uzdevumu risināt no gala rezultātu vicdok|a — tieši tā ir plānošanas un vispār saimnieciskās vadības māksla.

īsi sakot, mums joprojām ir izšķiroši svarīgi, ja runājam Ļeņina vārdiem, izraudzīties tos ķēdes posmus, pie kuriem pieķeroties varam izvilkt visu ķēdi. Un pirmoreiz es sāku to īsti apjaust, es to sapratu, pamatodamies uz paša pieredzi saspringtajā un kaujinieciskajā Zaporožjes celtniecības gadā.

3

Kopš celtniecības pirmajām dienām līdztekus organizatoriskajam darbam, kā jau teikts, lielu uzmanību vajadzēja veltīt partijas politiskajam darbam. Sie jautājumi faktiski lika risināti vienlaikus. Tas bija sarežģīti tāpēc, ka atšķirībā no nostabilizētiem kolektīviem mums toreiz viss atradās kustībā. Vajadzēja risināt dzīvokļu, sadzīves un apkalpošanas sfēras jautājumus. Katru dienu taču celtniecības objektos ieradās simtiem cilvēku — demobilizētie karavīri, montētāji no citiem apgabaliem, mūsu metalurgi, kas atgriezās no Sibīrijas un no Urāliem, vietējie iedzīvotāji, kuri bija tikuši aizdzīti uz Vāciju, jaunieši no apkārtējiem kolhoziem. Cilvēki stājās partijas uzskaitē. Un jau darbu gaitā nācās ielūkoties, ko kurš bija vērts.

Celtniecības objektu labākie darba darītāji papildināja partijas rindas. Trestā «Zaporožstroj» 1947. gada pirmajā pusē mēs uzņēmām VK(b)P rindās gandrīz divreiz vairāk strādnieku nekā visā 1946. gadā, viņu vidū bija, piemēram, montētājs Ivans Rumjancevs, kura vārds tolaik kļuva tālu pazīstams. Tādējādi nostiprinājās daudzus tūkstošus lielā kolektīva kaujinieciskais kodols, un bija

svarīgi cilvēkiem atgādināt, ka partijas komitejas sekretārs ir pirmām kārtām politisks vadītājs un • katrs komunists — politisks cīnītājs.

Kādā apgabala komitejas plēnumā man nācās kritizēt UK(b)P Novovasiļjevkas rajona komitejas sekretāru. Vispār viņš bija labs, ar iniciatīvu apveltīts darbinieks, taču pārlieku aizrāvās ar saimnieciskām lietām, pilnīgi tajās iegrimdams. Es toreiz sacīju, ka rajona komitejas sekretārs ir pirmām kārtam vērienīgs politisks darbinieks, mūsu partijas CK pārstāvis lielā administratīvā rajonā. Bet dažu mūsu sekretāru runas vairāk atgādina saimniecisko darbinieku ziņojumus — tajās nemana politisko līniju. Te arī Novovasiļjevkas sekretārs labi runāja par traktoriem un vēršiem, bet, tiklīdz nonāca līdz partijas darbam, tūdaļ sapinās. Tā neder! Partijas darbā pirmām kārtām nepieciešama apstākļu politiska analīze. Tad arī varēs zināt, no kuras puses ķerties pie saimnieciskajiem darbiem.

Dienās, kad atpalika rūpnīcas «Zaporožslaļ» celtnieki, kad lielas grūtības pārdzīvoja Dņepras HES celtnieki, man visu laiku bija jādzird: dodiet cementu, un viss nokārtosies. Daudziem šķita, ka visa vaina meklējama materiālu trūkumā. Protams, materiālu trūka, taču tai pašā laikā bija skaidrs: cilvēki vairs neprata domāt paši par savām kļūmēm. Skraidīšana, strīdi, acumirkļa rūpes aizsedza perspektīvu, un tā pazuda galvenais. Tagad, pārlapojot plēnumu, konferenču un aktīva sanāksmju stenogrammas, redzu, cik bieži tolaik man vajadzēja runāt tieši par šo jautājumu.

— Cements, bez šaubām, ir vajadzīgs. Bez cementa nevar iejaukt betonu. Taču ir daudz sva-rigāk, lai cilvēks, kas pilda betonu aizsprostā, saprastu, kāpēc šo betonu vajag pildīt un blietēt divdesmit grādu salā un četrdesmit metru augstumā. Hitleriešiem bija daudz tehnikas un visa cita, kas vajadzīgs kaujā. Un tomēr mēs uzvarējām, jo tiklab mēs, kā arī kareivji, kurus vedām kaujā, dziji saprata, kā vārdā ejam triecienā pret ienaidnieka nocietinājumiem, kas spļāva uguni un nāvi. Tāpēc arī partijas organizācijām sava darba centrā visādā ziņā jāliek cilvēka audzināšanas uzdevumi. Tad, pie reizes jāteic, arī cements un viss pārējais katrā ziņā radīsies drīzāk un darbi mums veiksies daudz labāk.

Karu mēs runās pieminējām bieži vien. Ne tikai tāpēc, ka frontes piemēri tolaik bija sevišķi tuvi un saprotami, bet arī tāpēc, ka visi apstākļi togad atgādināja kaujas situāciju — celtniecības objekti bija kauju lauki. Labi atceros savu pirmo tikšanos ar Dņepras HES celtniekiem. Drīz pēc tam, kad biju sācis darbu, saskaņā ar VK(b)P Centrālās Komitejas lēmumu tika izveidota Dņepras celtniecības organizācijas partijas rajona komiteja, kas apvienoja milzīgā celtniecības objekta komunistus. Viņu pirmā konference noritēja lietišķi, runāja strādnieki, inženieri, dienestu priekšnieki, izvirzīja akūtas tehniskās problēmas, norādīja uz nebūšanām, neiztika bez savstarpējiem pārmetumiem. Es sēdēju pie prezidija galda, uzmanīgi klausījos, šo to pierakstīju piezīmju blokā. Pēc tam palūdzu vārdu.

Iespējams, daži gaidīja, ka apgabala komitejas sekretārs tūda] izspriedis, kuram no runātājiem bijusi taisnība un kuram ne, taču es apzināti strīdos neiejaucos. Uzskatīju, ka pirmajā tikšanās reizē to darīt būtu pāragri. Teicu, ka par hidro-celtniecības tehniku vispār nerunāšu — ar šiem jautājumiem viņi tiks galā arī bez manis. Lietderīgāk būs, ja tagad galveno uzmanību veltīsim organizatoriskajam un politiskajam darbam. Sākumam nolēmu izraudzīties trīs pamatjautājumus: disciplīna celtniecībā, kritika un paškritika un sociālistiskās sacensības attīstība.

«— Kā mums veicas ar sacensību? Teikšu atklāti: ļoti slikti. Tēvijas kara dienās, it īpaši kara izšķirošajos posmos, kad karaspēkam bija dots grūts uzdevums, pat ja trūka materiālu, darbnīcu un visa cita, uzskatāmā aģitācija tika izmantota ārkārtīgi aktīvi. Tā, piemēram, kad gatavojāmies ieņemt Kijevu, karaspēks dislocējās mežos, taču nebija nevienas vielas, kur acīs nedurtos plakāti un lozungi. Jūs varējāt redzēt koku ar nošķeltu mizu un šķēlumā uzrakstu «Uz Kijevu!». Uz saplākšņa gabala — uzraksts «Kaujiniek, rīt tu būsi Kijevā!». Ar tādiem īsiem aicinājumiem, kas bija rakstīti uz tankiem, pajūgiem, automašīnām — visur, kur vien iespējams, — mēs gājām uz Berlīni, atbrīvojām Prāgu. Bet šodien es biju spēkstacijā, biju uz aizsprosta un nekā tamlīdzīga neredzēju: neviena lozunga, neviena aicinājuma, neviena pirmrindnieka uzvārda, neviena skaitļa — par ko un kur cīnāmies. Tāds ir stāvoklis ar uzskatāmību sacensībā.

Partijas komitejai — tika teikts tālāk — jāzina visi darba trieciennieki. Un ne tikai jāzina. Ar aģitatoru un propagandistu palīdzību viņu sasniegumi un — tieši tas ir sevišķi svarīgi — viņu metodes jāpadara par visu celtnieku ieguvumu. Par cik procentiem viena vai otra brigāde izpildījusi plānu, to rit jau vajag dabūt zināt no preses, no radio, no lapiņām. Mums jāizmanto viss partijas uzkrāto līdzekļu arsenāls. Un, ja partijas komiteja panāks, ka sacensība kļūs iedarbīga, ja tā padarīs sacensību tiešām masveidīgu, tad Dņepras HES sāks darboties laikā. Bet, ja partijas komiteja iepazīsies tikai ar plānu daļas ziņojumu, — tad tā nav sociālistiskās sacensības vadīšana ...

Balss no zāles: — Bet pie mums viscaur tikai pēc ziņojuma vien jau spriež!

— Tātad tam jādara gals. Sacensība ir tieši atkarīga no partijas iekšējā darba līmeņa. Ikviens no mums zina: kad partija grib atrisināt kaut kādu sarežģītu jautājumu, tā pastiprina partijas iekšējo darbu. Ja celtniecībā būs stingra partijas disciplīna, mēs nodibināsim kārtību un viss darbs uzlabosies. Jo nav tādas pavēles, kas komunistam būtu stingrāka par partijas pavēli...»

Pašreiz, lasot šis runas, šur tur var manīt atkārtošanos, tomēr šo nostāju vispār es arī tagad akceptētu un atbalstītu. Tāpēc ka līnija, politiskā līnija iezīmējas tikai tad, kad dienu pēc dienas, mēnesi pēc mēneša cenšamies sasniegt nosprausto mērķi, attīstām tālāk savas idejas, neatsakāmies no saviem vārdiem, neaizmirstam paši savus lēmumus. Te būs vēl viena stenogramma, saruna gan notika citā auditorijā, taču temats bija tas pats:

«... Esmu spiests, biedri, arī aizrādīt, ka uzskatāmā aģitācija jums nepavisam neatspoguļo celtniecības gaitu un vērienu. Vispārīgi saukļi vēl nekad nevienam nav palīdzējuši. «Rūpnīca «Zapo-rožstaļ» ir Dienvidu pērle!» Vai skaists plakāts? Jā, skaists gan. Vai pareizs? Protams, pareizs. Bet ko tas dod, uz ko orientē? Mums vajadzīgi konkrēti aicinājumi rīkoties, vajadzīgi plakāti, kuros būtu skaitļi, dati, inženieru novatoru, stahanoviešu, vadošo profesiju strādnieku vārdi. Turklāt jāmin nevis vieni un tie paši, tā sakot, uz visiem laikiem apstiprinātie, bet gan aizvien jauni un jauni — tie, kuri šodien sacensībā izrāvušies priekšā. Mums jāparāda tautai tresta «Zaporož-stroj» darbarūķu lieliskā kohorta!»

Tiklab organizatoriskajam, kā arī politiskajam darbam bija viens un tas pats mērķis. Partijas apgabala komiteja centās panākt, lai cilvēku masa kļūtu par kolektīvu, lai kolektīvā izaugtu savi vadītāji, spilgti, ievērojami cilvēki. Un, protams, izauga daudz tādu cilvēku. Es viņus pazinu pats personiski, nevis pēc nostāstiem. Apmeklēdams celtniecības objektus, es sarunājos ar viņiem tieši tur, kur viņi strādāja. Tādos apstākļos, gluži tāpat kā kaujas ierakumos, vislabāk var iepazīt cilvēku.

Te būs viens apbrīnojams dzīvesstāsts. Ikreiz, kad gadījās apmeklēt Dņepras HES būvlaukumu, jau iztālēm dzirdēju skanīgas meiteņu balsis: meitenes gatavoja betonu aizsprosta būvei. Līdz acīm ietinušās lakatos, noputējušas cementa putekļos, viņas nekad — nedz karstumā, nedz salā — nezaudēja možumu. Kad pajautāju, kā veicas, vienmēr saņēmu skanīgu atbildi: «Labi!» Tā bija Aņas Loškarjovas brigāde, kas tika ierakstīta republikas Goda grāmatā. Kādā aktīva sanāksmē, kurā piedalījās triecienbrigādes, komjaunatnes un frontes brigādes, starpbrīdī pie manis pienāca uzposušās meitenes, un es uzreiz neattapu, ka tās ir manas senās paziņas.

— Bet jūsējā taču arī ir frontes brigāde?

— Bija frontes brigāde.

— Nē, Aņa, es tam nepiekrītu. Būs pali, vajadzīgs labs betons, no jums ir atkarīga visu brigāžu darba kvalitāte. Jūsu fronte vēl ir priekšā.

Meitenes strādāja labi. Kad svinējām Oktobra trīsdesmito gadadienu, ieraudzīju viņas demonstrantu vidū un mikrofonā uzsaucu «Sveiciens Aņas Loškarjovas brigādei!» Viņas atskatījās, pasmaidīja ...

Bet drīz dabūju zināt, ka Aņa ir smagi slima. Tās bija kara laikā bērnībā pārciestās badošanās sekas — viņai sākās tuberkuloze. Protams, darījām visu, lai Aņa izārstētos, piedāvājām viņai citu darbu, taču viņa kategoriski atteicās: «Nevaru dzīvot bez celtnes un bez meičām.»

Par Dņepras HES atjaunošanu Anna Loškar-jova saņēma Ļeņina ordeni. Un pēc dažiem gadiem mūsu ceļi atkal krustojās Moldāvijā: viņa bija izveseļojusies un kopā ar vīru cēla Dubosaru HES. Esmu pārliecināts: ne jau zāles un dienvidu sanatorijas vien bija tās, kas viņu izdziedināja. Aņa pati sevi izglāba, saglabādama možumu, nepamez-daina darbu, neieslēgdamās sevī, bet dzīvodama pilnvērtīgu dzīvi. Man nesen stāstīja: Anna Stepanovna izaudzinājusi četrus brašus puišus un strādā par komandanti strādnieku kopmītnē. Domāju, viņa ir laba jauniešu audzinātāja.

Citā būvlaukumā es iepazinos ar cauruju montētāju Ivanu Rumjancevu. Viņš bija jauns, skaists puisis pelēkām acīm, gudrs, ar asu prātu, īsts meistars savā darbā. Par strādnieku gan bija kļu-vis pārlieku agri: tēvs kritis frontē, un viņš nolēmis palīdzēt mātei. Taču, ko nebija ieguvis skolā, to iemantoja ar zinātkāri, pieredzi un talantu. Ivans bija cēlis lielus uzņēmumus Jaroslavļā, Gor-kijā, Cirčikā un pie mums strādāja trestā «Zapo-rožstroj». Tieši viņš ieteica tolaik jauno lielbloku montāžas metodi.

— Caurules montējam uz zemes, — viņš man paskaidroja, — piemērojam, salāgojam un samontējam posmos. Tā strādāt ir vieglāk, ērtāk un, protams, ātrāk. Ar celtni vai vinču gatavos mezglus paceļam augšā, atliek tikai savienot tos kopā. Nekādas gudrības nevajag!

— Bet vai tas nav riskanti? Vai neapdraud cilvēkus?

Viņš pasmaidīja.

— Acis bīstas, bet rokas dara. Jūs nu gan neraizējieties, Leonīd Iļjič, mēs visu esam iepriekš aplēsuši, inženieri visu ir pārbaudījuši.

Cauruļvadu metalurģijā ir daudz, tie savieno visus cehus, aizvijas visos virzienos — tas bija spraiga darba iecirknis. Es ieteicu montāžas darbu pārvaldes partijas biroja locekļiem palūgt Rum-jancevu runāt atklātā partijas sapulcē. Pārskatu par sapulci ievietoja mūsu avīze «Slroiteļ», pēc tam «Pravda» publicēja lielu rakstu «Ivana Rum-janceva pieredzi — visiem celtniecības objektiem», un viņa metode plaši izplatījās visā mūsu zemē.

Vēlāk Ivans Alcksandrovičs strādāja Kultūras un zinātnes pils celtniecībā Varšavā, palīdzēja montēt Bbilaji metalurģisko kombinātu Indijā...

Tādu tikšanos ir bijis daudz, visas nav iespējams pieminēt, un lai neapvainojas biedri, kurus šeit neesmu varējis nosaukt. Es viņus neesmu aizmirsis.

4

Vispār — atcerēties cilvēkus, īpaši labus cilvēkus, ir partijas darbinieka cilvēcisks pienākums, profesionāls pienākums. Tikties ar viņiem ir vienmēr svarīgi. Tas bagātina partijas darbinieku, nostiprina viņa saites ar dzīvi, palīdz, kā mēdz teikt, no pašiem pirmavotiem iepazīties ar cilvēku iecerēm, interesēm un vajadzībām. Un, visbeidzot, ir vienkārši patīkami iepazīties ar labu cilvēku — strādnieku, kolhoznieku, celtnieku, agronomu, mākslinieku, žurnālistu vai zinātnieku. Es nekad nežēloju tam laiku, un arī pats partijas un politiskā darba raksturs to sekmē.

Kādā Zaporožjes apgabala komitejas biroja sēde mēs sadalījām pienākumus sekretāru vidū. Nosaukšu tos pienākumus, kurus uzlika man: apgabala vadīšana kopumā, jautājumu sagatavošana biroja sēdēm, lauksaimniecība, propaganda un aģitācija, apgabala plāna komisijas, komjaunatnes apgabala komitejas, VDM un IeM pārvalžu darba vadīšana, prokuratūra, kadru jautājumi. Un visā šajā darbā pats svarīgākais ir cilvēki un galvenais — saprast šos cilvēkus un tikt saprastam.

Pirmā sekretāra darbā nav otršķirīgu jautājumu. Piemēram, iedzīvotāju pieņemšana •— vai tad var uzskatīt, ka tā nav svarīga? Nesen Centrālajā televīzijā runāja pieredzējis ekskavatorists no rūpnīcas «Zaporožsta|» un pastāstīja šādu epizodi. Viņa sieva bija nozaudējusi visas pārtikas kartītes. Četri cilvēki gandrīz veselu mēnesi varēja palikt bez maizes. Un tad, stāsta strādnieks, viņš gājis pie apgabala komitejas pirmā sekretāra, un tas devis rīkojumu palīdzēt. Es pats jau sen biju aizmirsis šo gadījumu. Bet šis cilvēks atceras. Viņam toreiz tas bija vitāli svarīgi.

Gadījums ar pārtikas kartītēm ir simboliska epizode. Tā atgādina milzīgās grūtības, kuras mēs pārdzīvojām. Neiedomājamas pūles smagajos pēckara gados prasīja ražas novākšana, ievāktās ražas saglabāšana, gandrīz vai no jauna bija jāattīsta lopkopība izpostītajās, nodedzinātajās fermās. Ļoti daudz bija jaslradā, lai nokārtotu ēdināšanu strādnieku ēdnīcās, apgādātu ar produktiem bērnu iestādes un slimnīcas, kuras nācās tajā pašā laikā celt no jauna. Ārkārtīgi grūti bija nodrošināt desmitiem tūkstošu cilvēku ar dzīvokļiem. «Mēs nevaram nodot ekspluatācijā rūpnīcu, kamēr mums nav dzīvokļu,» — to gandrīz vai katrā sanāksmē atkārtoja Kuzmins, un viņam, protams, bija taisnība. Jau iepriekš teikšu, ka tieši trests «Zaporož-stroj» pilsētas atjaunošanas periodā ieviesa ātro plūsmas metodi, kura trīskārt paātrināja namu celtniecību. Bet toreiz nebija tipveida namu kā tagad, atjaunot nācās dažādas un dažādi sagrautas mājas. 1947. gadā ekspluatācijā nodots piecdesmit pieci tūkstoši kvadrātmetru apdzīvojamās platības — tajā laikā tas bija milzīgs sasniegums ...

Līdz šim runāju galvenokārt par Dņepras HES un rūpnīcu «Zaporožstaļ», bet tas nepavisam nenozīmē, ka pilsētā un apgabalā nebija citu objektu, kuri prasīja pastāvīgu uzmanību. Tā, piemēram, tika atjaunota kombainu rūpnīca «Kommunar». Sākumā vēl pussagrautajos cehos tā ražoja labības pļaujmašīnas, palīdzēja kolhoziem remontēt palikušos kombainus, gatavoja tiem hederus, un tas mums bija ļoti svarīgi. 1946. gada rudenī apgabala komitejas birojs pieprasīja paātrināt jaunas, turklāt modernizētas mašīnas izlaidi. 1947. gada pavasarī biroja sēdē bija runa par kombaina S-6 sērijveida ražošanu, bet apgabala komitejas oktobra plēnumā jau tika atzīmēts, ka šo kombainu izlaide trešajā ceturksnī salīdzinājumā ar otro ceturksni palielinājusies 3,3 reizes.

Atskatoties atpaka|, atceroties padarīto, mēs parasti ņemam no šīs pieredzes to, kas noder mūsdienām un nākotnei. Grūtajā, saspringtajā laikā es savā personiskajā praksē pārliecinājos, ka pareiza ir metode, kura mums kļuvusi par tradicionālu: apgabala komitejas birojs pastāvīgi, enerģiski, prasīgi atgriezās pie sarežģītiem jautājumiem. Ja jau uzdevums ir izvirzīts, tad to vajag atrisināt līdz galam. Gadu ritumā pārliecinājos par šīs nostājas pareizumu: organizētības, disciplīnas un atbildības paaugstināšana nav atdalāma no lēmumu izpildes pārbaudes. Ja mūsu saimnieciskie vadītāji pilnīgi izpildītu visus viņu pašu 3 i pieņemtos lēmumus, tad par daudziem trūkumiem jau sen nebūtu pat jārunā.

Kādu laiku Zaporožjē visai akūta bija vietējo būvmateriālu problēma; no šo materiālu sagādes bija atkarīga gan Dņcpras celtniecības organizācija, gan trests «Zaporožstroj», gan tā pati rūpnīca «Kommunar», gan dzīvokļu celtniecība visā apgabalā. Kā mēdz būt, nācās dzirdēt taisnošanos par objektīvām grūtībām, bija daždažādas at-rakstīšanās un aizbildināšanās, likās, ka nekā ne-, varēs izdarīt, bet 1947. gada martā mēs biroja sēdē apspriedām šo jautājumu, maijā pie tā atgriezāmies, neaizmirsām to diendienā kontrolēt, un tā paša gada otrajā pusē vārds «ķieģelis» no mūsu protokoliem izzuda. Problēma bija atrisināta.

Nācās nodarboties arī ar tādiem jautājumiem, kuri nebija saistīti ar saimniecību un sadzīves problēmām, bet kuri ari bija svarīgi, jo skāra cilvēku likteņus. Drošības orgāni meklēja un atmaskoja nodevējus, kuri palīdzēja fašistiem, — policistus un soda ekspedīciju dalībniekus, kas bija paslēpušies kur vien varēdami. Viņi nedrīkstēja palikt nesodīti. Taču šis darbs bija jāveic ļoti rūpīgi un pārdomāti, neaizskarot ar nepamatotām aizdomām godīgu cilvēku cieņu. Partijas orgāniem bija obligāti jāpiedalās šaja darbā. Man īpaši nācās uzsvērt, ka nedrīkst turēt aizdomās par nodevību katru, kurš ne jau savas gribas dēļ nokļuvis okupētajā teritorijā.

Līdz ar to jāatzīmē, ka pēckara periods prasīja īpašu modrību. Neviena nedēļa nepagāja bez dažādiem ārkārtējiem notikumiem, bija pat bruņotas

bandas, naktīs gadījās dzirdēt apšaudīšanos. Esmu daudz braukājis pa ceļiem, nereti naktīs, vienatnē, pats būdams pie stūres. IJn būtu bēdīgi pēc izstaigātajiem kara ceļiem saņemt muļķīgu lodi. Taču, atklāti sakot, nebija laika domāt par personisko drošību, bija jādomā, kā nodrošināt visu iedzīvotāju drošību un mierīgu dzīvi.

1947. gada februārī apgabala kamitejas birojam bija jāpieņem īpašs lēmums par pastiprinātu cīņu pret noziedzību. Atceros, tajā bija teikts, ka uz šo fronti mums jāsūta komunisti un komjaunieši, jānostiprina kārtības sargāšanas orgāni, jāatbrīvojas no svārstīgiem elementiem: «Ja kāds ir amorāli rīkojies — no viņa jāatbrīvojas! Lai vieta labāk paliek brīva. Tad vismaz visi redzēs, ka vieta nav aizņemta, ka tur jānorīko spēcīgs darbinieks. Vai arī nopietni pāraudzināt viņu, iesaistot šajā darbā visu kolektīvu.»

Ļoti svarīgs bija milicijas darbs. Zaporožjē iebrauca dažādi cilvēki. Pilsēta bija vāji apgaismota, bez pietiekama transporta. Atceros laika posmu, kad laupīšanas un huligānisma gadījumi stipri traucēja darbu trešajā maiņā. Nācās celt milicijas autoritāti, to nostiprināt, jo milicija bija (ari šo detaļu atceros) krietni vien apbružāta. Kādā sanāksmē es teicu: «Mums pirmām kārtām miliči pienācīgi jāietērpj. Lai visi jau no tālienes redz — tie ir likumības un kartības sargātāji.»

Varētu minēt daudzas cilas problēmas, šķiet, maznozīmīgas salīdzinājumā ar gigantiskajām celtnēm. Taču tās visas ir dzīve, un tām visām bija jāatrod laiks un pareizs atrisinājums. Protams, man nekad neizdotos, kā mēdz teikt, izvilkt šo vezumu, ja slodze netiktu sadalīta ari starp citiem apgabala komitejas sekretāriem, ja darbā netiktu iesaistītas visas partijas apgabala komitejas nodaļas, viss aparāts, ja lielākā daļa jautājumu praktiski netiktu risināta padomju un saimnieciskajos orgānos. Un šeit es gribu uzsvērt vienu svarīgu partijas vadītāja iezīmi: viņam nevis jāaizstāj citi darbinieki, bet jāatrod domubiedri, jāuzticas viņiem, jādalās ar viņiem rūpēs un darbā, kolektīvi jāpieņem atbildīgi lēmumi.

Zaporožjē visumā izveidojās spēcīgs un lietpratīgs kolektīvs. Gribu atzīmēt, ka apgabala komitejas otrais sekretārs bija Andrejs Pavlovičs Kiri-ļenko. Apgabala komitejas sekretāri bija G. Jeņu-tins, P. Rezņiks, partijas pilsētas komitejas otrais sekretārs bija N. Moiscjenko. Tādējādi man bija uz ko balstīties ...

Sākot ar 1947. gada pavasari, es gandrīz katru otro dienu apmeklēju trestu «Zaporožstroj» un vasarā tur pat iekārtoju savu darba kabinetu. Starp topošo termoelektrocentrāli un 3. domnu atradās apakšstacija, kuras viena puse bija saglabājusies pēc sprādziena. Tur man atrada istabu, novietoja rakstāmgaldu un telefonu, dažus krēslus un gultu gadījumam, ja es palikšu naktsmaiņā. Tādu gadījumu kļuva arvien vairāk.

Nācās nodarboties praktiski ar visiem celtniecības darba jautājumiem. Laiks bija grūts, un katra diena mums izvirzīja jaunu problēmu. Atceros, nolēmām pāriet uz darbu divās maiņās. Tas deva iespēju paātrināt celtniecību un izpildīt plānu. Tomēr, saprotams, bez apgaismošanas vakarā strādāt nav iespējams. Taču sagādāt apgabalā elek-trospuldzes bija praktiski neiespējami. Tad es nolēmu uzrakstīt vēstuli VK(b)P Centrālajai Komitejai, biedram Zdanovam. LZs tajā paskaidroju situāciju un palūdzu palīdzēt, lai mums atsūta trīs tūkstošus spuldzīšu. Nepagāja ne trīs dienas, kad mēs saņēmām ne tikai pozitīvu atbildi, bet arī spuldzītes. Radās iespēja organizēt otro maiņu, atvieglot daudzu cilvēku darbu. Šis gadījums liecina, ar kādu lielu uzmanību Centrālā Komiteja atsaucās uz katru, pat nelielu lūgumu, kurš attiecās uz industriālā milzeņa atjaunošanu.

Tomēr dažkārt nācās no celtniecības objekta novērsties. Atceros, sējas laikā steidzos, atgriezdamies no Berdjanskas, pārgulēju uz lauka pērnga-dējo salmu kaudzē un ap septiņiem rītā ierados Pologu rajonā. Sarunā ar rajona komitejas sekretāru Serstjuku pajautāju, kā rit sēja, kā strādā tehnika, bet viņš, redzu, minstinās.

— Ko tad tu, Aleksandr Savič? Saki droši — kas ir?

— Man ir viss kārtībā ... Vai jūs no rīta radio klausījāties?

— Nē, kas tad ir?

— «Pravdas» ievadrakstā mūs noslānīja. Par gausu tempu rūpnīcas «Zaporožstaļ» atjaunošanā, Formulējumi |oti asi.

Mēs apklusām.

— Tā ... — saku. — Tātad zvanīs Staļins. Jābrauc.

Naktī man tiešām piezvanīja J. Staļins, un saruna bija nopietna. Tas, ko mēs paspējām sasniegt, ko mēs vēl nesen uzskatījām par sekmēm, pēkšņi pārvērtās gandrīz vai par neveiksmi. Bija mainījušies apstākļi — ne mūsu apgabalā, bet visā mūsu zemē un visā pasaulē. Termiņi visa tērauda lokšņu ražošanas kompleksa nodošanai ekspluatācijā tika pārcelti uz to pašu rudeni, arī celtniecības tempu mums lika paātrināt. Es jau minēju, ka tas bija saistīts ar «auksto karu».

1947. gada 16. martā tika pieņemts PSRS Ministru Padomes lēmums par jaunajiem termiņiem, pēc tam vēl viens lēmums — par iekārtas montāžas paātrināšanu, bet 8. aprīlī VK(b)P Centrālā Komiteja pieņēma lēmumu par celtnes partijas komitejas darbu, t. i., par partijas politisko nodrošinājumu. Viena mēneša laikā augstākie partijas un valsts orgāni trīs reizes izskatīja mūsu konkrētos jautājumus.

Centrālās Komitejas lēmumā tika asi kritizēta tresta «Zaporožstroj» partijas komiteja par to, ka sarežģītos apstākļos tā nav bijusi uzdevumu augstumos. Un, lai gan es tikai gada beigās sāku pilnā mērā pildīt savus pienākumus un varēju pateikt, ka manas vainas šaja gadījumā nav, tomēr nācās uzņemties visu atbildību. Arī tā ir viena no apgabala komitejas pirmā sekretāra iezīmēm: kā vadītājs, kā komunists viņš nevar aizbildināties, ka, lūk, tajā vai citā notikumā viņš nav bijis klāt, kaut ko nav zinājis un par to vai citu jautājumu atbild citi biedri. Kopš brīža, kad pirmais sekretārs pārņēmis apgabala partijas organizācijas vadību, viņš atbild par visu.

Trešajā dienā pēc partijas Centrālās Komitejas lēmuma publicēšanas notika tresta «Zaporožstroj» partijas organizācijas sapulce. Saruna sapulcē bija atklāta, objektīva, asa. Savā runa, kritiski analizēdams stāvokli celtniecībā, es sīki aplūkoju arī UK(b)P pilsētas un apgabala komitejas darba trūkumus.

28. aprīlī mēs jautājumu par VK(b)P CK lēmumu izvirzījām partijas Zaporožjes pilsētas komitejas plēnumā. Celtnieki un ekspluatācijas darbinieki jau bija izstrādājuši jaunus plānus un grafiku, un saruna bija konkrēta. Piemēram, Kuzinins izvirzīja tādu aprēķinu: ja ieturēsim martā sasniegto ritmu, līdz domnas nodošanai ekspluatācijā paies četri mēneši, līdz slābinga nodošanai ekspluatācijā — vēl četri mēneši, bet līdz aukstās velmēšanas ceha laišanai ekspluatācijā — vairāk nekā astoņi mēneši.

— Nevaram apmierināties, ka marta plāns ir izpildīts, — teica rūpnīcas direktors. — Pat salīdzinājumā ar aprīli temps jāpaaugstina vismaz divkārt.

Bija krietni jākāpina darba ražīgums.

— Celtniecības objektā strādā trīsdesmit tūkstoši cilvēku, — tika toreiz sacīts partijas pilsētas komitejas plēnumā. — Un tomēr iecirkņos ir manāms cilvēku trūkums. Ja mums izdotos paaugstināt darba ražīgumu par divdesmit procentiem, tas atsvērtu tos sešus tūkstošus cilvēku, kuru mums celtniecības objektā trūkst!

Bija pienācis laiks, kad mēs skaitījām nevis gadus, bet gan mēnešus un pat dienas. Visiem kļuva skaidrs: mums jāplāno nevis pēc iespējām, bet gan pēc vajadzībām. Kad tika paziņots, ka katru diennakti nāksies izpildīt celtniecības un montāžas darbus viena miljona rubju apmērā, zāle sāka dunēt, daudzi vēl šaubījās par saviem spēkiem. (Tomēr šis līmenis lika sasniegts jau maija beigās, bet rudenī, kad ekspluatācijā nodeva velmēšanas cehus, diennakts darbu apjoms jau sniedzās līdz diviem miljoniem rubļu.)

Es runāju sēdes beigās. Pievērsos galvenokārt jautājumam, ka celtniecības objektā jārada kaujinieciskās mobilitātes, vispārējās organizētības, taupīguma un pašdisciplīnas atmosfēra. Tieši tas tagad bija kļuvis par galveno, no kā bija atkarīgs viss pārējais. Ap to laiku man bija sakrājies ne mazums novērojumu, un es varēju uzskatāmi parādīt mūsu trūkumus un iespējas.

Es atgādināju gadījumu, kad lielajā cehā iestikloja visus logus un jumta logu, bet drīz vien turpat kaimiņos izdarīja sprādzienu. Stikli izbira līdz pēdējam. Iznāca tā, ka mēs strādniekus aģitējam par ekonomiju, bet paši stiklus plēšam. Tā strādāt nedrīkst! Tresta «Zaporožstroj» partijas komitejai jāsoda vadītāji komunisti par bezsaim-nieciskumu, neraugoties uz viņu ieņemamo amatu. Tas tika jo kategoriski uzsvērts. Bet es uzskatīju par nepieciešamu turpat piebilst:

— Kad mēs esam pasīvi, piedodam bezatbildību, tas ir ļoti bīstami. Tomēr es negribu aicināt partijas komiteju izslēgt no partijas kādu biedru vai arī, kā mēdz teikt, izbārstīt veselu maisu rājienu. Arī ta nav audzināšanas metode.

Bija svarīgi brīdināt biedrus no galējībām ...

5

Jau kopš pirmajām dienām mēs centāmies panākt saudzīgu izturēšanos pret kadriem, augstu vērtējām partejiskās labvēlības atmosfēru, kas jau bija nodibinājusies mūsu organizācijā. Man vispār nekad nav patikusi rupja, b|austīga jeb, kā to vēl mēdz dēvēt, «voluntāristiska» vadības metode. Ja cilvēks ir iebiedēts, viņš atbildību neuzņemsies. Bet mums vajadzēja nevis apslāpēt, bet gan, gluži otrādi, atbalstīt visplašāko iniciatīvu. Tajos saspringtajos apstākļos mēs bez novatorisma, bez aktīviem meklējumiem neko nebūtu varējuši panākt. Starp citu, mierīgos apstākļos vispār nav ko celt kņadu.

Minēšu šādu piemēru. Montāžas darbos mums strādāja torņceltnis BK-151, tajā laikā to uzskatīja par spēcīgu. Lai darbus paātrinātu, to pārslogoja, un celtnis nogāzās, izgāja no ierindas. Kad bija pienākusi ziņa par avāriju, es steidzos uz montāžas laukumu, bet tur visi klaigāja, trokšņoja, nobālis stāvēja celtņa vadītājs, jau bija paguvuši ierasties no katlu uzraudzības inspekcijas un pat no izmeklēšanas orgāniem. Liekas, mieru bija saglabājis vienīgi Kuzmins.

— Vai upuru nav? — pajautāju viņam.

— Nav, — viņš atbildēja. — Nogāzies vairāk nekā laimīgi. Ja mēs pat izdarītu speciālus aprēķinus, arī tad mūsu šaurībā to nevarētu nolikt labāk.

Sākām visu noskaidrot: patiešām celtnis nogāzies brīvā vietā, nevienu nav nositis, neko nav sabojājis. Bet es jau dzirdēju histēriskus kliedzienus: «Kaitniecība! Mašīnistu — tiesāt! Darbu vadītāju — tiesāt!» Es vēlos, lai mani saprastu pareizi: esmu par to, lai īstiem neliešiem un noziedzniekiem, kuru vaina ir pilnīgi pierādīta, piespriestu stingru un, pats galvenais, nenovēršamu sodu. Bet šajā gadījumā, pārliecinājies, ka nekādas ļaunprātības nav bijis, ka bijusi tikai neuzmanība, es pieprasīju mainīt toni. Kālab jārada nervozitātes un bai|u atmosfēra? Gluži otrādi, apelējot pie sarūgtinājuma jūtām, ko izraisījusi šī nelaime, cilvēki jāmudina meklēt ātru, maksimāli saprātīgu izeju no šī stāvokļa,

Un izeja tika atrasta — celtnieki sāka lietot trošu celtņu sistēmu, montāžas darbi turpinājās, un pat grafiks netika pārkāpts. Ko stingri sodi dotu cilvēkiem, celtniecībai un mērķim, kuram mēs kalpojam? Pieņemsim, ka šis piemērs iebiedētu citus celtņu mašīnistus, citus darbu vadītājus. Tomēr, ja mūsu trieciennieki un inženieri novatori sāktu strādāt pēc principa «no — līdz», ja viņi ievērotu tikai instrukciju paragrāfus, tad mēs nevarētu pat domāt par celtniecības visstingrāko termiņu ievērošanu.

Zinātnes par izpostītā atjaunošanu nebija, grāmatu, kas mācītu, kā nodedzināto, sagrauto un uzspridzināto būvju krāsmatās uzceļamas jaunas, nebija. Visu vajadzēja darīt pirmo reizi, visu — no jauna. Pats uzdevums bija drosmīgs, un bija svarīgi nenoslāpēt novatorisma garu, vajadzēja stimulēt drosmi, ko parādīja visi strādnieki, inženieri un partijas darbinieki. Tajā tiešā un pārnestā nozīmē karstajā vasarā cilvēki visos tricciencel-tnes iecirkņos lauza ierastās normas, tātad riskēja. Taču tas bija attaisnots un pārdomāts risks, tā pamatā bija zināšanas, pieredze un precīzs aprēķins.

Tā, piemēram, no dzelzceļa platformas vajadzēja nocelt velmēšanas stāva statni, kura svars bija astoņdesmit divas tonnas. Bet lokšņu velmētavā bija trīsdesmittonnīgs celtnis. Visas instrukcijas paredzēja spēcīgāku tehniku, un brigādei nekas nebūtu bijis vienkāršāk kā atteikties no darba. Sak, meklējiet vajadzīgo celtni, atvediet to šurp, bet mēs pagaidīsim. Tomēr cilvēki rīkojās citādi.

Vecais takelāžas darbu meistars Aleksandrs Ni-kolajevičs Cepiga, nerunīgs, pec izskata pat drūms vīrs, apgāja platformai apkārt, apskatīja smago statni un tai sagatavoto pamatu. Kaut ko viņš apsvēra pats, tad aprunājās ar brigādi, pārbaudīja aprēķinus kopa ar inženieriem, un rezultātā tika izdarīts kaut kas tāds, ko mēs nosaucām par «cirka numuru». Starp platformu un pamatu brigāde no gulšņiem uzcēla paaugstinājumu. Tad aizkabināja statni aiz augšējas daļas, un pēc Cepigas komandas celtnis (tas pats trīsdesmittonnīgais) nogādāja šo daļu uz paaugstinājuma. Pēc tam aizkabināja otru daļu un nolika to uz pamata. Tādā veidā statni pakāpeniski novietoja vajadzīgajā stāvoklī. Šī trika būtība bija tāda, ka galvenais smagums visu laiku palika uz stingra atbalsta. Tas patiešām bija triks, kas pamatojās uz talantīga strādnieka izdomu, atjautību un precīzu aprēķinu.

Tieši tāpat viņš vēlāk pārvēla arī velmēšanas stāva griežņu statni, kas svēra jau simt trīsdesmit tonnas. Turklāt tas tika izdarīts deviņdesmit reizes ātrāk, nekā bija paredzēts laika norma! Līdzīga epizode notika ari TLC atjaunošanas darbos, kad smago katlu pacēla lielā augstumā. Uzdevums bija atbildīgs, arī tur trūka vajadzīgo celtņu, taču kāds inženieris ierosināja lietot kombinētu pacelšanas metodi, izmantojot mazjaudas celtņa strēli un pašas ēkas fermas. Montāžas darbu organizācijas speciālisti sacēla trauksmi. Bet, kad viņi ieradās katlu zāle, agregāts jau bija uzstādīts. Vairāku dienu vietā darbam izlietoja trīsdesmit divas minūtes.

Reiz es piegāju pie montētāju grupas, kas bija ieradusies no Stajingradas: «Sveicināti, biedri gvardi!» Tā es viņus nosaucu ne tikai tāpēc, ka daudzi no viņiem joprojām valkāja karavīru blūzes, bet ari tapec, ka montētājiem bija jāveic pēdējie darbi, no viņiem bija atkarīgs galīgais termiņš un viņiem, kā mēdz teikt, nebija kur atkāpties. Es viņiem pajautaju kā parasti, kas jauns iecirknī, bet viņi — smejas. Kad pastāstīja, kas noticis, ari man nāca smiekli.

Notikums bija uzjautrinošs. Montētāji saņēmuši rasējumu, bet uz ta bijusi kategoriska rezolūcija: «Ļoti steidzami! Izdarīt šodien pat. Livšics.» Montētāji ieskatījušies rasējumā un nošausminājušies: pēc visstingrākajām normām tur bijis darbs trim dienām. Nav iztikuši ari bez stipriem teicieniem, tomēr nekur nav varējuši sprukt, labi pagudrojuši un tajā pašā dienā visu samontējuši. Tad atskrējusi jauniete no konstruktoru biroja: «Kur rasējums?» Izrādījies, ka Valsts metalurģisko rūpnīcu projektēšanas institūta energosektora priekšnieka biedra Livšica rezolūcija nemaz nav attiekusies uz montētājiem. Viņš bija lūdzis vienīgi izgatavot rasējuma kopiju.

It visos darba iecirkņos cilvēki strādāja pašaizliedzīgi, talantīgi un drosmīgi. Bija gadījumi, kad viņi negāja uz māju, pirms uzdevums nebija izpildīts, vairākas dienas pavadīja būvvietā — stundas trīs četras pagulēja kaut kur ēnā un atkal ķērās pie darba. Bija radīta atmosfēra, pēc kuras apgabala komiteja tiecās jau pašā sākumā. To raksturoja vispārēja pacilātība, milzīgs mērķtiecīgums, neizsīkstoša ticība saviem spēkiem. Es jutu: būvvietā sācies izšķirošais lūzums, tagad mēs iesim tikai uz priekšu. Bija izaugusi darba gvarde, kas spēja īstenot visdrosmīgākos plānus, darbu veikt visīsākajos termiņos. Bija svarīgi nesamazināt tempu un ka frontē ieņemt cietoksni pēc cietokšņa ...

Zaporožjes (aužu darba rezultāti k|uva manāmi kopējā darba frontē. «Gluži tāpat kā pirmo piecgadu laikā visa zeme cēla tādus objektus kā «Mag-ņitostroj» un «Kuzņeckstroj,» rakstīja «Pravda», «arī tagad vārdam «Zaporožstroj» jākļūst par kaujinieciska darba paroli ne tikai celtniekiem, bet arī itin visiem, no kuriem ir atkarīga Zaporožjcs metalurģiskās rūpnīcas ātra atjaunošana.»

Starp daudzajiem cilvēku iedvesmošanas līdzekļiem tovasar liela nozīme bija presei, izteiksmīgajam boļševistiskajam vārdam. Kad ierados darbā Zaporožjē, es tūlīt' centos panākt apgabala laikrakstu metienu palielināšanu. Lai gan papīra mūsu zemē trūka, VK(b)P CK mums nāca pretī. Mēs arī panācām, ka strādnieku ciemati tika radioficēti. Vēlāk partijas apgabala komitejas aparāta darbiniekus pārsteidza tas, ka apgabala komitejas pirmais sekretārs pirmoreiz viņu praksē ierosināja apspriest birojā tresta «Zaporožstroj» laikraksta «Stroitcļ» redakcijas pārskatu. Biroja lēmumā bija ierakstīts: «Partijas komiteja pietiekami nenovērtē avīzes milzīgo organizējošo lomu ideoloģiskā darba pastiprināšana masās, neizmanto avīzi kā tribīni...»

Viskarstākajās darba dienās būvlaukumā strādāja laikrakstu «Pravda», «Radjanska Ukraina» un «Boļševik Zaporožja» izbraukuma redakcijas. Mūsu apgabala laikraksta redakcijas aģitācijas un propagandas nodaļas vadītāju Andreju Kļu-ņenko es pazinu kopš frontes laikiem, mēs kopā bijām nogājuši ceļu no Kaukāza līdz Prāgai. Viņš bija drosmīgs pulka komisārs un kļuva par drosmīgu žurnālistu — arī avīžniecībā šī īpašība ir nepieciešama. Atceros arī laikraksta «Boļševik Zaporožja» izbraukuma redakcijas redaktoru Vladimiru Repinu. Kalsns, gara auguma, ar brillēm — viņš izcēlās ar neparastu skrupulozitāti, prata pirmais uzzināt būvvietas jaunumus, un vienā mirklī šie jaunumi — ar avīzes vai lapiņu starpniecību — kļuva zināmi visiem.

Lapiņas sakarā ar sevišķi svarīgiem notikumiem mēs sākām izlaist regulāri. Komjaunieši tas izmētajā pilsētā no kravas automašīnām un dažkārt arī no nelielās lidmašīnas PO-2. Lūk, viena no tām, kas bija veltīta mums visiem dārgai uzvarai.

«Zibens. Dzimtene, tev mūsu ziņojums:

PLOST ZAPOROZJES ČUGUNS!

Šodien domnas darbaļaudis deva pirmo pēckara čugunu. Zaporožjes rūpnīcas celtniek! Tu redzi, ka nes augļus tavs pašaizliedzīgais darbs, kas kalpo mīļotās Dzimtenes labklājībai un slavai.

Visa padomju tauta apsveic rūpnīcas «Zaporož-staļ» lieljaudas domnas un TEC atjaunošanu kā augšāmcelšanos no miroņiem, jo zina, cik lielā mērā fašistiskie nezvēri tās bija iznīcinājuši.

Šodien visa zeme ar pateicību izrunā tavu vārdu, Zaporožjes rūpnīcas celtniek!

UZ PRIEKŠU, PRETIM JAUNĀM UZVARAM!»

Taču es esmu aizsteidzies pārak tālu uz priekšu: līdz šiem svētkiem vēl vajadzēja, kā mēdz teikt, nodzīvot. Tika izlaistas arī asi kritiskas lapiņas, uzrādot cilvēkus, kuru vainas dēļ kavējās būvdarbi. Minēšu tādu šķietami nenozīmīgu piemēru. Kāds bija atstājis uz ceļa slābu. Tas traucēja darbu. Un uz šā slāba otrā rītā lasījām uzrakstu: «Laiduma meistar! Novāciet slābu — tas traucē darbu. Termiņš — 5 stundas.» Un paraksts. Un ko domājat — tika novākts, ceļš atbrīvots. Jāteic, ka tam bija liela ietekme.

Labi «strādāja» ari visa uzskatāmā aģitācija. Tu ej pa laukumu, un visur ir skaitļi, dati: nodot slābi n g 11 ekspluatācijā tādā un tādā datumā, aukstās velmēšanas iekārtu tādā un tādā datumā, vēl palikušas 30 dienas, tad 15... 10... 5 dienas.

Būvdarbu gaita bija zināma visā pilsētā, uz mītiņiem mēs aicinājām visus iedzīvotājus, celtnieki nāca kopā ar ģimenēm.

— Kā tā, — varēja kādam pavaicāt viņa jaunā sieva, — citus slavē, bet par tevi nesaka ne vārda?

Vai arī bērna jautājums:

— Tēt, kāpēc tēvocim Pēterim aplaudē, bet tev ne?

Tāds tad arī ir īstais, dzīvais masu darbs, un tā efektivitāte ir ļoti liela. Stipri maldītos tas, kurš domātu, ka cilvēkam vajadzīgi tikai materiālie stimuli. Nē, padomju cilvēkam vajadzīgs ļoti daudz kas — apziņa, ka viņš dara svarīgu darbu, tieksme izteikt sevi darbā, lepnums par savu meistarību, biedru cieņa, pagodinājums.

Bet visas šīs morālās vajadzības, protams, vajag ieaudzināt. Un te mums ļoti palīdzēja visuresošie avīžnieki. Pirmrindnieku pieredze, cilvēka spilgta biogrāfija, kāda strādātāja darba rekords, lieliski sasniegumi kādā iecirknī — tas viss operatīvi tika apgaismots avīzēs. Žurnālists bija pilntiesīgs celtniecības dalībnieks.

Atceros, izbraukuma redakciju līdzstrādniekiem es ieteicu katrā ziņā piedalīties ekspluatācijā nododamo objektu apgaitā, kāda mēs kopā ar rūpnīcas un būves vadītājiem devāmies katru dienu. Tur vienmēr uzpeldēja interesanti jautājumi, izraisījās derīgas sarunas, k|uva zināmi jauni būves varoņi. No preses mēs gaidījām ne tikai uzslavas, bet arī asu kritiku.

Piebildīšu, ka mēs centāmies celtniekus, montētājus un ekspluatācijas darbiniekus pasargāt arī no liekiem izsaukumiem uz dažādām instancēm. «Visu darbu pārceliet uz objektiem,» es nereti sacīju saviem biedriem. «Ja kas vajadzīgs, brauciet uz būvlaukumu.» Un, tā kā viņi redzēja — apgabala komitejas pirmais sekretārs arī pats dara tieši tā, tas drīz kļuva par paradumu visiem partijas rajona, pilsētas un apgabala komitejas sekretāriem, nodaļu vadītājiem un instruktoriem. Un tas ari viņiem pašiem bija ļoti derīgi.

6

Darbs ritēja arvien straujākā tempā, būve prasīja visu iespēju mobilizēšanu, novatoriskas darba metodes, progresīvus tehniskos risinājumus, drosmi un apķērību. Ievēroju: mūsu dažādās grūtības un trūkumi bieži radīja jaunas un oriģinālas idejas. Minēšu tikai divus piemērus no daudzajiem, kas saglabājušies atmiņā.

3. domna, ko atjaunoja pirmo, bija vienīgā palikusī pēc uzspridzināšanas. Bet tā bija nosēdusies, sašķiebusies uz sāniem gluži kā Pizas tornis un pavisam nesagāzās tikai tāpēc, ka to saturēja iekšā iestrēgusī šihta. Likās, ka izeja bija viena: milzīgo krāsni demontēt un pēc tam uzstādīt no jauna. Taču pārvalde «Staļkonstrukcija», ko vadīja |oti pieredzējušais montētājs M. Cudans, gaja citu ceļu. Tika nolemts domnu iztaisnot, bet to neviens nekad vēl nebija darījis. Pārvaldes galvenais inženieris A. Scgals, kas šo projektu bija izstrādājis, man sacīja tā:

— Situācija mūs spiež zināmos celtniecības mākslas paņēmienus papildināt ar «ārstnieciskās ķirurģijas» elementiem.

Kādā jaukā rītā montētāji aizvāca sastingušo čugunu, novietoja zem domnas deviņus hidrauliskos domkratus ar simt līdz divsimt tonnu lielu celtspēju, pēc tam pārgrieza krāsns apvalku un saka krāsni celt uz augšu. Simtiem celtnieku sastinguši stāvēja apkārt. Daudzi bija palikuši pēc maiņas, noguruši, neizgulējušies, taču visi saspringti gaidīja, ar ko tas beigsies. Es arī paliku. Todien bija arī citi darbi, taču aiziet nespēju tāpat kā visi. Milzīgā krāsns tikko mānāmi nodrebēja un sāka lēni ieņemt vertikālu stāvokli. Operācija ilga piecarpus stundas, un neviens no laukuma negāja prom. Arī es stāvēju līdz beigām, kamēr izveidojusies sprauga nebija no abām pusēm aizmetināta, uzliekot tērauda plātnes. Darbs bija paveikts. Divu mēnešu vieta — piecarpus stundas! Valstij tas deva vairāk nekā miljonu rubļu lielu ietaupījumu. Par drosmīgo risinājumu Mihailam Cudanam un Aizikain Šegalam piešķīra Valsts prēmiju.

Par Valsts prēmijas laureātu kļuva ari pārvaldes «Staļmontaž» priekšnieks Marks Ņedužko, ļoti talantīgs un drosmīgs cilvēks. Viņš bija mans novadnieks — no Dņepropetrovskas apgabala. Dzimis trūcīga zemnieka ģimenē, rūpnīcā strādājis par atslēdznieku, metinātāju, vēlāk kļuvis par montētāju. Piecgadēs jau bija vadījis montāžas darbus Urālu un Sibīrijas celtnēs, kara laikā būvējis benzīna vadu uz aplenkto Ļeņingradu. Caurules samontēja uz Ladogas ezera ledus un pēc tam nolaida dibenā, tādējādi nodrošinot Ļcņin-gradas fronti ar degvielu. Apšaudes laikā Marks Ņedužko bija iekritis ledainajā Ladogas ūdenī un kopš tā laika smagi slimoja. Taču viņš strādāja līdz mūža pēdējām dienām.

Zaporožjē viņa pārvaldei bija uzdots atjaunot velmēšanas cehus — tos pašus, kurus fašisti bija sagrāvuši ar īpaši fanātisku rūpīgumu. (Es jau minēju sarkanos burtus F uz kolonnām.) Un tad nu Marks Ņedužko, izpētījis šo tērauda lauzu, ierosināja pacelt veselus laidumus. Sī doma bija pārsteidzoši drosmīga un jauna. Atjaunojamo cehu viņš sadalīja milzīgos blokos: katrs no tiem ietvēra līdz divdesmit kolonnu un svēra ne mazāk par tūkstoš tonnām. Pēc tam vienu bloku nodalīja no otra, sagriežot ar autogēnu, un tad stājās darbā teleskopiskās pastatnes — cēlejierīces, kuras Ņc-dužko bija konstruējis kopā ar savas pārvaldes galveno inženieri Grigoriju Petrenko. It kā satvērušas cehu aiz jumta, tās vilka uz augšu veselus laidumu sektorus, un sakropļotās kolonnas pamazām iztaisnojās, spāres un sijas ieņēma savu likumīgo vietu. Daudzas detaļas, protams, nebija atjaunojamas, tās aizvāca prom, bet uz dažām konstrukcijām uzlika šuves un ielāpus — tā visa bija tā pati «ārstnieciskā ķirurģija».

Rezultātā izdevās ārkārtīgi sarežģītajā iecirknī darbus paātrināt vismaz par gadu. Tika izglābts ne mazums ļoti dārgu konstrukciju, kuras jau bija domāts nodot metāllūžņos. Tā izveidojās izpostīto rūpnīcu atjaunošanas zinātne, kas toreiz mums bija ļoti vajadzīga, lai gan vislabāk būtu nekad nekur to vairs nelietot.

Mēs atjaunojām rūpnīcas «Zaporožstaļ» pirmās kārtas tehnoloģisko ķēdi, kas ietvēra tikai tos pos-inus, kuri bija vajadzīgi tērauda lokšņu izlaidei. Termoelektrocentrāles gaisa pūšanas agregātiem vajadzēja pievadīt gaisu domnai, kura savukārt, izlaižot čugunu, dos arī karstu gāzi, kas vajadzīga velmēšanas cehiem. Taču aprobežoties ar to vien mēs nevarējām, un vienlaikus tika veikti darbi, lai atjaunotu visu uzņēmumu — dzelzceļu tīklu, ūdensapgādi, energoapgādi, palīgražotnes un tā tālāk. Triccicnceltnē uzkrātā pieredze bija ļoti vērtīga, un svarīgi bija to katrā ziņā saglabāt, neaizmirst, maksimāli izmantot citos objektos. (JK(b)P Zaporožjes pilsētas komiteja pieņēma speciālu lēmumu «Par tresta «Zaporožstroj» novatoru darba labāko metožu studēšanu un popularizēšanu». Neilgi pirms domnas pirmās iekuršanas mēs sasaucām partijas un saimnieciskā aktīva sanāksmi. Visvairāk es, protams, tajā runāju par aktuālajiem uzdevumiem pirms krāsns nodošanas ekspluatācijā, taču aizmirsta netika arī perspektīva:

— Mēs ar jums esam pratuši īsā laikā saimniecisko vadītāju un komunistu uzmanību pievērst uzdevumam izpildīt valsts plānus. Taču jāskatās plašāk. Gribētos, lai tresta «Zaporožstroj» sniegtā mācība, kas no partijas praktiskās vadības viedokļa ir visraksturīgākā, kļūtu par paraugu visai mūsu partijas organizācijai, visiem rūpniecības uzņēmumiem.

Visa mūsu zeme tolaik palīdzēja atjaunot mūsu rūpnīcu. Blakus būvlaukumam stāvēja teltis ar uzrakstiem «Gorkija», «Rīga», «Taškenta», «Baku», «Tālie Austrumi» — tajās dzīvoja celtnieku brigādes. Mūsu pasūtījumus pildīja vairāk nekā divsimt rūpnīcu septiņdesmit pilsētās. No Gorkijas nāca kravas automobiļi, Arhangeļska piegādāja gulšņus, Jaroslavļa — elektromotorus, Baku un Groznija — bitumenu un citus naftas produktus. Darbgaldus mums veda no Maskavas, sliedes — no Kuzņeckas, kokmateriālus — no Baltkrievijas, metālkonstrukcijas — no Dņepropetrovskas apgabala, arī no manas dzimtās Dzeržinkas. Pat cehu atjaunošanas projektus mums gatavoja Kijeva, Ilarkova, Dņepropetrovska, Rostova pie Donas, Ļeņingrada un Maskava, lai gan Zaporožjē jau radās sava Valsts metalurģisko rūpnīcu projektēšanas institūta filiāle.

Un te man gribas ar labu vārdu pieminēt kādu vienkāršu sievieti — rūpnīcas «Zaporožstaļ» inženieri J. Seremctu. Vai daudz var padarīt viens cilvēks? Daudz, ja viņš darbam nodevies ar sirdi un dvēseli un neaizmirst savu pienākumu. Drūmajās atkāpšanās dienās, kad hitlerieši apšaudīja pilsētu, viņa bija savākusi, izvedusi, pēc tam saglabājusi visas pausas un rasējumus, un beigās viņa tos atdeva rūpnīcai atpakaļ. Daudzus tūkstošus lapu. Un kā tās noderēja! Pienāca iekārta — gan no evakuācijas atpakaļ atvestā, gan mūsu vajadzībām no jauna izgatavotā —, projektētājiem un montētājiem vecie rasējumi palīdzēja ietaupīt dārgo laiku. Raksturīgi, ka konstruktori un strādnieki iemanījās modernizēt, uzlabot pat vecās mašīnas. Tā, piemēram, slābings, ko pie mums montēja kramatorskieši, palika tas pats, kas pirms kara, bet tā apspaidos stāva jauda no 1 200000 tonnu lietņu gadā pieauga līdz 2 000 000 tonnu.

Vissavienības sociālistiskā sacensība togad sākās pēc tresta «Zaporožstroj» kolektīva iniciatīvas. Toreiz ļoti populārs bija spārnotais teiciens, ka trieciendarbu gadā triecienceltnē ir nevis 365 dienas, bet gan 365 diennaktis. Atceros, kā mūs iepriecināja ļeņingradiešu ziņojums: viņi ne tikai paši bija mums nosūtījuši ļoti vajadzīgu aparatūru pirms noteiktā termiņa, bet ari aicinaja visus mūsu zemes elektrotehniskos uzņēmumus izpildīt Zaporožjes pasūtījumus pirms termiņa. Mes tūlīt nosūtījām atbildes telegrammu.

«Ļeņingradā, partijas apgabala komitejā b. Pop-kovam, rūpnīcā «Elektroaparat» b. Ķamenskim, «Snabčermct» b. Spektorovam:

Saņēmām jūsu ziņojumu par augstsprieguma aparatūras nosūtīšanu pirms termiņa. Elektromon-tāžas darbu gaita krasi uzlabojusies. Tas dod iespēju termiņā izpildīt elektromontāžas darbus vairākos ekspluatācijā nododamajos objektos. Pateicamies rūpnīcas kolektīvam par nosūtīšanu pirms termiņa.

UK(b)P Zaporožjes apgabala komitejas sekretārs L. BREZŅEVS Rūpnīcas «Zaporozstaļ» direktors A. KUZMINS»

Pirms objekta nodošanas ekspluatācijā sasauktajā aktīva sanāksmē, ko jau minēju, radās jautājums par «sīkajiem darbiem». Daudzu iecirkņu vadītāji ar lepnumu ziņoja par apjoma ziņā vis-

lielāko darbu pabeigšanu, bet pārējos, it kā nenozīmīgos, neņēma vērā. Taču līdz šo «nenozīmīgo» darbu pabeigšanai par uzņēmuma nodošanu ekspluatācijā nevarēja būt ne runas. Vajadzēja būvē nodrošināt īstu kārtību, patiesu plāna disciplīnu, un šai sakarā tika teikti šādi vārdi:

«b. Ķuzmins. Sīko darbu summa dažkārt ir svarīgāka par lielu apjomu. Bet mums visu darbu termiņi jau iet uz beigām.

b. Brežņevs. Labi, ka jūs izvirzījāt šo jautājumu. Jāsaka būtu stingrāk: celtniekiem vēl jādod rūpnīcai trīs nedēļas mehānismu pārbaudei. 10. maijā es izlidošu uz Politbiroja sēdi ar ziņojumu par celtniecības gaitu, un man jūsu paziņojums ir ļoti svarīgs ...»

Gribētos uzsvērt: ne celtniekiem, ne apgabala komitejai, ne man pašam nenāca ne prātā, ka mēs varētu pārkāpt noteiktos termiņus, lūgt, lai pārceļ nodošanas termiņu, izvirzīt jautājumu par plāna uzdevumu «koriģēšanu». Plāns ir galvenais partijas ekonomiskās politikas realizācijas instruments. To var un vajag apspriest izstrādāšanas stadijā. Bet, kad plāns apstiprināts un ieguvis mūsu valsts likuma spēku, atliek viens pienākums — to izpildīt, turklāt izpildīt precīzi laikā, ar vismazākajām izmaksām un vislabākajiem rādītājiem.

Protams, tāda mēroga būvi mēs nebūtu varējuši uzcelt bez VK(b)P CK. un PSRS Ministru Padomes visaktīvākās un visefektīvākās palīdzības. Mums izvirzīja stingras prasības, bet arī operatīvi palīdzēja, ja bija vajadzīgs. Teikšu tikai, ka bija

dienas, kad būvlaukumā vienā laikā pulcējās pieci no Maskavas atbraukuši ministri. Rūpnīcai «Za-porožstaļ» vajadzēja palīdzēt un palīdzēja automobiļu un aviācijas rūpniecības, bruņojuma, transporta mašīnbūves, ogļrūpniecības un naftas rūpniecības ministrija.

Biežāk par citiem atbrauca PSRS smagās industrijas uzņēmumu celtniecības ministrs P. Judins un PSRS melnās metalurģijas ministrs I. Tevos-jans. Ar Ivanu Fjodoroviču bijām iepazinušies frontē Dienvidu rūpniecības centru atbrīvošanas dienās. Jau toreiz viņš runāja par domnu, martenkrāšņu un velmēšanas cehu atjaunošanu. Tagad, atbraucis pie mums, viņš vienmēr piedalījās rīta apgaitā un radušās problēmas risināja uz vietas. Viņš bija liela mēroga vadītājs, autoritatīvs un lietpratīgs.

Dienas steidzās, laiks kļuva aizvien saspringtāks, cilvēki strādāja dienu un nakti, taču vispār šis laiks man palicis atmiņā kā gaišs un priecīgs. Zaporožjē ieradās pirmais vilciens ar Krivoirogas rūdu — tie bija svētki. Sāka domnu žāvēt — tas bija prieks. Sākās TFC gaisa pūšanas agregātu pārbaude, pa slīpo tiltu slīdēja pirmie kausi ar šihtu — atkal tie bija katram būvdarbu dalībniekam īpaši nozīmīgi notikumi.

No Maskavas atbrauca valsts komisija, to vadīja pazīstamais metalurgs PSRS Zinātņu akadēmijas viceprezidents Ivans Pavlovičs Bardins, kuru pazinu jau no Dņeprodzeržinskas laikiem. Būdams formulējumos atturīgs, rūpnīcas «Zaporožstaļ» pirmās kārtas pieņemšanas aktā viņš ierakstīja:

«Celtnieki un montētāji šeit veikuši tik lielu darbu, kam nav līdzīgu ne apjoma, ne tehnisko uzdevumu risināšanas ziņā.»

Beidzot pienāca sengaidītā ievērojamā diena. Beidzamo reizi tika pārbaudīts, vai viss ir gatavībā, un tika dota pavēle: «Iekurt domnu!» Gāzes regulētājs pagrieza karstās plūsmas aizbīdni, vecākais meistars pieskrēja ar aizdegtu lāpu pie čuguna lūciņas, krāsns iedūcās, un šai pašā brīdī TEC galvenajā korpusā pilnā jaudā sāka kaukt svilpe, pavēstīdama rūpnīcas «Zaporožstaļ» otro dzimšanu. To izdzirduši, pilsētā visi izgāja uz ielas, sveši cilvēki apkampās un raudāja aiz prieka. Un dienu vēlāk, 1947. gada 30. jūnijā, tika iegūts mums visiem tik dārgais Zaporožjcs čuguns.

So dienu atceros visos sīkumos. Krāsns vienmērīgi dūca, runāt vajadzēja ar piepūli, bet tā bija dūkoņa, kas pierasta katram metalurgam, un arī mani tā priecēja, tāpēc ka sirds dziļumos es vēl arvien biju metalurgs. Skābekļa griezējdeglis izdedzināja lūciņu, un parādījās sīka līdz baltkvēlei izkausēta metāla strūkliņa. Dzirksteļodams strautiņš pakāpeniski pārvērtās šķidra čuguna upē. Sai upei pārskrēja ņirboņa, bet mēs visi gājām līdzi, skatījāmies, kā pirmo reizi piepildās kauss. Atceros, mēs ar Bārdiņu ilgi spiedām viens otram roku un sabučojāmies ar visiem metālkausētājiem.

Turpat rūpnīcas pagalmā notika mītiņš, kurā sanāca vairāk nekā sešpadsmit tūkstoši cilvēku. Es apsveicu celtniekus, montētājus un metalurgus ar izcilo darba uzvaru un aicināju viņus nemazināt tempu — pabeigt gada plānu un nodot ekspluatācijā velmēšanas cehus līdz mūsu zemes lielajai jubilejai — Lielā Oktobra trīsdesmitajai gadadienai.

Jā, tas bija pirms vairāk nekā trīsdesmit gadiem ... Jūlija beigās uz slābinga mēs izveltnējām pirmos lietņus, 30. augustā valdības komisija pieņēma karstās velmēšanas celni, un 28. septembrī aukstās lokšņu apdares cehā notika galvenais mītiņš pirms nodošanas ekspluatācijā. Tieši tribīnes priekšā stāvēja ar ziediem izpušķota lokomotīve un aiz tās — platformas ar gatavo produkciju, ko mēs sūtījām Maskavas autorūpnīcai. Uz kādas platformas bija piestiprināts plakāts: «Saņem, Dzimtene, Zaporožjes tērauda loksnes!»

Zaporožjcs darbaļaudis turēja vārdu, un mūsu zeme pienācīgi novērtēja viņu varoņdarbu. Divdesmit tūkstoši celtniecības dalībnieku saņēma medaļu «Par melnās metalurģijas uzņēmumu atjaunošanu». Tika publicēti PSRS Augstākās Padomes Prezidija dekrēti par labāko kolektīvu apbalvošanu. Trests «Zaporožstroj» un rūpnīca «Zapo-rožstaļ» saņēma Dzimtenes augstāko apbalvojumu — Ļeņina ordeni. Ar Ļeņina ordeni tika apbalvoti daudzi strādnieki, inženieri, ražošanas komandieri un partijas darbinieki. Viņu vidū bija arī šais piezīmēs minētie — I. Rumjancevs, M. Cu-dans, A. Segals, M. Ņedužko, V. Dimšics un A. Kuzmins. Sarakstā bija arī mans uzvārds. Tas bija ļoti dārgs apbalvojums — mans pirmais Ļeņina ordenis.

1947. gada novembrī Zaporožjē darbu sāka no drupām pacēlusies koksēšanas rūpnīca — domnu

strādniekiem tagad bija droša aizmugure. Bet šais svinībās man vairs neiznāca piedalīties: pēc

VK(b)P Centrālās Komitejas lēmuma mani nosūtīja uz Dņepropetrovskas apgabalu.

No Zaporožjes es aizbraucu ar izpildīta pienākuma apziņu. UK(b)P Zaporožjes apgabala komitejas XIX plēnumā — beidzamajā, kurā es šeit piedalījos, — notika šāda apmaiņa ar replikām. Sākumā par manu darbu tika sacīti visādi atzinīgi vārdi, kurus te necitešu, bet tad piecēlās apgabala komitejas pirmais sekretārs Pjotrs Saveļje-vičs Rezņiks, kas pārzināja lauksaimniecības jautājumus. Acis viņš bija šķelmīgi piemiedzis. Citēšu visu tā, kā ierakstīts stenogrammā:

«b. Rezņiks. Nu tad tagad sacentīsimies ar b. Brežņevu. Mūsu apgabals, starp citu, iet augšup, pamats likts labs. Pirmkārt, šogad esam apsējuši nevis 500 tūkstošus hektāru, bet gan 600 tūkstošus. Ziemāju stāvoklis ir loti labs. Tālāk — esam tikuši galā ar rudens aršanu, valsts plāns izpildīts, un tagad pildām papildplānu. Biedram Brežņevam Dņepropetrovskā vajadzēs radīt tādu pašu spriegumu, kādu viņš radījis Zaporožjē, un varu teikt, ka viņam neklāsies viegli. (Zālē smiekli.)

b. Brežņevs. Nevajag aizmirst, ka Dņepropetrovskas apgabalā ir spēcīgi boļševiki.

b. Rezņiks. Bet neaizmirstiet, ka tagad tas ir ļoti nolaistā stāvokli! (Smiekli.)

b. Brežņevs. Paldies, biedri! Ja runājam par sacensību — tai būs veselīgs, boļševistisks raksturs ...»

7

Tātad jauna darba vieta ...

Protams, visus šos gadus es nebiju zaudējis sakarus ar novadu, kurā esmu dzimis un audzis. Strādājot Zaporožjē, katrā iespējamā gadījumā apciemoju māti, tuviniekus, iegriezos savā rūpnīcā, braukāju darīšanās uz kaimiņos esošo apgabala centru, kur, dabiski, iegriezos apgabala komitejā un satikos ar agrākajiem darba biedriem. Un tagad atkal esmu mājās, nu jau uz ilgu laiku. Ievēlēts par partijas apgabala komitejas pirmo sekretāru. Ar saviem agrākajiem biedriem mēs jau ne tikai atceramies pagājušos laikus, bet arī runājam par to, ko darīsim rīt.

Dņcpropetrovskas apgabals pirms kara bija slavens ar savu metalurģiju, ar desmitiem dzelzsrūdas un mangāna šahtu, ar bagātām kviešu un kukurūzas ražām un augsti produktīvu lopkopību. Tas bija viens no Ukrainas lielākajiem lauksaimniecības un rūpniecības apgabaliem, un, lai gan es tīri labi to biju iepazinis pirmskara gados, tagad man vajadzēja no jauna, turklāt ātri iedziļināties lietas kursā, noskaidrot grūtības, izprast tuvākos uzdevumus un nospraust perspektīvas.

Sabrukums ari tc bija briesmīgs. Dņepropetrov-skā hitlerieši bija uzspridzinājuši un nodedzinājuši simt septiņdesmit rūpnīcas, seši simti piecdesmit septiņus lielus dzīvojamos namus un divdesmit astoņas slimnīcas. Viņi bija demontējuši un aizveduši uz Vāciju sešdesmit astoņus kilometrus tramvaju sliežu ceļu un vairāk nekā simt kilometru vara kontaktvadu. Viņi bija sagrāvuši operas un baleta teātri, mākslas muzeju, universitāti, gandrīz visas skolas un visus institūtus, stacijas un dzelzceļa tiltus. Lielisko Metalurgu pili fašisti bija pārvērtuši par zirgu stalli: gaišās zāles bija sadalītas steliņģos, un parketu klāja zirgu mēsli.

Fašisti bija mēģinājuši noorganizēt šai novadā metāla ražošanu. Bija atlidojuši firmu «Stabl-werke-Braunsehweig», «Fosch», «Vereinigte Alu-miniunnverke» un «Junkers» pārstāvji. Viņi gribēja atjaunot Zaporožjes alumīnija rūpnīcu, rūpnīcas «Dņeprospecstaļ» un «Zaporožstaļ», bet pagrīd-nieku diversijas un mūsu strādnieku pretestība visus viņu nodomus izjauca. Tiesa, Dņepropetrov-skā okupanti vienu ražotni tomēr bija dabūjuši gatavu: pēc daudzkārtējiem neveiksmīgiem mēģinājumiem laist darbā martenkrāsnis un domnas viņi Pctrovska metalurģiskajā rūpnīcā bija atvēruši ... marmelādes fabriku ...

Kā tagad atceros priecīgo dienu, kad tika atbrīvotas man dārgās vietas — Dņepropetrovska un Dņeprodzcržinska. Mūsu štābs atradās Tamaņas pussalā. Bijām izvietoti agrākās lopkopības padomju saimniecības teritorijā. Bijušās saimnieci-

bas ēkas intīms k|uva par mītnēm. 1943. gada 25. oktobra naktī pie manis atskrēja ģenerālis Zarelua un uzmodināja.

— Kāds prieks — Dņepropetrovska atbrīvota! Mūsu karaspēks triecienā ieņēmis gan Dņepropet-rovsku, gan Dņcprodzeržinsku! Maskava salutē!

Tai laikā jau bijām pieraduši pie uzvaras salūtiem, taču šoreiz tas man bija īpaši nozīmīgs.

Vēl atrazdamies frontē, es vienmēr interesējos, kā rit darbs Dņcpropctrovskas apgabalā pēc okupantu padzīšanas. Jau trešajā dienā, 1943. gada 28. oktobrī, Pctrovska rūpnīcas strādnieki nodeva ekspluatācijā vienu no TEC turbīnām un deva pilsētai elektrību, bet 1944. gada vasarā darbā stājas pirmā martenkrāsns. Dzimtajā Dzeržinkā mani līdz asarām aizkustināja necilais piemineklis skvērā pie rūpnīcas ieejas. Uz postamenta gulēja tērauda lietnis. Tas bija viss. Uzraksts bija šāds:

«Pirmais lietnis, kas izliets 1943. gada 21. novembrī 5. martenkrāsnī divdesmit sestajā dienā pēc vācu okupantu padzīšanas no Dņeprodzeržin-skas. Kausējums Nr. 5—1. Tēraudkausētāji F. Mak-less un G. Pankratcnko.»

Man pastāstīja, ka Francis Makless un Gordejs Pankratcnko ne tikai izkausējuši šo pirmo tēraudu, — viņi paši bija noārdījuši sagrautās krāsns sienas un velvi, izdabūjuši ārā sacietējušo čugunu un paši atjaunojuši martenkrāsni. Abi viņi bija jau veci, abi piedalījušies pilsoņu karā, abi bijuši artilēristi bruņuvilcienā, kas tālajā 1919. gadā bija sakniedēts mūsu rūpnīcā. Un abi pārstāvēja darba cilvēkus, par kuriem Vladimirs Iļjičs Ļeņins tai pašā 1919. gadā sacīja:

«■Visas cilvēces pirmais ražošanas spēks ir strādnieks, darba cilvēks. Ja viņš paliks dzīvs, mēs visu izglābsim un atjaunosim.»

Pēc Lielā Tēvijas kara šī doma apstiprinājās neparasti spilgti. Un šai sakarībā gribētos izteikt šādu apsvērumu. Pasaulē notiek divu pretēju sociālo sistēmu cīņa. Tā sākās Ļeņina dzīves laikā, tā turpinās patlaban, un nav iespējams izvairīties no salīdzinājumiem — cik daudz katrs izkausējis tērauda, ieguvis naftas, saražojis elektrības, labības, kokvilnas. To aprēķinām mēs, to aprēķina arī mūsu ideoloģiskie pretinieki. Būdami spiesti atzīt, ka daudzējādā ziņā Padomju Savienība panākusi, piemēram, ASV un vairākos ļoti svarīgos ekonomiskos rādītājos arī tām tālu aizsteigusies priekšā, viņi tomēr visu laiku akcentē tos ekonomikas rādītājus, kuros lielākā kapitālistiskā valsts pagaidām vēl ir nepārspēta.

Turklāt viņi cītīgi noklusē, cenšas saviem lasītājiem un klausītājiem noslēpt vēsturiskos apstākļus, kādos bijām mēs un kādos bija viņi. Taču šajā, pēc viņu vārdiem, «godīgajā» sacensībā viena puse, ar okeānu nošķirta no ienaidnieka iebrukumiem, iedzīvojās katrā karā, bet otra bija pakļauta nemitīgam provokācijām, nesa ārkārtīgi smago karu un postījumu slogu un daudzās nozarēs bija spiesta sākt gandrīz vai no nulles. Tā bija gan Zaporožjes apgabalā, gan Dņepropetrovskas apgabalā — to es redzēju savām paša acīm. Tā bija visā mūsu zemē: otrais pasaules karš bija iznīcinājis trešo daļu mūsu nacionālās bagātības.

Neviļus jādomā, ko mēs būtu paveikuši, cik tālu būtu tikuši uz priekšu gan sociālajā, gan ekonomiskajā attīstībā, ja mēs nebūtu traucēti, ja murps nebūtu mesti sprunguļi ceļā, ja mēs nebūtu atrauti no mierīga darba un ja drudžainā bruņošanās mūs nebūtu spiedusi tērēt lielus spēkus un līdzekļus savas zemes aizsardzībai. Un kāds gan spēks ir padomju iekārtai un mūsu tautai, ja, par spīti visiem šķēršļiem un kavēkļiem, mēs esam panākuši tik ļoti augstu ekonomikas, zinātnes un kultūras līmeni, ar kādu mēs sagaidījām Oktobra sešdesmit gadu jubileju!

... Tikai gadu un trīs mēnešus man iznāca strādāt Zaporožjē, bet Dņepropetrovskā es ierados jau ar zināmu pieredzi. Arī tur es sākumā braukāju pa rūpnīcām un kolhoziem, bieži iegriezos būvobjektos, nokāpu šahtās un centos pēc iespējas vairāk tikties ar cilvēkiem. Partijas darba raksturs daudziem ir pazīstams, tāpēc runāšu par ko citu, par pašu šā darba stilu. Tai laikā darba pieredze, karš, saskarsme ar cilvēkiem, lasīšana un pārdomas jau, protams, bija noteikuši manu darba un dzīves stilu. Principā visiem mūsu vadītājiem stilam jābūt vienam — ļeņiniskam, partejiskam, un tā tas visumā arī ir. Taču ar visu to te katram var būt savas īpatnības. Lai gan apgabalu komiteju pirmajiem sekretāriem ir vienādi uzdevumi un pienākumi, vienāda atbildība, cilvēka rakstura īpašības šai darbā izpaužas katrā ziņā.

Dņepropetrovskā man vajadzēja nomainīt cilvēku, ko pazinu jau pirms kara: P. Naidjonovs toreiz bija apgabala izpildkomitejas priekšsēdētājs. Viņš bija frontinieks, aktīvs, enerģisks vadītājs, dziļi godīgs cilvēks un mans labs biedrs— atceros par viņu daudz laba. Taču viņa darbā bija arī trūkumi, apgabalā darbs neritēja spoži, un viss beidzās ar to, ka VK(b)P Centrālā Komiteja izvirzīja jautājumu par vadības maiņu.

Mana dzīves pieredze noderēja arī te, Dņepro-petrovskā. Atceros pirmo iepazīšanos ar lielāko rūpnīcu direktoriem. Ritēja ražas novākšanas darbi, es jautāju F. Ganzinarn, apgabala komitejas lauksaimniecības nodaļas vadītājam, — kā mums ir ar transportu? Atbilde bija tāda, kādu jau gaidīju: slikti. Un pilsētas mašīnas? Viņš atbildēja, ka rūpnīcām dots norīkojums, cik kravas automobiļu katrai jāsūta, taču direktori vilcinoties, mānoties un, ja dodot, tad pašus sliktākos automobiļus.

Tā bija nederīga sistēma: augšā — no gaisa grābti skaitļi, apakšā — cilvēku izlocīšanās, jo viņiem tāpat jāpilda savs rūpnīcas plāns. Turklāt tiklab prasītāji, kā arī atbildētāji ļoti labi zināja: ja rakstīts, piemēram, četrdesmit mašīnu, tad var gaidīt ne vairāk par divdesmit, — tas atkārtojās ik gadus. Nosēdos pie telefona un palūdzu mani savienot ar Nikopoles cauruļu rūpnīcas direktoru N. Tihonovu. Apsveicinājos, stādījos priekšā un tad teicu:

— Katrā ziņā, Nikolaj Aleksandrovič, pie jums aizbraukšu, tikai vēlāk. Bet tagad, lūdzu, palīdziet — nobriedusi lieliska labība. Zinu, ka jūs esat labs direktors, zinu, ka jums ir laba rūpnīca.

5*

67

Ja varēsit palīdzēt ražas novākšanā, būsim ļoti pateicīgi. Tikai, lūdzu, dodiet labākos šoferus un mašīnas lietošanas kārtībā.

— Piecpadsmit varēšu dot, — viņš sacīja padomājis.

— Apdomājiet, apspriedieties ar cilvēkiem. Būs žēl, ja labība aizies zudumā ...

Apmēram tāpat aprunājos ar citiem direktoriem. Norīkojumā paredzēto kravas automobiļu skaitu viņi uz ražas novākšanu neaizsūtīja, toties mēs saņēmām patiešām labas mašīnas, turklāt gandrīz divreiz vairāk nekā agrākajos gados. Un to varēja panākt tikai ar mierīgu cilvēcisku sarunu.

Tai laikā es jau dziji sapratu, ka pat tad, ja ir ar kādu domstarpības principiālā jautājumā, vajag cilvēciski censties darbinieku neaizskart, nepiespiest pie sienas un nepazemot. Var teikt: «Jūs gvelžat muļķības!» — bet var arī, ja cilvēks runā no sirds, sacīt: «Paldies par padomu, apsvērsim. Bet kā būtu, ja pamēģinātu tā?...» Sapratu, ka jāapvalda emocijas, ka tai amatā, kurā mani izvirzījusi partija, man nav tiesību teikt neapdomātu vārdu. Kad sapulcināju cilvēkus apspriedē, es patiešām apspriedos ar viņiem, ļāvu katram pateikt savas domas un nesteidzos ar savējām. Ir taču arī tādi biedri — uztver «priekšnieka» viedokli, un viss, citādas domas no viņiem vairs nedzirdēsi.

Vadītājs vienmēr ir visu acu priekšā un tāpēc nedrīkst izrādīt apjukumu, vājumu. Lai kā būtu ap sirdi, jāsaņemas, jābūt možam un jāvalda nervi, lai arī citi no viņa gūtu paļāvību. Reizēm mēs neprotam pienācīgi novērtēt humora nozīmi, bet darbā taču ļoti bieži palīdz joks.

Par svarīgu sviru lauksaimniecības attīstīšana un cīņā par labību mēs tolaik uzskatījām rūpnicu šefības palīdzību kolhoziem. Sevišķi liela nozīme bija segtajiem kulšanas laukumiem, un, protams, varēja atkal sākt ar norīkojumiem, ar pavēlēm un sodiem, bet es rīkojos citādi. Reiz apgabala komitejā bija sapulcējušies direktori F. Balakins, N. Po-povs, 1. Korobovs, P. Savkins un citi, ritēja saruna par rūpnicu lietām, bet es pēkšņi teicu:

— Man sacija, ka Pēteris Vasiļjevičs esot izteicis vēlēšanos ierīkot divdesmit segtus kulšanas laukumus.

Savkins, Ļeņina rūpnīcas direktors, vēlāk Sociālistiska Darba Varonis, acis vien iepleta:

— Nē, Leonīd I|jič, divdesmit nespēšu. Deviņus — par tiem vēl varētu būt runa.

— Nu labi, norunāts! Un ko teiks Iļja Ivano-vičs?

Pēc tam mēs visi smējāmies, taču iekustēšanās bija panākta. Vai arī cits gadijums. Paša vasaras karstumā es ataicināju pie sevis apgabala plāna komisijas priekšsēdētāju un apgabala komitejas vietējās rūpniecības nodaļas vadītāju. Aprunājāmies par kārtējiem darbiem, un tad es it kā starp citu ievaicājos:

— Nebūtu slikti iedzert maizes kvasu, vai ne?

— Labi būtu gani — Viņi abi pamāja.

— Vai mūsu apgabalā to ražo?

— Nē ... pagaidām.

Bet es piespiedu pogu, un, kā bija norunāts, kabinetā ienesa kanniņu kvasa, kuru kāda darbiniece bija atnesusi no mājām.

— Cienājieties ...

Apgabala plāna komisiju vadīja G. Drjučenko, mans vecs- paziņa, ar ko jau Aizbaikālā bijām dienējuši viena tanku rotā. Viņš tūliņ saprata, uz ko es tēmēju.

— Nu, Grigorij; — es jautāju, — vai labs kva-siņš?

— Ķersimies klāt, — viņš atbildēja. — Jau šodien sapulcināsim cilvēkus.

— Kā jums nav kauna, — es teicu. — Jau te mums ir karsti, — bet kas gan tagad notiek pie martenkrāsnīm, pie domnām? Ar ko lai strādnieks remdē slāpes? Kam par to vajadzēja padomāt, ja ne apgabala plāna komisijai, vietējai rūpniecībai? Kad jūs to izdarīsit? Termiņus!

Viņi bija sapratuši: jau tai pašā vasarā pilsētā parādījās kvass.

Cilvēki ir dažādi, un ar viņiem arī jārunā dažādi, bet dažreiz pat klusēšana ir daiļrunīga. Pet-rovska rūpnīcā bija grūts stāvoklis ar sliežsiju ceha nodošanu ekspluatācijā. Termiņi tuvojās beigām, bet daudz kas nebija padarīts līdz galam, notika strīdi starp projektētājiem, celtniekiem, darbu apakšuzņēmējiem — vajadzēja viņus sapulcināt partijas apgabala komitejā. Strīdi turpinājās arī te — galvenokārt visi uzbruka rūpnīcai, kas vilcinoties ar pieņemšanu. Tad piecēlās sliežsiju ceha priekšnieks un sāka skaitīt uz pirkstiem: tur skrūves nav pievilktas, tur detaļa nav vietā, tur elektroiekārta nav noregulēta — viņš nevar parakstīt aktu, viņam taču šeit būs jāstrādā.

Visi bija izteikušies. Un, kā mēdz būt, gaidīja pirmā sekretāra rezumējumu, varbūt arī brāzienu, bet es tikai pajautāju:

— Biedri, vai visiem skaidrs, kas jādara?

— Skaidrs, — man atbildēja.

— Tad ejiet un rīkojieties!

Tas arī bija viss galavārds. Es redzēju, ka cilvēki, jau sapulcei gatavodamies, noskaidrojuši savus trūkumus, sapratuši savu atbildību. Bija svarīgi likt viņiem just, ka partijas apgabala komiteja vēro šo svarīgo objektu un tic, ka viņi ar uzdevumu tiks galā. Tā arī bija.

8

Ioti lielu uzmanību Dņepropetrovskas apgabala komiteja pievērsa kadru izraudzīšanai, izvietošanai un audzināšanai. Sis jautājums toreiz bija īpaši aktuāls: tūkstošiem partijas un padomju darbinieku bija krituši frontē, partizānu vienībās un pagrīdē. Viņu vietā nākušajiem cilvēkiem vēl trūka pieredzes un zināšanu. «Vadības jautājums ir kadru jautājums» — tāds bija princips, pēc kura mēs organizējām darbu. Apgabala komitejas birojs bieži apsprieda vadošos amatos izvirzāmo komunistu politiskās un lietišķās īpašības, prasīja, lai drosmīgāk tiktu izvirzīti enerģiski, spējīgi cilvēki, un visumā, kā parādīja laiks, mēs viņos nebijām kļūdījušies.

Gadījās, protams, arī negodīgi darbinieki, vadītāji, kas bija «iepelējuši», cilvēki «ar caurumainu dvēseli» (kā lasāms toreizējās stenogrammās) — pret viņiem mēs bijām nesamierināmi. 1947. gada decembrī mūsu zemē notika naudas reforma, un atradās darbinieki, kas, izmantodami savu dienesta stāvokli, iepriekš zinādami maiņas noteikumus, steidzās noguldīt naudu krājkasēs, lai iegūtu sev labumu. Es uzstāju, lai viņus izslēdz no partijas.

Gluži tāpat centos panākt, lai atcel no amata (neiekārtojot citā vadošā amatā) cilvēkus, kas netika galā ar darbu aiz nemākulības un aprobežotības. Dažu no viņiem bija arī cilvēciski žēl, taču vadītājs nedrīkst būt labestīgs uz valsts rēķina.

Bet tiem, kas bija pierādījuši savu prasmi strādāt, kam partijas apgabala komiteja ticēja, vajadzēja šo uzticēšanos just. Apgabala komitejas vispārīgo nodaļu mums vadīja J. Maļarevskis, kuru pazinu jau pirms kara un ar kuru biju ticies frontē. «Ja kaut kas vajadzīgs, nāc pie manis kurā katrā laikā,» es viņam teicu, ieradies Dņepropetrovskā. Un tiešām es viņu vienmēr uzklausīju, atbalstīju un, kad vajadzēja, palīdzēju viņam ar padomu. Redzēju, ka viņš savu darbu prot. Tātad vajadzēja viņam ļaut iniciatīvu izvirzīto uzdevumu risināšanā.

Daudziem darbiniekiem parādījis, ka es viņiem uzticos, un patiešām atstājis viņu ziņā lielākās kārtējo jautājumu daļas risināšanu, es izbrīvēju sev laiku situācijas analīzei, perspektīvo problēmu apdomāšanai un principiālu uzdevumu izvirzīšanai. Pirmo no šiem uzdevumiem biju dziļi izpratis jau Zaporožjē — japanāk tiklab organizatoriskā, kā arī partijas politiskā darba manāma uzlabošanās. Apgabala partijas organizācijas konferencē 1948. gada februārī šai sakarā tika teikts:

«Uzdevums ir pareizi savienot partijas darbu ar saimniecisko vadību. Tā ir māksla. Un šī māksla partijas darbā ir jāapgūst...»

Jateic, ka man pašam arī visu laiku bija jāmācās. Un tas ir nepieciešams, protams, visiem —

situācija visu laiku maiņas, rodas jaunas problēmas. Ja partijas vadītājs negrib atpalikt, viņam ja-raācās visu mūžu.

Dņepropetrovskā mani gaidīja kārtējais atjaunošanas posms — rūpnīcas jau saka dot produkciju. Un, lai gan daudzi to cehi vel bija izpostīti, lai gan daudzas šahtas bija applūdinātas, rūpniecība sāka atdzīvoties. Tagad vajadzēja vairāk pievērsties dzīvok|u celtniecībai, kultūrai un sadzīvei. Lai būtu skaidrs, cik jautājums bija akūts, minēšu daļu no runas X pilsētas partijas konferencē Dņep-rodzeržinskā:

«— Redzu zāle daudzus savus biedrus, ar kuriem kopā mācījos un kuri tagad strādā par cehu un maiņu priekšniekiem, — biedrus Ļevinovu, 01ei-ņiku, Greekinu un citus. Viņiem un jums visiem gribu atklāti teikt, ka ar dzīvokļu celtniecību partijas apgabala komiteja un pilsētas komiteja nodarbojušās nepietiekami. Cik tālu esam nonākuši, ja konferencei jāziņo, ka dzīvokļu celtniecības plāns izpildīts tikai par 11 procentiem!

Balss no zāles: — Par 7 procentiem!

— Pat tikai par 7. Tā taču ir kauna liela! Runājam, ka janostiprina strādnieku kadri, bet ciešam šādu stāvokli. Jaunievēlētajam partijas pilsētas komitejas un apgabala komitejas sastāvam šāds stāvoklis jāizbeidz. Cilvēki ir diezgan daudz izcietušies kara gados, pārcietuši lielas grūtības mūsu uzvaras labad, un tagad viņiem ir tiesības prasīt, lai tiktu uzlaboti sadzīves apstākļi. Mēs, boļševiki, esam izsnieguši tautai zināmu vekseli, ka celsim darbaļaužu materiālās labklājības un 7-1

kultūras līmeni. Izsniegtais vekselis mums ir jāsamaksā!»

Situācija bija sarežģīta tāpēc, ka vietējam padomēm naudas vēl bija maz, galvenie līdzekļi atradās rūpnīcu direktoru rokās un viņi būvēt pilsētas atteicās. Dņepropetrovskā īstenībā nebija centra, Kārļa Marksa prospekts vēl bija drupās, bet nomalēs tika būvēti primitīvi strādnieku ciemati. Bija izdomāta pat sava veida teorija, proti, domnu, tēraudkausēšanas un velmēšanas cehu priekšniekiem esot jādzīvo rūpnīcas tuvumā. Toreiz taču vēl nebija ne telefona, ne tramvaju, ne mašīnu, labākajā gadījumā — zirgs un rati. (Atceros, kāds no vadītājiem uz jautājumu, kāpēc nokavējis kārtējo plānošanas apspriedi, basā atbildēja: «Mašīnas man nav, bet ķēvei jāļauj arī atpūsties.»)

Vajadzēja piespiest rūpnīcas būvēt nevis lētas pagaidu mītnes, bet gan labiekārtotus namus, turklāt nevis nomalēs, bet centrā. Draudzīgās pārrunās ar direktoriem centos pierādīt, ka viņu resorpo-litika celtniecībā rada tikai līdzekļu ekonomijas ilūziju, ka agri vai vēlu tā nesīs zaudējumus. Apgabala komitejas biroja sēdē jau risinājās oficiāla saruna par to, ka mums jāapbūvē pilsētas galvenās maģistrāles, jāuzceļ tur skaisti nami un jādod tajos dzīvokļi labākajiem ražošanas darbiniekiem, Tēvijas kara invalīdiem un kritušo ģimenēm, lai cilvēki patiesi sajustu partijas un valdības rūpes par viņu dzīves uzlabošanu. Taču šis darbs virzījās uz priekšu gausi.

1948. gada maija beigās es kārtējo reizi apbraukāju visu apgabalu, biju Nikopolē, Pavlogradā,

Krivoirogā, Novomoskovskā un Margaņecā, daudz redzēju un, guvis apstiprinājumu savām iecerem, sasaucu kopa lielo rūpnīcu direktorus un atklati pateicu, ka primitīvismu apgabala komiteja vairs necietis, pilsētai jabūt kā pilsētai — tam ir pienācis laiks. Direktori izturējās piesardzīgi, sacīja, ka viņi jau to gribētu ar sirdi un dvēseli, taču neesot līdzekļu, neesot ari labu projektu, celtniecības bāze esot vāja un tamlīdzīgi, kā jau tādos gadījumos mēdz runāt.

— Man ir priekšlikums, — beigas teicu. — Apskatīsim visi kopa labi organizētu ātrgaitas celtniecību. Nolemsim, ko varam pārņemt. Jābrauc nebūs tālu. Ar mieru?

— Ar mieru, — skan atbilde.

— Nu, tādā gadījumā nav ko atlikt. Pulcēšanās rīt pie apgabala komitejas nama pulksten septiņos.

Ta nu mes septiņos no rita virtenē devāmies ceļā vairākās mašīnās — direktori, celtniecības trestu vaditaji, pilsētas komitejas un pilsētas izpildkomitejas darbinieki. Atceros, diena bija apmākusies, mēs izbraucām cauri Mandrikovkai — vienai no priekšpilsētām ar mājiņām, kuras bija piekļāvušās pie nogāzes, — un devāmies tālāk uz dienvidiem pa izdangātu ceļu. Tas gandrīz visu laiku bija tukšs, ceļiniekus mēs tikpat ka nesastapām, mašīnu — nevienu. Koki gar ceļmalām bija sadedzināti, tīrumi izrakņāti tranšejām, tikai šur tur stra-daja traktori vai trofeju spēkrati. Ta mēs braucām stundas divas, tad uzbraucām pakalnā, un leja pavērās Dņepras hidroelektrostacijas panorāma. Aiz tās ieplakā bija redzama liela, balta pilsēta.

Tieši tajā brīdi uzspīdēja saule, atmirdzēdama logos, un nami šķita augsti un gaiši... Mani pārņēma siltas jūtas: braucu uz Zaporožji kā kaimiņu apgabala pārstāvis, bet reizē biju te arī savs cilvēks.

Ne velti mēdz teikt, ka labāk vienu reizi redzēt nekā simt reižu dzirdēt. Mani ekskursanti ieraudzīja asfaltbetonu, par ko ne vienu reizi vien biju viņiem stāstījis. Ieinteresējās par kabeļceltņiem, kurus Zaporožjē jau lietoja. Ar īpašu interesi vēroja, kā ar «caurduršanas metodi» tika likts ūdensvads. Hidrauliskie domkrati iespieda 800 milimetru caurules zeme, un tādējādi mūsu acu priekšā tika noiets gandrīz vai vesels kvartāls. Protams, bija daudz jautājumu — par termiņiem, izmaksām, darba ražīgumu, būvmateriāliem. Pec tam mēs pusdienojām strādnieku ēdnīcā un vēlu naktī atgriežamies mājās. Atpakaļceļā noskaidrojās, ka divi direktori — Babuškina rūpnīcas un Lībknehta rūpnīcas direktori — jau ir nolūkojuši piemērotus daudzstāvu namus un pat norunājuši par projektu atkārtotu izmantošanu... Bet pēc pusgada galvenajā prospektā pacēlās šie skaistie nami, dodami stimulu centra apbūvei. Ar to tad nu bija sākts!

Visinteresantāk laikam gan veidojās krastmalas liktenis. Tagad tā ir viena no skaistākajām vietām pilsētā, bet toreiz fašisti te bija atstājuši vienas vienīgas drupas. Es iztēlojos šo krastmalu apbūvētu. Taču saimnieciskie darbinieki, iedziļinādamies jaukajās perspektīvās, tikai kratīja galvas: «Kas gan piedzīvos šo skaistumu?» Taču piedzīvoja gandrīz visi! Cilvēki drīz vien apjauta, ka dzīvot krastmalā nebūt nav slikti — Dņepra paliek Dņepra, — un metās pieprasīt zemes gabalus, taču par vēlu: tos pilsētas padomes izpildkomiteja jau bija sadalījusi apbūvei.-

Dabiski, ka grūtajos pēckara gados mūsu zeme galvenos spēkus un līdzek|us ieguldīja rūpniecības un lauksaimniecības atjaunošanā — tas bija likumsakarīgi un pareizi. Taču dažkārt šā pareizā lozunga aizsegā slēpās neizdarība, nesaimnieciskums, tikai neprasme strādāt. Bet atpalikšana dzīvokļu celtniecībā, transportā, sadzīvē un kultūrā nenovēršami ietekmēja darba ražīgumu un tātad arī ražošanas paplašināšanos.

Partijas apgabala komiteja prasīja no partijas, padomju un saimnieciskajiem vadītājiem iniciatīvu. Reiz es UK.(b)P Dņepropctrovskas pilsētas komitejas sekretāriem K. Tarasovam un P. Hrapu-novam un pilsētas izpildkomitejas priekšsēdētājam N. Gavriļenko teicu:

— Paņemiet lielu somu un brauciet uz Maskavu! Obligāti uz pieņemšanu pie ministriem. Pastāstiet par postījumiem, parādiet fotoattēlus! Lai dod līdzekļus pēc līdzdalības principa — ūdenstornim, tramvajiem, bērnudārziem un dzīvokļiem. Sakiet, ka tas vajadzīgs viņu pašu strādniekiem. Ejiet iekšā enerģiski un pieprasiet stingri, jūs esat komunisti, un komunistam jābūt drosmīgam.

Bija tā jārīkojas, un tam bija labi rezultāti. Rūpnīcas izlēja čuguna žogus skvēriem, ierīkoja laternas un balstus tramvaja līnijai. Tūkstošiem strādnieku un kalpotāju piedalījās svētdienas talkās — novāca drupas, stādīja puķes un kokus. Toreiz sāka veidot Ckalova parku un Sevčenko parku, kuri ir skaistākie pilsētā. Lielu prieku bērniem sagādāja bērnu dzelzceļa atklāšana. Vēlāk mēs saņēmām no VACP naudu Katrīnas laiku pils atjaunošanai. To nolēma nodot studentu rīcībā, un katrs students celtniecībā nostrādāja piecdesmit stundas. Ta mums radās studentu Kultūras pils — lielisks arhitektūras piemineklis un vispopulārākais jauniešu klubs Dņepropetrovskā.

Bet šeit vēl kas jāpiebilst. Prasot iniciatīvu no cilvēkiem, partijas vadītājam viņi sarežģītā brīdī jāaizstāv, jāņem trieciens uz sevi. Tā tas, piemēram, bija ar Nikopoles cauruļu rūpnīcas direktoru N. Tihonovu. Par strādnieku sadzīves apstākļiem viņš droši vien rūpējās labāk nekā citi, un rūpnīcā viņam darbs vedās labi. (Tas, starp citu, ir likumsakarīgi: kur nav gādības par cilvēkiem, tur nevar gaidīt arī labu darbu.) Atbalstīdams partijas apgabala komitejas uzsākto līniju, Tihonovs atvēra stacionāru saslimušajiem strādniekiem, noorganizēja labu strādnieku apgādes daļas ēdnīcu, sāka atjaunot fašistu sapostīto ceļu un viens no pirmajiem apgabalā izremontēja rūpnīcas klubu. Cik atceros, remontam viņam tika piešķirti septiņsimt tūkstošu rubļu, bet izdot nācās gandrīz vai trīsreiz vairāk. Tad pie mums ieradās Tevosjans, mēs braucām trijatā, un Ivans Fjodorovičs ņēmās direktoru strostēt.

— Kas tu esi — vai Rokfellers? Vai šādam mērķim tev iedeva naudu?

Mašīna tajā brīdī apstājās, mēs izkāpām, un mūsu priekša bija plašā, tīrā, skaistā kluba ēka.

— Ja, — teicu, it kā atbalstīdams ministru.

— Uzcēlis pats sev tādu «vasarniciņu»!

Tevosjans novilka «hm», braucām tālāk, nogriezāmies uz jauno ceļu, un viņš atkal sāka uztraukties.

— Ko ar tevi lai dara? — Tevosjans pagriezās pret direktoru. — Man jau zvanīja no Finansu ministrijas, zina par šo ceju.

— Arī apgabala komiteja zina, — es teicu.

— Bez ta nebūtu nakts maiņas. Viņš taču tā nerīkojas savā labā, Ivan Fjodorovič, nebāž savā kabatā. Gribat, mēs šo ceļu pabeigsim ka tautas būvi?

Tā vēlāk arī izdarījām, bet negaiss, kas krājās par laba direktora galvu, tika novērsts. Tas apgabalā kļuva zināms, tādas lietas ātri izplatās un, protams, nāk par labu, atbalsojas citur.

9

Darbs ir pārbaudes akmens, ar kuru tiek noteikta cilvēka patiesā vērtība. Tas, kas nepārzina darbu, kas nav savā īstajā vietā, agri vai vēlu centīsies nosegt savus trūkumus ar pierakstījumiem vai kā citādi. Ka par to saka fabulists Kri-lovs? «. . . Lišķi vēl joprojām sirdis vietu rod!»

Runājiet par lietu! — parasti es teicu šādiem cilvēkiem. — Mums nav vajadzīgas slavas dziesmas un klanīšanās. Ne tādēļ esam jūs aicinājuši uz apgabala komiteju.

Un pēdējais, ja runājam par darba stilu un savstarpējam attiecībām ar cilvēkiem: esmu sapratis, ka nevajag censties pārveidot tos pēc sava prāta. Parasti no tā nekas labs neiznāk. Partijas vadītajam jāpieņem darba biedri tādi, kādi viņi ir. Noteikti jāzina viņu vājās vietas, bet jāsaskata un jāizmanto lietas labā stipras puses. Nāk prātā šāds piemērs.

Dņepropetrovskā man sakumā neizdevās nodibināt pienācīgās attiecības ar Iļju Ivanoviču Ko-robovu, apgabalā lielākās rūpnīcas — Petrovska metalurģiskās rūpnīcas direktoru. Viņš bija ievērojamas strādnieku dinastijas pārstāvis, viņa tēvs strādājis par vecāko meistaru Makejevkā, arī brāli bija domnu strādnieki, jā, un, man šķiet, arī dēli, bet tagad arī mazdēli turpina tradīciju. Korobovu ģimeni pazina Staļins, tā bija slavena mūsu zemē. Viss būtu labi, bet, kā lai to delikātāk pasaka, cilvēks reizēm zaudēja realitātes izjūtu, bija uzpūtīgs.

Nu ko, es ieturēju savu līniju, vienmēr izturējos pret Korobovu līdzsvaroti, bieži apmeklēju rūpnīcu, tikos ar kolektīvu, sarunājos ar strādniekiem, atbalstīju šā uzņēmuma tēraudkausētāju Ņevčasa un Socko, krāsns uzrauga Trofimova un citu ierosmes. Zināju arī Korobova stipro pusi: domnu viņš pārzināja teicami. Un, lai gan tīri cilvēciski viņa iecirtība, neslēpšu, mani mazliet kaitināja, tam vajadzēja tikt pāri, jo darbinieks viņš bija labs, un tas noteica visu.

1949. gada beigās Ukrainā izveidojās sasprindzināts stāvoklis ar kurināmo un elektroenerģiju. Petrovska rūpnīcai, tāpat kā daudzām citām, šajā ziņā klājās grūti, bija apdraudēts plāns. Un, kamēr direktori meklēja palīdzību pa saviem kanāliem, mēs apgabala komitejā izanalizējām stāvokli un konstatējam, ka ne mazums kurināmā tiek izmests atmosfērā domnas gāzes veidā. To zināja visi, taču pārsteidza rezumējošais skaitlis: zudumi līdzinājās pusmiljonam tonnu ogļu. Es sasaucu direktorus: ir izeja! Jāapvieno pūles, jāatrod un jānovelmē metāls caurulēm (no apdrupumiem, no kondīcijai neatbilstoša metāla, no virsplāna produkcijas) un jāieliek gāzes vadi. Jāatzīst, ka Ko-robovs viens no pirmajiem pieķērās šai idejai, daudz izdarīja, un mēs samērā ātri to īstenojām.

Bet tad sāka izpausties Korobova skarbais raksturs, un VK(b)P CK saņēma no rūpnīcas sūdzības. Tika izvirzīts jautājums par viņa atcelšanu no direktora amata. Un te es kategoriski pretojos, lai gan, atkārtoju, mūsu personiskās attiecības varēja būt stipri vien labākas.

Uzskatu, ka biedrs Korobovs nav zudis vadītājs, — teicu apgabala komitejas biroja. — Ja, bijušas k|ūdas, bijuši izlēcieni, un pareizi viņam uz tiem noradīts, bet esmu pārliecināts, ka par šo cilvēku vēl vajag pacīnīties.

Viss beidzās ar rājienu. Un tas nāca par labu. Iļja lvanovičs vadīja rūpnīcu vēl vairākus gadus, viņš daudz izdarījis domnu ražošanas attīstīšanā visā mūsu zemē, kļuvis par tehnisko zinātņu doktoru, Ļeņina prēmijas laureātu un Sociālistiskā Darba Varoni. Tātad neesmu kļūdījies, viņu aizstāvēdams.

Līdzīgs gadījums bija ari Zaporožjē. Dņepras HES celtniecību vadīja pazīstamais hidroceltnieks Fjodors Georgijevičs I.oginovs. Viņš bija, var teikt, dabas dots talants. Par strādnieku viņš kļuva vienpadsmit gadu vecumā, viņam iznāca karot ar kolčakiešiem un deņikiniešiem, un, vēl būdams zēns, viņš izauga līdz pulka komandiera palīgam. Vēlāk, pabeidzis institūtu, Loginovs strādāja par desmitnieku pirmajā Dņepras celtniecības organizācijā, par darbu vadītāju Baksanā un Vidusvol-gas hidroelektrostacijās, par celtniecības priekšnieku Cirčikā. Bija kolorīts cilvēks — milzīga auguma, enerģisks, iecirtīgs. Visu viņš uzņēmās un darīja, bet aizrādījumus ne no viena necieta.

Vienvadības princips ir derigs, tāda mēroga būvē pat nepieciešams, bet slikti ir tad, kad «vien-vadītājs» pārstāj ņemt vērā kritiku. Loginovs mēdza būt rupjš pret cilvēkiem, nesavaldīgs, iekar-sigs un, to zinādams, pat līdzi nēsāja krellītes. «Pārskaitu pa vienai,» viņš man stāstīja, «un nomierinos.» Mums ar viņu bija nopietnas sadursmes, un man, tajā laikā vēl jaunam apgabala komitejas sekretāram, ar šo cilvēku nebija viegli.

Dņepras IIES pirmie agregāti darbojās, bet pārējo nodošana ekspluatācijā ieilga, un beigu beigās UK(b)P CK pieņēma lēmumu par trūkumiem būvē. Loginovs, kurš bija pieradis gan pie slavinājumiem presē, gan Sanāksmēs, nosūtīja uz CK telegrammu, ka viņš nekādā ziņā šim lēmumam nepiekrītot. 1947. gada 1. novembrī notika Dņepras celtniecības organizācijas kolektīva partijas sapulce, kurā man bija jāreferē.

Un atkal, sīki pastāstījis par trūkumiem, pārliecinājis cilvēkus, ka kļūdas nebūt nav izdomātas, bet ir patiesi pieļautas, es nesāku, tā teikt, cilvēku gremdēt, bet, gluži otrādi, centos parādīt viņam cienīgu izeju no stāvokļa. Speciāli uzsvēru, ka partijas apgabala komiteja cienī Loginovu kā darbinieku, uzskata, ka ir svarīgi, lai tieši viņš vadītu šo milzīgo organizāciju, un izteicu pārliecību, ka, izdarījis secinājumus no kritikas, Fjodors Georgijevičs nodrošinās ātru spēkstacijas nodošanu ekspluatācijā ar pilnu jaudu. Es patiešām redzēju un cienīju šā cilvēka stiprās puses — plašās zināšanas, milzīgo pieredzi, stipro gribu un uzticību darbam.

— Ar visu to, ka mēs cienījam Loginova amatu, partejiskumu un stāžu, — es teicu nobeigumā, — un atzīstam neapšaubāmu nepieciešamību uzturēt viņa kā vadītāja autoritāti, gatavību viņam palīdzēt, es uzskatu, ka mums ļoti stingri un līdz galam jākritizē viņa trūkumi, neizdarot nekādu piekāpšanos ne Loginovatn — celtniecības priekšniekam, ne Loginovam — komunistam. Ar šādu jautājuma nostādni mēs varēsim palīdzēt gan celtniecībai, gan Loginovam. Jautājuma citāda nostādne nav mūsējā, un mums tā noteikti jāatmet!

Ja cilvēks pārzina darbu, ir uzticīgs tam, ja viņš cenšas pēc vispārības labuma, tad viņš ir jāatbalsta. Te mērķis ir viens: palabot, pakoriģēt, audzināt darbinieku, nevis salauzt. Galvenais ir atklāt un izmantot darba labā viņa pozitīvās īpašibas.

Jautājums par kritiku un paškritiku ir tik nopietns, ka uzskatu par derīgu pie tā pakavēties speciāli. Nav nejaušība, ka mūsu jaunajā Konstitūcijā 49. pantā ierakstīts, ka katram PSRS pilsonim ir tiesības iesniegt valsts orgāniem un sabiedriskajām organizācijām priekšlikumus par to darbības uzlabošanu un kritizēt to darba trūkumus. Ir uzsvērts, ka vajāšana par kritiku aizliegta.

So Pamatlikuma pantu uzskatu par principiāli svarīgu. Ja tagad mēs cenšamies panakt lielu, es pat teiktu — vislielāko organizētību, gribam nostiprināt disciplīnu visos līmeņos — darba disciplīnu, tehnoloģisko disciplīnu, plāna disciplīnu, tad mums ir nepieciešams ieinteresēts, vērīgs kritisks skats uz to, kāds ir stāvoklis. Tas palīdzēs nodrošināt nepieciešamo sabiedriski politisko klimatu, tādu klimatu, kas izraisītu cenšanos strādāt efektīvāk, ražīgāk, labāk, radītu neiecietību pret darba kavētājiem un slaistiem, pret katru nolaidības un nesaimnieciskuma faktu, mānīšanos un pierakstījumiem.

Pasargāt vadītāju no kritikas nozīmē viņu pazudināt. Tas, kas pārstāj pieņemt kritiku, ir darbam zudis. Ja tagad izskatītu stenogrammas, kas rakstītas plēnumos, konferencēs un aktīvu sanāksmēs tajos gados, par kuriem es šeit stāstu, tad jūs neatrastu tādu, kur nebūtu kritikas. Tā mums bija gan lietišķa, gan pārliecinoša, gan konstruktīva. Lai nebūtu tikai tukša runāšana, minēšu vairākus piemērus.

Lūk, īss dialogs, kas norisinājās 1947. gadā UK(b)P Zaporožjes apgabala komitejas XVI plēnumā. Debatēs runāja A. Zalilo, Kirova rūpnīcas partijas organizācijas sekretārs, un atļāvās ko tādu, ka man bija jāiejaucas.

«Biedrs Zalilo. ... Diemžēl mūsu rūpnīcā ir arī citi biedri, kuri pārāk daudz kritizē. Tā, piemēram, mehāniskās nodaļas priekšnieks biedrs Zaicevs...

Biedrs Brežņevs. Bet ko jūs — vai apspiežat?

Biedrs Zalilo. Nē. Bet arī viņiem jābūt paškritiskiem.

Biedrs Brežņevs. Tātad jūs gribat, lai kritizētu tikai sevi, bet, ja jūs, tad nedrīkst. (Zālē troksnis.)

Biedrs Zalilo. Kritika un paškritika, bez šaubām, ir laba lieta, taču nedrīkst kritizēt, lai grautu vadības autoritāti.

Biedrs Brezņevs. Tomēr nav īsti skaidrs, kaut kā miglaini...

Biedrs Zalilo. Es runāju par to, ka daži biedri nepietiekami izprot partijas disciplīnu un partijas ētiku. Jāstrādā pašam, nevis jāecējas.

Biedrs Brezņevs. Nu, bet, ja ir ķildnieki, vai par to vērts runāt plēnumā? Ķildnieki ir visur, bet jūsu rūpnīcā vēl jo vairāk tie noteikti ir. (Zālē smiekli.)

Biedrs Zalilo. Jā, ārkārtīgi vāja vieta mūsu rūpnīcā.

Biedrs Brezņevs. Cik es sapratu, visvājākā vieta jūsu rūpnīcā — tā ir kritika. No tās nav jābaidās, jo kritika nozīmē arī cieņu pret cilvēku!»

Pret kritikas apspiedējiem apgabala komitejas attieksme bija pilnīgi skaidra, un tā izpaudās bez aplinkiem, bez personu izšķirības. No otras puses, lasot šīs stenogrammas, pamanīju: diezgan bieži, kritizējot no tribīnes cilvēku, turpat arī uzsvēru, uzskatīju par vajadzīgu piebilst, ka cienīju viņu kā darbinieku. Pateikt to dažkārt ir nepieciešams.

Dņepropetrovskā lielākais rūpnieciskais rajons bija Ļeņina rajons; rajona komitejas pirmais sekretārs bija Georgijs Petrovičs Ķucovs. Viņš bija inženieris metalurgs no Pctrovska rūpnīcas, strādāja enerģiski, lietpratīgi, bet kādā no partijas pilsētas komitejas plēnumiem, kur viņš nolasīja pārskatu, man nācās viņu asi kritizēt.

«— Gribu pakavēties pie biedra Ķucova referāta. Es negribētu jums nodarīt pāri, biedri Ķucov, taču nevaru neizteikt savas domas pilsētas komitejas plēnumā. Uzskatu, ka referāts bija pārāk miermīlīgs. Tas taču absolūti nevienu neskāra, neatklāja trūkumus partijas rajona komitejas darbā, nevienu rūpnīcas direktoru vai partijas organizācijas sekretāru jūs nenosaucāt, bet visu uzmanību veltījāt sarkanajiem stūrīšiem. Nevaru saprast, kā varējāt sniegt tādu pārskatu. Ja mani izsauc uz CK plēnumu — vienalga, rūpniecības vai lauksaimniecības jautājumā, vai jautājumā par partijas masu darbu —, tad izlietoju vairākas dienas, lai pēc iespējas dziļāk apsvērtu stāvokli pilsētā un apgabalā. Centrālā Komiteja interesējas, kā apgabala komitejas birojs vērtē stāvokli savā apgabalā. Bet mums pat tāds pārbaudīts, lietpratīgs darbinieks kā biedrs Kucovs, rajona komitejas sekretārs lielākajā rūpnīcu rajonā, nāk uz partijas pilsētas komitejas plēnumu, neuzskatīdams par vajadzīgu kā nākas sagatavoties.»

Kā bieži mēdz būt tādos gadījumos, Kucovs pārtraukumā stāvēja nomaļus, izskatījās bēdīgs, sadrūmis, un, to pamanījis, piegāju pie viņa.

— Krietni tev sadevu?

— Nu jā... Nevienam nenovēlu.

— Bet taču atbalstīju arī!

Neatceros, par ko vēl runājām, bet te svarīgi bija likt cilvēkiem saprast, ka mūsu attiecības nav mainījušās: bija kritika, diezgan asa, bet stāvam kopā, draudzīgi sarunājamies — biedri esam bijuši un paliekam.

10

Atcerēdamies savu darbu tajos gados, pārcilādams atmiņā daudzas tikšanās ar cilvēkiem, redzu, ka cienīju viņos pirmām kārtām neatlaidību, patstāvīgu domu, kompetenci, saasinātu jaunā izjūtu, prasmi laikā pamanīt un atbalstīt masu iniciatīvu un jaunradi. Jāatzīmē, ka arī tagad šīs īpašības, šis, ja vēlaties, darbības stils mums ir nepieciešams vairāk par visu. Ir svarīgi no saimnieciskās vadības prakses izskaust baidīšanos no atbildības un vilcināšanos, mazsvarīgu jautājumu nevajadzīgu saskaņošanu augstākstāvošās instancēs, tieksmi izvairīties no atbildības un uzkraut to citu pleciem. Diemžēl ar to nākas saskarties.

Savā praksē esmu centies atbalstīt domājošus, drosmīgus, progresīvus cilvēkus. Zināju, ka tas vienmēr simtkārt atmaksājas. Kādu laiku, minēšu piemēra dēļ, visā Piedņeprā grūts jautājums bija domnu krāšņu oderēšana. Uzzinājis, ka ugunsizturīgu materiālu mūrnieki no I. Karpačova brigādes visu laiku pārsniedz normas, devos pie viņiem. Sastapu strādniekus domnas kurtuvē. Apsēdāmies, aizsmēķējām un sākām runāties.

— Krāsnis mēs mūrējam dažādas, — sīki sāka stāstīt Karpačovs. — Martcna krāsnis, karsēšanas krāsnis, kvēlināšanas krāsnis nn apdedzināšanas krāsnis. Rūpniecībā to ir daudz, un gandrīz visas jāoderē. Sīs vēl nav vissarežģītākās.

— Cik tad domnu jūs esat izoderējis, Ivan Fjo-dorovič?

Viņam vajadzēja skaitīt uz pirkstiem, tik daudz to bija Kušvā, Ņižņijtagilā, Kuzņeckā, Zapo-rožjē... Te gribu piebilst, ka šādām pārrunām jā-būt mierīgām, steidzināt tās nedrīkst. Sak, man nav laika, stāstiet ātrāk, konkrētāk! Ja parasti izdevās ar strādniekiem vai kolhozniekiem atrast kopīgu valodu, tad acīmredzot tādēļ, ka viņi redzēja — interese par viņu darbu man nebija uzspēlēta, es patiešām guvu prieku no šādām tikšanās reizēm.

Tikpat sīki Karpačovs izstāstīja par darba organizāciju, par progresīvo prēmēšanas sistēmu, kāda viņiem bija pieņemta, par brigādes izpeļņu (saprotams, ka summas tika nosauktas vecajā cenu mērogā).

— Piemēram, vakar, — viņš teica, — es maiņā nopelnīju simt piecdesmit četrus rubļus. Norma ir sešdesmit deviņi ķieģeļi, bet es iemūrēju divsimt četrus.

— Pārsniedzāt trīskārt!

— Gandrīz, — pamāja brigadieris. — Bet var arī vairāk. Mūsu Tihonovs deva trīssimt piecdesmit procentu..

— Bet kvalitāte? — uzdevu jautājumu. — Jūs taču mūrējat klonu, prasības te ir visstingrākās.

Strādnieki sakatījās: viņi saprata, ka viņiem nav darīšana ar profānu. Klona mūrēšana vienmēr uzskatīta ne tikai par grūtu, bet arī smalku darbu. Šuves starp ķieģeļiem nedrīkst pārsniegt pusmili-metru. Katra strādnieka darbu pārbauda kontrolieris ar īpašu spraugmēru. Jo tieši šuvēs sakrāsies izkausētais metāls.

— Precizitāte javas dozēšanā, — teica Karpa-čovs, — tāds ir galvenais noslēpums. Mēs lietojam šķidru javu, ar ķelli to neuzliksi. Katram ķieģelim jābūt apmērcētam no trim pusēm. Daudzi arī to iemērc trīs reizes. Bet mēs esam iemācījušies izdarīt to ar vienu kustību.

Dabiski, ka, izpratis meistara panākumu būtību, tu centies darīt visu, lai viņu «noslēpumi» nepaliktu noslēpumi. Drīz vien pēc manas prasības «Sojuzteplostroj» inženieri palīdzēja I. Karpačo-vam aprakstīt sava darba paņēmienus, un tic kļuva par daudzu brigāžu ieguvumu gan Zaporožjes, gan Dņepropetrovskas apgabalā.

Šādu tikšanos bija loti daudz. Ja jau biju izrāvies uz rūpnīcu vai būvobjektu, tad iestrēdzu tur ilgi un ar cilvēkiem runāju, kā saka, ne jau garāmejot. Atceros, šahtā «Gigant», ietērpies kalnrača darba apģērbā, staigāju pa štrekiem, aizrāvos un sabiju kopā ar kalnračiem piecas vai sešas stundas. Pēc tam ir vieglāk izprast cilvēku noskaņojumu, vajadzības un plānus.

Apgabala lielākajā uzņēmumā — slavenajā Pet-rovska rūpnīcā — ierados sevišķi bieži. Gadījās, ka rūpnīcas pārvaldē gaidīja apgabala komitejas pirmo sekretāru, gatavojās viņa atbraukšanai. Bet es gāju ne uz turieni, kur biju aicināts, kur, tā vien skaties, pat celiņš noslaucīts, bet nogriezos, teiksim, aiz krāsnīm, kur kārtības katrā ziņā bija mazāk. Palīdzēja metalurga pieredze: jaunībā pats biju tādā pašā rūpnīcā izgājis gandrīz vai visas pakāpes — no kurinātāja līdz inženierim.

Tas palīdzēja arī saskarsmē ar strādniekiem. Aprunājos ar vienu brigādi, ar otru, sastapos ar krāšņu uzraugiem, tēraudkausētājiem, velmētājiem, ar viņiem kopā paēdu arī pusdienas rūpnīcas ēdnīcā. Un, ko nepateiktu oficiālos apstākļos, te pateica pilnīgi atklāti. Pēc tam parasti ieslēdzos kādā kabinetā uz pusstundu vai stundu, uzmetu tēzes un vakarā partijas aktīva sanāksmē varēju ne tikai izvirzīt vispārīgus uzdevumus, bet arī sasaistīt tos ar attiecīgā uzņēmuma konkrēto situāciju.

— Runāsim, biedri, atklāti. Es jums pateicu visu, ko domāju, tagad sakiet jūs un — kā strādnieki to dara — skaidri un gaiši. Kas traucē? Kur ir mūsu rezerves?

Šādās reizēs kritika nebija tukšvārdīga, bet konkrēta, tātad arī konstruktīva.

Lasītāji var uzdot pamatotu jautājumu: bija viegli, tā sakot, audzināt citus, — bet kā pats autors uzņēma kritiku? Atbildēšu godīgi: uzņēmu smagi, un citādi laikam arī nevar būt. Kritika nav šokolāde, lai tā varētu patikt. Tikai vieglprātīgs, tukšs cilvēks var noklausīties pārmetumus, pasmieties un tūlīt visu izmest no galvas. Reiz man iznāca speciāli skart šo tematu apgabala komjaunatnes konferencē Dņepropetrovskā (1948. gada februārī). Zinu, toreiz mēdza teikt, ka mūsu vidū nav tāda cilvēka, kurš sacītu: nevaru pabrokastot, ja mani neviens nav nokritizējis. Taču kritika īstiem boļševikiem palīdz būt neatlaidīgiem, no neapmierinātības rodas degsme, cenšanās strādāt labāk.

Man mūžā iznācis uzklausīt dažādus aizrādījumus, un, lai cik grūti dažkārt bijis, esmu centies izlobīt no tiem racionālo kodolu, izdarījis nopietnus secinājumus, un tas gala rezultātā vienmēr nācis par labu gan man pašam, gan darbam. Tomēr kritiku no augšas vispār visi tā vai citādi pieņem, daudz sarežģītāk ir ar kritiku no apakšas. Gadās tā, ka klausies sirdīgu oratoru un pat pieķer sevi antipātijā pret viņu: «Skat, cik indīgs, kā grib iedzelt!» Taču, liekot roku uz sirds, varu teikt: nav bijis neviena gadījuma, kad pēc šādas runas, kas skārusi mani, es būtu mainījis savu attieksmi pret cilvēku. Tas vienmēr ir palicis bez sekām.

Dņepropetrovskā man sevišķi iespiedušās atmiņā Nikolaja Romanoviča Mironova, partijas Oktobra rajona komitejas sekretāra, kritiskās runas. Viņš bija oriģināls, drosmīgs cilvēks, brīvprātīgi aizgāja no universitātes piektā kursa uz fronti, lieliski karoja, tika smagi ievainots, taču palika jautrs puisis, labs sportists. Pie mums strādāja lielā augstskolu rajonā, un, teiksim, Studentu pils atjaunošana bija viņa ideja. Nu, un Mironova runas mūsu konferencēs arī izcēlās ar drosmi un asumu problēmu izvirzīšanā. Ja viņš runāja par trūkumiem partijas pilsētas komitejas vai apgabala komitejas darbā, tad nelietoja diplomātiju, nemeklēja gludus izteicienus, bet nosauca konkrētu darbinieku vārdus, to skaitā ari manu vārdu.

Ko te lai saka? Es klausījos šādas runas, un man šķita, ka ne viss tajās ir taisnīgs, es taču pats kopš pirmās dienas biju izvirzījis šos jautājumus un centies panākt to pašu, ko prasa runātāji. Tomēr, es domāju, ja viņi par to runā, tas nozīmē, ka vēl neesmu vajadzīgo panācis. No malas redzams labāk. Bez tam man bija skaidrs, ka Miro-novs grib uzlabot darbu, viņam par to sāp sirds un viņa izteikto kritiku diktējis tikai šis apsvērums, tāpēc mana attieksme pret viņu palika nevis tikai laba, bet, es teiktu, draudzīga — gan Dņepropetrovskā, gan arī vēlāk Maskavā, kad Nikolajs Romanovičs pārgāja strādāt PSKP CK aparātā, — līdz pašai viņa traģiskajai bojāejai aviācijas katastrofā.

Tagad parādīšu (pēc stenogrammas), kas tika teikts, atbildot uz kritiku, piemēram, 1948. gada apgabala partijas konferencē.

«Biedrs Brežņevs. Es uzmanīgi klausījos visas runas un nekļūdīšos, ja sacīšu, ka kritika sagādāja dažam labam biedram, dažam labam mūsu apgabala partijas organizācijas darbiniekam zināmas nepatikšanas. Jāteic, ka daudzos gadījumos es šo kritiku uzņēmu kā man domātu un arī pārdzīvoju, taču mums no šīs kritikas jāizdara secinājumi. Mums, boļševikiem, šajā neapmierinātībā, šajā iekšējā nemierā savukārt jārod iniciatīva, enerģija darbam, pamudinājums cik iespējams ātrāk izlabot trūkumus, kuri tika kritizēti. Es personiski sev izdaru tikai tādu secinājumu.»

Nevajag domāt, ka kritisku aizrādījumu pārpilnība liecina par sliktu stāvokli darbā. Samērs ir tieši pretējs: jo vairāk ir atklātas, publiskas kritikas, jo labāk veicas darbs. Dņepropetrovskas apgabala darbaļaudis sekmīgi pabeidza tautas saimniecības atjaunošanas un attīstības ceturto piecgadu plānu. Sējumu platība mūsu apgabalā pārsniedza pirmskara platību. Petrovka, Dzeržinka un daudzas citas rūpnīcas arī pārsniedza ražošanas pirmskara līmeni. Krivoirogas un Nikopoles šahtas tika atjaunotas un nodrošināja ar rūdu mūsu zemes Dienvidu un Centra metalurģiju. Brūces, ko Dņepras novadā bija cirtis vissmagākais no kariem, bija sadziedētas.

Var uzskatīt, ka tautas saimniecības atjaunošanas posmu mēs līdz 1950. gadam bijām pabeiguši. Apgabala komitejas pirmā sekretāra darbu sarakstam, kas nebūt nebija kļuvis īsāks, pievienojās jauni interesanti darbi. Atceros, līdz diviem naktī pie manis sēdēja Sevčcnko teātra aktieri. Skaidroja, kāpēc viņu repertuārā nav klasikas, sūdzējās, ka esot ļoti grūti ar dekorācijām un trūkstot kostīmu; visā vajadzēja iedziļināties un vajadzēja viņiem palīdzēt. 1949. gadā pie mums notika Vissavienības sacensības ūdenssportā — ar tām arī bija daudz raižu, taču tādas rūpes, es teiktu, nenomāca, bet, gluži otrādi, iepriecināja. Tas nozīmēja, ka tām bija pienācis laiks, un cilvēki tiecās pēc kultūras, mākslas, sporta — arī tas ir atdzimšanas apliecinājums. Kad bija brīvs brīdis, es arī pats dažkārt braucu uz stadionu. īpašu interesi izraisīja seno sāncenšu — Zaporožjes un Dņepropetrovskas fut-

bola komandu «Metalurg» un «Sta|» spēles. Un, godīgi sakot, vienādi jutu līdzi gan vienai, gan otrai komandai.

Manā kabinetā aizvien biežāk sāka ierasties arhitekti ar saviem projektiem, mākslinieki ar noformējuma skicēm, mākslinieciskās pašdarbības režisori, augstskolu rektori, sporta meistari, zinātnieki, pedagogi un ārsti. Te piebildīšu, ka tajā laikā sastapos ar Cehoslovakijas komunistu izcilo vadītāju Klementu Gotvaldu. Vairākas stundas mēs pavadījām biedriskā atmosfērā, viņš pastāstīja man par sociālistiskās Cehoslovakijas attīstības plāniem, es runāju par vēl dziļāku draudzību starp mūsu tautām un atcerējos, kā piedalījos Prāgas atbrīvošanā.

Tagad šādas tikšanās — ar draugiem no sociālistiskajām zemēm, ar viesiem no jaunattīstības zemēm, ar kapitālistisko valstu pārstāvjiem — arvien vairāk ienāk apgabalu partijas komiteju vadītāju praksē, un arī viņi paši aizvien biežāk brauc uz ārzemēm; tas padara viņu darbu vēl nozīmīgāku partijai un mūsu zemei. No paša pieredzes esmu sapratis, cik daudz ir atkarīgs no apgabala komitejas pirmā sekretāra, cik tas ir sarežģīts, grūts un, es teiktu, atbildīgs amats mūsu partijā.

* * *

Aplūkojot savu ceļu, atceroties gadus, kas nedalīti atdoti Piedņepras novadam, varu teikt, ka otrreiz saradojos ar vareno uzņēmumu un plaukstošo tīrumu brīnišķīgo novadu. Ir patīkami, ka man iznācis strādāt kopā ar šās dāsnās zemes strādniekiem, kolhozniekiem, celtniekiem, inženieriem, agronomiem un zinātniekiem.

«Kur esi dzimis, tur esi noderīgs» — skan krievu sakāmvārds. Tagad tas laikam ir novecojis. Simtiem tūkstošu un miljoniem padomju patriotu pēc partijas aicinājuma atstāj savu māju, lai aktīvi piedalītos mūsu zemes pārveidošanā, komunisma celtniecībā. Un divkārt mī|a, sevišķi dārga viņiem kļūst zeme, kur viņi ir pārdzīvojuši grūtības un guvuši lielas uzvaras, kur strādājuši, kur, kā saka, pielikuši savas rokas.

Arī es, kad iznāk pabūt dzimtajā pusē, nevis tikai priecājos par Dņcprps krastu skaistumu, bet arī atceros: šo ceļu būvēja un arī šo Kultūras pili cēla manā laikā, un šīs rūpnīcas, elektrostacijas, šahtas un šīs pilsētas ielas, un kolhozu ciemati — tajos ir mana darba, manu domu, mana satraukuma, bezmiega nakšu daļiņa ...

Leonīds Brežņevs

ATDZIMŠANA

Vāku zīmējis Gunārs Lūsis

Redaktors E. Vaivars. Māksi, redaktors A. Grin-bergs. Tehn. redaktore I. Kloliņa. Korektore L. Kamene.

Nodota salikšanai 19.05.78. Parakstīta iespiešanai 5.06.78. Formāts 70X100/32. Tipogrāfijas papīrs № 1. Latiņu garnitūra. Augstspiedums. 4,11 uzsk. iespiedi.; 3,50 izdevn. I. Metiens 20 000 eks. Pasūt. № 1407-D. Cena 25 kap. Izdevniecība «Liesma». 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Ns 582/ 29435/P-329. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīna». 226011 Rīgā. Blaumaņa iela 38/40.

Brežņevs L.

.: Liesma, 1978. 9(S)28

Br480 Atdzimšana. — R 97. Ipp., 1 lp. ģlm.

10202—582 B M80l(ll)—78

Content

Brežņevs Leonīds Atdzimšana

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10