autori dažādi

Atmiņas par Ļeņinu.

Atmiņas par Ļeņinu

.

M. Gorkijs. V. I. ĻEŅINS

Vladimirs Ļeņins ir miris.

Pat daži no ienaidnieku nometnes godīgi atzīst: Ļeņina personā pasaule ir zaudējusi cilvēku, «kurā, salīdzinot ar visiem viņa laika diženākajiem ļaudīm, visspilgtāk bija iemiesojusies ģenialitāte».

Vācu buržuāziskais laikraksts «Prager Tageblatt», kas bija iespiedis par Ļeņinu rakstu, kur izteikta godbijīga apbrīna par šo vareno cilvēku, nobeidz rakstu ar vārdiem:

«Liels, nepieejams un bargs Ļeņins šķiet pat nāvē.»

Pēc raksta toņa ir skaidrs, ka tas nav radies aiz kādas fizioloģiskas tīksmes, kas ciniski ietverta aforismā: «Ienaidnieka līķis vienmēr ož labi,» — nedz arī aiz prieka, kādu jūt ļaudis, kad no viņiem šķiras liels, trauksmains cilvēks, — nē, šajā rakstā spēcīgi izskan cilvēcisks lepnums par cilvēku.

Krievu emigrantu presei nav pieticis nedz spēka, nedz takta, lai izturētos pret Ļeņina nāvi ar tādu cieņu, kādu parādījuši buržuāziskie laikraksti, vērtēdami šo personību, kas bija viena no visspilgtākajām dzīvotgribas un bezbailīga saprāta paudējām.

Zīmēt viņa portretu ir grūti. Ārēji Ļeņins viscaur vārdos tērpies tāpat kā zivs zvīņās. Viņš bija vienkāršs un patiess kā viss, ko viņš teica.

Viņa varonība ir gandrīz vai pilnīgi bez ārēja spožuma, šī varonība ir Krievijā bieži sastopamā kautrīgā, askētiska pašaizliedzība, uz ko spējīgs godīgs krievu inteliģents revolucionārs, kurš cieši pārliecināts, ka sociāla taisnība virs zemes ir iespējama, — varonība, uz ko spējīgs cilvēks, kas atteicies no visiem pasaules priekiem, lai darītu smagu darbu cilvēku laimes labā.

Tas, ko esmu uzrakstījis par Ļeņinu drīz pēc viņa nāves rakstīts drūma noskaņā, steigā un slikti. Šo to nevarēju rakstīt, ceru, aiz pilnīgi saprotamiem «takta» apsvērumiem. Asredzīgs un gudrs bija šis cilvēks, bet «liela gudrība — lielas sāpes».

Viņš redzēja tālu uz priekšu un, domādams un runādams par cilvēkiem 19. —21. gadā, bieži vien nekļūdīgi uzminēja, kādi viņi bus pec dažiem gadiem. Ne jau vienmēr gribējās ticēt viņa paredzējumiem, un dažkārt tie varēja sarūgtināt, bet, diemžēl, par daudziem jo daudziem attaisnojas viņa skeptiskais raksturojums. Manas atmiņas par viņu uzrakstītas ne vien slikti, bet arī bez secības, ar nelāga robiem. Man vajadzēja sākt ar Londonas kongresu, ar tām dienām, kad Vladimirs Iļjičs stāvēja manā priekša gan spilgtajā neuzticības un šaubu, gan atklātas nedraudzības un pat naida gaismā.

Pat tagad vēl joprojām skaidri redzu savā nabadzībā smieklīgo koka baznīcu Londonas nomalē, kailās sienas unspraišļotos logus nelielajā, šaurajā zālītē, kas izskatījās ka trūcīgas skolas klases telpa. Sī ēka tikai no ārpuses atgādināja baznīcu, bet tās iekšienē — neviena kulta piederuma un pat mācītāja pazemā kancele novietota nevis pretī — zāles galā, bet gan pie ieejas tajā, starp divām durvīm.

Līdz tam laikam es Ļeņinu nebiju redzējis un nebiju arī lasījis viņu tik daudz, cik vajadzētu. Taču tas, ko man bija izdevies lasīt, un it īpaši jūsmīgie stāsti, ko dzirdēju no biedriem, kuri Ļeņinu pazina personīgi, vilka mani pie viņa ar lielu spēku. Kad mūs iepazīstināja, viņš, cieši spiezdams manu roku un vērīgām acīm manī raudzīdamies, saka runāt kā vecs paziņa, jokodams:

— Tas ir labi, ka esat atbraucis! Jums taču patīk ķīvēties? Šeit būs liels ķīviņš.

Es biju domājis, ka Ļeņins ir citāds. Man itin kā kaut kas trūka viņa. Runājot mazliet gārdzina skaņu «r» un stāv ka švīts, rokas sabāzis kaut kur padusēs. Un vispār viņš — tāds kā pārāk vienkāršs, nav jūtams nekas no «vadoņa». Esmu literāts. Mana aroda pienākums saskatīt sīkumus, šis pienākums kļuvis par paradumu, dažkārt jau par apnicīgu paradumu.

Kad mani «pieveda» pie G. V. Pļechanova, viņš stāvēja, rokas uz krūtīm sakrustojis, un skatījās stingri, īdzīgi, kā skatās savu pienākumu nogurdināts skolotājs uz vēl vienu jaunu skolnieku. Viņš man pateica visai parastu frāzi: «Esmu jūsu talanta cienītājs.» Izņemot to, viņš nepasacīja vairāk nekā tāda, kas man būtu palicis prātā. Un visā kongresa laikā ne viņam, ne man neradās vēlēšanās aprunāties «no sirds».

Bet šis plikpaurainais, plecīgais, spēcīgais cilvēks, kas gārdzinādams izrunā skaņu «r», ar vienu roku berzēdams savu Sokrāta pieri, ar otru raustīdams mani aiz rokas un laipni zibsnīdams apbrīnojami mundram acīm, uzreiz sāka runāt par grāmatas «Māte» trūkumiem — izrādījās, ka viņš to lasījis rokrakstā, ķp dabūjis no I. P. Ladižņikova. Es sacīju, ka steidzos sarakstīt šo grāmatu, bet nepaguvu paskaidrot, kādēļ steidzos, kad Ļeņins, piekrītoši pamādams ar galvu, pats to paskaidroja: loti labi, ka es esot steidzies, grāmata esot vajadzīga, daudzi strādnieki revolucionārajā kustība piedalījušies neapzinīgi, stichiski, un tagad viņi izlasīšot «Mati», un tas viņiem ļoti noderēšot!

«Grāmata īstā laikā.» Tas bija viņa vienīgais, taču man ārkārtīgi vērtīgs kompliments. Pec tam viņš lietišķi apvaicājās, vai «Māte» tiekot tulkota citās valodas , vai krievu un amerikāņu cenzūra grāmatu stipri, sabojājusi, un, uzzinājis, ka nolemts autoru nodot tiesai, sakuma sarauca pieri, bet tad, atmetis galvu un piemiedzis acis, sāka smiet tādus neparastus smieklus; viņa smiekli saistīja strādnieku uzmanību — pienāca klat, šķiet, Foma Uraļskis un vēl kādi trīs cilvēki.

Es biju ļoti svinīgā noskaņā, jo atrados trīssimt izcilu partijnieku vidū, uzzināju, ka viņus uz kongresu sūtījuši pusotra simta tūkstošu organizētu strādnieku, redzēju te visus partijas līderus, vecos revolucionārus: Pļechanovu, Akselrodu, Deiču. Mana svinīgā noskaņa bija pilnīgi dabiska, un lasītājs to sapratīs, ja pateikšu, ka ārpus dzimtenes pavadītajos divos gados mana parasta pašsajūta bija stipri saplakusi.

Tā sāka saplakt jau Berlinē, kur sastapos gandrīz vai ar visiem ievērojamākajiem sociāldemokrātijas vadoņiem, pusdienoju pieAugusta Bebeļa, sēžot blakus loti resnajam Zingeram, ka arī citu tāpat visai ievērojamu cilvēku vidu.

Mēs pusdienojām plašā, mājīgā dzīvoklī, kur kanārijputniņu būrīši bija eleganti pārklāti ar izšūtām sedziņām un pie krēslu atzveltnēm arī bija piespraustas izšūtas sedziņas, lai sēdētāji ar pakausi nenotraipītu pārvalkus. Visapkārt viss bija ļoti solids, pamatīgs, visi svinīgi ēda un svinīgi sacīja cits citam:

— Mahlzeit.

Šo vārdu es_ nesapratu, bet zināju, ka franču «mal» krieviski nozīmē «slikti» un vācu «zeit» nozīmē «laiku», tātad iznāca — slikts laiks.

Zingers divas reizes nosauca Kautski «mans romantiķis». Bebelis ar savu ērgļa degunu man šķita mazliet pašapmierināts. Dzēra Reinas vīnu un alu; vīns bija skābs un ,Silts, alus labs; par Krievijas revolūciju un s.-d. partiju arī runāja skābeni un augstprātīgi labvēlīgi, bet par savu, par vācu partiju — ļoti labi! Vispār — viss bija ļoti pašapmierinoši, un varēja just, ka pat krēsli ir apmierināti ar to, ka tos apgrūtina tik godājami vadoņu mīkstumi.

Ar vācu partiju man bija skaidrojams «kutelīgs» jautājums: kādu izcilu tās biedru, vēlāk visai pazīstamo Parvusu, izdevniecība «Znaņije» bija pilnvarojusi iekasēt no teātriem honorāru par lugu «Dibenā». Viņš saņēma šo pilnvaru 902. gadā Sevastopolē, stacijā, kur bija ieradies nelegāli. Iekasēto naudu vajadzēja sadalīt šādi: 20% no visas sumas viņam, pārējā jāsadala: ceturtdaļa — man, trīs ceturtdaļas — s.-d. partijas kasei. Parvuss šo noteikumu, protams-, zināja un pat sajūsminājās par to. Četros gados luga bija pārstaigājusi visus Vācijas teātrus, Berlinē vien tā bija izrādīta vairāk nekā 500 reižu, Parvusam ienāca, šķiet, 100 tūkstoši marku. Taču K. P. Pjatņickim uz izdevniecību «Znaņije» viņš atsūtīja nevis naudu, bet gan vēstuli, kura labsirdīgi paziņoja, ka visu šo naudu iztērējis ceļojumā pa Itāliju kopā ar kādu jaunkundzi. Tā kā šis laikam gan ļoti patīkamais ceļojums tieši mani skāra tikai par ceturto daļu, tad uzskatīju, ka man ir tiesības aizrādīt vācu partijas CK par pārējām trim ceturtdaļām. Aizrādīju ar I. P. Ladižņikova starpniecību. CK pret Parvusa ceļojumu izturējās vienaldzīgi. Vēlāk dzirdēju, ka Parvuss atstādināts no kādiem tur partijas amatiem, — vaļsirdīgi runājot, man labāk būtu paticis, ja viņam būtu sadevuši pa ausīm. Vēl vēlāk Parizē man parādīja visai skaistu meiču vai dāmu un papauda, ka ar šo kopā tad nu Parvuss esot ceļojis.

«Mana dārgā,» es nodomāju, «dārgā.»

Berlinē es redzēju literātus, māksliniekus, mecenātus un citus ļaudis, viņi atšķīrās cits no cita ar lielāku vai mazāku pašapmierinātību un tīksmināšanos ar sevi.

Amerikā ļoti bieži redzēju Morisu Hilkvitu, kas gribēja kļūt par Ņujorkas meru vai gubernatoru, veco Debsu, kurš vientuļi un gurdi rūca uz visiem un par visu — viņš tikko bija iznācis no cietuma, — redzēju ļoti daudzus un ļoti daudz, bet nesastapu neviena cilvēka, kas īsti būtu sapratis visu Krievijas revolūcijas dziļumu, un visur izjutu, ka pret to izturas kā pret «atsevišķu gadījumu Eiropas dzīvē», kā pret parastu parādību zemē, kur «vienmēr ir vai nu cholera, vai revolūcija», kā bija izteikusies kāda «handsome lady», kas «simpatizēja sociālismam».

Ideja par braucienu uz Ameriku, lai savāktu naudu «boļševiku» kasei, radās L. B. Krasinam; man līdzi kā sekretāram un sanāksmju organizētājam vajadzēja braukt V. V. Vorovskim, jo viņš labi prata angļu valodu, bet partija viņam deva kādu citu uzdevumu, un man līdzi brauca N. J. Bureņins, boļševiku CK kaujas grupas loceklis; viņš bija «bez valodas», sāka to mācīties ceļā un uz vietas. Eseri, uzzinājuši, kādā nolūkā es braukšu, ar jauneklīgu rosību ieinteresējās par šo braucienu; pie manis — jau Somijā — atnāca Čaikovskis kopā ar 2itlovski un uzaicināja vākt naudu ne jau nu boļševikiem, bet «vispār revolūcijas labā». Es atteicos vākt «vispār revolūcijas labā». Tad viņi nosūtīja turp «vecmāmiņu», un pie amerikāņiem ieradās divi cilvēki, kas neatkarīgi viens no otra un nesastapušies sāka vākt naudu — acīm redzot divām dažādām revolūcijām; amerikāņiem, protams, nebija ne laika, ne vēlēšanās apsvērt, kura no tām labāka, solidāka. «Vecmāmiņu» viņi, šķiet, pazina jau agrāk, un amerikāņu draugi parūpējās par labu reklāmu tai, bet man cara sūtniecība sarīkoja skandālu. Amerikāņu biedri, arī uzskatīdami Krievijas revolūciju par «atsevišķu un neizdevušos lietu», pret naudu, ko biju savācis mītiņos, izturējās mazliet «liberāli»; kopsumā es savācu ļoti maz dolāru, nepilnus 10 tūkstošus. Gribēju «papelnīties» avīzēs, bet arī Amerikā atradās Parvuss. Vispār brauciens neizdevās, taču es tur sarakstīju «Māti»; ar to arī izskaidrojami daži šās grāmatas «misēkļi», trūkumi.

Pēc tam aizbraucu uz Itāliju, uz Kapri, kur nodevos krievu laikrakstu un grāmatu lasīšanai, — tas ari ļoti pasliktināja garastāvokli. Ja no žokļa izsists zobs spētu just, tad, jādomā, tas justos tikpat vientuļš kā es. Ļoti pārsteidza klauniskais ātrums un veiklība, ar kādu pazīstami ļaudis pārlēca no vienas «platformas» uz citu.

Atbrauca no Krievijas gadījuma rakstura revolucionāri, satriekti, nobijušies, nikni paši uz sevi un uz tiem, kas ievilkusi viņus «pasākumā bez izredzēm».

— Viss pagalam, — viņi teica. — Viss izpostīts, iznīcināts, visi izsūtīti, sabāzti cietumos!

Bija ļoti daudz smieklīga, bet nekā jautra. Kāds viesis no Krievijas, literāts un turklāt talantīgs, centās man pierādīt, ka man esot bijusi tāda loma kā Lūkam lugā «Dibenā»: esot atnācis, sarunājis jaunatnei mierinošus vārdus, tā man noticējusi un sadauzījusi sev pieri punos, bet es — aizbēdzis. Cits apgalvoja, ka mani sagrauzusi «tendence», ka es esot «beigts cilvēks» un baleta nozīmi noliedzot tikai tādēļ, ka tas esot «ķeizara» balets. Vispār bija gauži daudz smieklīga, muļķīga, un bieži likās, ka no Krievijas plūst tādi kā puvešu putekļi.

Un — pēkšņi, gluži kā pasakā, es esmu Krievijas sociāldemokrātiskās partijas kongresā. Protams, tie bija svētki!

Taču es tos svinēju tikai līdz pirmajai sēdei, līdz strīdiem jautājumā par «dienas kārtību». Šie negantie strīdi uzreiz atvēsināja manu sajūsmu un ne jau tikai tāpēc, ka jutu, cik krasi partija sašķēlusies reformatoros un revolucionāros — to jau es zināju no 903. gada, —

bet gan tāpēc, ka reformatori tik naidīgi izturējās pret V. I. Ļeņinu. Šis naids sūcās cauri viņu runām un šļācās laukā no tām kā ūdens zem augsta spiediena no vecas ugunsdzēsēju šļūtenes.

Ne vienmēr ir svarīgi, ko runā, bet vienmēr ir svarīg ir kā runā. G. V. Pļechanovs, kārtīgi aizpogātos svārkos, līdzīgs protestantu mācītājam, atklādams kongresu, runāja kā ticības mācības skolotājs, pārliecināts, ka viņa domas nav apstrīdamas, ka ikviens vārds ir augstvērtīgs, tāpat kā katra pauze starp vārdiem. Ļoti veikli viņš karināja gaisā virs kongresa dalībnieku galvām skaisti noapaļotas frāzes, un, kad boļševiku solos kāds pakustināja mēli, sačukstēdamies ar biedru, godājamais orators, mazliet pārtraukdams savu runu, ieurbās viņā ar savu skatienu kā ar naglu.

Kādu no savām svārku pogām Pļechanovs mīlēja vairāk par citām; viņš to maigi un nemitīgi glāstīja ar pirkstu, bet pauzes laikā paspieda to gluži kā zvana podziņu, — varēja domāt, ka tieši šis paspiediens arī pārtrauc runas rāmo plūdumu. Vienā sēdē, gatavodamieskādam atbildēt, Pļechanovs sakrustoja rokas uz krūtīm un skaļi un nicīgi nokrekstēja:

-      H-he!

Boļševistiskie strādnieki saka smieties. G. V. sarauca uzacis, un viņa vaigs kļuva bāls: es saku — vaigs, josēdēju iesāņus no katedras un runātāju sejas redzēju profilā.

Pirmajā sēdē G. V. Pļechanova runas laikā boļševiku solos biežāk nekā citi rosījās Ļeņins, drīz saraudamiem it kā no aukstuma, drīz pastiepdamies, it kā viņam būtu ticis karsti; viņš bāza pirkstus sev kaut kur paduses, berzēja zodu, kratīdams gudro galvu, un kaut ko čukstēja M. P. Tomskim. Bet, kad Pļechanovs pateica, ka «revizionistu partijā nav», Ļeņins saliecās, viņa kailais galvvidus piesarka un pleci sāka drebēt apslāpētos smieklos, strādnieki, kas sēdēja viņam blakus un aiz viņa, ari smaidīja, bet zāles galā kāds īgni un skaļi noprasīja:

—   Bet tajā pusē — kādi tur sēž?

Pamazais Fjodors Dans runāja tādā tonī kā cilvēks, kam īstenā patiesība ir tikpat kā paša meita, ko viņšdzemdējis, audzinājis un vēl joprojām audzina. Un viņš

pats, Fjodors Dans, ir pilnīgs Kārļa Marksa iemiesojums, kamēr boļševiki — nejēgas, nepieklājīgi puikas; to sevišķi skaidri liecinot viņu izturēšanās pret meņševikiem, kuru vidū esot «visi izcilākie marksisma teorētiķi», — tā viņš sacīja.

—    Jūs neesat marksisti, — viņš nievājoši teica, — nē, jūs neesat marksisti! — Un pa labi gaisā kratīja dzelteno dūri. Kāds strādnieks viņam pajautāja:

—    Kad jūs atkal iesiet pie liberāļiem tēju dzert?

Neatceros, vai pirmajā sēdē runāja Martovs. Sis apbrīnojiami simpātiskais cilvēks runāja ar jauneklīgu -degsmi, un šķita, ka viņš' sevišķi dziļi izjūt šķelšanās drāmu, pretrunu smeldzi.

Viņš viss drebēja, grīļojās, krampjaini rāva vaļā sava cietinātā krekla apkaklīti, vicināja rokas; krekla cietinātās aproces, allaž pašļūkdamas laukā no svārku piedurknēm, aizsedza viņa plaukstas, viņš cēla roku augstu gaisā un purināja to, lai iekratltu aproci tās īstajā vietā. Man likās, ka Martovs nevis pierāda, bet gan pierunā, lūdzas: jāizbeidz šķelšanās, partija ir pārāk vāja, lai dalītos divās partijās, strādniekam vispirms vajadzīgas «brīvības», jānotur dvēseles līdzsvars. Brīžiem viņa pirmā runa skanēja gandrīz vai histēriski, vārdu pārpilnība padarīja to nesaprotamu, un orators pats atstāja smagu iespaidu. Runas beigās itin kā bez sakara ar to viņš tomēr «kaujinieciskā» toni tikpat dedzīgi pacēla balsi pret kaujas družinām un vispār pret darbu, kura nolūks gatavot bruņotu sacelšanos. Es labi atceros, ka boļševiku solos kāds izbrīnā iesaucās:

—   Te tev nu bija!

Un liekas, M. P. Tomskis noprasīja:

—    Varbūt mums ari rokas vajadzētu apcirst, lai b(iedrs) Martovs nomierinātos?

Atkārtoju: neesmu pārliecināts, vai Martovs runāja pirmajā sēdē, pieminu viņu tikai tādēļ, lai pastāstītu, kā runāja.

Pēc viņa runas strādnieki sēžu zāles priekštelpā drūmi isprieda:

—   Te nu jums ir Martovs! Un bija taču «iskrietis»!

—   Biedri inteliģenti met spalvu.

Skaisti, kvēli un k asi runāja Roza Luksemburga, lieliski rīkodamās ar ironijas ieročiem. Bet tad katedrā steidzīgi uzkāpa Vladimirs Iļjičs un, mazliet gārdzinādams rīklē «r» skaņu, teica «biedri». Man šķita, ka viņš runā slikti, taču jau pēc mirkļa mani, tāpat kā visus citus, bija «savaņģojusi» viņa runa. Pirmo reizi es dzirdēju, ka par vissarežģītākajiem politikas jautājumiem var runāt tik vienkārši. Viņš necentās sacerēt skaistas frāzes, bet katru vārdu pasniedza kā uz delnas, apbrīnojami viegli atsegdams tā precizo jēgu. Ir ļoti grūti attēlot neparasto iespaidu, kādu viņš panāca.

Viņa roka, pastiepta uz priekšu un mazliet pacelta uz augšu, plauksta, kas it kā izsvēra katru vārdu, atsijādama pretinieku frāzes un aizstādama tās ar nozīmīgām atziņām un pierādījumiem, ka strādnieku šķirai ir tiesības un pienākums iet savu ceļu un nevis iepakaļ un pat ne līdzās liberālajai buržuāzijai, — tas viss bija neparasti, un viņš, Ļeņins, to teica itin kā ne savā vārdā, bet gan tiešām pēc vēstures gribas. Viņa saskanīgā, viengabalainā runa, tās tiešums un spēks, viņš pats katedrā — gluži kā klasiskās mākslas darbs: viss ir, un nav nekā lieka, nekādu izgreznojumu, bet, ja tādi ari ir, — tos nepamanītu, jo tie — tikpat dabiski nepieciešami kā abas acis pierē, kā pieci pirksti rokai.

Laika ziņā viņš runāja mazāk nekā iepriekšējie oratori, taču iespaids bija ievērojami lielāks; es nebiju vienīgais, kas to juta; man aiz muguras jūsmīgi čukstēja:

—   Vareni runā…

Tā tas ari bija; katrs viņa arguments risinājās pats no sevis, ar sevi pašā ietvertu spēku.

Meņševiki nekautrēdamies parādīja, ka Ļeņina runa viņiem nepatīkama, bet viņš pats — vairāk nekā nepatīkams. Jo pārliecinošāk viņš pierādīja, ka partijai jāpaceļas revolucionārās teorijas augstumā, lai vispusīgi pārbaudītu praksi, jo niknāk pārtrauca viņa runu.

—   Kongresā nav vietas filozofijai!

—   Nemāciet mūs, mēs neesam ģimnāzisti!

Sevišķi nopūlējās kāds prāva auguma bārdainis ar bodnieka seju; viņš lēca augšā no sola un stostīdamies sauca:

—  S-s-azvērnieki… s-s-azvērniekus tēlojat. B-blankisti! ļi

Piekrītoši ar galvu māja Roza Luksemburga; kādā no nākamajām sēdēm viņa ļoti labi pateica meņševikiem:

— Jūs nevis stāvat uz marksisma, bet gan sēžat, pat — guļat uz tā.

Ļaunas, karstas iekaismes, ironijas un naida vēsmas viļņoja zālē, simtiem acu staru jo dažādi apgaismoja Vladimiru Iļjiču. Nevarēja manīt, ka naidīgie izlēcieni viņu uztrauktu, viņš runāja dedzīgi, bet nosvērti un mierīgi; pēc dažām dienām es uzzināju, ko viņam bija maksājis šis ārējais miers. Bija ļoti dīvaini un sāpīgi redzēt, ka naidu pret viņu izraisa tik dabiska doma: tikai no teorijas augstuma partija var skaidri saredzēt savu iekšējo domstarpību cēloņus. Man radās tāds iespaids: katra kongresa diena dod Vladimiram Iļjičam arvien jaunus un jaunus spēkus, dara viņu vēl mundrāku un ciešāk pārliecinātu, ar katru dienu viņa runas skan arvien noteiktāk un visa kongresa locekļu boļševistiskā daļa kļūst apņēmīgāka, stingrāka. Līdzās Ļeņina runām mani gandrīz vai tāpat aizrāva Rozas Luksemburgas lieliskā un asā runa pret meņševikiem.

Brīvās minūtes un stundas Ļeņins pavadīja strādnieku vidū, iztaujājot viņus par visniecīgākajiem dzīves sīkumiem.

—    Nu, bet kā dzīvo sievietes? Saimniecība nomāc? Vai tomēr mācās, lasa?

Haidparkā daži strādnieki, kas Ļeņinu redzēja pirmo reizi, sāka runāt par viņa izturēšanos kongresā. Kāds no viņiem zīmīgi sacīja:

—    Nezinu, varbūt šeit Eiropā strādniekiem ir vēl otrs tikpat gudrs cilvēks — Bebelis vai kāds cits. Taču neticu, ka varētu būt vēl otrs tāds cilvēks, ko es tāpat uzreiz iemīlētu kā šo!

Cits strādnieks smaidīdams piebilda:

— • Šis ir mūsējais!

Viņam attrauca:

—   Pļechanovs arī ir mūsējais.

Es izdzirdu trāpīgu atbildi:

—    Pļechanovs ir mūsu skolotājs, mūsu kungs, bet Ļeņins — mūsu vadonis un biedrs.

Kāds jauns puisis zobgalīgi piemetināja:

—    Pļechanovam jsvārciņi pašauri.

Bija tāds gadījums: ceļā uz restorānu Vladimiru Iļjiču apturēja kāds strādnieks — meņševiks un kaut ko jautāja. Iļjičs sāka iet lēnāk, bet viņa ceļabiedri devās tālāk. Pēc minūtēm piecām ieradies restorānā, viņš bozdamies stāstīja:

—   Dīvaini, ka tik naivs puisis nokļuvis partijas kongresā. Viņš man jautā, kas tad galu galā esot domstarpību patiesais cēlonis. Nu, lūk, saku, jūsu biedri vēlas sēdēt parlamentā, bet mēs esam pārliecināti, ka strādnieku šķirai jāgatavojas uz kauju. Šķiet — saprata . . .

Mūsu nelielā sabiedrība pusdienoja vienmēr vienā un tajā pašā mazā, lētā restorānā. Es ievēroju, ka Vladimirs Iļjičs ēd ļoti maz: divas trīs ceptas olas, nelielu šķiņķa gabaliņu un izdzer krūzi biezā, tumšā alus. Bija skaidri redzams, ka pret sevi viņš izturas nevērīgi, un mani pārsteidza viņa apbrīnojamā gādība par strādniekiem. Viņu uzturu pārzināja M. F. Andrejeva, un viņš tai vaicāja:

—   Kā jūs domājat: vai biedri kārtīgi ^paēduši, jā? Hm, h m . . . Bet varbūt vajadzētu dot vairāk sviestmaizīšu?

Ierodas viesnīcā, kurā es biju apmeties, un skatos: norūpējies tausta gultu.

—    Ko jūs tur darāt?

—   Lūkoju — vai palagi nav mitri.

Es uzreiz nesapratu: kādēļ gan viņam jāzina, kādi Londonā palagi? Tad viņš, pamanījis manu izbrīnu, paskaidroja:

—   Jums jādomā par savu veselību.

18. gada rudenī vaicāju Sormovas strādniekam Dmitrijam Pavlovam, kāda, pēc viņa domām, ir Ļeņina visspilgtākā rakstura īpašība.

—   Vienkāršība. Vienkāršs kā pati patiesība.

Viņš to pateica kā kaut ko labi pārdomātu, sen izlemtu.

Kā zināms, visstingrāk par cilvēku spriež viņa kalpotāju Taču Ļeņina šoiferis Gils, daudz savā mūžā pieredzējis cilvēks, teica:

—    Ļeņins ir gluži neparasts cilvēks. Tādu vairāk nav. Vedu viņu pa Mjasņickas ielu, tur tik strauja kustība, ka tikko varu pabraukt, baidos, ka nesalauž mašīnu, signalizēju, ļoti nervozēju. Viņš atver durvis un, riskēdams, ka viņu var notriekt, pa kāpsli pienāk pie manis, mierina: «Ludzu neuztraucieties, Gil, brauciet tāpat kā visi.» Esmu vecs šoferis, zinu — tā neviens cits nedarītu.

Grūti izteikt un attēlot, cik dabiski un elastīgi visi viņa iespaidi saplūda vienā gultnē.

Viņa domas gluži kā kompasa bultiņa vienmēr ar smaili versas uz_ darba tautas šķirisko interešu pusi. Londona pagadījās brīvs vakars, un mēs nelielā pulciņā: devāmies uz «music-hall» — demokrātisku teatrīti. Vladimirs Iļjičs labprāt un aizrautīgi smējās, lūkodamies uz klauniem, ekscentriķiem, vienaldzīgi noskatījās visu pārējo un it sevišķi uzmanīgi vēroja, kā Britu Kolumbijas strādnieki cert mežu. Nelielā skatuvītē bija attēlota meža nometne, tas priekšā zemē divi spēcīgi puiši vienā minūte pārcirta apmēram metru resna koka stumbru.

—    Tas jau nu, protams, domāts tikai publikai, īstenība viņi tik atri nespēj strādāt, — teica Iļjičs. — Taču skaidrs^ ka arī tur viņi strādā ar cirvjiem, lielu daļu koka parvērzdami nederīgās skaidās. Te nu jums ir kulturālie angļi!

Viņš sāka_ runāt par ražošanas anarchiju kapitālistiskajā iekārta, par milzīgo izejvielu procentu, ko iztērē nelietderīgi, un nobeidza, izteikdams nožēlu, ka līdz šim laikam neviens nav atģidies sarakstīt grāmatu par šo tematu. Sī doma man nebija īsti skaidra, bet pavaicāt Vladimiram Iļjičam nepaguvu, jo viņš jau interesanti" runāja par «ekscentrismu» ka par īpašu teātra mākslas veidu.

—    Tā ir tāda kā satiriska vai skeptiska attieksme pret vispārpieņemto, tieksme apgriezt to ačgārni, nedaudz sagrozīt, paradīt parastā aloģismu. Sarežģīti, bet interesanti!

Pēc pāris gadiem Kapri salā, sarunādamies ar A. A. Bogdaņovu-Maļinovski par utopisko romānu, viņš tam sacīja:

—    Būtu ņēmuši un sarakstījuši strādniekiem romānu par tādu tematu, ka kapitālisma plēsoņas aplaupījuši zemi, izšķērdēdami visu naftu, visu dzelzi, kokus un visas, ogles. Ta butu ļoti, derīga grāmata, sinjor machist!

Atvadīdamies Londonā viņš man sacīja, ka visāda ziņā atbraukšot uz Kapri atpūsties.

Taču, vēl pirms viņš bija paguvis atbraukt, mes sastapāmies Parizē, studentu divistabu dzīvoklītī. Studentu dzīvokli tas atgādināja tikai ar saviem apmēriem, bet nevis ar tīrību un stingro kārtību tajā. Uzvārījusi mums. tēju, Nadežda Konstantinovna kaut kur aizgāja, un mēspalikām divatā. Tolaik izdevniecība «Znaņije» putēja laukā, un es biju atbraucis, lai aprunātos ar Vladimiru Iļjiču par jaunas izdevniecības organizēšanu, kas apvienotu pēc iespējas visus mūsu literātus. Ārzemes izdevniecības redakcijas darbam es ieteicu Vladimiru Iļjiču,. V. V. Vorovski un vēl kādu, bet Krievijā viņus parsta/vētu V. A. iDesņickis-Strojevs.

Man šķita, ka jāsaraksta vairākas grāmatas par Rietumu literatūras vēsturi un par krievu literatūru, kā arī kultūras vēstures grāmatas, kas dotu strādniekiem bagātu faktu materiālu pašmācībai un propagandai.

Bet Vladimirs Iļjičs neatzina šo plānu* norādīdams uz cenzūru, uz to, ka grūti būs organizēt savus cilvēkus; vairums biedru aizņemti praktiskā partijas darbā, rakstīt viņiem nav laika. Taču viņa galvenais arguments, kas mani visvairāk pārliecināja, bija apmēram tads: biezai grāmatai pašreiz nav īstais brīdis, bieza grāmata ir inteliģences maize, bet inteliģence, kā redzat, atkāpjas no sociālisma uz liberālismu, un mēs nevaram to piespiest izraudzīties citu ceļu. Mums ir vajadzīgs laikraksts, brošūra, būtu labi, ja varētu atjaunot izdevniecības «Znaņije» bibliotēku, taču Krievijā tas_ nav iespējams cenzūras dēļ, bet šeit transporta apstākļu deļ: mums jādod masām desmitiem un simtiem tūkstošu lapiņu; tadu~ kaudzi nelegāli pārvadāt nav iespējams. Atliksim izdevniecības jautājumu līdz labākiem laikiem.

Ļeņins ar pārsteidzošu, viņam vienmēr piemītošu mundrumu un skaidrību sāka runāt par Domi, par kadetiem, kas «kaunas būt oktobristi», par to, ka «viņiem ir tikai viens ceļš — pa labi», bet tad minēja vairākus pierādījumus, ka tuvojas karš un, «jādomā, nevisviens, bet gan vesela rinda karu», — šis viņa paredzējums drīz vien piepildījās Balkanos.

Viņš piecēlās, ar raksturīgu žestu iebāza roku pirkstus.

paduses aiz vestes un leni soļoja pa šauro istabiņu, plakstieņus piemiedzis, acīm zibsnīdams,

_ — Karš būs. Nenovēršami. Kapitālistiskās pasaules stāvoklis ir tads, ka tā pūst un rūgst, jau tagad cilvēki sak saindēties ar šovinisma un nacionālisma indi. Domāju, ka mes vēl pieredzēsim visas Eiropas karu. ProletariātsPJašaubas, vai proletariātam būs tik daudz spēka, lai novērstu asiņainās ķildas. Kā to varētu izdarīt? Ar visas Eiropas strādnieku streiku? Tam viņi nav pietiekami organizēti,_ pietiekaim apzinīgi. Tāds streiks būtu pilsoņu kara sakums, mēs, realpolitiķi, nevaram uz io cerēt.

Apstājies, švīkādams ar kāju grīdu, viņš drūmi sacīja: — Proletariāts, protams, briesmīgi cietīs — tāds pa-v gaidām tā liktenis. Bet proletariāta ienaidnieki cits citu novājinās. Arī tas ir nenovēršami.

Un, pienācis man klāt, viņš it kā ar izbrīnu, spēcīgi, bet paklusu sacīja:

—    Nē, padomājiet vien: kālab gan paēdušie dzen izsalkušos citu pret citu slaktiņā? Vai jūs varat nosaukt kadu vel idiotiskāku un derdzīgāku noziegumu? Strādniekiem par tovajadzēs briesmīgi dārgi samaksāt, taču galu gala viņi bus ieguvēji. Tā ir_ vēstures griba.

Viņš bieži runāja par vēsturi, bet nekad viņa runās nebija jūtama fetišiska" vēstures gribas un spēka pielūgsme.

Runa bija viņu satraukuši; apsēdies pie galda, viņš noslaucīja nosvīdušo pieri, iedzēra malku aukstas tējas un pēkšņi vaicāja:

—    Kas tas par skandālu jums bija Amerikā? No laikrakstiem zinu galveno, bet — kā tas iznāca?

Es viņam īsi izstāstīju savus piedzīvojumus.

Nekad neesmu sastapis cilvēku, kas būtu pratis tik aizrautīgi smieties, kā smējās Vladimirs īļjičs. Izskatījās pat dīvaini, ka tik skarbs reālists, cilvēks, kurš tik labi redz, tik dziļi jut lielu sociālu traģēdiju neizbēgamību, kurš tik nesamierināms un nelokāms savā naidā pret kapitālisma pasauli, var smieties tik bērnišķīgi, līdz asarām, smieklos aizraudamies. Vajag būt garīgi lielam, stipram un veselam, lai tā smietos.

—     Ai, jums taču ir humors! — viņš smiedamies

teica. — To gan nebiju domājis. Velns parāvis, cik smieklīgi…

Un, slaucīdams smieklu asaras, viņš jau nopietni, ar labu, maigu smaidu sacīja:

—   Tas ir labi, ka jūs pret neveiksmēm spējat izturēties ar humoru. Humors ir lieliska, veselīga īpašība. Es ļoti labi izjūtu humoru, bet pašam man tā trūkst. Taču dzīvē smieklīgā būs gan ne mazāk kā skumīga, patiesi — ne mazāk.

Norunājām, ka aiznākamajā dienā es pie viņa iegriezīšos. Bet laiks bija slikts, vakarā sāku stipri spļaut asinis un otrā dienā aizbraucu.

Pēc Parizes mēs sastapāmies Kapri salā. No tā man palicis ļoti savāds iespaids: it kā Vladimirs īļjičs būtu bijis Kaprī divas reizes un divos krasi atšķirīgos noskaņojumos.

Viens īļjičs, tiklīdz to piestātnē sagaidīju, tūdaļ man noteikti pateica:

—    Es zinu, jūs, Aleksej Maksimovič, tomēr cerat, ka iespējams mani samierināt ar machistiem, laigan es jus vēstulē jau brīdināju: tas nav iespējams! Ta ka labāk jau nemaz nemēģiniet!

Ceļā uz manu dzīvokli un mājās es mēģināju ieskaidrot, ka viņam nav gluži taisnība: man nav bijis un nav nolūka samierināt filozofiskus strīdus, ko es, starp citu, ne visai izprotu. Turklāt kopš jaunām dienām jutu lielu neuzticību pret jebkādu filozofiju, un šas neuzticības cēlonis ir bijis un ir filozofijas nesaskaņa ar_ manu paša, «subjektīvo» pieredzi: man pasaule tikko sākas, «tapa», bet filozofija tai gāza pa galvu un pavisam nevietā un nelaikā jautāja:

«Kurp ej? Kādēļ ej? Kādēļ domā?»

Bet daži filozofi vienkārši un stingri komandēja:

«Stāvi!»

Turklāt es jau zināju, ka filozofija, tāpat ka sieviete, var būt ļoti neglīta, pat kropla, bet tik veikli un pārliecinoši ģērbta, ka to var noturēt par skaistuli. Tas sasmīdināja Vladimiru Iļjiču. ,

—   Nu, tas ir humors, — viņš sacīja. — Bet, ka pasaule tikai vēl sākas, vēl top, — tas ir labi! Par to padomājiet nopietni, no šejienes nokļūsiet tur, kur jums jau sen bija jābūt.

Tad es viņam teicu, ka A. A. Bogdanovs, A. V. Lunačarskis, V. A. Bazarovs, manuprāt, ir izcili, lieliski, vispusīgi izglītoti cilvēki, ka partijā neesmu sastapis viņiem līdzīgus.

—   Pieņemsim. Nu un -kas tad no tā izriet?

—    Galu galā es uzskatu tos par cilvēkiem ar vienu kopīgu mērķi, bet dziļi izprastai un apzinātai mērķa vienotībai vajadzētu izdzēst, iznīcināt filozofiskās pretrunas .. .

—    Tātad cerība uz samierināšanos tomēr ir? Veltīgi, — viņš sacīja. —Dzeniet to projām un cik vien tālu iespējams, kā draugs jums ieteicu! Pļechanovam arī, pēc jūsu domām, ir tāds pats mērķis, bet, lūk, es, starp mums runājot, domāju, ka viņam pavisam cits mērķis, lai gan viņš ir materiālists un nevis metafiziķis.

Ar to mūsu saruna arī beidzās. Šķiet, nav nepieciešams atgādināt, ka es to nepateicu tieši tādiem vārdiem, neatkārtoju burtiski. Par domas precizitāti nešaubos.

Un, lūk, manu acu priekšā Vladimirs Iļjičs Ļeņins nostājās vēl stingrāks un nelokāmāks kā Londonas kongresā. Bet tur viņš nervozēja, un bija brīži, kad skaidri varēja just, ka šķelšanās partijā sagādā viņam ļoti smagus mirkļus.

Šeit viņš bija noskaņots mierīgi, salti un zobgalīgi, skarbi atvairīja sarunas par filozofiskiem jautājumiem un vispār izturējās piesardzīgi. A. A. Bogdanovs, apbrīnojami simpātisks cilvēks, maigs un iemīlējies Ļeņinā, bet mazliet patmīlīgs, bija spiests uzklausīt visai asus un smagus vārdus:

—    Šopenhauers saka: «Kas skaidri domā — tas skaidri izsakās,» — man šķiet, ka nekā labāka par šo viņš nav pateicis. Jūs, b(iedri) Bogdanov, izsakāties neskaidri. Paskaidrojiet man pāris frāzēs, ko strādnieku šķirai dod jūsu «nostādne» un kāpēc machisms ir revolucionārāks par marksismu!

Bogdanovs mēģināja paskaidrot, bet viņš tiešām runāja neskaidri un gari.

—   Metiet mieru! — deva padomu Vladimirs Iļjičs.

— Kāds, liekas, Zoress, ir teicis: «Labāk runāt taisnību nekā būt par ministru,» — es piemetinātu: un par machistu.

Pēc tam viņš aizrautīgi spēlēja ar Bogdanovu šachu OMI pazaudējis dusmojās, pat kaut kā bērnišķīgi skuma. Zīmīgi — pat šīs bērnišķīgās skumjas, tāpat kā viņa apbrīnojamie smiekli, nekaitēja viņa rakstura vienotajam kalumam.

Kapri salā bija arī kāds cits Ļeņins — brīnum jauks biedrs, jautrs cilvēks ar dzīvu un nenogurdināmu interesi par visu ko pasaulē, ar apbrīnojami sirsnīgu izturēšanos pret cilvēkiem.

Reiz vēlu vakarā, kad visi bija aizgājuši pastaigāties, viņš teica man un M. F. Andrejevai, teica skumji un ar dziļu nožēlu:

—    Gudri, talantīgi cilvēki, daudz darījuši partijas labā un varētu darīt desmitkārt vairāk, taču viņi nenāks kopā ar mums! Nespēj. Un desmitiem, simtiem tādu cilvēku salauž un sakropļo šī noziedzīgā iekirta.

Citreiz viņš sacīja:

—    Lunačarskis atgriezīsies partijā; viņš nav tik liels individuālists kā tie divi. Ārkārtīgi apdāvināts cilvēks. Man pret viņu ir «vājība» — velns lai parauj, kāds muļķīgs vārds: vājība! Ziniet, es viņu mīlu, viņš ir lielisks biedrs! Viņam piemīt zināms francisks spožums. Ari viņa vieglprātība ir franciska, tā izriet no viņa estētisma.

Viņš jo sīki iztaujāja par Kapri salas zvejnieku dzīvi, par viņu izpeļņu, par garīdznieku ietekmi, par skolu, — nevarēju neapbrīnot viņa interešu plašumu. Kad viņam aizrādīja, ka šis te garīdznieciņš ir nabaga zemnieka dēls, viņš tūdaļ prasīja, lai savācot ziņas, cik bieži gadoties, ka zemnieki sūta bērnus semināros, un vai šie zemnieku bērni atgriežoties strādāt par garīdzniekiem savos ciemos.

—    Jūs saprotat? Ja tā nav nejauša parādība — tas nozīmē, ka tā ir Vatikāna politika. Viltīga politika!

Nevaru iedomāties vēl kādu citu cilvēku, kas, stāvēdams tik augstu pāri citiem, būtu pratis nosargāt sevi no godkārības vilinājuma un nebūtu zaudējis dzīvu interesi par «vienkāršajiem cilvēkiem».

Viņam piemita tāds kā magnētisms,, kas vilka pie viņa darba cilvēku sirdis un simpātijas. Viņš neprata itāliešu valodu, bet Kapri zvejnieki, kas bija redzējuši gan Saļapinu, gan daudzus citus ievērojamus krievu cilvēkus, ar ikadu īpašu nojautu uzreiz ierādīja Ļeņinam izcilu vietu. Pievilcīgi bija viņa smiekli — tādi '«dvēselīgi», ka spej smieties cilvēks, kas, lieliski mācēdams saskatīt ļaužu neveiklo muļķību un prata akrobatiskās viltības, prot priecāties par «vienkāršas sirds» bērnišķīgo naivitati.

Vecs zvejnieks, Džovanni Spadaro, par'viņu sacīja:

—   Ta smieties var tikai godīgs cilvēks.

Šūpodamies laivā dzidrajos viļņos, kas bija gaiši zili

ka debesis, Ļeņins mācījās zvejot zivis «ar pirkstu» — ar makšķeres auklu bez kāta. Zvejnieki viņam paskaidroja, ka piecirst vajag tad, kad ar pirkstu sajūt makšķeres auklas trīsas:

—    Kozi: driņ-driņ. Kapiš?

Viņš tudaļ_ piecirta zivi, sāka to vilkt un sajūsmā kā bērns iesaucas ar mednieka azartu:

—   Aha! Driņ-driņ!

Zvejnieki, arī priecīgi kā bērni, sāka skaļi smieties un iedēvēja makšķernieku par:

«Sinjoru Driņ-driņ.»

Viņš aizbrauca, bet zvejnieki arvien vēl apvaicājās:

—    Ka klajas sinjoram Driņ-driņ? Vai cars viņu nenotvers, ne?

Neatceros — pirms Vladimira Iļjiča vai pēc tam Kapri sala ieradās G. V. Pļechanovs.

Daži Kapri kolonijas emigranti — literāts N. Oligers, Lorencs-Metners, kam par sacelšanās organizēšanu Sočos bija piespriests nāves sods, Pāvels Vigdorčifcs un, šķiet, vel divi gribēja parunāties ar viņu. Pļechanovs atteicas. Viņam bija tiesības tā rīkoties, viņš bija slims cilvēks, atbraucis atpūsties. Taču Oligers un Lorencs man teica, ka viņš to darījis ļoti aizvainojošā veidā. Nervozais Oligers apgalvoja, ka G. V. teicis, viņš esot «noguris no pārmērīgi daudzajiem, kas vēlas runāt, bet nespēj darīt». Budamspie manis, viņš tiešām nevēlējās satikt nevienu no vietējas kolonijas, — Vladimirs Iļjičs satikās ar visiem. Pļechanovs ne par ko netaujāja. Viņš jau visu zināja un stāstīja pats. Talantīgs, ar krieva vērienu, eiropeiski audzināts, viņš mēdza padižoties ar skaistiem, dzēlīgiem izteicieniem un, šķiet, tieši aiz dzellbais cietsirdīgi uzsvēra ārzemju un krievu biedru trūkumus^ Man šķita, ka viņa asprātības ne vienmēr bija izdevušās, prātā palikušas tikai neizdevušas: «bezmēra mērenais Mērings», «viltvārdis Enriko Ferri, viņa nav ne zolotņika dzelzs» — šeit kalamburs pamatots uz vardu ferro —' dzelzs. Un vienmēr apmēram tā. Viņš jau vispār izturējās pret cilvēkiem augstprātīgi labvēlīgi, protams, ne tā kā dievs, taču mazliet līdzīgi. Viņš bija ļoti apdāvināts literāts, partijas pamatlicējs — es jutu pret viņu dziļu cieņu, bet ne simpātijas. Pārak daudz viņā bija «anistokratisma». Var jau but, ka es spriežu aplam. Man gan nav sevišķas mīlestības pret kludam, bet, tāpat kā visi cilvēki, arī es kļūdos. Taču fakts paliek fakts: reti esmu sastapis tik ļoti atšķirīgus cilvēkus kā G. V. Pļechanovu un V. I. Ļgjinu. Tas arī ir gluži dabiski: viens beidza savu vecas pasaules sagraušanas darbu, otrs jau sāka celt jaunu pasauli.

Dzīve iekārtota tik velnišķīgi smalki, ka nav iespējams patiesi mīlēt, ja neprot nīst. Jau tas vien, ka dvēsele jāsadala divi daļās, ka jāmīl nīstot — un tas pašos pamatos kropļo cilvēku, — jau tas vien ir pamats, lai iznīcinātu mūsdienu dzīves apstākļus.

Krievijā, zemē, kur tiek sludināts, ka ciešanas ir nepieciešamas kā universāls «dvēseles glābšanas» līdzeklis, es neesmu sastapis un nezinu cilvēka, kas tik dziļi un spēcīgi būtu jutis naidu, riebumu un nicināšanu pret cilvēku nelaimi, bēdām un ciešanām.

Sīs jūtas, šis ienaids pret dzīves dramam un traģēdijām manās acīs sevišķi augstu paceļ Vladimiru Ļeņinu, cilvēku no tādas zemes, kur, slavējot un svētījot ciešanas, sarakstīti vistalantīgākie evaņģēliji un kur jaunatne sāk dzīvot pēc grāmatām, kas bāztin piebāztas ar būtība vienmuļiem sīku ikdienas drāmu aprakstiem. Krievu literatūra — vispesimistiskākā literatūra Eiropa; mums visas grāmatas rakstītas par vienu un to pašu tematu, par to, kā mēs ciešam: jaunībā un brieduma gados — no prata trūkuma, no patvaldības jūga, no sievietēm, no mīlestības pret savu tuvāko, no neizdevīgi iekārtotas pasaules;

vecumā — no dzīves kļūdu apzināšanās, zobu trūkuma, gremošanas traucējumiem kuņģī un no nepieciešamības mirt.

Katrs krievs, nosēdējis «par politiku» mēnesi cietumā vai nodzīvojis gadu trimdā, uzskata par savu svētu pienākumu uzdāvināt Krievijai atmiņu grāmatu par to, kā viņš cietis. Un neviens līdz šai dienai nav attapies izdomāt grāmatu par to, kā viņš visu mūžu priecājies. Bet, tā kā krievu cilvēks ir paradis dzīvi sev izdomāt, taču darināt to prot vāji, — tad visai iespējams, ka grāmata par laimīgu dzīvi iemācītu viņu, kā tāda dzīve jāizdomā.

Par sevišķi izcilu uzskatu tieši šo Ļeņina nesamierināmo, nerimstošo naidu pret cilvēku nelaimi, viņa gaišo ticību, ka nelaime ir nevis nenovēršams esamības pamats, bet gan neģēlība, ko cilvēki var un ko tiem vajag aizmēzt prom no sevis.

Man gribētos šo viņa rakstura pamatvilcienu saukt par karojošu materialista optimismu. Tieši tas jo sevišķi saistīja manu sirdi pie šā cilvēka — Cilvēka ar lielo burtu.

17. —18. gadā manas attiecības ar Ļeņinu nekādā ziņā nebija tādas, kādas es tās būtu vēlējies, bet tās nevarēja būt citādas.

Viņš bija politiķis. Viņam pilnā apjomā piemita tas precizi izveidotais taisnvirziena skatiens, kāds nepieciešams stūrmanim, kam jāvada tik milzīgs, smags kuģis, kāda ir it kā svina smagā zemnieciskā Krievija.

Turpretim man organiski riebjas politika, es ne visai ticu masu saprātam vispār un zemnieku masas saprātam it īpaši. Saprāts, ko neorganizē ideja, vēl nav tas spēks, kas radoši iekļaujas dzīvē. Kamēr masai trūkst apziņas, ka tās visu vienību intereses ir kopīgas, — tās saprātā nav idejas.

Gadu tūkstošus tā dzīvo, cenzdamās pēc kaut kā labāka, bet šī cenšanās no viņas miesas rada plēsoņas, kas viņu pašu verdzina, no viņas asinīm dzīvo, un tā tas būs tik ilgi, līdz viņa apzināsies, ka pasaulē ir tikai viens spēks, kas spēj to atbrīvot no plēsoņu gūsta, — Ļeņina patiesības .spēks.

Kad 17. gadā Ļeņins, atbraucis Krievijā, publicēja savas «tēzes», es nodomāju, ka ar šīm tēzēm viņš krievu zemniecībai ziedo visu politiski izaudzināto, kvantitatīvi niecīgo, bet kvalitatīvi varonīgo strādnieku cīņas pulku un visu patiesi revolucionāro inteliģenci. Sis vienīgais aktīvais spēks Krievijā kā sauja sāls tiks iemests sādžas saldūdens purvā un bez miņas izšķīdīs, uzsūksies tajā, nekā neizmainot krievu tautas garā, sadzīvē un vēsturē.

Zinātniskā, techniskā — vispār kvalificētā inteliģence no mana vieddcļa savā būtībā ir revolucionāra un kopā ar strādnieku, sociālistisko inteliģenci, manuprāt, bija visvērtīgākais spēks, ko Krievija uzkrājusi, — cita spēka, kas spētu saņemt varu un organizēt sādžu, es 17. gada Krievijā neredzēju. Taču šie kvantitatīvi nelielie un pretrunu sadrumstalotie spēki savu uzdevumu varētu veikt tikai tad, ja tie iekšēji būtu jo cieši vienoti. Viņiem bija darāms grandiozs darbs: uzveikt sādžas anarchismu, kultivēt zemnieka gribu, iemācīt viņu saprātīgi strādāt, pārveidot tā saimniecību un tādējādi strauji virzīt valsti uz priekšu; viss tas sasniedzams vienīgi tad, ja sādžas instinkti tiek pakļauti pilsētas organizētajam saprātam. Es domāju, ka pats pirmais revolūcijas uzdevums ir radīt tādus apstākļus, kas sekmētu Krievijas kultūras spēku augšanu. Tādā nolūkā es ierosināju iekārtot Kapri salā skolu strādniekiem un reakcijas gados, no 1907. līdz 1913., cik spēdams visādi centos stiprināt strādnieku garīgo možumu.

Sajā nolūkā tūdaļ pēc februāra apvērsuma, 17. gada pavasarī, noorganizēja «Brīvo asociāciju pozitivo zinātņu veicināšanai un izplatīšanai» — iestādi, kas izvirzīja sev uzdevumu, pirmkārt, organizēt Krievijā zinātniskās pētniecības institūtus, otrkārt, plaši un nepārtraukti popularizēt strādnieku vidū zinātnes un technikas atziņas. Asociācijas vadību uzņēmās izcili zinātnieki, Krievijas Zinātņu akadēmijas locekļi V. A. Stekiovs, L. A. Cugajevs, akadēmiķis Fersmanis, S. P. Kostičevs, A. A. Petrovskis un vairāki citi. Rosīgi tika vākti līdzekļi: S. P. Kostičevs jaiu sāka meklēt vietu, kur iekārtot zoobotanikas pētniecisko institūtu.

Lielākas skaidrības labad teikšu, ka visu mūžu mani nomāca analfabetiskās sādžas milzum lielais pārsvars, salīdzinot ar pilsētu, zemniecības zooloģiskais individuālisms un tas, ka zemniecībai gandrīz nemaz nav sociālu emociju. Politiski izglītoto strādnieku diktatūra ciešā savienībā ar zinātniski un techniski izglītoto inteliģenci, manuprāt, bija vienīgā iespējamā izeja no grūtā stāvokļa, ko it sevišķi sarežģīja karš, radot laukos vēl lielāku anarchiju.

Ar komunistiem man bija domstarpības jautājumā par to, kā vērtējama inteliģences loma Krievijas revolūcijā, ko sagatavoja tieši šī pati inteliģence, kurā ietilpst ari visi «boļševiki», kas izaudzinājuši simtiem strādnieku sociālas varonības un augsta intelektualisma garā. Krievu inteliģence — zinātniskā un strādnieku inteliģence — ir bijusi, ir un vēl ilgi būs vienīgais darba zirgs, kas iejūgts Krievijas vēstures smagajā vezumā. Lai gan tautas masu saprāts ir guvis daudz stimulu un ierosmes, tas tomēr joprojām ir spēks, kam nepieciešama vadība no ārienes.

Tā es domāju pirms 13 gadiem un tā — kļūdījos. Šo manu atmiņu lappusi vajadzētu izsvītrot. Taču, «kas ar spalvu uzrakstīts, ar cirvi nav izcērtams». Turklāt «no kļūdām mācāmies», — bieži atkārtoja Vladimirs Iļjičs. Lai jau lasītāji zina šo manu kļūdu. Būtu labi, ja tā noderētu par pamācību tiem, kam tieksme steigties ar secinājumiem no saviem novērojumiem.

Protams, pēc daudziem faktiem, kad pierādījās vienas daļas speciālistu visneģēlīgākā kaitniecība, es biju spiests pārvērtēt un pārvērtēju savas attiecības pret zinātnes un technikas darbiniekiem. Tādi pārvērtējumi ir ko vērti, it īpaši vecumdienās.

Godīgu tautas vadoņu amats ir necilvēcīgi grūts. Bet pretošanās Ļeņina vadītajai revolūcijai (taču ari bija organizēta plašāk un varenāk. Turklāt vēl jāņem vērā, ka līdz ar «civilizācijas» attīstību cilvēka dzīvības vērtība neapšaubāmi pazeminās; to neapstrīdami apliecina cilvēku iznicināšanas technikas attīstība mūsdienu Eiropā un patika uz to.

Bet sakiet pēc sirdsapziņas: vai tiešām ir vietā un vai nav pārāk riebīga tā liekulība, ar kādu «morālisti» runā par Krievijas revolūcijas asinskāri pēc tam, kad viņi veselus četrus gadus visas Eiropas slaktiņā ne vien nežēloja miljoniem iznicināmo cilvēku, bet visādi vēl kurināja šo neģēlīgo karu «līdz pilnīgai uzvarai»? Tagad «kulturālās nācijas» ir sakautas, zaudējušas spēku, kļūst mežonīgas, bet uzvarējusi ir vispārcilvēciskā mietpilsoniskā muļķība: tās ciešie valgi vēl šobaltdien žņaudz cilvēkus.

Daudz rakstīts un runāts par Ļeņina cietsirdību. Protams, es nevaru atļauties smieklīgu netaktiskumu — aizstāvēt viņu pret meliem un zaimiem. Es zinu, ka zaimi un meli ir mietpilsoņu politikas likumīga metode, parastspaņēmiens cīņā pret ienaidnieku. Nezin vai starp dižajiem šās pasaules cilvēkiem atradīsies kaut viens, ko nebūtu mēģinājuši apmētāt ar dubļiem. Tas visiem zināms.

Turklāt visiem cilvēkiem ir tieksme ne tikai pazemot izcilu cilvēku līdz savas izpratnes līmenim* bet ari mēģināt nogāzt to sev zem kājām tajos lipīgajos un indīgajos dubļos, ko viņi, kad tie radīti, dēvē par «ikdienas dzīvi».

Manā atmiņā derdzīgi turas šāds fakts: 19. gadā Pēterburgā notika «trūcīgo lauku ļaužu» kongress. No Krievijas ziemeļu guberņām bija ieradušies vairāki tūkstoši zemnieku, un simtiem tika novietoti Romanovu ziemas pili. Kad kongress beidzās un šie cilvēki aizbrauca, izrādījās, ka viņi bija pieķēzījuši ne vien visas vannas pili, bet ari milzīgi daudzas ārkārtīgi vērtīgas Sevras, Saksijas un Austrumu vāzes, izlietodami tās par naktspodiem. To viņi nedarīja vis aiz nepieciešamības, jo pils atejas bija kārtībā un ūdensvads darbojās. Nē, šis huligānisms pauda vēlēšanos sabojāt, apgānīt skaistas lietas. Divu revolūciju un kara laikā es simtiem reižu tiku novērojis cilvēkos šo tumšo, atriebīgo tieksmi lauzt, kropļot, apsmiet un nopulgot daiļumu.

Nevajag domāt, ka «lauku trūcīgo ļaužu» uzvešanos es uzsveru tāpēc, ka skeptiski izturos pret zemnieku, nē — es zinu, ka ari dažas inteliģences grupas sirgst ar slimīgu vēlēšanos apgānīt skaistumu, piemēram, tie emigranti, kas acīm redzot domā, ka Krievijā jau vairs na\r nekā laba, ja viņu tur nav.

Ļaunā tieksme bojāt sevišķi daiļas lietas un neģēlīgā kāre visādā ziņā nozākāt neparastu cilvēku izriet no viena tin tā paša avota. Viss neparastais traucē cilvēkus dzīvot tā, kā viņiem gribas. Ļaudis alkst — ja viņi vispār alkst — nevis radikāli grozīt savas sociālās ieražas, bet gan tikai paplašināt tās. Vairākums vienmēr vaimanā un «gaužas:

«Ļaujiet mums dzīvot tā, kā esam pieraduši!»

Vladimirs Ļeņins bija cilvēks, kas tik lielā mērā nelāva ļaudīm dzīvot savu ierasto dzīvi, kā to pirms viņa neviens nebija pratis izdarīt.

Pasaules buržuāzijas naids pret viņu ir klaji un riebīgi skaidrs, šā naida zilie mēra plankumi spilgti spīd visur. Šis pats par sevi riebīgais naids mums liecina, cik liels un bīstams pasaules buržuāzijas acīs ir Vladimirs Ļeņins — visu zemju proletāriešu iedvesmotājs un vadonis. Viņš fiziski vairs neeksistē, bet viņa balss arvien skaļāk un uzvarošāk skan visas zemeslodes darbaļaudīm, un nav vairs tāda nostūra pasaulē, kur šī balss nemodinātu darba tautas gribu izdarīt revolūciju, dzīvot jaunu dzīvi, celt pasauli, kur visi cilvēki vienlīdzīgi. Aizvien drošāk, stingrāk un sekmīgāk lielo darbu veic Ļeņina skolnieki, viņa spēka mantinieki.

Mani sajūsmināja dzīvotgriba, kas viņā bija tik spilgti izteikta, un aktīvais naids pret dzīves neģēlībām; man patika tas jauneklīgais azarts, ar kādu viņš piesātināja visu, ko darīja. Mani pārsteidza viņa pārcilvēciskās darba spējas. Viņa kustības bija vieglas, veiklas un paskopas, bet spēcīgais žests pilnīgi harmonēja ar viņa runu, vārdos arī paskopu, bet domām pārbagātu. Un sejā, mongoļu tipa sejā, dega un dzirkstīja šīs skadrās acis, piemiegdamas, pamirkšķinādamas, ironiski smaidīdamas, dusmās zibsnīdamas, — acis, kādas var būt tikai nenogurdināmam cīnītājam pret dzīves meliem un sūrmi. So acu mirdzums padarīja viņa runu vēl svelmaināku un skaidrāku.

Dažreiz šķita, ka viņa dvēseles nevaldāmā enerģija šķiež no acīm dzirksteļu šaltis un ar šo enerģiju piesātinātie vārdi gaisā mirdz. Viņa runa vienmēr radīja fizisku neatvairāmas patiesības izjūtu.

Neparasti un dīvaini bija redzēt Ļeņinu staigājam <3orku parkā — tik ļoti ar viņa tēlu saaudzis priekšstats par cilvēku, kas sēž gara galda galā smīnēdams, vērīgām stūrmaņa acīm zibsnīdams, prasmīgi un veikli vada biedru debates vai arī, stāvēdams uz estrādes, galvu atmetis, raida apklusušajā pūlī, pēc patiesības izsalkušo ļaužu alkainajās acīs tvirtus un skaidrus vārdus.

Tie man vienmēr atgādināja dzelzs skaidu salto mirdzumu.

No šiem vārdiem apbrīnojami vienkārši radās mākslinieciski kaldināts patiesības tēls.

Azarts bija viņa rakstura īpašība, bet tas nebija savtīgs spēlmaņa azarts, tas atklāja Ļeņinā to ārkārtīgo garīgo možumu, kas raksturīgs tikai tādam cilvēkam, kurš nelokāmi tic savam aicinājumam, cilvēkam, kurš vispusīgi un dziļi izjūt savu saistību ar pasauli un līdz galam sapratis savu lomu pasaules chaosā — chaosa ienaidnieka lomu. Ar vienādu aizrautību viņš prata spēlēt šachu, aplūkot «Apģērba vēsturi», stundām ilgi strīdēties ar biedru, makšķerēt zivis, staigāt pa Kapri dienvidu saulē sakaltušajām, akmeņainajām takām, priecāties par irbulenes zeltainajiem ziediem un nosmulētajiem zvejnieku bērniem. Bet vakarā, klausīdamies stāstus par Krieviju, par sādžu, skaudīgi nopūtās:

— Maz taču es pazīstu Krieviju. Simbirska, Kazaņa, Pēterburga, trimda — un tas gandrīz viss!

Viņam patika viss, kas smieklīgs, un smējās viņš ar visu ķermeni, patiesi «aizraudamies» smieklos, dažkārt līdz asarām. īsajam, raksturīgajam izsaucienam «hm-hm» viņš prata piešķirt bezgalīgu nokrāsu gammu, no dzēlīgas ironijas līdz piesardzīgām šaubām, un bieži šajā «hm-hm» skanēja ass humors, kas saprotams tikai ļoti vērīgam cilvēkam, kurš labi pazīst dzīves sātaniskās nejēdzības.

(Plecīgs, drukns, ar Sokrāta galvaskausu un acīm, kas visu redz, viņš nereti nostājās dīvainā un mazliet komiskā pozā — atmeta galvu atpakaļ un, pieliecis to pie pleca, iebāza roku pirkstus kaut kur padusēs aiz vestes. Sajā pozā bija kaut kas apbrīnojami tīkams un jocīgs, kaut kas uzvarošs, kas atgādināja gaili, un šādā brīdī viņš viss mirdzēja priekā, visas šās nolādētās pasaules dižais bērns, lieliskais cilvēks, kam sevi vajadzēja ziedot naidam un nesaticībai, lai piepildītu mīlestības darbu.

Līdz 18. gadam, Jīdz zemiskajam un neģēlīgajam mēģinājumam nogalināt Ļeņinu, es nebiju ar viņu Krievijā sastapies, pat ne iztālēm redzējis. Ierados pie Vladimira Iļjiča, kad roka viņam vēl lāgā neklausīja un viņš tikko spēja kustināt sašauto kaklu. Uz manu sašutumu viņš atbildēja nelabprāt, kā mēdz runāt par to, kas apnicis:

—    Kautiņš._ Ko lai dara? Katrs rīkojas, kā prot.

Mēs sastapāmies ļoti draudzīgi, bet, saprotams, mīļotā

Iļjiča caururbjošās acis, kas visu redzēja, lūkojās' uz mani,_ «nomaldījušos», ar neslēptu nožēlu.

Pec kada brītiņa Ļeņins dedzīgi teica:

—    Kas nav kopā ar mums, tas ir pret mums. No vēstures neatkarīgi cilvēki — tā ir fantāzija. Ja arī pieņemam, ka tadi cilvēki kādreiz bijuši, tad tagad tādu nav un nevar but. Nevienam viņi nav vajadzīgi. Visi līdz pēdējam cilvēkam irkā virpulī ierauti īstenībā, tik sarežģītā, cik sarežģīta ta vēl nekad nav bijusi. Jūs sakāt, ka es pārak vienkāršojot dzīvi? Ka šī vienkāršošana draud kultūru pazudināt, ja?

Ironiskais, raksturīgais:

—    Hm-hm …

Asais skatiens kļūst vēl asāks, un klusinātā balsī Ļeņins turpina:

—    Nu, bet vai, pēc jūsu domām, miljoni zemnieku ar šautenēm rokas nav drauds kultūrai, ne? Kā jūs domājat, vai Satversmes sapulce būtu tikusi galā ar viņu anarchisnl'U? Jums, kas tik daudz brēkājat par sādžas anarchismu, vajadzētu labāk par citiem saprast mūsu darbu. Krievu masām jārāda kaut kas ļoti vienkāršs, ļoti pieejams to sapratām. Padomes un komunisms ir vienkārši.

—    Strādnieku savienība ar inteliģenci, jā? Tas nav slikti, ne. Sakiet inteliģencei, lai viņa nāk pie mums. Pec jusu domām, viņa taču dedzīgi kalpo taisnības interesēm? Nu, ko tad? Laipni lūdzam pie mums: mēs esam tieši tie, kas uzņēmušies kolosālo darbu nostādīt tautu uz kajam, pateikt* pasaulei visu patiesību par dzīvi, mēs rādām tautām taisnu ceļu uz cilvēcisku dzīvi, ceļu, kā izkļūt no verdzības, nabadzība s un pazemojuma.

Viņš iesmējās un bez dusmām sacīja:

—    Par to jau arī man no inteliģences tika lode.

Bet, kad sarunas temperatūra tuvojās normālai, viņš teica īgni un skumji:

—   Vai tad es apstrīdu to, ka inteliģence mums nepieciešama? Bet jūs taču redzat, cik naidīgi ta noskaņota, cik vāji izprot šā brīža prasības. Unnesaskata, ka bez mums viņa ir bezspēcīga un nenokļus pie masām. Ta būs viņas vaina, ja mēs sadauzīsim pārak daudz podu.

Sarunas ar viņu par šo tematu izraisījās gandrīz vai katru reizi, kad sastaipāmies. Un, kaut gan vārdos viņa attieksme pret inteliģenci joprojām bija neuzticīga, naidīga, īstenībā viņš vienmēr pareizi novērtēja intelektuālās enerģijas nozīmi revolūciju procesa un it ka bija vienis pratis ar to, ka būtībā revolūcija eksplodē tieši šī enerģija, kas novecojušos un šauros apstākļos nav atradusi sev likumsakarīgas attīstības iespēju.

Atceros, biju pie viņa kopā ar trim Zinātņu akadēmijas locekļiem. Runājām, ka nepieciešams reorganizēt vienu no Pēterburgas augstākajām mācību iestādēm. Aizvadījis zinātniekus, Ļeņins apmierināts sacīja:

—    To es saprotu. Tie ir gudri vīri. Viss viņiem tik vienkārši, viss stingri noformulēts, uzreiz var redzēt, ka cilvēki labi zina, ko grib. Ar tādiem strādāt tīrais prieks. It sevišķi man patika tas…

Viņš nosauca vārdā vienu no lielākajiem krievu zinātnes vīriem, bet aiznākamajā dienā jau man pa telefonu sacīja:

—   Pavaicājiet S., vai viņš naks strādāt kopa ar mums!

Un, kad S. pieņēma piedāvājumu, tas Ļeņinu patiesi iepriecināja, un viņš, rokas berzēdams, jokoja:

—    Lūk, tā citu pec cita mes parvilksim sava puse visus krievu un eiropiešu Archimedus, un tad pasaule gribot negribot apgriezīsies otrādi!

Partijas 8. kongresā N. I. Bucharins starp citu sacīja:

—   Nācija — nozīmē: buržuāzija kopā ar proletariātu. Ne ar ko nesaskan atzīt kaut kādas nicināmas buržuāzijas pašnoteikšanās tiesības.

—   Nē, atvainojiet, — iebilda Ļeņins, — tas saskan ar to, kas ir Jus_ atsaucaties uz proletariāta un buržuāzijas diferencēšanās procesu,, bet palūkosimies vēl, kā tas noritēs.

. Tad, norādīdams uz Vāciju kā piemēru, cik gausi un ar kādam grūtībām attīstās šās diferencēšanās process, un pieminēdams, ka «ne jau ar vardarbību ieviešams komunisms», — viņš tā izteicās jautājumā par inteliģences nozīmi rūpniecībā, armijā un kooperācijā. Citēju pec avīzes «īzvestija» pārskata par kongresa debatēm:

«Sis jautājums šinī kongresā jāizlemj pilnīgi noteikti. Mesvaram uzcelt komunismu vienīgi tad, kad ar buržuāziskās zinātnes un technikas līdzekļiem padarīsim to vairāk pieejamu masām.

Lai to sasniegtu, vajag ņemt aparātu no buržuāzijas, vajag iesaistīt darbā visus speciālistus, — bez buržuāziskiem speciālistiem nevar celt ražošanas spēkus. Vajag radīt ap viņiem biedriskas sadarbības atmosfēru, nostādīt viņiem līdzās strādnieku komisārus, komunistus, nostādīt viņus tādos apstākļos, lai viņi nevarētu izrauties, bet vajag dot viņiem iespēju strādāt labāk nekā pie kapitālistiem, jo šis slānis, ko audzinājusi buržuāzija, citādi nestrādās. Piespiest strādāt veselu slāni ar nūjas palīdzību nevar. Buržuāziskie speciālisti pieraduši pie kulturāla darba, viņi to virzījuši buržuāziskās iekārtas ietvaros, tas ir, padarījuši buržuāziju bagātu ar milzīgiem materiāliem ieguvumiem, bet proletariātam tos piešķīruši niecīgos daudzumos. Bet viņi tomēr ir virzījuši kultūru — ta bija viņu profesija. Ciktāl viņi redz, ka strādnieku šķira ne tikai cienī kultūru, bet arī palīdz to nest masās, viņi maina savu izturēšanos pret mums. Tad viņi tiks morāliski uzvarēti un nevis tikai politiski atrauti no buržuāzijas. Viņi jāiesaistamūsu aparātā, bet tādēļ dažkārt jānes arī upuri. Attiecība uz speciālistiem mēs nedrīkstam turēties pie sīkumainas piesiešanās sistēmas. Mums jādodA viņiem iespējami labāki eksistences apstākļi. Tā būs labāka politika. Ja vakar mēs runājām par sīkburžuazisko partiju legalizāciju, bet šodien apcietinām meņševikus un kreisos eserus, tad cauri šīm svārstībām tomēr iet viena visstingrākā līnija: kontrrevolūciju atšķelt, kulturāli buržuāzisko aparatuizmantot.»_

Sājos brīnišķīgajos lielā politiķa vārdos ir daudz vairāk dzīvas, reālas jēgas nekā visās mietpilsoniska, nevarīgā, būtībā liekulīgā «humānisma» gaudas. Diemžēl, daudzi no tiem, kam vajadzēja saprast un novērtēt šo aicinājumu godīgi strādāt kopā ar strādnieku šķiru, nesaprata, nenovērtēja aicinājumu. Viņi deva priekšroku: paslepenai kaitniecībai, nodevībai.

Pēc dzimtbūšanas atcelšanas daudzi «muižas ļaudis», vergi pēc dabas, arī palika kalpot saviem kungiem, tajos pašos zirgu staļļos, kur senāk kungi viņus bija pēruši..

Man bieži iznāca runāt ar Ļeņinu par cietsirdību; revolūcijas taktikā un ikdienas dzīvē.

—    Ko gan jūs gribat? — viņš izbrīnījies nikni noprasīja. — Vai tad ir iespējama humanitafe tada neredzēti negantā kaujā? Kur šeit vieta lēnprātībai unaugstsirdībai? Eiropa mūs bloķē, mums laupīta gaidīta Eiropas proletariāta palīdzība, no visām pusēm mums _ka< lācis mācas virsū kontrrevolūcija, — un ko tad mes?" Vai mums nevajag, vai mums nav tiesību cīnīties, pretoties? Nu, atvainojiet, mēs neesam muļķi. Mes zinām: to, ko mēs gribam, neviens cits, izņemot mus, nevar izdarīt. Vai tiešām jūs varat domāt, ka gadījuma, ja es. būtu pārliecināts par pretējo, es sēdētu šeit?

—   Ar kādu mēru jūs mērījāt nepieciešamo un lieko sitienu daudzumu kautiņā? — reiz viņš man pēc karstam sarunām vaicāja. Uz šo vienkāršo jautājumu es varēju atbildēt tikai liriski. Domāju, ka citas atbildes nav._

Es ļoti bieži neliku viņam miera ar dažādiem lūgumiem un reizēm jutu, ka manas aizrunās cilvēku labā* rada Ļeņinā žēlumu pret mani pašu. Viņš vaicāja:

—  Vai jums neliekas, ka jūs noņematies ar bleņam,. ar niekiem?

Bet es darīju to, ko atzinu par nepieciešamu, un greizie, dusmīgie skatieni, kādus man veltīja cilvēks, kaszināja proletariāta ienaidnieku skaitu, mani neatbaidīja. Viņš nožēlodams šūpoja galvu un teica:

—   Jus kompromitējat sevi biedru, strādnieku acis.

Bet es noradīju, ka biedri, strādnieki, «ātrās dusmās

un uzbudinājuma» bieživien pārāk viegli un «vienkārši» izturas pret vērtīgu cilvēku brīvību, pret viņu dzīvību un ka, manuprāt, tas ne vien kompromitē godīgo, grūto revolūcijas lietu ar pārmērīgu un dažkārt ari bezjēdzīgu cietsirdību, bet objektīvi kaitē šai lietai, jo daudzi izcili speķi atturas no piedalīšanās tajā.

—    Hm-hm, — Ļeņins skeptiski norūca, norādīdams uz daudzajiem faktiem, kad inteliģence kļuvusi neuzticīga strādnieku lietai.

— Starp mums runājot, — viņš sacīja, — daudzi taču klust neuzticīgi un nodevīgi ne tikai aiz gļēvuma, bet aiz patmīlības, aiz nevēlēšanās nokļūt neveiklā stāvokli, aiz bailēm, ka tik saskarē ar praksi neciestu mīļotā teorija. Mes no ta nebaidāmies. Teorija, hipotēze mums nav nekas «svēts», mums tā ir darba rīks.

Un tomēr es neatceros tāda gadījuma, kad Iļjičs būtu noraidījis manu lūgumu. Ja nu gadījās, ka tas netika izpildīts, tad ta nebija viņa vaina, bet cēlonis bija droši vien «mechanisma trūkumi», kas vienmēr tik pārlieku liela daudzuma bija atrodami Krievijas (neveiklajā valsts mašīnā. Iespējams ari, ka viens vai otrs ļauni nevelējas atvieglot_ vērtīgu cilvēku likteni, glābt viņu dzīvību. Ari te iespējama «kaitniecība», ienaidnieks ir tikpat cinisks, cik viltīgs. Atriebe un ļaunprātība bieži vien darbojas pec inerces. Un, protams, ir ari sīki, psichiski neveseli ļaudis, kas slimīgi alkst tīksmināties par savu tuvāko ciešanām.

Kādreiz viņš_ smaidīdams rādija man telegramu:

«Atkal arestēja sakiet lai izlaiž.»

Parakstījies: Ivans Voļnijs. — Esmu lasījis viņa grāmatu, — ļoti patika. Luk, no pieciem vārdiem' uzreiz jutu, — tas ir cilvēks, kas saprot, ka kļūdas neizbēgamas, un nedusmojas, neskrien ar pieri sienā personīga aizvainojuma deļ. Bet viņu arestē, šķiet, trešo reizi. 'Dodiet nu vnjam padomu braukt prom no sādžas, citādi vel nogalinās. Viņu, kā šķiet, tur neieredz. Dodiet padomu. Ar telegramu.

Nereti mani ļoti pārsteidza Ļeņina gatavība palīdzēt cilvēkiem, kurus viņš uzskatīja par saviem ienaidniekiem, un ne tikai gatavība, bet pat rūpes par viņu nākotni. Tā, piemēram, kādam ģenerālim — zinātniekam, ķlmiķim — draudēja nāve.

—    Hm-hm, — Ļeņins sacīja, uzmanīgi noklausījies, ko es stāstu. — Tātad, pēc jūsu domām" viņš nezināja, ka dēli slēpuši ieročus viņa laboratorijā? Tur ir kaut kāda romantika. Bet — to lai izmeklē Dzeržinskis, viņam ir smalka patiesības izjūta.

Pēc dažām dienām viņš zvanīja man pa telefonu uz Petrogradu:

—   Jūsu ģenerāli izlaidīsim, — šķiet, ka bus jau izlaists. Ko viņš grib taisīt?

—    Homoemulsiju . ..

—    Jā, jā — kaut kādu karbolskābi! Nu labi, lai vara karbolskābi. Jūs man pasakiet, kas viņam vajadzīgs…

Un, lai slēptu kautrīgo prieku par cilvēka izglābšanu, Ļeņins paslēpa prieku aiz ironijas. ,

Pēc dažām dienām viņš atkal jautāja"

—   Nu, kā klājas ģenerālim? Vai *ir iekārtojies?

19. gadā Pēterburgas virtuves apstaigāja sieviete, ļoti skaista, stingri prasīdama:

—    Esmu kņaziene C, dodiet kaulus maniem suņiem!

Stāstīja, ka viņa, nespēdama'paciest pazemojumu un

badu, nolēmusi noslīcināties Ņevā, bet viņas četri suņi, nojauzdami saimnieces ļauno nodomu, skrējuši tai pakaļ un ar savu kaukšanu un uztraukumu piespieduši viņu atteikties no pašnāvības.

Es pastāstīju Ļeņinam šo leģendu. Iešķībi lūkodamies mani no lejas uz augšu, viņš aizvien ciešāk piemiedza acis un beidzot, pavisam aizvēris tās, drūmi sacīja:

—   Ja ari tas ir izdomāts, tad tīri brangi izdomāts. Revolūcijas jociņš.

Apklusa. Piecēlās un, pārcilādams uz galda papīrus, domīgi sacīja:

—    Jā, šiem ļaudīm ir klājies grūti, vēsture ir barga māmuļa un atmaksas reizē ne no kā. nekautrējas. Ko tur teikt? Siem ļaudīm ir slikti. Gudrākie no viņiem, protams, saprot,'ka ir izrauti ar saknēm un no jauna zeme neieaugs. Bet transplantācija, pārstādīšana uz Eiropu gudros neapmierinās. Tur viņi neiedzīvosies, — kā jūs domājat?

—    Domāju — neiedzīvosies.

—   Tātad vai nu ies kopā ar mums, vai atkal sāks staigāt apkārt, lūgdami pēc intervencijas.

Es vaicāju, vai viņam patiešām žēl cilvēku vai ari man tā liekas.

—    Gudro man žēl. Gudru cilvēku mums maz. Mūsu tauta ļoti talantīga, bet prāts tai kūtrs.

Un, atcerējies, ka daži biedri pārvarējuši šķirisko zoopsicholoģiju un strādā kopā ar «boļševikiem»', viņš brlnum laipni sāka runāt par tiem.

Ka_ apbrīnojami spēcīgas gribas cilvēkam Ļeņinam vislielākajā mēra piemita īpašības, kas raksturīgas labākajai revolucionārajai inteliģencei: sevis ierobežošana, kas bieži nonāca līdz sevis mocīšanai, sevis kropļošanai, līdz Raehmetova naglām, mākslas noliegšanai, līdz L. Andrejeva kada varoņa loģikai:

«Cilvēki dzīvo grūtos apstākļos — tātad ari man jādzīvo grūtos apstākļos.»

Grūtajā 19. gada bada laikā Ļeņins kaunējās ēst produktus, ko viņam atsūtīja biedri — kareivji un zemnieki no provinces. Kad viņa nemājīgajā dzīvokli atnesa sūtījumus, viņš viebās, mulsa un steidza izdalīt miltus, cukuru un sviestu slimiem vai no neēšanas novājējušiem biedriem. Ielūgdams mani pusdienās pie sevis, viņš sacīja:

—   Pacienāšu ar kūpinātu zivi — no Astraehaņas atsūtīta.

Un, saraucis savu Sokrāta pieri, pavērsis sāņus acis, kas visu redzēja, viņš piemetināja:

—    Sūta kā tādam kungam! Kā no tā lai atradina? Atteikties, nepieņemt — apvainosies. Bet visi citi cieš badu.

Pieticīgs, neparadis lietot vīnu un tabaku, no rīta līdz vakaram aizņemts sarežģītā, grūtā darbā, viņš itin nemaz neprata rūpēties par sevi, taču vērīgi sekoja biedru dzīvei. Sež savā kabinetā pie galda, ātri raksta un, neatraudams spalvu no papīra, saka:

—    Sveicināti, kā ar veselību? Es tūlīt beigšu._ Te kāds biedrs provincē skumst, redzams — noguris. Jāuzmundrina. Garastāvoklis nav nieka lieta!

Reiz Maskavā ierodos pie viņa, viņš vaicā:

—   Vai esat pusdienojis?

—    Jā.

Vai nestāstāt pasakas?

—    Ir liecinieki — es pusdienoju Kremļa ēdnīca.

—    Esmu dzirdējis — tur slikti gatavojot.

—   Ne jau slikti, bet — varētu labāk.

Viņš tūlīt pat sīki iztaujāja: kas ir slikti, ka varētu būt labāk?

Un dusmodamies norūca:

—    Ko tad viņi tur domā, vai prasmīgu pavaru nevar atrast? Cilvēki strādā burtiski līdz nesamaņai, viņiem jādod gardi ēdieni, lai viņi ēstu vairāk. Es zinu, ka produktu maz un tie ir slikti, — šeit vajadzīgs i/manlgs pavārs. — Un noritēja kāda higiēnista spriedumu par labu garšvielu nozīmi ēšanas un gremošanas procesa. Es jautāju:

—    Kā gan jūs pagūstāt domāt par tādām lietām?

Viņš pārvaicāja:

—    Par racionālu uzturu?

Un ar savu vārdu toni lika man saprast, ka mans jautājums bijis nevietā.

Kāds mans sens paziņa, P. A. Skorochodovs, ari sormovietis, cilvēks ar maigu dvēseli, sūrojas par grūto darbu Cekā. Es viņam sacīju:

—    Ari man šķiet, ka tas nav jūsu īstais darbs, nav jūsu raksturam piemērots.

Viņš skumji piekrita:

—   Nemaz nav piemērots.

Taču padomājis sacīja:

—   Bet, kad iedomājos, ka Iļjičam taču ari droši vien it bieži jātur dvēselei spārni ciet, tad man kauns par Savu vājumu.

Es pazinu un pazīstu diezgan daudz strādnieku, kam vajadzējis un vajag, cieši sakožot zobus, «turēt dvēselei spārnus ciet» — ar varu lauzt savu organisko «sociālo ideālismu», lai varētu uzvarēt tas, kam viņi kalpo.

Vai Ļeņinam pašam ari vajadzēja «turēt dvēselei spārnus ciet»?

Viņš sev pievērsa pārāk maz uzmanības, lai runātu ar citiem par sevi. Viņš prata klusēt par slepenām vētrām sava dvēselē tā kā neviens cits. Taču reiz Gorkos, apmīļodams citu bērnus, viņš sacīja:

—    Lūk, šie jau dzīvos labāk nekā mēs; viņi nepieredzēs daudz no tā, kas bija mūsu dzīves saturs. Viņu dzīve nebūs tik skarba.

Un. lūkodamies tālē, uz pakalniem, kur cieši pieplakusi sādža, viņš domīgi piebilda:

—    Un tomēr es viņus neapskaužu. Mūsu paaudzei ir izdevies veikt darbu, kas pēc savas vēsturiskās nozīmes ir apbrīnojams. Musu dzīves skarbumu, ko uzspieduši apstākļi, sapratīs un attaisnos. Visu sapratīs, visu!

Bērnus viņš glāstīja_ piesardzīgi, ar tādu sevišķi vieglu un saudzīgu pieskārienu.

Reiz atnaku pie viņa un redzu — uz galda guļ «Kara un miera» sējums.

—    Jā,_ Tolstojs!" Iegribējās pārlasīt medību ainu, bet tad atcerējos, ka jāaizraksta biedram. Un lasīt itin nemaz nav laika. Tikai šonakt izlasīju jūsu grāmatu par Tolstoju.

Smaidīdams, piemiedzisacis, viņš ar baudu izstiepās krēsla un klusināta balsī ātri turpināja:

—    Kads milzenis, ko? Kas par varenu cilvēku! Jā, Aleksej Maksimovič, tas ir mākslinieks … Un zināt, kas vēl ir apbrīnojami? Pirms šā grafa literatūrā nebija īsta zemnieka.

Tad, piemiegtām acīm lūkodamies manī, jautāja:

—    Ko Eiropa var likt viņam līdzās?

Pats sev atbildēja:

—    Nevienu.

Un, berzēdams rokas, apmierināts iesmējās.

Es bieži manīju viņā iezīmējamies lepnumu par Krieviju, par krieviem, krievu mākslu. Dažkārt šī iezīme man šķita Ļeņinam dīvaini sveša un pat naiva, bet vēlāk es iemācījos sadzirdēt, ka tajā atbalsojas dziļi slēpta, līksma mīlestībā pret darba tautu.

Kapri salā, lūkodamies, cik piesardzīgi zvejnieki atmudžina haizivs saplēstos un sajauktos tīklus, viņš piebilda:

—   Mūsējie strada ņiprāk.

Un, kad es izteicu šaubas par to, viņš gluži sapīcis sacīja:

—    Hm-hm, vai jūs, dzīvodami uz ša puna, nesakāt aizmirst Krieviju?

V. A. Desņidds-Strojevs man stāstīja, ka reiz viņš kopā ar Ļeņinu braucis pa Zviedriju un vagonā viņi skatījušies vācu monogrāfiju par Dīreru.

Kupejas biedri, vācieši, viņam vaicājuši, kas ta par grāmatu. Izrādījies, ka viņi nekā nav dzirdējuši par savu lielo mākslinieku. Tas gandrīz vai sajūsminājis Ļeņinu, un viņš divreiz ar lepnumu teicis Desņiokim:

—   Viņi savējos nepazīst, bet mēs tos pazīstam.

Kādā vakarā Maskavā, J. P. Peškovas dzīvoklī,

Ļeņins, klausīdamies Bēthovena sonātes Jsaja Dobroveina atskaņojumā, sacīja:

—    Nezinu nekā labāka par «Apassionatu», esmu ar mieru klausīties to katru dienu. Apbrīnojama, pārcilvēciska muziķa. Es vienmēr ar lepnumu, varbūt ar naivu lepnumu, domāju: rau, kādus brīnumdarbus cilvēki spej darīt!

Un, piemiegdams acis, pasmiedamies viņš bez jautrības piemetināja:

—   Taču bieži klausīties muziķu nevaru, iedarbojas uz nerviem, gribas teikt mīļas muļķībasun glaudīt galvu cilvēkiem, kas, dzīvodami netīrā peklē, var radīt tadu skaistumu. Bet šodien nevienam nedrīkst glaudīt galvu — roku nokodīs, un vajag sist pa galvu, bez žēlastības sist, lai gan ideālā mēs neatzīstam nekādu varmācību pret cilvēkiem. Hm-hm, — ellišķīgi grūts amats!

Pats jau gandrīz slims, ļoti noguris, viņš 1921. gada 9. VIII man rakstīja:

A. M.!

Jūsu vēstuli nosūtīju L. B. Kameņevam. Esmu tā noguris, ka nespēju gluži itin nekā. Bet Jūs spļaujat asinis, un Jūs nebraucat!! Tas nudien, jā, nudien, nav ne godīgi, ne apdomīgi. Eiropā, labā sanatorijā varēsiet gan ārstēties, gan trīskārt vairāk darba padarīt. Nudien. Bet pie mums — ne ārstēšanās, ne darba, tikai kņada vien, veltīga kņada. Brauciet, kļūstiet vesels! Netiepieties, es Jūs lūdzu!

Jūsu Ļeņins.

Vairāk nekā gadu ar pārsteidzošu stūrgalvību viņš stājās virsū, lai es braucu prom no Krievijas, un man bija jābrīnās: kā gan viņš, pilnīgi iegrimis darbā, atceras, ka kaut kur kāds ir slims, kādam vajadzīga atpūta?

Tādas vēstules kā šeit minēto viņš rakstīja dažādiem cilvēkiem, droši vien desmitiem.

Es jau stāstīju par viņa gluži ārkārtīgo vērību pret biedriem, par uzmanību pret tiem, un šī vērīgā attieksme deva viņam iespēju gaišredzīgi nojaust pat nepatīkamus sīkumus viņu dzīvē. Bet šajās viņa jūtās es nekad nemanīju savtīgu gādību, kais dažkārt piemīt gudram saimniekam viņa attiecībās pret godīgiem un prasmīgiem darbiniekiem.

Nē, tā bija patiesi sirsnīga īstena biedra uzmanība, mīlestība, ko līdzīgs jūt pret līdzīgiem. Es zinu, ka nav iespējams likt vienlīdzības zīmi starp Vladimiru Ļeņinu un pat viņa partijas visizcilākajiem cilvēkiem, taču pats viņš to it kā nezināja, bet ticamāk gan — negribēja zināt. Viņš bija ass pret cilvēkiem, strīdēdamies ar tiem, izsmēja bez žēlastības, dažkārt pat dzēlīgi ņirgājās — tas viss tā ir.

Bet cik daudz reižu viņa spriedumos par cilvēkiem, kurus viņš vakar vēl bija bāris un «pēris», es gluži skaidri dzirdēju ieskanamies patiesu apbrīnu par šo cilvēku talantu un morālo stingrību, par viņu neatlaidīgo un grūto darbu 1918. —1921. gada pekles apstākļos, par darbu visu zemju un partiju spiegu aplenkumā, sazvērestību vidū, kas kā strutojoši augoņi milža kara izsūktās zemes miesā. Strādāja bez atpūtas, ēda maz un sliktu pārtiku, dzīvoja nemitīgā trauksmē.

Bet pats Ļeņins itin kā nemanīja šos grūtos apstākļus un pilsoņu kara asiņainās vētras līdz pašiem dziļākajiem pamatiem satricinātās dzīves nemieru. Un tikai vienu reizi sarunā ar M. F. Andrejevu viņam, kā stāsta Andrejeva, izlauzies kaut kas tāds, kas atgādinājis sūrošanos:

—    Ko lai dara, mīļā Marija Fjodorovna? Jācīnās. Visādā ziņā! Mums grūti? Protams! Vai jūs domājat, ka man nav grūti? Ir gan — un kā vēl! Bet paraugieties uz Dizeržinski, — pēc kā viņš izskatās! Neko nevar darīt! Labāk, ilai mums ir grūti, kaut tikai uzveiktu!

Es pats tikai vienreiz esmu dzirdējis viņu sūrojamies:

—   Žēl, ka Martovs nav kopā ar mums, ļoti žēl! Cik viņš ir brīnišķīgs biedrs, cik tīrs cilvēks!

Atceros, cik jautri un ilgi viņš smējās, kaut kur izlasījis Martova vārdus:

«Krievijā ir tikai divi komunisti: Ļeņins un Kolontaja.»

Un izsmējies sacīja ar nopūtu:

—    Kas par gudru cilvēku! Eh . . .

Tieši ar cieņu un izbrīnu viņš teica, izvadīdams no kabineta kādu biedru — «saimniecisku darbinieku»:

—   Vai jūs viņu sen pazīstat? Viņš varētu būtu jebkuras Eiropas valsts ministru kabineta priekšgalā.

Un, berzēdams rokas, pasmiedamies piemetināja:

—    Eiropā ir mazāk talantīgu cilvēku nekā mums.

Es uzaicināju viņu aizbraukt uz Galveno artilērijas pārvaldi un apskatīt kāda boļševika, bijušā artilerista izgudroto aparātu aeropLanu apšaudes koriģēšanai.

—    Ko tad es tur saprotu? — viņš vaicāja, bet brauca gan. Krēslainā istabā ap galdu, uz kura stāvēja aparāts, bija sastājušies kādi septiņi drūmi ģenerāļi, visi sirmi, veci, ūsaini, mācīti viri. Viņu vidū Ļeņina kautrīgais civilais stāvs itin kā pazuda, kļuva nemanāms. Izgudrotājs sāka paskaidrot aparāta konstrukciju. Ļeņins paklausījās viņā minūtes divas trīs un piekrītoši sacīja:

—    Hm-hm! — Un sāka iztaujāt izgudrotāju tikpat brīvi, it kā eksaminētu viņu politikas jautājumos:

—    Kā jūs esat panācis vienlaicīgu mechanisma divkāršu darbību, kas nosaka tēmēšanas punktu? Un vai nav iespējams automātiski saistīt lielgabalu stobru iestādīšanu ar to, ko rāda mechanisms?

Viņš jautajā par trāpījuma lauka apjomu un vēl kaut ko, — izgudrotājs un ģenerāļi rosīgi viņam paskaidroja, bet nākamajā dienā izgudrotājs man'stāstīja:

—    Es biju_ pateicis saviem ģenerāļiem, ka atnāksiet jus kopa ar kadu biedru, bet noklusēju, kas tas būs par biedru. Viņi nepazina Iļjiču un droši vien arī nevarēja iedomāties, ka viņš ieradīsies bez trokšņa, bez svinīguma, bez sardzes. Viņi vaicā: vai tas 'bija technikis, profesors? Ļeņins? Briesmīgi izbrīnījās — kā tad tā? Neliekas vis! Un — atvainojiet! — kā gan viņš zina musu gudrības? Viņš uzdeva jautājumus kā techniski kompetents cilvēks! Mistifikācija! — Šķiet, tā arī nenoticēja, ka pie viņiem tiešām bijis Ļeņins . . .

Bet Ļeņins atceļā no Galvenās artilērijas pārvaldes satraukti smejas un teica par izgudrotāju:

—    Tad redz, kā var kļūdīties, vērtējot cilvēku! Es zināju, ka tas ir vecs, godīgs biedrs, bet no tiem, kas pārak augstu vis nelido. Taču izrādījās, ka viņš tieši to var. Brašs vīrs! Un ka tie ģenerāļi uz mani 'noskaitās, kad es izteicu šaubas par aparāta praktisko vērtību! Bet es to darīju tīšām — gribējās zināt, kā tieši viņi vērtē šo gudro lietiņu.

Iļjičs sāka gardi smieties, tad vaicāja:

—    Jus sakāt, ka I. ir vēl kāds izgudrojums? Kas tas ir? Vajag tā, lai viņš ne ar ko citu nenodarbotos. Eh, ja vien mums butu iespējams visiem šiem technikiem sagādāt viņu darbam ideālus apstākļus! Pēc divdesmit pieciem gadiem Krievija būtu attīstītākā zeme pasaulē!

Jā, es bieži tiku dzirdējis viņa uzslavas biedriem. Un pat par tiem, kas — kā stāstīja — Ļeņinam pašam neesot simpātiski, viņš prata runāt, pienācīgi novērtējot viņu enerģiju.

Biju ļoti izbrīnījies, ka viņš augstu vērtēja L. ID. Trocka organizatoriskās spējas. Vladimirs Iļjičs pamanīja manu izbrīnu.

—   Jā, es zinu, par manām attiecībām ar viņu šo to melš. Bet, kas ir, tas ir, un, kā nav, tā nav, to es arī zinu. Viņš, luk, prata organizēt militāros speciālistus.

Brīdi klusējis, viņš piebilda klusāk un skumīgi:

—    Bet tomēr nav mūsējais. Kopā ar mums, bet nav mūsējais. Godkārīgs. Un viņā ir kaut kas. . . nelāgs, no Lasala . . .

Šos vārdus: «Kopā ar mums, bet nav mūsējais,» — es dzirdēju no viņa divas reizes, arī otru reizi tie tika sacīti par ievērojamu cilvēku. Tas nomira drīz pēc Vladimira Iļjiča. Vladimirs Iļjičs, liekas, ļoti labi izjuta cilvēkus. Reiz, ieiedams viņa kabinetā, es tur sastapu cilvēku, kas atsveicinājās no Ļeņina, atmuguriski kāpdamies uz durvīm, bet Vladimirs Iļjičs rakstīja, uz viņu neskatīdamies.

—   Vai šo pazīstat? — viņš vaicāja, norādīdams ar pirkstu uz durvīm; es sacīju, ka reizes divas esmu pie viņa griezies «Pasaules literatūras» darīšanās.

' — Nu, un? . . .

—   Vairu sacīt: neizglītots un rupjš cilvēks.

—   Hm-hm . . . Kaut kāds roklaiža. Un droši vien blēdis. Starp citu, es viņu redzu pirmo reizi, varbūt kļūdos.

Nē, Vladimirs Iļjičs nekļūdījās, pēc dažiem mēnešiem šis cilvēks pilnam attaisnoja Ļeņina doto raksturojumu.

Par cilvēkiem viņš domāja daudz, noraizējies par tor ka, viņa vārdiem runājot:

—    Valsts aparāts mums visai raibs, pec Oktobra tajā salīduši daudzi mums sveši cilvēki. Tā ir dievbijīgās un jums tik mīļās inteliģences vaina, viņas zemiskās sabotažas sekas, tā ja!

To viņš sacīja, kad mēs pastaigājāmies Gorkos. Neatceros, kāpēc es ierunājos par Aļeiksinski, šķiet, viņš tajā laikā bija pastrādājis kādu nekrietnību.

—   Vai varat iedomāties! Jau pirmoreiz tiekoties, man radās pret viņu tīri fizisks riebums._ Nepārvarams. Nekad neviens nav manī izraisījis tādas jūtas. Vajadzēja kopā strādāt, visādi centos "savaldīties, bija neveikli, bet — jutu: nevaru ciest šo izdzimumu!

Un, izbrīnā paraustīdams plecus, sacīja:

—   Bet, lūk, nelietis Maļinovskis bija ciets rieksts. Maļinovskis, tā ir ļoti tumša lieta . . .

Pret mani viņš izturējās kā stingrs skolotājs un labs, «gādīgs draugs».

—    Jūs esat mīklains cilvēks, — viņš jokojot man sacija, — literatūra it ka labs reālists, bet attieksmē pret c il vē k i e m r o m an t i ķi s . Jums šķiet — visi ir vēstures upuri? Mes zinām vēsturi un sakām upuriem: gāziet apkārt ziedokļus, ārdiet nost tempļus, nost ar dieviem! Bet jums gribas mani pārliecināt, ka strādnieku šķiras kaujas partijas pienākums ir vispirms ērti iekārtot inteliģentus.

Varbūt eskļūdos, bet man šķita, ka Vladimirs Iļjičs labprāt runājas ar mani. Viņš gandrīz vienmēr aicināja:

—    Kad atbrauksiet — piezvaniet, sastapsimies.

Bet kādreiz sacīja:

— • Patērzēt ar jums vienmēr ir interesanti, jums ir daudzveidīgāks un plašāks iespaidu loks.

Viņš izvaicāja par inteliģences noskaņojumu, it sevišķi par zinātniekiem, — es tajā laikā strādāju kopā ar A. B. Chalatovu «Zinātnieku dzīves apstākļu uzlabošanas komisija». Ļeņins interesējās par proletārisko literatūru.

—    Ko jūs no tās gaidāt?

Es sacīju, ka gaidu daudz, bet uzskatu par pilnīgi nepieciešamu organizēt literatūras augstskolu ar valodniecības, svešvalodu — Rietumu un Austrumu valodu, folkloras, vispasaules literatūras vēstures un atsevišķu krievu literatūras vēstures fakultāti.

— • Hm-hm, — • viņš noteica, piemiegdams acis un skaļi pasmiedamies. — Plaši un apžilbinoši! Ka plaši — pret to es neiebilstu, bet, lūk, būs apžilbinoši, ko? Savu profesoru mums taču šajā nozarē nav, bet buržuāziskie tadu vēsturi parādīs… Nē, šobrīd mēs to nespējam celt. Vajadzēs gadiņus trīs, piecus pagaidīt.

Un žēlojās:

—    Nemaz neatliek laika lasīt!

Viņš neatlaidīgi un vairākkārt uzsvēra Demjana Bednija darba aģitatorisko nozīmi, taču norādīja:

—    Parupjš. Seko lasītājam, bet vajag būt maķenīt priekša.

Pret Majakovski izturējās neuzticīgi un pat neiecietīgi:

—    Brēka, izdoma šādus tādus greizus vārdus, un viss_ viņam ne tā, kā jābūt, manuprāt, ne tā, un nav lāgā saprotams. Viss izbārstīts, grūti lasīt. Talantīgs?

Pat ļoti? Hm-hm, redzēsim! Kā jums liekas, vai neraksta par daudz dzeju? Gan žurnālos veselas lappuses pilnas ar vārsmām, gan dzejoļu krājumi iznāk gandrīz ik dienas.

Es sacīju, ka jaunatnes tieksme pec dziesmas tada laikā ir gluži dabiska un ka, pēc mana uzskata, ir vieglāk uzrakstīt viduvēju dzeju nekā labu prozu, un dzejoļiem arī laika vajag mazāk, turklāt vel mums ir daudz labu skolotāju vārsmošanas technikā.

— Ka dzejas vieglāk rakstīt nekā prozu, to es neticu! Nevaru iedomāties. Kaut ādu man novelciet — divas rindiņas neuzrakstīšu, — viņš sacīja un sapīka. — Jādod masām visa vecā revolucionāra literatūra, cik vien tās ir mums un Eiropā.

Viņš bija krievu cilvēks, kas ilgi dzīvoja ārpus Krievijas, uzmanīgi vēroja savu zemi, — no tālienes ta šķiet krāšņāka un spilgtāka. Viņš pareizi novērtēj a_ tās potenciālo' spēku — neparasti izcilo, pagaidām_ vaji izteikto, grūtās un drūmās vēstures vēl neuzmodināto tautas talantīgumu, taču talantīgumu, kas fantastiskas krievu dzīves tumšajā fonā visur mirdz kā zelta zvaigznes.

Vladimirs Ļeņins, liels, īsts šas pasaules cilvēks, ir miris. Viņa nāve' devusi ļoti sāpīgu triecienu sirdī tiem cilvēkiem,' kas viņu pazina, ļoti sāpīgu triecienu!

Bet melnā nāves svītra tikai vel krasāk izcels visas pasaules acīs viņa nozīmi — vispasaules darba tautas vadoņa nozīmi.

Un, ja arī naida mākonis, melu un zaimu mākonis ap viņa vārdu būtu vēl biezāks, — vienalga., nav tadu spēku,' kuri varētu aptumšot lāpu, ko pacēlis Ļeņins prātu zaudējušās pasaules smacīgajā tumsa.

Un nav bijis cilvēka, kas ta ka viņš patiesi izpelnījies mūžīgu piemiņu pasaulē.

Vladimirs Ļeņins ir miris. Viņa_ saprata un gribas mantinieki ir dzīvi. Ir dzīvi un strādā tik sekmīgi, ka neviens nekad un nekur pasaulē nav strādājis.

N. K. Krupskaja. VLADIMIRS IĻJICS 1919. GADĀ

Tukstoš deviņsimt deviņpadsmitais gads bija gadsy kad risinājās sasprindzināts pilsoņu karš, cīņa pret Kolčaiku, Deņikinu un Judeņiču. Cīņa notika ļoti grūtos apstākļos, plosoties badam, pastāvot vispārējam sabrukumam. Rūpnīcas un fabrikas stāvēja dīkā, pilnīgi sagrauts bija transports. Sarkanā Armija bija vāji organizēta un slikti apbruņota. Padomju vara ne visur vēl bija noorganizēta, kā nākas, un pa īstam vēl nebija saaugusi ar iedzīvotājiem. Visas Padomju varai naidīgās partijas, visi tie, kam bija labi klājies vecajā iekārtā, — muižnieku un kapitālistu rokaspuiši, kulaki, tirgotāji u. tml. — nikni aģitēja pret boļševikiem, izplatīja dažādas pasakas, izmantojot lauku iedzīvotāju plašo masu analfabētismu un to, ka tās nebija pietiekami informētas.

Bet Ļeņina vārdam visur jau bija liela autoritāte. Ļeņins bija pret muižniekiem un kapitālistiem, Ļeņins bija par zemi, par mieru. Visi zināja, ka cīņu par Padomju varu vada Ļeņins. To zināja darbaļaužu masas pat visnomaļākajās Krievijas vietās. Taču' Ļeņins nepiedalījās kaujas tieši, pats nebija frontē, bet,' kā var vadīt no attāluma, — to tajā laikā bieži vien neizprata cilvēki, kuri neprata ne lasīt, ne rakstīt un kuru redzes loku ierobežoja viņu šaurie dzīves apstākļi. Par Ļeņinu tika sacerētas veselas leģendas. Tā, piemēram, 'pirms gadiem desmit tālās Sibīrijas Baikala zvejnieki stāstīja, ka Ļeņins atlidojis pie viņiem lidmašīna, kad kauja pret baltajiem bijusi pilnā sparā, un palīdzējis tikt galā ar ienaidnieku. Ziemeļkaukazijas iedzīvotāji stāstīja, ka viņi, kaut gan neesot redzējuši Ļeņinu, tomēr noteikti zinot, ka Ļeņins kopā ar viņiem cīnījies Sarkanās Armijas rindās un palīdzējis uzvarēt, tikai esot to darījis slepeni, lai neviens nezinātu.

Tagad strādnieki un kolehozoieki zina, ka Iļjičs, lai gan pats nebija frontē, domās un ar sirdi visu laiku bija kopā ar Sarkano Armiju, par to domāja, par to rūpējās, — zina, kā viņš nenogurstoši virzīja visu politiku pareizā gultnē. Viņš bija Tautas Komisāru Padomes Priekšsēdētājs, daudzveidīga bija viņa darbība, bet, lai ari kā šī darbība izpaudās, tā bija nesaraujami saistīta ar pilsoņu kara jautājumiem, ar cīņu par_ Padomju varu. Petrogradā 1919. gada 13. martā, runājot mītiņa par Padomju varas panākumiem un grūtībām, Iļjičs teica:

«…pirmoreiz vēsturē armija veidojas uz Padomju un armijas tuvības, nesaraujamas tuvības, var teikt — uz nesaraujamas saliedētības pamatiem (kursivs mans. — N. Ķ.). Padomes apvieno visus darbaļaudis un ekspluatētos — un armija veidojas pēc sociālistiskās aizsardzības un apzinīguma principiem.» *

Šī interešu saliedētība izpaudās tūkstošos sīkumu. Sarkanarmiešiem Padomju vara bija radniecīga, tuva.

Iļjičam patika gulēt pie atvērtiem logiem, un katru rītu no pagalma pa logu ieplūda Kremlī dzīvojošo sarkanarmiešu dziesmas. «Un kā viens vīrs mes mirsim par Padomju varu,» dziedāja jaunās balsis.

Iļjičs ļoti labi zināja, kas notiek frontes, viņš ar tam bija 'saistīts tieši, vadīja visu cīņu, bet taja paša laikā uzmanīgi ieklausījās, ko par karu saka masas. Dažkārt piedalīdamās Iļjiča sarunās ar dažādiem cilvēkiem, redzēju, kā viņš no katra prata izvilkt to, ko viņam bija svarīgi zināt. Viņu interesēja visa situācija, viss, kas notika frontēs.

Atceros, manā klātbūtnē Iļjiču informēja, cik neuzticīgi sarkanarmieši izturoties pret vecajiem militārajiem speciālistiem. Sākumā no militārajiem speciālistiem bija jāmācas — to saprata ari sarkanarmieši, bet šos speciālistus viņi neizlaida no acīm un neko viņiem nepiedeva, pat sadzīvē. Sarkanarmiešu neuzticēšanās bija saprotama: veca režīma komandierus un priekšniecību no zaldātiem šķira liela plaisa. Kad ziņotājs bija aizgājis, Iļjičs man teica, ka Sarkanās Armijas spēks esot komandējoša sastāva tuvība sarkanarmiešu masām. Mums abiem naca prātā Vereščagina gleznas, kurās attēlots karš ar Turciju 1877. —1878. gadā. Tās ir brīnišķīgas gleznas. Vereščaginarn ir kāda glezna: notiek kauja, bet tālumā no pakalna to vēro komandējošais sastāvs. Smalkie, cimdotie oficieri no drošas vietas ar binokli vero, kā kaujās krīt zaldāti. Pirmoreiz šo gleznu redzēju, kad man bija desmit gadu. Uz Vereščagina gleznu izstādi toreiz mani aizveda tēvs, un šis gleznas man iespiedušās atmiņā uz visu mūžu.

Reiz Iļjičs saņēma profesora Oukeļska vēstuli no Voroņežas ar prasību, lai sarkanarmieši pret speciālistiem izturoties biedriski. Iļjičs viņam atbildēja ar rakstu «Pravda», kurā prasīja, lai speciālisti izturas biedriski pret sarkanarmiešiem.

«… izturieties biedriski pret izmocītiem zaldātiem, pret pārgurušiem strādniekiem, kurus saniknojuši ekspluatācijas gadsimti, tad fiziskā un garīgā darba strādnieku tuvināšanās ies uz priekšu milzu soļiem.» *

Reiz biju klāt ari, kad Iļjičam nodeva ziņojumu Lunačarskiis, kas brauca uz fronti. Anatolijs 'Vasiļjevičs militārās lietās, protams, bija vājš speciālists, bet Iļjičs visu laiku uzdeva viņam tādus jautājumus, tā saistīja vienkopus vairākas parādības, tā ievirzīja ziņojumu noteiktā gultnē, ka tas iznāca ļoti interesants. Iļjičs zināja, kam par ko un kā jājautā. Daudz viņš runāja ar strādniekiem, kas brauca uz fronti un atgriezās no tās. Iļjičs labi zināja, kāda ir Sarkanā Armija, zināja, ka vairums sarkanarmiešu ir zemnieki. Zemniecību viņš pazina labi, labi_ zināja, kā darba zemniecību ekspluatēja muižnieki, zināja zemniecības naidu pret muižniekiem, zināja, ka zemniecība ir milzīgs virzošs spēks pilsoņu karā. Taču individuālo zemnieku (bet tajā laikā visi

zemnieki bija tādi) Iļjičs neidealizeja, viņš zināja, cik liela un stipra ir slkburžuaziska psicholoģija zemniecība, cik grūti zemniekiem organizēties, zināja, ka īstenība toreizējais zemnieks organizēšanās jautājumos bija bezpalīdzīgs.

Sociālisma celtniecības kodols ir organizācija, — ta pastāvīgi mēdza teikt Iļjičs; organizācijas jautājumiem viņš piešķīra ļoti lielu nozīmi un sevišķas" cerības lika uz strādnieku šķiru, uz tās organizatoriskajam iemaņām, uz tuvību darba zemniecībai. Iļjičs pastāvēja, lai tiktu apgūta visa vecās armijas un veco speciālistu organizatoriskā pieredze, prasīja, lai zināšanas un zinātne nāktu palīgā Padomju zemes darbaļaudīm.

Padomju varas politika tika virzīta pa pareizu ceļu.

Sarunā ar pirmo Amerikas strādnieku delegāciju 1927. gada septembri biedrs Staļins teica:

«Vai tad nav zināms, ka pilsoņu kara rezultāta okupantus aiztrieca projām no Krievijas un Sarkana Armija sakāva kontrrevolucionaros ģenerāļus.

Lūk, te nu tad ari izrādījās, ka kara likteni galu galā izšķir nevis technika, ar ko Kolčaku un Deņikinu tik bagātīgi apgādāja PSRS ienaidnieki, bet gan pareiza politika, iedzīvotāju miljonu masu simpātijas un atbalsts (kursīvs mans. — N. K.).

Vai ir nejaušība, ka boļševiku partija toreiz izrādījās uzvarētāja?

Protams, nav nejaušība.» *

1919. gadā Padomju varas politika bija sakaru nostiprināšana ar masām.

«Ja mēs saucamies par komunistu partiju, mums jāsaprot, ka tikai tagad, kad esam tikuši galā ar ārējiem šķēršļiem, salauzuši vecās iestādes, musu priekša pirmo reizi īsti un visā augumā izvirzījies īstas proletāriskas revolūcijas pirmais uzdevums — desmitiem un simtiem miljonu cilvēku organizēšana.» **

Viskrievijas II Padomju kongresa 1917. gada oktobri Iļjičs teica, ka sociālisma celtniecības kodols_ ir organizācija, un pēc 17 mēnešiem, 1919. gada marta, partijas;

* J. V. Staļins, Raksti, 10. sēj., 98. lpp.

** V. I. Ļeņ'ins, Raksti, 29. sej., 298. lpp.

VIII kongresa laikā, kad Padomju vara jau bija nostājusies uz kājām, organizatoriskie uzdevumi izvirzījās uzmanības centrā. Visus jautājumus, kuriem Iļjičs pieskārās VIII kongresā, viņš cieši saistīja ar organizatoriskiem jautājumiem. Viņš runāja par aparātu, par birokrātismu, par kultūru, par to, ka nekulturallba ir šķērslis sociālisma celtniecības ceļā, kavē iesaistīt plašas masas sociālisma celtniecībā, traucē ciņu pret pagātnes paliekām, traucē birokrātisma iznīdēšanu; runāja par laukiem, par to, kā jānostiprina proletariāta ietekme ne tikai uz lauku strādniekiem, ne tikai uz trūcīgajiem zemniekiem, bet ari uz visplašāko zemniecības slāni • — vidējo zemniecību, kas pārtiek nevis no darbaspēka ekspluatācijas, bet no sava darba, teica, ka no vidējās zemniecības jāizveido Padomju varas balsts, jānokārto tās apgāde, runāja par kooperāciju, par to, ka komunisms jāceļ no tā materiāla, kādu mums mantojumā atstājis kapitālisms, ka komunismu nevar uzcelt tikai ar komunistu rokām vien, ka jāizmanto vecie speciālisti, jāizmanto zinātne, visa buržuāziskās celtniecības pieredze un jāņem no tās, kas vajadzīgs.

Visā šajā darbā svarīgi ir ne tikai tas, lai cilvēks saprastu, pie kura posma pieķerties, lai izvilktu visu ķēdi, bet ari kā pie šā posma pieķerties, kā to izvilkt.

Divas dienas pirms kongresa nomira CIK priekšsēdētājs Jakovs Michailovičs Sverdlovs. Runājot Jakova Michailoviča bērēs, Iļjičs atzīmēja viņa prasmi saistīt teoriju ar praksi, runāja par Sverdlova morālo autoritāti, viņa organizatora talantu, bet sevišķi uzsvēra, cik vērtīgs bijis viņa darbs plašo proletārisko masa organizēšanā.

«. . . šis profesionālais revolucionārs nekad, ne uz mirkli neatrāvās no masām. Ja arī carisma apstākļi spieda viņu, tāpat kā visus toreizējos revolucionārus, galvenokārt darīt pagrīdes, nelegālu darbu, tad ari šinī pagrīdes un nelegālajā darbā b. Sverdlovs vienmēr gājia plecu pie pleca un roku rokā ar apzinīgajiem strādniekiem, kuri tieši kopš XX gadsimta sākuma sāka aizstāt revolucionāru agrāko paaudzi, kas nāca no inteliģences vidus.

Tieši šinī laikā apzinīgie strādnieki desmitiem un simtiem stājās darbā un izaudzināja sevi to rūdījumu revolucionārai cīņai, bez kura, kopā ar visstiprākām saitēm ar masām, Krievijā nebūtu varējusi notikt sekmīga proletariāta revolūcija.» *

Partijas VIII kongresā J. M. Sverdlovam bija jānolasa referāts par CK organizatorisko darbu. Tagad Ļeņinam tas bija jādara viņa vietā.

«Tā kā viņam bija milzīga, neticama atmiņa,» teica Iļjičs par J. M. Sverdlovu, «viņš sava pārskata lielāko daļu turēja atmiņā, un tas, ka viņš personīgi pārzināja organizatorisko darbu uz vietām (kursīvs mans. — N. Ķ.)., deva viņam iespēju sniegt šo pārskatu. Es pat par simto daļu nespēju viņu aizstāt… b, Sverdlovs katru dienu pieņēmis desmitiem delegātu, un no tiem lielākā puse droši vien bijusi nevis padomju amatpersonas, bet partijas darbinieki.» **

Iļjičs runāja par to, ka Sverdlovs ļoti labi pazinis cilvēkus un izveidojis sevi praktiķa izjūtu:

«. . . šī cilvēka izcilais organizatora talants nodrošināja mums to, ar ko mēs līdz šim esam lepojušies — un lepojušies ar pilnīgām tiesībām. Viņš mums pilnīgi nodrošināja vienprātīga, lietderīga, tiešām organizēta darba iespēju, tāda darba iespēju, kas būtu organizēto proletariāta masu cienīgs un atbilstu proletāriskās revolūcijas prasībām, — tā saliedētā, organizētā darba iespēju, bez kura mums nevarētu būt nekādu panākumu, bez kura mēs nebūtu pārvarējuši nevienu no tām neskaitāmajām grūtībām, nevienu no tiem smagajiem pārbaudījumiem, caur kuriem mēs esam gājuši līdz šim un caur kuriem mēs esam spiesti iet tagad.

. . . mēs esam dziļi pārliecināti, ka proletāriskā revolūcija Krievijā un visā pasaulē izvirzīs jaunas un atkal jaunas cilvēku grupas, izvirzīs ļoti daudzus slāņus no proletāriešiem, no darba zemniekiem, kas dos to praktisko dzīves pazīšanu, to ja ne vienpersonlgo, tad kolektīvo organizatora talantu (kursivs mans. — N. Ķ.), bez kura proletāriešu miljonu armijas nevar sasniegt savu uzvaru.» ***

* V. I. Ļeņins, Raksti, 29. sēj., 67. un 68 lpp. ** Turpat', 135. un 136. lpp. *** Turpat, 69., 70. un 71. lpp.

Pēdējos gados, it sevišķi 1935. un 1936. gadā, mēs esam aculiecinieki tam, cik ātri aug un nostiprinās darbaļaužu masu organizatoriskais talants. Stachanoviešu, kombainiem, traktoristu, Padomju zemes darbinieku, padomju republiku darbaļaužu sanāksmēs mēs redzam šo kolektivo organizatora talantu, kas izkaldinājies Padomju varas gados. Raksturīgi ir Padomju Savienības Varoņa lidotajā Ckalova vārdi, ko viņš teica 1936. gada 10. augustā biedram Staļinam: «Man šeit gribas teikt,_ biedri Staļin, ka mēs esam nevis trīs cilvēki, bet tūkstoši, kas tāpat spēj veikt kuru katru jusu maršrutu, biedri Staļin.»

Mūsu rindas nav retas,' mēs esam tūkstoši…

Un tikai pavisam akls cilvēks nesaprot, kāds milzīgs spēks ir proletārisko masu kolektīvais organizatora talants.

Pirmajos Padomju varas pastāvēšanas gados organizatorisko padomju un militāro darbu sevišķi traucēja sikīpašnieciska psicholoģija.

Viskrievijas I ārpusskolas izglītības darbinieku kongresa_1919. gada maija Vladimirs Iļjičs sevišķi sīki pakavejaspie jautājuma par to, kā sīkīpašnieciskā, anarchistiska psicholoģija traucē pareizu darba organizēšanu:

«Sīkburžuazisko darbaļaužu plašās masas, tiecoties pec zināšanām, laužot veco, nevarēja ienest neko organizējošu, neko organizētu.» [1]

Un tālāk:

«Sai ziņā mēs joprojām ciešam no zemnieka naivitates un zemnieka nevarības, kad zemnieks, kurš aplaupījis kunga bibliotēku, skrēja uz māju un baidījās, ka tikai kads viņam to neatņemtu, jo domas par to, ka var but pareiza sadalīšana, ka valsts nav kaut kas nīstams, ka valsts ir strādnieku un darbaļaužu kopīgs ieguvums, šīs apziņas viņam vel nevarēja būt. Neattīstītā zemnieku masa te nav vainīga, un no revolūcijas attīstības viedokļa tas ir pilnīgi likumīgi, — ta ir neizbēgama stadija', un, kad zemnieks ņēma bibliotēku un turēja to pie sevis slepus no citiem, viņš nevarēja rīkoties citādi, jo viņš nesaprata, ka Krievijas bibliotēkas var savienot vienkopus, ka grāmatu pietiks, lai lasīt pratēju slapēs apmierinātu un lasīt nepratēju iemācītu. Pašlaik nepieciešams cīnīties pret dezorganizacijas atliekam, pret chaosu, pret resoru smieklīgajiem strīdiem. Tam jabut mūsu galvenajam uzdevumam. Mums jāķeras pie vienkāršā, nepieciešamā darba — pie lasīt un rakstīt pratēju mobilizācijas un pie cīņas pret analfabētismu. Mums jāizmanto tās grāmatas, kas mums ir, un jāķeras pie organizēta bibliotēku tīkla radīšanas, — bibliotēku, kuras palīdzētu tautai izmantot katru grāmatu, kura mums ir, neradīt paralēlas organizācijas, bet radīt vienotu, plānveidīgu organizāciju. Sai mazajā lieta atspoguļojas mūsu revolūcijas pamatuzdevums. Ja ta A šo uzdevumu neatrisinās, ja tā neizies uz tiešam plānveidīgas, vienotas organizācijas radīšanas ceļa Krievijas nejēdzīgā chaosa un jucekļa vietā, — tad šī revolūcija paliks buržuāziska revolūcija, jo tā tieši ir proletāriskās revolūcijas, kura iet uz komunismu, pamatīpatnība …» *

Sie Iļjiča izteicieni parādīja saknes anarchismam, kas noliedza jebkādas kolektivas, plānveidīgas darbības nepieciešamību, jebkādu valsts organizāciju: ka gribu, tā daru.

Mēs ar Iļjiču ne vienreiz vien tikām runājuši par anarchismu. Atceros mūsu pirmo sarunu Sušenskas. ciemā. Atbraucot pie Iļjiča trimdā, es ar interesi apskatīju viņa albumu, kurā bija dažādu politisko katordznieku fotouzņēmumi, divas Cerniševska fotogrāfijas un to vidū — Zolā fotogrāfija. Jautāju Iļjičam, kāpēc viņš glabā savā albumā tieši Zolā fotogrāfiju. Viņš sāka man: stāstīt par Dreifusa lietu, ko Zolā aizstāvēja. Pec tam mēs sākām runāt par Zolā darbiem, un eslļjičam pastāstīju, cik spēcīgu iespaidu uz mani atstāja Zola romāns «Zerminals», ko es pirmoreiz lasīju tajā laikā, kad cītīgi studēju Marksa «Kapitāla» I sējumu. «Zerminalā» aprakstīta franču strādnieku kustība, un, starp citu, tajā attēlots krievu anarchiste Suvarins, kas, glaudīdams pieradinātu trusīti, visu laiku saka, ka nepieciešams «visu salauzt, visu izpostīt» («tout rompre, tout dйtruire»). Iļjičs toreiz man dedzīgi stāstīja par kontrastu starp organizēto sociālistisko strādnieku kustību un anarchisrnu. Ne visai skaidri atceros sarunu ar Iljiču par anarchisrnu pirms 'braukšanas uz Tamerforsas konferenci 1905. gadā. Nesen biju izlasījusi Vladimira Iljiča sāja laikā uzrakstīto rakstu «Sociālisms un anarehisms». Tajā ļoti labi raksturots anarchisms:

«Anarchistu pasaules uzskats ir uz kreiso pusi apgriezts buržuāziskais pasaules uzskats. Viņu individuālistiskās teorijas, viņu individuālistiskais ideāls ir pilnīga pretstata sociālismam. Viņu uzskati pauž nevis buržuāziskas iekārtas nākotni, iekārtas, kas ar neatturamu speķu virzās pretī darba sabiedriskošanai, bet gan šas iekārtas tagadni un pat pagātni, aklā gadījuma kundzību par savrupo, vientuļo sīkražotāju. Viņu taktika, kas pēc savas būtības ir politiskās cīņas noliegšana, sašķeļ proletāriešus un īstenībā pārvērš viņus par buržuāzijas vienas vai otras politikas pasīviem dalībniekiem, jo strādnieku patiesa norobežošanās no politikas ir neiespējama un nerealizējama.» [2]

Tieši par to mēs runājām ar Vladimiru Iljiču 1905. gadā.

1919. gada maijā notika Viskrievijas I ārpusskolas izglītības darbinieku kongress. To sveica Iļjičs. Viskrievijas I ārpusskolas izglītības darbinieku kongresā piedalījās 800 delegātu, to vidū bija daudz bezpartejisko Va i ruma m noskaņojums bija pacilāts, daudzi gatavojas braukt uz fronti, bet mēs,, boļševiki, kas šo kongresu bijām organizējuši, redzējām, ka daudzos jautājumos ne visi delegāti skaidri izprata padomju demokrātismu, ar ko mūsu padomju demokrātisms atšķiras no buržuāziskā demokrātisma, un mēs lūdzām, lai Iļjičs vēlreiz nolasa referātu. Viņš piekrita un 19. maijā teica garu runu par tematu «Par tautas krāpšanu ar brīvības un vienlīdzības lozungiem», kurā parādīja, ka šie lozungi kapitālistiskas valsts apstākļos ir tautas krāpšana, ka pašreiz

Padomju vara — proletariāta diktatūra — ved_ masas uz sociālismu, runāja par tām grūtībām, kādas jāpārvar Padomju varai.

«Šī jaunā valsts organizācija dzimst ar vislielākām grūtībām,» teica Iļjičs, «jo uzvarēt savu dezorganizatorisko, sīkburžuazisko izlaidību ir visgrūtāk, tas ir miljonreiz grūtāk nekā apspiest varmāku muižnieku vai varmāku kapitālistu, bet tas ir arī miljonreiz auglīgāk jaunas, no ekspluatācijas brīvas organizācijas radīšanai. Kad proletāriskā organizācija šo uzdevumu atrisinās, tad sociālisms galīgi uzvarēs. Tam jāveltī visa sava gan ārpusskolas, gan skolas izglītības darbība.» [3]

Bet, ja cīņa pret anarchistiskiem noskaņojumiem bija nepieciešama' Padomju varas celtniecības darba, tad jo vairāk tā bija vajadzīga Sarkanajā Armija. Tur anarchistiskie noskaņojumi izpaudās partizanisma_ veidā. Grūtības Sarkanās Armijas organizēšana vislabāk ilustrēja pilsoņu kara pieredze Ukraina. Par to Iļjičs runāja 1919. gada 4. jūlijā VCIK, Maskavas Strādnieku un zemnieku deputātu padomes, Maskavas arodbiedrību padomes un Maskavas fabriku un rūpnīcu komiteju pārstāvju apvienotajā sēdē.

Iļjičs runāja par pirmā pilsoņu kara gada grūtībām, par to, kā steigā bija jāizveido vienība pec vienības. Viņš teica:

«Tā kā Ukrainā bija ārkārtīgi nepietiekams proletāriskais apzinīgums, bija vājumsun neorganizētība, petļuriska dezorganizacija un vācu imperiālisma spiediens, — uz šā pamata tur stichiski izauga naids unA partizanisms. Katra zemnieku grupa ķērās pie ieročiem, ievēlēja savu atamanu jeb savu «batjku», lai ievestu, lai radītu varu uz vietas. Ar centrālo varu viņi pilnīgi nerēķinājās, un katrs batjka domāja, ka viņš esot atamans uz' vietas, iedomājās, ka viņš pats varot izlemt visus Ukrainas jautājumus, nerēķinoties ne ar ko, kas pasākts centrā.» [4]

Tālāk Iļjičs stāstīja, kā šās neorganizētības, partizanlsma un chaosa rezultātā Ukraina pārdzīvoja nedzirdētu postu. Šī pieredze nevar paiet secen.

«Sabrukuma, partizanisma mācības Ukraina ir izpratusi,» teica Iļjičs. «Tas būs visas Ukrainas revolūcijas lūzuma laikmets, tas ietekmēs visu Ukrainas attīstību. Tas ir lūzums, kādu esam pārdzīvojuši ari mēs, lūzums no partizanisma un revolucionāras mētāšanās ar frāzēm: mēs visu izdarīsim! — uz ilgstoša, stabila, neatlaidīga, grūta organizatoriska darba nepieciešamības apzināšanos. Šis ir tas ceļš, uz kura mēs nostājāmies daudzus mēnešus pēc Oktobra un kurā mēs esam guvuši ievērojamus panākumus. Mēs skatāmies uz nākotni ar lielu pārliecību, ka visas grūtības pārvarēsim.» *

Iļjiča cerības piepildījās: mūsu Sarkanā Armija kļuva par sociālistiskās organizētības paraugu.

Toreiz, 1919. gadā, sarkanarmiešu vairākums bija individuālie zemnieki, kuri prata nenogurstoši strādāt, bet kuros vēl bija stipra slklpašnieku psicholoģija. Tāpēc Iļjičs uzskatīja, ka ir ļoti svarīgi nostiprināt visas frontes ar proletāriskiem elementiem. Kad Austrumu frontē stāvoklis saasinājās, viņš uzrakstīja Petrogradas strādniekiem vēstuli par palīdzību Austrumu frontei, nolasīja referātu Viskrievijas Arodbiedrību Centrālās Padomes plēnumā, griezās pie Maskavas mezgla dzelzceļniekiem, runāja par ciņu pret Kolčaku Maskavas fabriku un rūpnīcu komiteju un Maskavas arodbiedrību konferencē, rakstīja strādniekiem un zemniekiem sakarā ar uzvaru pār Kolčaku, runāja par Petrogradas strādnieku lomu, teica runu Vladimiras un Jaroslavļas guberņas mobilizētajiem strādniekiem, kas brauca uz Deņikina fronti un palīgā Petrogradai, kurai tuvojās Judeņičs, rakstīja Petrogradas strādniekiem un sarkanarmiešiem uzsaukumu sakarā ar Judeņiča uzbrukumu, rakstīja vēstuli Ukrainas strādniekiem un zemniekiem sakarā ar uzvaru pār Deņikinu.

Sarkanās Armijas organizētība auga.

Līdz ar Padomju varas nostiprināšanos, līdz ar to, ka pilsoņu karš atvēra plašām masām acis un parādīja, kas ir ienaidnieks, kas draugs, — līdz ar to kļuva vājāka

«V. I. Ļeņins, Raksti, 29. sēj., 413. un 414. lpp.

Kreiso eseru ietekme. Zaudējot pamatu zem kājām, viņi apvienojās ar anarchistiem un kopā ar tiem 25. septembri, kad Ļeontjeva šķērsielā MK apsprieda aģitācijas un propagandas jautājumus, organizēja eksploziju. Tika nogalināti 12 cilvēki, to skaitā MK sekretārs b. Zagorskis, ievainoti 55 cilvēki. Pirmā par eksploziju mums paziņoja pie mums atnākusi Inese Armanda, kuras meita bija šajā sēdē.

*

Atzīmējot sīkās zemnieku saimniecības sadrumstalotības un savruplbas kaitīgumu, runājot par to, cik smagi tā ietekmē darba zemnieku dzīvi un pasaules uzskatu, Iļjičs jau pašā sākumā uzsvēra, ka nepieciešams pāriet uz kolekti vājām saimniekošanas formām, norādot, ka jārada lieli, biedriski kolektīvi zemes sabiedriskai apstrādāšanai, jārada lauksaimniecības komūnas, arteļi. Viņš uzskatīja, ka šā darba iniciatori būs pilsētu un lauksaimniecības strādnieki, un šajā ziņā atbalstīja ikkatru strādnieku iniciativu. Mēs zinām, ka jau 1918. gada pavasari Iļjičs atbalstīja Obuchova un Semjaņņikova fabriku strādniekus, kuri aizbrauca uz Sibīriju, Semipalatinsku, iekārtot lauksaimniecības arteļus. Viņš atbalstīja ari mazākus pasākumus kolektīvā zemes apstrādāšanā.

Protams, nekādas ilūzijas Iļjičs sev neradīja. Viņš vienmēr runāja par tiem priekšnoteikumiem, kas jārealizē, lai kļūtu iespējama masveida lauksaimniecības kolektivizācija. Partijas VIII kongresā viņš runāja par traktoriem, par zemes apstrādāšanas meehanizaciju, par nepieciešamību celt zemnieku apzinīgumu, bez kā kolektivizācija pa īstam uz priekšu nevirzīsies, bet tajā pašā laikā ari uzskatīja, ka jāatbalsta jebkura iniciativa kolchozu radīšanā.

1919. gada pavasari jautājumu par jauna tipa kolektīvas saimniecības organizēšanu Vladimirs Iļjičs izvirzīja strādniekiem, kas strādāja «Gorkos», kur Iļjičs dzīvoja. Taču vairums «Gorku» strādnieku šim pasākumam bija maz sagatavoti. «Gorku» agrākais īpašnieks Reinbots bija savācis savā muižā latviešu strādniekus un centies tos turēt tālāk no vietējiem iedzīvotājiem, nodalīt.

«Gorku» strādnieki, tāpat kā visi latviešu strādnieki, neieredzēja muižniekus, tomēr kolektivam darbam, padomju saimniecības pārvaldīšanas organizēšanai viņi tajā laikā vēl bija maz piemēroti.

Es atceros, ka sapulcē, kas notika lielajā mājā, Iļjičs viņus centās pārliecināt un bija ļoti satraukts. Bet no viņa pūlēm nekas neiznāca. Viss beidzās ar Reinbota mantas dalīšanu, un «Gorkus» pārvērta par parastu padomju saimniecību. Iļjičs gribēja, lai padomju saimniecības kļūtu zemniekiem par paraugu, kā prasmīgi saimniekot lielsaimniecībā. Kā saimniekot sīksaimniecībā, to zemnieki zināja, bet, kā saimniekot lielsaimniecībā, • — tas viņiem vēl bija jāmācās.

Ko Iļjičs grib attiecībā uz padomju saimniecību, to nesaprata toreizējais «Gorku» saimniecības vadītājs b. Vēveris. Reiz Iļjičs, sastapis b. Vēveri pastaigā, jautāja, kā padomju saimniecība palīdzot apkārtējiem zemniekiem. Biedrs Vēveris neizpratnē paraudzījās uz viņu un atbildēja: «Pārdodam zemniekiem dēstus.» Iļjičs vairāk neko nejautāja, bet, kad Vēveris aizgāja, apbēdināts paskatījās manī un teica: «Pat jautājuma nostādni nav izpratis.» Pēc tam viņš kļuva sevišķi stingrs pret Vēveri, kas nebija sapratis, ka padomju saimniecības jāizveido par lielsaimniecības paraugu.

Reiz 1919. gada sākumā pie manis Ārpusskolas izglītības nodaļā ieradās mans bijušais skolnieks vakara svētdienas skolā b. Balašovs. Viņš strādāja aiz Ņevas vārtiem, pēc tam reakcijas laikā dažus gadus bija sēdējis cietumā. Viņš pastāstīja, ka studējis lauksaimniecību, it sevišķi dārzeņkopību, un tagad gribot pilnīgi tai nodoties. Balašovs apvienoja septiņas zemnieku saimniecības (radiniekus) un ierīkoja sabiedrisku sakņu dārzu, ko viņi bija nolēmuši apstrādāt kopā, bez algota darbaspēka. Viņi noorganizēja lauksaimniecības arteli, saņēma pasūtījumu no Sarkanās Armijas un izaudzēja tai ļoti labus kāpostus. Bet viņu pasākums nenoturējās: trūcīgo zemnieku komiteja pievāca visus kāpostus un Balašovu iesēdināja cietumā. No turienes viņš man atrakstīja. Biedrs Dzeržinskis pēc Vladimira Iļjiča lūguma aizsūtīja uz turieni cilvēkus lietu noskaidrot. Izrādījās, ka trūcīgo zemnieku komitejā bija ielavījušies bijušie slepenpolicisti. Balašovu nekavejoties atbrīvoja, bet pasakums bija izjucis.

Vispār toreizējie sakņu dārzu arteļi, bet tajā laikā bija jūtama zināma tieksme pēc tiem, sastapa ļoti lielu pretestību, kas radās no šāda veida pasākumu nepietiekamas novērtēšanas. Piemēram, Blagušos bija dārzeņkopības kursi, ko bija organizējis A. S. Butkevičs. Šeit atradās arī sakņu dārzu zeme. Mūsu Ārpusskolas izglītības nodaļa atbalstīja šos kursus, un 1919. gada februārī uz sakņu dārzu zemes kursanti (kuru vairums bija rūpnīcas «Gnoms un Roms» un Semenovskas manufaktūras strādnieki) noorganizēja savdabīgu kooperativu. Tā organizēšanā piedalījās Butkeviča dēls agronoms,

dārzeņkopības speciālists. Pēc šā kooperativa statūtiem ražu sadalīja proporcionāli nostrādātajām stundām. Jaunais Butkevičs izdarīja izmēģinājumus ar mēslojumiem, jaunām sēklu šķirnēm un stādīšanas paņēmieniem. Dārzeņu raža bija lielāka nekā kaimiņos esošos padomju sakņu dārzos, un 45 strādnieku ģimenes tika nodrošinātas ar dārzeņiem visam gadam.

Ārpusskolas izglītības nodaļa atbalstīja šo pasākumu, bet tautas izglītības Maskavas nodaļa, kas tajā laikā, kā agrāk mēdza teikt, dzīvoja «kā dieva ausī», atņēma kursiem zemi, motivējot, ka «kādu 45 — 50 ģimeņu nodrošināšanai ar dārzeņiem ir pārāk niecīga sabiedriska nozīme, salīdzinot ar darba organizāciju skolā». Tautas izglītības Maskavas nodaļa toreiz neņēma vērā, cik svarīgi bija «parādīt», propagandēt saimniekošanas arteļveida formas. Saimniecības pie skolām, kuru dēļ atņēma zemi šiem jaunā tipa kursiem, tautas izglītības Maskavas nodaļa nespēja iekārtot.

Tagad ir grūti iedomāties, kādi šķēršļi bija jāpārvar šādiem pasākumiem 1919. gadā. Tādu pasākumu nebija maz, tie jau ir aizmirsti, bet to dalībnieki nez vai ir tos aizmirsuši. Par šādiem pasākumiem Vladimirs Iļjičs sevišķi interesējās.

Lai ierosinātu zemniecības masas iekārtot saimniecību uz kolektiviem pamatiem, bija nepieciešams ilgs darbs galveno zemniecības masu vidū. Iļjičs to pastāvīgi sajuta, lasot zemnieku vēstules. Ir saglabājusies Iļjiča atzīme uz kādas zemnieka vēstules par stāvokli sādžā; uz šas 1919. gada februara vai marta vēstulēs īļjičs atzīmēja: «Vaimanas par vidējo zemnieku.»

Partijas VIII kongresā (1919. gadā no 18. līdz 23. martam) jautājums par attiecībām pret vidējo zemnieku tika izvirzīts uzmanības centrā. Savā runā, kongresu atklājot, Vladimirs īļjičs šo jautājumu izvirzīja ļoti skaidri:

«Nesaudzīgais karš pret lauku buržuāziju un kulakiem pirmajā vietā izvirzīja uzdevumus organizēt lauku proletāriešus un pusproletariešus. Bet kā nākamais solis partijai, kura grib radīt stingrus komunistiskās sabiedrības pamatus, izvirzās uzdevums — pareizi atrisināt jautājumu par mūsu attiecībām pret vidējo zemniecību. Tas ir augstākas pakāpes uzdevums. Mēs nevarējām to izvirzīt visā tā plašumā, kamēr nebija nodrošināti Padomju republikas pastāvēšanas pamati.»

Un tālāk:

«Mēs esam iegājuši tādā sociālistiskās celtniecības stadijā, kad konkrēti, detaļās jāizstrādā praktiskā darba pieredzē uz laukiem pārbaudīti galvenie noteikumi un aizrādījumi, no kuriem mums jāvadās, lai attiecībā uz vidējo zemnieku nostātos uz ciešas savienības pamatiem …» [5]

Partijas VIII kongresā Vladimirs īļjičs runāja par nepieciešamību biedriski izturēties pret vidējo zemnieku, nepieļaut pret viņu vardarbību, par nepieciešamību palīdzēt viņam, pirmām kārtām lauksaimniecības mechanizacijā, ekonomiskā stāvokļa atvieglošanā un uzlabošanā, sadzīves uzlabošanā, kultūras celšanā. īļjičs sevišķi daudz runāja par nepieciešamību celt lauku kultūras līmeni, par to, ka mēs pastāvīgi sadūrāmies ar masu nepietiekamo kultūras līmeni. Viņš runāja par to, kā zemais kultūras līmenis traucē padomju likumu realizēšanu: «.. . bez likuma ir vēl kultūras līmenis, ko nekādam likumam nevar pakļaut.» [6]

Atzīmējot dažus ierobežojumus zemniecības vēlēšanu tiesībās, viņš teica:

«Mūsu Konstitūcija, kā mēs norādām, bija spiesta

ienest šo nevienlīdzību, tāpēc ka kultūras līmenis zems, tāpēc ka organizētība pie mums vāja. Un mēs nepadarām to par ideālu, bet gluži pretēji, programā partija apņemas sistemātiski strādāt, lai iznīcinātu šo vairāk organizētā proletariāta nevienlīdzību ar zemniecību. Šo nevienlīdzību mēs atcelsim, tiklīdz mums izdosies pacelt kultūras līmeni. Tad mēs varēsim iztikt bez tādiem ierobežojumiem.» *

Tagad, kad laukos ir kolchozi, kad ir veikta lauksaimniecības mechanizacija, kad cilvēki uz laukiem kļuvuši daudz kulturālāki, apzinīgāki, šis Iļjiča norādījums ir realizējams. Staļina Konstitūcijā noteiktas vienlīdzīgas vēlēšanu tiesības kā strādniekiem, tā zemniekiem. Un stipri pukst sirds, kad lasām Staļina Konstitūciju: tā ir iekarota ar gadiem ilgu darbu, ko partija virzīja pa pareizu gultni.

Nedēļu pēc partijas VIII kongresa, 1919. gada 30. martā, VCIK sēdē, izvirzot par VCIK priekšsēdētāju M. I. Kaļiņinu mirušā J. M. Sverdlova vietā, īļjičs norādīja uz to, ka M. I. Kaļiņinam ir 20 gadu ilgs partijas darba stāžs, ka viņš ir Petrogradas strādnieks un tajā pašā laikā zemnieks no Tveras guberņas, ir saglabājis ciešus sakarus ar zemnieku saimniecību un pastāvīgi šos sakarus atjauno un atsvaidzina, ka viņš prot biedriski izturēties pret plašām darbaļaužu masām. Vidējie zemnieki redzēs, ka visas Padomju republikas augstākais pārstāvis ir viņu pašu cilvēks. Michaila Ivanoviča kandidatūra palīdzēs praktiski organizēt veselu rindu tiešu sakaru starp Padomju varas augstāko pārstāvi un vidējo zemniecību, palīdzēs partijai un valdībai tuvināties šai zemniecībai.

Kā mēs zinām, Iļjiča cerības pilnīgi piepildījās. Zemnieku masas mīl M. I. Kaļiņinu, viņš ir tām tuvs.

Iļjiča ikdienas darbs bija paraugs, cik uzmanīgam jābūt pret katru jautājumu, kas satrauc vidējo zemnieku.

Skopinas «Apriņķa konsultatīvā apspriede» 1919. gada 31. martā atsūtīja 'pie Iļjiča delegāciju trīs zemnieku sastāvā ar norādījumu «gādāt, lai atbrīvotu no gaisa nodokļa vidējos zemniekus un tos, kas ir zemāk par vidējo zemnieku», «lūgt, lai pilnīgi atceltu slaucamo govju mobilizāciju un tieši tāpēc, ka mūsu iedzīvotājiem ir palikusi viena slaucamā govs uz katriem 8 — 10 cilvēkiem un bez tam plosās briesmīga tifa, spāniešu gripas un citu slimību epidēmija, bet piens ir vienīgā barība slimniekiem; kas attiecas uz citiem produktiem, sviestu un taukiem, tad tādu nemaz nav un dabūt tos nekur nevar»; bija vēl jautāts par zirgiem un par nodokļu ievākšanas kārtību.

Iļjičs, apskatījis «norādījumu», nesāka iztaujāt, kas tas par «gaisa» nodokli, bet tūlīt Skopinas apriņķa zemniekiem atbildēja pēc būtības.

«Uzlikt ārkārtēju nodokli zemniekiem, kuru turība ir zemāka par vidējo, nav likumīgi,» viņš rakstīja. «Veikti pasākumi, lai atvieglotu vidējo zemnieku aplikšanu ar nodokļiem. Tuvākajās dienās būs dekrēts. Par pārējiem jautājumiem nekavējoties iesniegšu pieprasījumu Tautas komisāriem, un jums nosūtīs atbildi. 5. IV 1919. V. Uļjanovs (Ļeņins).» *

.. . No visa padomju aparāta Iļjičs prasīja, lai tas rūpētos par iedzīvotāju vajadzībām.

1919. gadā bija bads. Sajā grūtajā laikā spilgti izpaudās Ļeņina gādība par bērniem, par viņu uzturu.

Ap maiju apgāde pasliktinājās. Ekonomiskās komisijas 2. sēdē Iļjičs izvirza jautājumu par palīdzību strādnieku bērniem ar produktiem.

1919. gada maija vidū stāvoklis bija sevišķi smags. Ukrainā, Kaukazijā, Austrumos labības bija daudz, miljoniem pudu, bet pilsoņu karš pārtrauca sakaru iespēju, un centrālie rūpniecības rajoni stipri cieta badu. Tautas izglītības komisariātā nāca viena sūdzība pēc otras, ka bērniem nav ko dot ēst.

1919. gada 14. maijā uzbrukumu Petrogradai sāka Ziemeļrietumu valdības armija. 15. maijā ģenerālis Rodzjanko jau ieņēma Gdovu, uzbrukumu sāka igauņu un somu baltgvardu karaspēks, sākās kaujas pie Koporjes līča. Iļjičs raizējās par Petrogradu. Taču raksturīgi, ka šajā laikā — 17. maijā — viņš panāca, ka pieņēma dekrētu par bezmaksas produktu izsniegšanu bērniem.

Sajā dekrētā bija teikts — lai uzlabotu bērnu uzturu un nodrošinātu darbaļaužu materiālo stāvokli, pirmām kārtam jāizsniedz produkti visiem bērniem līdz 14 gadu vecumam neatkarīgi no viņu vecāku devas šķiriskās kategorijas. Dekrēts attiecās uz 16 nezemkoplbas guberņu lielajiem fabriku centriem.

12. jūnijā tika saņemta ziņa par garnizona «Krāšņajā gorka» nodevību. Un tajā pašā 12. jūnijā Iļjičs paraksta Tautas Komisāru Padomes lēmumu, kas paplašināja 17. maija dekrētu par bezmaksas produktu izsniegšanu bērniem: tika palielināts guberņu skaits, uz ko šī palīdzība attiecās, un to piešķīra bērniem līdz 16 gadu vecumam.

Vladimirs Iļjičs sevišķi necieta nekādu birokrātismu jautājumā par palīdzību trūkumcietējiem. 1919. gada 6. janvāri viņš nosūta telegramu Kurskas Ārkārtējai Komisijai.

«Nekavējoties arestēt Koganu, Kurskas centrālā iepirkšanas punkta locekli, par to, ka viņš nepalīdzēja 120 Maskavas strādniekiem, kas cieta badu, un atlaida tos ar tukšām rokām. Publicēt avīzēs un lapiņās, lai visi centrālo iepirkšanas punktu un produktu sagādes orgānu darbinieki zinātu, ka par formālu un birokrātisku izturēšanos pret darbu, par nemākulību palīdzēt strādniekiem, kas cieš badu, tiks lietota barga represija — līdz pat nošaušanai. Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājs Ļeņins.» •*

Vladimirs Iļjičs sevišķi rūpējās, lai visi tautas komisariāti būtu tuvi strādniekiem un zemnieku masām, un Sarkanajai Armijai.

Es strādāju Tautas izglītības komisariātā Ārpusskolas izglītības nodaļā un pastāvīgi vēroju, kā par to interesējas Vladimirs Iļjičs. Ārpusskolas izglītības nodaļā mūs apmeklēja ļoti daudz cilvēku: strādnieki, strādnieces, zemnieki, zaldāti no frontes, pedagogi, partijas biedri. Ārpusskolas izglītības nodaļa īstenībā kļuva it kā par satikšanās vietu, kur partijas biedri ieradās pajautāt par Iļjiču un pastāstīt par savu darbu, ieradās strādnieki ar jautājumiem, kā labāk noorganizēt propagandas un aģitācijas darbu, nāca sarkanarmieši, sarkanie komandieri, nāca strādnieki, kam bija cieši sakari ar laukiem.

Atceros, ka kāds sarkanarmietis, jauns puisis, sūdzējās, ka nesūtot tās grāmatas, kas vajadzīgas, ka nepienākot avīzes, ka viņiem neesot propagandistu, un prasīja, lai uz turieni brauktu vairāk propagandistu. Protams, nāca daudzi, ne jau viņš vienīgais. Nez kāpēc, bet atmiņā ir sevišķi iespiedies šis trauksmainais, dedzīgais jauneklis.

Jauns komandieris, atbraucis no frontes, satraukts mums stāstīja, kā viņa rota, kas bijusi novietota kādā Rietumu apgabala reālskolā, izrēķinājusies ar «kungu» kultūru. Reālskolas bija privileģētas mācību iestādes, un sarkanarmieši esot salauzuši visus mācību līdzekļus, sīkos gabaliņos saplēsuši mācību grāmatas un burtnīcas, kas atradušās skolā. «Tā ir kungu manta,» viņi teikuši. No otras puses, sarkanarmieši kā vēl nekad tiecās pēc zinībām. Mācību grāmatu nebija. Vecās mācību grāmatas ar lūgsnām par caru un tēviju sarkanarmieši iznicināja. Viņi prasīja mācību grāmatas, kas būtu saistītas ar dzīvi un viņu pārdzīvojumiem.

Ārpusskolas izglītības darbinieku kongresā, kurā uzstājās Iļjičs, kongresa delegāti pieņēma lēmumu — doties uz fronti. Aizbrauca daudzi. To skaitā b. Elkina, pieredzējusi skolotāja, devās uz Dienvidu fronti. Sarkanarmieši prasīja, lai viņus māca lasīt un rakstīt. Elkina sāka viņus mācīt, kā tas bija pieņemts, no mācību grāmatām, kas bija uzrakstītas pēc analitiski sintētiskās metodes: «Maša ēda biezputru. Masa mazgāja rāmjus.» Sarkanarmieši bija sašutuši: «Kā tu mūs māci?! Kas tā par biezputru? Kas tā par Mašu? Negribam to lasīt!» Un Elkina sāka ābeci sastādīt pa jaunam: «Mēs neesam vergi, vergi neesam mēs,»

Mācības veicās. Sarkanarmieši ātri iemācījās lasīt un rakstīt. Tā bija metode, kurā mācības tika saistītas ar dzīvi — to visu laiku centās panākt Iļjičs. Nebija uz kā iespiest jaunās mācību grāmatas. Elkinas mācības grāmatu iespieda uz kaut kāda dzeltena papīra, un Elkinas mācīšanas metodikā bija pastāstīts, kā mācīties rakstīt bez tintes un spalvas. Der atcerēties, uz kāda papīra un ka bija iespiests paziņojums par III Internacionāles I kongresu, lai saprastu, kāpēc Elkina par to rakstīja. Seit nebija mācību grāmatu lomas nenovērtēšana. Sarkanarmieši pēc Elkinas ābeces ātri iemācījās lasīt.

«Milzīgās zinību slāpes un kolosālās sekmes izglītībā, kādas sasniedz visbiežāk ārpusskolas ceļā, — • gigantiskas sekmes darbaļaužu masu izglītībā nav ne mazākā mērā apšaubāmas. Šis sekmes neiekļaujas nekādos skolu ietvaros, bet šis sekmes ir kolosālas,» * teica Iļjičs partijas VIII kongresā.

Mūsu politiskās izglītības darbinieki — Sergijevska, Ragozinskis un citi braukāja pa frontēm. No frontēm mēs saņēmām daudzas vēstules. Citēšu vēstules daļu, ko no frontes bija atsūtījis kāds biedrs, Ļeņingradas strādnieks, ar kuru kopā nokārtojām politiskās izglītības darbu rajonā. «Nupat izlasīju 7. datuma avīzi, kurā rakstīts par ārpusskolas, izglītības darbinieku kongresa atklāšanu,» viņš rakstīja. «Jā, N. K., kad tā krustām un šķērsām braukā pa Padomju Krieviju, tad redz, cik mūsu nodaļai daudz jāstrādā un cik vajadzīgs ir ārpusskolas izglītības darbs. Baidos, ka man pilnībā neizdosies izsekot kongresa gaitai. Inzas st. es gaidu vilcienu, lai brauktu uz Nurlatas st. Esmu iecelts par inspektoruinstruktoru un braucu inspicēt 27. diviziju. Darbs liels, bet, galvenais, jauns vispār un man it sevišķi. Bet Vladimira Iļjiča dotā rekomendācija uzliek man pienākumu izpildīt to uz vislabāko. Par šo rekomendāciju kāds biedrs teica: «Par šo vēstuli es dzīvību atdotu.» Ja veikšu darbu, tad Jums aizrakstīšu. Nododiet Vladimiram Iļjičam un visiem paziņām sirsnīgu sveicienu. Aktivajā armijā, Politiskajā daļā.»

Pienāca vēstules no frontes, apmeklēja cilvēki. Iļjičs lūdza, lai interesantus biedrus sūtītu pie viņa.

Mūsu Ārpusskolas izglītības nodaļa ne mazāk uzmanības veltīja izskaidrošanas darbam zemniecības vidū.

Iļjičs jau sen virzīja uz priekšu jautājumu par propagandas darbu zemniecības vidū. Mēs zinām, kā viņš rūpējās par populāras literatūras un rakstu krājumu radīšanu, par populārās avīzes izdošanu laukiem («Bednota»).

Jau 1918. gada 12. decembrī Tautas Komisāru Padome izdeva dekrētu «Par lasīt un rakstīt pratēju mobilizēšanu un padomju iekārtas propagandas organizēšanu». Dekrēts noteica, ka strādnieku kvartālos un sevišķi uz laukiem jāorganizē dekrētu, svarīgāko rakstu un brošūru lasīšana. Tas galvenokārt bija jāorganizē mūsu Ārpusskolas izglītības nodaļai. Iļjičs mūs pastāvīgi mudināja. Lasīšana notika, tā modināja tieksmi pēc zināšanām. «Mēs nevienā pusē nenostāsimies, nevienā partijā nestāsimies,» teica Arzamasas apriņķa zemnieki turp aizbraukušajam mūsu aģitatoram. «Lūk, kad iemācīsimies lasīt un rakstīt, paši visu izlasīsim, tad mūs neviens neapmānīs.»

Partijas VIII kongresā nodibināja sekciju darbam uz laukiem, kuras vārdā referātu nolasīja Iļjičs. Sekcijā bija 66 delegāti. . .

Viss tas liecina, kādu milzīgu uzmanību šim jautājumam pievērsa partija, kādu uzmanību tam veltīja Iļjičs.

Atceros, cik uzmanīgi Iļjičs klausījās visu, ko mums Ārpusskolas izglītības nodaļā izdevās uzzināt par zemnieku dzīvi, par viņu attieksmi pret to vai citu jautājumu.

Reiz pie mums pēc grāmatām atnāca Maskavas guberņas zemnieks, viņš strādāja kaut kur celtniecības darbos. Viņš stāstīja, kāda spekulācija pirms revolūcijas notikusi sakarā ar armijas apgādi, stāstīja par lielajiem veikalniekiem, kas no tās iedzīvojušies. Aizsūtījām viņu pie Anatolija Vasiļjeviča. Atgriezies no Anatolija Vasiļjeviča, zemnieks stāstīja: «Uzņēma mani labi. Nosēdināja uz dīvāna, bet pats visu laiku staigā un staigā, prātīgi runā. Iedeva grāmatas. Un apsolīja vēl dot neuzskatāmas lietas (uzskates līdzekļus. — N. Ķ.). Bet es baidos ņemt. Saka, par brīvu došot, bet es baidos, ka vien pēc tam par šīm lietām neuzliek nodokļus.» Viņš tomēr paņēmis dažādus plakātus, mācību līdzekļus. Pēc tam ne reizi vien ieradās Ārpusskolas izglītības nodaļā. Mēs viņu tā arī nosaucām par «neuzskatāmām lietām». Raksturīgi, ka Iļjičs vislielāko uzmanību pievērsa šādam faktam. Sis celtnieks stāstīja, ka viņu ciema skolotāja nesaņemot nekādu algu, bet darbu skolā tomēr neesot pametusi un vakaros nodarbojoties arī ar pieaugušajiem, mācot tos lasīt un rakstīt. «Neuzskatāmās lietas» stāstīja arī, ka viņš šai skolotājai nopircis zābakus, jo vecie bijuši pavisam nonēsāti.

1919. gadā daudzas sādžas bija vēl pavisam nomaļas, atgrieztas no visas pasaules, par radio ne runas toreiz nebija, lasīt un rakstīt nepratēji (Iļjiča dzimtenē — Simbirskas guberņā 1919. gadā vēl bija 80% analfabētu) nelasīja avīzes, to arī nebija, trūka papīra, tāpēc avīžu tirāža bija niecīga, līdz laukiem tās nenonāca. Grāmatu piegāde nebija noorganizēta, grāmatu veikali izsūtīja uz vietām velns zina ko. Uz laukiem dzīvoja no baumām un dedzīgi vēlējās zināt, kas notiek pasaulē.

Iļjičs uzmanīgi klausījās, kad stāstīja, cik naivus jautājumus uzdod zemnieki, cik viņi ārkārtīgi maz informēti par Padomju varas praktiskajiem pasākumiem, par tās struktūru, par savām tiesībām un pienākumiem, kāda tumsība valda sādžā, par naivām analfabetiskām vēstulēm, par tām vēstulēm, ko rakstīt nepratējiem zemniekiem raksta sādžas rakstu zinātāji skrīvera rokrakstā ar dažādiem dīvainiem ķeksīšiem, un kādu naudu par vēstuļu rakstīšanu plēš šie brīvprātīgie skrīveri.

Es rādīju Iļjičam šīs vēstules. Viņš ar interesi tās izskatīja un deva padomu iekārtot vairākus ziņu birojus mūsu lauku lasītavās un tautas namos. Iļjičam bija pieredze zemnieku konsultēšanā no trimdas laika Sušenskas ciemā, kur pie viņa katru svētdienu pēc padoma nāca apkārtējo ciemu zemnieki. 1918. gada decembrī viņš uzmeta projektu noteikumiem par padomju iestāžu pārvaldīšanu. Tur Iļjičs rakstīja, ka dažādiem resoriem nepieciešams ierīkot līdzīgus birojus uz vietām. «Siem ziņu birojiem ir pienākums ne tikai dot visas pieprasītās izziņas, tiklab mutiskas, kā arī rakstiskas, bet arī bez maksas sastādīt rakstiskus iesniegumus rakstīt un lasīt nepratējiem un personām, kas nespēj sastādīt skaidru iesniegumu,» * teikts Iļjiča «Noteikumu uzmetumā par padomju iestāžu pārvaldīšanu».

«Katrā padomju iestādē jābūt izkārtiem ne vien ēkas iekšienē, bet ari ārpusē tā, lai tie visiem būtu pieejami bez jebkādām caurlaidēm, noteikumiem par publikas pieņemšanas dienām un stundām. Pieņemšanas telpām obligāti jābūt iekārtotām tā, lai iekļūšana tajās būtu brīva, katrā ziņā bez jebkādām caurlaidēm.

Katrā padomju iestādē jābūt iekārtotai grāmatai, kurā visīsākajā veidā jāieraksta lūdzēja vārds, viņa iesnieguma saturs un lietas virziens.

Svētdienās un svētku dienās jānoteic pieņemšanas stundas.» *

«Noteikumu uzmetums par padomju iestāžu pārvaldīšanu» tikajpublicēts tikai 1928. gadā, pēc desmit gadiem, bet mūsu Ārpusskolas izglītības nodaļa zināja šo Iļjiča nostādni; pēc Iļjiča pieprasījuma tā tūlīt sāka pievērst uzmanību izziņu darba nokārtošanai lauku lasītavās. Šajā darbā lauku lasītavu vadītāji iekaroja sev autoritāti un ari paši auga. 1919. gads bija gads, kad lauku lasītavu vadītājiem bija zināma ietekme. Izziņu darbs bija saistīts ar Padomju varas propagandu, ar Padomju varas izdoto dekrētu propagandu.

Vladimirs Iļjičs domāja ne tikai par ziņu birojiem. 1919. gada 12. aprill tika publicēts Kaļiņina, Ļeņina un Staļina parakstīts dekrēts par Valsts kontroles reorganizāciju (biedrs Staļins toreiz bija Valsts kontroles tautas komisārs). Šajā dekrētā teikts:

«Vecais birokrātisms ir salauzts, bet birokrāti ir palikuši. Darbojoties padomju iestādēs, viņi ir ieviesuši tur sastinguma, kancelejiskas vilcināšanās, bezsaimnieciskuma un izlaidības garu.

Padomju vara paziņo, ka tā necietis birokrātismu, lai kādās formās tas parādītos, tā izdzīs birokrātismu no padomju iestādēm ar stingriem pasākumiem.

Padomju vara paziņo, ka tikai plašu strādnieku un zemnieku masu iesaistīšana zemes pārvaldīšanā un plaša pārvaldes orgānu kontrole kiovērsls trūkumus mechanismā, attīrīs padomju iestādes no birokrātisma neķltrlbas un noteikti virzīs uz priekšu sociālismā celtniecības darbu.»

1919. gada 4. maijā biedrs Staļins parakstīja dekrētu par Valsts kontroles tautas komisariāta Centrālā sūdzību un iesniegumu biroja dibināšanu, bet 24. maijā — par Centrālā sūdzību un iesniegumu biroja vietējām nodalām.

Iļjičs prasīja, lai neatlaidīgi cīnītos pret birokrātismu padomju aparātā.

Krievijā 60. gados daiļliteratūrā daždažādā veidā tika izsmiets birokrātisms, sevišķi to izsmēja «Iskras» dzejnieki (dzejnieki černiševskieši). «Iskras» dzejnieki (Kuročkins, Zuļovs un citi) stipri ietekmēja mūsu paaudzi, daždažādā veidā nosodot neskaitāmās birokra;tisma un kukuļņemšanas izpausmes. «Iskras» dzejnieku dzejas un visdažādākās anekdotes par birokrātismu bija 60. gadu inteliģences īpatnēja folklora. Pēdējos gados mēs ar Annu Iļjiņičnu šo literatūru bieži atcerējāmies; viņai bija brīnišķīga atmiņa. Uļjanovu ģimenē šī literatūra bija ļoti iecienīta. Tā laika satira savu uzdevumu veica, palīdzot mūsu paaudzei līdz ar mātes pienu iesūkt naidu pret birokrātisko iekārtu. Noslaucīt no Padomju zemes jebkuru birokrātismu — pēc tā centās Iļjičs.

Pats Vladimirs Iļjičs pret cilvēkiem, pret saņemtajām vēstulēm bija apbrīnojami uzmanīgs. Par piemēru tam var noderēt dokumenti, kas ievietoti «Ļeņina rakstu un materiālu krājumā» XXIV.

Iļjičs saņēma ļoti daudz sūdzību un pats uz tām atbildēja.

1919. gada 22. februāri Iļjičs nosūta telegramu Jaroslavļas guberņas izpildkomitejai:

«Padomju kalpotājs Daņilovs sūdzas, ka AK atņēmusi viņam trīs pudus miltu un citus produktus, ko viņš pusotra gada laikā nopelnījis ar savu darbu četru cilvēku lielai ģimenei. Ļoti stingri pārbaudiet. Telegrafējiet man par rezultātu. Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājs Ļeņins.» *

Iļjičs telegrafē Cerepovecas guberņas izpildkomitejai: «Pārbaudiet Belozerskas apriņķa Pokrovskas pagasta Novoselas sādžas zaldāta sievas Jefrosinijas Andrejevnas * «JīeHHHCKHH c6opHHK», XXIV, 171. un 172. lpp.

Jefimovas sūdzību par to, ka viņai atņemta labība kopējai noliktavai, lai gan viņas vīrs piekto gadu ir gūstā un ģimenē trīs cilvēki bez pelnītāja. Pārbaudes rezultātus un to, kas darīts, paziņojiet man. Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājs Ļeņins.» *

Tādus piemērus varētu minēt simtiem. Tie ir tie, kas saglabājušies Ļeņina Institūta archiva, bet cik vēl ir tādu, kas nav saglabājušies! Kad, sākot ar 1919. gada jūniju, dažus mēnešus braucu ar aģitācijas kuģi «Krāšņajā Zvezda» pa Volgu un Kamu, Vladimirs Iļjičs man rakstīja: «Vēstules par palīdzību, kuras tev dažkārt pienāk, lasu un cenšos darīt, ko varu.»

Ja cilvēkam jādomā par kādu lielu, izšķirošu jautājumu, ir ārkārtīgi grūti divdesmit reižu dienā atrauties dažādu sīku jautājumu kārtošanai, tas sevišķi nogurdina. Vladimirs Iļjičs savām domām pilnīgi nodevās tikai pastaigā, medībās. Biedri vienmēr atceras, kā pastaigās, medībās pēkšņi, pilnīgi negaidot, Iļjičam pasprūk kāda frāze, kas rāda, par ko viņš šajā brīdī domājis.

Dažkārt, atceroties, kā Iļjičs noņēmies ar «sīkumiem», biedri saka: «Nepratām saudzēt Iļjiču, apkrāvām viņu ar sīkumiem, nevajadzēja viņam plīties virsū ar visām šīm sīkajām darīšanām.» Tā tas ir, taču Iļjičs uzskatīja, ka sīkumiem nepieciešama uzmanība, ka tikai uzmanība pret tiem padarīs padomju aparātu nevis formāli demokrātisku, bet patiesi demokrātisku, proletāriski demokrātisku.

Un, tāpat kā agrāk, kad, veidojot partiju, Iļjičs ar piemēru, praksē centās iemācīt biedriem pareizo pieeju aģitācijas, propagandas un organizācijas jautājumiem, tā arī tagad, nostājies Padomju varas priekšgalā, viņš centās parādīt, kā jāstrādā valsts aparātā, kā no tā jāiznīdē jebkurš birokrātisms, jāpadara padomju aparāts tuvs masām, tāds, kam masas uzticas. Raksturīga ir viņa telegrama Novgorodas guberņas izpildkomitejai 1919. gada jūnijā:

«Acīm redzot Bulatovs ir arestēts tādēļ, ka sūdzējies man. Brīdinu, ka par to guberņu izpildkomiteju, AK priekšsēdētājus un izpildkomitejas locekļus arestēšu un prasīšu, lai nošauj. Kāpēc neatbildējāt uz manu jautājumu tūlīt? Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājs Ļeņins.» [7]

Arī pašā aparātā Ļeņins centās izskaust jebkuru birokrātismu, prasīja, lai uzmanīgi izturētos pret katru darbinieku, prasīja, lai pazītu sava aparāta darbiniekus, palīdzētu viņiem darbā un radītu darbam atbilstošus apstākļus. Es strādāju Tautas izglītības komisariāta Ārpusskolas izglītības nodaļā. Iļjičs mani vienmēr izjautāja par mana aparāta darbiniekiem, zināja tos, deva padomu to vai citu darbinieku izmantot pilnīgāk tajā vai citā virzienā. Vienmēr viņš jautāja, kā es par tiem rūpējos, kā viņiem ar ēšanu, ar bērniem. Dažreiz izrādījās, ka viņš interesējas par maniem darbiniekiem, kurus nekad nebija redzējis, un pazīst tos labāk nekā es.

Vienmēr viņš jautāja, kā ir ar iztiku, vai mums ir ēdnīca utt., u. tml.

Ir saglabājies ne mazums pierakstu, kas rāda, kā Iļjičs gādāja par sava aparāta darbiniekiem.

TKP sēdē 8. martā Iļjičs raksta sekretāram par Centrālās statistikas pārvaldes kolēģijas locekli Chrjaščevu: «Ja Chrjaščeva dzīvo tālu un iet kājām, tad žēl viņas. Izdevīgā gadījumā un taktiski paskaidrojiet viņai, ka dienās, kad nav statistikas jautājumu, var aiziet ātrāk vai nemaz nenākt.» [8]

It sevišķi Iļjičs rūpējās par darbinieku materiālajiem apstākļiem. Laiks bija tāds, ka pietiekama uztura nebija pat visatbildīgākajiem darbiniekiem un viņu ģimenēm. Noskaidrojās, ka grūti klājas A. D. Cjurupam, Markovam Sakaru tautas komisariātā u. c.

1919. gada 8. augustā Vladimirs Iļjičs uzrakstīja vēstuli CK Orgbirojam:

«Nupat man vēl paziņoja no drošiem avotiem, ka kolēģijas locekļi badojas (piem., Markovs Sakaru tautas komisariātā u. c). Visenerģ(iskākā) vei(dā) pastāvu, lai CK 1) dotu priekšrakstu Centrālajai Izpildkomitejai izsniegt visiem kolēģijas locekļiem (un tiem, kas ir tava šim stāvoklim) pa 5000 rbļ. vienreizēja pabalsta;

2)_ visus viņus pastavigi ieskaitīt speciālistā maksimuma.

Tiešām, tā navlabi: badojas paši un ģimenes!! 100 — 200 cil(vekiem) vajag uzlabot uzturu.»*

No aprija beigām Austrumu frontē sākās lūzums: sāka uzvarēt Sarkana Armija. Baltajiem atņēma Ufu un vairākas citas pilsētas. Sekmīgi risinājās uzbrukums Jekaterinburgai un Permai. Jūnija beigās iekārtoja aģitācijas kuģi «Krasnaja Zvezda», kam vajadzēja braukt pa Volgu līdzKamai un pēc tam pa Kamu uz augšu, cik tālu iespējams, tad doties uz leju pa Volgu līdz tai vietai, ciktāl atļaus cīņas gaita. Kuģa «Krasnaja Zvezda» uz devums bija sekot pa balto pēdām, izvērst aģitāciju, ieturēt partijas VIII kongresā pieņemto līniju, visur nostiprināt Padomju varu. Kuģa «Krasnaja Zvezda» politiskais komisārs bija V. M. Molotovs; uz kuģa bija kino, tipogrāfija, radio, liels grāmatu krājums, bija vairāku komisariātu (es biju no Tautas izglītības komisariāta) un arodbiedrību pārstāvji.

Pirms aizbraukšanas mēs ar Iļjiču ilgi pārrunājām, kā un kas būs darāms, kā palīdzēt iedzīvotājiem, pie kādiem jautājumiem pakavēties visvairāk, ko sevišķi ieverot. Jļjičam gribējās braukt pašam, bet darbu nedrīkstēja ne uz brīdi pamest. Aizbraukšanas priekšvakarā runājam visu nakti, Iļjičs atbrauca mūs pavadīt uz staciju, piekodināja regulāri viņam rakstīt, sarunāties ar viņu pa tiešo vadu. Es braucu pa Volgu un pa Kamu līdz Permai.

Visu darbuvadīja Vjačeslavs Michailovičs, viņš mūs saaicināja kopā pirms katras pieturas, un kopīgi apspriedām, kur ko darīsim, kam veltīsim sevišķu uzmanību; pec katras pieturas mēs ziņojām par veikto darbu, dalījāmies iespaidos. Man šis brauciens deva ārkārtīgi daudz. Pēc brauciena bija daudz kas ko pastāstīt Iļjičam, un ar kādu milzīgu interesi viņš klausījās, neatstādams neievērotu nevienu sīkumu!

«JīeHHHCKHft сборник», XXIV, 317. Ipp.

Brauciena laikā vajadzēja bez gala uzstāties daudzu tūkstošu cilvēku lielās sapulcēs Bondjužskas_ rūpnīca, Votkinskas un Motoviļichas rūpnīca, Kazaņa, Perma, Cistopolē, Verchņije Poļanos u. c. Mūsu kuģa avīze saskaitīja, ka es biju runājusi sapulcēs 34 reizes. Neesmu oratore, bet runāt vajadzēja strādnieku, strādnieču, sarkanarmiešu un zemnieku priekšā par to, kas viņus satrauca un bija tiem tuvs, par to, kas viņus aizrāva. Kur bija bijuši baltie, tur iedzīvotāju naids pret tiem bija milzīgs. Nekad neaizmirsīšu mītiņu Votkinskas rūpnīca, kur baltie bija apšāvuši gandrīz visus pusaudžus, «nolādēto boļševiku dzimumu», — kā viņi teikuši. Un tūkstoš cilvēku lielajā mītiņā, ko mēs sasaucam Votkinskas rūpnīcā, visi raudāja, kad dziedāja «Par upuriem kritāt». Maz bija ģimeņu, kur nebija nogalināts kādspusaudzis. Nekad neaizmirsīšu, ko man stāstīja par to, kā līdznavei pērtas partizānes, skolotājas, nekad neaizmirsīšu tas neskaitāmās vardarbības, ņirgāšanos, par ko stāstīja Piekamas iedzīvotāji, galvenokārt vidējie zemnieki.

Iedzīvotāju gara tumsība bija liela: zemnieces vel baidījās dot bērnus mazbērnu novietnēs. Skolotāju vidu notika ļoti nikna aģitācija pret Padomju varu. Es biju šādas aģitācijas lieciniece Cistopolē. Taču lauku skolotāju tuvība zemnieku un strādnieku masām daudzus no tiem pamudināja iet kopā ar zemniekiem, ar strādniekiem. Iževskas rūpnīcā no 96 inženieriem Kolčakam līdzi aizbēga 95, bet kāda inženiera sieva, ar ko kādreiz biju kopā mācījusies vienā klasē ģimnāzijā un kas Iževska strādāja par skolotāju, nebija aizgājusi kopa ar vīru, bet palikusi pie sarkanajiem. «Kā lai es aizeju no strādniekiem?» viņa teica, mums tiekoties.

Toreizējās inteliģences augšslānis gāja līdzi baltajiem, pārgāja Kolčaka pusē; mūsu galvenie aģitatori bija strādnieki, strādnieces un sarkanarmieši. Masām viņi bija tuvi. 2. armijā bija kāds ļoti īpatnējs aģitators: līdz Oktobra revolūcijai viņš bija garīdznieks, pec. Oktobra aģitēja par boļševikiem. Pieci tūkstoši cilvēku lielajā sarkanarmiešu mītiņā Permā viņš runāja par Padomju valdības tuvību masām: «Boļševiki — tie ir tagadējie apustuļi.» Kad kāds sarkanarmietis viņam jautajā: «Bet kā tad'ar kristīšanu?» — viņš atbildēja: «Sīki būtu jastāsta stundas divas, bet īsi sakot — krāpšana un vairāk nekas!» Pārliecinošas bija no strādniekiem cēlušos sarkano komandieru runas. Par šo mītiņu es stāstīju Iļjičam, stāstīju, ka kāds komandieris teica: «Padomju Krievija ir neuzvarama ar savu kvadratūru un izplatību.» Mēs pasmejamies, bet vēlāk sakarā ar Ungārijas republikas krišanu Iļjičs teicaA ka būtībā komandierim ir taisnība: pilsoņu karā mums bija telpas diezgan, kur pavirzīties .. .

Liela nozīme kuģa «Kr asna ja Zvezda» aģitācijai bija Tatarijā, kur iedzīvotāji visiem spēkiem atbalstīja Padomju varu.

Vladimirs Iļjičs mani par visu sīki izjautāja; sevišķi viņu interesēja tas, ko es stāstīju par Sarkano Armiju, par zemnieku noskaņojumu, par čuvašu un tatāru noskaņojumu, kā masās aug uzticība Padomju varai.

1919. gada otrā puse bija vēl grūtāka par pirmo. Sevišķi smagi bija septembrī, oktobrī un novembra sākumā. Pilsoņu karš iedegās pilnās liesmās, Kolčaks bija uzvarēts, bet baltie bija nolēmuši iegūt Padomju varas centrus — Maskavu un Petrogradu. No dienvidiem nāca virsū Deņikins, kas ieņēma vairākus svarīgus punktus Ukrainā, no rietumiem sāka mākties virsū Judeņičs, kurš jau bija pienācis pie pašas Petrogradas. Balto uzvaras sadūšoja paslēpušos ienaidniekus.

Novembra beigās Petrogradā atklāja kontrrevolucionaru organizāciju, kas bija saistīta ar Judeņiču un ko subsidēja Antante.

Deņikina un Judeņiča uzvaru laikā uz Vladimira Iļjiča vārda pienāca ļoti daudz anonīmu vēstuļu ar lamām, draudiem, karikatūrām. Inteliģence vēl svārstījās, Padomju varas pusē bija pārnākuši tikai tās progresīvie slāņi ar Timirjazevu priekšgalā. Eseru atbalstīti, anarchisti 25. septembrī KK(b)P MK telpās, Ļeontjeva šķērsielā, organizēja eksploziju, kurā gāja bojā vairāki mūsu biedri.

Visapkārt plosījās bads un nabadzība. Bija jāstiprina Sarkanā Armija, jāuztur tajā kaujiniecisks noskaņojums, jāpārdomā plāni kara frontē, jānodrošina Sarkanās Armijas, aizmugures un strādnieku centru apgāde ar maizi, plaši jāizvērš izskaidrošanas un aģitācijas darbs, viss pārvaldes aparāts jāceļ pa jaunam — nevis pa vecam, nevis birokrātiski, bet pa jaunam, pēc padomju metodes, — bija jāizvēlas kadri, jāmāca tie, jāiedziļinās visos sīkumos.

Kaut gan Iļjičs ne mirkli nešaubījās par uzvaru, toīpēr viņš strādāja no rīta līdz vakaram, un milzīgās rūpes viņam neļāva gulēt. Gadījās, ka viņš naktī pamostas, uzceļas un sāk pārbaudīt pa telefonu: vai ir izpildīts tas vai cits viņa rīkojums, sadomā nosūtīt vēl kādu papildu telegramu. Dienā viņš mājā bija maz, lielāko tiesu sēdēja kabinetā: notika pieņemšanas. Sājos karstajos darba mēnešos es viņu redzēju mazāk nekā parasti, mēs gandrīz nemaz negājām pastaigāties, ierasties viņa kabinetā, ja nebija kāda darīšana, kautrējos: baidījos traucēt darbā.

Visasākais bija maizes jautājums. Vienkārša labības iepirkšana toreizējos apstākļos, kad pastāvēja sadrumstalotās, sīkās zemnieku saimniecības, kad notika traka spekulācija, nebija realizējama. Šajā darbā bija vajadzīga zināma plānveidība, bija jāizdod vairāki obligāti likumi, jāmobilizē šim darbam .atbilstoši cilvēki. Tas nebija gadījums, ka 1919. gada 17. janvārī par pārtikas lietu tautas komisāru iecēla Aleksandru Dmitrijeviču Cjurupu. Mēs viņu pazinām jau sen, es ar viņu Ufā biju kopā trimdā.

Viņa tēvs bija sīks kalpotājs (pilsētas valdes sekretārs) Taurijas guberņā, Aļeškos. Dzimis Aleksandrs Dmitrijevičs bija vienā gadā ar Vladimiru Iļjiču — 1870. gadā. Ģimene bija liela — 8 cilvēki; tēvs nomira agri, māte pelnījās ar šūšanu, Aleksandrs Dmitrijevičs agri sāka pasniegt stundas. Viņš mācījās tautskolā, pilsētas skolā un vidējā lauksaimniecības skolā. Pēc profesijas viņš bija agronoms, labi zināja lauksaimniecību un pazina zemnieku dzīvi. Kā revolucionārs pirmoreiz nokļuva cietumā 1893. gadā, vēlāk to vēlreiz arestēja 1895. gadā. No 1897. gada Aleksandrs Dmitrijevičs strādāja par statistiķi Ufā. Tur viņš bija sociāldemokrātu grupā, kas aktīvi darbojās dzelzceļa un apkārtējo rūpnīcu strādnieku vidū, tur es strādāju ar viņu kopā. Ufā divas reizes viņš sastapās ar Vladimiru Iļjiču, kas bija atbraucis pie manis, pēc tam mēs visu laiku sarakstījāmies. Viņš rakstīja «Iskrā». Mēs viņu pazinām kā pārliecinātu, dedzīgu revolucionāru. 1901. gadā viņš Charkovā organizēja Pirmā Maija streiku. 1902. gadā strādāja Tulā, grupā, kurā bija Sofija Nikolajevna Smidoviča, Veresajevs, Lunačarska brālis. 1902. gadā Aleksandru Dmitrijeviču Samarā arestēja, 1905. gadā viņš atkal strādāja Ufā.

Sākot ar 1914. gadu, Aleksandrs Dmitrijevičs atkal sāka aktivi piedalīties revolucionārajā boļševistiskajā darbā. Iljics, kas labi pazina cilvēkus, augstu vērtēja Aleksandru Dmitrijeviču. Viņš bija ļoti vienkāršs cilvēks, nebija ne orators, ne rakstnieks, bet bija ļoti labs organizators, praktiķis, kas pārzināja darbu, pazina lauku dzīvi. Reizē ar to viņš bija lielisks revolucionārs, nebaidījās grūtību, atdeva sevi visu darbam un cīņai par lietu, kuras nozīmi izprata līdz galam. Viņš strādāja Iļjiča vadībā. Iļjičs viņu cienīja, rūpējās par viņa veselību un atpūtu. Redzēdams to nogurušu, nostrādājušos, Iļjičs pusjokodams, pusnopietni rāja viņu, ka tas netaupot «kroņa īpašumu» (tā mēs savā ģimenes žargonā dēvējām mūsu lietai uzticīgos komunistus). Iļjičs mīlēja Aleksandru Dmitrijeviču arī kā biedru.

Tajā laikā Padomju varas pārtikas politika bija — organizēt labības monopolu, t. i., aizliegt jebkādu privāto tirdzniecību ar labību. Viss labības pārpalikums obligāti bija jānodod valstij par cietu cenu, bija aizliegts slēpt pārpalikumus, tie tika stingri reģistrēti, regulāri bija jāpiegādā labība no vietām, kur tās bija daudz, uz rajoniem, kur tās trūka, kā arī jāsagādā krājumi patēriņam un sējai. īstenībā tas bija plānveidīgas, sociālistiskas saimniecības sektors, bet to realizēt vajadzēja apstākļos, kad vēl nebija pārveidoti paši saimniecības pamati, kad zemnieku saimniecība vēl arvien bija individuāla saimniecība.

1919. gada 29. un 30. jūlijā Maskavas Padome un Maskavas Arodbiedrību Padome sasauca fabriku un rūpnīcu komiteju, arodbiedrību valžu pārstāvju, Maskavas Centrālā Strādnieku Kooperativa un biedrības «Kooperācija» padomes pilnvaroto konferenci, lai Maskavā noorganizētu vienotu patērētāju biedrību. Konferencē piedalījās arī meņševiki un neatkarīgās kooperācijas piekritēji. 30. jūlijā šajā konferencē runāja Vladimirs Iļjičs: novēlēja panākumus konferences darbā, bet sevišķi pasvītroja, ka vissvarīgākais ir tas, vai izdosies uzvarēt pilsoņu karā un pārkārtot pa jaunam visu sabiedrisko iekārtu, kas kooperācijai dos pareizu virzienu.

Viņš runāja par to, ka tikai pirms 20 mēnešiem bija uzvarējusi Oktobra sociālistiskā revolūcija un pats par sevi saprotams, ka šajā laikā visu veco iekārtu nebija iespējams pārkārtot pa jaunam. Iļjičs runāja par to, ka jāuzvar ne tikai vecie institūti, ne tikai muižnieki un kapitālisti, bet jāuzvar arī kapitālisma un sīkās zemnieku saimniecības apstākļu ieaudzinātie ieradumi, paražas, kuri simtiem gadu laikā iesūkušies katrā sīkzemniekā.

Tagad, kad mūsu zemē kolchozu saimniecība ir kļuvusi par saimniekošanas valdošo formu, katram ir saprotams, par ko runāja Ļeņins: viņš runāja par individuālās saimniecības aizvietošanu ar koiektivo. Viņš teica, ka notiek pēdējā, izšķirošā cīņa starp kapitālismu un sociālismu, ka tikai sociālisma uzvara palīdzēs uz visiem laikiem novērst badu, ekspluatāciju, viena iedzīvošanos uz cita darba rēķina. Viņš runāja par to, ka boļševiki nostājušies uz sociālistiska labības sagādes ceļa, lai apgādātu Sarkano Armiju un strādniekus. Pirmajā gadā izdevās sagādāt tikai 30 miljonu pudu.

«Nākamā gadā,» teica Vladimirs Iļjičs, «mēs sagādājām pāri par 107 miljoniem pudu, neraugoties uz to, ka militārā ziņā un attiecībā uz brīvu pieeju labības ziņā bagātākajām teritorijām mēs šajā otrajā gadā atradāmies grūtākos apstākļos, jo mums bija pilnīgi nepieejama ne tikai Sibirija, bet arī Ukraina un tālo dienvidu lielākā daļa. Neraugoties uz to, kā jūs redzat, mūsu labības sagāde ir trīskāršojusies. No pārtikas sagādes aparāta darba viedokļa tie ir lieli panākumi, bet, raugoties no viedokļa, kā nezemkopības apvidi nodrošināti ar labību, tas ir ļoti maz, jo, kad tika precizi izpētīti nezemkopības apvidu iedzīvotāju uztura apstākļi un it sevišķi pilsētu strādnieku uztura apstākļi, tad izrādījās, ka strādnieks pilsētās šā gada pavasarī un vasarā tikai apmēram pusi pārtikas produktu saņem no Pārtikas komisariāta, bet pārējo tas ir spiests iegūt brīvā tirgū, Sucharevkā un no spekulantiem, pie kam par pirmo pusi strādnieks maksā vienu desmitdaļu no visiem saviem izdevumiem, bet par otro pusi — deviņas desmitdaļas. Spekulantu kungi, kā to jau varēja sagaidīt, plēš no strādnieka 9 reizes vairāk, salīdzinot ar to cenu, kādu ņem valdība par sagādāto labību. Ja ņem šos precizos mūsu pārtikas stāvokļa datus, tad mums būs jās aka, ka pa pusei, ar vienu kāju, mēs stāvam vecajā kapitālismā un tikai pa pusei mēs esam izrāpušies no šā muklāja, no šā spekulācijas purva, un iznākuši uz labības patiesi sociālistiskas sagādes ceļa, kad labība nav vairs prece, nav vairs spekulācijas priekšmets, nav plēšanās priekšmets un cēlonis, priekšmets un cēlonis cīņai un daudzu cilvēku grimšanai nabadzībā.» *

Tālāk Iļjičs teica:

«Tagad notiek izšķirošā un pēdējā cīņa pret kapitālismu un pret brīvo tirdzniecību, un mums tagad notiek pati galvenā kauja starp kapitālismu un sociālismu. Ja mēs šai cīņā uzvarēsim, tad atgriešanās pie kapitālisma un agrākās varas, pie visa tā, kas bija agrāk, vairs nebūs.» **

1919. gadā Iļjičs vairākās runās un referātos strādniekiem, strādniecēm, zemniekiem un sarkanarmiešiem izskaidroja Padomju varas pārtikas politikas jēgu un būtību, runāja par kolektivo saimniecību. Dzīve apstiprināja uzsāktās līnijas pareizību.

Iļjičs nerimstoši domāja ne vien par to, kā sagādāt maizi Sarkanajai Armijai, bet arī kā nostiprināt Sarkanās Armijas saliedētību un disciplinētību. Viņš uzskatīja, ka pats pareizākais līdzeklis ir iepludināt strādniekus pēc sastāva zemnieciskās Sarkanās Armijas rindās. Tāpēc Iļjičs kvēli sveica Petrogradas un Maskavas strādniekus, kas brauca uz fronti, pašās kaujas ugunīs. Viņš paļāvās uz strādniekiem, piešķīra milzīgu nozīmi to izvirzīšanai vadošos amatos, par strādnieku komisāriem un sarkanajiem komandieriem. Viņš aicināja sarkanarmiešus būt sevišķi modriem. Vēstulē strādniekiem un zemniekiem sakarā ar uzvaru pār Kolčaku Iļjičs norādīja:

«. . . muižnieki un kapitālisti nav iznīcināti un neuzskata sevi par uzvarētiem: katrs saprātīgs strādnieks un

* V. I. Ļeņins, Raksti, 29. sēj., 468. un 469. lpp. (kursivs mans. — N. Ķ).

** Turpat, 473. un 474. lpp.

zemnieks redz, zina un saprot, ka tie ir tikai sakauti un paslēpušies, nolīduši, pārkrāsojušies ļoti bieži «padomju», «aizsargkrāsā». Daudzi muižnieki ielīduši padomju saimniecībās, kapitālisti — dažādos «glavkos» un «centros», padomju iestādēs par kalpotājiem; uz katra soļa viņi meklē Padomju varas kļūdas un vājības, lai to gāztu, lai palīdzētu šodien čechoslovakiem, rīt Deņikinam.

Sie laupītāji, noslēpušies muižnieki un kapitālisti, visiem spēkiem jāizseko un jāizķer visās viņu paslēptuvēs, tie jāatmasko un jāsoda bez žēlastības, jo tie ir darbaļaužu niknākie ienaidnieki, veikli, zinoši, ar pieredzi, kuri pacietīgi gaida izdevīgu brīdi sazvērestībai; tie ir sabotētāji, kurus neatbaida nekāds noziegums, lai kaitētu Padomju varai. Pret šiem darbaļaužu ienaidniekiem, pret muižniekiem, kapitālistiem, sabotētajiem, baltajiem, jābūt nesaudzīgam.

Bet, lai mācētu tos noķert, jābūt veiklam, piesardzīgam, apzinīgam, jo vērīgi jāuzmana vismazākā nekārtība, vismazākā atkāpšanās no Padomju varas likumu godīgas pildīšanas. Muižnieki un kapitālisti ir stipri ne tikai ar savām zināšanām un ar savu pieredzi, ne tikai ar pasaules bagātāko zemju palīdzību, bet arī ar ieraduma un tumsības spēku plašajās masās, kuras grib dzīvot «pa vecam» un nesaprot, ka nepieciešams stingri un godīgi ievērot Padomju varas likumus.» [9]

Šis aicinājums būt modriem daudzus baidīja. Nevienreiz vien Iļjičam stāstīja, kā dažkārt sarkanarmieši izrēķinājušies ar kādu kārtīgu komandieri gan par to, ka viņš cēlies no kungiem, gan par to, ka nav patikusi kāda viņa pavēle, gan kāda sīkuma dēļ. Daži to stāstīja ar smīnu, kas it kā teica: «Redziet nu, kādi ir jūsu dārgie sarkanarmieši!»

Protams, bija daudz gadījumu, kad apvainoja ne par to, par ko vajadzēja, un ne to, ko vajadzēja: orientēties traucēja zināšanu trūkums, vecā sīkīpašnieciskā mēraukla par to, kas labs un kas ļauns, anarchistiska pieeja daudziem jautājumiem. Un Iļjičs nelika mierā mūs, izglītības darbiniekus, prasīja, lai plašāk organizētu mācības pieaugušo strādnieku, zemnieku un sarkanarmiešu vidu, neizturētos pret mācībām formāli, birokrātiski, bet paplašinātu skolēnu redzes loku, visu mācīšanu piesātinātu ar partejiskumu. Viņš uzstāja, lai visiem līdzekļiem augstāko izglītību padarītu pieejamu tiem, kam agrāk uz to ceļš bija slēgts.

Tieši 1919. gadā izdeva vairākus rīkojumus, kas augstskolas padarīja pieejamas visiem, organizēja strādnieku fakultātes, dibināja daudzus strādnieku kursus: 1919. gadā organizēja pirmo padomju un partijas skolu.

Dažkārt ieeju pie Iļjiča: viņš noguris, norūpējies; 1919. gada beigasviņš ļoti slikti izskatījās (ir saglabājies kads fotouzņēmums — Iļjičs iet uz kursiem; tajā redzams, cik viņš slikti jzskatījās). Atnāku, viņš klusē. Es zināju lai ierosinātu viņu runāt, uzlabotu garastāvokli, jāpastāsta kaut kas raksturīgs no strādnieku fakultātes klausītāju vai no padomju un partijas skolas dzīves. Un bija jau arī ko stāstīt. Viņu interesēja, kā cilvēkos aug apziņa, kā aug viņiem veicamo uzdevumu izpratne. Par šiem tematiem ar Iļjiču runājām daudz.

Ņo 10. līdz 17. augustam Petrogradā notika «partijas nedēļa» un vienlaikus saskaņā ar partijas VIII kongresa lēmumu partijas biedru «pārreģistrācija», kas ieilga līdz septembra beigām. No 8. līdz 15. oktobrim «partijas nedēļa» notika Maskavā.

11. oktobrī Vladimirs Iļjičs uzrakstīja rakstu «Strādnieku valsts un partijas nedēļa», kurā sevišķi spilgti redzams, kā Iļjičs skatījās uz partiju, uz to, kādam jabut jaunajam padomju aparātam un cik svarīgi aparāta iesaistīt vairāk spēku no strādnieku un darba zemniecības vidus.

«Partijas nedēļa Maskavā notika Padomju varai grūtā laika,» šajā rakstā saka Iļjičs. «Deņikina panākumi pastiprināja muižnieku, kapitālistu un viņu draugu izmisīgās sazvērestības, pastiprināja buržuāzijas neveiksmīgos mēģinājumus set paniku, visādiem līdzekļiem dragāt Padomju varas stiprumu. Svārstīgie, nepastāvīgie, neapzinīgie sīkpilsoņi un līdz ar viņiem inteliģenti, eseri un meņševiki kļuva, kā tas parasts, vēl svārstīgāki un pirmie lava kapitālistiem sevi iebiedēt.

Bet es uzskatu to apstākli, ka partijas nedēļa Maskavā

7h notika grūtā brīdī, drīzāk par mums izdevīgu, jo tas lietai ir noderīgāks. Partijas nedēļa mums nav vajadzīga parādei. Partijas biedri vārda pec mums nav vajadzīgi arī par velti. Mūsu partija — revolucionāras strādnieku šķiras partija — ir vienīgā valdības partija pasaule, kura rūpējas nevis par biedru skaita palielināšanu, bet gan par šo biedru kvalitātes celšanu, par partijas attīrīšanu no tiem, kas «piesmērējušies». Mes vairākkārt esam "izdarījuši partijas biedru pārreģistrēšanu, lai izdzītu šos «piesmērējušos», lai partijā atstātu tikai "apzinīgos un komunismam patiesi uzticīgos. Mes izlietojam gan mobilizācijas frontei, gan sestdienas talkas, lai attīrītu partiju no tiem, kuri grib tikai «izmantot» labumus, ko dod valdības partijas biedra stāvoklis, kuri negrib nest pašaizliedzīga darba grūtības komunisma laba.

Un tagad, kad notiek pastiprināta mobilizācija frontei, partijas nedēļa ir laba tai ziņā, ka nevilina tos, kuri grib piesmērēties! Partijā mes aicinām liela skaita tikai vienkāršos strādniekus un trūcīgos zemniekus, zemniekus — darba cilvēkus, bet ne zemniekus spekulantus. Siem ierindas biedriem mēs nesolām un nedodam nekādus labumus no iestāšanās partijā. Gluži otrādi, partijas biedriem tagad jāveic par parasto smagāks un bīstamāks darbs

Jo labāk. Partijā iestāsies tikai patiesi komunisma piekritēji, tikai strādnieku valstij apzinīgi uzticīgie, tikai godīgie darba cilvēki, tikai kapitālisma laikā apspiesto masu īstie pārstāvji.

Tikai tādu partijas biedru mums arī vajag.

Ne reklāmai, bet nopietnam darbam mums vajadzīgi jaunie partijas biedri. Viņus mes aicinām partijā. Darbaļaudīm mēs plaši atveram partijas durvis.» *

Tālāk Iļjičs atkārtoja to, ko jau bija teicis Jakova Michailoviča Sverdlova bēres, ka ierindas strādnieku un zemnieku vidū ir ļoti daudz talantīgu organizatoru un administratoru. Tos viņš aicināja ķerties pie sociālisma celtniecības: «Ja jūs esat patiess komunisma piekritējs, ķerieties drošāk pie šā darba, nebīstieties, ka tas ir jauns un grūts, neļaujiet mulsināt sevi vecajam aizspriedumam, it kā šis darbs būtu pa spēkam tikai tiem, kas guvuši kroņa izglītību.» [10]

Raksts beidzās ar vārdiem: «Darbaļaužu masas ir ar mums. Tas ir mūsu spēks. Tas ir vispasaules komunisma neuzvaramlbas avots.»

Šajā grūtajā laikā Iļjičs nenogurstoši runāja un rakstīja strādniekiem un sarkanarmiešiem. Viņa vārdi iedvesmoja: Jaroslavļas, Vladimiras, Ivanovovozņesenskas strādnieki masveidīgi pieteicās braukt uz fronti.

«. . . simpātija spēks vien, simpātiju savam avangardam, izrādījās spējīgs darīt brīnumus,» rakstīja Iļjičs.

«Jo tas ir brīnums: strādnieki, kas pārcietuši nedzirdētas bada, aukstuma, sabrukuma un posta mokas, ne tikvien saglabā visu gara možumu, visu uzticību Padomju varai, visu pašuzupurēšanās un varonības enerģiju, bet ari uzņemas, neraugoties uz visu savu nesagatavotlbu un pieredzes trūkumu, valsts kuģa vadīšanas nastu! Un tas notiek bridi, kad vētra plosās ar visniknāko spēku . . .

Mūsu proletāriskās revolūcijas vēsture ir pilna šādu brīnumu. Tādi brīnumi novedis droši vien un nenovēršami, — lai kādi būtu atsevišķie smagie pārbaudījumi, — pie vispasaules Padomju republikas pilnīgas uzvaras.» [11]

Ari jaunatnē iedegās vēlēšanās iet uz fronti. Mēs, politiskās izglītības darbinieki, toreiz daudz noņemamies ar pirmo padomju un partijas skolu, kur centāmies jaunatni mācīt nevis «kroņa» garā, ko tik daudz pēla Iļjičs, bet gan sniegt zināšanas, kas tai dotu izpratni par tagadējiem notikumiem. Mēs bijām ļoti priecīgi, kad 1919. gada 24. oktobri mūsu pirmās padomju un partijas skolas izlaidumā ieradās Iļjičs.

«Biedri!» sāka viņš savu runu. «Jūs zināt, ka šodien mūs pulcinājusi kopā ne tikai vēlēšanās nosvinēt gadījumu, kad vairākums no jums beidzis padomju skolas kursus, bet ari tas apstāklis, ka apmēram puse no visa jūsu izlaiduma nolēmusi doties uz fronti, lai sniegtu

jaunu, ekstraordinaru un būtisku palīdzību karaspēkam, kas cīnās frontē.» *

Pastāstījis bez jebkādiem izskaistinājumiem par smago stāvokli frontēs, Iļjičs turpināja: «Lūk, kāpēc, lai ari cik smags mums šis upuris — sūtīt uz fronti dažus simtus kursantu, kas te sapulcināti un neapšaubāmi nepieciešami darbam Krievijā, — mēs tomēr ievērojām jūsu vēlēšanos.» **

Pastāstījis par ciņu frontēs, Iļjičs runāja par mūsu padomju un partijas skolas klausītāju turpmāko darbu:

«Tiem, kas dodas uz fronti kā strādnieku un zemnieku pārstāvji, nevar būt izvēles. Viņu lozungam jābūt — nāve vai uzvara. Katram no jums jāprot pieiet visatpalikušākiem, vismazāk attīstītajiem sarkanarmiešiem, lai vissaprotamākā valodā, no darba cilvēka viedokļa, paskaidrotu stāvokli, palīdzētu viņiem grūtā bridi, novērstu jebkādu svārstlšanos, iemācītu viņus cīnīties pret daudzajām sabotažas, kūtruma, krāpšanas vai nodevības izpausmēm. Jūs zināt, ka mūsu rindās un komandējošā sastāvā ir vēl daudz šādu parādību. Te vajadzīgi tie, kas apguvuši attiecīgo zinātņu kursu, saprot politisko stāvokli un prot sniegt palīdzību strādnieku un zemnieku plašajām masām viņu cīņā pret nodevību vai sabotažu. Ne tikai personīgo drosmi Padomju vara gaida no jums, bet ari jūsu vispusīgo palīdzību šim masām, lai jūs pārtrauktu jebkādu svārstlšanos viņu vidū un parādītu, ka Padomju varai ir spēki, kurus tā lieto ikkatrā grūtā bridi.» ***

Padomju un partijas skolas klausītāji viņiem parādīto uzticību attaisnoja.

Iļjiča runa bija norādījums ari visiem mūsu politiskās izglītības darbiniekiem.

Par to, kas viņu satrauca, Iļjičs runāja ne tikai mītiņos, bet ari mājās, sevišķi, ja atnāca kāds tuvs biedrs. 1919. gada beigās mūs bieži sāka apciemot Inese Armanda, ar kuru Iļjičs ļoti labprāt runāja par kustības perspektīvām. Ineses vecākā meita jau bija bijusi frontē, tik tikko negāja bojā 25. septembra eksplozijā Ļeontjeva * V. I. Ļeņins, Raksti, 30. sēj., 57. Ipp.

** Turpat, 62. Ipp.

*** Turpat, 63. un 64. Ipp.

šķērsielā. Atceros, ka reiz Inese pie mums atnāca ar jaunāko meitu Varju, kas toreiz bija vēl pavisam jauna meitene, bet vēlāk kļuva par uzticamu partijas biedreni; Iļjičs viņu klātbūtnē sāka «sakārtot pulkus», kā es pēc veca ieraduma mēdzu izteikties; atceros, kā Var jai iemirdzējās acis. Iļjičam patika «pulkus sakārtot» ari ar mūsu toreizējo mājstrādnieci Olimpiadu Ņikanorovnu Zuravļovu, rakstnieces Boreckas māti. Agrāk Olimpiada Ņikanorovna bija strādājusi Uralos par vienkāršu strādnieci dzelzs apstrādāšanas rūpnīcā, pēc tam par apkopēju «Pravdas» redakcijā. Iļjičs konstatēja, ka viņai ir stiprs proletārisks instinkts. Sēdēdams virtuvē (Iļjičam pēc veca paraduma patika pusdienot, vakariņot un dzert tēju virtuvē), viņš labprāt tērzēja ar Olimpiadu Ņikanorovnu par nākamajām uzvarām.

Iļjičs nebija kļūdījies: Padomju varas pastāvēšanas otro gadadienu mēs sagaidījām ar uzvarām.

Kad Deņikins oktobra sākumā tuvojās Orlai, KK(b)P CK kā Revolucionārās kara padomes locekli uz 'Dienvidu fronti nosūtīja b. Staļinu. Staļins izvirzīja jaunu uzbrukuma plānu, ko CK pieņēma. Vladimirs Iļjičs to pilnīgi atbalstīja. Dienvidu frontē ātri sākās lūzums. 19. oktobri mūsējie pie Voroņežas sakāva ģenerāli Skuro un Mamontovu. 20. oktobri tika atgūta Orla. 21. oktobri pie Pulkovas tika sakauts Judeņičs, kas virzījās uz Petrogradu.

Uz Oktobra revolūcijas dienu Iļjičs uzrakstīja kvēlu sveicienu Petrogradas strādniekiem, uzrakstīja «Pravdā» rakstu «Padomju vara un sievietes stāvoklis», avīzei «Bednota» nosūtīja rakstu zemniekiem «Padomju varas divi gadi».

7. novembri VCIK, Maskavas Padomes, VACP un fabriku un rūpnīcu komiteju apvienotā sēdē Iļjičs lasīja referātu «Padomju varas divi gadi». Iļjičam nepatika runāt svinīgās sēdēs, un viņa runai šajā sanāksmē nebija aģitācijas raksturs: tā bija tīri lietišķa. Taču tās saturs klātesošos satrauca, aizrāva, un tai vētraini aplaudēja.

Iļjičs runāja par to, ka pats svarīgākais sasniegums divos aizritējušajos Padomju varas gados ir «strādnieku varas celtniecības mācība . . . strādnieku piedalīšanās vispārīgā valsts pārvaldīšanā». «. . . vissvarīgāko darbu mēs esam veikuši vecā valsts aparāta pārkārtošanā, un, kaut ari šis darbs bija grūts, taču mēs divu gadu laikā redzam strādnieku šķiras pūļu rezultātus un varam teikt, ka šai nozarē mums ir tūkstoši strādnieku pārstāvju, kas gājuši cauri visām cīņas ugunim, soli pa solim izspiežot buržuāziskās varas pārstāvjus. Mēs redzam strādniekus ne tikai valsts aparātā, bet mēs redzam viņu pārstāvjus pārtikas sagādē, tai nozarē, kur bija gandrīz vienīgi vecās, buržuāziskās valdības, vecās, buržuāziskās valsts pārstāvji. Strādnieki ir radījuši pārtikas sagādes aparātu …» * teica Ļeņins. 1919. gadā strādnieku pārstāvju procents aparātā no 30% bija palielinājies līdz 80%.

Strādnieki veic svarīgu darbu, teica Iļjičs, tas ir darbs proletariāta vadoņu izvirzīšanā. Tie izvirzās frontē, visās pārvaldes nozarēs. Iļjičs norādīja uz sestdienas talku nozīmi, uz nozīmi, kāda ir strādnieku uzņemšanai partijā. Tikai Maskavā vien «partijas nedēļā» uzņēma vairāk nekā 14 tūkstošu jaunu partijas biedru. Iļjičs runāja par rezervi, kāda ir strādnieku un zemnieku jaunatne, kas audzināta cīņas apstākļos. Bet pats galvenais, teica Iļjičs, kam jāpievērš uzmanība, — tā ir pareizu attiecību nodibināšana ar daudzmiljonu zemniecību, nepieciešamība veikt zemniecības vidū plašu izskaidrošanas darbu. Iļjičs teica, ka pilsoņu karš zemniekam atver acis uz īsto stāvokli.

Iļjičs runāja mierīgi. Noskaņojums visiem bija pacilāts.

V. Majakovskis, ar kuru toreiz politiskās izglītības darbinieki tā aizrāvās, vispārīgo noskaņojumu izteica Oktobra revolūcijas otrajai gadadienai veltītajā dzejoli:

Kaut

pa lāsei, pa divām vismaz

jūsu dvēseles ieplūstu dzīvē, lai aug

strādnieku varoņdarbs tas,

ko sauc par

«Revolūciju».

Apsveicēji

nerādās pat?

Tiem no izbīļa

papēžos dvēseles? Nevajag ari. Simto tikpat gadadienu svinēsim — ticu es! *

Kad, sagaidot Oktobra revolūcijas divdesmito gadadienu, rezumējām sociālistiskās celtniecības frontē gūtos sasniegumus, kas ierakstīti Staļina Konstitūcijā visi atcerējās Iļjiču, viņa vārdus, viņa direktivas

* Atdzejojusi Mirdza Bendrupe

V. D. Bončs-Brujevičs. VLADIMIRS IĻJIČS PIRMAJOS GADOS PĒC OKTOBRA

Zem revolucionārā karaspēka spiediena kritusi Ziemas pils, Pagaidu valdība gāzta. Sī vēsts zibeņātri nonāca Smoļnijā. Vladimirs Iļjičs pēc stiprā satraukuma beidzot atviegloti uzelpoja. Viņš tūliņ nomazgāja vienkāršo grimēj urnu un savu veco politisko draugu pavadībā ieradās Rйtrogradas strādnieku un zaldātu deputātu Padomes sēdē. Nevar sacīt — aplausu vētra, nē, cilvēku jūtu viesulis brāzās pa zāli, kad Vladimirs Iļjičs parādījās katedrā. Sēde sākās ar sapulces vadītāja īsu runu. Un atkal apsveikumi, atkal piekrišanas saucieni, atkal līksme. Tā noritēja šī vēsturiskā sēde.

Tajā pašā rītā Petrogradas iedzīvotāji, nedroši izgājuši uz ielām, lasīja visur izlīmēto īso uzsaukumu:

«Krievijas pilsoņiem!

Pagaidu valdība gāzta. Valsts vara pārgājusi Petrogradas strādnieku un zaldātu deputātu Padomes orgāna — Kara revolucionārās komitejas rokās, kura stāv Petrogradas proletariāta un garnizona priekšgalā.

Lieta, par kuru cīnījās tauta — tūlītēja demokrātiska miera piedāvāšana, muižnieku īpašuma uz zemi atcelšana, strādnieku kontrole pār ražošanu, Padomju valdības nodibināšana, — šī lieta ir nodrošināta.

Lai dzīvo strādnieku, zaldātu un zemnieku revolūcija!

Kara revolucionārā komiteja pie Petrogradas

strādnieku un zaldātu deputātu Padomes.

1917. g. 25. oktobri pīkst. 10 no rīta.»

So uzsaukumu bija rakstījis Vladimirs Iļjičs. Tas bija jaunās varas, Oktobra revolūcijas uzvaras rezultātā radītās varas pirmais uzsaukums tautai.

Oktobra revolūcijas pirmajā dienā Smoļnijā notika II Padomju kongresa sēde, kurā pieņēma dekrētus par zemi un par mieru, ko bija uzrakstījis Vladimirs Iļjičs.

Ar II Viskrievijas strādnieku, zemnieku un zaldātu deputātu Padomju kongresa dekrētu tika nodibināta Tautas Komisāru Padome. Tautas Komisāru Padomes priekšgalā stājās Vladimirs Iļjičs Ļeņins.

Tautas Komisāru Padomes pirmais dekrēts bija dekrēts par presi. Tas mūsu zemi pasargāja no kontrrevolucionaro avīžu un žurnālu kaitīgās ietekmes.

Jaunās sociālistiskās republikas likumdošanas aparāts pārņēma savās rokās valsts pārvaldīšanu. Ar katru dienu tas aptvēra aizvien jaunas un jaunas dzīves nozares. Vecās sabiedrības buržuāziskos dzllves balstus nesaudzīgi dragāja strādnieku un revolucionāro zemnieku valdības nelokāmā griba, proletariāta diktatūras griba.

Dienas piecas pēc Oktobra revolūcijas Vladimirs Iļjičs sarunā ar mani (biju tajā laikā Tautas Komisāru Padomes Lietu pārvaldnieks) izteica domu, ka vajag nekavējoties radīt valsts aparātu, vispirms pie centrālās valdības. Bija pilnīgi acīm redzams, ka visu valsts pārvaldes schemu viņš jau sen pārdomājis un, var teikt, izkaldinājis, jo uz katru jautājumu viņš tūlīt deva skaidru un precizu atbildi.

— Ir nepieciešams, — viņš man sacīja, — radīt spēcīgu Tautas Komisāru Padomes Lietu pārvaldes aparātu, jo, bez šaubām, tiklab ar pirmajām dienām, kā ari droši vien turpmāk mūsu pārvaldē no visām pusēm saplūdis visvisādas lietas.

Otrā dienā no rīta es devos uz Smoļniju, lai vispirms izraudzītu telpas Vladimira Iļjiča kabinetam. Sajā kabinetā bija nodomāts noturēt Tautas Komisāru Padomes sēdes. Blakus kabinetam vajadzēja būt lielākām telpām

Tautas Komisāru Padomes Lietu pārvaldei, lai varētu novietot visus sekretārus, lietvežus un citu personālu. Smoļnijā telpas nebija piemērotas visām šim iestādēm, jo istabas bija ļoti lielas. Tomēr izdevās atrast divas caurstaigājamas istabas, vienu mazāku, otru lielāku, kur tad ari iekravājāmies. Vispirms iekārtojām Vladimira Iļjiča kabinetu un ierīkojām komutatoru telefona sakariem. Biedrs Polovinkins, strādnieks-telefonists un mūsu partijas biedrs, bija pats pirmais kalpotājs, ko pieaicinājām Tautas Komisāru Padomes apkalpošanai.

Pulkovas augstienēs un ap Petrogradu notika kaujas. Valdības aparāts bija jārada sarežģītos apstākļos.

Pirmajā laikā bija jāstrādā ne tikai visu dienu, bet gandrīz nepārtraukti ari caurām naktīm. Lūdzēju nāca tik daudz, ka nebija iespējams visus pieņemt. Pēc Vladimira Iļjiča norādījuma, jau kopš pirmajām dienām bija nosacīta tāda kārtība, ka katrs apmeklētājs, lai kas viņš ari būtu, varēja pilnīgi brīvi nokļūt pie valdības, lai izteiktu savu vajadzību. Bet ļaužu nāca ļoti daudz, un jau pirmajās dienās kļuva skaidrs, ka daudzus apmeklētājus vajag sūtīt uz citām vietām, piemēram, uz pilsētas domi, pie Michaila Ivanoviča Kaļiņina, ja jautājums attiecās uz pilsētas lietām.

Seit pat, Smoļnijā, sāka rasties Tautas komisariatu pagaidu pārvaldes aparāts. Pirmais tika radīts Ārlietu komisariāts. To prasīja pati dzīve. Vajadzēja organizēt ārvalstu diplomātu pieņemšanu no visām vēstniecībām, kuri pie mums ieradās gandrīz ik dienas.

Radās nepieciešamība organizēt ari Finansu komisariātu. Par Finansu komisāru tika iecelts b. Menžinskis. Viņa iecelšanu apstiprināja vēlu vakarā. Lai nekavējoties izpildītu valdības priekšrakstu, b. Menžinskis kopā ar kādu biedru ienesa lielu dīvānu, nolika to pie sienas turpat Lietu pārvaldē, ar paša roku lieliem burtiem uzrakstīja uz papīra loksnes «Finansu komisariāts» un šo uzrakstu piestiprināja virs dīvāna. Bet, tā kā tolaik mājās nakšņot iznāca reti, pie tam bija jau vēls laiks, dienas darbā nogurušais Menžinskis apgūlās uz šā dīvāna un vienā mirkli aizmiga.

Vladimirs Iļjičs iznāca no kabineta, apstājās pie divana, izlasīja uzrakstu, paskatijas uz guļošo komisāru un labsirdīgi, skaļi sāka smieties.

Soli pa solim mēs radījām padomju aparātu, kas drīz sāka strādāt diezgan precizi. Tautas Komisāru Padomes Lietu pārvaldē vajadzēja izšķirt visdažādākos jautājumus un izšķirt ātri, tāpēc ka daudzi no tiem nebija atliekami ne uz mirkli.

Drīz sākās liels, radošs darbs, kura vadība bija koncentrēta Tautas saimniecības augstākajā padomē; no turienes nāca visas ar VACP iepriekš saskaņotās un valdības apstiprinātās direktīvas un darbinieku iecelšana fabrikās un rūpnīcās. Fabrikas, rūpnīcas, šachtas un rūdas raktuves, salaužot veco, dabūja jaunu pārvaldes aparātu, kam vajadzēja praktiski realizēt jaunos likumus par darbu, ieviest dzīvē valsts rūpniecības jaunos principus.

Viss šis lūzums, visa šī pāreja bija ļoti grūta un atbildīga lieta, un Vladimirs Iļjičs to rūpīgi uzraudzīja. Viņš pastāvīgi pārbaudīja, atgādināja, deva norādījumus un stingrus rīkojumus cīņā pret sabotažu un kaitniecību.

Vajadzēja ari pastāvīgi raudzīties, lai realizētu dekrētu par zemi, ko bija uzrakstījis Vladimirs Iļjičs. Pēc šā dekrēta visa zeme pārgāja to rokās, kuri šo zemi apstrādāja, un zemnieku komitejām, kas šo strādnieku un zemnieku valdības svarīgāko reformu realizēja, nikni pretojās agrākie zemes īpašnieki.

1917. gada novembra vidū kādā pārrunā Vladimirs Iļjičs teica, ka mēs tuvojamies brīdim, kad vajadzēs sākt nacionalizēt bankas, sākumā kaut vai Petrogradā. Sis uzdevums bija ļoti svarīgs un sarežģīts.

Banku nacionalizāciju mēs bijām nodomājuši izdarīt ap novembra beigām. Es ar vislielāko rūpību sāku vākt ziņas par visiem banku direktoriem, galvenajiem kalpotājiem, par pašu banku izvietojumu un visu, kas bija nepieciešams, lai pareizi realizētu šo pasākumu, kuram bija milzīga valstiska nozīme. Visās bankās direktori un kalpotāji piedalījās sabotažā pret valdību. Vienīgi atsevišķas personas, kas tur strādāja, slepus ieradās pie mums un sniedza nepieciešamās ziņas. Tādējādi uzzinājām, ka Tirgotāju bankas valdē, kas atradās Ņevas prospektā, aizvien biežāk runājot, ka iespējama banku nacionalizācija. Viens no direktoriem, nostājies kareivīgā pozā, teicis, ka banku valdes to nepieļaušot, ka darīšot visu, lai pretotos, pat lietošot smacējošo gāzu bumbas, kuras esot viņu rīcībā. Viss tas bija naivi un smieklīgi, sevišķi šo ļaužu pārliecība, ka pret boļševikiem sacelšoties visi iedzīvotāji, ja bankas tikšot atņemtas. Viņi bija aizmirsuši, ka iedzīvotājiem par bankām nebija nekādas intereses, ka banku vērtības sastāvēja no buržuāzijas naudas līdzekļiem, kura bailīgi slēpās pa kaktiem. No visa tā tomēr vajadzēja secināt, ka banku nacionalizāciju nav ko atlikt, jo banku darbinieki varēja gluži vienkārši vērtības un naudu izvest un tirdznieciskās grāmatas iznicināt. Tas būtu stiprs trieciens jaunās republikas tautas saimniecībai.

Es ziņoju Vladimiram Iļjičam par banku nacionalizācijas plānu. Viņš teica, ka rīcības plāns izstrādāts pareizi un, jo ātrāk to realizēsim, jo būs labāk.

Lai veiktu banku nacionalizācijas visu operāciju, vajadzēja nosūtīt uz 28 iestādēm strādnieku komisārus jo rūpīgi izraudzītas un stingri disciplinētas karaspēka vienības pavadībā. Dienu pirms operācijas es brīdināju izraudzītos biedrus, ka viņiem vajag atpūsties un sagatavoties, jo rit būs jāveic liela un visai atbildīga operācija. Pēc tam tika noteikts, ka neviens, lai kas tas būtu, bez atļaujas nedrīkst runāt pa tālruni, jo tad kāds varētu nejauši uzzināt un nodot tālāk kaut kādas ziņas par paredzamo operāciju. Pulksten 2 nakti es paziņoju biedram Staļinam, ka man vajag ar viņu aprunāties. Viņš tajā laikā bija Vladimira Iļjiča kabinetā aizņemts kādā steidzamā darbā. Mēs abi divatā iegājām kādā Smoļnija istabā, un es sīki izstāstīju, kas ir darīts. Viņš piekrita visam veiktajam un teica, ka Vladimirs Iļjičs, aiziedams gulēt, vēlreiz licis man pasacīt, lai visu šo operāciju veicu droši, bet reizē ari ievērojot lielu taktu un pilnīgi korekti izturoties pret banku direktoriem. Bija paredzēts viņus visus atvest Smoļnija un likt priekšā nekavējoties sākt strādāt nacionalizētajās bankās, ņemot no viņiem attiecīgu parakstu.

Tieši piecas minūtes pirms septiņiem es paziņoju latviešu pulka priekšniekam, ka visus karavīrus, kam jāpiedalās operācijā, vajag sasaukt un nostādīt ierindā. Priekšnieks pavēlēja izziņot trauksmi, un tieši pulksten 7 nodaļas nostājās Smoļnija gaitenī pilnīgā kaujas gatavībā. Ap šo laiku ieradās arī strādnieku komisāri. Nokāpis lejā, redzēju, ka katras 10 vai 20 cilvēku lielās nodaļas priekšā stāv komandieri. Ierindas beigās pa divi stāvēja 56 latviešu strēlnieki. Redzot, cik apbrīnojami ātri un disciplinēti nostājies šis īsti kaujinieciskais karaspēks, kas pavisam nesen bija ieradies no Ziemeļu frontes, no vācu ugunslīnijas, — strādnieki un komisāri arī nostājās pa vienam katras nodaļas priekšā un pa vienam pie katra latviešu strēlnieku pāra. Es pasniedzu komisāriem aizzīmogotas aploksnes. Viņiem tās vajadzēja atvērt Suvorova prospektā, izlasīt pavēli un doties ar savām nodaļām tālāk. Pēc tam es teicu latviešu pulka priekšniekam, ka karavīrus vajag iesēdināt smagajos un vieglajos automobiļos. Atskanēja skaidra, militāra komanda, un nodaļa pēc nodaļas stingrā solī devās lejā pa kāpnēm. Gandrīz vienā, acumirklī strēlnieki ieņēma .savas vietas automobiļos. Šoferiem tika dota pavēle, un mašīnas izbrauca pa Smoļnija vārtiem.

Ap pulksten 11 no rīta visā Petrogradā banku nacionalizācijas operācija bija pabeigta un saskaņā ar instrukciju bankas uz zināmu laiku slēgtas.

Vladimirs Iļjičs bija ļoti apmierināts ar tik ātru un precizu valdības direktīvas izpildi. Turpmāk ne vienreiz vien viņš norādīja, ka šī operācija esot piemērs, kā veicams tāds pats pasākums citās saimniecības nozarēs.

— Zināms, — viņš vienmēr piebilda, — viena lieta ir nacionalizēt, cita lieta — nacionalizēto pārvaldīt. Lūk, tieši šī mierlaika celtniecība otrajā dienā pēc revolūcijas jau ir visgrūtākā lieta, kas mums būs jāveic. Ja mēs nespēsim tikt galā ar to, tad visas mūsu revolucionārās pūles būs veltīgas.

Pēc muižnieku zemes nacionalizācijas banku nacionalizācija bija viens no galvenajiem pasākumiem sociālistiskās revolūcijas nostiprināšanā.

Strādnieki saprata, ka valdība stāv revolūcijas sardzē, mietpilsoņi redzēja, ka proletariāta diktatūra realizē savas neatņemamās tiesības, ekspropriējot ekspropriatorus.

1917. gada 31. decembrī ar īpašu dekrētu tika nacionalizētas fabrikas, rūpnīcas, šachtas, rūdas raktuves, transports u. c.

Bez vispārējās vadības un pastāvīgās novērošanas, kā tiek veikts milzīgais darbs — visu daudzveidīgās saimniecības nozaru nacionalizācija, kuras tagad pārgāja valsts rokās, — Vladimirs Iļjičs veltīja daudz laika arī nākamās gigantiskās sociālistiskās jauncelsmes plānu un projektu izstrādāšanai.

Pilsoņu kara dūmos un liesmās dzima mūsu revolucionārās zemes lielās nākotnes jaunie plāni, jaunās perspektīvas. Tautas Komisāru Padomē sāka ieplūst grandiozu jaunbūvju projekti. Inženieri un citi speciālisti piesūtīja Padomju varai savus rasējumus, projektus un pētījumus, pie kuriem bija strādājuši gadu desmitiem un kuru realizēšana nebija iespējama patvaldības laikā.

Ar vislielāko nopietnību un uzmanību šos darbus studēja visi Tautas Komisāru Padomes locekļi, bet jo sevišķi pats Vladimirs Iļjičs. Brīvajos brīžos, kādi atlika pēc Tautas Komisāru Padomes sēdēm un vadot darbu pilsoņu kara frontēs, viņš pilnīgi nodevās šo projektu studijām.

Viens no pirmajiem Tautas Komisāru Padomē ienāca projekts par Lielā Ziemeļu jūras ceļa radīšanu. Projektu izpildei nepieņēma, lai gan tas bija pamatīgi izstrādāts. Tam būtu vajadzējis patērēt tādus milzu spēkus un līdzekļus, kādu mūsu zemei tolaik vēl nebija. Augstākā mērā uzmanīgi tika izskatīts kanāla projekts Volgas savienošanai ar Donu un daudzi citi. Bet nekas tā nesaistīja Vladimira Iļjiča uzmanību kā mūsu zemes elektrifikacija. Tāpat viņš veltīja nopietnu vērību naftas avotu izmantošanai tiklab pie Embas, kā arī citās vietās Volgas labajā krastā, kur pētījumos bija atklāti bagāti naftas slāņi.

Pirmais eleiktrifikacijas laukā bija G. M. Kržižanovska darbs «Krievijas elektrifikacijas pamatuzdevumi», ko viņš iesniedza Vladimiram Iļjičam 1920. gadā.

«Tvaika gadsimts — buržuāzijas gadsimts.

Elektrības gadsimts — sociālisma gadsimts,» — nereti citēja Vladimirs Iļjičs šo epigrafu, ko savam

darbam bija licis viņa senais līdzgaitnieks un biedrs G. M. Kržižanovskis.

Šeit, šajā grāmatiņā, pirmo reizi bija minēts par elektrostaciju uz Volchovas upes. «Sviras staciju un Volchovas iekārtas ierīkošana prasīs milzīgu sasprindzinājumu veicamo darbu plašuma dēļ,» raksta autors. «Taču,» viņš turpina, «mums ir pamats domāt, ka desmit gadu laikā… šo ciklopisko darbu varēs sekmīgi pabeigt.»

īstenība pārsniedza gaidīto. Volchovas hidroelektrostaciju uzcēla, neraugoties uz visām grūtībām, daudz daudz īsākā laikā.

Vladimirs Iļjičs ar vislielāko interesi diendienā sekoja Volchovas jaunbūves darbu gaitai, kuri, tāpat kā visi celtniecības darbi šinī grūtajā laikā, noritēja ne vienmēr pietiekami gludi.

Cik ļoti viņš vēlējās redzēt darbojamies Sviras iekārtas un Dņeipras milzīgās elektrostacijas, no kurām trauksies un plūdis uz visām pusēm, pa pilsētām un ciemiem, fabrikām un rūpnīcām, šachtām un rūdas raktuvēm neredzams, varens spēks!

Vladimirs Iļjičs nedabūja savām acīm redzēt milzīgās elektroceltnieclbas pirmo sasniegumu. Bet pamati bija likti viņa laikā. Dabas titāniskos spēkus piespieda kalpot mūsu zemei, tos iekļāva ļās industrializācijas darbā.

Vladimirs Iļjičs pievērsa lielu uzmanību mūsu bagātīgo izrakteņu — akmeņogļu, naftas un kūdras ieguvei, jo tie bija nepieciešami elektriskās enerģijas ražošanai. Kopā ar visvairāk pieredzējušiem inženieriem viņš projektēja tādu elektrostaciju celtniecību, kuras varētu strādāt ar savu kūdru. Pirmā no tām bija Saturas stacija, ap kuru ir milzīgi kūdras purvi. So staciju cēla ar vislielāko sasprindzinājumu un pūlēm. So jaunbūvi vadīja pārbaudīti inženieri, Vladimiram Iļjičam personīgi labi pazīstami komunisti V. V. Vorovskis, I. I. Radčenko, L. B. Krasins, G. M. Kržižanovskis. Darbu gaitā inženieris Klasons, ko Vladimirs Iļjičs tikpat sen un labi pazina, sāka izdarīt mēģinājumus kūdras iegūšanai hidrauliskā ceļā.

«Šķidrās kūdras» ideja bija tik efektīva, ka, iepazinies ar to, Vladimirs Iļjičs uzskatīja to par sevišķi nozīmīgu.

— Kūdras pilna ir visa Krievija, — viņš sacīja, — un pāreja no tās iegūšanas mājamatnieciskā veida ar lāpstu uz mechanisko ieguvi — tas ir milzu sasniegums.

Kad Klasona izgudrojums bija jau tiktāl izstrādāts, ka varēja sākt domāt par tā izlietošanu praksē, Vladimirs Iļjičs vēlējās iepazīties ar pašu ražošanu. Bet bija jau vēls rudens, un viņam izbraukt uz kūdras purviem nebija nekādas iespējas. Tad nolēma Kremli demonstrēt kinofilmu, kas uzņemta ražošanas vietā. Vladimirs Iļjičs ar vislielāko uzmanību skatījās šo filmu un klausījās Klasona īso referātu par jauno kūdras ieguves paņēmienu.

Drīz pēc tam Vladimirs Iļjičs panāca, ka TK Padome pieņēma īpašu dekrētu par palīdzību Klasonam viņa darbā — • kūdras iegūšanā pēc jaunās metodes, bet tūliņ pēc tam pats uzrakstīja Klasonam vēstuli:

«b. K 1 a s o n!

Baidos, ka Jūs — piedodiet par atklātību — nepratlsiet izmantot TKP lēmumu par Hidrotorfu. Baidos tāpēc, ka Jūs, kā redzams, pārāk daudz laika esat izšķieduši «tukšai sapņošanai» par kapitālisma restaurāciju un neesat izturējušies pietiekami uzmanīgi pret visai savdabīgajām īpatnībām, kādas ir pārejas laikam no kapitālisma uz sociālismu. Taču es to saku, nevis lai Jums pārmestu un ne tikai tāpēc, ka atcerējos 1894. un 1895. gada teorētiskos strīdus ar Jums, bet šauri praktiskā nolūkā.

Lai izmantotu TKP lēmumu, kā pienākas, vajag

1)   nesaudzīgi stingri un laikus sūdzēties par tā pārkāpšanu, ļoti vērīgi uzraugot izpildīšanu un, saprotams, izraugot sūdzēšanai tikai tos gadījumus, kas atbilst apzīmējumam «reti, bet zīmīgi».

2)   Laiku pa laikam — atkal ievērojot to pašu noteikumu — rakstīt man (NB uz aploksnes: personīgi no tāda un tāda, tādā un tādā lietā):

lūdzu aizsūtīt atgādinājumu vai pieprasījumu tādu un tādu (teksta projekts uz atsevišķas lapiņas)

tādai un tadaipersonai vai iestādei tādā un tādā jautājumā, ievērojot, ka «Hidrotorfa» darbi atzīti par valstiski svarīgiem.

Ja Jūs mani nepiekrāpsiet, t. i., ja atgādinājumi un pieprasījumi būs stingri lietišķīgi (bez resoru plēšanās vai polemikas), tad es šādus atgādinājumus un pieprasījumus parakstīšu 2 minūtēs un tie dažreiz dos praktisku labumu.

Novēlot ātrus un labus panākumus Jūsu izgudrojumam un ar sveicienu

V. Uļjanovs (Ļeņins).» [12]

Visai raksturīgi, ka arī šeit, tīri praktiskā lietā, Vladimirs Iļjičs neaizmirst teorētiskās pozīcijas un apņēmības trūkumu, nepietiekamu neatlaidību, vāju gribu cīņa saista ar «bezjēdzīgu sapņošanu» par «kapitālisma restaurāciju». Varētu likties, kāds gan var būt sakars šīm nepareizajam teorijām ar kūdras iegūšanas praksi pēc jaunās metodes. Bet, lūk, izrādās, ka aplamas teorijas dēļ trūkst pareizas pieejas darbam ļoti grūtajā un ārkārtīgi savdabīgajā toreizējā laikā, pārejot no kapitālisma uz sociālismu. Un tādēļ arī trūkst nepieciešamās enerģijas un spēka, lai izmantotu valdības dekrētu.

Vladimirs Iļjičs panāca savu. Kūdras ieguve pēc inženiera Klasona paņēmiena beidzot bija realizēta, un to saka plaši lietot praksē.

Ar vēl lielāku uzmanību Vladimirs Iļjičs izturējās pret akmeņogļu iegūšanu. Nerunājot jau nemaz par to, ka viņš darīja visu, lai jo labāk nostādītu ogļu ieguvi Doņecas baseinā, ko bija izpostījušas baltgvardu bandas, viņš meklēja arvien jaunas ogļu iegūšanas vietas un prasīja, lai ogļu iegūšanu tur nekavējoties nostādītu, ka nākas. Šajā laikā Vladimirs Iļjičs pievērsa uzmanību Piemaskavas oglēm, lai gan tās bija daudz sliktākas neka Doņecas ogles.

Tautas saimniecības augstākajā padomē mēģināja pret to iebilst, bet Vladimirs Iļjičs tūliņ paralizēja visus iebildumus ar pavisam neatspēkojamu argumentu.

— Brīnums gan, — viņš sacīja, — mums viss ir slikts, bet tirgotājam un fabrikantam Konšinam, kam' pie Serpuchovas piederēja milzīgas tekstilfabrikas, šīs Piemaskavas ogles bija pat ļoti labas. Viņš tās ieguva savās šachtās, un visa fabrika, kur strādāja līdz piecpadsmit tūkstoši strādnieku, lieliski ar tam darbojas, un Konšinam vēl no šīm oglēm bija laba peļņa: tas viņam izmaksāja ievērojami lētāk nekā Doņecas ogles. Mācīsimies taču no šā tirgotāja un fabrikanta un ķersimies pie Piemaskavas ogļu iegūšanas plašā mēroga.

Mēs pārliecinājāmies, cik ļoti pareizi Vladimirs Iļjičs bija paredzējis: Piemaskavas oglēm bija milzīga nozīme Maskavas fabriku, rūpnīcu un komunālajā saimniecībā Lielā Tēvijas kara laikā, kad Doņecas baseinu bija ieņēmuši fašisti.

Tādu pašu lielu nozīmi Vladimirs Iļjičs piešķīra slānekļa atradņu izmantošanai pie Petrogradas. Viņš vairākas reizes visai neatlaidīgi prasīja, lai Petrogradas Padomes Prezidijs veltī šai lietai sevišķu vērību.. Vladimira Iļjiča uzmanību saistīja arī ogļu ieguve Kuzņeckas baseinā, jo ogles bija tik vajadzīgas augošajai Sibīrijas rūpniecībai. Vladimirs Iļjičs vairākas reizes pieņēma strādnieku un inženieru delegāciju, kuri bija atbraukuši no Kuzbasa uz Maskavu. Ar lielu uzmanību viņš iztaujāja par visām šā daudzsološā rajona vajadzībām. Kuzbasieši saņēma visdažādāko palīdzību. Saskaņa ar Vladimira Iļjiča sevišķu uzdevumu man bija jānosūta uz Kuzbasu milzīgs ešelons preču vagonu, kas bija piekrauti ar visvisādām iekārtām akmeņogļu šachtam. Turpat, uz šo rajonu, tika sūtīti inženiertechniskie speķi, sakomplektētas diezgan lielas grupas dažādu specialitatu strādnieku un mobilizācijas kārtība nosūtīti komunisti partijas un kultūrizglītības darbam.

Viss tas tika veikts Vladimira Iļjiča personīgā uzraudzībā un vadībā.

Vladimirs Iļjičs interesējās arīpar zelta rūpniecības problēmu. Viņš uzskatīja, ka mēs tai laika ieguvām zeltu ne vairāk par 25 procentiem no tas ieguves, kada iespējama, ja atradnes mechanizētu. Drīz, tūliņ pec Vladimira Iļjiča nāves, visi šie aprēķini pilnīgi apstiprinājās.

Melnie metāli nekad neizslīdeja no Vladimira Iļjiča redzes loka: viņš izlasīja un pārlasīja milzum daudz 1 it e ratur asp ar Uraliem, Sibiriju, Krivoirogu, Magneta kalna rudam, Kurskas magnētisko anomāliju. Kad iznāca runāt par Kaukāzu, viņš runāja ne vien par naftas rūpniecības attīstību, bet pievērsa mūsu uzmanību arī mangāna iegūšanai Ciaturos un paredzēja tam lielu nākotni.

Tautas Komisāru Padomi vēl Petrogradā revolūcijas pirmajos mēnešos pārplūdināja ar priekšlikumiem par dažādiem jaunizgudrojumiem un ierīcēm rūpnieciskās ražošanas laukā. Bet, kad valdība tieši sāka ķerties pie .ārkārtīgi grūtā un sarežģītā fabriku un rūpnīcu atjaunošanas darba, izgudrojumu un racionalizācijas priekšlikumu straume pieauga līdz neticamiem apmēriem. Visu ražošanas nozaru strādnieku un speciālistu milzīgajās masas nedziestoši dega un aizvien vairāk uzliesmoja izgudrošanas kvēle.

Ziņojot par visiem šiem iesniegumiem Vladimiram Iļjičam, es pastāvīgi saņēmu no viņa norādījumus izturēties pret_ visiem priekšlikumiem ar vislielāko uzmanību. Līdz ar pārcelšanos uz Maskavu un TSAP organizēšanu izgudrojumu darba priekšgalā tika izvirzīts mūsu sensenais partijas biedrs inženieris F. V. Lengniks, pie kura pec tam saplūda visi racionalizācijas priekšlikumi. Mēs gluži labi zinājām, ka šajos priekšlikumos ir prāvs procents tukšas fantāzijas, maniakalisma, jo kurš gan no mums nav dzirdējis par mūžīgajiem riņķa kvadratūras, gudrības akmens, perpetuum mobile u. tml. meklējumiem. Bet nevarēja noliegt, ka starp desmitiem tūkstošu izgudrotāju atradīsies tūkstoši, kam pievēršama nopietna uzmanība, bet simti un desmiti dos kaut ko tik jaunu un svarīgu, kura dēļ ir vērts nenogurstoši strādāt, lai izskatītu ikviena cilvēka izgudrojumu, kas vien klaudzina pie atjaunojamās un paplašināmās padomju smagās rūpniecības durvīm. Pats Vladimirs Iļjičs šinī ārkārtīgi svarīgajā lietā bija vispārsteidzošākais paraugs. Viņš vēlējās personīgi piedalīties daudzu lielu jauinizgudrojumu apspriešanā, kuri, pēc viņa domām, ievadot jaunu laikmetu dažādās lietišķo zinātņu nozarēs. Tā, piemēram, viņš pievērsa nopietnu uzmanību daudziem izgudrojumiem un uzlabojumiem radio nozarē, kurus sekmīgi ieviesa dzīvē inženieris M. A. Bončs-Brujevičs. Ļeņins to pieņēma un ilgi apspriedās, bet pec tampalīdzēja organizēt viņam laboratoriju Ņižņijnovgoroda.

Vladimirs Iļjičs uzskatīja, ka nepieciešams pievērst visnopietnāko uzmanību visiem jaunajiem asniem izgudrošanas laukā.

«Ņirgāšanās par jaunā asnu vājumu,» rakstīja V. I. 'Ļeņins, «visai lētais inteliģentiskais skepticisms un tamlīdzīgi, — visi tie īstenībā ir buržuāzijas šķiru cīņas paņēmieni pret proletariātu, kapitālisma aizstāvēšana pret sociālismu. Mums rūpīgi jāpētī jauna asni, ļoti uzmanīgi jāizturas pret tiem, visādi jāpalīdz tiem augt un «jākopj» šie vājie asni. Daži no tiem nenovēršami ies bojā… Ne tas ir galvenais. Galvenais ir atbalstīt visus un visādus jaunā asnus, no kuriem dzīve atlasīs visvairāk dzīvotspējīgos. Ja japāņu zinātniekam, lai palīdzētu cilvēkiem uzvarēt sifilisu, bija pacietība izmēģināt 605 preparātus, līdz viņš izstrādāja 606. preparātu, kas atbilda zināmām prasībām, tad tiem, kuri grib atrisināt daudz grūtāku uzdevumu, uzvarēt kapitālismu, jābūt pietiekami daudz neatlaidības, lai izmēģinātu simtus un tūkstošus jaunu cīņas paņēmienu, veidu, līdzekļu un izstrādātu visnoderīgākos no tiem.» *

Vladimirs Iļjičs daudz laika veltīja musu zemes industrializācijas'jautājumam. Izgudrojumus viņš uzskatīja par vienu no faktoriem šai lielajā procesa — musu zemes pārvēršanā no agrāri industriālas zemes par industriāli agrāru zemi. 5ajā lauka viņu interesēja noteikti viss: ir elektriskās spuldzes, ir lokomotīvju bremzes, ir radioierīces, ir hidrokūdra, ir ierīces katlos kurināmā taupīšanai. Vladimirs Iļjičs ļoti labi zināja, ka daudz kas būs jāatšķir nost, jāatmet ka fantastika un tukši plāni, tomēr viņš vienmēr centas atbalstīt visu jauno, dzīvotspējīgo, zinādams, ka viss tiešam vajadzīgais un veselīgais uzvarēs, kļus dzīve lietojams.

Ļoti interesanta ir viņa vēstule G. M. Kržižanovskim 1921. gada 26. novembrī. Tā ir šada:

«G. M.l ** Kas tas šodien «Pravda» par Ceiko atklājumu? Vai kārtējā pīle? Bet, ja nopietni, tad kapec

* V. I. Ļeņins, Raksti, 29. sēj., 380. un 381. lpp.

** Gļeb Maksimilianovič! — V. B.-B. piezīme.

iespiest par_ sprādzieniem attālumā? Uzšņāpiet pāris vārdu; varbūt vajag pajautāt Charkovai 'vai izsaukt Ceiko, vai arī ikads speciālists lai parunā kaut pa tālruni ar Charkovu? Jusu Ļeņins.»

Korespondence, par kuru'raksta Vladimirs Iljičs, parādījās «Pravdā» 1921. gada 26. novembrī. Tā Vladimiram Iļjičam radīja šaubas, bet, neraugoties uz to, viņš taja paša dienā tomēr uzrakstīja G. M. Kržižanovski'm otru vēstuli, kurā paziņoja, ka Charkovā šo atklājumu uzskatot par nopietnu un piedāvājot nosūtīt materiālus un pašu izgudrotāju uz Maskavu. Ļeņins lūdza Kržižanovski padomāt, vai nesūtīt izgudrotāju uz Ņižņijnovgorodu pie pazīstamā zinātnieka M. A. Bonča-Brujeviča, un paziņoja, ka izpildes kontrole uzdota TKP lietu pārvaldniekam.

Tāds bija viņa darba stils: pat šaubu gadījumā pārbaudīs un pārliecināsies, kā un kas, bet nepaies garām, nepievērsdams uzmanību.

Grūtu laiku pārdzīvoja mūsu zeme. Izpostītā saimniecība, daudzās frontes — viss tas prasīja visu spēku sasprindzinājumu. Vladimirs Iljičs strādāja, tik tikko dažas stundas atvēlēdams miegam. Un tomēr viņš atrada laiku _novērot_ strādnieku un zemnieku ikdienas dzīvi. Un ka vienmēr izdarīja precīzus un vispārinošus secinājumus.

Viņš sacīja, ka pie mums visā plašo masu sabiedriskajā un privātajā dzīvē reizēm trūkst pašu elementārāko kultūras formu, ka saglabājies bezgala daudz mežonības, no ka jātiek vajā, lai -mušu zeme sabiedriskā, politiskā un kultūras ziņa attīstītos tālāk.

Kopš Oktobra revolūcijas paša sākuma, kad mūsu zemes finanses vēl bija ļoti nelielas, Vladimirs Iljičs nopietni pārdomāja, ka praktiski ieviest vispārējo izglītību. Skolai viņš piešķīra jo milzīgu nozīmi un sacīja, ka caur skolu kultūra, ieviesīsies arī ģimenē. Viņš ļoti labi zināja, ka vecie skolotāji, kuri audzināti patvaldības tradīcijās, daudz ko nesaprot no tā, kas mums vajadzīgs. Viņš prasīja tos pāraudzināt, pārkvalificēt, prasīja radīt jaunus skolotāju kadrus. Nebija viegli šos uzdevumus realizēt, bet Vladimirs Iljičs nelokāmi veda musu zemi pa šo ceļu, un pašreiz mēs jau esam pie viņa aizsāktā darba beigām: visi bērni mūsu milzīgajā zeme apmeklē skolu un ne vien obligāti pabeidz septiņas klases, bet jau arī desmitgadīgā skola kļūst visiem obligāta.

Vladimirs Iljičs vienmēr teica, ka tieši skolniekiem vajag dot jaunas kulturālas iemaņas.

— Varat būt droši, — viņš kādreiz sacīja, — bērni ir tik uzņēmīgi, tik kategoriski savās prasības, ka, pāriedami mājās, citādi kļuvuši, viņi sāks pāraudzināt paši savus vecākus un tos pieaugušos cilvēkus, ar kuriem viņi dzīvo kopā. Iestāstiet bērniem saprotami un pārliecinoši, ka nepieciešams izvēdināt istabas, un varat būt droši, ka bērni, pie tā pieraduši skolā, prasīs savas mājas, lai viņu istaba katrā ziņā tiek izvēdināta, un cīnīsies pret to'muļķīgo paražu, kad, taupot siltumu, pie mums parasti kā strādnieki, tā zemnieki veseliem mēnešiem neatver vēdlodziņus un elpo to piesmakušo, smirdošo, neveselīgo, baktēriju pilno gaisu, kas ir viens no visdažādāko slimību cēloņiem. Pieradiniet skolas bērnus tīrīt zobus un nagus, apskatīt savu pašu apģērbu, un viņi prasīs, lai mātes un māsas arī savu apģērbu mājās apskata un pēc iespējas saved kārtība. Viņi ieviesīs savas dzīves kārtībā gan zobu tīrīšanu, gan roku mazgāšanu pirms ēšanas un visas tās iemaņas, kas tik nepieciešamas cilvēku kulturālai dzīvei. N a v ne m az jasaka, ka Rietumeiropas skolotājiem piemīt daudz negatīvu īpašību un viņi ieaudzina Rietumeiropas bērnos ārkārtīgi daudz tādu iemaņu, kas mums svešas, bet mēs nevaram neredzēt, ka 'tieši skolotājs skolā ir bijis tas Rietumeiropas kultūras galvenais līdzdalībnieks_ un darbinieks,, kādu šīs tautas sasniegušas. Un, ja mēs ieviesīsim skolotāju apziņā pilnīgi citu pieeju, sociālistisku pieeju mūsu kultūrai, tad neapšaubāmi caur skolotajiem mes ieaudzināsim milzīgām masām pašu galveno, kaut arī tikai sākotnējo, kas jāzina šinī lauka.

Vladimirs Iljičs ne vienreiz vien izteica domu, ka ārējai kultūrai ir liela nozīme, lai dziļāk ieviestu dzīvē medicinas zinātnes, sanitārijas un higiēnas principus, kas tik nepieciešami mūsu sociālistiskajai celtniecībai, jo mes visi ļoti labi saprotam, ka «veselā miesā ir vesels gars».

Tieši tāpēc Vladimirs Iljičs daudzreiz sacīja, ka strādniekiem un visiem darbaļaudīm jādzīvo citādos apstākļos, nekā viņi dzīvojuši agrāk. Viņš gribēja, lai mušu celtniecības rūpniecība izgatavotu tik daudz visvisādu materiālu atsevišķu māju un veselu kvartālu celšanai, ka katra strādnieku ģimene varētu saņemt pietiekamu platību ar visām ērtībām, kādas vien pazīst kultūra. Viņš uzskatīja, ka katram cilvēkam nepieciešams zināmu laiku būt vienatnē, koncentrēties, mierīgi padomāt, palasīt, aiziet ne tikai no apkārtējā trokšņa un kņadas, bet ari savā ģimenē lai tam būtu atsevišķa telpa, kur varētu nopietni lasīt un studēt vienu vai otru mācību priekšmetu.

Protams, — viņš piebilda, — pašlaik mums ļoti grūti, un ļoti iespējams, ka iznāks dzīvot vēl saspiestāk, nekā esam dzīvojuši agrāk, bet tas ir tikai tādēļ, lai visos apgabalos radītu jaunu milzu rūpniecību, pārvērstu musu zemi no agrāri rūpnieciskas zemes par rūpnieciski agrāru zemi, un tad pienāks tas laiks, kad būsim spējīgi ari šaja laukā panākt un pārspēt Eiropu ar vislieliskākajam jaunceltnēm, kādas vien tur zināmas.

" — Vai atceraties, — kādreiz viņš jautāja, — cik brīnišķīgi Zolā savā romānā «Roma» apraksta jaunu namu celtniecības krizi Romā? Vai atceraties, cik lieliski Zolā aprakstījis dzīvokļu spekulantu ažiotāžu, kā tie visi bankrotēja, un viss tika pārtraukts, tāpēc ka šajās mājās nebija kam dzīvot, jo Itālijā strādnieku šķira toreiz, tāpat ka tagad, dzīvo nožēlojamu dzīvi un, kaut gan nami ir tukši, tai vajag mitināties visnabadzīgākajos dzīvokļos. Iedomājieties uz bridi, ja Romā šajā laikā būtu gadījusies revolūcija. Cik lieliski būtu iekārtojušies šais namos musu itāliešu biedri no fabrikām un rūpnīcām. Bez šaubām, mēs drīz sāksim celt veselus kvartālus, kuros dzīvos strādniek" bet pagaidām mums jālāpa tie nami, kadi mums ir, jāceļ uz vecajām būvēm jauni stāvi un jādara noteikti viss, lai palielinātu dzīvojamo platību musu proletariātam, visiem darbaļaudīm.

Visu to Vladimirs Iļjičs saclja'tad, kad man uzdeva vadīt Sevišķo celtniecības komiteju (SCKOM), kurai Tautas Komisāru Padome bija uzdevusi izremontēt visu, ko vien toreiz Maskava varēja izremontēt. Sas komitejas darbība ir tik interesanta, ka par to jārunā īpaši, jo tā darbojas Vladimira Iļjiča tiešā kontrolē.

Vladimiram Iļjičam ļoti patika doties uz attālākajiem pilsētas kvartāliem, lai vērotu, kā tur dzīvo «mūsu proletārieši». Reti kāds zinās, ka Vladimirs Iļjičs bieži gāja kājām no Kremļa uz Sokoļņikiem, kur tolaik dzīvoja Nadježda Konsta'ntinovna kādā «Meža skolā», aizņemot mazu augšstāva istabiņu. Viņš vienmēr šo ceļojumu veica nevis pa vienu un to pašu ceļu, bet izvēloties dažādus maršrutus. Un no turienes, no Nadježdas Konstantinovnas, ari ne vienmēr izdevās viņu pierunāt braukt mašīnā; nevienam nezinot, viņš aizgāja kaļam uz Kremli.

— Cik bēdīgi dzīvo mūsu biedri, — kādreiz man sacīja Vladimirs Iļjičs, pārnācis no tādas pastaigas. — Taču palūkojieties, cik nabadzīgas, zemas ir istabas; mājeles zemē iegrimušas; logi nošķiesti netīrumiem; mājas nošķiebušās; sētas vai nu gāžas apkārt, vai ari to nemaz nav. Tas vienkārši ir briesmīgi! Pagalmos neizbrienami dubli; nekur ne kociņa, ne zaļumu. Turpat skraida bērni, acīm redzot pastāvīgi saaukstēdamies un inficēdamies, bet mēs vēl gribam, lai viņi labi mācītos skola! Viņiem taču, bez šaubām, jāatnes uz skolu visdažādākās lipīgas slimības, ja jau viņi pārnakšņo un dzīvo šajos antisanitarajos apstākļos. Bet kāpēc gan pie pirmās izdevības nenodarboties ar ielu, pagalmu apskati: tos vajag apstādīt kociņiem, vajag sākt stādīt jaunus dārzus, ierīkot skvērus. Kāpēc skolās, visur un katra vieta nepropagandēt, ka obligāti jāstāda kociņi, pieskaņojot šo darbu kaut kādai dienai, piemēram, Pirmajammaijam? To taču sen jo sen dara buržuāziskajā Eiropā. Kapec neieaudzinat bērnos mīlestību pret dabu, pret ko viņi vienmēr tik jūtīgi? Paraugieties Sokoļņiku brīvdabas skolas, — tur taču nav iespējams bērnus atraut no viņu dabas stūrīšiem. Ko tikai viņi tur nav veikuši! Viņiemir gan dzīvnieki, gan augi, gan putni, gan skudru novērojumi. Viņi izdod savus žurnālus, izdara zinātniskus atklājumus un visu to dara ar tādu prieku, tādu entuziasmu, ka nemaz negribas no viņiem iet projām. Sokoļņiku skolu pieredzi vajag izplatīt visur. Paskatieties, kā bērni kopj dārzu un parku, kas nodots tai skolai, kurā dzīvo Nadježda Konstantinovna. Tur ne tikai neviens neaplauž kokus — _ tur cenšas atbalstīt katru mazu kociņu, dot viņam labākus dzīves apstākļus, ja tas kaut kāda iemesla deļ nīkuļo, tur stāda jaunus kociņus, visi dzīvo brīvā dabā, priecīgi, apmierināti un jautri. Un tādiem ir jābūt visiem bērniem. Bet neaizmirstiet, ka Sokoļņiku bērni ir slimi bērni, — mēs viņus esam nosūtījuši tur tāpēc, ka viņiem nepieciešams dzīvot svaigā gaisā, jo viņi visi ir slimi, kaut ari slēptā veidā, ar tuberkulozi. Skolās vajag ieviest visas šis kulturālās paražas. Es atkārtoju, tās pāries jauno paaudžu dzīvē milzīgi uzplaukušas, pie tam ari veco paaudzi tās sāks pāraudzināt. Tik ļoti gribētos, lai mūsu Maskava, kā ari citas pilsētas, būtu jautras, priecīgas, saulainas, lai visur un katrā vietā kūsātu dzīve, lai strādnieks un viņa ģimene varētu atpūsties pēc smagas darba dienas.

— Tādēļ visā Maskavā un ari citās pilsētās jābūt izvietotām nelielām kafejnīcām, restorāniem, kur varētu ieiet atpūsties vienatnē vai kopā ar ģimeni, padzert tēju vai paēst lētas vakariņas, pavadīt laiku kulturālos apstākļos. Kāpēc pie mums ielās, bulvāros vakaros nespēlē muziķa, kad tur pastaigājas daudz cilvēku? Vajag lielos dārzus pārvērst par sabiedriskiem parkiem un visur un katrā vietā ieviest īstu kultūru un kaut kādā veidā atradināt plašās masas no saulespuķu sēklu košļāšanas vai harmoniku spēlēšanas un citas pārāk vienkāršas laika pavadīšanas. Vajag panākt, lai ari iela audzinātu plašās masas, pieradinot tās pie kultūras, bet tādēļ ari ielām jābūt skaistām un izdaiļotām.

Un Vladimirs Iļjičs sev iztēloja to drīzo laiku, kad mēs sāksim celt lieliskus namus ar brīnišķīgu noformējumu, kad visur un katrā vietā sazaļos jauni apstādījumi, kad visas priekšpilsētas pārvērtīsies par sabiedriskiem parkiem un dārziem, bet pilsētas izdaiļos skvēri un bulvāri.

Diemžēl, Vladimirs Iļjičs nepiedzīvoja to laiku, kad mūsu Dzimtenes galvaspilsēta Maskava pārkārtota un pārbūvēta pārvērtās par visskaistāko pilsētu.

Vladimirs Iļjičs piešķīra milzīgu nozīmi visvisādu kulturālu, zinātnisku, antireliģisku, ražošanas zināšanu un sasniegumu propagandai plašajās masās. Sim mērķim viņš netaupīja ne spēkus, ne līdzekļus. Viņš pats vienmēr dzīvi atsaucās uz bezgalīgi daudziem lūgumiem referēt te šur, te tur strādniekiem, zemniekiem vai sarkanarmiešiem par visdažādākajiem jautājumiem. Jābrīnās, kā viņš vēl atrada spēkus un iespēju ziedot šim darbam tik daudz laika, kad, likās, noteikti visas 24 stundas diennakti bija viņam jau iedalītas vissvarīgākajām un neatliekamākajām politiskā, sabiedriskā, partijas un valsts darba vajadzībām. Un tikai ar to, ka viņš šo darbu uzskatīja par sevišķi svarīgu, izskaidrojams, kāpēc viņš tam netaupīja savus spēkus. Kad ar viņu iznāca runāt par šiem jautājumiem, viņš vienmēr interesējās, ko šai laukā dara citi biedri. Bet, ja iznāca stāstīt viņam par kaut kāda rakstīta darba plānu, viņš gandrīz vienmēr uzdeva jautājumu: «Bet vai jūs nepamēģinātu visu to, par ko runājat, izklāstīt bez grāmatas ari vēl strādnieku sapulcēs? Tas būtu ļoti derīgi vispirms jums pašam, jūs varētu pārbaudīt, cik pilnīgi esat pats šo lietu izpratis, cik saprotami to izklāstāt auditorijai. Pēc tādām lekcijām jūs pats redzētu, ka daudz kas jums būtu jāpapildina un jāgroza.»

Populārai grāmatai Vladimirs Iļjičs izvirzīja pašas stingrākās prasības. Tādai grāmatai vajadzēja būt uzrakstītai skaidri un koncentrēti, bez svešvārdiem: tā rūpīgi apstrādājama, lai būtu saprotama visvienkāršākajam, vismazāk piedzīvojušam lasītājam.

Viņš uzskatīja, ka tādas grāmatas un brošūras izdodamas milzīgās tirāžās un tām jānonāk visattālākajos mūsu Savienības stūrīšos. Tam par piemēru var noderēt Vladimira Iļjiča personīgā piedalīšanās trīs brošūru izplatīšanā. Jau Kerenska laikā tika izdota viņa brošūra «Politiskās partijas Krievijā un proletariāta uzdevumi», kuru viņš gribēja iespiest kā lielu tabulu izllmēšanai uz sētām, uz afišu stabiem. Vēlāk, kad šis darbs izauga plašāks, tas bija jāizdod atsevišķā brošūrā. Vladimirs Iļjičs ļoti pūlējās, lai tā būtu, cik iespējams, popularāk uzrakstīta, lai vienkārši un saprotami stāstītu par dažādu politisko partiju politiskajām iezīmēm un īpatnībām. Vladimirs Iļjičs raudzījās, lai brošūru izplatītu, cik iespējams, plašāk pašās strādnieku masās. To izdeva partijas izdevniecība «Zizņ i Znaņije», ko es pārzināju. Katru nedēļu es sniedzu Vladimiram Iļjičam mazu ziņojumu, kurā norādīju, kam un kur šī brošūra nosūtīta.

Citu reizi tas bija viņa paša uzrakstītais «Dekrēts par zemi», ko 1917. gada 26. oktobri apstiprināja Otrais Padomju kongress. Tas bija iespiests ļoti milzīgā eksemplāru skaitā atsevišķā brošūrā, un ar sarkanarmiešu, strādnieku un zemnieku palīdzību to izdalīja visur un katrā vietā. Vladimirs Iļjičs katru dienu man vaicāja, kam un cik izdevies izdalīt, kur nosūtīts izplatīšanai provincē, pie kam viņš prasīja noskaidrot, vai šī brošūra kaut kur neguļ plauktos vai zem letes un vai to izdala tieši darbaļaudīm.

Trešā brošūra, kas izpelnījās Vladimira Iļjiča sevišķu vērību, bija brošūra par pārtikas nodokli ar sīkiem paskaidrojumiem par tā nozīmi, apmēriem un nepieciešamību. Sl brošūra bija iespiesta 100 000 eksemplāros.

Visgrūtākajā laikā mūsu Savienībā, kad, likās, trūka ir maizes, ir apģērba, ir kurināmā, Vladimirs Iļjičs visu laiku aizstāvēja teātru eksistēšanu un prasīja, lai teātri būtu, lai tie dotu, cik iespējams, vairāk derīgu mākslas darbu strādnieku, zemnieku un sarkanarmiešu masām.

Ar to tāpat izskaidrojama tā uzmanība, kādu Vladimirs Iļjičs pievērsa ari kinematogrāfam.

Jau pirms revolūcijas, būdams ārzemēs, Vladimirs Iļjičs bieži apmeklēja kino. Un man nāk atmiņā viņa saruna ar A. A. Bogdanovu, kad viņš 1907. gadā dzīvoja kopā ar to Kuokkalā kādā vasarnīcā, kas saucās villa Vaza. A. A. Bogdanovs stipri aizrāvās ar kino un piešķīra tam milzīgu nozīmi masu izglītošanas ziņā. Kādreiz, atgriezies no Pēterburgas, Aleksandrs Aleksandrovičs ļoti aizraujoši sāka stāstīt, kāda kolosāla nozīme kinematogrāfam ir jau tagad un kāda tam būs turpmāk zinātniski izglītojošu ideju propagandas laukā. Vladimirs Iļjičs vērīgi klausījās sarunā un sāka attīstīt domu, ka tikmēr, kamēr kino atrodas visvulgārāko spekulantu rokās, tas nodara vairāk ļauna nekā laba, nereti samaitājot masas ar filmu riebīgo saturu. Bet, protams, kad kino piederēs uzvarošajam proletariātam un kad tas būs īstu sociālistiskās kultūras darbinieku rokās, tad tas kļūs par vienu no varenākajiem masu izglītošanas līdzekļiem. 1907. gadā, kad šī saruna notika, revolūcija Krievijā sāka apsīkt un visas mūsu vislabākās vēlēšanās bija nepiepildāmas. Bet, lūk, kad atnāca jauni laiki, kad nodunēja 1917. gada Februāra revolūcija un Vladimirs

Iļjičs atbrauca Krievijā, tad bieži vien vēl pirms Oktobra viņš sarunās atgriezās pie šā temata. Atceros pārrunas ar viņu par kino Somijā. Kādreiz iesākām runāt par lauksaimniecību, un Vladimirs Iļjičs sāka sīki stāstīt, par ārzemju filmām, kur attēlota dzīve dažādās vietās Rietumeiropā un sevišķi Amerikā. Lai reklamētu lauksaimniecības rīkus, lielās firmas, kas tos ražo, neskopojas izdot milzu līdzekļus, lai filmā parādītu priekšzīmīgas kapitālistiskas saimniecības ar labākajiem traktoriem un citiem pirmās šķiras zemkopības darba rīkiem. Vladimirs Iļjičs stāstīja, ka viņš Anglijā redzējis lieliski uzņemtas dabzinātniSikas filmas. Meža zvēru dzīve šajās filmās parādīta tik dabiski, kāda tā ir īstenībā, pie tam' mežonīgās dabas ainas slīd skatītāja acu priekšā apbrīnojamā krāsu dažādībā.

• — Lūk, tādas filmas lekciju pavadījumā maz sagatavotam skatītājam būtu augstākā mērā noderīgas un saistošas un lieliski iedarbotos uz viņa attīstību, — teica Vladimirs Iļjičs.

Pēc Oktobra revolūcijas es ne vienreiz vien biju klāt pie Vladimira Iļjiča sarunām, kas bija saistītas ar kino. Viņš sacīja, ka ir absolūti nepieciešams pilnīgi izdzīt no mūsu kinematogrāfu repertuāra to vulgaritāti, kas plašā straumē sāka pie mums ieplūst no ārzemēm, kur pārsvarā bija mietpilsoniska gaume, kur visādas sentimentālas nekrietnības nomierina skatītāju un attālina to no aktuāliem jautājumiem, no dzīves politiskās puses. Ārzemēs vairums filmu kalpo tam, lai skatītājs aizietu mājās nomierināts, samierināts ar īstenību. Tur vienmēr notušē šķiru cīņas elementus.

—   Bezidejiskums mums nav vajadzīgs, — viņš teica. — Pasaules klasiskās literatūras jebkura mākslas darba parādīšana ar kino palīdzību vienmēr skatītājam dos lielu labumu. Vajag tikai modri sekot scenāristiem, lai tie jo mazāk pieliktu klāt savus izdomājumus.

—   Vai tiešām mums nav spēku, lai attēlotu mūsu šāsdienas revolucionāro ciņu, tāpat revolucionāro ciņu pagātnē? Vai tad mēs nevaram radīt daudzas filmas antireliģisku ideju propagandai, kas būtu pamatotas uz pareizu dabzinātnisku un vēsturisku pieeju?

Vladimirs Iļjičs vienmēr apvaicājās, vai tiek uzņemtas kinolentas, kad atver dažādu «svēto» relikvijas.

— Parādīt, kādi īstenībā «svētumi» bijuši šajos bagātajos metāla zārkos un pret ko tik daudzus gadsimtus tauta izturējusies ar godbijību, — jau ar to vien pietiks, lai no reliģijas novērstos simtiem tūkstošu ļaužu, • — ne vienreiz vien teica Vladimirs Iļjičs.

Vladimirs Iļjičs lika parādīt šos uzņēmumus un bija ar tiem ļoti apmierināts. Es viņam parādīju kinolentas kadrus, kas bija uzņemti, atverot Troicas-Sergija klostera relikvijas.

Piešķirdams milzīgu nozīmi politiskajai propagandai un ari visādai cita veida masu izglītošanai, Vladimirs Iļjičs jau pašā sākumā lielu uzmanību veltīja radio. Viņš vairākkārt deva rīkojumus pārraidīt pa radio dažādus ziņojumus un paziņojumus, kas bija saistīti ar starptautiskajām attiecībām, vēlēdamies visas pasaules proletariātam darīt zināmus tos vai citus notikumus, tos vai citus Padomju varas un Komunistiskās partijas pieņemtos lēmumus. Sos paziņojumus, kurus pavadīja trauksmainais, nemiera pilnais sauciens «visiem! visiem! visiem!», pēc viņa rīkojuma mūsu stacijas pārraidīja uz kaimiņvalstīm, un es atceros, ar kādu interesi Vladimirs Iļjičs klausījās, kad viņam stāstīja, ka acīm redzot kapitālistisko valstu valdības devušas savām spēcīgajām radiostacijām rīkojumus cīnīties ar mūsu radiogramām un apslāpēt mūsu radiobalsi ar dažādu skaņu kakofoniju.

—  • Vai tad to var? — jautāja Vladimirs Iļjičs pasta, telegrāfa un telefona tautas komisāram b. Podbelskim.

—    Var!

—   Bet vai mes varam?

—     Mums ir grūtāk. . . Mums nav tādu spēcīgu staciju . . .

—   Bet vai uzcelt varam? . . .

—    Kāpēc ne, varam!

—   Vai mums ir speciālisti?

—    Ir.

—     Lūdzu viņus atsūtīt pie manis, gribu ar viņiem iepazīties . . .

Kopš šā brīža Vladimirs Iļjičs daudzreiz atgriezās pie domas uzcelt Maskavā radiostaciju, kuras balss būtu tik spēcīga, ka to nevarētu pārkliegt kaimiņzemju radiostacijas. Tādu staciju sāka celt, un, kad metāla masta smalkais ažūra tikls sāka pacelties Zamoskvorečjes horizontā un bija tik lieliski redzams no Kremļa, Vladimirs Iļjičs pastaigādamies vienmēr priecājās par šo daiļo jaunbūvi.

—    Kāds skaistums, — viņš izsaucās, — kāda varenība un spēks!

Viņš bija ļoti apmierināts ar šo būvi un sirsnīgi pateicās tās celtniekiem.

Bet ari cita doma par radio Vladimiram Iļjičam nedeva miera. Viņam gribējās izmantot radio plašai masu izglītošanai.

—    Katrā sādžā jābūt radio. Katrai pagasta izpildkomitejai un ciema Padomei, kā ari mūsu klubiem pie fabrikām un rūpnīcām, jāzina, ka noteiktā stundā tiem paziņos visus politiskos jaunumus, visus galvenos dienas notikumus. Tādējādi mūsu zeme dzīvos spraigu politisku dzīvi. Laikraksti pienāk ar nokavējumu, un radio tagad mūsu sabrukuma apstākļos sevišķi svarīgs.

Tā ar Vladimira Iļjiča personīgo iniciatīvu sāka rasties pastāvīga radiopārraide, radio avīze. Vladimirs Iļjičs nemitīgi uzraudzīja šo darbu, nereti interesēdamies, ko īsti pārraida. Viņš ievāca ziņas, kur ir izdevies ierīkot radio, labprāt piešķīra līdzekļus radioiekārtu tikla paplašināšanai un pat kādreiz gribēja, lai viņam būtu desmitverstu mēroga karte, kurā varētu atzīmēt visas jaunās radioiekārtas.

Var sacīt, ka Vladimira Iļjiča labvēlīgā iejaukšanās radio lietā milzīgi pavirzīja uz priekšu tā attīstību. Un, ja mums šajā laukā jau tolaik bija ļoti lieli sasniegumi, ja, pateicoties radio amatieriem, mēs varējām savlaicīgi darīt zināmu pasaulei par nelaimes gadījumu ar Nobiles dirižabli, ja, pateicoties radio sakariem, mēs varējām teicami veikt ledlauža «Krasins» ekspedīciju, realizēt slavenos Cuchnovska un Babuškina lidojumus, lidojumu pār Ziemeļpolu, ja radio varēja sniegt nenovērtējamus pakalpojumus Padomju Armijai Lielā Tēvijas kara laikā, — tad neapšaubāmi tas ir tāpēc, ka šī lieta savā attīstībā gājusi un iet to ceļu, ko tik enerģiski un tik pareizi bija nospraudis jau pats Vladimirs Iļjičs. 107

Kad mums Krievijā pēc imperiālistiskā kara sākās bads, kad, izjūtot spiedienu no visām pusēm, mūsu zemes centrs darīja visu, lai satriektu interventus un baltgvardus, Vladimirs Iļjičs teica, ka pilnīgi nepieciešams bez padomju saimniecībām, sādžām un ciemiem attīstīt lauksaimniecību visur un katrā vietā, arī pat vismazākajās zemes platībās, ap pilsētām, fabrikām, rūpnīcām, ap katru māju pilsētu nomalēs.

— Lai katrs, kas vien var, audzē kartupeļus, dārzeņus un labību, jo šis mazumiņš mums būs ļoti noderīgs, — viņš sacīja. — Mums jādara tā, kā darīja pasaules kara laikā ārzemēs, — tur pat puķu dārzus un puķu dobes pārvērta par sakņu dārziem un, kur vien varēja, iestādīja dēstus, iesēja dārzeņu sēklas u. c.

Un tiešām, 1918. un 1919. gada vasarā, bet jo sevišķi 1920. gada vasarā, daudzās vietās radās kolektīvu, ciematu, vasarnīcu, namu un arteļu sakņu dārzi. Satiksmes ceļu tautas komisariāts organizēja savu agrobazi un ar tās palīdzību pastiprināti kultivēja sakņu dārzus gar dzelzceļa līnijām atsavinājuma joslā. Visiem bija viena vēlēšanās: palīdzēt uzvarēt uzbrukušo badu, bet, kas palika pāri virs pašas mērenākās normas, to sūtīt uz fronti.

Transporta traucējumi, pārtikas organizāciju nepietiekams izveidojums, kulaku pretestība laukos un citi iemesli lika fabriku un rūpnīcu, it īpaši provinces proletariātam pārdzīvot pārtikas ziņā visai smago

1918.           /19. gada ziemu. Kaut arī proletāriskās pārtikas nodaļas varonīgi pūlējās sameklēt nereģistrēto un noslēpto labību, tomēr pārtikas trūkums bija milzīgs, un

1919.    gada vasarā visiem sāka rasties vēlēšanās nākamajai ziemai pašiem radīt, cik vien iespējams, lielākus lauksaimniecības produktu krājumus.

Daudzas fabrikas un rūpnīcas iekārtoja savas pašu kolektivās zemkopības saimniecības.

TSAP Prezidijs organizēja savu nodaļu, kas saucās «Glavzemhoz» (Galvenā zemkopības saimniecību pārvalde), un veltīja visus savus spēkus saimniecību radīšanai tajās padomju saimniecībās, kas bija pierakstītas pie industriālajiem centriem. Protams, šis pirmais mēģinājums ne visur noritēja veiksmīgi, bet ļoti svarīgi bija tas, ka šī lieta bija izvirzīta mūsu zemes saimnieciskās dzīves programā. Bet daudzās vietās šis mēģinājums, tieši otrādi, izdevās lieliski, uzskatāmi parādot visiem tā lielo nozīmi.

Vladimirs Iļjičs ļoti vērīgi iedziļinājās šinī saimniecības formā, kas tajā Laikā bija pilnīgi jauna. Viņš pastāvīgi apjautājās par darba gaitu, palīdzēja «Glavzemhozam» Tautas Komisāru Padomē ar asignējumiem, apmeklēja lauksaimniecības, augļkopības un sakņkopības izstādi, kas bija sarīkota Maskavā 1920. gadā, kur bija parādīta šo fabriku un rūpnīcu padomju saimniecību produkcija, un ieteica visiem Tautas Komisāru Padomes locekļiem pievērst šai jaunajai parādībai sevišķu uzmanību, paredzot, ka tai stipri jāattīstās visā mūsu zemē.

Viņš gribēja, lai tieši šajās strādnieku saimniecībās plaši izmēģinātu praksē Pfaulera elektrisko arklu, kas tik ļoti ieinteresēja Vladimiru Iļjiču, ka viņš izbrauca uz Hodinkas lauku noskatīties, kā izmēģina šo lielo un, kā likās, lauksaimniecībā daudzsološo jaunumu.

Vladimirs Iļjičs lauksaimniecībai vispār veltīja lielu uzmanību. Viņš dzīvi piedalījās lielas Piemaskavas padomju saimniecības «Ļesnije poļani» organizēšanā. Kā padomju saimniecību, tā kolchozu attīstībai viņš piešķīra lielu nozīmi. Vecās zemnieku saimniecības formas savu laiku bija nodzīvojušas. Lai nebūtu pretrunas ar visas mūsu zemes sociālistisko saimniecību, lauksaimniecībai vajadzēja pieņemt citas formas: vai nu valsts (padomju saimniecības), vai kolektivās saimniecības, kas pamatojas uz sevišķiem arteļa statūtiem (kolchozi).

Krievijas zemnieki plašos apmēros sāka stāties kolchozos drīz pēc Vladimira Iļjiča nāves. So kustību Vladimirs Iļjičs bija paredzējis, par to viņš rakstīja savos darbos.

Jāatzīmē, ka kopš Oktobra revolūcijas pirmās dienas Vladimiram Iļjičam bija jāvada arī visa cīņa par dzelzceļa un ūdens transportu. Dzelzceļa sabrukums ap 1919. gadu sasniedza augstāko pakāpi. Milzīgs skaits lokomotīvju stāvēja «iesaldētas», kilometriem rezerves ceļu bija pieblīvēti ar sadragātiem, sadauzītiem preču un pasažieru vagoniem, platformām, cisternām u. c. Vilcieni negaja pec saraksta, bieži ilgu laiku nostāvot stacijas kurināma trūkuma deļ.

Viss tas noveda pie dzelzceļa kalpotāju un strādnieku pilnīga disciplinas sabrukuma. Transporta sliktā darba deļ ceļa iestredza labība, kartupeļi, ogles, nafta, malka, tieši apdraudot lielpilsētu, fabriku un rūpnīcu eksistenci. Vladimirs Iļjičs iedziļinājās transporta darbā, sasauca transportstradnieku kongresus un konferences. Mobilizācijas kārtībā partija nosūtīja transporta darbā daudzus Petrogradas strādniekus, Maskavas komunistus un komjauniešus. Satiksmes ceļu tautas komisariāts visiem līdzekļiem centas atjaunot un savest kārtībā mūsu galvenās maģistrāles.

Sis darbs prasīja no Vladimira Iļjiča milzīgu visu spēku sasprindzinājumu. Beidzot, ap 1921. gadu, transportu izdevās samēra diezgan labi savest kārtībā. Šinī lieta Vladimiram Iļjičam daudz palīdzēja F. E. Dzeržinskis. Pašā grūtākajā laikā viņš uzņēmās atbildīgo satiksmes ceļu tautas komisāra amatu, reizē nemitīgi turpinot kā VCK (VAK) Priekšsēdētājs cīnīties pret kontrrevolūciju un sabotažu visās tautas saimniecības nozarēs, tai skaita arī transportā.

Tā redzam, ka nebija nevienas rūpniecības nozares, kuras atjaunošana, uzlabošanā vai radīšanā nebūtu piedalījies Vladimirs Iļjičs.

V. I. Ļeņins mums visiem atstājis diženu mantojumu — savus ģeniālos darbus, kuros paredzēti mūsu zemes .galvenie attīstības ceļi un izstrādāts darbības plāns ilgiem gadiem. Vladimirs Iļjičs mums atstājis mūsu monolitas Komunistiskās partijas stingri organizētos kadrus — partijas, kas novedusi mūsu Dzimteni līdz, sociālismam un pašreiz ved uz komunismu.

N. A. Semaško. ĻEŅINS KĀ CILVĒKS UN BIEDRS. ĻEŅINA GADIBA PAR CILVEKIEM

Veselības aizsardzības tautas komisāra amats, ko es pildīju, lika man sadurties ar biedru ciešanām,viņu personīgajām vajadzībām un trūkumu. Tāpēc man bieži iznāca būt objektam, pie kura griezās Vladimirs Iļjičs, lūgdams apmierināt kādu viena vai otra biedra, bet reizēm arī privātpersonas vajadzību. Vladimirs Iļjičs griezās pie manis lielāko tiesu pa tālruni vai tiekoties personīgi, bet bieži ari ar zīmītēm. Diemžēl, es biju tik netalredzīgs, ka visas šīs zīmītes nesaglabāju, lai gan tas varētu ļoti labi ilustrēt Vladimira Iļjiča cildenās rakstura īpašības, viņa spēju izprast cilvēka visintimakas vajadzības un viņa pastāvīgo, iejūtīgo attieksmi pret visiem, kas ar viņu saskārās.

.. .Nepagāja neviena diena, kad viņš nebūtu ievērojis kāda cilvēka vajadzību un lūdzis, lai to apmierina. Un bieži pa tālruni vai tiekoties es viņam atklāti izteicu savu izbrīnu, kā viņš, pilnīgi aizņemts ar valsts un visas pasaules lietām, vēl spēj iejusties tādās privātas vajadzībās. Bet velti es viņu lūdzu atbrīvot sevi no tādiem sīkumiem.

Lūk, feldšere G., ar kuru viņš nejauši tikās slimnīca, kad viņam izdarīja operāciju. Viņš jau bija uzzinājis, ka pie viņas dzīvo meitenīte bārenīte,_ ka viņai palīdzēt var tikai «izņēmuma veidā», un viņš lūdza mani «but tik laipnam», paziņot, vai varu to izdarīt.

Sēž pie Vladimira Iļjiča zemnieks Cekunovs (tas pats, kas bieži runāja Padomju kongresos). Vladimira Iļjiča asajam skatienam nepaslīd garām tas, ka zemniekam nepieciešamas brilles, un viņš raksta man:

«Nikolaj Aleksandrovič! Pie manis sēž b. Ivans Afanasjevičs Cekunovs, ļoti interesants darba zemnieks, kas sava īpaša veida propagandē komunisma pamatus. Viņš nozaudējis brilles .. .Vai nevar viņam palīdzēt tikt pie labām brillēm? Ļoti lūdzu palīdzēt un palūgt Jūsu sekretāram man paziņot, vai tas ir izdevies.»

Un tālāk seko vairāki tamlīdzīgi lūgumi: iekārtot Krima žēlsirdīgo māsu, palīdzēt izbraukt uz ārzemēm, sameklēt istabiņu vecai revolucionarei uti, utt. Nemaz nav jāsaka, ka Vladimira Iļjiča tuvākajiem līdzstrādniekiem pastāvīgi bija pievērsta viņa uzmanība. Viņa zīmītes un lūgumos vienmēr sastopami to biedru vārdi', kuriem nepieciešama ārstēšana un kuri to izmanto.

Parasti Vladimirs Iļjičs no manis prasīja precizu slēdzienu, izdabūja to caur CK, un tad jau biedri vairs nevarēja atrunāties, ka «nav iespējams» vai «daudz darba».

Lūk, viens no tādiem tipiskiem CK lēmumiem pēc biedra Ļeņina priekšlikuma: «Ievērojot norādījumus, ka Cičerins bīstami pārpūlējies, atzīt par obligāti nepieciešamu dot viņam atvaļinājumu un pieprasīt caur Semaško atsauksmi.» '(1921. g.' 5. XII.)

Seit raksturīgi, ka biedrs Ļeņins prata rūpēties par biedriem ne tikai tad, kad tie jau bija saslimuši, bet arī «profilaktiski» nepieļaut viņu saslimšanu: viņš visu zināja, visās lietās iedziļinājās. Viņš raksta man:'«b. Semaško! Man ziņo, ka Avaņesovs sev dara pāri, kaut gan viņa stāvoklis pavisam slikts. . . Lūdzu Jūs izraudzīt pilnīgi uzticamus profesorus un likt viņiem dot rakstisku atsauksmi (kā diagnozi, tā ārstēšanu). Ar kom. sveic. Ļeņins.»

Bet, kad bija vajadzīga sarežģīta ārstēšana, it īpaši ārstēšana ārzemēs, Vladimirs Iļjičs, kaut arī pilnīgi nodevies rūpēm par jaunās Padomju republikas aizstāvēšanu, tomēr atrada laiku pārdomāt tādas ārstēšanas vissīkākās detaļas. Kādā vēstulē Vladimirs Iļjičs man rakstīja: ļoti lūdzu izraudzīt speciālu personu (labāk zināmu ārstu, kam pazīstamas ārzemes un kas ārzemēs pazīstams) tādu un tādu biedru, tai skaitā Gorkija un Koroļenko sūtīšanai uz ārzemēm, uz Vāciju. Vajag prasmīgi pieprasīt, palūgt, saaģitēt, aizrakstīt uz Vāciju, palīdzēt slimajiem utt. Izdarīt ļoti akurāti.

Vladimirs Iļjičs mācēja kategoriski prasīt izpildi. Un nav šaubu, ka'Vladimira Iļjiča iejūtība un neatlaidība glāba dzīvību ne vienam vien no «vecās gvardes», bet veselību —ļoti ļoti daudziem.

Būtu nepareizi domāt, ka Vladimirs Iļjies sniedza tik plašu palīdzību vienīgi tad, kad kļuva spējīgs to darīt, t. i., būdams Tautas Komisāru Padomes Priekšsēdētājs.

Es pazinu viņu sešpadsmit gadus. Labi atceros viņu kopš tā laika, kad bijām ārzemēs. An_ tur viņš bija tāds pats. Mūžīga vēlēšanās palīdzēt, spēja iejūtīgi izprast stāvokli, pamanīt vajadzību bija zīmīga viņam_ arī tad. Es pats ar ģimeni ārzemēs dzīvoju ārkārtīgi trūcīgi. Un vienmēr mēs bijām pārsteigti, cik iejūtīgi Vladimirs Iļjičs pamanīja trūkumu, ko centāmies no viņa siept. «Liek sev aiz auss» un katrā ziņā atrod iespēju palīdzēt. 1918. gadā astoņpadsmit gadu vecuma nomira mana meita, ko kādreiz ārzemēs Vladimiram Iļjičam bija paticis mācīt. Bēdām par zaudēto nāca vēl klāt arī grūtības materiālā ziņā, jo bija nepieciešami izdevumi, kas man nebija pa spēkam. Viss tasnotika ātri. Vladimiram Iļjičam es nekā neteicu, un tomēr viņš visu uzzināja. Es negaidot saņēmu aploksni:

«Pēc Tautas Komisāru Padomes Priekšsēdētāja rīkojuma Jums tiek piesūtīts tik un tik meitas apbedīšanai.»

Man pašreiz nāk atmiņā daudz daudz gadījumu, kas parāda šo dziļo, daudzpusīgo dvēseli.

Izturēdamies apbrīnojami atsaucīgi pret biedru vajadzībām, cenzdamies visiem līdzekļiem uzlabot viņu darba un dzīves apstākļus, Vladimirs Iļjičs reize bija ārkārtīgi nepretenciozs un pieticīgs pats sava dzīvē. Na.dježda Konstaintinovma Krupskaja raksta savas atmiņas, cik trūcīgi bijuši viņu dzīves apstākļi emigrācijas gados: maza istabiņa, vienkārša dzelzs gulta, vienkāršs, grāmatām apkrauts koka galds, paris krēslu un taburetu, — tas arī viss. Tikpat pieticīgs un nepretenciozs Vladimirs Iļjičs palika arī tad, kad sāka pārvaldīt vislielāko valsti

Eiropā. Kad valdība pārcēlās no Ļeņingradas uz Maskavu, viņam piedāvāja ērtu, plašu dzīvokli. Viņš apmetas mazā dzīvoklīti ar nelielām istabiņām, kas gandrīz bija līdzīgas bijušām emigrantu istabelēm. Kad pēc ārstu pieprasījuma viņu pārveda uz Gorkiem un gribēja ievietot bijušajā kungu savrupmājā, viņš atteicās tur dzīvot un iekārtojās nelielā istabā fliģelī. Kad kāds no Piemāskavas padomju saimniecību vadītājiem Ļeņina slimības laikā, pēc tam kad viņu bija sašāvusi esere Kaplane, bija iedomājies atsūtīt viņam augļus, viņš šim padomju saimniecības direktoram sadeva pamatīgu sutu un augļus lika nekavējoties nosūtīt uz bērnu sanatoriju .. .

Vladimirā Iļjičā bija savienotas ārkārtīgas rūpes par darbaļaudīm, pārsteidzoša atsaucība pret viņu vajadzībām ar niknu, nesamierināmu naidu pret strādnieku šķiras ienaidniekiem, pret revolūcijas ienaidniekiem. Visā savā dzīvē viņš precizi attaisnoja to komunistiskās morāles definējumu, ko viņš deva komjaunatnes III kongresā: «Mūsu tikumība tiek secināta no proletariāta šķiras cīņas interesēm.» Vladimirs Iļjičs nekad nekavējās krasi pārtraukt visus sakarus ar cilvēkiem, ar kuriem agrāk bija strādājis kopā, ja tie stājās ceļā sociālajai revolūcijai, un ne vien pārtrauca ar tiem sakarus, bet ari cīnījās pret tiem bez žēlastības.

Vladimiram Iļjičam darbi nekad neatšķīrās no vārdiem. Tā bija reti viengabalaina personība. Viņš viss līdz galam bija uzticīgs sociālisma lietai.

ĻEŅINS UN BĒRNI

Sevišķu vērību un sevišķu mīlestību Ļeņins parādīja bērniem.

Diženu cilvēku biogrāfijās ļoti bieži varam sastapt vienu kopēju iezīmi: mīlestību pret bērniem. Raksta, ka Marksam paticis atpūsties savu bērnu un mazbērnu sabiedrībā un viņš aizrautīgi tēlojis kavalerijas zirgu, kad mazie rāpušies viņam uz pleciem; stāsta, ka Tolstojs vislabāk juties bērnu vidū.

Tāds pats bērnu draugs bija ari Vladimirs Iļjičs. Visiem pazīstama viņa fotogrāfija starp bērniem kādā Piemaskavas sādžā. Viņš sēž starp tiem mierīgs, smaidošs,.

Un rūpju grumbas viņa sejā it kā izlīdzinājušās. Kad es «Izlvoju Parizes tuvumā, viņš bieži atbrauca padraiskoties ar maniem bērniem. Un bija jābrīnās par viņa iedzimtajām pedagoģiskajām spējām: bērni viņu dievināja un gaidīja ar nepacietību, viņš prata ar katru bērnu pnāt nopietnā un tam interesantā valodā un izdomāt kaut kādu uzjautrinājumu. Atceros, 1911. gadā mēs pošamies izbraukt ar velosipēdiem uz kādu vietu verstis divpadsmit no Parizes. Mana meita, toreiz vienpadsmit gadus veca meitene, ar asarām acis lūdza, lai ņemam viņu līdz. Vladimirs Iļjičs, protams, uzstāja, lai brauc ari viņa. Ceļš bija grūts, kalnains. Un vajadzēja redzēt, cik maigi viņš gādāja par nogurušo meiteni. Ikreiz, kalnā braucot, viņš to atstāja sēžam uz velosipēda un dzina kalnā gan savu, gan viņas velosipēdu. Grūtākā ceļa gabalā viņš brauca tai blakus un palīdzēja. Es lūdzu viņu to nedarīt: nav nekāda nelaime, ja vesela, spēcīga meilene, divpadsmit verstis braucot, drusku nogurst. Viņš bārdams bāra mani par «nejauku izturēšanos pret meitu»: «Tādiem vecākiem bērnus vajag atņemt.»

Nostājies valsts priekšgalā, kura aizņem zemeslodes sestdaļu, biedrs Ļeņins nemitīgi rūpējās par bērnu stāvokli Padomju valsti. Drīz pēc Lielās Oktobra revolūcijas ar Vladimira Iļjiča iniciativu pie Izglītības tautas komisariāta tika radīta «Bērnības aizsardzības padome», kur piedalījās visu resoru pārstāvji, kam bija darīšana ar bērniem: Veselības aizsardzības tautas komisariāta, Pārtikas lietu tautas komisariāta, Sociālās nodrošināšanas tautas komisariāta, Iekšlietu tautas komisariāta utt. pārstāvji. Vēlāk, redzēdams, ka Padomei pie Izglītības tautas komisariāta nav pietiekamas autoritātes citu tautas komisariātu acis un tās lēmumus bieži neizpilda, Vladimirs Iļjičs izteica domu, ka jāorganizē Komisija bērnu dzīves uzlabošanai pie augstākā orgāna — VCIK Prezidija. Tās priekšgalā bija neaizmirstamais bērnu draugs F. E. Dzeržinskis.

Par bērniem sevišķi dedzīgi Vladimirs Iļjičs rūpējās smagajos bada un sabrukuma gados. Brīnišķīgie dekrēti ar biedra Ļeņina parakstu, ko toreiz izdeva Tautas Komisāru Padome, uz visiem laikiem paliks vēsturisks piemineklis tam, kā Padomju vara un biedrs Ļeņins

gādāja par bērniem. Sakarā ar bērnu aizsardzības komisijas radīšanu VK(b)P CK un VCIK Prezidijs griezās pie vietējam organizācijām ar vēstuli. «Bērniem padomju proletāriskajā zeme jābūt pilnīgi nodrošinātiem, un viņi tiks nodrošināti, neraugoties uz lielajām saimnieciskajam un pārtikas lietu grūtībām, kādas pārdzīvo mūsu zeme,» — ta beidzas vēstule.

1919. gada dekrētā, ko bija parakstījis biedrs Ļeņins, sacīts: «Visus pārtikas produktus, ko vietējie pārtikas orgāni izsniedz bērniem līdz 14 gadiem ieskaitot, turpmāk izsniegt bez maksas uz valsts rēķina . . . Pārtikas produktus vispirmām kārtām izsniegt bērniem . .. Tiesības saņemt bezmaksas produktus ir visiem bērniem iepriekš minētā vecumā . . .» Labākās vasarnīcas un telpas padomju saimniecībās nodeva bērnu iestādēm saskaņa ar biedra Ļeņina rīkojumu. Vienā no viņa dekrētiem bija teikts: «Kravas pārvadājumi bērnu kolonijām uzskatami par_ tikpat svarīgiem kā kravas pārvadājumi kara vajadzībām.»

Vladimirs Iļjičs rūpējās ne tikai par bērnu dzīvības un veselības aizsardzību. Viņš tāpat rūpējās par jaunās paaudzes izglītošanu un audzināšanu. Visiem zināmi viņa norādījumi par skolas izglītības sagatavošanu, viņa gādība, lai ieviestu vispārējo obligāto skolas apmeklēšanu . . .

KĀ STRĀDĀJA UN KĀ ATPŪTĀS V. I. ĻEŅINS

Vladimira Iļjiča darba metode līdz šim laikam var noderēt par DZO (darba zinātniskās organizācijas) paraugu.

Vladimirs Iļjičs darbā vienmēr bija precizitātes, akurātības, disciplinētības paraugs. Tieši pulksten 6 vakarā, ne minūti vēlāk (toreizējais Tautas Komisāru Padomes sēžu laiks), viņš no sava kabineta ienāca sēžu zālē. Sasveicinās, uzmet ātru skatu sēžu zālei, vai viss kārtībā, un nosēžas savā vienkāršajā priekšsēdētāja krēslā. Vladimirs Iļjičs lielu uzmanību veltīja arī apstākļiem, kādos notika sēdes, — lai gaiss būtu tīrs, lai nesmēķētu, lai ievērotu absolūtu klusumu. Tā tika nodrošināta' maksimāla sēžu produktivitāte: uzmanību nedrīkst novērst blakus apstākļi, visam jābūt koncentrētam uz apspriežamajiem jautājumiem; tīrs gaiss un kārtība pasargā arī no pārpūlēšanās.

Kārtība bija arī debatu vadīšanā. Vladimirs Iļjičs prasīja, lai runas būtu īsas, nebūtu tādas «vispārējas», bet konkrētas, lai tajās būtu atbilstoši praktiski secinājumi. Ar sevišķu priekšsēdētāja prasmi Vladimirs Iļjičs rezumēja un tūlīt arī formulēja praktiskos priekšlikumus.

Būdams ar vienu aci tuvredzīgs, Vladimirs Iļjičs vienmēr zemu noliecās pār papīriem. Viņa sokratiska, sevišķi skaistā galva it kā ar reflektoru apgaismoja mūsu darbu.

Sēžu laikā Vladimirs Iļjičs klausījās runātāju un reize rakstīja TKP locekļiem zīmītes. Taupot papīru, viņš parasti tās rakstīja uz maziem papīra gabaliņiem ar savu sīko kā stikla pērles, bet ārkārtīgi skaidro rokrakstu. Turpat sēdē Vladimirs Iļjičs uzmeta savas runas schemu, kad bija jārunā par kaut kādu lielu jautājumu. Sī schema parasti sadalījās pēc burtiem (A, B, C . . .); katru tādu iedalījumu viņš saskaldīja sīkākos (1, 2, 3). Dažreiz iedalījumos viņš lietoja latiņu un pēc tam pat grieķu alfabēta burtus. Iznāca saskanīga domu schema uz maza papīra gabaliņa, vesela programa. Tādas pašas schemas viņš sastādīja saviem referātiem, saviem rakstiem.

Vladimirs Iļjičs nekad nerakstīja un nerunāja šabloniski. Tieši otrādi, viņš neieredzēja vispārējas, novazātas patiesības. «Nu jau atkal sāk pierādītāka zirgi ed auzas,» teica viņš tādos gadījumos par runātāju._ Tapec arī viņa runas un rakstus ar patiku var lasīt vairākas reizes. Visi tie ir augstā teorētiskā līmenī. Tos lasot, izauguši un norūdījušies boļševistiskie kadri, tie audzinās daudzas paaudzes.

Iļjičs strādāja daudz, bet mācēja arī atpūsties. Viņš bija dzīvs apliecinājums vecajai patiesībai: kas prot atpūsties, tas prot arī strādāt. Vladimiram Iļjičam patika jautri pavadīt laiku biedru sabiedrībā. Nadježda Konstantinovna savās atmiņās stāsta, ka viņam paticis klausīties labu lasīšanu, iet teātrī. Kad dzīvojām emigrācijā, mēs dažkārt organizējām vienkāršu vakaru kaut kādas kafejnīcas pagrabiņā (lētuma dēļ). Par telpām parasti mēs nemaksājām, bet obligāti katram vajadzēja ņemt glāzi vīna vai alus — ar to īpašnieks guva ienākumu. Vladimirs Iļjičs labprāt apmeklēja šādus mūsu biedru vakarus un vienmēr bija jautrības centrā. Viņš tik veiksmīgi bārstīja asprātības un jokoja, ka ap viņu pastāvīgi skanēja smiekli un pats viņš no acīm slaucīja asaras aiz smiekliem. Viņa humors, dzīvesprieks, kūsājošā enerģija parādījās arī šeit.

Vladimiram Iļjičam sevišķi patika izbraucieni un pastaigas svaigā gaisā.

Emigrācijā dzīvodami, mēs katru brīvu dienu kopīgi izbraucām ar velosipēdiem. Netālos braucienos piedalījās arī Nadježda Konstantinovna, pret kuru viņš vienmēr izturējās ar vislielāko uzmanību un rūpību.

Vladimirs Iļjičs bija īsts fizkultūrietis, viņš slēpoja, lieliski peldēja, labi šāva, jaunībā labi slidoja. Viņam ļoti patika braukt ar velosipēdu. Reiz vēl pirms saslimšanas viņš man jautāja: «Vai jūs vēl braucat ar velosipēdu?» — «Jā, Vladimir Iļjič,» es atbildēju. «Cik jūs esat laimīgs,» sacīja Vladimirs Iļjičs, «es tagad jau vairs nevarētu.» Līdz savas dzīves pēdējai dienai viņš centās būt svaigā gaisā, mīlēja pastaigas.

V. I. ĻEŅINS BIJA STINGRS UN PRASĪGS

V. I. Ļeņins būtībā bija labsirdīgs cilvēks: viņš trūkumā vienmēr devās biedram palīgā. Un tajā pašā laika viņš bija stingrs un prasīgs darbā. Arī šajā ziņā izpaudās Vladimira Iļjiča viengabalainā daba. Salus revolutiae (revolūcijas labums) viņam vienmēr bija suprema lex — augstākais likums. Šis likums caurstrāvoja ari viņa attieksmi pret biedriem: esmu gatavs visās lietās palīdzēt, bet revolūcijai kalpot vajag godīgi.

Drīz pēc Oktobra sociālistiskās revolūcijas viņš ķeras pie valsts aparāta darba uzlabošanas. Sis aparāts, liela mērā mantots (personālā sastāva ziņā) no cara laikiem, strādāja vāji. Starp cara birokrātiem, kas bija iekārtojušies padomju aparātā, nereti plauka vilcināšanās, reizēm arī kukuļņemšana. Vladimirs Iļjičs dedzīgi devās karagājienā pret šīm nejēdzībām. Jau 1918. gada sākuma viņš raksta toreizējam Tieslietu tautas komisāram D. I. Kurskim:

«Nepieciešams tūliņ, demonstratīvi ātri, iesniegt likumprojektu, ka sodiem par kukuļošanu (kukuļņemšanu, uzpirkšanu, par savešanu, lai varētu piekukuļot, u. t. jpr., u. tml.)

jābūt

ne zemākiem

par desmit gadiem cietumā un bez tam vēl desmit gadiem piespiedu darbu.» [13]

Dekrētu toreiz pieņēma ātri — 1918. gada 8. maijā. Pēc šā dekrēta sods bija noteikts 5 gadi. Bet arī šādā mīkstinātā veidā šis likums ļoti palīdzēja padarīt padomju aparātu veselīgāku.

Tāpat bez žēlastības Vladimirs Iļjičs uzsāka cīņu pret birokrātismu un vilcināšanos. 1921. gada 3. septembrī viņš raksta Kurskim sakarā ar kādu sūdzību par vilcināšanos:

« Vaj ag:

1)  nodot šo lietu tiesai;

2)   panākt, lai vainīgos apkauno gan presē, gan ar stingru sodu;

3)   caur CK pamudināt tiesnešus, lai birokrātismu soda stingrāk;

4)   sarīkot Maskavas tautas tiesnešu, tribunālu locekļu u. tml. apspriedi, lai izstrādātu sekmīgus pasākumus cīņai pret birokrātismu;

5)   šoruden un 1921. —22. g. ziemā katrā ziņā nodot iztiesāšanai Maskavā 4 — 6 lietas par Maskavas birokrātismu, izraugoties «spilgtākus» gadījumus un iztaisot no katras prāvas politisku lietu;

6)   sameklēt komunistu vidū kaut vai 2 — 3 gudrus «ekspertus» birokrātisma lietās, niknākus un rosīgākus, lai iemācītos vajāt par birokrātismu;

7)   izdot labu, saprātīgu, ne birokrātisku vēstuli (TTK cirkulāru) par cīņu pret birokrātismu …» [14]

1921. gada 24. oktobrī Vladimirs Iļjičs man raksta:

«b. Semaško!

Šodien parakstījis Mazās TKP lēmumu par diviem miljardiem (šķiet, ka tā? precīzi sumu neatceros) Maskavas tīrīšanai un izlasījis Veselības tautas komisariāta «Nolikumu» par dzīvokļu sanitārijas nedēļu (avīzē «īzvestija» 12. jūlija), nacu pie slēdziena, ka manas aizdomas (par visa ša darba nostādnes pilnīgu nederīgumu) kļūst stiprākas.

Miljardus paņems, nozags un izlaupīs, bet darbu nepadarīs .. .

. . . Kas tiek darīts (un kas ir padarīts?) Maskavā? kas atbild par darbu? Vai tikai «ierēdņi» ar lepnu padomju titulu, kuri ne velna nesajēdz, darbu neprot, tikai paraksta papīriņus? Vai arī ir lietišķigi vadītāji? Tieši kuri?

Panākt personīgu atbildību — pats galvenais.

Kas darīts, tai panāktu personīgu atbildību?

Kas pārbauda?

Vai inspektori? Cik viņu ir? kas viņi ir?

Vai jaunatnes brigādes (KJS)? Vai tādas ir? Cik? Kur un ka sevi paradījušas?

Vai ir kādi citi reālas pārbaudes līdzekļi?» *

Kad no Vladimira Iļjiča tā biju dabūjis pa galvu, devos pie viņa ar ziņojumu. Es paskaidroju, ka Veselības tautas komisariāts ar tīrīšanu nenodarbojas — ar to toreiz nodarbojās IeTK (komunālā saimniecība). Veselības tautas komisariāts veic tikai sanitāro uzraudzību par tīrību. Vladimirs Iļjičs iesmējās un teica: «Nu, ņemiet uz sava rēķina pusi: inspektors arī atbild.» Un turpat deva man ļoti vērtīgu padomu — iesaistīt tīrības uzraudzības darbā komjaunatni.

«Tā ir skaitā liela organizācija,» viņš sacīja, «jums tik daudz inspektoru dabūt nav iespējams. Tā ir dedzīga, enerģiska jaunatne, tā cīnīsies pret netīrību tik nesaudzīga ka jusu_ ārsti kautrēsies cīnīties. Jaunatne ir neaizstājams spēks. Pieaiciniet jo vairāk arī sievietes — viņas ir paradušas cīnīties par tīrību savās mājās.»

Un tiešam jāsaka, — ja toreiz izdevās sekmīgi cīnīties" pret netīrību un uzvarēt epidēmijas, tad vispirms tapec, ka šajā lietā tika iesaistītas sabiedriskās aprindas un jaunatne. Vladimira Iļjiča pastāvīgais padoms cīnīties pret birokrātismu un vilcināšanos, iesaistīt masas valsts lietās attaisnojās arī šajā gadījuma.

Cik labprāt Vladimirs Iļjičs palīdzēja katram biedram ar vārdiem, darbiem un padomu, tikpat stipri viņš iekaisa sašutumā, kad sadūrās ar nejēdzībām darba. Tādos gadījumos Vladimirs Iļjičs mēdza lietot pat viskrasākos līdzekļus . . .

Galvenais, ko mums pastāvīgi mācīja Ļeņins, — ta bija izpildes pārbaudīšana. Visiem atmiņa viņa izteiciens, ka tas ir «visa darba, visas politikas kodols». Viņš mācīja iedalīt savu darba laiku tā, lai galveno uzmanību varētu koncentrēt tieši izpildes pārbaudīšanai. Grūti slims būdams, viņš raksta saviem vietniekiem:_ «Jums sevi jāatbrīvo. . . no kņadas un burzmas, kas mus visus dzen postā, vajag nodrošināt sev iespēju mierīgi padomāt par darbu visumā — un, galvenais, koncentrēties izpildes pārbaudīšanai, cīņai pret birokrātismu.» [15]

Cik daudz šajos vārdos valsts pārvaldīšanas gudrības! Cik skaidri tajos ir norādījumi, ka vajag «cienīt laika faktoru», ko biedrs Staļins uzskatīja par stachanoviešu nopelnu! Kā šie Ļeņina norādījumi sasaucas ar biedra Staļina norādījumiem!

Ja kaut' kas sevišķi radīja Vladimira Iļjiča sašutumu, tad tas bija — ja, pārbaudot izpildi, kāds mēģināja apmānīt. Pērkonus un zibeņus tādas reizes raidīja Vladimirs Iļjičs. Atceros, kādreiz viņš stingri sadeva Izglītības tautas komisariātam, kad viņam bija piesūtīti dati par rakstīt un lasīt prasmes izplatību. Citu reizi Pārtikas lietu tautas komisariāts dabūja pamatīgu brāzienu par formālu izrakstīšanos, ka «tiek sagatavots» tik un tik daudz pārtikas. Kā viņš bara tos vadītājus, kuriem «aiz muguras» «lieliski slēpjas šauri, neprincipiali praktiķi un blēži»! Viņš prasīja pārbaudīt «darba faktisko izpildi», «praktiski'pārbaudīt to, kas veikts», «īstu pārbaudi, raugoties no tautas ekonomikas viedokļa» . . .

Atceroties Vladimiru Iļjicu, viņš no jauna uzaust atmiņā kā dzīvs, gara acu priekša parādās viņa daudzpusīgā personība. Tā bija tiešām daudzpusīga personība: ja sāk vērot tās vienu skaldni, tā iemirdzas visdažādākajas krasas; ja sak verot tas otru skaldni iemirdzas citas spilgtas krāsas. Un visas šis «skaldnes» biS sare

Ne reizi vien mēs, Vladimira Iļjiča laikabiedri afre r"imies viņu ne reizi vien rakstīsim amiņas\s ir" politisks pienākums katram, kam bijusi laime" strādāt kopa ar neaizmirstamo Iļjiču. strādāt

J. D. Stasova. SKOLOTĀJS UN DRAUGS

Ar Vladimiru Iļjiču Ļeņinu es iepazinos caur Nadježdu Konstantinovnu Krupskaju. Mēs abas bijām strādnieku svētdienskolas skolotājas, bet pēc tam kopīgi strādājām Pārvietojamā mācību līdzekļu muzejā, ko pašas skolotājas arī bija dibinājušas. Kopš tā laika mūsu sakari nepārtrūka, lai gan pagrīdes darbs un emigrācija tos ļoti apgrūtināja.

Pēc trimdas Vladimirs Iļjičs, vēlāk arī Nadježda Konstantinovna aizbrauca uz ārzemēm. Mēs sākām sarakstīties, un līdz 1905. gadam mums bija visu laiku ļoti aktiva sarakstīšanās partijas lietās. Nāk atmiņā Vladimira Iļjiča vēstules no ārzemēm "uz Krieviju 1902. —1905. gadā. Mums toreiz bija jāizcīna liela cīņa pret «ekonomistiem» un vēlāk pret meņševikiem. Kad aresta dēļ no mūsu vidus zuda biedri, mēs jaunus piesaistījām ar lielu piesardzību, baidīdamies, ka mūsu rindās neiekļūst pretinieki, bet vēstulēs Vladimiram Iļjičam sūdzējāmies, ka mums trūkst darbinieku. Un te nu kādā vēstulē Vladimirs Iļjičs par to mūs asi nosodīja. «Vajadzīgi jauni spēki,» viņš rakstīja. «Es ieteiktu uz vietas nošaut tos, kas atļaujas teikt, ka nav cilvēku. Krievijā cilvēku ir bezgala daudz, vajag tikai plašāk un drošāk, drošāk un plašāk, vēlreiz plašāk un vēlreiz drošāk vervēt jaunatni, nebaidoties no tās. Ir kara laiks. Jaunatne izšķirs visas_ cīņas iznākumu, gan studējoša, gan vel vairāk — strādnieku jaunatne.» [16]

Starp citu, Pēterburgas studējošā jaunatne tolaik izdarīja mums lielus pakalpojumus, dodama telpas satikšanas vajadzībām. Viena tāda vieta bija Pēterburgas universitātes ēdnīca, otra — Technoloģiskā institūta ēdnīca.

Tālāk vēstulē Vladimirs Iļjičs raksta: «Atmetiet visus vecos nekustīguma, subordinacijas u. t. jpr. ieradumus. Dibiniet no jaunatnes vidus simtiem vperjodoviešu pulciņu un skubiniet, lai tie strādā, cik vien spēj …» [17]

Sājos lieliskajos Ļeņina vārdos izpaužas dziļa un kaisla ticība^ Krievijas proletariāta varenajiem revolucionārajiem speķiem.

Krievijas pirmās revolūcijas vētrainajās dienās, mācīdams mus, ka gatavojama bruņota sacelšanās pret cara patvaldību, V. I. Ļeņins rakstīja: «Ejiet pie jaunatnes. Tūlīt dibiniet kaujas družinas visur un visās vietās, gan pie studentiem, gan it sevišķi pie strādniekiem uti, uti Lai tūliņ pat tiek organizētas 3 līdz 10, līdz 30 uti cilvēku lielas vienības. Lai tūliņ pat viņi bruņojas paši, ka kurš var, dažs ar revolveri, dažs ar nazi, dažs ar petrolejā samērcētu lupatu dedzināšanai utt.» [18]

Musu sarakstīšanās ar Vladimiru Iļjiču turpinājās līdz 1905. gada rudenim, kad sākās Baumaņa, Lengnika, Beļančikova, Medvedjevas (Baumaņa sievas), Stasovas un citu tiesas prāva. Tomēr tiesu palāta lietu atlika, bet peo tam, pec cara manifesta 1905. gada oktobrī, to vispār pārtrauca.

1905. gada augusta beigās mani sūtīja uz Zenevu pārzināt Centrālas Komitejas visas techniskās lietas. Tad es pirmo reizi redzēju Vladimiru Iļjiču. Ieradusies Zeneva, es gāju «pie Iļjičiem» — tā mēs bijām iesaukuši dzīvokli, kur Vladimirs Iļjičs dzīvoja kopā ar Nadježdu Konstantinovnu un viņas māti Jeļizavetu Vasiļjevnu. Mājās bija_ vienīgi Vladimirs Iļjičs. Viņš mani tūliņ ieveda kopēja istaba, kas vienlaicīgi bija gan virtuve, gan ēdamistaba, un sāka iztaujāt par to, kas notiek Pēterburgā, Krievijā, partijas Centrālajā un Pēterburgas Komitejā, bet pēc tam pēkšņi pietrūkās kājas un sacīja: «Pagaidiet.. .» Es nodomāju, ka bus kas noticis. Bet Vladimirs Iļjičs piegāja pie bufetes, izņēma no turienes tējkannu, ielēja tajā ūdeni, aizdedzināja gāzes plītiņu un, tikai visu sagatavojis tējas dzeršanai, turpināja ar mani sarunu.

Vladimiram Iļjičam bija sevišķa maniere klausīties un iztaujāt: uzdodams jautājumus, viņš lika stāstītajam iet tieši to ceļu, kāds bija vajadzīgs viņam, lika skart tos jautājumus, kas interesēja viņu.

Tieši 1905. gada pavasarī un vasara Krievija notika kongresi ārstiem, skolotājiem, advokātiem un citam inteliģences grupām, kuras radīja savas savienības. Es Vladimiram Iļjičam pastāstīju, kā mēs šajos kongresos un savienībās'cīnījāmies pret liberāļiem. Vladimirs Iļjičs noklausījās manu stāstījumuun teica: «Vai zināt, jums jānolasa par to referāts musu šejienes krievu kolonijai [19] .» Es apjuku, jo nekad vēl nebiju referātus lasījusi. Bet Vladimirs Iļjičs mani pārliecināja, ka šis referāts vajadzīgs. Gatavodamās referātam, redzēju, cik lielisks skolotājs un biedrs bija Vladimirs Iļjičs. Viņš man pacietīgi norādīja uz trūkumiem referāta plāna, bet pec tam tēzēs. Viņš vadīja sapulci.

Krievu sociāldemokrātu sapulce 1905. gada 20. oktobrī (2. novembrī) es pirmo reizi dzirdēju Vladimiru Iļjiču kā runātāju. Sī viņa runa uz mani atstāja milzīgu iespaidu. Ļeņins lasīja referātu par politiskajiem notikumiem Krievijā. Kas mani pārsteidza Vladimira Iļjiča referātā? Referātu noklausījās visa kolonija, 1 i., ne vien boļševiki, bet arī meņševiki un eseri. Tomēr visa referāta laikā nebija nevienas replikas, nekādu izsaucienu. Kad referāts beidzās un sapulces vadītājs vaicāja, vaiir jautājumi, tad nekādi jautājumi netika uzdoti. Vai tiešam meņševiki un eseri bija pilnīgi vienis pratis ar Vladimira Iļjiča tēzēm? Protams, ne! Bet Ļeņina loģikas spēks bija tāds, ka visi tam pakļāvās. Tikai nākamajā diena meņševiki atjegusies dedzīgi apstrīdēja tezes, kadas bija izteiktas Iļjiča referātā.

Vladimirs Iļjičs runāja ļoti vienkārši. Viņš parasti staigāja šurp un turp, brīžiem sabāza roku lielos pirkstus vestes padusēs, reizēm pastiepa uz priekšu labo roku ar izstieptu rādītāja pirkstu. Vēlāk, klausoties Pļechanovu, es negribot salīdzināju viņu ar Vladimiru Iļjiču. Pļechanovs bija lielisks runātājs, runāja skaisti — balsi paceldams un nolaizdams, bieži žestikulēdams kā aktieris, bet viņam nebija Ļeņina loģikas spēka, pārliecināšanas spēka.

Vladimirs Iļjičs vienmēr bija ārkārtīgi uzmanīgs pret biedriem. Pastāstīšu kādu gadījumu no manas personīgās dzīves, kas notika tā paša 1905. gada oktobra beigās. Es toreiz dzīvoju pansijā Zenevā. Reiz Vladimirs Iļjičs ienāca pie manis un sāka iztaujāt, kā mēs ar Baumani esam Maskavā strādājuši, kā kopā sēdējuši cietumā. Es pastāstīju, ka B.aumanis sēdēja izolatorā un mēs cietumā gudrojām, kā ar viņu saistīties un informēt par visiem notikumiem. Pēc tam kad tiesu palāta noraidīja mūsu lietas izskatīšanu, mēs daudz pūlējāmies, lai Baumani izlaiž pret galvojumu, bet to panākt neizdevās. Mani noklausījies, Vladimirs Iļjičs teica: «Bet Nadjai [20] izdevās panākt, lai nikolaju Ernestoviču izlaiž, tomēr tas nekā nedeva, tāpēc ka visai drīz pēc atbrīvošanas no cietuma viņu nogalināja melnsimtnieki.» Tikai pēc tam Vladimirs Iļjičs man pasniedza angļu avīzi, kurā bija ziņots par Baumaņa nogalināšanu. Zinādams par manu draudzību ar Baumani, Vladimirs Iļjičs nevēlējās, lai es par viņa nāvi uzzinātu vispirms no avīzes.

Gribu norādīt, cik sirsnīgi, piemēram, Vladimirs Iļjičs rakstīja mums, boļševikiem. Citēšu fragmentu no vēstules, kas tagad pazīstama kā vēstule «Absolūtam» («Absolūts» bija mans pieņemtais vārds):

«Sirsnīgs sirsnīgs sveiciens Kurcam (Lengnikam. — J. S.), Rubenam (Knuņancam. — /. S.), Baumanim un visiem draugiem. Nezaudējiet dūšu! Mūsu darbs tagad veicas labi. No skandālistiem beidzot esam tikuši vaļā. Atkāpšanās taktiku esam pārtraukuši. Tagad mēs uzbrūkam. Krievu komitejas ari sāk šķirties no dezorganizatoriem. Izdodam savu avīzi. Ir savs praktiskais centrs (birojs). Iznākuši divi avīzes numuri, šajās dienās… iznāks 3-šais. Ceram izdot ik nedēļu. Vēlu veselību un možumu!! Mēs vēl katrā ziņā redzēsimies un pakarosirn labākos apstākļos nekā šejienes intrigās un ķildās, tādās kā Ligas kongress!»

Vladimirs Iļjičs prata savienot rūpes par biedriem ar pašiem nopietnākajiem politiskajiem jautājumiem. Lai gan viņš bija aizņemts milzīgā politiskā darbā, viņam vienmēr atlika laiks biedriem.

Minēšu vēl dažus piemērus, kas jau attiecas uz citu laiku, pēc Padomju varas nodibināšanas. Vladimirs Iļjičs bieži pārmeta A. D. Cjurupam, ka viņš nevērīgi izturoties pret savu veselību. Iļjičs sacīja, ka komunists esot «kroņa manta» un šo mantu izšķiest nenākas. Sākumā viņš saudzīgos vārdos rakstīja Cjurupam, ka viņš «pilnīgi neiespējami rīkojas ar kroņa mantu». Kad tas neiedarbojās, tad zīmīte bija barga: «Par neuzmanīgu izturēšanos pret kroņa mantu (2 lēkmes) A. D. Cjurupam tiek izteikts brīdinājums un uzdots neka-

vējoties braukt mājās.» Kad V. I. Ļeņins uzzināja, ka F. E. Dzeržinskis tiktāl nostrādājies, ka sācis spļaut asinis, viņš piezvanīja man un lika uzrakstīt CK lēmumu, ka Dzeržinskim uzdots braukt uz divām nedēļām atvaļinājumā uz Narofominsku. Toreiz Narofominskā bija Maskavas apkārtnē labākā padomju saimniecība, un Dzeržinskis tur varēja saņemt labu uzturu. Vladimirs Iļjičs, visu pārdomājis līdz sīkumiem, ņēma vērā ari to, ka padomju saimniecībā nav tālruņa, tātad Dzeržinskis nezvanīs uz Maskavu un tāpēc varēs labāk atpūsties.

V. I. Ļeņins rūpējās, lai tādam un tādam biedram tiktu izsniegti apavi vai cepure, lai visās Tautas Komisāru Padomes telpās apmeklētāju vajadzībām būtu karafes ar ūdeni un glāzēm. Vladimirs Iļjičs caur sekretāru obligāti pārbaudīja šādu norādījumu izpildi.

Zenevā man ar Vladimiru Iļjiču iznāca strādāt kopā ļoti neilgu laiku. Vladimirs Iļjičs nespēja vairs izturēt ārzemēs un pie pirmās iespējas aizbrauca uz Krieviju. Pirmais, ko viņš darīja, ieradies Pēterburgā, Somijas stacijā, bija — doties uz Preobraženskas kapsētu. Šeit bija apbedīti 9. janvāra upuri. Tas liecina, kādu milzīgu nozīmi Vladimirs Iļjičs piešķīra 1905. gada janvāra notikumiem.

Man bija uzdots likvidēt visas partijas techniskās lietas Zenevā, un es nokļuvu Krievijā pēc decembra sacelšanās Maskavā un sastapos ar Vladimiru Iļjiču tikai 1906. gada janvārī.

Labi palikusi man atmiņā Vladimira Iļjiča atgriešanās no KSDSP Stokholmas kongresa. Ceļā uz Pēterburgu viņš uz kādu laiku apstājās Abo (Somijā), kur strādāja pie sava raksta par kadetiem. Tolaik pie manis brauca daudzi biedri no Krievijas dienvidiem, dodamies uz ārzemēm iepirkt ieročus: dienvidniekiem vēl šķita, ka pie viņiem būs iespējama bruņota sacelšanās. Bija starp viņiem kāds gruzins, kurš man pastāstīja interesantus faktus par kadetu rīcību Tiflisā.

Viņa stāstu noklausījusies, es iedomājos, ka Vladimiram Iļjičam šis materiāls noderēs rakstam, un nosūtīju šo gruzinu pie Ļeņina, nesacīdama, pie kā viņu sūtu. Pēc kāda laika gruzins atgriežas un saka: «Ko tu esi izdarījusi!» Es uztraucos: «Kas noticis?» Viņš atbild: «Zini, es ierados pie šā biedra, • — viņš sāka tā uz mani skatīties, ka man sametās baigi.» Un ar žestu viņš parādīja, kā Vladimirs Iļjičs piemiedzis kreiso aci, bet ar labo sācis skatīties caur izplestiem pirkstiem. Ļeņinam tāda maniere bija: viņš piemiedza vienu aci, bet otrai priekšā aizlika divus izplestus pirkstus un raudzījās starp tiem uz runātāju. Vladimiram Iļjičam viena acs bija tuvredzīga, otra — tālredzīga, un, piemiedzis vienu aci un aizlicis otras priekšā izplestus pirkstus, viņš savu redzi koriģēja. Bet, tā kā viņa skatiens tiešām bija ļoti ass, tad šķita, ka viņš redz cilvēkam cauri. Gruzins sākumā bijis apmulsis, bet pēc tam ar viņam piemītošo dedzību aizrāvies un Vladimiram Iļjičam visu izstāstījis. Bet man viņš pārmeta, kāpēc neesot teikusi, ka sūtu viņu pie Ļeņina. Bet es viņam atbildēju: «Kādēļ man tev to vajadzēja teikt? Tu būtu sācis savu stāstu sacerēt, bet

Ļeņinam vajadzīgs, lai tu visu izstāsti tikpat vienkārši kā man.»

Pēc Stokholmas kongresa Pēterburgā notika Valsts domes vēlēšanas. Veicot pirmsvēlēšanu aģitāciju, mēs sūtījām uz fabrikām un rūpnīcām aģitatorus. Viņu vidū bija arī Vladimirs Iļjičs Ļeņins. Meņševiki nožēloja, ka viņiem Pēterburgā neesot tāda oratora. Viņi man teica: «Jums tāds orators ir, un viņš neatteikdamies iet, kur jums vajadzīgs.» Un tiešām, nebija tāda gadījuma, kad Vladimirs Iļjičs nebūtu ieradies uz tikšanos (mēs taču darbojāmies nelegāli), lai uzzinātu, kurp viņam jāiet runāt, gluži tāpat kā nebija gadījuma, kad viņš nebūtu gājis referēt vai arī sapulcē būtu ieradies ar nokavēšanos. Nākamajā dienā Iļjičs parasti mums sīki ziņoja, kā noritējis viņa referāts, cik cilvēku bijis sapulcē, kādi jautājumi uzdoti un kādi ir trūkumi tajā organizācijā, kur mēs viņu bijām sūtījuši.

Lūk, otrs piemērs par Vladimira Iļjiča neparasto disciplinētību, kas attiecināms uz 1918. gadu. Tas notika drīz pēc viņa pārcelšanās no Petrogradas uz Maskavu, kur viņš apmetās Kremlī.

Gaitenī, kas veda uz Ļeņina dzīvokli, Kremļa komandants norīkoja VCIK skolas kursantu posteni, pavēlēdams nevienu bez caurlaides dzīvoklī neielaist. Kādreiz Vladimirs Iļjičs aizmirsa mājās savu caurlaidi. Dienā viņam dzīvoklī kaut ko ievajadzējās, un viņš gāja uz to. Dežurējošais kursants, Ļeņinu vaigā nepazīdams, prasīja caurlaidi. Izrādījās, ka caurlaides nav. Vladimirs Iļjičs saka: «Te taču durvis uz manu dzīvokli.. .» Kursants atbild: «Nevaru zināt. Ir komandanta pavēle: nevienu bez caurlaides neielaist.» Vladimirs Iļjičs pagriezās, aizgāja uz komandantūru un paņēma vienreizēju caurlaidi.

Dežurējošais kursants pēc nomaiņas ziņoja savam komandierim par notikušo. Komandieris viņam vaicāja: «Bet vai zini, ko tu neielaidi?» — «Nevaru zināt!» — «Tautas Komisāru Padomes Priekšsēdētāju Ļeņinu.» Kursants saķēra galvu un skrēja pie Vladimira Iļjiča atvainoties. Bet Vladimirs Iļjičs teica: «Nē, Jums nav ko atvainoties. Komandanta rīkojums vai pavēle Kremļa teritorijā ir likums, kā tad es, Tautas Komisāru Padomes

Priekšsēdētājs, varēju šo likumu pārkāpt. Vainīgs biju es, bet taisnība — Jums.»

Mēs, kas tuvu pazinām Ļeņinu, bijām pārsteigti par Vladimira Iļjiča neparasto darba mīlestību. Nāk atmiņā gadījumi laikā no 1917. līdz 1920. gadam, kad es strādāju par partijas CK sekretāri. Nadježda Konstantinovna vai Marija Iļjiņična nāca pie manis vai teica pa tālruni: «Vajag kaut ko darīt, Vladimirs Iļjičs nostrādājies līdz bezmiegam, bet, kad mēs viņam sakām, ka vajag atpūsties, tikai atmet ar roku.»

Tad bija jāizdara CK locekļu aptauja un jāpieņem lēmums par atvaļinājumu. Pēc tam es zvanīju pa tālruni Ļeņinam: «Vladimir Iļjič, ir CK lēmums, ka jums piešķirts atvaļinājums uz tik un tik dienām.» Atbildot atskanēja dusmīga balss: «Kad pavēlēsiet atvaļinājumu sākt, Jeļena Dmitrijevna?» Ja jau ir CK lēmums, Via dimirs Iļjičs nestrīdas, bet viņš ir ļoti neapmierināts.

Dabūjis atvaļinājumu, Vladimirs Iļjičs ne ar kādām lietam vairs nenodarbojās: viņš gāja medībās, gāja sēņot un makšķerēt, bet nekādā gadījumā nestrādāja, stingri izpildot partijas CK lēmumu.

Vispār partijas disciplīnu Vladimirs Iļjičs ievēroja ļoti stingri.

Atceros vēl kādu gadījumu. 1921. gada martā centrālajā Vācija notika sacelšanās. Sakarā ar šo sacelšanos Vācijas Komunistiskās partijas Centrālajā Komitejā bija lielas domstarpības. Kad bija pieņemts lēmums, Klāra Cetkina palika mazākumā un izstājās no Centrālas Komitejas. Pēc kāda laika viņa atbrauca Maskavā uz Kominternes III kongresu. Kādā vēstulē Klāra man rakstīja (es toreiz biju Vācijā) par sastapšanos ar Vladimiru Iļjiču. Jāsaka, ka Vladimirs Iļjičs Klāru vērtēja ļoti augstu.

Un, lūk, Klāra man rakstīja, ka Vladimirs Iļjičs viņu taA izbāris, kā nekad vēl tai dzīvē neesot gadījies. Ļeņins teicis: «Klāra, Jūs esat veca revolucionare un vienmēr savu līniju esat ieturējusi pareizi. Ko gan jūs esat izdarījusi tagad? Jūs izstājāties no Centrālās Komitejas tapec, ka nepiekritāt tās lēmumam un palikāt mazākuma.

Kas ir partijas CK? Vai tā ir gadījuma rakstura cilvēku kopums vai gadījuma rakstura kolektivs? Neka tamlīdzīga. Tas ir partijas labāko ļaužu kolektivs, un Jus, izstādamās no Centrālās Komitejas, esat grāvusi ne vien Centrālās Komitejas, bet arī visas partijas autoritāti.» Klāra man rakstīja, ka viņa Vladimiram Iļjičam apsolījusi nekad vairs tā neizturēties.

Lūk, cik augstu Vladimirs Iļjičs vērtēja partijas autoritāti.

Vladimirs Iļjičs ļoti uzmanīgi izturējās pret apmeklētāju pieņemšanu un'prasīja, lai tāpat izturētos arī katrs darbinieks. Ja viņš, apsolījis kādu pieņemt, no rīta uzzināja, ka nosacītajā stundā šo biedru pieņemt nevarēs, tad personīgi tam zvanīja un norunāja laiku, kad varēs to pieņemt. Bet, ja tuvojās biedra pieņemšanai nosacīta stunda un steidzamas lietas (tajā laikā to bija ļoti daudz) nedeva iespēju Vladimiram Iļjičam atnākušo pieņemt, viņš sūtīja savu sekretāru pieņemamajā istabā pasacīt apmeklētājam: «Nesēdiet, negaidiet velti, nezaudējiet laiku, jūs pieņemt Vladimirs Iļjičs nevarēs.» Bet pec tam sekretāram vajadzēja norunāt, kad biedrs varēs atnākt uz pieņemšanu, un pierakstīt viņa tālruni, lai Vladimirs Iļjičs varētu ar to sazvanīties.

Partijas CK sēdei parasti bija jāsākas pulksten 10 no rīta. Vladimirs Iļjičs to atklāja ne vēlāk par ceturksni uz vienpadsmitiem, stundas ceturksni, ka franču paruna saka «un quart d'heure de grвce», žēlīgi piešķirdams tiem, kas mēdza neakurati ierasties. Runātāju laiks bija stingri reglamentēts, parasti viņiem deva divas minutes. Vladimirs Iļjičs runātāju laiku vēroja pēc chronomйtra. Viņš bieži sacīja: «Biedri, izteicieties jsak, es jums jau lieku pusminūti esmu devis.» Sarunāšanos sēžu laika Vladimirs Iļjičs necieta. Tikko kāds sāka sačukstēties, viņš tūliņ padraudēja ar pirkstu, sacīja «ts-ts» un parādīja: «Rakstiet.» Tā sakot, netraucējiet citus ar savu sarunāšanos. Tāpēc sēžu laikā notika liela apmainīšanās ar zīmītēm.

Vadot sēdi, Vladimirs Iļjičs reizē arī piezīmēja visu, kas nepieciešams slēdzienam, un rakstīja zīmītes klātesošajiem. Sēdē smēķēt bija aizliegts, bet aiziet — vel jo vairāk. Tad daudzi smēķētāji gluži kā skolnieki iekārtojas aiz Vladimira Iļjiča kabineta lielās holandiešu krāsns un smēķēja lūciņā. Kad notika balsošana, Vladimirs Iļjičs, viltīgi piemiedzis aci, ironiski teica: «Bet ka balso aizkrāsns lietu meistari?»

Nāk atmiņā vēl viena Ļeņina darba stila raksturīga detaļa — cīņa pret papīru rakstīšanu, skrīvēšanu aparātā. Vladimirs Iļjičs bija devis rīkojumu: visu, ko vien var, kārtot pa tālruni, neieviest sarakstīšanos. Arī pats viņš izvairījās rakstīt zīmītes, bet, kad vien varēja, tieši deva rīkojumus pa tālruni.

Nāk atmiņā vēl šāds raksturīgs moments, kas arī attiecas uz 1919. un 1920. gadu un skar žurnālistus. Toreiz ļoti trūka papīra, «Pravdai» bija tikai divas lappuses, to iespieda uz brūna ietinamā papīra. Bet materiālu un vēstuļu redakcijā ieplūda milzums. Un Vladimirs Iļjičs deva rīkojumu, ka katram rakstam, ko ievieto «Pravdā», jābūt pavisam īsam. Avīžnieki sāka kurnēt, bet izrādījās, ka rakstīt var lakoniski.

Vladimirs Iļjičs bija neparasti nepretenciozs. Kādā anketā, kur bija jautāts: «Kādas valodas protat?» — Vladimirs Iļjičs ierakstīja: «Angļu, vācu, franču — vāji, itāliešu — ļoti vāji.» Bet īstenībā tas nepavisam tā nebija.

Atceros, ka 1920. gada jūnijā, neilgi pirms Kominternes II kongresa, Maskavā bija atbraukuši divi franču sociālistiskās partijas pārstāvji, viņu vidū arī Marsels Kašēns, viens no Francijas Komunistiskās partijas dibinātājiem. Kad CK locekļi sanāca Vladimira Iļjiča kabinetā, viņš piesauca mani klāt un teica: «Jūs esat valodniece, J. D., tad sēdieties man tā tuvāk (Vladimirs Iļjičs nosauca mani par «valodnieci» valodu prašanas dēļ) un pasakiet priekšā, ja man pietrūks kāds vārds, — bet tikai, lūdzu, runājiet skaļi, tāpēc ka čukstēšana man jauc domas.» Saruna ilga stundas pusotras, un visu šo laiku Vladimirs Iļjičs ar atbraukušajiem biedriem brīvi runāja franču valodā. Visas sarunas laikā man Vladimiram Iļjičam bija jāpasaka priekšā tikai divi trīs vārdi.

Runādams Kominternes II kongresā, Vladimirs Iļjičs kritizēja Vācijas Komunistiskās partijas vadību un itālieša Serrati līniju. Kamēr bija runa par Vācijas Komunistisko partiju, Vladimirs Iļjičs runāja vāciski, bet, kad pārgāja uz Serrati kļūdu kritiku, viņš tūdaļ sāka runāt franču valodā. Kremļa pils Andreja zāle bija pilna ārzemniekuL un es atceros to izbrīnās šalkoņu, kāda gāja pāri zālei. Ārzemnieki nevarēja ne iedomāties, ka krievs, kas tikko lieliski bija runājis vāciski, tikpat brīvi varētu runāt franciski. :

Lūk, vēl viens V. I. Ļeņina nepretenciozitates piemērs. Viņš ļoti mīlēja muziķu, jo kopš bērnības bija pie tās pieradis. Viņa māte Marija Aleksandrovna labi spēlēja klavieres, un bērni viņas spēlēšanu vienmēr klausījās. Kādreiz 1919. vai 1920. gadā pie A. D. Cjurupas bija mūzikas vakars. Kāds pianists spēlēja Bēthovena sonāti «Apassionata», ko Vladimirs Iļjičs ļoti mīlēja. Es piegāju pie viņa un jautāju, vai viņš apmierināts ar izpildījumu. Vladimirs Iļjičs teica: «Ko jūs jautājat man? Kāda nozīme manām domām? Es taču esmu tikai mūzikas cienītājs.»

Jāsaka, ka Vladimirs Iļjičs bija ļoti jautrs_ un nemākslots cilvēks. Bieži Centrālās Komitejas sēdēs varēja dzirdēt skaļu smieklu šaltis. Vladimirs Iļjičs sāka smieties pirmais, bet pēc viņa visi pārējie.

Gadījās arī citādi: tikko sākas sēde, Vladimirs Iļjičs smejas nervozi, tātad viņš pārpūlējies, nervozē. Un mes tad centāmies sēdi noturēt sevišķi rūpīgi un ātrāk to beigt, lai dotu Vladimiram Iļjičam iespēju atpūsties.

Man atmiņā nāk šāds gadījums. Reiz Vladimirs Iļjičs saslima, un es kādu laiku viņu nesastapu, bet pēc tam sastapu kādā sēdē un vaicāju: «Kā ar veselību, Vladimir Iļjič? Ak jā, nav jau ko jautāt: acīm redzot labi, tāpēc ka acis ir viltīgas.» Viņam tas patika, un viņš bieži teica: «Vai zināt, ko Stasova saka? Viņa saka, ka man esot viltīgas acis. . .» Viņš gluži labi zināja, ka acis viņam tiešām viltīgas, bet viņam patika, ka to saka atklāti.

V. I. Ļeņina 50. dzimšanas dienā es biju slima un nevarēju viņu apmeklēt. Bet man gribējās izdarīt Vladimiram Iļjičam kaut ko patīkamu. Pārcilājot savas lietas, es atradu pazīstamā mākslinieka Karrika karikatūru, kur bija attēlota narodņika Michailovska jubileja. Pie galda, kas apklāts ar vadmalu, stāv aizkustinātais Michailovskis. Vienā rokā viņš tur noņemto pensneju, otrā — lakatiņu, ar kuru tikko slaucījis asaras. Ap Michailovski stāv Južakovs, Mjakotins, Strūve, A. M. Kalni i ko va, bet galda priekšā divi bērni: zēns matroža blūzītē un meitenīte tādā vecumā, kad sapītā bizīte atgādina peles astīti. Zem karikatūras parakstīts: ««Marksēni» ieradušies apsveikt narodņikus.» Es uzrakstīju Ļeņinam, ka, lūk, tā teikt, kad Michailovskim bija jubileja, mēs vēl bijām bērna gados, bet tagad esam liela partija, un viss tas tā ir, pateicoties jūsu darbam, jūsu talantam. Ļeņins ar dāvanu bija apmierināts.

Biedri pēc tam man pastāstīja, ka vakarā Vladimirs Iļjičs, runādams sapulcē, ko bija organizējusi KK(b)P Maskavas Komiteja par godu viņa 50. dzimšanas dienai, rādījis karikatūru klātesošajiem. Viņš turējis runu, kurā izsmējis jubileju slavinājumus, īsi attēlojis ceļu, ko nogājusi mūsu partija, runājis par grūtībām, kādas tai ir, aicinājis neaizrauties ar sekmēm, nekļūt iedomīgiem. Šajā V. I. Ļeņina runā, tāpat kā visā viņa darbībā, spilgti izpaudās viņam organiski piemītošās īpašības: ārkārtīga nepretenciozitate, skaidrs skatiens, novērtējot stāvokli, naids pret slavinājumiem un skaļām frāzēm.

Reiz 1919. vai 1920. gadā — precizi neatceros — Vladimirs Iļjičs mani izsauca un deva lielu politisku uzdevumu. Es sāku atsacīties, atsaukdamās uz to, ka esmu vienīgi organizatore un nejūtos teorētiski pietiekami stipra tādam uzdevumam. Vladimirs Iļjičs viltīgi piemiedza aci un sāka jautāt:

—   Vai ar avīzi «Rabočaja Misi» jūs karojāt?

—    Karoju.

— • Ar «ekonomistiem» karojāt?

—     Arī.

—   Bet ar meņševikiem?

—    Arī.

—    Un ar likvidatoriem?

—    Arī.

—   Tad ejiet un šo uzdevumu izpildiet!

Vladimirs Iļjičs ar šiem saviem jautājumiem parādīja, ka mēs mācāmies ne tikai no grāmatām, bet ari no dzīves.

Dziļi iepazīt dzīvi, strādāt pašās tautas masas, labi zināt darbaļaužu intereses un vajadzības, apgūt masu ļoti bagāto pieredzi — to mums nemitīgi macija Vladimirs Iļjičs Ļeņins.

J. īaroslavskis. ĻEŅINS UN KOMJAUNATNE

Man tagad nāk atmiņā spilgti saulaina Pirmā maija diena 1919. gadā.'

Ļeņins tribinē Sarkanajā laukumā. Apkārt ļaužu jūra — bērni, pusaudži, jaunekļi, meitenes. Te ir ieradušās skolas, te ir ieradušās komjauniešu nodaļas Pirmā maija dienā Sarkanajā laukumā. Tās ielenkušas tribini, kas ar savām priedes koka margām mirdz saulē.

Ļeņins pārliecies pār margām: viss viņš ir kā trauksme, kā brāzma, viņa vārdi — dedzīgi, pārliecinoši. Ļeņins griežas pie jaunatnes un runā par to, ka tieši šī jaunatne pabeigs celt, novedis galā darbu, ko sākusi paaudze, pie kuras pieder ari Ļeņins. «Mēs jau vairs nepiedzīvosim komunisma uzplaukšanu, — jūs to piedzīvosiet, jūs to pabeigsiet celt. Mums bija lemts iet neticami bargu, grūtu ceļu — asiņainas cīņas ceļu. Mums vajadzēja ceļu izcirst. Daudzi no jums, no bērniem, laimīgi tāpēc, ka jums nebūs jāiet šis grūtais, nežēlīgais ceļš.»

Tas skan pravietiski, iedvesmojoši, tas paliek atmiņā uz visu mūžu.

Jūs zināt, cik lielas cerības Ļeņins lika uz darba jaunatni. Kur bija vajadzīga prasme un trīskārtēja drosme, kur bija vajadzīga pārliecība, ka neļausim ienaidniekam tikt uz priekšu, kaut ari pašiem būtu jāiet bojā, kur bija vajadzīga drosme un vēlreiz drosme, — tur Ļeņins sūtīja darba jaunatni.

Darba jaunatne ir attaisnojusi šis Ļeņina cerības, šo vērtējumu, un mēs esam pārliecināti, ka darba jaunatne, kas tagad nāk no apakšējiem slāņiem jauno pionieru pulciņos, komjaunatnē, nāk kā Komunistiskas partijas maiņa, — darba jaunatne būs droša ļeņiniešu paaudze, kas sevi uzņems Ļeņina labākās īpašības un realizēs viņa novēlējumus.

Z. Gerra. PIE KOMJAUNATNES ŠŪPUĻA

Pirmās strādnieku jaunatnes masu organizācijas Krievija radās 1917. gadā. Komunistiskā partija vērīgi sekoja jau pašiem pirmajiem topošās proletāriskās jaunatnes kustības soļiem, palīdzēdama jaunatnei ieņemt pareizu politisku poziciju, izveidot savu organizāciju par pašdarbīgu, šķirisku un revolucionāru organizāciju.

1917. gada maijā un jūnijā «Pravdā» tiek iespiesti vairāki N. K. Krupskajas un citu partijas darbinieku raksti par jaunatnes savienību uzdevumiem, tiek iespiests Savienības Statūtu projekts. Partija sūta savus izcilākos pārstāvjus, lai tie jaunatni izglītotu politiski un palīdzētu tai izveidot organizāciju. Galvenais, norādīja Ļeņins, — strādnieku jaunatnei savā organizācijā jāiemācās apzināties sevi par dižās revolucionārās šķiras sastāvdaļu, kura aicināta pārveidot pasauli, un praktiski pievienoties cīņai par sociālistisko ideālu realizēšanu.

Strādnieku jaunatnes savienību precizā politiskā noformēšana un izveidošanā sevišķa nozīme bija partijas VI kongresam, kas notika Petrogradā 1917. g. augustā. Izvirzot partijai un strādnieku šķirai mērķi sagatavot un realizēt bruņotu sacelšanos par Padomju varu, partijas VI kongress speciālā rezolūcijā uzsvēra to, kādu nozīmi partija piešķir strādnieku jaunatnes līdzdalībai cīņa par proletariāta diktatūru, un precizi noteica jaunatnes savienību raksturu un virzienu, to uzdevumus.

Oktobra dienās strādnieku jaunatnes savienības veselām organizācijām ieplūda sarkangvardu nodaļās. Strādnieku jaunatne pašaizliedzīgi cīnījās par Padomju varu visbīstamākajās vietās, parādīdama apbrīnojamu varonību, pašaizliedzību un nesalaužamu jauneklīgu drošsirdību.

Pēc Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas uzvaras jaunatnes savienības aktivi un uzticīgi palīdzēja Komunistiskajai partijai celt jaunos proletāriskās valsts varas orgānus, kontrolēt ražošanu, realizēt Ļeņina dekrētu par zemi, propagandēt un nostiprināt Oktobra idejas, kā arī piedalījās Padomju varas bruņotā aizsardzība.

Pilsoņu kara sākumā proletāriskā jaunatne visa valstī vēl nebija apvienota. Bet nepieciešamība apvienot jaunatnes savienības visā Krievijā bija nobriedusi. Pec partijas CK ieteikuma Petrogradas, Maskavas un Uralu strādnieku jaunatnes savienību organizācijas 1918. gada jūlijā nodibināja Organizācijas biroju Viskrievijas strādnieku un zemnieku jaunatnes kongresa sasaukšanai.

1918. gada 29. oktobra vakarā atklāja pirmo kongresu. Kāda sajūsma pārņēma delegātus un daudzos viesus, kad svinīgā klusumā atskanēja vārdi: «Pirmais Viskrievijas strādnieku un zemnieku jaunatnes savienību kongress tiek pasludināts par atklātu.»

Sāka vēlēt prezidiju. Piecēlās kāds jaunietis. Satrauktā balsī viņš sauca: «Lieku priekšā par kongresa goda priekšsēdētāju ievēlēt Vladimiru Iļjiču Ļeņinu! . . .» Vētrainas ovācijas, apsveikuma saucieni par godu vadonim un spēcīgi nodziedāta «Internacionāle» bija atbilde uz viņa vārdiem.

*

Aizņemts gigantiskajā Padomju valsts vadīšanas darbā, Vladimirs Iļjičs nevarēja ierasties kongresa. Taču viņš uzmanīgi sekoja kongresa darbam. Pec V. I. Ļeņina aicinājuma komjaunatnes kongresa delegācija ta prezidija personā ieradās pie viņa Kremlī, lai pastāstītu par kongresa darbu un saņemtu mīļota vadoņa padomus un norādījumus. Šā raksta autorei bija lemta liela laime būt delegācijas sastāvā, kura apmeklēja Vladimiru Iļjiču.

Drūmā novembra dienā, kad mēs pošamies uz Kremli, kopmītnes saimniecības daļā bija izsīkuši visi pārtikas krājumi un delegātiem neizsniedza nabadzīgo rudzu sausiņu devu. Iedzēruši vārītu ūdeni ar «neko», mēs devāmies ceļā. Jāatzīstas: lai gan, gaidot tikšanos ar V. I. Ļeņinu, bijām cildenu un pacilātu jūtu pārņemti, mums tomēr ļoti stipri gribējās ēst. Nespēdami pārvarēt cilvēcisko vājību, mēs izdarījām kabatās finansu analizi un, salikuši kopā visu savu bagātību, Lubjankas ielas stūrī (tagad Dzeržinska laukums) nopirkām no tirgones gandrīz veselu klaipu maizes.

Pamazām ēzdami maizi, mēs gājām, dedzīgi apspriezdami visu, par ko katrā ziņā vajadzēs pastāstīt Vladimiram Iļjičam. Nolēmām, ka delegācijas vārdā runās viens, citādi varam nepateikt svarīgāko.

Aizrāvušies ar sarunām, mēs pavisam nemanot bijām nonākuši pie Kremļa. Pēc dažām minūtēm mēs jau atradāmies Vladimira Iļjiča pieņemamā istabā. Bet Ļeņins bija aizņemts. Vadoņa laiks ir stingri aprēķināts, bet, tā kā mēs nokavējām, viņš bija pieņēmis kādu citu. Vajadzēja gaidīt. Biedre Fotijeva (kas strādāja par Ļeņina sekretāri) sakaunināja mūs par nokavēšanos. Mēs pagājām sāņus un, saspiedušies ciešā pulciņā, čukstēdami devām pēdējos norādījumus savam «pilnvarotajam».

Pēkšņi atvērās kabineta durvis un Ļeņins, kādu izvadot, smaidīdams palūkojās uz mūsu pusi. «Ā, jaunieši atnākuši,» — un lūdza mūs ieiet. Laipni un vēlīgi viņš ar katru sasveicinājās un nosēdināja mūs ērti pie galda.

Un tā nu esam pie Ļeņina. Mūsu priekšā pēc izskata pavisam parasts, vienkāršs cilvēks, tik tuvs un mīļš. Un tajā pašā laikā milzis — revolūcijas vadonis, Padomju valsts galva, visas pasaules darbaļaužu skolotājs. Un te nu jāatzīstas: mēs apmulsām, aizmirsām visus labos vārdus, ko gribējām viņam teikt. Krūtīs bangoja prieks, bet savas jūtas izteikt mēs nespējām. Mūsu «pilnvarotais» nedroši sakārtoja žaketi un drebošā balsī stostīdamies pateica: «Dārgais, ļoti godājamais biedri Ļeņin! . . .» Klusums. Juzdams mūsu caururbjošos skatienus, viņš noklepojās un no jauna atsāka: «Dārgais, ļoti godājamais Vladimir Iļjič …» — un bezcerīgi apklusa pavisam.

Ļeņins saprata mūsu stāvokli un gan ar jokiem, gan jautājumiem palīdzēja mums attapties, nemanāmi ievelkot mūs brīvā, možā sarunā par nule topošās Viskrievijas jaunatnes komunistiskās organizācijas mērķiem un uzdevumiem, par strādnieku jaunatnes lomu cīņā par Padomju varas nostiprināšanu, par jauno, sociālistisko iekārtu, kas tiek radīta mūsu zemē. Ļeņins interesējās, vai kongresā ir pārstāvētas visas guberņas, vai daudz ir zemnieku jaunatnes pārstāvju, kā izpaužas pastāvošo savienību konkrētā darbība, vai mums ir kas zināms par ārzemju proletāriskās jaunatnes savienībām un to cīņu. Kad Ļeņins apjautājās, vai kongresa delegātu vidū ir daudz meiteņu, Saša Bezimenskis pielēca kājās un raportēja: «Tieši tā, 9 gabalas . . .»

Visi sāka smieties, bet skaļāk un aizrautīgāk par visiem smējās Ļeņins. Kad iestājās klusums, es pārlaboju Bezimenska teikto: «Nevis gabali, bet cilvēki…» Ļeņins liegi pasmaidīja un nopietni piebilda: un kādi vēl cilvēki — sievietes. Jo plašāk mēs iesaistīsim strādnieces un zemnieces proletariāta cīņā, jo drīzāk un noteiktāk uzvarēs jaunā iekārta. Ļeņins mums ieteica īpaši padomāt, kā Savienībā iesaistīt jaunās strādnieces.

Tuvojās sarunas beigas. Pēkšņi atžilba mūsu «pilnvarotais» un mēģināja teikt svinīgu runu. Bet Ļeņins viņu pārtrauca, vaicādams Uralu strādniekam Sorvinam, vai strādājošā jaunatne mācās šaut un vai vispār apgūst militārās zināšanas. «Pilnvarotais» nogaidīja un atkal sāka runāt: «Savienība pieņēma komunistisku nosaukumu . . . Mēs . ..»

Ļeņins pētījoši palūkojās mūsos un teica:

«Svarīgs nav nosaukums, biedri. Lietas būtība,» viņš uzsvēra, «ir tāda, ka Komunistiskās jaunatnes savienības biedriem ar savu dzīvi un darbu jāattaisno šis nosaukums. Jūs redzat, cik nežēlīga cīņa risinās, cik daudz ciešanu un asiņu tā maksā. Pret Padomju varu, pret strādniekiem ir ne tikai krievu baltgvardi un pasaules buržuāzija. Mūs moka bads un saimnieciskais sabrukums. Smags pagātnes mantojums ir arī analfabētisms un kultūras trūkums. Tie visi ir ienaidnieki, un tie visi jāpieveic. Padomju iekārtā, sociālistiskajā sabiedrībā, ko mēs noteikti uzcelsim, ir jūsu nākotne,» nobeidza Ļeņins.

«Komunistiskas jaunatnes uzdevums — but pirmajas rindās cīņā par jaunu dzīvi.»

Atvadoties Vladimirs Iļjičs iedeva mums līdz dažus žurnāla «Internacional molodježi» numurus un ieteica pēc iespējas ātrāk saistīties ar pašu Jaunatnes internacionāli. Kaut ko atcerējies, Ļeņins pēkšņi jautāja: «Bet kā jums ir ar finansu lietām?» Mēs kautrīgi atbildējām: «Pagaidām naudas nav.» Vladimirs Iļjičs piesēdās un uzrakstīja zīmīti VCIK priekšsēdētājam Jakovam Michailovičam Sverdlovam ar priekšlikumu izsniegt nākamajai komjaunatnes CK desmit tūkstošu rubļu darba organizēšanai.

Ienāca b. Fotijeva un kaut ko klusu teica V. I. Ļeņinam. Viņš piekrizdams pamāja ar galvu un palūdza: «Sakiet, ka pēc piecām minūtēm viņu pieņemšu . . .» Mēs sapratām, ka ir laiks iet projām, un piecēlāmies. Ari Ļeņins piecēlās, uzmanīgi aplūkoja mūs un, pasmaidīdams tikai ar acu kaktiņiem, vienkārši un sirsnīgi jautāja: «Bet vai ēst, bērni, gribat?» Mēs vienā balsi atbildējām: «Nē!» Taču mūsu sejas teica ko citu. Ļeņins uzrakstīja vēl vienu zīmīti Jakovam Michailovičam Sverdlovam: «Pabarot ar pusdienām 11 (vienpadsmit) Pirmā Viskrievijas jaunatnes savienības kongresa prezidija locekļus.»

Sl Ļeņina sirsnība, viņa aizkustinošā gādība par cilvēkiem mūs neizsakāmi saviļņoja. Spārnoti un līksmi mēs šķīrāmies no Ļeņina, lai ar kongresa starpniecību nodotu visai mūsu zemes strādnieku un zemnieku jaunatnei Ļeņina novēlējumu — un tā bija mūsu programa — pašaizliedzīgi strādāt un varonīgi cīnīties komunisma uzvaras labā.

*

1919. gadu komjaunatne jau sagaidīja kā organizācijā, kas pārstāvēja visu strādnieku un zemnieku jaunatni, kurai partija un Ļeņins bija uzticējuši proletāriskās maiņas idejisko audzināšanu, kā ari līdzdalību valsts darbā, atrisinot jaunatnes vajadzības pēc darba un izglītības.

Partijas astotais kongress, kas notika 1919. gada martā, īpašā rezolūcijā «Par darbu jaunatnes vidū» uzsvēra komjaunatnes kā partijas rezerves nozīmi. Kongress aicināja partiju sniegt visaktivāko idejisko un materiālo atbalstu Krievijas Komunistiskās jaunatnes savienībai.

Mēs zinām, cik pārcilvēclgi noslogots bija Ļeņins, taču viņš atrada laiku, lai iedziļinātos komjaunatnes dzīves konkrētajās vajadzībās, lai dotu padomus, lai norādītu tādu vai citādu ceļu jautājumu atrisināšanai.

1919. gada aprill sanāca Pirmais Viskrievijas komunistu-skolēnu kongress. Starp komjaunatni un komunistiem-skolēniem nebija pietiekama kontakta. Daudzas vietējās komjaunatnes organizācijas par jaunās darba skolas celtniecības jautājumiem neinteresējās, uzskatot, ka tā ir inteliģences darīšana. Vladimirs Iļjičs palīdzēja izlabot šo stāvokli. Apsveikdams komunistu-skolēnu kongresu, viņš norādīja, cik milzīga nozīme ir pašas komunistiskās jaunatnes līdzdalībai jaunās padomju skolas veidošanā. Pēc kongresa komunisti-skolēni organizēti iestājās komjaunatnē.

1919. gada oktobris bija viskritiskākais mēnesis pilsoņu kara gaitā. No dienvidiem Maskavai tuvojās Deņikina baltgvardu armija, no ziemeļiem uz Petrogradu strauji virzījās ģenerāļa Judeņiča banda. Ienaidnieka nagi bija gatavi iecirsties pašā revolūcijas sirdi, lai apstādinātu tās pukstus. Sajā grūtajā, draudīgajā laikā Maskavā sanāca Otrais Viskrievijas komjaunatnes kongress. Kongresa delegāti lika priekšā izsludināt visu komjauniešu mobilizāciju frontei. Partijas Centrālā Komiteja koriģēja kongresa priekšlikumu un ierosināja mobilizēt, bet tikai 80 — 100 procentus piefrontes rajonos un 30 procentus visur citur. Ļeņins atsūtīja rakstisku apsveikumu kongresam. Viņš novēlēja jaunatnei panākumus darbā un jaunās dzīves celtniecībā, kā ari izsacīja stingru pārliecību par uzvaru. Jaunatnes spēki vajadzīgi ne tikai frontē, bet ari aizmugurē — fabrikās, laukos.

.. . Neaizmirstams komjaunatnes dzīve ir vēsturiskais 1920. gads. Trešais komjaunatnes kongress. Lielā zāle

Maskavā, Mazajā Dmitrovkā Nr. 6 (tagad Ļeņina komjaunatnes vārda nosauktais teātris), stāvgrūdām pilna. Taja pārstāvēts mūsu zemes proletāriskās jaunatnes zieds_ — drosmīgi karavīri un pašaizliedzīgi celtnieki, jaunas dzīves radītāji, sapņotāji un varoņi. Delegātu vecums — no 17 līdz 20 gadu. Anketas ailē «izglītība» dominē īss ieraksts «zemākā», bet ir ari tādas atbildes: «protu lasīt», «skola neesmu mācījies», «rakstīt un lasīt pratējs».

# Gaidāmi Ļeņinu. Bet pa to starpu dziedam, strīdamies… Un pēkšņi zālē atskan priecīgs sauciens — Ļeņins! Vladimirs Iļjičs pavisam pēkšņi parādījās uz skatuves žokejcepurē un rudens mēteli, un viņu uzreiz pat nepazina. Ļeņins! Lūk, viņš stāv smaidošs' pavisam tuvu, blakus tev, un sirds pilna laimes. Vairākas minūtes nenorimst vētrainās ovācijas. Bet Ļeņins rāda uz pulksteni un ludz mūs apvaldīt savas jūtas. Iestājas klusums.

Ļeņins pienāk tuvāk skatuves malai, uzmanīgi ielūkojas sasprindzinātajās sejās un paklusu saka:

«… Gribetu_ šodien pārrunāt jautājumu par to, kādi ir Komunistiskas jaunatnes savienības pamatuzdevumi, unsakara ar to, kādām vispār jābūt jaunatnes organizācijām sociālistiskajā republikā.»

Kļuva vēl klusāks, bet Ļeņins, it kā tērzēdams ar mums un visas zemes jaunatni, turpināja:

«Un, luk, apskatot no šā viedokļa jautājumu par jaunatnes uzdevumiem … un komunistiskās jaunatnes savienību . . . uzdevumus, to varētu izteikt vienā vārdā: uzdevums ir mācīties.»

Teikšu patiesi —' ne visi mēs uzreiz sapratām Ļeņina vārdu dziļo jēgu. . . Daudzi delegāti bija ieradušies kongresa tieši no frontes, citi — no rūpnīcām, fabrikām, citino laukiem. Visi kopā mēs cīnījāmies ar ienaidnieku, strādājam, aģitējam, ik dienas veicām milzum daudz darba, pašaizliedzīgi ielikdami visus savus spēkus un jutas jaunās pasaules veidošanā. Tie tad ari, šķita, ir visi mušu uzdevumi. Un pēkšņi — jāmācās!

Ļeņins redzēja mūsu izbrīnu. Vienkāršiem un saprotamiem vārdiem, reizēm atgriezdamies pie jau teiktā, dziļu teorētisku težu saturu paskaidrodams ar piemēriem no mūsu pašu ikdienas, no darbaļaužu cīņas, viņš izskaidroja, kas ir komunisms un kapec komunistisko sabiedrību var celt, tikaibalstoties uz zinātni, uz zināšanām, ko uzkrājusi cilvēce.

«Bet šo sabiedrību var celt tikai strādnieki un zemnieki,» sacīja viņš. «Vecāka paaudze izcīnīja Padomju varu. Ar to jau ir radīts priekšnoteikums komunisma celtniecībai un uzvarai. Bet cels komunistisko sabiedrību un tajā dzīvos tā paaudze, kurai pašreiz ir 15 — 20 gadi.»

Dziļi sirdi un prātā iespiedās Ļeņina teiktie vardi: mācīties komunismu — tas nozīmē cītīgi un neatlaidīgi mācīties matemātiku un ķīmiju, vēsturi un celtniecības techniku un šis zināšanas apvienot_ ar ražošanas darbu uzņēmumos, izmantot tās zemkopība, but izglītotiem cilvēkiem un darba rūķiem — atdot visus speķus komunisma uzvaras labā.

Mēs klausījāmies Ļeņinu, un komunisms no sapņa, no tālas miglainas nākotnes kļuva taustāms, dzīvs, tads, ko mēs varam celt un veidot.

Daudzi gadi ir aizritējuši" kopš tā laika, bet prātā kā dzīvs saglabājies šā dižā cilvēka — Ļeņina tels, kurš visu savas ģenialitātes spēku atdevatautai. Lasot un pārlasot Ļeņina darbus, ne tikai iegūstam jaunus spēkus un zināšanas, bet ari jūtam visdziļāko pateicību par to lielo bagātību, ko viņš mums atstājis.

S. Seņkins. ĻEŅINS AUGSTĀKA MĀKSLAS TECHNIKUMA DARBNĪCAS KOMŪNĀ

Tūkstoš deviņsimt divdesmit pirmā gada 25. februārī Augstākā mākslas technikuma darbnīcas studentu komūna negaidot ieradās biedrs Ļeņins.

Mums tikko bija beigusies šūniņas sapulce. Es kā kluba vadītājs, pildot savu .pienākumu, gāju aizslēgt parādes durvis, kas ved uz Mjasņickas ielu. Bija jau ap pulkstenll vakarā, un mani mazliet pārsteidza, ka pie mūsu mājas tik vēlā laikā stāv automobilis. «Laikam no AK, atbraukuši kādu «saņemt ciet»,» es nodomāju. (Tajā laika mušu mājā vēl dzīvoja krietni daudz spekulantu, un no AK diezgan bieži ieradās tos apciemot; mēs par to vienmēr priecājāmies dažādu iemeslu dēļ, to skaitā arī tādēļ, ka atbrīvojās lieka platība, kur mēs varējām novietot studentus.)

Pagalmā panāku puišus, pastāstu par automobili. Nolemjam rīt dienā iet skatīties, kur uzlikti zīmogi. Pa tumšajām kāpnēm dodamies uz savu istabu. Mums pa priekšu kādi četri cilvēki taustīdamies arī kāpj augšā (tajā laikā bija rīkojums maksimāli taupīt elektrību, un musu kāpnēs bija necaurredzama tumsa, gan cita iemesla deļ: puiši bija izskrūvējuši spuldzes no visām, pēc viņu domām, «liekajām» vietām un apgaismoja savu kopmītni). Uzkāpis līdz laukumiņam, viens no četriem cilvēkiem, kas gāja mums pa priekšu, uzrauj sērkociņu un pēti dzīvokļu numurus. Tieši tad ar troksni un kņadu arī mēs esam uzkāpuši līdz laukumiņam un, ar tumsu apraduši, ātri aizsteidzamies tiem priekšā. Jautājam, ko viņi meklē.

«82. dzīvokli.»

«Un ko tajā?»

«Varju Armandu.»

«Kāpiet augstāk, viņa pašreiz nāk no sapulces.»_

Sērkociņa gaismā es ieraudzīju seju, kas ļoti atgādināja Ļeņinu (tieši viņš uzrāva sērkociņu), un ātri skrēju augšā, lai paskatītos gaismā. Aiz manis skrien puiši un sauc dežurantam: «Ātrāk vakariņas!» Nevienam nav ne prātā, kas nāk aiz muguras; es savas aizdomas neizpaužu: gribu pats pārbaudīt. .. Pirmās uzkāpj un ieiet meiteņu istabā divas sievietes: viena jaunāka, otra krietni padzīvojusi, stipri nogurušu izskatu. Viņām seko spēcīgs vīrietis kažokādas cepurē, ar augsti saceltu apkakli — sasveicinās ar visiem: «Labvakar, labvakar.» Ieskatos ciešāk… It kā būtu? Nē . . . Otrs vīrietis paliek priekšistabā.

Jautāju viņam:

«Kas tur iegāja, vai biedrs Ļeņins?»

Tas smejas:

«Jā.»

«Puiši, pie mums taču ieradies Ļeņins!»

Visi reizē kliedz:

«Ko tu, kur?»

Rādu:

«Lūk, biedrs teica, kopa ar viņu atbraucis.»

Baidāmies ieiet meiteņu istabā. Beidzot iedrāžamies barā, viens otru stumdīdami.

«Labvakar, biedri Ļeņin, mes taču jus nepazinām. Mums visiem gribas ar jums parunāt.»

Atvelkam elpu, visi vārdi izsīkuši. Acīm redzot mes izskatāmies komiski. Meitenes, kas jau ar viesiem apradušas, uz mums skatoties, sāk smieties. Viņām pievienojas viesi. Pamazām mūsu apjukums pariet.

Vladimirs Iļjičs uzmanīgi un ar jautru šķelmību aplūko mūs un jautā:

«Nu pastāstiet, kā dzīvojat!»

Atbildam gandrīz vai korī:

«Nekas, tagad mums klājas vareni.»

«Nu, pēc jūsu izskata gan nevarētu teikt, ka ļoti labi.»

Juzdams, ka Iļjičs skatās uz mani, es esmu galīgi apjucis un mēģinu aiz kāda paslēpties, tā radot jaunu smieklu šalti. Puiši nāk palīgā:

«Viņš šodien ir slims, viņam ir 38 grādi temperatūra, citādi arī viņš izskatās labāk.»

«Nu, kā veicas darbs?»

«Ar darbu viss kārtībā.»

Atkal visi, cits citu pārtraukdami, cenšamies palielīties, ko mes, studentu kolektivs, esam sasnieguši.

_ «Luk, tikai šodien, Vladimir Iļjič, mēs šūniņā nolēmām, lai profesori ar studentu līdzdalību pārstrādā programas, citādi viņi tikai runā, bet nekā nedara, tagad tā lieta ies.»

Te pārtraucam, gaidām efektu.

Vladimirs. Iļjičs raugās uz mums viltīgi jo viltīgi.

«Luk, kā, tikai šodien?»

Atkal vispārējs apjukums.

«Jā, Vladimir Iļjič, ļoti grūti ir mācīties un mācīt skolotājus, bet viņi pret visu izturas pavirši. Kamēr viņus pielaužam, vajag daudz laika, tomēr šo to esam panākuši. Kopmītni noorganizējām tikai ar studentu spēkiem vien, esam noorganizējuši komjaunatnes šūniņu.»

«Jūs tātad esat vecāki?» jautā Vladimirs Iļjičs.

Ar lepnumu atbildam:

«0, mēs jau esam KK Partijā. Mēs jau tā, Vladimir Iļjič, esam priekšā citām augstskolām, mums tagad būs strādnieku fakultāte.»

«Un ko tad jūs darāt skolā, laikam cīnāties ar futuristiem?»

Atkal korī atbildam:

«Tad ne jau, Vladimir Iļjič, mēs paši visi esam futuristi.»

«Ak, lūk, kā! Tas ir interesanti, būs ar jums jāpastrīdas — tagad ne, jo tā jūs mani pieveiksiet, par šo jautājumu esmu maz lasījis, noteikti palasīšu, palasīšu. Vajag, vajag ar jums pastrīdēties,»

«Mēs jums, Vladimir Iļjič, sagādāsim literatūru. Mēs esam pārliecināti, ka arī jūs būsiet futurists. Nevar būt, ka jus aizstāvētu tās vecās, sapuvušās grabažas, vēl jo vairāk tādēļ, ka futuristi pagaidām ir vienīgā grupa, kas iet ar mums kopā, visi pārējie aizbraukuši pie Deņikina.»

Vladimirs Iļjičs smejas pilnā kaklā.

«Nu, tagad'es tiešām baidos ar jums strīdēties, netikšu galā, bet, kad palasīšu, tad redzēsim.»

Puiši ir gatavi noteikt niknās kaujas dienu un stundu. Vladimirs Iļjičs komiski lūdz tomēr dot viņam laiku palasīt, citādi viņš nespēšot sagatavoties.

«Nu, parādiet, ko jūs darāt, — droši vien sienas avīzi izdodat?»

«Kā tad, esam jau izdevuši ap divdesmit numuru.»

Sameklējam mūsu sienas avīzes 1. numuru.

Vladimirs Iļjičs tīšām ilgi lasa Majakovska lozungu:

«….в небеса шарахаем железобетон.»

««Шарахаем», — tas taču, šķiet, neskan krieviski?»

Kāds atnes manu zīmējumu, kas gatavots Kropotkina piemiņai veltītajam krājumam. Vladimirs Iļjičs, dzēlīgi skatīdamies gan uz zīmējumu, gan uz autoru, jautā:

«Bet kas tad te attēlots?»

Visiem spēkiem cenšos pierādīt, ka taJR nekas nav attēlots, vecie mākslinieki apmāna gan sevi, gan citus, ka viņi protot attēlot, neviens to neprot, bet mes mācamies un mūsu uzdevums ir saistīt mākslu ar politiku, un mēs noteikti saistīsim mākslu ar politiku. Vladimirs Iļjičs mierīgi dod laiku ievilkt elpu un tad uzdod mazu jautājumu:

«Nu, bet kā tad jūs saistīsiet mākslu ar politiku?»

Viņš groza zīmējumu uz visām pusēm, it kā meklējot šo sakaru.

«Vladimir Iļjič, pagaidām mēs neprotam, bet mes tomēr to panāksim, pagaidām tikai tam gatavojamies. Та ir analitiska pamatelementu sadalīšana, lai iemācītos pār tiem valdīt…»

Jūtu, ka pāris vārdos neko nespēju pastāstīt. Saku jaukt. Ļeņins nāk palīgā:

«Nu, tad noteikti man jāpalasa, nākamo reizi nakšu speciāli pie jums un pastrīdēsimies.»

Nadježda Konstantinovna, kas sēdēja blakus Ļeņinam, piezīmēja:

«Nu, ko tu, Volodja, apsoli? Es taču tev jau ierosināju, bet tu visu laiku atliki.»

Vladimirs Iļjičs sāka atjokoties, ka viņš tomēr atradīšot laiku un palasīšot.

«Par futuristiem,» viņš saka, «es uzzināju tikai nesen un ari tad sakara ar polemiku avīzēs, bet, izrādās, Majakovskis jau apmēram gadu strādā Krievijas telegrāfa aģentūra.»

Iļjičs jautāja, kā mums patīkot Majakovskis. Taču šajā jautājuma musu domas dalījās: visi, cits citu pārtraukdami, saka pierādīt, cik labas esot atsevišķas vietas л Ma ja kovska darbos un Kamenska «Lokomotivju liturģija». Kads pat ieminējās par imažinistiem, bet visi viņam bruka virsu:_ bija skaidrs, ka imažinistiem mūsu simpātijas nepiederēja.

Vladimirs Iļjičs bija ievērojis mūsu skolas saīsināto nosaukumu «ВХУТЕМАС» un tūlīt sāka saīsinājumu pareizi atšifrēt. Mes bijām patīkami pārsteigti un jautājām Vladimiram Iļjicam, kā viņam patīk padomju iestāžu nosaukumu saīsinājumi. Vladimirs Iļjičs sāka ļoti komiski nožēlot savus grēkus: arī viņš esot vainīgs, ka lielā, varena krievu valoda esot sakropļota, jo pats esot pieļāvis nosaukumus «Sovnarkom», «VCIK». Turpretī mēs ' aizstāvējām saīsinājumus, pierādīdami, ka tie ir ērti.

Komūnas dežurants nebija aizmirsis savus pienākumus: vakariņas un tēja bija gatavas. Tā kā mēs no Vladimira Iļjiča neatkāpāmies ne soli, tad Vladimirs Iļjičs ar ieganstu apskatīt komūnu pats devās uz kopējo istabu, kur mes vienmēr pusdienojām. Šeit mēs viņu piespiedām noģērbt mēteli un nosēdinājām goda vietā — vienīgā pītajā krēslā, līdzās nosēdinājām Nadježdu Konstantinovnu un Inesi Armandu, bet paši vietu trūkuma dēļ novietojamies šā tā pa divi uz ķeblīšiem. Mēs ievērojām, cik neveikli Vladimirs Iļjičs ģērba nost mēteli, un apjautajāmies_ par viņa veselību pēc ievainojuma. Ar joku viņš atbildēja, ka nekas:

«Tagad roku vingrinu,» un novadīja sarunu uz citu tematu.

No_ vakariņām Vladimirs Iļjičs atteicās un palūdza tikai teju ar maizi. Toties mēs uzlikām divkāršu porciju Nadježdai Konstantinovnai un uzstājām, lai viņa nogaršo musu virumu.

Vladimirs Iļjičs jautāja, kāpēc saucamies par komūnu. Paskaidrojām viņam, ka tad, kad šeit bija tikai kopmītne, bija liela netīrība un mēs nekādi nespējam no tās tikt vaļā, bet tagad mums, luk, kāda tīrība.

«Nu, vai tā jums ir tīrība?»

«Jā, Vladimir Iļjič, paskatieties citos dzīvokļos, tur nav iespējams ieiet. Bet pie mums labi.»

«Nu, bet kas jums gatavo ēdienu, mazgā grīdas?»

«Visu veicam paši savās dežūras.»

«Vai arī jums bija jāmazgā grīdas?» smiedamies viņš uzrunāja meitenes.

Tās viņam, viena otru pārtraukdama, stāsta par darbu saimniecībā, par savām kulinārajām spējām.

Mūsu komūnas saimniecības vadītājs kļuva pavisam devīgs un nolēma izsniegt pusotras porcijas maizes. Vladimirs Iļjičs pamanīja musu priecīgos izsaucienus sakarā ar šādu gadījumu.

«Vai jūs vienmēr tā edat?» viņš jautajā, noskatīdamies, kā strādā mūsu žokļi.

Jautājumu nesapratuši, atbildam, ka vienmēr.

«Tagad Augstākā mākslas technikuma darbnīcai izsniedz devu, mēs to apvienojam un gatavojam kopīgu ēdienu, tā ka tagad uzskatam sevi par pilnīgi nodrošinātiem. Vispār mēnesī bez maizes sēžam tikai dienas trīs četras.»

«Kā tad tā?»

«Nu tā, izrēķinām mēnesim, bet skaties, kadu dienu esi apēdis arī rītdienas porciju, un tādejādi mēnesī sanāk trīs četras dienas. Toties dārzeņu pietiek, pat paliek pāri pēc obligāto nodevu nodošanas. Pats grūtākais, Vladimir Iļjič, ir pagājis, un tagad jūtamies lieliski.»

«Nu, nekas, — droši vien atri ejat gulēt?»

Atkal korī saucam:

«Nē, Vladimir Iļjič, sēžam līdz pulksten trijiem četriem.»

«Kā tā, kāpēc jums neizslēdz elektrību?»

«Šajā ziņā mēs, Vladimir Iļjič, esam laimīgi: mūsu māja atrodas telegrāfa un pasta tīkla, kam gaismu dod visu nakti.»

«Skat, kā! Nu, tas neder, došu rīkojumu, lai jūs atvieno, jo, kamēr ir gaisma, jūs neiesiet laikus gulēt. Slikti ēdat, daudz mācāties, pie tam maz guļat — ta pavisam pazaudēsiet spēkus. Kur jus derēsiet? Ne, ta nedrīkst,

noteikti došu rīkojumu, lai jūs atvieno. Es, piemēram, kaut arī darbs ļoti steidzams, tomēr eju laikā gulēt.»

«Laimīgie» šādu pavērsienu nepavisam nebija gaidījuši. Mūs izglāba Nadježda Konstantinovna: viņa Vladimiram Iļjičam atgādināja, ka arī viņš pats ir strādājis ilgi, un atrada attaisnojošu apstākli — mūsu jaunību.

Taču Vladimirs Iļjičs nepadevās:

«Ja jums neizdzēš gaismu, tad jūs jānodod tiesai par valsts mantas — jūsu spēku izšķērdēšanu. Kas jūs būsiet par celtniekiem? Jūs tiešām sāksiet pagurt.»

Mēs dedzīgi sākām pierādīt, ka nepagursim, un solījām saglabāt savus spēkus.

«Nu, vai jūs arī diskutējat, Marksu un Engelsu lasāt?»

«Lasīt lasām, bet lielāko daļu specialitātē. Galvenokārt strādājam praktiski, bet vakaros diskutējam.»

Saruna atkal pievērsās literatūrai un teātrim. Mēs aizrautīgi gribam pierādīt, cik laba ir Majakovska «Misterija-Buffs», un sākam uzstāt, lai Vladimirs Iļjičs noteikti aiziet uz teātri. Nadježdai Konstantinovnai uzdodam iepriekš brīdināt Vladimiru Iļjiču par «Misterijas-Buffs» izrādi. Nadježda Konstantinovna saka, ka viņa esot ierosinājusi aiziet, bet Ļeņins vienmēr bijis aizņemts un atteicies.

«Un kā jums patīk Lunačarska darbi, piemēram, «Magi»?»

Tajā laikā mēs neviens nebijām šo A. V. Lunačarska darbu lasījuši un neko nevarējām atbildēt. Jautājām, kādas ir Vladimira Iļjiča domas. Viņš smiedamies atbildēja:

«Nu, tas kā nu kuram.»

Un negaidot jautāja:

«Vai uz operu ejat?»

«Mums tur, Vladimir Iļjič, pavisam nav nekā interesanta.»

«Kā tad tā, bet, lūk, biedrs Lunačarskis ļoti cīnās par operas saglabāšanu.»

Vladimirs Iļjičs mūs viltīgi uzlūko:

«Jūs paši nekā jauna nenorādāt; ko nu lai dara?»

Puiši visiem spēkiem cenšas atrast atsevišķas vietas no Majakovska, lai Vladimiram Iļjičam pierādītu, ka jaunais ir, un sāk savā starpā diskutēt, tieši kurš fragments ir labāks. Vladimirs Iļjičs bija trāpījis mērķī. Mēs nevaram vienoties par kaut ko vienu, katrs nikni pierāda savu. Es saņemu visus savus spēkus un vienā rāvienā; izgrūžu:

«Protams, Vladimir Iļjič, jaunā vēl ir maz, bet mēsmācāmies, strādāsim, jauno saprotam katrs savādāk, toties visi mēs esam pret «Jevgeņiju Oņeginu». Jevgeņiji Oņegini mums apnikuši līdz kaklam.»

Puiši draudzīgi uztver:

«Protams, mēs esam pret «Jevgeņiju Oņeginu».»

Vladimirs Iļjičs no smiekliem plīst vai pušu:

«Lūk, kā, jūs tātad esat pret «Jevgeņiju Oņeginu»? Nu, man tādā gadījumā jābūt «par», es taču esmu vecscilvēks. Bet kā jums patīk Ņekrasovs?»

Te mūsu domas dalījās: daži bija «par», citi «pret»r vispār izteicāmies, ka Ņekrasovs mūsu laikam novecojis. Tagad mums vajadzīgs kaut kas cits.

«Tā, tā, tātad jūs esat pret «Jevgeņiju Oņeginu».»

Acīm redzot viņam šis «formulējums» bija iepaticies.

«Jā, Vladimir Iļjič, mēs ceram, ka arī jūs būsiet kopā ar mums pret šo gaudulību. Tagad tai vienkārši nepietiek laika.»

«Kad atbraukšu nākamo reizi, tad pastrīdēsimies.»

Pulkstenis bija jau pāri diviem. Viesi sāka posties promiešanai; Vladimirs Iļjičs atkal pajokoja par elektrību.

«Nu, jūs tomēr ejiet agrāk gulēt, citādi iemācīties jau iemācīsieties, bet spēku pret «Jevgeņiju Oņeginu» nepietiks. Taupiet, taupiet savus spēkus, gan tie noderēs!»

Kad viesi bija apģērbušies, mēs visi barā devāmies tos pavadīt. Uz kāpnēm bija sapulcējušies daudz cilvēkn (daudzi jau zināja, ka pie mums ir Ļeņins). Biedri no otrās komūnas lūdza, lai Ļeņins palūkojoties, kā dzīvo otrā komūna, bet tur bija patumšs — trūka spuldžu,, un tur tikai izgāja cauri neuzkavēdamies.

Nolēmām uz ielas neiet, lai nesaceltu paniku, un arī Nadježda Konstantinovna sāka protestēt, ka mēs ietu uz ielas neapģērbušies.

Dabūjuši no Vladimira Iļjiča solījumu, ka viņš mūs vēl apmeklēs, mēs atgriezāmies savā istabā un vēl ilgi; pārrunājām šo notikumu.

-un V^rп kafdfia Jt^, r t3tajiS milz *u Spaidu, radoit,

A A. Andrejevs. PAR VLADIMIRU IĻJICU ĻEŅINU

(Atmiņas)

Kas kaut reizi dzīvē ir redzējis un klausījies Ļeņinu,

tam no atmiņas nekad neizzudīs viņa spilgtais tēls — tik dziļu, neatvairāmu iespaidu viņš atstāja uz cilvēkiem. Protams, dažādas tā laika detaļas var būt no atmiņas izzudušas, un par tām ir grūti precīzi pastāstīt, bet Ļeņinu, kādu to bija izdevība redzēt dzīvē, aizmirst nav iespējams.

Laikā no 1917. līdz 1922. gadam es daudzkārt tiku redzējis un klausījies Ļeņinu. Taču sevišķi atmiņā iespiedušies vairāki notikumi un apstākļi, kādos tie risinājās. Sajās piezīmēs tad arī es gribētu par tiem īsi pastāstīt.

ĻEŅINA ATBRAUKŠANA PETROGRADĀ 1917. GADA 3. APRIL!

1917. gada pavasaris. Februāra revolūcija. Sacēlušies strādnieki un zaldāti dažās dienās pilnīgi aizslaucīja satrunējušo patvaldības iekārtu. Tūlīt sākās šķiru un partiju krasa spēku un pozīciju nogrupēšanās. Buržuāzija, revolūcijas neparastā vēriena izbiedēta, jau mēģināja to sašaurināt; arvien vairāk izpaudās tās darbības kontrrevolucionarais raksturs, kādu izvērsa buržuāziskā Pagaidu valdība, kas bija sastādīta no oktobristu un kadetu partiju pārstāvjiem. Tā pat nedomāja apmierināt sacēlušās tautas galvenās prasības: par kara izbeigšanu, maizi un zemi, — tās pārstāvji slepeni aiz kulisēm veda sarunas par monarchijas atjaunošanu ar jaunu caru — Michailu — priekšgalā.

Meņševiki un eseri, kuri Petrogradas Strādnieku un zaldātu deputātu padomē bija vairākumā, atbalstīja Pagaidu valdību. Maskēdamies ar revolucionārām frāzēm, viņi mānija strādniekus un zaldātus ar solījumiem, sasaukt Satversmes sapulci, kura, kā viņi apgalvoja, visu izlemšot.

Centrālais jautājums bija jautājums par varu. Buržuāzija centās izmantot revolūcijas augļus savas varasnostiprināšanai, bet to traucēja sacēlušies strādnieki un zaldāti un viņu nodibinātās Padomes., Radās divvaldlba. Neskatoties uz visiem meņševiku un eseru lideru mēģinājumiem pārvērst Padomes par Pagaidu valdības piedēkli, Petrogradas Padomei pirmajā laikā faktiski bija vairāk varas nekā Pagaidu valdībai. Analoģisks stāvoklis bija radies visā Krievijā.

Šādos apstākļos tikai boļševiku partija virzīja visu savu darbību, lai revolūciju attīstītu tālāk, lai konsekventi aizstāvētu tās galvenās prasības, lai atmaskotu Pagaidu valdības kontrrevolucionaro darbību, kā ari meņševiku un eseru nodevīgo politiku. Tika pulcināti mūsu partijas spēki. Petrogradā strādnieku un zaldātu vidū lielu un aktīvu darbu veica no pagrīdes iznākusi boļševiku Petrogradas komiteja.

Pirmā legālā boļševiku CK, kas savu darbu bija sākusi Petrogradas darba biržas telpās, drīz ar strādnieku un zaldātu palīdzību ieņēma Kšesinskas pili; šeit tad ari apmetās CK un PK (boļševiku Petrogradas komiteja). Jāsaka, ka šī pils pārvērtās par īstu revolūcijas centru. Šeit ieradās strādnieku, karaspēka daļu un jūrnieku pārstāvji, lai saņemtu norādījumus un literatūru. Bruņu mašīnu karaspēka daļa uzņēmās boļševiku štāba apsardzību. Pagalmā novietoja bruņu mašīnas ar ieročiem.

Piecas dienas pēc Februāra revolūcijas sāka iznākt avīze «Pravda», kuras slejās drīz parādījās V. I. Ļeņina «Vēstules no tālienes». Tām bija liela loma boļševiku turpmākās darbības līnijas noteikšanā.

Rūpnīcās, fabrikās, kazarmās, uz kuģiem viss mutuļoja. Notika ilgstoši mītiņi. Cilvēki gribēja izprast.

kā rīkoties tālāk. Notika ciņa par masām, un tur, kur parādījās boļševiku oratori, mītiņi noteikti beidzās ar boļševistisku rezolūciju pieņemšanu. Tomēr vēl nebija pietiekami daudz spēku, lai visur paspētu būt. Meņševiki un eseri tūlīt izpeldēja virspusē. Viņi taču bija aizsardzlbnieki, policija viņus neaiztika. Viņu vadoņi sēdēja Domē, kara laikā visi viņi bija iekārtojušies dažādās komitejās, organizācijās, kooperācijā, bet emigrējušie eseri un meņševiki bez šķēršļiem atgriezās no ārzemēm. Citādi bija ar boļševikiem: tajā laikā daudzi vēl nebija atgriezušies no trimdas un cietumiem. Mums partijas darbiniekiem — • bija jāuzstājas da

žādos mītiņos vairākas reizes dienā. Bet ar katru dienu nāca klāt jauni spēki. Daļa biedru atgriezās no cietumiem, no trimdas. Uzņēmumos un kazarmās parādījās jauni ļaudis, ko agrāk maz ievēroja, bet kas tagad ātri pārvērtās par strādnieku un zaldātu vadoņiem.

Lai gan Petrogradas boļševikiem Padomē un presē visumā bija pareiza pozicija, tomēr jāsaka, ka revolūcijas pamatjautājumos vēl nebija vajadzīgās skaidrības un stingrības. Tos joprojām apsprieda. Skaidras pozīcijas izstrādāšanu traucēja dažu darbinieku svārstības. Sevišķi tā tas bija pēc Kameņeva atbraukšanas; viņš ar savu pusmeņševistisko Pagaidu valdības atbalstīšanas poziciju radīja lielu sajukumu.

Stāvoklis bija sarežģīts. Brieda politiska krize. Visi ļoti asi izjuta V. I. Ļeņina prombūtni. Viņa atgriešanos gaidīja ar nepacietību. Viņu gaidīja Petrogradas strādnieki un visas Krievijas strādnieku šķira. Tomēr Pagaidu valdība ar meņševiku un eseru atbalstu daždažādi kavēja Ļeņina atgriešanos dzimtenē. Tie no viņa baidījās. No viņa baidījās ari sabiedroto buržuāziskās valdības; tās nevēlējās izlaist Ļeņinu caur savu teritoriju.

Beidzot, 3. aprill, mums, Petrogradas rajonu partijas darbiniekiem, no PK dienā paziņoja, ka vakarā ieradīšoties V. I. Ļeņins. Sl ziņa ātri izplatījās rūpnīcās un kazarmās. Visiem gribējās iet Ļeņinu sagaidīt. Man iznāca iet uz Somijas staciju kopā ar Galeru salas kuģubūves un citu Otrā pilsētas rajona uzņēmumu strādniekiem.

Atceros, ka mūsu rajons Somijas stacijā nonāca jau krēslā. Viss stacijas laukums un apkārtējās ielas bija pilnas ar strādnieku, zaldātu un matrožu kolonām. Somijas stacijas ēkas priekšā stāvēja bruņu mašīnas, kas bija atvedušas karaspēka daļas, un prožektori. Bija jūtama neparasta pacilātība. CK, Petrogradas komitejas un: rajonudarbinieki izgāja uz stacijas perona. Baltijas juras jūrnieki un Sarkanās gvardes strādnieku vienības V. I. Ļeņina sagaidīšanai uz perona nostādīja goda sardzi. Beidzot, jau vēlu vakarā, ap pulksten vienpadsmitiem, pienāca vilciens un no vagona izkāpa Ļeņins kopā ar biedriem, kas atgriezās no emigrācijas. Visa cilvēku pārpilnā platforma atdzīvojās un sakustējās. Ļeņins vēl nebija paspējis sasveicināties ar biedriem, kas viņu sagaidīja, kad viņu jau pacēla uz rokām un ienesa stacijas ēkā. Uz perona bija patumšs, tā ka tad man neizdevās pietiekami skaidri Ļeņinu apskatīt.

Kad mēs beidzot nokļuvām laukumā, Ļeņins — mēteli, ar žokejcepuri rokā—jau stāvēja uz bruņu mašīnas un teica pirmo īso runu Petrogradas strādniekiem un zaldātiem. Savu runu Ļeņins nobeidza ar lozungu: «Lai dzīvo sociālistiskā revolūcija!» Tūlīt pēc tam prožektoru apgaismotā un strādnieku, zaldātu un matrožu kolonu ielenktā bruņu mašīna, kurā atradās Ļeņins, virzījās no Somijas stacijas pa Sampsona tiltu uz Kšesinskas pili Petrogradas pusē. Sajā svinīgajā gājienā tika dziedātas, revolucionāras dziesmas. Laiku pa laikam Ļeņins griezās pie masām ar jauniem uzsaukumiem. Gājiens ilga droši vien ne mazāk par stundu. Nonākot pie CK un PK ēkas, V. I. Ļeņins no balkona teica runu Petrogradas strādniekiem un zaldātiem.

Pacilātība bija milzīga. Petrogradas strādnieki un zaldāti Ļeņinu sagaidīja kā savu vadoni, kā patieso revolūcijas vadoni. Atceros, ka dažas dienas pirms Ļeņina atbraukšanas Petrogradā no ārzemēm atgriezās' meņševiku vadonis Pļechanovs, bet sakarā ar viņa atbraukšanu nekā tamlīdzīga nebija: par viņa atgriešanos cilvēki uzzināja tikai no avīzēm un viņam parādoties Petrogradas Padomes sēdē.

Mēs, partijas darbinieki, bijām brīdināti, ka jāsapulcējas CK un PK ēkā. Atceros, ka jau vēlu nakti vienā no Kšesinskas pils otrā stāva istabām bija sapulcējušies ap 30 CK un PK darbinieku. Galda nebija, apsēdamies uz krēsliem puslokā. Drīz pa sānu durvīm Nadježdas Konstantinovnas pavadībā ienāca Ļeņins savā parastajā straujajā un mazliet steidzīgajā gaitā, smaidīdams, redzams, pacilātā garastāvokli. Sasveicinājies ar klātesošajiem, Ļeņins tūlīt sāka izklāstīt savus uzskatus par pašreizējo stāvokli un partijas uzdevumiem. Runāja viņš. ļoti vienkārši un brīvi, bez jebkādām piezīmēm, it ka sarunādamies. Bija redzams, ka visas izteiktas tēzes viņš iepriekš bija pamatīgi pārdomājis.

Pirms tam, kad pirmoreiz redzēju Ļeņinu, biju jau lasījis krietni daudz viņa rakstu avīzēs «Zvezda», «Pravda», žurnālā «Prosveščeņije», kas iznāca no 1911. līdz 1914. gadam, biju iepazinies ar viņa rakstiem avīzē «Socialdemokrat», ko Petrogradā mēs saņēmām nelegāli no Šveices, ar viņa brošūru «Sociālisms un karš» un citām. Tomēr es nevarēju iedomāties, kāds ir Ļeņins, Un, lūk, es sēžu trīs četru soļu attālumā no viņa. Akurāti apģērbts, neliels, tomēr stingrs un plecīgs augums, dziļi zem pieres dzīvas, smaidošas acis, brīvi un dabiski žesti.

Pavisam tuvu redzot Ļeņinu, mūsu partijas dibinātāju, pārņēma kaut kādas grūti izstāstāmas, neparastas jūtas. Cik daudz reižu mēs, boļševiki pagrldnieki, bijām sapņojuši par to, ka redzēsim un klausīsimies Ļeņinu, un, lūk, beidzot tas piepildījies!

Atceros, ka Ļeņins nerunāja ilgāk par stundu. Taču pateica daudz. Iztirzādams boļševiku uzdevumus, Ļeņins tos pārliecinoši pamatoja ar notikumu gaitu, ar teorētiskiem marksisma argumentiem, izteikto težu pierādīšanai minēdams ari savas nesenās pārrunas ar strādniekiem un zemniekiem ceļā uz Petrogradu.

Tā Ļeņins nelielai Petrogradas boļševiku grupai ģeniāli, ar neparastu pārliecību, kas bija jūtama katra viņa vārdā un žestā, pirmoreiz formulēja praktisko programu pārejai no buržuāziski demokrātiskās revolūcijas uz sociālistisko revolūciju, kurai bija lemts uzvarēt pec dažiem mēnešiem. Līdz ar to bija formulēta ari jauna partijas programa.

Viss tas bija tik jauns, neparasts, svaigs, aizraujošs, varens, tik skaidrs un pārliecinošs, ka, cik atceros, nevienam apspriedes dalībniekam pat neradās nekādi jautājumi Vladimiram Iļjičam. Var iedomāties, kā mēs visi jutāmies šaja neaizmirstamajā naktī! Mums it kā bija izauguši spārni. Visi saprata, ka revolūcijai un strādnieku šķirai ir savs vadonis.

Beidzis pārrunu, Ļeņins aizgāja atpūsties, bet mēs lēnam, sarunādamies sakām izklīst. Arā jau bija gaišs. Vel šur tur cilvēku grupas stāvēja mājas priekšā. Par miegu nevarēja but pat runas. Priecīgi, satraukti no pirmās tikšanas ar Ļeņinu (vairums tiešām viņu redzēja un klausījās pirmo reizi), mēs staigājām, pa Petrogradas Ielām un pārdomājam, ko viņš bija teicis. Mēs taču savā aģitācija joprojām lielā mērā bijām pamatojušies uz agrākajam programastēzēm, sociālistiskā revolūcija bija figurējusi tikai ka taiaka vai tuvāka perspektiva. Tagad bija atgriezies Ļeņins, un viņš visu pagrieza pa jaunam, uzreiz izbeidzās svārstības un neskaidrības un pavērās aizraujoša perspektiva.

4. apriļa rītā Ļeņins nolasīja jau uzrakstītās tēzes Petrogradas Padomē — vispirms boļševiku apspriedē, bet pec tam arī apspriedē, kurā piedalījās meņševiki. Tās bija Apriļa tēzes, kurās tika pamatota sociālistiskās revolūcijas uzvaras nepieciešamība un neizbēgamība. Tūlīt pec tam Ļeņins sāka enerģiski darboties: viņa raksti parādījās gandrīz katru dienu, viņš rakstīja brošūras, runāja mītiņos un vienlaikus vadīja partijas CK un Petrogradas organizācijas darbu. Ļeņina atbraukšana un viņa tēzes tūlīt noskaidroja visu stāvokli, apbruņoja mūsu partiju tās darbā, sagatavojot sociālistisko revolūciju, kas arī uzvarēja 1917. gada oktobrī.

ĻEŅINS APRIĻA KONFERENCE

Otro reizi es Ļeņinu redzēju un klausījos boļševiku Viskrievijas Apriļa konferencē, kurā es biju delegāts no Petrogradas organizācijas ar padomdevēja balsstiesībām.

Pec Ļeņina uzstāšanās ar Apriļa tēzēm pret boļševikiem radās it kā vienota buržuāzijas, meņševiku un eseru fronte. Ļeņina uzstāšanos, kas bija radījusi dzīvu atbalsi Petrogradas un citu pilsētu strādnieku vidū, buržuāzija, meņševiki un eseri saņēma ar niknu brēku. Savā presē viņi sāka rīdīšanu pret boļševikiem un galvenokārt pret Ļeņinu. Ļeņina pozīciju meņševiki nosauca par murgošanu un apgalvoja, ka Ļeņins palikšot viens, bet revolūcija iešot uz priekšu bez viņa.

Pretēji meņševiku un eseru pravietojumiem un pretdarbībai boļševiku ietekme strādnieku, zaldātu un matrožu masās paplašinājās ar katru dienu. Boļševiku partija pēc Ļeņina atbraukšanas ar viņa tiešu līdzdalību un viņa vadībā krāja spēkus. Partijas saliedēšanas pamats bija Apriļa tēzes. Boļševiku organizācijas atri auga. īsā laika sprīdī Petrogradas organizācijas biedru skaits sasniedza 16 tūkstošus, bet visas partijas — 80 tūkstošus cilvēku. Palielinājās partijas presesorgānu skaits un to tirāža. Boļševiku avīzes izķēra viena mirklī. Sados apstākļos sanāca Apriļa konference, kurai īstenība bija partijas kongresa raksturs,

1917. gada 24. aprilī Petrogradas pusē Augstāko sieviešu kursu ēkā sapulcējās konferences delegāti, kas pec revolūcijas pirmoreiz sabrauca novisiem Krievijas rajoniem. Konferences dalībnieki ieradās ilgi pirms sēdes sākšanās. Pēc ilgiem un grūtiem gadiem pagrīdē, cietumos, katorgā un trimdā sapulcējās kopa kaujas biedri. Iepazinās, stāstīja cits citam jaunākos notikumus. Gaidīja ierodamies Ļeņinu. Beidzot paziņoja, ka Ļeņins atnācis. Lai redzētu Ļeņinu tuvumā, daudzi metās uz durvīm un koridorā. Ļeņins, delegātu ielenkts, ejot ar tiem sarunājās; acīm redzot ļoti apmierināts, smaidošs, sveicienu un aplausu sveikts, viņš ienāca zālē. Bija dzirdamas balsis: «Konference jāatklāj Ļeņinam,» — un V. I. Ļeņins gāja uz prezidija galdu.

Ļeņins atklāja konferenci ar īsiem ievadvārdiem. Konference apstiprināja diezgan plašu dienas kartību. Par pirmo, galveno jautājumu — pašreizējo momentu (karš, Pagaidu valdība u. c.) — referātu nolasīja Ļeņins.

Atceros, ka oratoram nebija nekādas tribines, un Lenins runāja, vienkārši stāvēdams prezidija galda priekšā. Referāta pamatu viņš jau bija devis Apriļa tēzes un referātā Petrogradas konferencē, kas bija notikusi pirms tam un pieņēmusi Ļeņina rezolūciju. Tapec Ļeņins brīdināja, ka dažiem jautājumiem viņš pieskarsies īsi. Analizēdams pašreizējo stāvokli un izdarīdams secinajumus, viņš tajā pašā laikā lasīja rezolūciju, ko bija pats uzrakstījis, paskaidrojot atsevišķas tās vietas. Jau iepriekš zinādams koreferenta Kameņeva poziciju un argumentus, Ļeņins referāta gaitā ar viņu polemizēja un atspēkoja viņa argumentus.

Savā referātā Ļeņins skaidri novērtēja politisko stāvokli, izklāstīja boļševiku attieksmi pret Pagaidu valdību, pret karu. Viņš dzēlīgi izsmēja Kameņeva poziciju jautājumā par Pagaidu valdības kontrolēšanu. Konference vienprātīgi apvienojās ap Ļeņina poziciju un noraidīja oportunistisko Kameņeva poziciju; tāds pats liktenis bija arī Rikova pozīcijai. Rikovs, neticēdams sociālistiskās revolūcijas iespējai, mēģināja pierādīt, ka sociālismam jānāk no citām, rūpnieciski vairāk attīstītām zemēm. Ļeņins to kvalificēja kā marksisma parodiju, kā atšķelšanos no marksisma.

Konference pirmajā jautājumā vienprātīgi atbalstīja Ļeņina rezolūciju. Tas bija dienas kārtības pamatjautājums. Atceros, ka sevišķi karstas debates bija nacionālajā jautājumā. Referātu lasīja J. V. Staļins.

Konferencē uzstājās Pjatakovs, mēģinādams pierādīt, ka pašreiz nacionāla valsts esot noiets posms, ka cīņa par nacionālu valsti esot reakcionāra un prasība pēc nāciju pašnoteikšanās tiesībām zaudējusi pamatu.

Ļeņins, kas nacionālo jautājumu uzskatīja par ļoti svarīgu, šajā sakarībā runāja vairākas reizes, iznīcinoši kritizēdams Pjatakovu un viņa piekritējus, kuri aizstāvēja nemarksistisku, lielvalstiski šovinistisku poziciju. Sevišķi atmiņā palicis, kā Ļeņins, dzīvi žestikulēdams, sadeva sutu šovinistiskās pozicijas piekritējiem. Konference piekrita Ļeņina pozicijai — nacionālajā jautājumā noteikti un konsekventi aizstāvēt nāciju pilnīgu tiesību vienlīdzību, iznīcināt jebkādas nacionālās apspiešanas un nevienlīdzības formas.

Ļeņins ļoti uzmanīgi klausījās referātus, kurus nolasīja biedri no provinces, un, redzams, bija ļoti apmierināts; viņš turpat paziņoja, ka darbs veicas ļoti labi un ka Kameņeva un Rikova pesimismam nav pamata. Province, teica Ļeņins, pārspēj centru; uz vietām revolūcijas tālāk virzīšanā cilvēki rīkojas drošāk un praktiskāk -

Padomes pārņem varu un jau praksē realizē proletariāta diktatūru; revolūcijas gaita uz vietām ir par mums.

Pēc pirmajām sēdēm konferenci pārcēla uz Kšesinskas pili, kur tā beidzās vēlu naktī pēc sešu dienu ilga darba. Slēdzot konferenci, Ļeņins teica: bija maz laika, daudz darba; apstākļi, kādos nostādīta mūsu partija, ir grūti; mums jārunā miljonu proletāriešu priekšā, un strādnieku šķira atradīs mūsu rezolūcijās vadošu materiālu, lai sāktu mūsu revolūcijas otro, sociālistisko posmu.

Protams, mans uzdevums nav vārdu pa vārdam atkārtot visu to, par ko runāja Ļeņins; tas būtu lieki. Viņa runas iespiestas Rakstos, lai gan, kā man šķiet, tās ir pierakstītas ļoti nepilnīgi, — acīm redzot sakarā ar to, ka toreiz vēl netika praktizēts sīks stenografisks pieraksts.

Konferencei bija milzīga nozīme partijas darbā, Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas sagatavošanā un uzvaras nodrošināšanā.

Ļeņins bija šās ievērojamās konferences un tās vēsturisko lēmumu dvēsele. Pirms konferences Ļeņins jau vairākkārt bija runājis strādnieku un zaldātu sapulcēs, pārbaudot savu poziciju masās. Tādēļ ar jo lielāku pārliecību viņš runāja konferencē. Viņš bija neparasti aktivs, apspriežot visus jautājumus un izstrādājot visus lēmumus. Ļeņins nolasīja trīs referātus: par pirmo — pamatjautājumu, par agrāro jautājumu un par partijas programas pārstrādāšanu. Viņš runāja debatēs par visiem citiem dienas kārtības punktiem, aktivi piedalījās sekciju darbā. Ļeņins uzrakstīja visus galvenos konferences dokumentus.

Mēs, konferences dalībnieki, guvām no Ļeņina lielisku mācību marksistiskajā dialektikā; mēs sapratām, kā jāizturas pret veciem un jauniem lozungiem konkrētā vēsturiskā situācijā: Ļeņins ļoti noteikti revidēja marksistu līdzšinējo uzskatu par sociālistisko revolūciju un ar visu savu kvēli un ironiju uzbruka tiem, kam bija vakardienas priekšstati un novecojušas formulas, uzbruka tāda tipa cilvēkiem kā Kameņevs un Rikovs, kurus bija nobaidījusi pāreja no pirmā revolūcijas posma uz otro posmu.

Mēs paši pārliecinājāmies, cik ģeniāli Ļeņins konferences darba gaitā savienoja visdrosmīgāko un noteiktāko sociālistiskās revolūcijas programu ar uzdevumiem, kādi bija rūpīgam partijas organizatoriskajam darbam masās, pacietīgam mūsu pozicijas noskaidrošanas darbam un propagandai strādnieku, zaldātu un zemnieku vidū. Pat labējie, Kameņeva tipa elementi Ļeņinam pārmeta, ka viņš gribot revolucionāro boļševiku partiju pārvērst par propagandistu pulciņiem. Ļeņins teica: mūsu nospraustā līnija ir pareiza, mūsu darba kodols ir organizācija un organizācija, pacietīga mūsu lozungu izskaidrošana masām. Bez šās skaidrās izpratnes organizācija nav nekas, bet bez organizācijas nav iespējama miljonu rīcība, nav iespējami nekādi panākumi.

Konferences dalībnieki guva no Ļeņina lielisku mācību revolūcijas stratēģijā un taktikā. Viņš redzēja tālu uz priekšu un ģeniāli savienoja diženus mērķus ar pašreizējā partijas organizatoriskā un propagandas darba uzdevumiem.

ĻEŅINS II PADOMJU KONGRESĀ 1917. GADA OKTOBRI

Piedaloties Viskrievijas II Padomju kongresā, man izdevās redzēt un klausīties Ļeņinu Oktobra revolūcijas uzvaras bridi — Ļeņinu kā sacelšanās vadītāju un pasaulē pirmās Padomju valsts organizētāju.

Pēc korņiloviades likvidēšanas stāvoklis Petrogradā ar katru dienu saasinājās. Strādnieki, zaldāti un matroži gluži pamatoti uzskatīja Korņilova dumpja sagrāvi par savu uzvaru. Kerenska valdība deva iespēju masām pārliecināties pašām savā pieredzē, ka nav ko gaidīt, ka tā spēs atrisināt revolūcijas pamatjautājumus — par mieru, maizi un zemi. Sl valdība nebija nekas cits kā ierocis kontrrevolucionarās buržuāzijas un muižnieku rokās, kuri pēc korņiloviades izgāšanās gatavoja pret Padomēm jaunus spēkus.

Ilūzijas strādnieku un zemnieku masas bija zaudējušas, īsā periodā buržuāzijas valdība, kas bloķējās ar eseru un meņševiku partiju, tāpat kā pašas šis partijas, bija sevi pilnīgi atmaskojusi. Eseru un meņševiku partijas, kas Februāra revolūcijas pirmajās dienās bija stipri pieņēmušās skaitā, ātri saruka. Strādnieki, zaldāti un matroži, kas pirmajā laikā ļāvās apmānīties, veselām masām atstāja eserus un meņševikus, pāriedami pie boļševikiem. Rūpnīcās, fabrikās un karaspēka daļās tika pārvēlēti Padomes deputāti, tā ka jau septembri Petrogradas Padomē izveidojās stabils boļševiku vairākums. Notika tieši tas, par ko Ļeņins pravietiski bija runājis pēc atgriešanās Krievijā.

Brieda jauna revolūcija. Boļševiku avīzes «Rabočij Putj» slejās iespieda kaujinieciskos, kvēla aicinājuma cauraustos, pārliecinošos Ļeņina rakstus. Partijas darbinieki bija iepazinušies ar viņa vēstulēm Centrālajai Komitejai, kurās viņš kategoriski izvirzīja jautājumu par bruņotu sacelšanos un varas pāreju Padomēm.

Petrogradas komiteja deva norādījumu būt gataviem. Mēs, partijas rajonu darbinieki (es tajā laikā strādāju Maskavas rajonā), konspirācijas dēļ nevarējām būt pilnīgi lietas kursā, kā partijas vadošajos orgānos apsprieda jautājumu par bruņotu sacelšanos un par tās termiņu. Taču tomēr līdz mums nonāca ziņas, ka Ļeņins ir atkal Petrogradā, ka viņš Centrālajā Komitejā noteikti prasa paātrināt bruņotās sacelšanās sagatavošanu un tās realizēšanu, ka pret to ir Kameņevs un Zinovjevs un ka CK ir atbalstījusi Ļeņina poziciju.

18. oktobri Kameņevs un Zinovjevs bija ievietojuši bezpartejiskajā, pēc būtības meņševistiskajā avīzē «:Novaja Zizņ» rakstu, kurā, pastāstīdami par CK lēmumu, atklāja boļševiku plānus par sacelšanos. Kerenska valdība, meņševiki un eseri sacēla traci, sāka svaidīties, meklējot līdzekļus bruņotas sacelšanās izjaukšanai. Taču viņiem jau vairs nebija ne autoritātes, ne spēku, uz kuriem viņi varētu paļauties. Ziemas pili — Kerenska un Pagaidu valdības mītni — aizbarikadēja ar baļķiem un smilšu maisiem, un to apsargāja junkuri.

Rajonos, rūpnīcās, karaspēka daļās boļševiki gatavoja savus spēkus. Šeit visur bija jūtams satraukti pacilāts noskaņojums, gaidot kaut ko lielu un izšķirošu. Pēc CK norādījuma pie Petrogradas Padomes nodibināja Kara revolucionāro komiteju, kas savās rokās koncentrēja visu bruņotās sacelšanās sagatavošanu. Rajonos formēja Sarkanās gvardes pulkus, pārbaudīja tos un attīrīja no nejaušiem elementiem.

Jau pirms kongresa atklāšanas, 25. oktobri, pēc Kara revolucionārās komitejas pavēles Sarkanās gvardes pulkiem un karaspēka daļām uzdeva ieņemt svarīgākās, mezgla pozīcijas, kā tas bija paredzēts Ļeņina plānā par bruņoto sacelšanos. Nodārdēja šāvieni. Drīz ieņēma telefona centrāli, staciju, banku, tiltus, un pēc «Auroras» zalvēm strādnieki, zaldāti un matroži triecienā ieņēma Pagaidu valdības citadeli — Ziemas pili.

Viskrievijas II Padomju kongresa atklāšana bija paredzēta 25. oktobri. Smoļnijs, kur atklāja kongresu, līdzinājās kaujas nometnei — tas bija neaizmirstams skats. Tumšs un auksts Petrogradas vakars. Smoļnija priekšā dega ugunskuri. Nāca un gāja, saņemdami uzdevumus, apbruņoti strādnieku, zaldātu un matrožu pulki. Pie Smoļnija ieejas bija novietoti lielgabali un bruņu mašīnas.

Jau krietnu laiku pirms kongresa atklāšanas sēžu zālē sāka pulcēties delegāti. Notika frakciju sēdes. Kongresu atklāja vēlu vakarā. Meņševiki un eseri, kam kongresā bija nožēlojams mazākums, mēģināja sacelt troksni sakarā ar notikumiem Petrogradas ielās, bet, sastapuši vienotu kongresa vairākuma pretsitienu, histēriski klaigādami, kongresu atstāja. Kreisie eseri un daļa meņševiku palika.

Pirmajā sēdē Ļeņins nepiedalījās: viņš vadīja bruņoto sacelšanos un tajā dienā runāja Petrogradas Padomes sēdē.

Kongress apstiprināja dienas kārtību. Svarīgākie jautājumi bija par mieru, par zemi, par strādnieku un zemnieku valdības nodibināšanu. Ar milzīgu sajūsmu kongress uzņēma Ļeņina uzrakstīto uzsaukumu strādniekiem, zemniekiem un zaldātiem. Uzsaukumā tika paziņots par sacēlušos Petrogradas strādnieku un zaldātu uzvaru, par Pagaidu valdības gāšanu, par to, ka no šās dienas visa vara pāriet Padomēm. Kongresa uzsaukumā īsi bija izklāstīta Padomju varas tuvāko pasākumu programa: runa bija par tūlītēja demokrātiska miera piedāvāšanu, par muižnieku zemes nodošanu zemnieku komitejām, strādnieku kontroli pār ražošanu, par maizes piegādi pilsētām un preču piegādi laukiem, par nāciju pašnoteikšanās tiesībām.

Kongresa gaitā prezidijs delegātiem visu laiku ziņoja par sacelšanās sekmīgu norisi. Ziņu par Ziemas pils ieņemšanu uzņēma ar vētrainiem aplausiem. Pirmā kongresa sēde beidzās vēlu nakti. Vairums delegātu no Smoļnija neizkllda līdz pat nākamajai sēdei.

Otrās dienas vakarā sākās otrā sēde. Pirmais jautājums bija referāts par mieru. Kad tribinē uznāca Ļeņins, zālē visi piecēlās un sagāja ap tribini, kur stāvēja Ļeņins. Viņš ilgi nevarēja iesākt savu runu, tādēļ ka nepārtraukti skanēja aplausi un saucieni: «Lai dzīvo Ļeņins!»

Sēžu zālē notika kaut kas neredzēts. Aplausi mainījās ar prieka saucieniem. Zālē jau vairs nebija tikai kongresa delegāti vien, bet to jau līdz pēdējai vietai pildīja strādnieki, zaldāti un matroži, kas atradās Smoļnija. Cilvēki sakāpa uz palodzēm, kolonu izciļņiem, krēsliem, lai tikai redzētu tribinē Ļeņinu. Gaisā lidoja zaldātu un matrožu cepures, ņirbēja augšup paceltās šautenes. Tā, kājās stāvēdami, visi, kas bija kongresā, noklausījās Ļeņina referātu par mieru.

Pēc referāta apspriešanas, kas īstenībā izvērtās par Ļeņina priekšlikumu atbalstīšanas demonstrāciju, kongress ar lielu sajūsmu vienprātīgi pieņēma Deklarāciju par mieru. Sl Ļeņina uzrakstītā Deklarācija ir ievērojama ar to, ka tajā tieši bija parādīta Padomju varas miera politika no pirmā tās pastāvēšanas brīža. Padomju kongresa uzsaukumā un Deklarācijā tika likti pamati visai tālākajai Padomju valdības un mūsu partijas miera politikai.

Tālāk kongress apskatīja jautājumu par zemi. Atkal tribinē Ļeņins, atkal viņu sagaida ar vētrainiem aplausiem. Viņa runa bija īsa. Zeme, teica Ļeņins, jānodod zemniekiem. Strādnieku un zemnieku revolūcijas valdībai pirmām kārtām jāatrisina jautājums par zemi. Ļeņins nolasīja dekrētu par zemi. Ar šo dekrētu tika atcelts muižnieku privātīpašums, visa muižnieku, kā ari apanažas un klosteru zeme ar ēkām, dzīvo un nedzīvo inventāru pāriet zemes komiteju un Padomju rīcībā. Ļeņins tūlīt ari paskaidroja, ka dekrētā ir norādījums zemes komitejām, kurš izstrādāts, pamatojoties uz zemnieku deputātu vietējo Padomju 242 norādījumiem. Kā demokrātiska valdība, teica Ļeņins, mēs nevaram neievērot tautas zemāko slāņu lēmumu. Mums jādod pilnīga brīvība tautas masu jaunradei. Galvenais ir tas, lai zemnieki gūtu stingru pārliecību, ka uz laukiem muižnieku vairs nav. Ta pašā sociālistiskās revolūcijas sākuma uzreiz tika atrisināts mūžsenais jautājums par zemi. Ar savu īso, koncentrēto referātu Ļeņins it kā pasvītroja, ka pienācis laiks sākt praktiski rīkoties, ka .sociālistiska revolūcija un Padomju valsts jau ar pirmajiem soļiem apņēmīgi, bez liekiem vārdiem, bez vilcināšanās, lietišķi atrisina sacēlušās tautas aktuālos jautājumus.

Tuvojas rīts. Vienprātīgi pieņēmis dekrētu par zemi, kongress ievelēja pasaule pirmo Padomju valdību ar proletāriskas revolūcijas ģēniju V. I. Ļeņinu priekšgalā. Tā cilvēces vēsture sakas jaunā, sociālistiskā era.

ĻEŅINS PARTIJAS IX KONGRESĀ

1920. gada marts. Maskavā no dažādām Krievijas maļam sabraukuši delegāti uz partijas IX kongresu. Bija pagājuši divarpus gadi, kopš sācies pilsoņu karš, kurā jaunajai Padomju republikai bija jāatsit no Visām pusēm uzbrūkošie buržuāzijas, muižnieku un kulaku kontrrevolucionarie speķi, jāiztur ārvalstu intervencijas spiediens,

Pec smagiem pārbaudījumiem un uzspiestā pilsoņu kara beidzot pirmoreiz varēja brīvi uzelpot, sākt savest kartībā saimniecību un pāriet uz sociālistisko celtniecību. (Pilsoņu karā partija bija nostiprinājusies un norūdījusies, pieaugusi skaitā (tajā jau bija vairāk nekā 600 tūkstošu biedru).

Nezin kāpēc man sevišķi iespiedusies atmiņā Ļeņina uzstāšanās šajā kongresā, kur es viņu redzēju un klausījos pec diezgan ilga starplaika. 1917. gada beigās mani nosūtīja partijas un arodbiedrību darbā uz Uraliem, un līdz 1920. gada sākumam Ļeņinu redzēju un klausījos tikai divas reizes arodbiedrību kongresos.

Pēc prezidija ievēlēšanas un dienas kārtības apstiprināšanas Ļeņins, ko delegāti sagaidīja ar vētrainiem aplausiem, nolasīja CK pārskata referātu. J asaka, ka sis lielais cilvēks vienmēr ļoti apmulsa, kad viņu sveica. Viņš rādija delegātiem gan uz savu pulksteni,'sak, laiks iet, — bet aplausi arvien pastiprinājās, gan izvilka kabatas lakatiņu, kaut ari pēc tā nebija nekādas vajadzības, gan kaut ko meklēja vestes kabatās u. tml. Sis apmulsums Ļeņinam bija raksturīgs un dabisks, jo viņa vienlaikus bija apvienotas ģēnija un neparasti vienkārša un kautra cilvēka īpašības,

Ļeņins sāka savu referātu, analizējot Padomju revolūcijas un pilsoņu kara uzvaras cēloņus. Bez disciplinas un centralizācijas mēs šo uzdevumu nekad nebūtu veikuši, viņš teica. Mēs sākam pāriet uz sociālismu; uzmanības centrā ir galvenais saimniecības plāns. Mēs nedrīkstam aizmirst, ka šis plāns paredzēts daudziem gadiem. Ciņa prasa spēku maksimālu sasprindzinājumu un gribas vienotību. Kongress vienprātīgi atzina par pareizu CK pārskatu un pieņēma lēmumu par saimniecisko celtniecību, kuras pamatā bija zemes elektrifikacijas uzdevumi.

Ļeņins IX kongresā runāja ari par citiem dienas kārtības jautājumiem: par saimniecisko celtniecību un kooperāciju.

Kongresa darba gaitā man pirmoreiz izdevās ar Ļeņinu iepazīties personīgi un runāt ar viņu.

Kongresa darbs tuvojās noslēgumam. Jau bija ievelēta jaunā Centrālā Komiteja. Ari es pirmo reizi biju tas sastāvā, un bija paredzēts, ka strādāšu Viskrievijas Arodbiedrību Centrālajā Padomē — VACP. Starpbrīdi,, šķiet, pirms rezolūcijas pieņemšanas, mani uzmeklēja M. I. Kaļiņins, kas mani pazina jau no Petrogradas laikiem. «Tevi grib redzēt Ļeņins,» viņš teica. Viegli iedomāties, kā tas satrauca mani, 24 gadus vecu, vel jaunu partijas darbinieku. Ieejot istabā, kas atradās aiz prezidija tribines, Kaļiņins teica Ļeņinam, kas sarunājas ar kādu biedru: «Biedri Ļeņin, šis irmusu jaunais CK loceklis biedrs Andrejevs.» Ļeņins tūlīt apgriezās: «Tas ir labi, iepazīsimies.» Vispirms viņš man cieši paspieda roku, bet pēc tam silti, kaut kā tēvišķīgi, it kā mani jau sen pazītu, uzlika roku uz pleca un sāka staigāt pa istabu, kas bija pilna ar krēsliem, soliem un dekorācijām (tajā laikā zāli izmantoja kā sarkanarmiešu klubu).

«Jūs, liekas, nākat no Uraliem?» jautajā Ļeņins. Un tūlīt sāka uzdot jautājumus citu pēc cita. Vai visas Uralu rūpnīcas darbojas? Kāds ir zemnieku noskaņojums pec

Kolčaka, un vai viņi dos mums labību? — Un daudzus citus. Protams, pirmajā bridi es biju ļoti satraukts. Taču viss izrādījās tik vienkārši, ka es Ļeņinam brīvi pastāstīju par stāvokli Uralos, Tikai Ļeņins prata tā iekarot cilvēku uzticību, jau pirmoreiz tiekoties ar viņu. Sīki iztaujājis par Uraliem (viņu nekad neapmierināja vispārīgas atbildes, viņš noteikti centās panākt, lai stāsta detaļas, faktus), Ļeņins teica: «Nu, lūk, tagad jums būs jāpastrādā Maskavā, Viskrievijas Arodbiedrību Centrālajā Padomē.» Te mūsu sarunu pārtrauca, paziņojot, ka sākas sēde.

Pirmā iepazīšanās ar Ļeņinu man iespiedusies atmiņā uz visu mūžu. Kādu pievilcību, biedrisku siltumu es sajutu, pirmo reizi tiekoties ar šo lielo, taču neparasti vienkāršo, atsaucīgo, katram mums tuvo cilvēku!

Visus lēmumus kongress pieņēma vienprātīgi, neraugoties uz tā saucamās demokrātiskā centralisma grupas izlēcieniem. IX kongresu slēdzot, Ļeņins šo vienprātību atzīmēja kā labu pazīmi turpmākajam lielajam darbam.

Ļeņina runām un partijas IX kongresa lēmumiem, kas rezumēja pilsoņu kara rezultātus un paredzēja pāreju uz sociālisma celtniecību, bija liela nozīme partijas darbā.

ĻEŅINS KOMINTERNES II KONGRESĀ

Kā loceklim mūsu partijas delegācijā Kominternes II kongresā man bija izdevība redzēt Ļeņinu kā III — Komunistiskās Internacionāles organizatoru un vadoni, starptautiskās strādnieku kustības vadoni.

Ļeņins bija dedzīgs patriots, bezgala mīlēja savu tautu, mīlēja mūsu strādnieku šķiru, kas īsā laikā tik sekmīgi bija apguvusi marksismu un Rietumeiropas proletariāta revolucionāro pieredzi, trīs revolūciju praksē savienojusi šo pieredzi ar krievu plašo vērienu, — strādnieku šķiru, kura pirmo reizi cilvēces vēsturē bija pacēlusi sacelšanās karogu pret visādām šķiriskās apspiešanas formām un neticami grūtos apstākļos guvusi uzvaru. Ļeņins mīlēja krievu nacionālo kultūru, valodu un literatūru, lepojās ar to. Līdz ar to Ļeņins bija visdziļākais un konsekventākais internacionalists. Viņš pastāvīgi saistīja mūsu revolūcijas uzdevumus, boļševiku partijas uzdevumus ar starptautiskās strādnieku kustības interesēm.

Līdzīgi K. Marksam, ar kura pulem bija radīta I Internacionāle, Ļeņins saprata, kāda milzīga nozīme ir strādnieku šķiras starptautiskai apvienošanai. Jau imperiālistiskā kara laikā viņš izvirzīja jautājumu par jaunas Internacionāles radīšanu bankrotējušās un faktiski izjukušās II Internacionāles vietā. Viņš jau toreiz sparīgi pulcēja revolucionāros spēkus, kā tas redzams no viņa aktivās piedalīšanās Cimervaldes un Kintāles konferencēs, no dažādajām viņa runām un sarakstīšanās.

Kad 1917. gada aprill Ļeņins atgriezās Krievijā, viņš uzskatīja par vienu no svarīgākajiem mūsu partijas uzdevumiem — uzņemties iniciatīvu, lai radītu jaunu, Komunistisko Internacionāli. Neraugoties uz pilsoņu kara, blokādes, ārvalstu intervencijas radītajām grūtībām, 1919. gada martā tika sasaukts III — Komunistiskās Internacionāles I (dibināšanas) kongress.

Bet tas bija tikai sākums. Pēc Ļeņina vārdiem, I kongresā bija tikai pacelts komunisma karogs, ap kuru vajadzēja pulcēties revolucionārā proletariāta spēkiem. Kompartiju vājuma un blokādes apstākļu dēļ kongresā varēja piedalīties tikai neliels dažādu zemju pārstāvju skaits. Pagāja mazliet vairāk par gadu, un komunistisko partiju radīšanas kustība pieņēma plašu vērienu. Revolucionāri noskaņoto strādnieku masu spiestas, vairākas sociālistiskās partijas (franču, vācu un dažas citas) izstājās no Ii Internacionāles. Pēc kara Oktobra revolūcijas ietekmē pieauga revolūcijas uzplūdi, bet kapitālisms visas zemēs pārdzīvoja krizi. Tādos apstākļos 1920. gada jūlijā sanāca Kominternes II kongress. Tajā bija klāt pārstāvji no 37 valstīm. Kongresa atklāšana notika Petrogradā, kur kopā ar delegātiem ieradās arl_ Ļeņins.

Petrogradas — Lielās Oktobra revolūcijas šūpuļa — strādnieki sagaidīja savu vadoni un kongresa delegātus ar lielu demonstrāciju. Laukumā pie Ziemas pils notika grandiozs mītiņš, kurā runāja Ļeņins. Atceros, ka kopa ar delegātiem demonstrācijas priekšgalā ar sarkanu lentu un neļķi pogcaurumā soļoja Vladimirs Iļjičs, dzīvi sarunādamies, jautrs un, redzams, ļoti apmierināts, ka beidzot realizēts viņa sapnis par strādnieku šķiras jaunas, revolucionārās starptautiskās apvienības radīšanu. Viņam blakus gāja M. Gorkijs.

Kongresu atklāja Taurijas pilī lielā pacilātībā, ko labi attēlojis savā gleznā lieliskais krievu mākslinieks Brodskis, kurš toreiz bija zālē. Atsevišķās grupās zālē novietojās dažādu zemju delegācijas: angļi, vācieši, franči, itālieši, spāņi, ķīnieši, japāņi, indieši, nēģeri, arābi un citi. Dzirdamas sarunas dažādās valodās; šur tur dzied nacionālās dziesmas, sevišķi itālieši un franči.

Liekas, jau pēc kongresa prezidija ievēlēšanas, kurā bija arī Ļeņins, tad, kad apstiprināja dienas kārtību un reglamentu, Vladimirs Iļjičs, ielūkojies zālē, pēkšņi strauji piecēlās no prezidija galda un steigšus devās cauri visai zālei. Izrādījās, ka viņš ieraudzījis kaut kur attālāk kādu savu vecu biedru. Vairs lāgā neatceros, liekas, tas bija Selgunovs — Iļjiča vecs draugs. Ļeņins piesteidzās viņam klāt, cieši to apskāva un noskūpstīja. Visi zālē piecēlās, atskanēja pērkondimdošas ovācijas. Ja tā būtu darījis kāds cits, tas būtu radījis pārsteigumu, bet Ļeņinam ar viņa vienkāršību un sirsnību tas bija tikai raksturīgi un dabiski.

Pēc biedra Kaļiņina, kas apsveica kongresu Padomju Krievijas strādnieku un zemnieku vārdā, dod vārdu Ļeņinam referēšanai par starptautisko stāvokli. Zāle viņam vētraini aplaudē, visās valodās atskan saucieni: «Lai dzīvo Ļeņins!» Ilgi ilgi viņam neizdodas sākt runu, neraugoties uz visiem mēģinājumiem apturēt vētrainās ovācijas.

Ļeņins sāka savu referātu ar starptautiskā stāvokļa novērtējumu. Viņš dziļi marksistiski analizēja valstu ekonomiskās un politiskās attiecības toreiz, 1914. —1918. gada pirmā pasaules kara laikā, un tam sekojošo imperiālisma pretrunu kraso saasināšanos. Pamatojoties uz šo analizi, Ļeņins formulēja secinājumus un uzdevumus, kuri jāveic Komunistiskajā Internacionālē sastāvošajām proletāriskajām partijām. Savu referātu Ļeņins nobeidza, izsacīdams pārliecību, ka proletāriskā revolūcija uzvarēs visā pasaulē. Viņa noslēguma vārdus pāršalca ilgi nerimstošas ovācijas un kopīgi nodziedātā «Internacionāle».

Pēc tam kongresa darbs turpinājās Maskavā. Ļeņins kongresā teica ļoti svarīgu runu nacionālajā jautājumā.

Kongresā runāja vācu neatkarīgās partijas un itāliešu sociālistu pārstāvji, kas mēģināja aizstāvēt savus oportunistiskos uzskatus. Ļeņins viņu nostāju asi kritizēja.

Ļoti rūpēdamies, lai proletariāta rīcība būtu vienota, Ļeņins kritizēja arī «kreisos elementus», kuri runāja kongresā, par viņu nepareizo nostāju attiecībā uz darbu arodbiedrībās un piedalīšanos buržuāziskajos parlamentos, par sektantisma izpausmes elementiem un atsvešināšanos no masām. Viņš sacīja, ka atšķirībā no II Internacionāles partijām mums vajadzīgas jauna tipa partijas, kas vienmēr būtu cieši saistītas ar masām un kas prastu šīs masas vadīt.

Visus pārsteidza Ļeņina neparastā aktivitāte un tas, ka viņš ļoti labi zināja stāvokli dažādās zemēs un partijās. Ļeņins runāja gandrīz visos dienas kārtības jautājumos, piedalījās vairākās kongresa komisijās. Lūk, viņš, vērīgi ieklausīdamies, ko saka runātāji, sauc replikas, atbild uz jautājumiem. Var viņu arī ieraudzīt vienkārši nosēdušos uz prezidija tribīnes kāpnēm un šo to pierakstām bloknotā. Prazdams vairākas svešvalodas, dažas runas viņš teica vācu un franču valodā.

Ļeņina runām un tēzēm kongresā tolaik, kad veidojās komunistiskās partijas, bija milzīga nozīme visā strādnieku kustībā. Var tiešām sacīt: nezinot un aizvien no jauna nepārlasot Ļeņina tēzes un runas Kominternes II kongresā un viņa grāmatu «Bērnišķīgā «kreisuma» slimība komunismā», nav iespējams, kā nākas, noskaidrot un izprast daudz ko arī mūsdienu starptautiskajā stāvoklī.

ĻEŅINS TRIBĪNĒ

Domāju, ka nepieciešams izteikt dažas piezīmes par Ļeņinu kā runātāju, par viņa runu stilu un raksturu.

Ņemsim kaut vai viņa referātus IX, X, XI kongresā, partijas konferencēs un Kominternes kongresos. Parasti viņš runāja apmēram stundu un tikai reti mazliet vairāk. Un tomēr, kaut viņa runas bija īsas un formā koncentrētas, katrreiz palika iespaids, ka viņš pateicis visu, kas vajadzīgs. Visam pārējam, kam viņš pieskārās tikai garam ejot vai arī nepieskaras nemaz, bija blakus nozīme^ Tas ir tapec, ka viņš vienmēr runāja par galveno, izvēlējas galveno ķēdes posmu, uz ko tiešām arī vajadzēja koncentrēt visu uzmanību. Viņa runa bija viengabalaina ka klints, kā metāla lietnis. Viņš izvirzīja galveno uzdevumu, un visi citi jautājumi, kurus viņš skāra, bija tieši saistīti ar runas galveno tematu, viena teze cieši, nesaraujami saistīta ar otru.

Runāja viņš parasti vai nu pavisam bez uzrakstīta teksta, vai arī turot rokās vienīgi sīku papīriņu ar uzmestu runas plānu, ar piezīmēm un jautājumiem, par kuriem gribēja izteikties. Lūk, Ļeņins dodas referēt: viņam līdzi īss konspekts, un arī tad runas laikā viņš taja ielūkojas ļoti reti. Bet no visa redzams, ka viņa referāts nav ekspromts, bet lielu iepriekšēju pārdomu rezultāts. Visas galvenās tēzes viņš jau iepriekš pārdomājis, bet argumenti ievērojamā mērā viņam radās, jau esot tribine. Ta ka viņam bija kolosāla atmiņa, milzīgs zināšanu krājums un pats viņš bija lielisks dialektiķis, tad pārsteigumuA radīja viņa runu brīvais veids un dzelzs loģika,A neparastas spējas vispusīgi izprast notikumus un tālu pārredzēt to attīstību.

Viņa runu stils nav težu veidā. Valoda ļoti dzīva, asa, trāpīga un vienmēr dziļi principiāla. Teorētiskās tēzes robežojas ar praktiskiem apsvērumiem un argumentiem. Viņa runā parasti daudz piemēru, salīdzinājumu, bet ne skaitļu. Pastiprinot savus argumentus, viņš bieži lieto izteiksmīgus vārdiņus, plaši pazīstamas tautas parunas. Saja ziņā, liekas, neviens nav tik labi izmantojis krievu valodas bagātību kā Ļeņins.

Sevišķi možs viņš kļuva polemizējot, ja viņam kāds nokļuva «uz zoba». Idejiskos pretiniekus — oportunistus, meņševikus, eserus un citus — viņš vārda tiešā nozīmē iznīcināja ar savu argumentu loģiku, ironiju, izsmiedams trāpīgiem, asiem vārdiem. Līdz ar to polemikas gaitā viņš it ka starp citu izsacīja dziļas, ģeniālas domas. Ja Ļeņins kadu jautājumu uzskatīja par sevišķi svarīgu, viņš nebaidījās atkārtojuma un runājot aiz dažādiem ieganstiem pie tā atgriezās vairākkārt.

Man šķiet, katrs, lasot Ļeņina rakstus, izjūt dziļu apmierinājumu. Bet varat iedomāties, kāda sajuta pārņēma, Ļeņinu klausoties! Runājot viss viņš bija spraigs un kustīgs. Parasti viņš runāja, nestāvēdams tribine, jo tā viņu traucēja. Lūk, viņš uzkāpj tribine referēt, bet jau pēc pirmajiem teikumiem to atstāj. Viss viņš tiecas uz priekšu. Staigādams no vienas vietas uz otru, vārdus pavadīdams ar dzīviem žestiem, te noliekdamies uz priekšu, te ar visu ķermeni atsvērdamies atpakaļ — atkarībā no domu gaitas, viņš cenšas jo ciešāk ieguldīt klausītāju apziņā savus argumentus. Viss viņa stāvs pilns enerģijas un milzīga iekšēja spēka.

Lai kur Ļeņins runāja — kongresā vai mītiņos, — jau ar pirmajiem vārdiem viņš pilnīgi pārņēma sava varā, savaldzināja auditoriju. Visu skatieni, visu uzmanība jau neatraujami un līdz galam koncentrēta uz Ļeņinu. Te iedarbojās jautājuma svarīgums, atklātība, patiesības spēks, dziļa pārliecība un dedzība, kas skanēja jau runas pirmajos teikumos, savienojumā ar Ļeņina milzīgo personīgo valdzinājumu un paļaušanos uz viņu.

Viņš bija bīstams ienaidniekiem ar savu neticami lielo, satriecošo patiesības spēku. Un arī tagad Ļeņina vārdi liek drebēt visiem un visādiem sociālisma ienaidniekiem. Līdz ar to viņš bija un ir neparasti tuvs un dārgs visas pasaules vienkāršajiem ļaudīm.

Viņa valoda pēc sava veida vienmēr bija vienkārša, bet dziļa pēc satura. Tā bija saistīta ar īstenību, ar jautājumiem, kas saviļņoja miljonus cii veku,_ tapec ta tūliņ iespiedās paša vienkāršākā cilvēka apziņa.

Viņš varēja runas laikā neskatīties uz to, ko uzrakstījis, 'bet nevarēja aizmirst savu pulksteni, ko parasti turēja rokā, bieži tajā ieskatīdamies, vai nav savu runu izstiepis garumā, un, ja pēc viņa aprēķina, laiks gāja uz beigām, viņš sāka manāmi steigties.

Viņa runa nebija vienmērīga: viņš te aicina, te sarunājas, izsaka savu spriedumu. Lūk, viņš runā par mūsu uzvaru pār vispasaules kapitālu Oktobrī vai pilsoņu karā, par sociālistiskās celtniecības lielajiem uzdevumiem. Runā viņš par to pacilāti, ar patosu. Bet šis patoss nav oratorisks, tajā nav ne ēnas no pārspīlējuma. Ļeņins nevarēja ciest neīstumu, fražainību vai mākslotu patosu.

Patoss viņa runas bija proletāriskas revolūcijas lielo uzvaru patiess atspoguļojums.

Grūti atrast precīzu apzīmējumu Ļeņina runām. Drīzāk gan viss, ko viņš runāja, atgādināja jūtu brāzmojumu, aicinājumu. Vienalga, vai viņš runāja par sekmemL trūkumiem, uzdevumiem, — viņš vienmēr it kā aicināja uz priekšu. Pēc katras Ļeņina' runas cilvēki izjuta tadu ka neparastu gandarījumu, kļuva kaut kā viegli, gaiši un viss bija skaidrs.

ĻEŅINS SĒŽU LAIKĀ

Vēl jāpastāsta par Ļeņinu, kādu viņu man bija izdevība redzēt laikā no 1920. līdz 1922. gadam ikdienas darba apstākļos partijas Centrālās Komitejas un Darba un Aizsardzības Padomes sēdēs, kuras Ļeņins vadīja.

Pēc IX kongresa CK bija neliela — '19 locekļu. Tā sanāca diezgan bieži. Bez tam nereti iznāca būt' klāt CK Politbiroja sēdes. Darba un Aizsardzības Padome Ļeņina vadība sanāca ne retāk kā reizi nedēļā, un tajā bija 10 — 12 galveno saimniecisko tautas komisariātu vadītāji. Es kādu laiku (no 1920. līdz 1921. gadam) biju DAP loceklis no Viskrievijas Arodbiedrību Centrālās Padomes.

Taja laika liels ļaunums bija ierašanās uz sēdēm ar nokavēšanos. Ļeņins bija precīzs. Noteiktajā laikā viņš jau bija sēžu zale vai ari, gaidīdams kvorumu, strādāja sava kabineta.

Sēdes vadot, viņš bija diezgan stingrs. Taisnību sakotA sevišķas vajadzības pēc stingrības tomēr nebija: milzīga cieņa pret Ļeņinu sēdēs nodrošināja pilnīgu kārtību. CK un DAP reglaments runām un ziņojumiem bija nosacīts 3 — 5 minūtes. So reglamentu rūpīgi ievēroja vispirms jau pats Ļeņins. Viņa priekšā vienmēr bija pulkstenis ar sekundu radītāju, un viņš nekavējoties to paradīja, ja runātājs pārsniedza reglamenta robežas. Smēķēt viņš bija uz visstingrāko aizliedzis, bet, tā kā smēķētāju bija ne mazums, tad dažreiz biedru pie galda bija mazāk nekā turpat zāle piekrāsns lūciņas, ap kuru tie bija salasījušies, lai, nepārkāpjot Ļeņina' aizliegumu, uzsmēķētu. Tādos gadījumos Ļeņins sapīka un prasīja, lai smēķētāji atgriežas savas vietās. ./

Neraugoties uz stingrību un kartību, ko ievēroja sēdēs, man jāsaka, ka tajās nebija jūtama nekāda mākslotlba, bija pilnīgi brīva, biedriska atmosfēra. Ļeņins bija stingrs prasībās, bet nekad viņa attieksme pret cilvēkiem nebija nekā, kas sarūgtinātu un aizvainotu. Katrs teica, ko domāja, nebaidoties, ka viņu rupji apsauks. Ar Leninu varēja pilnīgi brīvi strīdēties par jebkuru jautājumu, un tādi strīdi bija. Viņš nekad neuzskatīja savas domas par neapstrīdamām un vienmēr vērīgi uzklausīja ari citus argumentus.

Ļeņins klātesošajiem neiedvesa nekādu neērtības sajūtu; es pat sacītu, ka viņš, uzdodot uzvedinošus jautājumus, drīzāk noskaņoja parādīt iniciatīvu un brīvi izteikt savas domas. Ļeņins vienmēr vērīgi klausījās, ja cilvēks sacīja kaut ko interesantu. Līdz ar to viņš nekad nepalaida neievērotu neko, kas bija principiāli nepareizs. Ja runa bija par principiāliem^jautājumiem, Ļeņins bija nesaudzīgs pret visiem, kas mēģināja atkāpties no musu pozicijām, pārkāpt boļševistiskos_ principus. Te jau viņš vairs nerēķinājās ne ar šo cilvēku stāvokli, ne tuvību darba ziņā.

Ļeņinam bija liela humora izjūta, un viņš smejas, visus sasmīdinot. Bija CK sēdēs šādi gadījumi: M. I. Kaļiņins (kas, jāsaka, neraugoties uz visu ārējo vienkāršību, bija viens no gudrākajiem partijas un valsts darbiniekiem un kā reti kāds sevi apvienoja augstu kultūru, bagātu revolucionāru pieredzi ar praktisku dzīves gudrību) parasti, izsacīdams savas domas, mēdza iespraust kaut ko tik jocīgu un oriģinālu, ka visismejas locīdamies, sevišķi Ļeņins. Viņš smējās līdz asarām un no jauna atkārtoja: '«Kā, kā jūs teicāt, biedri Kaļiņin?» — un atkal lieli smiekli. Viss tas mijās ar svarīgu iekšējo un ārpolitikas jautājumu apspriešanu.

Dažreiz sēdes laikā Ļeņins, atzvēlies sava pītajā krēslā, iegrima domās va[ ari, zemu noliecis galvu, kaut ko aši pierakstīja, piezīmēja. Redzams, viņa domas, novirzoties no kārtējām lietām, jau koncentrējas ap kaut kādiem citiem jautājumiem.

Viņš ļoti taupīja laiku, viņam nepatika to šķiest garos spriedelējumos. Pats viņš runāja īsi, dažkārt vienkārši aprobežojās ar mutvārdos izteiktiem priekšlikumiem, bet reizem sedes laika tos aši uzrakstīja uz papīra gabaliņa.

Ja viena vai otra sēdes dalībnieka runā viņš pamanīja pareizus secinājumus, tad nekad necentās tos kā priekšsēdētājs formulēt saviem vārdiem, bet tūliņ aicināja runātāju: «Nodiktējiet, lūdzu, savu priekšlikumu.» Kā sēžu vadītājs Ļeņins nekad nepretendēja, lai viņam būtu pēdējais vārds. Tiklīdz bija manāmas vismazākās nesaskaņas ieskatos un priekšlikumos, visās CK un jDAP sēdēs notika balsošana. Galvenais, pēc kā Ļeņins vienmēr centās, bija tas, lai cilvēki saprastu, pārliecinātos, ka argumenti vai izvirzītais uzdevums ir pareizs, un tam arī vienmēr jābūt pareizu lēmumu pamatā.

Lai cik arī grūti būtu bijuši apstākli un lai kā arī justos Ļeņins pats, es nekad viņu sēdēs netiku redzējis saīgušu vai pat bargu. Tāda jau bija Ļeņina dzīvespriecīgā daba. Bet viņš vārda pilnā nozīmē kļuva nikns, ja bija runa par lēmumu nepildīšanu un nolaidību vai arī par partijas un valsts disciplinas pārkāpšanu. Tad gan viņš tādu darbinieku pamatīgi izbāra un prasīja visbargāko sodu.

Darba un Aizsardzības Padomes uzdevumos toreiz ietilpa pārtikas, kurināmā, rūpniecības, transporta, apgādes, armijas un daudzi citi jautājumi. Laiki bija grūti. Vajadzēja raudzīties, kurp tiek sūtīts katrs labības vagons, sadalīt katru pārtikas, kurināmā un izejvielu vagonu. Jautājumu skaitā, kurus izskatīja DA Padomē, blakus pirmo padomju elektrostaciju — • Volchovas un Kaširas — celtniecības jautājumiem varēja atrast arī tādus kā Sarkanās Armijas apgāde ar vīzēm.

Ļeņins vienmēr prasīja precizus datus un pieņemto lēmumu obligātu izpildi. Tāpēc sēdes dažreiz sākās tieši ar pieņemto lēmumu izpildes pārbaudi un ziņojumiem par faktisko stāvokli sagādēs, par vilcienu kustību, par stāvokli apgādes ziņā. Uzskaite bija ne visai laba, un diezgan bieži Ļeņins sadeva sutu, it īpaši Pārtikas lietu tautas komisariāta un transporta darbiniekiem, ka izpilde nav pārbaudīta un ziņas nav precizas. Sēdē kļuva karsti, dzirdot, kā Ļeņins izrāja par birokrātismu un vienkārši par nevīžību izpildes pārbaudē.

Viņš nepavisam necieta vispārēju spriedelēšanu bez faktiskiem pierādījumiem un konkrētiem priekšlikumiem un tādos gadījumos pat pārtrauca runātāju, prasot precizitāti un tiešām lietišķus priekšlikumus. Bet līdz ar to Ļeņins kā neviens cits prata klausīties pat tad, kad viņam jau bija izveidojusies zināma attieksme pret jautājumu; viņš tikai, mazliet piemiedzis vienu aci, viltīgi raudzīdamies, smaidīja.

Visi saprata, kāda viņam bija autoritāte, kāda izšķiroša nozīme bija viņa vārdam vai priekšlikumam. Protams, arī viņš pats to zināja. Bet vienmēr, iekams Ļeņins izdarīja galīgos secinājumus, viņš uzmanīgi uzklausīja citu cilvēku domas. Bez CK, bez apspriešanas Centrālajā Komitejā viņš nekad neizlēma svarīgus jautājumus. Ļeņins stingri ievēroja vadības kolektīvismu kā CK, tā arī Tautas Komisāru Padomes darbā.

*

Vēl jāsaka, ka ne sēdēs, ne sapulcēs, he arī kongresos vai presē Ļeņins nepieļāva kaut jel kādu savas personas un savu nopelnu slavināšanu, cildināšanu, asi uzstādamies pret marksismam svešo personības kultu un vienmēr patiesi sašuzdams, ja šajā ziņā bija kaut mazākais iemesls. Iztirzājot vēstures notikumus un risinot veicamos uzdevumus, partija un masas viņam vienmēr bija pirmajā vietā. Ļeņina ļoti lielā kautrība izpaudās visās lietās un vienmēr. Nemaz nav jārunā par to, ka viņam itin nemaz nebija godkārības; viņš stāvēja augstāk par šo cilvēcisko vājību.

Cilvēki, kas strādāja kopā ar Ļeņinu, baidījās pieļaut attiecībā pret viņu kaut ko līdzīgu slavināšanai, jo viņš tos tūlīt būtu pārtraucis pusvārdā. Pat tad, kad pilnīgi pareizi, no sirds biedri un draugi, kuri Ļeņinu sen pazina, mēģināja runāt par viņa darba nozīmi, viņš iekaisa sašutumā. Lai parādītu, cik patiesi viņam nepatika, kad cilvēki runāja par viņa nopelniem partijas un strādnieku šķiras labā, minēsim kaut vai šādu piemēru.

Partijas IX kongresa kādas pēdējās sēdes sākumā vairāki delegāti ierosināja veltīt sēdi V. I. Ļeņina piecdesmitajai dzimšanas dienai, kas būs pēc dažām dienām. So priekšlikumu viss kongress uzņēma ar aplausiem.

V. I. Ļeņins, kas piedalījās sēdē, pret to izturējās noraidoši, piecēlās un teica: «Biedri, labāk nodziedāsim «Internacionāli»!» Cik atceros, kongresa dalībnieki «Internacionāli» vienprātīgi nodziedāja, bet pēc tam tomēr sāka runāt par V. I. Ļeņina dzīvi un darbību. Ļeņins tūliņ, neraugoties uz lūgumiem palikt, piecēlās un aizgāja, bet pēc tam visu laiku no sava kabineta bombardēja kongresa prezidiju ar zīmītēm un zvanīja pa tālruni, steidzinot ātrāk izbeigt runas. Kongress šajā sēdē nolēma izdot V. I. Ļeņina rakstus.

Vai ari cits piemērs: pēc IX kongresa, 1920. gada 23. aprīli, Maskavas komiteja sasauca boļševiku sapulci sakarā ar V. I. Ļeņina piecdesmito dzimšanas dienu. Sapulcē runāja vairāki cilvēki. Ļeņins lūdza, lai atļauj viņam aiziet, kamēr saka apsveikuma runas, un atbrauca tikai sapulces beigās, bet savu runu iesāka, izsakot vēlējumos, lai šādu jubileju raksturs tiktu grozīts, un runu veltīja partijas uzdevumiem. Uzsvērdams mūsu revolūcijas lieliskās sekmes un uzvaras, Ļeņins līdz ar to runāja par augstprātības briesmām. Šis briesmas, viņš teica, sevišķi jāņem vērā katram boļševikam atsevišķi un boļševikiem kā veselai politiskai partijai. Mums jāveic milzu darbs, un vajadzēs strādāt daudz vairāk, nekā bija vajadzīgs līdz šim, teica Ļeņins un nobeidza savu runu ar vēlējumu, lai mēs nekādā ziņā mūsu partiju nenostādītu ar augstprātību sasirgušas partijas lomā. Tāda bija viņa jubilejas runa, kurā bija jūtamas rūpes par partiju.

Lai parādītu, cik neiecietīgi Ļeņins izturējās pret visādiem slavinājumiem, pret personības kulta izpausmēm, var norādīt vēl uz šādu faktu. Atceros, cik ļoti Ļeņins sirdījās sakarā ar kādu M. Gorkija rakstu. Tas bija 1920. gadā. Žurnālā «Kommuņističeskij Internacional» bija ievietots M. Gorkija raksts par Ļeņinu. So rakstu Gorkijs bija uzrakstījis no sirds, pilns kvēlu jūtu pret Vladimiru Iļjiču, bet bija to uzrakstījis savdabīgi, gorkijiski, mākslinieciski filozofiskos izteicienos. Ļeņins, izlasījis šo rakstu, prasīja, lai to nekavējoties no žurnāla izņem vai ari žurnāla numuru konfiscē. Tā kā žurnāla numurs jau bija izsūtīts abonentiem, tad, dabiski, konfiskācijas jautājums atkrita. Tomēr Ļeņins prasīja, lai CK pieņem stingru lēmumu, kurā būtu norādīts, ka šādi raksti ir nevietā, un lai būtu aizliegts tos turpmāk žurnālā ievietot. Pēc Ļeņina priekšlikuma šādu lēmumu pieņēma.

Bezgala daudz var stāstīt par Ļeņina apbrīnojamām darba spējām. Viņš parasti pats rakstīja lielo vairumu svarīgāko lēmumu un CK un DAP vadošo dokumentu. Viņa paša rakstīts ir DAP norādījums vietējiem padomju orgāniem, un tas ir operativas politiskās un saimnieciskās vadības paraugs. Šis norādījums ir instrukcija, kas kuram darāms, un līdz ar to politiska direktiva.

Ļeņins izšķīra jautājumus, rakstīja dokumentus ātri, nekavējoties, neatliekot uz vēlāku laiku. Lūk, šāds piemērs, 1921. gada beigās, pēc X kongresa un diskusijas par arodbiedrībām (kurā es toreiz, aizrāvies ar arodbiedrību lomu ražošanā, aizstāvēju nepareizu viedokli, par ko pat tagad, pēc trīsdesmit gadiem, nevaru atcerēties bez sāpēm, kaut ari es tūliņ pēc X kongresa šo kļūdu darbā izlaboju), CK Plēnumā no jauna tika apspriests jautājums par arodbiedrību uzdevumiem jaunās ekonomiskās politikas apstākļos. Plēnums ievēlēja lēmuma izstrādāšanai komisiju, kurā bija Ļeņins, Rudzutaks un es. Mēs gaidām, ka nu Ļeņins sasauks komisiju un norādīs, kā sagatavot priekšlikumu. Bet vārda pilnā nozīmē, liekas, pēc divām trim dienām saņemam ino viņa jau tūliņ pēc Plēnuma uzrakstītu plašu rezolūcijas projektu. Viņš lūdza pa tālruni tam paziņot labojumus. Šis Ļeņina tēzes CK apstiprināja, un pēc tam tās atzina par pareizām un pieņēma kā rezolūciju partijas XI kongress. Tās turpmāk bija visa arodbiedrību darba pamatā.

Kāpēc Ļeņins pats rakstīja tēzes par arodbiedrībām? Uz šo jautājumu var būt tikai viena atbilde: viņš vienmēr piešķīra lielu nozīmi arodbiedrībām kā masu organizācijai, kā īstai komunisma skolai. Ļeņins runāja visos arodbiedrību vispārējos kongresos un daudzos atsevišķu arodbiedrību kongresos un konferencēs. Vēl un vēlreiz pārlasot viņa uzrakstītās tēzes, varam pārliecināties, cik aktuāli ir daudzi to pamatprincipi arodbiedrību darbam mūsdienu apstākļos.

Jāmin vēl kāda Ļeņina rakstura iezīme — viņa atsaucība, tas, ka vienmēr bija iespējams viņam personīgi lūgt padomu, palūgt viņu runāt sapulcē, apspriedē vai (kongresā. SinI ziņā viņš gandrīz nekad neatteicās, lai gan bija ļoti aizņemts Tautas Komisāru Padomes un CK darbā, kā ari ar teorētisko jautājumu izstrādāšanu. Kā VACP pārstāvim man iznāca piedalīties kalnrūpniecības strādnieku arodbiedrības dibināšanas kongresā 1920. gadā. Kongresa darba gaitā radās dažādi uzskati jautājumā par Arodbiedrību Centrālajā Komitejā ievēlējamo biedru personālo sastāvu. Tika nolemts griezties pie Ļeņina, lūgt viņa padomu. Es piezvanīju pa tālruni un lūdzu Vladimiru Iļjiču pieņemt mūs • — kongresa delegāciju, uz ko viņš tūliņ atbildēja piekrītoši.

Pieņemdams delegāciju, Ļeņins ar katru sasveicinājās, cieši paspiezdams roku. Pēc tam kad visi apsēdās pie galda, Ļeņins mūs uzrunāja: «Nu tad, biedri, pastāstiet, kas pie jums kongresā notiek un ar ko varu būt jums noderīgs.» Mēs viņu īsi informējām par kongresa darba gaitu un par domstarpībām, kādas radušās. Liekas, ka 'bijām pie viņa stundas trīs. Noklausījies dažādās domas par vadības sastāvu, viņš izteica savas domas, kurām pēc tam viss kongress vienprātīgi piekrita.

Ļeņinam sarunas lielākā daļa pagāja, iztaujājot cilvēkus, kas bija atbraukuši no ogļu rajoniem. Vajadzēja redzēt, cik uzmanīgi, noliecies uz priekšu pāri savam galdam, viņš klausījās par stāvokli uz vietām, cik milzum daudz jautājumu viņu interesēja: par ogļu ieguvi, kā cilvēki dzīvo, ko cilvēki domā; viņš iztaujāja par saimniecisko un citu organizāciju darbu. Sākumā atbildes bija tādas vispārējas un paskopas, bet pēc tam, redzēdami Ļeņinu dzīvi interesējamies par visvienkāršākajiem jautājumiem, delegāti kļuva runīgi un sāka paši sīki stāstīt par stāvokli. Sarunas beigās delegācija lūdza Ļeņinu, lai viņš runā kongresā. Viņš tūliņ bija ar mieru un teica kongresā runu (labi neatceros, tajā pašā vai nākamajā dienā).

Ļeņins vispār bieži runāja mītiņos, sapulcēs, uzņēmumos, dažādās konferencēs, kongresos: tā viņam bija dzīves nepieciešamība. Sastapšanās ar cilvēkiem sapulcēs, pārrunas ar tiem deva materiālu Ļeņina vispārinājumiem.

Skaidra doma, ātra orientēšanās visos jautājumos, principialitāte, biedriska^ kolektiva darba normu stingra ievērošana, neparasta iejūtība, spēja ātri uztvert, kas pareizs un kas nepareizs, drosme un plašs vēriens visos jautājumos, neparastā spēja visu ātri apsvērt, ievērot visus apstākļus, prasme pievērst uzmanību vissvarīgākajam — tāds vispārējos vilcienos Ļeņins bija sēdēs, darbā.

Dziļu teorētisku prātu, kas spēja aptvert pagātnes un tagadnes liela vēsturiska mēroga notikumus, galvenajos vilcienos pareizi paredzēt vēsturisko notikumu attīstību nākotnē, Vladimirs Iļjičs sevi ģeniāli apvienoja ar neparastu praktiskumu visdažādāko jautājumu risināšanā. Politiķa marksista, kas vienmēr prot pareizi novērtēt konkrētos apstākļus, skaidro skatu un apdomību viņš sevi apvienoja ar vislielāko revolucionārā drosmi un noteiktību. To liecina kaut vai lieliskās Ļeņina taktikas piemēri laikā no 1917. gada Februāra līdz Oktobrim, drosmīgais visas zemes elektrifikacijas plāns, ko viņš izvirzīja pēckara sabrukuma un bada apstākļos, vai ari viņa izstrādātais krasais pavērsiens no kara komunisma uz jauno ekonomisko politiku 1921. gadā.

Ļeņins sevi apvienoja dedzīgu aģitatoru un propagandistu, kurš spēj pilnīgi aizraut cilvēkus, kas viņu klausās, un līdz ar to organizatoru, kurš paredz visu līdz sīkumiem, lai realizētu izvirzītos uzdevumus.

Esmu darījis, ko spēju, lai atsauktu atmiņā Ļeņina tēlu un svarīgākos notikumus un apstākļus, kuros man gadījās viņu redzēt un klausīties.

Ir zināmi daudzi mēģinājumi parādīt Ļeņina tēlu literatūrā un mākslā; ir starp tiem vairāk izdevušies, ir mazāk izdevušies un pavisam neizdevušies. Var sacīt tikai vienu: lai zinātu, kāds bija Ļeņins, lai iedomātos viņu darbībā, viņa lielajā darbā, vajag Ļeņinu lasīt, lasīt viņa rakstus, grāmatas un runas. Tajos viņš atspoguļojas pilnīgi. Lasot sekojam viņa domas būtībai un kustībai, viņa izklāstījuma metodei, domāšanas dzelzs loģikai un apbrīnojamai dialektikai. Viņa tēls dzīvo viņa darbos. Visu savu kvēlo dabu, visu revolucionārā straujumu, visu neparasto, iekšējo spēku — visu to viņš ieguldīja savos darbos.

Man dzīvē gadījās lielā laime daudzreiz redzēt un klausīties lielo Ļeņinu. Ne vienreiz vien esmu pārlasījis viņa darbus un vienmēr tajos esmu atradis atbildes uz daudziem mūsdienu dzīves jautājumiem. Ļeņina darbi — tas ir mūžīgi dzīvs, neizsīkstošs domas un dzīves avots.

Ko nozīmē Ļeņins strādnieku šķirai un tās avangardam, visai mūsu kustībai, to zina katrs strādnieks un zemnieks ne tikai mūsu zemē vien.

Kādreiz pēc K. Marksa nāves viņa draugs F. Engelss teica: «Ko mums nozīmēja šis cilvēks teorijas laukā un visos izšķirošos brīžos arī praksē . .. Viņam mums jāpateicas par visu to, par ko esam kļuvuši; un par visu, ko tagad sasniegusi mūsdienu kustība, tai jāpateicas viņa teorētiskajai un praktiskajai darbībai. . .»

To pašu var sacīt par Ļeņinu. Protams, ja izveidojušies zināmi cēloņi, vēsturiskā nepieciešamība neizbēgami izlauzīs sev ceļu. Vēsturi rada masas, bet nevis atsevišķas personības. Lielo Oktobra sociālistisko revolūciju veica strādnieku šķira partijas vadībā. Bet, tā kā kustības priekšgalā bija Ļeņins, mūsu tauta, strādnieku šķira un tās avangards — partija nogāja visu ceļu, sagatavojoties Oktobrim, veica sociālistisko revolūciju, guva uzvaru pilsoņu karā un pēc tam sociālistiskajā celtniecībā, bez šaubām, sekmīgāk un ar mazākām kļūdām un upuriem, nekā tas būtu bijis bez Ļeņina. To var sacīt droši.

Lūk, kas mums bija Ļeņins, lūk, kas viņš ir cilvēcei, vēsturiskajai attīstībai no kapitālisma uz komunismu. Ļeņins ne vien nekļūdīgi norādīja strādnieku šķiras uzdevumus zināmos vēsturiskos apstākļos, bet arī ar ģēnija gaišredzību zinātniski formulēja šos uzdevumus ilgam vēstures ,posmam, ieskaitot arī pāreju uz komunismu. Tieši tāpēc mūsu partijai, mūsu zemes tautām un starptautiskajam proletariātam ir daudz vieglāk iet pretim komunisma galīgajai uzvarai pār kapitālismu, kad tam rokās ir tāds ierocis kā ļeņinisms.

Visvisādi kapitālisma trubadūri ne vienreiz vien mēģinājuši ļeņinismu apbedīt. Ko tikai buržuāzija un tās sulaiņi — oportunisti nav darījuši, lai ļeņinisma idejām neļautu izplatīties! Bet nekas nav aizkavējis un nevar aizkavēt Ļeņina lielo ideju uzvaras gājienu visā pasaulē.

Ļeņinisms dzīvo un uzvar mūsu Komunistiskās partijas darbā. Mūsu partija ir kļuvusi par varenu spēku, bez kuras ietekmes nenoris neviens vēsturisks notikums ne tikai mūsu zemē, bet arī visā pasaulē.

Mūsu partija, cieši apvienojusies ar masām un pašaizliedzīgi cīnīdamās par komunisma lietu, ir guvusi tādu uzticību, autoritāti un ietekmi tautā, kas tai dod iespēju, organizējot un vedot sev līdz masas, visīsākajā laikā veikt sociālistiskās celtniecības visgrūtākos uzdevumus.

Ļeņinisms dzīvo mūsu partijas nelokāmajā vienotībā, tās rindu saliedētībā, Centrālās Komitejas ļeņiniskajā politikā.

Ļeņinisms spilgti izpaužas mūsu partijas XX kongresa vēsturiskajos lēmumos, kam ir liela teorētiska un starptautiska nozīme, — jautājumos par divu sistēmu mierīgu līdzās pastāvēšanu, par iespēju novērst karus mūslaiku apstākļos un par dažādu zemju pārejas formām uz sociālismu. Milzīga nozīme ir XX kongresa lēmumiem, kur nosodīts marksismam-ļeņinismam svešais personības kults un atzīta par pareizu ļeņinisko kolektivās vadības principu atjaunošana visā partijas darbībā.

Ļeņinisms dzīvo un uzvar mūsu piecgadu plānu izpildē un pārsniegšanā, XX kongresa apstiprinātajās Direktivās sestajam piecgadu plānam. Mūsu partija ir pilna spirgtuma, enerģijas un ticības šā lielā plāna izpildei.

Ļeņinisms dzīvo un uzvar mūsu partijas un Padomju valdības aktivajā politikā, kas vērsta uz miera nodibināšanu starp tautām, mierīgu līdzās pastāvēšanu un ekonomisku sacensību starp sociālistisko un kapitālistisko nometni. Sī ļeņiniskā politika, paužot milzīgā cilvēces vairākuma centienus, saliedē visu lielo miera fronti pret monopolistiskā kapitāla agresīvajiem plāniem.

Ļeņinisms dzīvo un uzvar tajā ziņā, ka aug un nostiprinās, celdamas sociālismu, mūsu kaimiņienes un māsas — tautas demokrātijas zemes Rietumos un Austrumos. Tas uzvar lielās ķīniešu tautas sekmēs un gudrajā, tiešām ļeņiniskajā Ķīnas Komunistiskās partijas vadībā.

Ļeņinismu apstiprina koloniālo un atkarīgo tautu varenā atbrīvošanās kustība, kuras uz visiem laikiem nomet imperiālisma jūgu.

Leninisms dzīvo un uzvar Francijas, Itālijas un citu buržuāzisko zemju komunistisko partiju lieliskajās sekmēs un ietekmes pieaugumā.

Ļeņinismu kā pašu progresīvāko mācību pilnīgi apstiprina gan vēsturiskā attīstība, gan arī zinātnes un technikas lieliskās sekmes.

Leninisms — mācība, kas naidīga jebkuram sastingumam, — ar katru dienu kļūst aizvien varenāks spēks, to arvien bagātāku padara masu revolucionārā pieredze, gan mūsu partijas, gan arī visu zemju komunistiskās kustības teorētiskās un praktiskās darbības pieredze.

V. I. Ļeņina spilgtais tēls, viņa dzīve, pilna cīņas par cilvēces atbrīvošanu no jebkuras verdzības, viņa nemirstīgās idejas dzīvo un mūžīgi dzīvos cilvēku sirdīs, iedvesmos mūsu tautu un visu progresivo cilvēci cīņā par mieru starp tautām, par komunisma galīgo uzvaru.

No žurnāla «KO M M VHH CT»>, 1 956., 5. nr.

SATURS

Lpp;

M. Gorkijs. V. I. Ļeņins. Tulk. A. Sitiņa. ….. .3 N. Ķ. Ķrupskaja. Vladimirs IJjičs 1919. gadā. Tulk. Z. Valle 44V. D. Bončs-Brujevičs. Vladimirs Iļjičs pirmajos gados

pēc Oktobra. Tulk. E. Vaivars………………………………………………………………………………………… 85

A\ A. Semasko. Ļeņins kā cilvēks un biedrs. Tulk. E. Vaivars. ……………………………………. 111

/. D. Stasova. Skolotājs un draugs. Tulk. E. Vaivars . . 123 /. Jarostavskis. Ļeņins un komjaunatne. Tulk. E. Vaivars 136* /. Gerra, Pie komjaunatnes šūpuļa.. Tulk. A. Sitiņa . . . 138 S. Seņkins. Ļeņins Augstākā mākslas technikuma darbnīcas komūnā. Tulk. Z. Valle…………………………… 14 6:

A. A. Andrejevs. Par Vladimiru Iļjiču Ļeņinu. Tulk. E. Vaivars un Z. Valle…………………. 155*

ИЗ «ВОСПОМИНАНИЙ О В. И. ЛЕНИНЕ:

«Молодая гвардия» 1955

Латвийское государственное издательство На латышском языке

ATMIŅAS PAR ĻEŅINU MĀKSLINIEKS KGOLDMANIS Redaktore A. Kūduma. Māksi, redaktors V. Kovaļovs. Techn. redaktore L. Vasiļevska.

Korektore A. Pārupe. Nodota salikšanai 1956. g. 27. jūnija. Parakstīta iespiešanai 1956. g. 4. augustā. Papīra formāts 84X108/32. 11,81 fiz. iespiedi.; 9,69 uzsk. iespiedi.; 9,95 izdevn. 1. Metiens 5000 eks. JT 13512. Maksā 3 rbļ. 85 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīga,' Padomju bulv. Nr._ 24. Izdevn. Nr. _8597-P398._ Iespiesta Izdevniecību _ un poligrāfiskās rūpniecības Galvenās pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā Nr. 137/139. Pašūt. Nr. 1079.

[1] v. ī. Ļeņins, Raksti, 29. sēj., 296. lpp. (kursivs mans. — N. Ķ).

[2] v. ii. Ļeņins, raksti, 10. sēj., 53. ipp.

[3] v. i. lenins, raksti, 29. sēj., 332. ipp.

[4] turpat, 412. un 413. ipp.

[5] v. i. Ļeņins, Raksti, 29. sēj., 120. lpp

[6] turpat, 155. lpp.

[7] «Ленинский сборник», xxiv, 179. ipp.

" turpat, 287. ipp.

[9] v. i. Ļeņins, Raksti, 29. sēj., 499. un 500. lpp.

[10] v. i. Ļeņins, Raksti, 30. sēj., 45. ipp.

[11] turpat, 53. ipp.

[12] v. i. Ļeņins, Raksti, 35. sēj., 410. un 411. lpp.

[13] v. i. Ļeņins, raksti, 35. sēj., 284. lpp.

*  turpat, 464. un 465. lpp.

[15] «Ленинский сборник», viii, 62. lpp.

[16] v. i. Ļeņins, Raksti, 8. sēj., 123. lpp.

[17] turpat, 123. un 124. lpp.

[18] v. 1. Ļeņins, raksti, 9. sēj., 293. lpp.

[19] par koloniju dēvējās visi krievi — emigranti un Zenevas augstāko mācību iestāžu studenti.

[20] runa ir par n. e. Baumaņa sievu Kapitoļinu Poļikarpovnu Medvedjevu, kurai bija pagrīdē pieņemts vārds Nadježda Konstantinovna Kuzmina.

Content

autori dažādi Atmiņas par Ļeņinu.

M. Gorkijs. V. I. ĻEŅINS

N. K. Krupskaja. VLADIMIRS IĻJICS 1919. GADĀ

V. D. Bončs-Brujevičs. VLADIMIRS IĻJIČS PIRMAJOS GADOS PĒC OKTOBRA

N. A. Semaško. ĻEŅINS KĀ CILVĒKS UN BIEDRS. ĻEŅINA GADIBA PAR CILVEKIEM

ĻEŅINS UN BĒRNI

KĀ STRĀDĀJA UN KĀ ATPŪTĀS V. I. ĻEŅINS

V. I. ĻEŅINS BIJA STINGRS UN PRASĪGS

J. D. Stasova. SKOLOTĀJS UN DRAUGS

J. īaroslavskis. ĻEŅINS UN KOMJAUNATNE

Z. Gerra. PIE KOMJAUNATNES ŠŪPUĻA

S. Seņkins. ĻEŅINS AUGSTĀKA MĀKSLAS TECHNIKUMA DARBNĪCAS KOMŪNĀ

A A. Andrejevs. PAR VLADIMIRU IĻJICU ĻEŅINU

ĻEŅINS APRIĻA KONFERENCE

ĻEŅINS II PADOMJU KONGRESĀ 1917. GADA OKTOBRI

ĻEŅINS PARTIJAS IX KONGRESĀ

ĻEŅINS KOMINTERNES II KONGRESĀ

ĻEŅINS TRIBĪNĒ

ĻEŅINS SĒŽU LAIKĀ

SATURS