Ļihanovs Alberts

Augstākais sods

Alberts Ļihanovs

Augstākais sods

.

.

TICU LABĀ BEZGALĪBAI

Neliela auguma, ar rudām, spurainām ūsām, vienkāršs, jauneklīgs, gandrīz vai zēnisks — tāds viņš stāvēja milzīgās, spēji pierimušās auditorijas priekšā un paklusā balsī, ko pavadīja Baku līča nerimtīgā šalkoņa aiz atvērtajiem logiem, runāja par sirdi — pašu stiprāko un pašu trauslāko, visnozīmīgāko un vismazāk izpētīto cilvēkā.

«Zināšanas ir apgūstamas, pieredze nāk ar gadiem. Bet sirdsapziņa, sirds atmiņa, sirds izglītība, žēlsirdība? Kā to visu lai iemanto?»

«Mums nav vajadzīgi akcelerāti bez dvēseles, bezsirds erudīti!»

«.Ja cilvēkam sāp, ja cilvēks cieš, nepietiek viņu žēlot vien. Vajag aktīvi līdzjust, kliegt pilnā balsī, iestājoties par viņu, un izraut no nelaimes, lai arī cik lielas pūles tas prasītu.»

«Kas ir laime? Mūžsens un sarežģīts jautājums. īstenībā atbilde ir pavisam vienkārša. Laime — tā ir sirds diktēta nepieciešamība palidzēt vājākam.»

Tic ir daži teikumi, ko 1982. gada pavasarī rakstnieku un izdevēju apspriedē teica Alberts Ļihanovs — Nadeždas Krupskajas KPFSR Valsts prēmijas laureāts, Vissavienības komjaunatnes prēmijas laureāts, Maksima Gorkija Starptautiskās sociālistisko valstu prēmijas laureāts, talantīgs, tēmai neparasti uzticīgs rakstnieks, kura darbi tulkoti daudzās Padomju Savienības tautu valodās un arī ārzemēs: Bulgārijā, Cehoslovakijā, Mongolijā, Polijā, Ungārijā, Vācijas Demokrātiskajā Republikā, Amerikas Savienotajās Valstīs, Holandē, Itālijā, Japānā, Vācijas Federatīvajā Republikā ...

Latviešu valodā tolaik bija iznācis Alberta Ļihanova stāsts «Maldi», izdošanai tika gatavoti stāsti «Labie nodomi», «Saules aptumsums, «Augstākais sods», romāns

«Mans ģenerālis». Latvijas radio raidījumos skolēniem bieži skanēja viņa darbu lasījumi un iestudējumi, izraisot kuplas, bet pretrunīgas atsauksmes: daži šaubījās par atbilstību adresātam, citi sajūsminājās un lūdza atkar tojumu, netrūka arī tādu vēstuļu, kurās klausītāji apsūdzēja autoru nesaudzlbā...

Apspriedes starplaikā redzot Albertu Ļihanovu skolēnu ielenkumā, kļuva skaidrs, ka viņš pieder pie tiem laimīgajiem cilvēkiem, kuri cauri gadiem iznesuši skolas laiku dedzīgumu un enerģiju, bērnišķīgu zinātkāri, pusaudžiem raksturīgo maksimālismu, un vēl kļuva skaidrs, ka, būdams apbrīnojami līdzīgs skolēniem un savu literāro varoņu vienaudžiem, rakstnieks ne tikai stāstos un romānos, aprakstos un publicistikā, bet arī dzīvē neiztop auditorijai.

Krievu padomju kritiķis Igors Motjašovs, kas pirmais pievērsās Alberta Ļihanova mākslinieciskās pasaules izpētei un uzrakstīja plašu grāmatu par rakstnieka dzīvi un daiļradi, atzīmē, ka Albertam Lihanovam «..nav tik svarīgi, kā pret viņu pašu izturēsies jaunais lasītājs, toties īpaši svarīgi, kāds šis lasītājs izaugs. Robeža starp dažādām attieksmēm saskatāma arī daiļradē — tā nošķir beletristiku no lielās literatūras, rakstnieku, kas pieglaimojas lasītājam, no mākslinieka — pedagoga. Ļihanovs ir īsts pedagogs — viņš necenšas iegūt sev autoritāti jauniešos, rakstnieka skatiens vērsts nevis uz sevi, bet gan uz viņiem. Tieši tāpēc Ļihanovs ir iemantojis tik milzīgu autoritāti.»

Cilvēka sirds, dziļi intīma un reizē cieši saistīta ar visas pasaules lielo Ritmu laikā un telpā, — Alberta Ļihanova galvenais izpētes lauks.

Parasti tā ir jauna sirds, vēl kopjama un norūdāma, ko rakstnieks ņem savā aizsardzībā. Sai sirdī kā auglīgā zemē dīgst dažādas sēklas.

Aizstāvēt vērtīgos, perspektīvos asnus, lai tie saplauktu un iestīgotu nākotnē, ar saknēm smeldami spēkus no pagātnes, un atvairīt visu ļauno, kas varētu pārtraukt pēctecības saikni un kavēt attīstību, — Alberta Ļihanova dzīves un jaunrades lielā rūpē, un viņš šo pienākumu veic ar apskaužamu uzcītību gan kā rakstnieks, kura spalvai pieder vairāk nekā divdesmit stāstu un romānu, kas pārtapuši filmās, lugās, radio un televīzijas uzvedumos, gan kā žurnālists un publicists, žurnāla «Smena» galvenais redaktors, gan kā atbildīgs sabiedrisks dar

binieks — VĻKJS Centrālās Komitejas loceklis un Radošās jaunatnes padomes priekšsēdētājs, Padomju un ārzemju draudzības un kultūras sakaru biedrības Bērnu un jaunatnes literatūras un mākslas darbinieku asociācijas prezidents, Padomju nacionālās sekcijas prezidija loceklis Starptautiskajā jaunatnes grāmatu padomē, .Maskavas rakstnieku organizācijas sekretārs, Rakstnieku savienības PSRS un KPFSR valdes loceklis...

Daudzpusīgs un neparasti plašs darbības virzienu sazarojums, liekas, pat pārāk plašs vienam cilvēkam, ja neņemam vērā, ka šis cilvēks ir Alberts Ļihanovs, kura bagātās personības kodolu veido pilsoniski kaismīga atbildība par zemes rītdienu, tātad — par jauno paaudzi

«Mēs esam atbildīgi par viņiem savas personiskās sirdsapziņas, pagātnes un nākotnes, tā visa priekšā, kas varbūt nav redzams no šejienes, no šodienas, bet kas noteikti būs, pienāks, — cilvēces rītdienas, mūsu mazmazmaz-bērnu priekšā. Dies pas’ pieminēt viņiem mūs ar sliktu vārdu, kaut tikai domās pārmest sirsnības trūkumu, tuvredzību, tukšumu...» raksta Alberts Ļihanovs savā publicistikas grāmatā «Dramatiskā pedagoģija» (1983).

— Kāpēc cilvēka ētisko vērtību sistēmā jūs akcentējat sirsnību, labsirdību, žēlsirdību un tamlīdzīgas ipašibas?

— Ja izzudis kāds sistēmas posms, tad, kā zināms, sagrūs arī sistēma. Tendence šis ipašibas pieskaitu pie anahroniskātn un gandrīz vai bībeliskām ir aplama. Jo materiāli nodrošinātāks ir cilvēks, ģimene, sabiedrība, jo augstāk ceļ galvu patērētāja ambīcija, jo kurlāki un aklāki kļūst ļaudis pret citu bēdām. Garīgi tikumiskās izaugsmes vajadzība joprojām ir būtiska.

Alberta Ļihanova literārie varoņi mēdz kļūdīties, spert neapdomīgu soli, nokļūt uz slidena ceļa, viņi iepazīst bailes, šaubas, pašpārmetumu mokas. Ne katram izdodas izturēt rakstura un jūtu stiprības pārbaudi, citkārt pietrūkst tikumiskā rūdījuma un pieredzes vai laikus pasniegtas draudzīgas rokas, un tad draudoši tuvojas katastrofa, bet pat tās priekšvakarā viņi nezaudē morālo orientieri, ne-pielāgojas apstākļiem, nemeklē izdevīgumu un personisku labumu. Rakstnieka ētisko ideju paudēji ir bezgala labsirdīgi ļaudis. Viņi iestājas par neaizsargāto, vīrišķīgi dodas tur, kur bēda klauvē pie durvīm, cīnās par taisnību un, savu rīcību saskaņojot ar sirdsapziņu, neatlaidīgi tiecas sasniegt virsotni, kas patiesībā ir vienīgā īstenā vērtība, — būt un palikt Cilvēkam. Laimē un nelaimē, saulē un tās aptumsumā, satiekoties ar labo un |auno, stāvot bezdibeņa malā un Olimpā. Viņi pauž autora dziļāko pārliecību: cilvēkam jādzīvo tā, lai it viss — ij viņš pats, ij apkārtējie ļaudis, ij pasaule kļūtu labāka, gaišāka, priecīgāka, un tas tad arī ir esības attaisnojums.

Kur guldz tie avoti, no kuriem Alberta Ļihanova grāmatu varoņi smeļ garīgo spēku?

«Ģimenes apstākļi» — tā sauc triloģiju, kas sastāv no diviem stāstiem: «Tīrie akmentiņi» (1967) un «Maldi» (1973) un romāna puikām «Labirints» (1970). Daļas saista nevis sižetiska līnija, bet kopīga tēma: pusaudzis sarežģītā ģimenē. Stāsts «Maldi» kļuvis par pamatu filmai. Tas ievietots arī šai krājumā.

Serjoža jūtas neizsakāmi laimīgs: viņš ir ieguvis pirmo vietu aviornodelistu konkursā, māte — radiodiktore — ir pati labākā pasaulē, un patēvs, pret kuru līdz šim zēns bija izturējies noraidoši, patiesībā ir atsaucīgs cilvēks. Pēkšņi cits citam seko nežēlīgi triecieni: māte nomirst, patēvs rīkojas kā gļēvs mietpilsonis, sagrūst mīts, kas bija apvijis Serjožas tēvu. Kā zēns izturēs šos pārbaudījumus, kas pārāk smagi uzgūlušies pusaudža pleciem, kā atšķetinās samudžinātos pavedienus, kā atbildēs uz jautājumiem: ko nozīmē īsta līdzcietība, vai meli cēlsirdības vārdā ir attaisnojami, kāpēc cilvēkos mīt ļaunums, un kā to uzveikt?

Ļaunumu nevar iznīcināt, pagriežot tam muguru, pret ļaunumu jācīnās — atziņa, pie kuras nonāk triloģijas pirmās daļas galvenais varonis Mihasiks. Ļaunumu nav iespējams uzveikt ar ļaunumu — stāsta «Maldi» izskaņā saprot Serjoža. Toļika — romāna «Labirints» centrālā tēla — sirdī mokoši dzimst pārliecība: par labo cilvēkā jācīnās, dziļi nīstot visu ļauno gan sevī, gan citos un vienlaikus dziļi mīlot dzīvi un pasauli.

Patiesībā visus Alberta Ļihanova darbus varētu izdot ar nosaukumu «Ģimenes apstākļi». Mājas ar tām piemītošo sadzīvisko gaisotni, bērnu un vecāku attiecību klimatu, svešas sāpes un pasaules likteņa uztveri — galvenā vide, kurā darbojas rakstnieka grāmatu varoņi, un augsne, kurā veidojas viņu pilsoniskā un cilvēciskā pozīcija. Alberts Ļihanovs ģimenei vienmēr piešķīris noteicošo lomu personības tapšanā. Vai tā būtu ģimene, kuru saista asinsradniecība, vai ari tāda — kā latviešu valodā iznākušajā stāstā «Labie nodomi», ko pazīstam arī pēc ekranizējuma, — kur vecāku lomu cik vien spēdami un kā vien mācēdami veic audzinātāji un skolotāji, tik un tā gaisma, kas degusi bērnības māju logā, apspīd cilvēku līdz mūža galam, tās atblāzma ietiecas ari nākamajās paaudzēs.

Alberts Ļihanovs, kurā jēdzieni «rakstnieks» un «cilvēks» raduši nedalāmu sakausējumu, vienmēr ar dziļu pateicību atceras pirmo skolu, dzimto pusi, izjūt dvēselisku saistību ar tās toreizējiem un tagadējiem ļaudīm. Izlases ievadā, kas krievu valodā iznāca 1983. gadā, lasāmas rindas: «Kamēr cilvēks dzīvo, dzīvo arī viņam tuvie aizsaulē aizgājušie ļaudis. Kamēr dzīvoju es, manī skan vecāsmātes svinīgā balss, kas lasa dzejoļus.»

Daudzi rakstnieki atvaļinājumus pavada radošajos namos. Alberts Ļihanovs dodas uz Kirovu, bijušo Vjatku. Tur, vecajā koka mājā, kur 1935. gada 13. septembrī viņš ieraudzīja pasauli, pie apbružāta rakstāmgalda, uz kura tapa pirmās korespondences, no bērna kājas pazīstamajā istabā vislabāk sokas darbs, atjaunojas spēki, rodas jaunas ieceres.

Grāmatā «Dzīves konspekts» (1976) Alberts Ļihanovs raksta: «Ja kādreiz kaut kur tālās vietās, piemēram, aiz robežām, man vaicā, no kurienes esmu nācis, atbildu: «No Vjatkas.» Ne katrs zina, kur Kirova atrodas, un es primitīvi paskaidroju: starp Volgu un Urāliem. Sie nosaukumi jautātājiem saprotami, viņi godbijīgi māj ar galvu: starp Volgu un Uraliem — tā taču ir Krievijas sirds.

Es lepojos, ka esmu vjatkietis. Lepojos ar savu dzimto pusi, ko esmu iemīlējis un ko man aizstāt nevar nekad neviena cita vieta uz pasaules.»

Bērnības mājām, kā atzīstas rakstnieks, bijusi ievērojama loma daiļrades centrālā virziena izvēlē. Daudzos Alberta Ļihanova darbos ar precīzu dokumentalitāti atspoguļojas pusaudža gados pieredzētais un pārdzīvotais.

Iemesli, kas likuši rakstniekam ģimeni izvēlēties par darbības vidi, ir vairāki. Ģimene Alberta Ļihanova skatījumā vispirms ir sabiedrības daļa, sociālās struktūras vienība, un tajā likumsakarīgi rod atspulgu valsts un tautas likteņgaita. Autora ieraudzītās problēmas, kas saistās ar jaunā cilvēka veidošanos un ģimenes lomu šai procesā, ir vispārnozīmīgas. Un, beidzot, ģimene ir līdzīga cilvēcei miniatūrā. Tēvs un māte, vecvecāki un mazbērni, atmiņa par tiem, kas dzīvoja agrāk, nākamās cilts šūpulis ... Ģimenē iemiesoto paaudžu saikne, pēctecības nodrošinājums.

Albertam Ļihanovam piemīt dziji filozofiska cilvēka sūtības izpratne. Jauno paaudzi viņš uztver kā iepriekšējās turpinājumu. Ģimenes, nācijas, sabiedrības turpinājumu un tātad ari lautā gadsimtu gaitā uzkrātās gudri bas, morālo vērtību, garīgi tikumiskās pieredzes turpinājumu. Tāpēc vēsturiskās atmiņas tēma ir viena no rakstnieka daiļrades maģistrālēm. Lai arī cik paradoksāli tas liktos, retrospekcijas klātesiba padara rakstnieka darbus sevišķi aktuālus. Pusaudzis Alberta Ļlhanova in terpretējumā ir kā savdabīga saikne, kas vieno pagātni ar nākotni. Ja pārtrūktu šī saikne, izzustu ari cilvēces augstākais sasniegums — sirdsapziņa. Ar apbrīnojamu neatlaidību Alberts Ļihanovs mudina lasītājus meklēt atbildes uz sasāpējušiem jautājumiem pagātnes pieredzē. Pieaugušo pienākums nodot jaunajai paaudzei mantojumā garīgās bagātības, ētiskās vērtības. Jaunās paaudzes pienākums pārņemt šo mantojumu, pilnīgot un nodot tālāk. Nepārtrauktas pēctecības nodrošinājumu rakstnieks uzskata par cilvēka svētāko misiju.

Lielais Tēvijas karš, kas skāra rakstnieka bērnību, arī pieder pie tautas vēsturiskās atmiņas. Nav daudz tādu rakstnieku, kuru darbos kara tēma tik organiski iekļautos mūsdienu tikumisko problēmu sfērā kā Alberta Ļiha-nova prozā. Kaut lai pieminam stāstus: «Zvaigznes septembrī», «Siltais lietus», «Kraujie kalni», «Mūzika», «Koka zirgs», «Pēdējās salnas», romānu «Mans ģenerālis», kā arī šai krājumā ievietotos stāstus: «Augstākais sods» (1981) un it sevišķi «Golgātā» (1979).

Šoferi Alekseju Prjahinu pirmajā kauju dienā smagi ievaino. Pārdzīvojumam, ko izraisījusi apziņa, ka viņš vairs nespēj cīnīties frontē, fiziskajām ciešanām pievienojas vēl viena traģēdija: viņš nejauši sabrauc krituša karavīra sievu, triju meitiņu māti. Vai iespējams tik briesmīgu vainu izpirkt? Rakstnieks atbild: ir ifcspējams. Nosargāt bērnus, tautas nākotni, — vai tas nav ieguldījums Uzvaras labā?

Par galveno kritēriju, kas nosaka cilvēka vērtību, Alberts Ļihanovs izvirza mīlestību uz bērniem.

Stāsts «Augstākais sods» — atkal jauns humānisma ;i|>liecinājums, par spīti ētisko konfliktu maksimālajam ļu il gumam, pārbaudījumu nepārtrauktībai, pat nenovērām ibai, kam tiek pakļautas tikumiskās vērtības galveno varoņu liktenī. Cilvēka Augstākā pienākuma, dzīves Augstākā principa un Augstākā soda motīvs, kas caurvij stāstu, vēlreiz pierāda rakstnieka maksimālismu: ētisko ļabūtību viņš aizstāv nesatricināmi, tradīciju pēctecību izjūt kā tautas tikumisko nepieciešamību.

Alberta Ļihanova fenomens izskaidrojams ar viņa prozai piemītošo daudzslāņainību, dzīves tvērumu dziļumā un sarežģītībā, sociālo un psiholoģisko procesu krustpunktos. Rakstnieka darbus lasa dažāda vecuma ļaudis. Pieaugušos rakstnieka proza ieved skolasbērnu un jauniešu dvēseles labirintos, palīdzot izprast viņu domu un jūtu pasauli. Jaunie lasītāji gan iepazīst savu vienaudžu d/ives paleti, gan rod izskaidrojumu pieaugušo rīcībai.

— Jūs pieskaita pie bērna un jaunatnes rakstniekiem.

— Ja būtu tāds apzimējurns kā «pusaudžu literatūra», mani varētu uzskatu par uzticīgāko šī literatūras veida ierindnieku. Adresāts ir tāds cilvēks, kas jau ir atvadījies no bērnības, bet vēl nav pārkāpis pieaugušo dzīves slieksni, viņš it kā stāv uz robežas, kas atdala iepriekšējo paaudzi no turpmākās. Pusaudža vecums ir vissarežģītākais, nozīmīgākais.

— Jūs savus varoņus sūri pārbaudāt — gan ar labklājību, gan ar nāvi. Jūtīgs lasītājs hdzpārdzivojot raud aizgūtnēm. Kādas zīmes tas varētu atstāt viņa psihē?

— Visbriesmīgākais ir dvēseles vakuums, ko radījis egoisms, jūtu nepietiekamība, atsvešinātība. Savās grāmatās cīnos pret šim slimībām. Lasītājā cienu cilvēku, nevis patērētāju.

Alberta Ļihanova prozas pievilcības spēks slēpjas dramatiskumā, kas virza sižetu, spriego darbības vidē, ir iemiesots varoņu raksturā un liktenī. Dramatisma nervs vibrē personāžu sarunās, monologos un autora polemiskajā dialogā ar lasītāju. Tāpēc lasītājs negarlaikojas, viņa interese neatslābst, Alberta Ļihanova stāstus un romānus gribas izlasīt vienā elpas vilcienā. Tikai vēlāk, kad rodas vajadzība pārstāstīt darbu fabulu, nāk atskārsme — patiesībā taču ārkārtēju sižetisku līkloču, kalei-doskopisku vietas un laika maiņu nemaz nav bijis! Lielākoties tās ir cilvēka iekšējās pasaules — spēcīgu jūtu, smalku dvēseles stigu, uzskatu sadursmju, domu sabangotās kolīzijas, kas darbību padara dinamisku, koncen trētu, maksimāli piesātinātu. Rakstnieks it kā atrok dzīves dziļākus slāņus — nozīmīgākus un būtiskākus par virsēj iem.

Pat īsos stāstos viņš prot ar apbrīnojamu prasmi kolo rīti iezīmēt vidi, sulīgi iekrāsot raksturus, pacelt viena cilvēka likteni līdz vērienīgu laikmeta konfliktu risināša nas līmenim.

Idejiskā dominante atšifrējas pārliecinoši, tāpēc ka vērtības tiek apliecinātas reālu pretmetu ugunīs, kur tra ģistna klātesība ir neizbēgama, tomēr lasītājs paliek gaišā, dzīvi apliecinošā noskaņā.

— Kā jums izdodas ar saviem darbiem Izraisīt ētisku optimismu?

— Ticu labā bezgalībai. Mīlestību uz cilvēku uzskatu par vienīgo dzives perspektīvu.

Alberta Ļihanova prozaiķa balss skan ar pilsonisku temperamentu, no sirds, kas pazīst sāpi un ir pilna mīlas.

Jo tikai ar sirdi var audzināt sirdi.

Mārite Romāne

GOLGĀTA

Veltīju sievas vecmāmiņai Annai lvannvnai Zikinai, kas grūtajos kara gados nosargāja iris mazbērnus.

Autors

Sūra bēda pasaulē siroja,

Ari pie mums nelūgta ieklīda.

N. Ņekrasovs

PIRMĀ NODAĻA IEVAINOTAIS

Viņš pastreipuļoja atpakaļ, atspiedās ar muguru pret hospitāļa durvīm, pavisam apskurbis no dzidrā, vīstošās zāles salkanās smaržas pilnā gaisa, un šai rudens laikā neparasti spožā saule, kas spīdēja tieši pretī, apžilbināja acis, un viņš atkāpās, it kā svaigais gaiss un saule dzītu viņu atkal hospitāļa palātas pustumsā, gaiteņos, kas smaržo pēc kāpostiem un hlorkaļķa, un viņam vajadzēja saņemties — nav nemaz tik viegli izkļūt brīvēl — vajadzēja saņemties un uzveikt šo gaismas un spirgtuma pretestību, lai pēc tam droši iesoļotu aizmirstajā pasaulē.

Viņš pasmaidīja, juzdams uz sejas šīs dīvainās pretestības glāstu, pasmaidīja nepieredzētas svētlaimes priekšnojautā un, kā no milzīga augstuma ūdenī mezdamies, atvēra acis un vēlreiz dziļi ieelpoja.

Viņš nodrebēja no tik vienkāršas un tik aizmirstas vēlēšanās — dzīvoti Kaut kas it kā ieplūda dzīslās, kāda velnišķīga, alkaina dziņa, un asinis uzbangoja, atbalsodamās’ deniņos smagiem, dobjiem sitieniem, un viss pārdzīvotais pēkšņi palika aiz muguras, pārklājās ar miglas plīvuru, tapa nebūtisks, mazsvarīgs, un tikai esošais un tikai tas, kas būs turpmāk, kļuva saistošs un nozīmīgs.

Vienīgi — kas būs turpmāk.

Aleksejs paspēra soli un sagrīļojās. Viņš pasmaidīja un gāja tālāk — piecus soļus pa betona laukumiņu hospitāļa durvju priekšā un desmit soļu pa pakāpieniem. Lejā uz pēdējā pakāpiena viņš apsēdās, lai apklusinātu sirds klauvējienus un asiņu dobjos sitienus deniņos.

lepreti slējās koka šķūnis, lietū, sniegā un saulē nomelnējis, satrupējis, kreisajā pusē kā noguruša putna spārni virās karājās hospitāļa vārti, tālāk vīdēja iela — laukakmeņu bruģis ar brūnām peļķēm, dēļu ietves un laucinieciskas baļķu mājas; pilsētiņa atgādināja milzīgu sādžu, un tas Aleksejam patika.

Jau hospitāli, no bijušās skolas trešā stāva augstuma aplūkojot pilsētiņu, kur likteņa vēji viņu bija atnesuši, Aleksejs ne vienu reizi vien nodomāja, ka tādām pilsētiņām vieglāk karot nekā, teiksim, Ļeņingradai. Šeit bija maz lielu mūra namu, kas no pirmā acu uzmetiena šķiet patstāvīgi un augstprātīgi, bet patiesībā ir ievainojami, nemājīgi un padara cilvēkus par saviem upuriem un gūstekņiem.

Tur, ķeņingradā, ūdens Ziemā sasala. Cilvēki gāja uz upi, izcirta tajā āliņģus. Centrālā apkure aizsala un cilvēki mira no aukstuma. Taupības krāsniņās kurināja mēbeles, protams, kam tās vēl bija. Aizsala kanalizācija, sākās slimības.

Lai nu saka, ko grib, šādas pilsētiņas karu tomēr vieglāk parlaida. Krāsns katrā mājā, ūdens akā nevis aiz trejdeviņām zemēm, bet tuvumā, un no vēja pasargāta dēļu mazmājiņa ik pagalmā — viss vienkāršs, bez ērti-bām, toties drošs un apjēdzams. Ja nav malkas, pilsētā daudz žogu, turklāt katrā šķūnīti vienmēr atradīsies kaut kas no pirmskara laikiem aizmirsts un kurināšanai derīgs. Nu, un tādu koka pilsētu tuvumā parasti aug meži, kas cilvēkus paglābj...

Jā, no tiem laikiem, kad sākās karš, pasaulē daudz kas kļuvis citāds. Pirms kara uzskatīja, ka dzīvot mūra namā ir gods, bet kara laikā visi no mūra namiem bēga uz koka būdām. Tā gan ir tikai daļiņa no pārmaiņām, daļiņa ...

Aleksejs nodrebēja; aizmugurē noklaudzēja durvis, uz laukumiņa iznāca krustmāte Grima. Aprāvis aizsākto domu, viņš sev vēlreiz iegalvoja, ka rīkojas pareizi, palikdams šai pilsētiņā, jo līdz ar visu pārējo (ai piemīt īpašs siltums. Varbūt koka māju dēļ... Silta ne no iekšienes, bet tieši no ārpuses: baļķu ieplaisājumi šķiet kā grumbas cilvēku sejās, bet sameklējušie gredzeni baļķu galos un logi, kas atgādina acis, un aplodas, kas lielākoties griezumā rotātas, margotas, un jumtu kores, gan taisnas kā nostieptas stīgas, gan sakņupušas kā vecu suņu muguras, — tas viss šķiet dzīvs, silts, elpojošs.

— Ejam! — krustmāte Gruņa vienkārši teica.

Aleksejs piecēlās un pagājās viņai līdzās, žņaugdams

galu mantu maisam, kurā atradās pārtikas deva nedēļai.

— Vai konversus iedeva? — vaicāja krustmāte Gruņa un, kad Aleksejs apstiprinoši pamāja, sāka runāt, vārdus noapaļodama, it kā pasaku viņam stāstīdama vai iemidzinot žūžodama: — Konversiņus iemainīsim pret kādu apģērbiņu, par apģērbiņu no zemniekiem dabūsim auzas, auzas sadiedzēsim, kamēr asniņi sāks zaļot, un tad tās novārīsim, un viss būs kārtībā. Tavas brūces sadzīs, vairs nesmelgs, pats atžirgsi un sāksi dzīvot.

Aleksejs krustmātes Gruņas vārdus pavadīja ar piekrītošiem mājieniem, zinādams viņas runu no galvas, un juta, kā dzīves straume viņu velk sev līdzi, un viņš ar šo straumi bija apmierināts, uzticēja tai sevi, kaut arī tā nebija spēcīga, tomēr droša, aicinoša, kaut ko sološa. Arī žēlsirdīgās hospitāļa sardzes krustmātes Gruņas vārdus viņš juta kā daļu no šīs straumes, kas viņu vilka uz priekšu, uz jaunu iesākumu, kurš vēl ir neskaidrs, taču sola pārmaiņas — ne tikai sola, bet jau sniedz... kaut vai šo pašu gaisu, skaudri dzidru, atvieglinošu, un tieši acīs spīdošo sauli, un bruģi, uz kura dobji klaudz zābaki, uri duļķainās rudens lāmas, un kļavu lapas, sārti dzeltenas, un vītušās zāles smārdu, kas plūda plaušās...

Aleksejs paslēja galvu augšup, fiziski juzdams, kā locekļos ielīst spēki, un ieraudzīja koši zilas debesis ar viegliem, sirmiem spalvu mākonīšiem.

Viņš notrīsēja un palēnināja gaitu.

Toreiz arī debesīs peldēja tādi paši pavasarīgi mākoņi, tikai bija ziema... Ziema, bet tagad ir rudens — lūk, cik ilgi viņš bijis izsists no dzīves un varēja tikt izsists pavisam, tā rudens diena varēja viņu pilnīgi izsvītrot no dzīvo sarakstiem...

Aleksejam Prjahinam bija apritējuši četrdesmit gadi, kad viņam izsniedza šineli un tai karaspēka daļā, kurā viņš ieradās, — pusotrtonnīgo automašīnu.

Aleksejs bija vientuļš un ne sevišķi jauns, tāpēc līdz ar pirmajām kara dienām mierīgi gatavojās uz visļaunāko, jo nebija neviena, kam pēc viņa sērot un raudāt, un, ja arī viņu piemeklēs tāds pats liktenis kā daudzus, tas jāsaņem pienācīgi — bez kurnēšanas un vaidēšanas. Tā viņam šķita toreiz. Un šķita laikam tādēļ, ka viņš gatavojās uz visļaunāko — pēkšņu un vieglu nāvi, un tāda nāve vientuļam cilvēkam liekas viegla — tevi ap glabā, un ar to visam beigas. Nav kam raudāt.

Taču izrādījās, ka Jaunākais ne vienmēr ir pats Jaunākais; daudz briesmīgākas ir ciešanas pusceļā starp dzi vību un nāvi jeb, kā izteicās kāds atlabis balamute no blakusgultas, «ne šis — ne tas», tā sakot, pa pusei, kad neviens, pat ārsti nezina, uz kuru krastu tevi straume aiznesīs — uz to vai šito, kad sāpēs mokies un raudā dams lūdz dievu, lai sūta nāvi kā atbrīvotāju no ciešanām, — tikai tad tā īsti saproti, ka ļaunākais ne vien mēr ir pats ļaunākais.

Daudzus straume ierāva nāvē, kad viņi mēnešiem ibjo bija mocījušies un cerībā izkulties ķērušies pie pēdējā salmiņa, — kam vajadzīgas šīs cerības, ja tik un tā jā mirst?..,

Aleksejam piešķīra pusotrtonnīgo mašīnu. To piekrāva ar šāviņiem, un kolonna devās uz Novgorodu. Prjabins apbrauca sadegušo mašīnu melnos karkasus, sekoja pa priekšu braucošajai kravas mašīnai, kas visu laiku pie sedza janvārī pēkšņi uznākušo drēgno miglu.

Reisiem centās izraudzīties nelabu laiku, apmākušos, un viņi Novgorodu miglā sasniedza normāli. Miglā uz sāka arī atpakaļbraucienu, taču pusceļā sacēlās stiprs vējš, miglu izkliedēja — un debesis noskaidrojās.

Dīvainā virknē pa debesīm peldēja tikai viegli spalvu mākonīši, kas atgādināja kaklarotu. Tad pēkšņi no šīs kaklarotas iznira melni punkti, pārvērzdamies par lidmašīnām. Aleksejam šķita, ka viņš triec mašīnu nevis pa zemi, bet pa ūdeni: zeme no bumbu sprādzieniem trīcēja un drebēja.

Starp šoferiem klīda smagas valodas par bombardēšanām ziemā — no ziemas ceļa nogriezt malā nevar —, un Prjahins sākumā domāja, ka šīs valodas, kā arvien mēdz būt tādos gadījumos, tomēr pārspīlētas. Zeme drebēja, taču no tāda augstuma trāpīt tik šauram ceļam arī nebija vienkārši, un bumbas, sniegu gaisā uzsperdamas, krita abās ceļa pusēs, bet kolonna traucās uz priekšu.

Beidzot viena bumba trāpīja kādai mašīnai: visa kolonna apstājās, un to ielenca sprādzienu loks.

Alekseja mašīnas kreisajā pusē uzšāvās sniega šalts, bumbu šķembas izsitās cauri mašīnas durtiņām un ietriecās viņam vēderā.

Labi, ka mašīnā bija nevis cilvēki, bet gan kastes ar tukšiem artilērijas šāviņiem.

Marina kūpēja. Aleksejs noplūda ar asiriirn un ar kreiso roku mēģināja atvērt durtiņas. Tās bija aizspriedušas. Viņš saņēma pēdējos spēkus, pārvietojās uz labējo sēdekli un ievēlās sniegā.

Pēdējais, ko viņš atcerējās, bija tas, ka labējās dur* liņas atvērās un viņš ieraudzīja sarkanu sniegu.

Sai jūkli viņu kāds pamanīja, pacēla un iemeta aizmugurējās pusotrtonnīgās mašīnas kravas kastē, tomēr dievs apžēlojās, šķembas viņu vairāk netrāpīja un ārstiem izdevās Alekseju glābt. Taču pirmā operācija bija tikai iesākums — sanitārajā vilcienā Alekseju operēja otrreiz, šai pilsētiņā — trešo reizi un jau bez kādām cerībām.

Kad pirmo reizi grieza, tas šķita dabiski. Taču vēlāk... Vēlāk visa viņa dzīve pārvērtās par nemitīgām sāpēm: sāpes dienu, sāpes nakti, sāpes nepārtraukti. Dažreiz viņš zaudēja samaņu, taču pat nemaņā sāpēja, un viņš nāca pie samaņas ar tām pašām sāpēm. Viņam apkārt stāvēja ārsti, taustīja vēderu, klusinātās balsīs apspriedās. Vispār viņi balsis varēja arī nepieklusināt, jo tāpat jau tikai kāda puse vārdu no runātā caur sāpēm izspraucās līdz Prjahina apziņai, tad viņu atkal ar ratiņiem veda uz pārsiešanas istabu un viņš atkal trīcēja sāpēs, ko visam viņa ķermenim sagādāja šo nolādēto ratiņu četri čīkstošie ritenīši.

Viņam līdzās — gan sanitārajā vilcienā, gan lauka hospitālī, gan šeit, aizmugures palātā, — mocījās tādi paši bēduļi kā viņš, mocījās sāpēs, ļaudamies visniecīgākā cerībai, bet vēlāk viņus, savu cerību piepildījumu nesagaidījušus, veltīgi izmocījušos Šā nenoteiktā ceļa gabala vidū, kur nāve ir tikpat tuvu kā dzīvība un arīdzan tikpat tālu, ar baltu palagu pārklātus, aiznesa... Viņam līdzās mira par viņu jaunāki un arī stiprāki vīri, kuri ar visu sirdi, visiem spēkiem tiecās pēc dzīves: tiem bija tuvinieki, mīli cilvēki, kuru dēļ bija vērts censties, bet izķepurojās viņš, Prjahins, kaut gan viņam nebija neviena, pēc kā tiekties ...

Varbūt vienīgi krustmāte Gruņa.

Viņa uzradās Alekseja redzes lokā kādā vakarā briesmīgu sāpju brīdī — iedama garām, apstājās, uzkavējās Tikai vēlāk Prjahins uzzināja, ka krustmāte Gruņa nav ne medicīnas māsa, ne sanitāre, strādā par sardzi, sēd pie ieejas, bet pēc maiņas apstaigā hospitāļa palātas: citam pasniedz ūdeni, citam segu sakārto, lai gan neviens viņai to nav lūdzis. Un vai tad jā lūdz, kad ir karš, kad cilvē-kiern līdzjūtība vairāk vajadzīga nekā maize, — un vienkāršā sieviņa vakaros apstaigāja gultas. Citam pasniedza «šīberi», citam sakārtoja pagalvi, citam uzlika kompresi uz karstās pieres, visu laiku mījus vārdus runādama, it kā miegā iežūžodama, it kā pasaku stāstīdama.

Tā krustmāte Gruņa ienāca arī Alekseja redzes lokā, viņa sāpju izmocītajās acīs.

Krustmātei Gruņai aiz muguras bija spuldzīte garā auklā zem vienkārša skārda šķīvīša, kas kalpoja par abažūru, taču ēnas nedeva, un Aleksejs, pirmo reizi satikdams Gruņu, redzēja viņu ar sārtu nimbu, ko radīja spuldzīte aiz pakauša.

«Re, kāda svētā!» Aleksejs nodomāja, bet «svētā», plaukstu pie vaiga pielikusi, uz elkoņa atspiedusies, kādu brītiņu pastāvēja, tad nopūtās, noliecās pie Prjahina un negaidīti spēcīgi, bet saudzīgi ar vienu roku pacēla galvu, ar otru sakārtoja spilvenu.

Tā nu katru dienu pēc dežūras krustmāte Gruņa apsēdās pie Alekseja gultas uz ķeblīša, atvēsināja ar mitru dvieļa stūrīti viņa karstās, apkaltušās lūpas, apslaucīja seju, padeva ūdentiņu, glāstīja viņa salto, nedzīvo roku. Un viņas maigo, neizsīkstošo vārdu straume nomierināja kā labs pārsējs: — Ak tu, manu mīļo zaldātiņ, nu ko tu tā mokies, gan jau pārcietīsi, tak trešā apirācija izdevusies labi, stāsta, pats propesors sašuvis: ja jau pats propesors, tad būs labi. Paveries nu, rau, tev ābolīti atnesu: viens vaidziņš sārts, otrs zeltains; tikai nebēdā, viss reiz pāriet, pāries arī tavas sāpes, līdz pēdējai pilītei iztecēs, saulīte atkal uzspīdēs, uzausīs jauna gaismiņa, sāksies jauna dieniņa.

Viņa glāstīja un glāstīja Alekseja auksto roku, līdz savu panāca. Roka kļuva sārtāka, silta, un Prjahins, viņā paskatījies, sāka raudāt.

Tā jau laikam ar cilvēku ir, ka visgrūtākajā brīdī, kad nāves tiesa tikpat liela kā dzīvības, viņš turas, sakopo visus spēkus, gan fiziskos, gan garīgos, bet, kad šis bīstamais brīdis garām, kad dzīvība savu tiesu sāk palielināt un nāve atkāpties, vairs neiztur. Pat visstiprākais neiztur.

Aleksejs Prjahins nebija vairs jauns — kas nu četrdesmit gadu vecumā par jaunību! — un ne jau vieglumu vien līdz šai personiskai uzvarai redzējis, šķiet, arī gļēvs nebija, bet neizturēja, pārtrūka viņā kāda stīdziņa, kāda nizlurt* — un viņš no krustmātes Gruņas vienkāršajiem, it ka vientiesīgajiem vārdiem sāka raudāt.

Ari krustmāte Gruņa sāka raudāt. Tikai viņas asaras bija vieglas. Viņa zināja, ka savu panākusi, ka nu šis ka mironis dzeltenais zaldātiņš izdzīvos, tādēļ ka sāpes pārvarējis, tādēļ ka «propesors» gadījies ar «laimīgu roku», un vēl viņa raudāja tādēļ, ka viņai vīrs un dēls frontē un sen vairs nekādas ziņas nesūta, kas zina, varbūt, tāpat kā šis nelaimīgais Aleksejs Prjahins, kādā hospitālī cieš sāpes un mokās ... Kā tad viņa, māte un sieva, varēja pēc dežūras nenākt palātā, kā varēja nerunāt savus vientiesīgos vārdus, kā varēja nepalīdzēt Aleksejam?

Krustmātes Gruņas mājiņa nebija liela, taču stūru salaidumi — ķetnotiem dzeguļiem, tādēļ tā izskatījās stipra un pamatīga. Logiem — gaišzili, tīri aizkari, bet, kad Aleksejs iegāja iekšā, viss šķita atbilstoši aizkariem — tīri un mājīgi: pie durvīm ar tīru audekla drānu pārklāta lāde, starp logiem — kumode ar mežģīņu celiņu, uz gultas vesela kaudze spilvenu, sākot ar lielu un beidzot ar mazmazītiņu, zem galda pašausts paklājs.

Kaktā ar aizkariem nodalīta it kā maza istabiņa, četri soļi gara, divi plata, un krustmāte Gruņa uz to pamāja:

— Tur tavs kambarītis.

— Krustmāt Gruņa, bet kā es varēšu ar tevi norēķināties? — Prjahins smaidīja. — Ar kādu zeltu un sudrabu?

— Ek, draudziņi — krustmāte Gruņa dusmīgi rūca. — Ja cilvēki par visu tā cits ar citu ņemtos norēķināties, tad visu pasauli par vienu lielu veikalu pārvērstu. Ak, dieviņ, pasargi mūs no tāda veikala! — Viņa noraisīja lakatiņu, apsēdās uz lādes un nopietnā tonī vēl piebilda: — Tad vairs nekā laba nebūtu pasaulē. Izputēšana.

— Kādēļ? — Aleksejs brīnījās.

Krustmāte Gruņa viņā stingri palūkojās.

— Tādēļ, ka labais nevar būt savtīgs. Vai tu to nezini?

Aleksejs pamāja ar galvu, aiz neveikluma iekrekšķi-

nājās, ka bija iesācis tādu sarunu. Krustmāte Gruņa pie viņa taču uzradās grūtā laikā, kas nebija brīvs no savtīguma, to viņš labi zina, un tomēr viņa uzradās ar nimbu virs galvas, kaut arī tas bija spuldzītes atspīdums.

Lai! Vai tādēļ viņa nav svēta? Ar pēdējo maizes kumosu dalīsies, pie sevis atveda vientuļu kareivi, ierādīja kaktu ar aizkariem: ej un dzīvo, dzer diedzētu auzu novārījumu!

Prjahins piegāja pie kumodes un paskatījās spogulī. Smagi ievainotos hospitālī frizieris noskuva, un Aleksejs sen nebija sevi tuvumā redzējis. Četrdesmit gadu, bet jau vecis. Mati gan vēl biezi, taču ar sarmu piebiruši, un deniņi jau pavisam balti, nu, bet lai, grēks gausties, ja esi izkūlies no tādas nelaimes, no tādām sāpēm.

— Krustmāt Gruņa! — viņš jautri ierunājās, pa istabu staigādams. — Ko tev saimniecībā vajadzētu atnest? Varbūt malku? Es taču iešu strādāt par šoferi — tikai pasaki, kur viņi vajadzīgi!

— Kur gan tie nav vajadzīgi! Taču jāiet kararūpnīcā, tādēļ ka tad tev būs maizes un taukvielas kartītes, bet taukvielas tev, mīļais, tagad par visu vairāk nepieciešamas.

Prjahins atspiedās ar elkoņiem pret galdu un satvēra galvu plaukstās.

— Pareizi gan, krustmāt Gruņa, — viņš padomājis atbildēja, — tikai uz kararūpnīcu, ja jau esmu pilnīgi norakstīts. Citādi pēc kara sirdsapziņa noēdīs. Visi karojuši — cits dzīvs palicis, cits kritis —, vienīgi tikai es aizbraucis līdz Novgorodai un pusceļu atpakaļ. Taisni kauns sacīt, ka karojis. Noteikti uz kararūpnīcu, nekur citur.

Visus šos mēnešus, kamēr Aleksejs gulēja hospitālī un viņa miesu un dvēseli plosīja sāpes, tikai retos mirkļos iešāvās prātā doma, ka nav paspējis karot, ka jānomirst veltīgi, uznāca nožēla, ka nevienu frici nav paspējis nožmiegt — kur nu to! — pat redzēt nav gadījies.

Karš it kā gāja viņam ar līkumu, it kā atgrūda prom... Sākumā viņu paturēja rezervē, bet, kad viņš panāca savu, izsita no strīpas pirmajā reisā.

Tagad, pēc daudziem mēnešiem, izbridis sāpju jūru, Aleksejs juta dīvainu apmierinājumu. Tomēr viņš pareizi darījis, savu panākdams, kaut arī ar atsacīšanos un gļēvumu — jā, jā, tagad jau var saukt visu īstā vārdā. Vai tad viņa biklie mēģinājumi tikt uz fronti nebija tīrā gļēvulība?

Jāpaskaidro, ka līdz karam Aleksejs jaunā emkā vadāja ievērojamu vīru — Ivanu Fjodoroviču. Prjahina priekšnieks vadīja tautas komisariātā svarīgu nodaļu, kam bija sakari ar aizsardzību, un, tiklīdz sākās karš, viņš, pašam nezinot, tika paturēts rezervē.

lika iesaukti kaimiņi, pazīstami biedri, bet Prjahins tikai vadāja Ivanu Fjodoroviču. Lai gan darba bija daudz, jo viņam nebija maiņas un gandrīz vai katru nakti nācās pārgulēt garāžā, ik mirkli gaidot izsaukumu, tomēr viņš bija parasts «aizmugures žurka», kā tolaik sauca tos, kuri attaisnoti vai neattaisnoti izvairījās no frontes.

Aleksejs reiz ieminējās Ivanam Fjodorovičam par savu muļķīgo situāciju, bet priekšnieks, vispār būdams labs cilvēks, tagad iepleta acis un neganti uzkliedza par kara disciplīnu tautas komisariātā, par to, ka Prjahins karadienestu izdienējis, ka viņam jābūt par svarīgu skrūvīti valdības aparātā, un Aleksejs nobijās. Viņš izstiepās kā stīga Ivana Fjodoroviča priekšā un apklusa.

Karavētra brāzās Aleksejam garām, bet viņš tikai vadāja Ivanu Fjodoroviču. Kad tas bija komandējumā, vadāja citus priekšniekus, nerunīgus un drūmus, tādus pašus kā viņa «saimnieks», mājās ieskrēja retumis, mitinājās lielākoties garāžā, tikai tur juzdamies kā cilvēks.

Mājup ejot, jau uz ielas, bet īpaši komunālajā dzīvoklī kājas šķita smagas kā koka kluči, zābaki stipri klaudzēja, par to viņš sevi lādēja, taču kājas kļuva vēl neveiklākas, gluži kā sapītas.

Lai nu uz ielas kā, bet mājās viņš noteikti juta sieviešu skatienus slīdam pār muguru, ne nu gluži nosodošus, tomēr stindzinoši saltus, it kā viņš būtu nedzīvs priekšmets, nevis cilvēks.

Garāmgājēji uz ielas, protams, nevar zināt, kas tu tāds esi, bet dzīvoklī ikviens labi zināja, kas ir Aleksejs Prjahins. Šoferis tautas komisariātā. Ne jau tautas komisārs. Tātad «aizmugures žurka», vairāk nekas...

Pirms kara viņa komunālā dzīvokļa gaitenis vienmēr bija rosmes pilns. Gar šauro eju pie senatnīga loga cits cita galā sarindojās galdiņi un skapīši, kas kopā veidoja garu galdu. Uz šiem skapīšiem un galdiņiem, sastājušies nevienādā civilā rindā, atradās kāds desmits prīmusu, un turpat bija nolikti pulksteņi. Prīmusi jautri dūca, zilas uguntiņas zibinādami, uz katra prīmusa vai nu kūpēja kastrolis, vai arī čurkstēja panna ar karstiem taukiem.

Kad sākās karš, prīmusu kļuva mazāk. Daži iedzīvotāji evakuējās, cits gatavoja savā istabā uz elektriskās plītiņas, gaitenis kļuva klusāks, sievietes tajā drūzmējās mazāk. Visas šīs Alekseja kaimiņienes bija labi cilvēki, tikai tagad tās uz viņu lūkojās tā nelabi, ne vairs tā kā pirms kara, kad viņš savā čīkstošajā ādas apģērbā bija dzīvokļa lepnums. Tāpēc Aleksejs pagāja viņām garām aši, soli mazliet pielikdams un atturīgi pasveicinādams. It īpaši pēc tā gadījuma.

Viņu aizturēja vislabākā, visinteliģentākā no visām kaimiņienēm — Marija Sergejevna. Aleksejs gandrīz mēnesi nebija iegriezies mājās, reiz ieskrēja uz mirklīti pēc kaut kā, un viņa pie sava petrolejas pavarda satvēra Alekseju aiz piedurknes.

Aleksejs apstājās, nedroši pasmaidīdams, pamāja viņai. Viņa pēkšņi, acis bieži mirkšķinādama, sacīja:

— Saņēmu par dēlu, par Serjožu, nāves ziņu, jā, jā, — un, nejaudama viņam attapties, izteikt līdzjūtību, tūlīt pavaicāja: — Viņš krita frontē, tas saprotams, karš paliek karš, bet kādēļ jūs esat šeit? Kādēļ?

To visu — gan paziņojumu, gan jautājumu — viņa teica čukstus, it kā nevis runādama, bet skaļi domādama. Aleksejam nācās sasprindzināt uzmanību, lai viņu saklausītu, tomēr viņam šķita, ka Marija Sergejevna izkliedza savu sakāmo.

Aleksejs stāvēja un labu brīdi raudzījās viņai acīs, tad acis nolaida.

Pēc tam virzījās uz durvīm.

Ko viņš varēja atbildēt? Atkārtot? Pateikt dažus vārdus, to pašu, ko viņam sacīja Ivans Fjodorovičs? Taču Marijai Sergejevnai tā būtu tukša frāze. Viņai — Ser-joža ... Bet viņš atrodas šeit...

To pašu dienu Aleksejs gāja pie Ivana Fjodoroviča, priekšnieks kliedza atkal, taču tagad Prjahinu vēl iesauca kadru daļā, kadru daļas priekšnieks arī kliedza viņam par kara laika disciplīnu, par to, ka tautas komisariāts pielīdzināts karaspēka apakšvienībai, pat par tribunālu.

Neņemdams vērā uzkliedzienus, Aleksejs uzrakstīja kadru priekšniekam iesniegumu. Tas sāka kliegt vēl negantāk, kāju piecirzdams, un iesniegumu turpat Prjahina acu priekšā saplēsa.

— Jums nav tiesībul — Prjahins izgrūda un izgāja laukā.

— Man ir tiesībasl — priekšnieks kliedza viņam nopakaļ.

Sākumā Prjahins gribēja rakstīt jaunu iesniegumu, bet viņu atrunāja tautas komisāra šoferis, kalsns, ar tuberkulozi slims vīrs,

— Būs nepatikšanas, — viņš teica. Tad, mazliet padomājis, vēl piebilda: — Tu taču zini, kur atrodamies.

Aleksejs sašļuka, vēl vairāk ierāvās sevī, lamādams sevi par gļēvuli. Visi karo, bet viņš... «Aizmugures žurka» ... Laipotājs.

Prjahina galva noslīga aizvien zemāk, aizvien retāk viņš gāja kājām, mājās vispār vairs neiegriezās, ;iri raksturs viņam spēji pārmainījās. Senāk ar Ivanu l'jodoroviču parunājās, pārsprieda šo un to, protams, pārrunāja arī notikumus frontē, bet nu sākās jau salūti, un viņš pavisam sadrūma, domādams, ka karš pāries bez viņa.

Braukāja viņi daudz — gan pa Maskavu, gan uz tuvākajām un arī tālākajām pilsētām. Reiz tādā braucienā Aleksejam ar Ivanu Fjodoroviču notika izšķiroša izskaidrošanās. Viņi nogriezās no ceļa un apstājās atpūsties, iekost. Ivans Fjodorovičs, gribēdams izklaidēt savu šoferi, uzsāka sarunu, ka tam vajadzētu apsievoties:

— Vīrieši frontē, Aļoša, brīvu sieviešu, cik uziet.

Aleksejs iegrima pārdomās. Taču Ivanam Fjodorovičam

tā tikai šķita, ka šoferis ko pārdomā. Patiesībā Aleksejs meklēja vārdus, sevi mierinādams, lai neizgrūstu kaut ko nepieklājīgu.

— Redzat nu, — viņš teica, — arī jūs mani vairs necienāt.

— Aleksej, kā tas saprotams? — priekšnieks izbrīnījies izslējās.

— Es jau pats sevi nicinu, — Aleksejs atmeta ar roku. — Karš brāžas garām, bet es it kā glābjos aiz jūsu muguras.

Ivans Fjodorovičs pavēra muti, gribēdams ko sacīt, bet aprāvās. Pēc tam ierunājās:

— Atvaino, Aleksej, tu esi ļoti drūms, un es gribēju pajokot, bet iznāca muļķīgi. Atvaino!

Prjahins pagriezās sāņus un, Ivanam Fjodorovičam acīs neskatīdamies, teica:

— Laidiet uz fronti!

Aleksejs juta, patiesībā skaidri zināja, ka Ivans Fjodorovičs, kuplās uzacis uzraucis, viņā vērīgi lūkojas, tomēr klusē.

— Es tā ilgāk nevaru, — Aleksejs aizsmakušā balsī nosēca.

Priekšnieks joprojām klusēja, un Prjahins atcerējās, kā Ivans Fjodorovičs pirmajā reizē uzkliedza, bet pēc

tam pavisam pārsteidzoši mierīgi, it kā nemaz nebūtu uztraucies un tikko kliedzis, runāja: «Turklāt žēl tevis, Prjahin. Tu taču esi viens pats kā koks, aiziesi postā, un nebūs kam pēc tevis raudāt.» — «Nu, un labi ir!» Aleksejs priecīgs iesaucās, bet priekšnieks iekliedzās: «Izbeigt tādas runas!» Tāds ir Ivans Fjodorovičs, vecs zobenu varonis, Pirmā jātnieku pulka komandieris, — gan kliedz, gan žēlo, gan klusē kā pašreiz...

Ivans Fjodorovičs nokrekšķinājās, vēl brītiņu klusēja, tad dusmīgi noburkšķēja:

— Labi.

Aleksejs pagriezās pret priekšnieku un, nu jau to uzlūkodams, gribēja notvert viņa skatienu, gribēja izdomāt kādu sakāmo, taču Ivans Fjodorovičs dusmīgi košļāja desu un novērsās.

Pēc dažām dienām, kad viņi atvadījās, priekšnieks apskāva viņu, piespieda cieši pie sava ādas mēteļa un teica:

— Karo, Aļoša, par diviem! Es taču arī...

«Par diviem!» Prjahins atcerējās šos trīsošā balsī pateiktos" vārdus un pasmīkņāja. Kaut vismaz par vienu... Vai viņš ir kaut vienu frici nogāzis? Gājis uzbrukumā? Izglābis biedru? Izdarījis kaut ko nozīmīgu tur, kara-laukā.

Viņš nonāca frontē četrdesmit ceturtā gada janvārī, pirmajā ienaidnieka uzlidojuma reizē nokļuva bumbas sprādziena tuvumā, tikko izkārpījās šai pasaulītē un tagad slēpjas aiz krustmātes Gruņas — savas glābējas muguras...

«Karo, Aļoša!»

Nekāds karotājs no viņa neiznāca, nav vārdam vietas. Ja viņš sastaptu Ivanu Fjodoroviču, nebūtu ko paskaidrot. Tomēr lai nu, lai! Vai tad labāk būtu, ja viņš sēdētu komisariātā? Tāpat kauns un negods. Un savu ievainojumu Aleksejs uzskatīja kā sodu par neuzņēmību, gļēvulību.

...Brīnīdamies nācis pie samaņas, Aleksejs aplūkoja gaišzilos loga aizkarus, tīro, krāsoto grīdu un, vērodams krustmāti Gruņu, pašūpoja galvu.

— Ko tu, draudziņ, tā sadrūvējies? — krustmāte Gruņa pasmaidīja, vārītu ūdeni glāzē liedama. — Vai jaudaviņu atcerējies? Pastāsti! Nekad mēs abi par tavu dzīvi neesam pamēļojuši, teici tikai, ka esi vientuļnieks, kā tad tā iznācis — neesi vairs jauniņais, bet vientuļnieks? Vai

kāda nelaime gadījusies, pastāsti, pasūrsties kā tad, nu, pirmajā reizītē, redzēsi, ka sirds kļūs vieglākai Aleksejs pasmaidīja:

— Ai, krustmāt Gruņa, kā tu proti apvārdot un pie-nmātl Tikai nekāda mēļošana te neiznāk. Sieva jau bija, bet izbija. Aizskrēja pie cita jau pirms kara. Nu, un dies иr viņu!

Krustmāte Gruņa pašūpoja galvu, pievēra acis un atgādināja nobēdājušos putnu.

— Tātad nevis tevi pažēloja, bet sevi.

— Kā tu zini? — Aleksejs satrūkās.

— Ai-ai-ai, mīļais, — krustmāte Gruņa pasmaidīja, — kas nu tur ko zināt, visi ļautiņi dalāmi divi daļās: tādos, kuri žēlo sevi, un tādos, kuri žēlo citus... Dzer nu tē-jiņu! Ar irbeņogāml

Aleksejs dzēra tēju, raudzījās vara tējkannas sānos savā atspulgā, un viņu atkal pārņēma tāda pati izjūta kā dienā: bijušais it kā atkāpās, kļuva nenozīmīgs, un ķermenī ielija jauna vēlēšanās dzīvot, sākt visu no jauna, lai arī vēl karš, lai arī vēl bēdas un nelaimes klaiņo pa ielām. Viņu jau tās skārušas, un viņa liktenī tām vairs nav ko darīt.

Nu var taču, var vēl viss sākties no jauna, var! Tikai ne Maskavā, kur viņam ir istaba un tai istabā viss bijušais, bet šinī tālajā, siltajā koka pilsētiņā ar labestīgo glābēju — krustmāti Gruņu.

Var taču notikt tā, ka dzīve, kas viņam iedalīta neveiksmīga, itin vienkārši, pavisam nemanot, ar treknu svītru tiek pārsvītrota, bet tālāk viss kļūst citāds — labs, gaišs, spilgts.

Turpretī Maskavā — neveiksmīgā laulība un sievas aizbēgšana, kas dziļi ievainoja sirdi, šofera darbs pie labā cilvēka Ivana Fjodoroviča, kauns par to, ka viņš nav frontē, jo bumba un ciešanas — tas viss tikai pirmais mēģinājums, kas nav ievērības vērts, viduvējs, jo ir taču pirmais, tikai pirmais!

Virs zilā aizkara mijkrēšļainajās debesīs dziesna sabiezēja un saplūda ar aizkara zilumu.

Aleksejam uznāca vēlēšanās dziedāt vai kliegt pilnā balsī, un viņš tikko savaldījās, uzmeta pārgalvīgu skatienu krustmātei Gruņai un sāka skaļi smieties, atklādams savus stipros, spēcīgos zobus.

— Ko tu, vanadziņ?! — krustmāte Gruņa sarauca pieri.

— Tāpat vien... Neko... Vienkārši tāpat.., — viņš smiedamies atbildēja.

Krustmāte Gruņa tomēr viņu it kā atmodināja, ar saviem vārdiem uzurdīja.

Kamēr dzēra tēju, runājās, viņš neko nejuta, tiklīdz apgūlās uz vēsā palaga, iegremdēja galvu mīkstā spilvenā — un aizmirstais, no dzīves izsvītrotais iznira no tumsas, ielūkojās acīs.

Bija viņam reiz sieva, bija... Viņš pats pie visa vainīgs.

Kad viņu pieņēma tautas komisariātā pie īvana Fjodo-roviča, kāds komandējums iekrita Alekseja dzimtā ciematiņa pusē, un priekšnieks atlaida Prjahfnu uz diennakti, lai apciemo tuviniekus, kamēr viņš tiks galā ar savām darīšanām netālajā pilsētā. Tā nu Aleksejs ieradās ar jauno einku no galvas līdz kājām ādas apģērbā: ādas bikses un svārki, bet hromādas stulmeņi saulē laistījās vien. Pat cepure ādas.

Tēvs toreiz ilgi nevarēja viņu pazīt, stāvēja vārtos, taisns izslējies, domādams: laikam kāda priekšniecība piebrauc. So atbraukšanu vēl tagad ciemā droši vien atceras — gandrīz vai visi iedzīvotāji apmeklēja viņa māju. Tie aptaustīja emku un reizē arī Alekseju, kas savā ādas ietērpā mirdzēja tāpat kā emka. Toreiz tad viņš ieskatīja plataci Zinaidu.

Nevar ne atcerēties, kā viņiem tolaik viss iznāca, kā virpulī sagriezās: dienā iepazinās — Zinaida klīrīgi pasniedza rociņu —, vakarā kā izslāpuši dzēra skūpstus, it kā pēc gara pārgājiena pie upītes nokļuvuši, bet nakti pirtiņā visu iesākto novadīja līdz galam — viss kā neprāta skurbulī... Pēc diennakts Aleksejs atgriezās pie īvana F'jodoroviča, vēl pēc diennakts pārnāca mājās, bet komunālā dzīvokļa gaitenī jau sēdēja Zina — no mājām aizbēgusi.

Laikam ne jau velti mēdz sacīt: kā sagaidīsi Jaungadu, tā dzīvosi visu gadu.

Pirmā nakts Aleksejam ar Zinaidu, kaut arī nebija Jaungada nakts, aizritēja nesamanīgā satraukumā — un tāpat arī visa pārējā dzīve.

Sākumā viņi krita viens otra apkampienos, baudīja glāstus, Zina ņēmās apbrīnot Maskavu, stundām braukāja pa metro. Pārnāk Aleksejs no darba, sievas nav mājās. Beidzot ierodas. «Kur tu biji?» — «Braukāju pa metro!» Aleksejs neļaunojās, tikai smējās: «Tu esi pārāk bērnišķīga!» Zinaida apvainojās, uzmeta lūpu, bet tas viss ātri pārgāja, un viņi atkal krita apskāvienos alkaini,

nesātīgi.

Tad pēkšņi Ziņai Maskava vairs nepatika. Metro apnika. Un Alekseja mīlestība līdz ar metro. Viņa sāka uzstāt: «Brauksim uz Magņitku! Vai arī celt Kuzņecku.» Viņš atvairījās: «Muļķe! Citi laužas uz Maskavu, bet tu prom no Maskavas.» Zina noskuma, viņas apaļās acis kļuva it kā mazākas. Darbā aizņemtais Aleksejs nepamanīja, ka Zina pēc viņa vairs neilgojas. Reiz, kad viņš pārnāca mājās, galds bija apklāts ar svētku galdautu, bet Zinaida nav viena, sēž kāds palss spēkonis ar zilām, lielām acīm — tādām pašām kā viņai. Sarkans vīns lāsmo, ieliets trīs glāzītēs, bet pirms viņa atnākšanas nav dzēruši.

— Iepazīsties, — saka Zinaida. — Tas ir Petro, arī šoferis. Mēs brauksim uz Kuzņecku, bet tu, Aleksej, neņem ļaunā. Tad nu ardievu!

Sākumā Prjahins gribēja uzsākt kautiņu, bija šausmīgi pārskaities, taču kaut kas viņā ietrīsējās, viņš savaldījās, piegāja pie durvīm un atvēra tās:

— Laimīgu ceļavēju!

— Tā nu nevajadzēja, — sacīja Zina, — mēs gribējām ar labu. Redzi, pat vīnu nopirkām.

Viņi izgāja pa komunālā dzīvokļa gaiteni, ziņkārīgo iedzīvotāju skatienu pavadīti, un izgaisa no viņa sirds un atmiņas. Tā vismaz Prjahinam šķita.

Līdz galīgai Zinaidas izzušanai no Prjahtna sirds, kā tas ir katram vīrietim tādos gadījumos, bija vajadzīgs ilgs laiks. Viņš secināja, ka emkas un ādas apģērba ietekme uz jauno Zinu bijusi spēcīga, bet dziļāku jūtu dvēselē nav bijis. Un tas arī viss.

Dziļi pārdzīvojis šo drāmu, Prjahins sevī apņēmās nekad pie Zinās vairs atpakaļ neiet, neatcerēties viņu, nekādā gadījumā nedomāt par viņu — tikai sirdī palikusi rēta un pasē violetais zīmodziņa nospiedums.

Tā arī, stingri nosolījies pagātnei nepievērsties, Aleksejs dzīvoja, ja tikai nebūtu traucējusi krustmāte Gruņa ar savu taujāšanu.

Prjahins ar dūri sabužināja spilvenu, dziļi nopūtās un nolēma gulēt, kad pēkšņi viņam iekrita prātā interesanta doma.

Bet ja nu krustmātei Gruņai ir savi nolūki? Ja tā grib viņu uzvedināt uz domām par sievietēm? Vai tad nevar būt tāda kara laika sievietes viltība?

Sākumā slimnieks domā, kā izķepuroties un palikt pie dzīvības, pēc tam paēst un padzert, un tad jau arī par sievieti nav grēks paprātot. Tā Aleksejs, pārkāpdams savu stingro apņemšanos, savus principus, negaidot piedevis Ziņai tās zemisko nodevību, atcerējās nevis pēdējo — rūgto brīdi, bet pirmo — patīkamo: pirtiņu, Zinās veselīgo miesu, kas tumsā balsnīja, viņas garšīgo muti, no kuras plūda karsta tveice, un savas vīrietības trīsas...

Viņš apsviedās uz otriem sāniem, muļķīgi iesmējās, pavēlēja sev aizvērt acis un dziļi elpot.

«Bet kas tur īpašs,» Aleksejs aizmigdams domāja, «krustmātei Gruņai taisnība: cilvēks tik sarežģīts nemaz nav...»

Turklāt vēl viena doma pirms aizmigšanas viņam iešāvās prātā. Par to, ka vēlēšanās palikt šai pilsētiņā nav nejauša. Četrdesmit gadu vecumā uzsākt dzīvi no jauna nav tik vienkārši.

Viņš tomēr sāks. Mēģinās visu vēlreiz.

Vienu nedēļu trīsreiz dienā Aleksejs dzēra nez kur sadabūtu negatavu kviešu novārījumu, ko viņam gatavoja krustmāte Gruņa. Žurga bija duļķaina, negaršīga, lipīga, un Aleksejam šis cienasts nekādu baudu nesagādāja, taču jau pēc nedēļas viņš jutās pavisam citāds nekā todien, kad iznāca no hospitāļa. Rītos viņš, atsprādzējis siksnu, vicināja cirvi, skaldīdams malku. Sākumā pa drusciņai, lad arvien vairāk un izstrādājies ieklausījās sevī. Dīvaini: nekādu — pat vismazāko sāpju viņš nejuta. It kā labā krustmāte Gruņa ar saviem novārījumiem būtu viņu stingri salīmējusi.

Malkas skaldīšanas pārtraukumos Aleksejs apmeklēja kararūpnīcas kadru daļu — aizpildīja anketu, atnesa dokumentus un pēc nedēļas tika ieskaitīts transporta cehā par šoferi.

Kadru darbinieks, jauns puisis ar vienu roku, smaidīdams viņam sacīja, ka transporta cehā uzskaitē esot sešdesmit zirgu un tikpat pajūgu, divdesmit gāzģeneratora mašīnu ar kādiem desmit klucīšu zāģētājiem šīm mašīnām, bet kadri gandrīz sieviešu dzimuma vien — tikai četri vīru kārtas: divi večuki un divi pēc ievainojuma, derīgi mašīnas vadīšanai.

— Večukus var neskaitīt, sūtām tevi kā dadzi rožu dārzā! — puisis smējās. — Piesargies!

Brīdinājumu, ka jāpiesargās, Aleksejs sākumā īsti nesaprata. Apjēdza tikai pēc pusstundas, kad ar norīkojumu iegāja transporta ceha kantorī.

Atvēris durvis, Prjahins aiz pārsteiguma atrāvās — viņa acu priekšā šūpojās biezu dūmu siena, pilna spiedzīgu kliedzienu, kas uzreiz apklusa, taču, kad viņš pārkāpa pār slieksni un, pie tabakas dūmiem nepieradis, saviebās, kantorītī nodārdēja smieklu vētra.

Ar mahorkas dūmos asarojošām acim viņš ielūkojās patumšajā telpā un arvien vairāk samulsa — patiešām iekūlies pašā rožu dārza centrā: gar sienu uz soliņiem sēdēja tikai sievišķi. Vecas un jaunas sievietes raudzījās viņā tieši, un šie skatieni viņu samulsināja galīgi, un viņš nedroši ierunājās:

— Man vajag biedru Sahno.

Viņu apdullināja jauna smieklu brāzma, līdz beidzot no kakta atskanēja dziedoša, maiga valodiņa:

— Es esmu Sahno.

Pie galda sēdēja jaunule ar melnām uzacīm un neveselīgu sārtumu vaigos un uzsmaidīja viņam. Aleksejs piegāja pie galda un pasniedza viņai papīru, bet muguru viņam svilināt svilināja sieviešu skatieni. Viņš atbildēja uz transporta ceha priekšnieces jautājumiem, apvaicājās par mašīnu, par tās lietojamības stāvokli, bet durstīgie skatieni no aizmugures viņu it kā rezerves dalās sadalīja. Tad pēkšņi viņš izdzirda sarunu...

Tā nebija divu vai triju saruna, runāja, šķiet, visas, kas sēdēja aizmugurē, visas uzreiz, un katra frāze tika izpušķota ar rupjiem izteicieniem, kas patapināti no pu-deleshrāļiem. Prjahins atcerējās kadru daļas vienroča izmesto vārdu «piesargies!», kas atbalsojās viņā ar sāpīgu neizpratni.

Tad vienā acumirklī, it kā no paģirām atskurbis, Aleksejs pagriezās pret sievietēm, kas sēdēja gar sienu, un skumīgi pavaicāja:

— Sievietes, kas ar jums ir?

Aiz muguras noklaudzēja papēži — ceha priekšniece ar melnajām uzacīm pagāja garām Aleksejam, piegāja pie loga, atvēra to, dūmi kā ūdens straume plūda uz ielas, iestājās klusums. Un šai klusumā Aleksejs izdzirda piesmakušu, it kā apsaldētu balsi:

— Iebaudīsi no mūsu sūrumiņa, tad jau redzēsi!

Kaut kas šai balsī Prjahinam šķita īpaši pazīstams, viņš ielūkojās vājajā, līdz pašām uzacīm ar lakatiņu aizsietajā sejā, un viņa ceļgali saļodzījās.

— Ak kungs! Zinaida! — Aleksejs, šķita, drīzāk nopūtās nekā izrunāja, un atkal, tāpat kā toreiz, kad pārkāpa pār hospitāļa slieksni, kaut kas pagrūda viņu pie sienas, it kā pats liktenis pretotos viņa mēģinājumam sākt visu no jauna.

Klusums aprāvās, sievietes atkal cita caur citu sāka gānīties, iečirkstējās šķiltaviņas, sāka dūmot smēķi, bet ceha priekšniece, pārmainīdama savu dziedošo balsi pret griezīgi spalgu, pēkšņi uzkliedza:

— Nu, sievas! Uz iekraušanu, uz iekraušanu!

Kantoris ātri vien kļuva tukšs, beigās vēl kāda uzsauca:

— Reku, Zina brūtgānu sastapusi!

Prjahins un Zina, saspringti viens otram acīs ielūkodamies, it kā mēģināja svešādajās, novecojušajās sejās saskatīt savu pagātni, bet neatrada — neatrada nekā tāda, kas varētu atgādināt viņiem ko labu un dārgu.

— Kā tu te gadījies? — Aleksejs vaicāja.

Atbildes vietā Zinaida sacīja:

— Petro nogalināts.

Aleksejs pašūpoja galvu. Ak tad tā! Tātad Petro nogalināts.

Viņš mēģināja uzkurināt sevī ļaunu prieku: re, kā Petro kritis, bet viņš ir dzīvs, tu, Zinaida, pārrēķinājies, taču neko citu kā sausu, ar jūtām nesegtu prātojumu sevī izraisīt nevarēja.

— Bet tu? — Zinaida vaicāja.

— Ievainoja. Te gulēju hospitālī, — viņš atbildēja.

— Kādēļ tad ne Maskavā?

Re nu — vissarežģītākais un vissāpīgākais jautājums, kādu vien Zina Prjahinam varēja uzdot, nezinādama, nenojauzdama, cik tas asi viņam iedzēla. Tādu sagadīšanos! Tikai vakar viņš vēl prātoja par otrreizēju mēģinājumu, otrreizēju iesākumu un viss viņam šķita pareizs, iespējams, katrā ziņā ticams, un viņš bija cerību pilns. Bet šodien?

Starp citu — kas tad noticis šodien? Viņš sastapa Zinaidu. Neticami, neiedomājami, taču sastapa; dzīve tātad var sagādāt arī tādas lamatas. Nav vārdam vietas, šī tikšanās ir nepatīkama, skumja, tomēr īpašs nekas nav noticis. Sastapa Zinaidu, nu lai! Sen viņš to no sirds

Izmetis. Uzreiz pat nepazina. Vēl šobrīd raugās viņā, bet • irdi nekāda satraukuma, lai gan iepriekšējā vakarā pirms Iemigšanas atcerējās pavisam citādi.

No senās Zinaidas nekas vairs nav palicis. Balss aizmākusi, sveša. Seja vējappūsta, arī sveša. Pat lūpas citādas — apkaltušas, plānākas kļuvušas. Vienkārši satapis paziņu — un tas ir viss. Tādēļ jau viņš nav Maskavā, bet šeit. Visu sāk no jauna ...

Nu nēl Ne tik viegli viņu no ceļa nogriezt, turklāt vēl no tāda, kādu viņš nokājojis. Pirmskara istaba, Zinaida ar savu Petro, Ivans Fjodorovičs ar emku, ziemas ceļš frontē, hospitālis, nepārtrauktas sāpes dienām un naktīm — kā nebeidzama žilbinoša ziemeļblāzma.

Pārāk daudz nelaimju viņš pieredzējis un pārāk maz pašreizējā dzīvē iesakņojies, lai atteiktos no savas idejas, no otrreizēja mēģinājuma, no cerībām, ka četrdesmit gadu vecumā vēl var sākt jaunu dzīvi, var sastapt labu cilvēku, dzīvot mierīgi, laimīgi, lai savu dabas atvēlēto aploci iezīmētu pienācīgi — ar mīlestību, ar savu turpinājumu, ar bērniem, ar domām, ka neesi dzīvojis veltīgi.

Aleksejs saknieba lūpas un atbildēja Zinaidai vēsi:

— Pagaidām.

Viņš devās uz durvīm, tad pēkšņi pagriezās atpakaļ, ietverdams savā skatienā visu Zinaidas augumu — sarāvušos, novājējušu veču —, un pārkāpa pār slieksni.

— Velns parāvisl — viņš čukstēja, juzdams neizsakāmu tukšumu.

Kāds, it kā viņa domas noklausījies, uz pirkstgaliem piezadzies no mugurpuses, smagi elpo viņam pakausī.

Ne jau kāds, bet Zinaida!

Izmisīgi pretodamies notiekošajam, Aleksejs juta, kā vieglums, ar kādu viņš dzīvoja nedēļu, attālinās, it kā aizplūst no viņa, bet tā vietā uzveļas smagums. It kā Zinaida viņam aizmugurē čukstētu: «Te es esmu, te es esmu!» Aleksejs atmeta ar roku un devās uz garāžu: «Vai tad es pats par sevi neesmu noteicējs? Vai tad esmu mazs bērns?!» Bet balsī, galvu šūpodams, atkārtoja:

— Velns parāvis!

Rītos tukšā dūšā Aleksejs dzēra uzlējumu gan no negataviem kviešiem, gan no sadiedzētām auzām, apēda savu maizes devu, dažreiz apziestu ar kādu savādu taukvielu, kas atgādināja vazelīnu, un gāja uz darbu.

Bija vēls rudens, sals vēl arvien neskāra apnīkstošo lietus izmiek.šķēto, staigno zemi, pa kuru ne tikai kājām bija grūti izbrist, bet arī ar automašīnu izkulties, jo mazjaudīgais gāzģenerators pa mālainajiem dubļiem nespēja mašīnu izvilkt, un tā gāzelēdamās un drebēdama tenterēja pa izbrauktajām bedrēm.

Pa dienu Aleksejs tā nomocījās, ka, vakarā mājās nākot, tikko turējās kājās un dažreiz patiešām paklupa, tā ka mājās pārradās dubļains un netīrs kā pats velns. Labi vēl, ka krustmāte Grima ilgi aizkavējās hospitālī: Priahins paguva nomazgāties, iztīrīt šineli un izžaut.

Katru rītu vajadzēja tīrīt kurtuvi, iekurt apaļo krāsni kabīnes aizmugurē, bet braukšanas laikā nedrīkstēja aizmirst piemest malku, pieliet radiatorā ūdeni, bieži vajadzēja apstāties, turklāt dubļi...

Prjahins veda kastes ar šāviņiem no rūpnīcas uz preču staciju; visu transportu iekrāva un izkrāva sievietes, taču viņu bija par maz — un palīdzēja braucēji. Izņemot Alekseju.

Sirds sažņaudzās, redzot salīkušos augumus, kas bez kurnēšanas klusi kustējās pelēkajā rītausmā. Viņam bija neērti runāt ar vedējām, un viņš centās no tām izvairīties Patiešām, ko lai runā? Pateikt līdzjūtīgu vārdu, jo tas te īsti vietā, bet sargies, ja izklausīsies pēc žēlošanas! Tad diezin kā var beigties Patrieks tevi tālāk, lai gan esi ievainots frontinieks. Un kāda jēga no tukšas līdzjūtības, ja nevari palīdzēt, ja tev pašam, gluži spēk-pilnam vīrišķim, palīdz? Nē, Aleksejs izvairījās no vedējām. bet, kad viņas sapulcējās kopā sapīpot un papļāpāt, viņš bez īgnuma un izbrīna klausījās to labdabīgajā vāvuļošanā.

Apsēdies uz savas automašīnas pakāpiena, viņš bieži domāja par Šo sieviešu nākotni. Kādreiz Šis karš beigsies un viss varbūt arī šīm sievām nokārtosies, viņas aizmirsīs tabaku un rupjības un stāsies pie savas dzīves galvenā uzdevuma pildīšanas — mīlestības un paaudzes turpināšanas; bet vai tad šis pavisam ne vienkāršais uzdevums — paaudzes turpināšana — viņām būs pa spēkam pēc tonnām šāviņu, kur nu tonnām — tūkstošiem tonnu pārcilāšanas uz saviem sievišķīgajiem augumiem?

Reiz, padomājis par to, viņš nospļāvās dubļos, piegāja pie vedējām un, neuzsācis sarunas, paķēra kasti, uzcēla uz muguras, taču līdz mašīnai tik tikko aizstiepa

Viņš juta, kā vēderā kaut kas nokrakšķ, asa sāpe sāka plosīt ķermeni. Ar mokām viņš aizvilkās līdz savai pusotr-ioimi^ajai, nolikās un, kājas pie vēdera pierāvis, tikko atguvās.

-- Tu kā sauss papiross, — kāda sieva viņu pazoboja.

Ātri sadegi, bet dūma nekāda!

Kāds nu papiross! Nemaz nevar ne zināt, ne saprast, kam viņš tagad derīgs. Labi, ka vēl mašīnu var vadīt.

Todien viņš daudz svīda, acis aizmiglojās. Vairāk reižu viņš apturēja mašīnu, atvilka elpu un brauca tālāk, rūpnīcā un stacijā ar apbrīnu raudzījās uz sievietēm: cik nu viņām tā spēka, bet stiepj tādus smagumus, tādas kastes un stiepj bez činkstēšanas, bez kurnēšanas, klusēdamas, tik stiprāk sadugdamas, kad, redzams, jau pāri visiem spēkiem!

Dažreiz transporta cehu — vai nu daļēji, vai visus — norīkoja pārvadāt citu kravu. Prjahins aizveda strādnieces uz palīgsaimniecību. Lai gan ziema bija aizkavējusies, kartupeļus novākt nebija paguvuši.

Atpakaļ Aleksejs joņoja tukšā. Viņa gāzģeneratora «spēkmašīna» šķieda dubļus, slampāja pa dančkām kā veča, un vārds «joņoja» šai izgrābājušai pusotrtonnīga-jai, protams, nepiestāvēja. Turklāt Aleksejs vairākas reizes apstājās, lai uzkurinātu kuldu, piemestu klucīšus, īpaši smagi mašīnai gāja piekalnēs, tad motors kauca, viss korpuss drebēja, riteņi grozīdamies slīdēja, un Prjahins katru reizi, ticis augšā, slaucīja piedurknē sviedrus no pieres — tik daudz pārdzīvojumu no viņa prasīja viņa vecā grabaža.

Braukdams visstāvākajā piekalnē, viņš priekšā uz ceļa ieraudzīja šķērsām sagriezušos ratus. Zirgs gulēja, bet tam blakus tieši uz zemes sēdēja braucēja.

Aleksejs apstājās, izlēca dubļos, piegāja pie braucējas un, saņēmis aiz piedurknes, cēla to augšā. No brezenta mēteļa kapuces apakšas pret viņu pagriezās vāja seja: un Aleksejs nodrebēja: atkal ZinaidaI Viņas lūpas bija zilas. No saplīsušiem cimdiem izlīduši stingi, nosaluši pirksti, pati trīc un dreb.

Zirgs nobeidzies pajūgā, un milzīga, blāva acs vienaldzīgi raudzījās zemajos mākoņos. Rati bija piekrauti ar kartupeļu maisiem. Redzams, Zinaida arī sūtīta uz palīg-saimniecību.

Prjahins nolaida savas mašīnas bortu, piegāja pie ratiem, paņēma maisu uz muguras, izslējās, klausīdamies, kā viņam vēderā kaut kas saspringst. Tad, piesardzīgi soļus sperdams, piegāja pie mašīnas un ievēla tajā maisu. Sākumā Zinaida stāvēja vienaldzīgi, pie gāzģeneratora ierīces melnā balona muguru atspiedusi, taču, ievērojusi, kā pāris reižu Aleksejs sagrīļojas, nesdams smago maisu, sāka viņam palīdzēt.

Prjahinam bija smagi. Sāpes vēderā pakāpeniski pieauga, izplezdamās kā ciets, karsts kamols. Viņš apstājās uz brīdi, gaidīja, lai kamols mazliet atvēst, taču Zinaida, maza, trausla, kā uzvilkts pulkstenis bez apstājas vilka maisu pēc maisa, šķita, ka viņa tūdaļ pārlūzīs, un Aleksejs piespieda sevi izslieties un atkal ņemt uz muguras maisu.

Kad kartupeļu maisi bija pārkravāti, Prjahins izjūdza beigto zirgu un piekabināja ratus pie mašīnas.

Lēnām, lai piekabinātie rati neapsviestos apkārt, viņš brauca uz rūpnīcu.

Kabīnē Zinaida mazliet atsila, drebuļi pārstāja kratīt, seja nosvīda, kļuva sārta. Viņa atraisīja lakatu, no tā apakšas kā ruda, viļņaina upe izplūda mati — vienīgais, ko viņš pie Zinaidas pazina.

Ne vārda nerunādama, Zinaida matus sasukāja, pēc larn uzsprauda. Ar vienu acs kaktiņu Aleksejs redzēja šos viļņus, juta aizmirsto smaržu, kas no tiem plūda.

Viņš aizgriezās, raudzījās kaut kur projām, cenzdamies neievērot uzmācīgo pazīstamo smaržu.

Klusēdami viņi aizbrauca līdz rūpnīcai, pie ēdnīcas sievietes izkrāva maisus no mašīnas, pēc tam parādījās Sahno un apsēdās kabīnē starp Alekseju un Zinaidu. Sievietes aizkūpināja mahorkas smēķus, un Prjahins brauca atpakaļ.

Beigto zirgu laikam vajadzētu aizvest uz izgāztuvi, taču trijatā viņi to nevarēja pacelt, un Sahno sāka rakstīt aktu, Neērti noliekusies pie stūres, priekšniece skribelēja ar zīmuli uz papīra, taujādama Zinaidai zirga vārdu, nobeigšanās apstākļus un laiku. Pēc tarn izņēma no kabatas spalvu nazīti, piegāja pie zirga un lietišķi grieza tā ausi.

Aleksejs nodrebēja, Zinaida novērsās, bet Sahno viņiem parādīja dūralumīnija apli ar numuru — birku, kas bija jāpievieno aktam.

Klusēdami viņi atgriezās rūpnīcā; zirgi bieži vien aiz vecuma nobeidzās tieši darbā, to vietā no sādžām atveda jaunākus, un viss ritēja parastā gaitā, tā ka neviens īpaši neuztraucās.

Iztraususies no mašīnas, Sahno lūdza, lai Aleksejs vēl vienu maiņu paliek — salūzuši divi gāzģeneratori; daži pajūgi, kas aizsūtīti uz palīgsaimniecību, neesot atgriezušies.

Zinaida joprojām svīda, vaigi bija sasārtuši, un, cieši viņā palūkojusies, priekšniece pamāja:

— Pagaidām aizved viņu mājās! Pats arī kādu stundiņu atpūties!

Mašīna kleberēja pa pilsētu, dubļus šķiezdama. Zinaida klusēja, ierāvusies kabīnes kaktiņā, un Prjahins nodomāja, ka viņa aizmigusi. Tādēļ, tiklīdz viņa sāka runāt, viņš pat nodrebēja aiz pārsteiguma.

— Sāksim visu no jauna, — Zinaida piesmakušā balsī sacīja.

Aleksejs paskatījās un ieraudzīja karstumā degošas acis. «Redzams, pārsalusi,» viņš nodomāja, neņemdams vērā viņas vārdus.

— Sāksim visu no jauna, — Zinaida sēcoši atkārtoja. — Brauksim prom uz Maskavu. Kāda velna pēc mums visu šito vajag!

Aleksejs pasmīnēja. «Visu no jauna.» Tāpat kā viņš. Tikai viņš visu no jauna grib sākt tepat, Maskavu no atmiņas izsvītrot, bet viņa — atgriezties Maskavā.

Prjahins juta, kā Zinaida ieķērās viņa šine|a piedurknē, un vilcinādamies lūkoja atbrīvoties. Taču Zinaida turēja cieši.

— Saproti jel, — viņa drudžaini runāja, — es no tevis aizgāju, bet mani liktenis par to sodījis. Pjotru nogalināja. Taču man var piedot, vai ne? Atvainot. Vai nav tā? Cilvēki taču var cits citam piedot. Viņiem tas jādara. Es tev kājas mazgāšu. Būšu uzticīga līdz kapa malai, tikai tici! Šeit mēs abi izlaidīsim garu, tu saproti? Pārstiepsimies un nobeigsimies kā tas zirgs. Jādzīvo, Aļošal Saproti, jādzīvo!

Alekseja vēders bija trulu, smagu sāpju pilns. Viņš atkal parāva roku, gribēdams atbrīvoties, bet Zinaida neatlaida viņu.

Aleksejs viņas vārdus it kā laida gar ausīm. Visa dzīve viņam šķita jau izlemta un skaidra. Viņam ir mērķis. Viņš zina, kā dzīvos. Ar šo Zinaidu viņam nevar būt nekā kopīga. Murgi vien. Acīmredzot pārsalusi, nabadzīte.

Prjahins pārstāja raustīt roku, nemēģināja vairs pie-

durlmi atbrīvot no Zinaīdas pirkstiem, viņš tikai gribēja ātrāk nokļūt viņas dzīvoklī, izsēdināt savu bijušo sievu, bet pēc tam drīzāk tikt mājās, izdzert glāzi krustmātes Gruņas uzlējuma, atlaisties gultā, pievilkt ceļgalus pie vēdera un stundiņu pagulēt — tādā stāvoklī sāpes ātrāk pierimst — un tad atkal doties uz darbu. Lai būtu vieglāk, viņš noliecās pie stūres, gandrīz vai uzgula tai.

Zinaida apklusa, taču Aleksejs juta viņas skatienu uz saviem deniņiem. «Nav labi ar viņu,» Aleksejs domāja, «zaudējusi savu Pjotru un nekādi nevar atjēgties, tādēļ runā visādas aplamības ... Bet varbūt patiešām cer, nožēlo, ka aizgājusi.»

Tikai viņu tas nekādi neskar.

Viņš klusītiņām, lai neizkliedētu iestājušos klusumu, vaicāja Zinaidai, kur griezt mašīnu, kā braukt tālāk, pie kuras mājas apturēt, un viņi apstājās pie barakas.

— Iesim! — Zinaida pavēloši sacīja, un Aleksejs mulsi viņā paskatījās.

— Met laukā no galvasl — viņš atbildēja, ieklausīdamies tādās kā zvārgulīšu skaņās. Kaut kas viņam kutināja pieri, viņš pārlaida pār to ar delnas virspusi un izbrīnījies paskatījās: slapja.

— Tu taču vairs neizskaties pēc cilvēka, — Zinaida sacīja. — Nāc, atpūtīsies, vēl visa maiņa priekšā!

Aleksejs atlieca muguru, viņu kaut kur veda, viņš no jauna atjēdzās tikai barakas gaitenī — kreisā pusē ar savu plecu viņu balsta Zinaida. Nograbēja atslēga, nočīkstēja viras. Zinaida atāķēja viņam šineli un pieveda viņu pie gultas.

Viņš atkal iekrita nesamaņā, it kā būtu pazudis no zemes, bet tūlīt atgriezās, un viņam priekšā trīsuļoja krūzīte ar karstu tēju. Aleksejs ieņēma malku, rēgi nozuda, viss nostājās savās vietās: šaura kā sprauga istabele, kaktā finiera skapis. Zinaida vaļējiem matiem sniedz viņam kā mazam bērnam krūzīti ar tēju.

Prjahins rāvās augšā, gribēdams piecelties, bet Ziņai-das seja bija ļoti tuvu, saltas rokas saņēma viņa deniņus glāstīdamas, mierinādamas, un viņam aizrāvās elpa no viņas skūpsta. Zinaida skūpstīja viņu nemākulīgi, it kā aizmirsusi, varbūt nekad nebija pratusi, bet viņam iekšā viss satrūka, viss pajuka. Apstulbis, vēl pienācīgi neatguvis samaņu, Aleksejs no jauna krita nemaņā, tikai tagad šejienes, pasaulīgā, ar sirds pērkonu dunoņu, ar to, kas viņam kādreiz piederējis, bet sensenis aizmirsts un tādēļ «lie/.in vai reāls.

Jā, diezin vai reāls, jo aizmirstais neapturami beidzas, un, purinādams nost murgus, lādēdams sevi par notikušo, viņš saprata, ka neatgriežamais nav atgriežams, taču Zinaida tik pazemojoši lūdza, lai viņš aizmirst pagātni, lūdza piedošanu, lūdza neiespējamo, bet tas nozīmē — nereālo.

Viņš nosvīda.

Mēdz būt, ka vīrietis izmanto sievietes vājumu, bet ar viņu notika otrādi: Zinaida izmantoja viņa vājumu, taču arī viņš nebija bez grēka, nebija taču bez samaņas, velns parāvis, viņš taču bija ar Zinaīdu ne jau murgos, tādēļ nav ko lādēt Zinu, vajag tikt skaidrībā.

Taču — kā? Kāda piedošana, kāds ar to sakars piedošanai, ja viņam ir sava dzīve, bet viņai sava; kāda piedošana, ja viss, kas starp viņiem bijis, sen aizmirsts, izsvītrots no viņu abu atmiņas — no viņa un viņas?

Taču būtība varbūt slēpjas kur citur? Vienkārši viņa baidās no vientulības.

Bet viņš?

Viņš taču arī baidās no vientulības... Nē, ne tā. Viņš daudz gadu dzīvoja viens, bija pilnīgi vientuļš. Viņš pieradis pie vientulības, tomēr pēc ievainojuma negrib vairs atgriezties savā vientulībā. Grib tikt vaļā no tās.

Viņš grib tikt vaļā no vientulības, bet viņa baidās palikt viena. Vai tas būtībā nav viens un tas pats?

Vecās dzirnavas, kas sen nebija malušas naida graudus, Prjahina iekšienē sāka griezties. Viņš atcerējās to dienu, skaistu, saulainu vasaras dienu, gaismas pielietu un laimei domātu istabu un galdu ar trim glāzītēm — viņam, Zinaidai un Pjotram, kas nez no kurienes bija uzradies.

Viņu sagrāba naids, spēcīgs, atjaunots, it kā viss būtu noticis vakar, nevis pirms daudziem gadiem.

— Kādēļ tev tas vajadzīgs? — viņš vaicāja Zinaidai.

Viņa raudāja. Pleci atkal pārklājās ar zosādu.

Aleksejs uzvilka tiem virsū segu. šīs pūtītes, šī zosāda izraisīja viņā nepatiku. Viss bija tik muļķīgi... Nabaga Zina... Viņa domāja tikai par savu izmisumu, nevēlēdamās rēķināties ar viņu, Alekseju. Zina domāja, ka var viņu piespiest... Ko piespiest?

Ai, Zina, muļķīte ar apaļajām acīm, aizmirsusi, ka laiks un rīcība cilvēkus izšķir uz mūžiem. Taču toreizējās Zinās

nav. Pat tās vainīgās nav. Ir sveša sieviete, nepiederīga un tāla, kas aplam iedomājusies, ka viņai ir kādas tiesības uz Alekseju Prjahinu.

Kad Aleksejs izgāja laukā, laiks krasi bija mainījies. Debesis noskaidrojušās, spoži spīdēja apajā mēness spuldze, un šo līdzību ar spuldzi vēl vairāk pastiprināja balsenais aplis, kas precīzi, it kā ar cirkuli tam apkārt bija apvilkts.

Gaiss šķita kā no stikla izliets, tas zvindzēja, tālu pārraidīdams pilsētas trokšņus: stacijā manevrējošās lokomotīves svilpienus, zēna kliedzienus pagalmā, garāmgā* jēja dobjo klepu, nogurušā zirga sprauslāšanu.

Klucīši gāzģeneratora kurtuvē bija izdeguši, tikai sarkanas oglītes kvēloja, un Prjahinam bija jāgaida, kamēr jauna kurināmā deva iesilda dzinēju.

Tikko sācis braukt, Aleksejs uzreiz saprata, ka laika maiņa tikai padarījusi debesis gaišākas un gaisu dzidrāku. Viegls sals bija sastindzinājis dubļus, pārklājis peļķes ar pagaidām vēl plānu ledus kārtiņu. Viņš bija pieredzējis šoferis, zināja, ka tā ir atkala, un brauca piesardzīgi.

Visu nakti Alekseja mašīna, kas atgādināja lokomotīvi, rāpoja pa apklusušajām pilsētas ielām, ar ugunīm apgaismodama ceļu, sastapdama tādas pašas gāzģeneratora mašīnas un pajūgus, kuros sēdēja braucējas; un sievietes, ' kas sēdēja pie mašīnas stūres vai uz ratu malas, atrada spēkus viņu pasveicināt, pamāt ar roku, un Aleksejs viņām tāpat atbildēja, katru reizi palielinādams ātrumu līdz iespējamai robežai. Sīs sievietes, kuras aiz noguruma bija tik līdzīgas, ka pat grūti atšķirt citu no citas, izraisīja viņā sirdsapziņas pārmetumus.

Sīs sievietes, lūk, visas šķiet vienādām sejām — tas tikai tādēļ, ka viņš vēl visas labi nepazīst, — bet katrai taču sava dzīve, savs liktenis, katra gaida kādu no frontes, varbūt arī vairs negaida, taču katra klusēdama velk savu jūgu pacietīgi, bez kurnēšanas, savas sāpes uti ciešanas slēpjot aiz rupjiem vārdiem. Cik daudz pacietības šīm parupjajām sievietēm, bet katrai sava sāpe, sava liksta, sava bēda!

Viņš lūkoja iedomāties pirmo sastapto braucēju elegantā tērpā, kurpītēs ar augstiem papēžiem, smalkās zeķēs; viņš pūlējās to iztēloties, neatraujot skatienu no ratos sakumpušā auguma sagumzītā vatenī, ar zemu uz ļiirres apsietu melnu lakatu, — taču nekas neiznāca: i ;iti aizslīdēja garām, un sieviete viņam pamāja ar ierasto Jostu, it kā odus atgaiņādama.

Nē, nekādas burvestības viņam nepadevās, viņš pat nespēja iedomāties savas pazīstamās transporta ceha strādnieces citā — pievilcīgā, sievietei piedienīgā izskatā, pat iztēloties nespēja.

Rati un mašīnas brauca pretī, bet Prjahins, tāpat braukdams pretī, zināja, ka viņš arī ir šīs nepārtrauktās ķēdes loceklis, ka viņš ir daļa no tā rata, kas lēnām griežas pilsētā, kas nogādā stacijā kastes, kuru smagums līdz nemaņai izstaipa rokas, pēc tam griežas tālāk, atpakaļ pēc jauna gāzuma — un tā dienas un naktis.

Rīta pusē sals pieņēmās un atkala saglabājās. Zirgi mocījās, krita, mašīnas ceļu vēl vairāk noglumināja. Sahno pa ķēdīti deva rīkojumu, lai šoferi izraugās citu maršrutu un veco atstāj tikai pajūgiem.

Viegli pateikt — citu maršrutu! Visi ceļi pārvērtušies par slidotavām, braukšana kļuvusi par nepārtrauktu mocību. Taču šoferi steidzās. Svīda gaismiņa, drīz vien uz ielas parādīsies gājēji, tad braukšana kļūs pavisam bīstama.

Ausa gaisma. Prjahins vairāk reižu sevi pieķēra, ka snauž.

Viņš apstājās, skriešus apskrēja apkārt mašīnai, vairākas reizes pietupās, palēkāja, dziļi elpoja, lai aiztrauktu miegainumu. Pusstundu šie rosmes vingrojumi līdzēja.

Rītausmas zilgumā pēkšņi sāka stipri snigt, sacēlās vējš, braukt kļuva bīstami: sniegs viltīgi nosedza apledojumu.

Izkrāvis kārtējo kravu, Prjahins stingri apņēmās atgriezies rūpnīcā, iet pie Sahno un prasīt vismaz ķēdes riteņiem, kaut gan ķēdes vairāk der palsenā sniegā, mazāk atkalā.

Viņš brauca, saspringti skatīdamies, un atkal juta, ka nāk snaudiens. Pie nolaidenas piekalnes Aleksejs pakratīja galvu, lai aizdzītu snaudienu, un apstājās, vērodams nogāzi: tas bija slidens un bīstams ceļa posms. Labajā pusē, arī uzkalnā, kūpēja maizes fabrika, tā ka lejā bija neliela ieplaka, kur sastapās divi ceļi no divām piekalnēm: ceļš no maizes fabrikas un iela, pa kuru brauca Aleksejs.

Aleksejs apskatīja fabrikas piekalni — tur neviena nebija. Viņš piesardzīgi sāka stūrēt lejup.

Slidenajā piekalnē labāk nebremzēt, jo bremzējot mašīna var pagriezties sāņus vai pat apsviesties apkārt, un braukt te var tikai ar drošu pārliecību, ka neviens negadīsies cejā.

Mašīna ripoja, tikko uzsnigušo sniedziņu ar riteņiem šņirkstinādama, un pēkšņi labajā pusē parādījās ēna.

Aleksejs uzreiz nemaz nesaprata, kas tas ir.

Rūpnīcas piekalnē sapūsto sniega strēļu baltums saplūda ar sievieti baltā virsvalkā un baltu lakatiņu galvā. Aleksejs bija gan vairāk reižu redzējis maizes vedējas — baltas no galvas līdz kājām (tikai zābaki melni) viņas vilka pa pilsētu baltus ratiņus ar maizi, krūtis pret šķērsi atspiedušas. Tagad, šai šķērsī ieķērusies, sieviete pūlējās ar zābakiem atsperties pret plāno ledus kārtiņu, kas klāja zemi, un ratiņus nobremzēt, taču zābaki slīdēja — un smagie, ar maizi piekrautie ratiņi ripoja lejup un grūda sievieti pretī mašīnai.

Prjahins jau sen bija bremzi līdz galam nospiedis, mašīnas riteņi neripoja, taču mašīna pa ledu slīdēja tieši virsū ratiņiem.

Prātīgākais būtu, ja sieviete kristu zemē, paraudama ratiņus mazliet sāņus, taču viņa baidījās par maizi un šķērsi no rokām neizlaida, bet Aleksejam neklausīja mašīna.

Aleksejs ieraudzīja sievietes seju — vaļēju muti, uz pieres noslīdējušu lakatiņu. Un baltajā sniegā dažus melnumus: riteņus un zābakus.

Klusumā brīkšķēja finieris, sniegā izbira maizes klaipi, mašīna paslīdēja vēl metrus desmit, nosvērās uz sāniem, zeme aizpeldēja, un, drudžaini sažņaudzis stūri, Prjahins saprata: visam beigas!

Kārpīdamies laukā no apkritušās mašīnas kabīnes, nevērodams asinis, kas tecēja no pārsistās uzacs, viņš vēl dzirdēja garu, žēlu kliedzienu.

Kad viņš pieskrēja pie ratiņiem, sieviete jau klusēja.

Aleksejs viņu pagrieza.

Lūpas cieši sakniebtas, pelēkās acis vaļā, bet bez apziņas. Viņš pārlaida plaukstu pār siltajiem plakstiem, un tie aizvērās.

Sniegpārslas krita uz sievietes sejas un kusa. Pēc brīža vairs nekusa.

Aleksejs ielūkojās sievietes vājajā sejā un domāja, ka tā līdzīga viņa rūpnīcas vedējām.

Tikai tagad, šinī mirklī, viņš saprata, ar ko tik līdzīgas cita citai sievietes, kuras viņš ik dienas redz. Ar vājumu un zilām ēnām zem acīm.

Prjahins pacēla uz augšu ar asinīm aizplūdušo seju, un dobjš, necilvēcisks vaidiens izlauzās no viņa krūtīm.

Dzeldīja smaga doma: «Kādēļ es izglābos? Lai nogalinātu? ...»

Viņš šai brīdī bija bezapziņas stāvoklī, tikai izskats cilvēka.

Apziņa uzpeldēja saraustīti, ar pārtraukumiem, brīžam viņš apkārtni tikai redzēja, to neapzinādamies. Viņš jauca tiešamību ar iztēli.

Kādā brīdī Aleksejam šķita, ka arī viņš ir miris, un baltas ēnas, daudz baltu ēnu sastājās viņam līdzās aplī. Tomēr tās nebija ēnas, bet baltos, īsos virsvalkos ģērbušās sievietes, kas ar ratiņiem veda maizi. Viņš to saprata brīdī, kad ēnas sāka celt augšā nogalināto.

Prjahins atguva apziņu, ar smagu asiņaino roku kustību atvairīja sievietes un pacēla mirušo.

Baltās ēnas kustējās viņam priekšā, rādīdamas ceļu, atvērdamas durvis, un katrs solis atsaucās viņa galvā ar neizturamām sāpēm, Aleksejam šķita, ka viņa ciešanu, bēdu un vainas mērs ir pilns un viņš tūlīt sabruks ar visu savu nesamo.

Ceļš bija īss, atvērās pēdējās durvis, un visas viņa personiskās sāpes izkusa, viņš bez valodas sastinga: nelielās istabas vienā kaktā viņš ieraudzīja večas acis, nekustīgas, nespodras, bet otrā — triju meiteņu sejas, pilnas neizpratnes, izbrīna.

Kādēļ viņš šurp atnesis tādas bēdas?

OTRA NODAĻA GRĒCINIEKS

Vai Aleksejs dzīvoja tajās dienās, tajās stundās, tajos mirkļos? Vai to var saukt par dzīvi? Vai tikai par murgiem, tikai par ļaunu sapni, tikai par bezprāša izdomu?.., Brīžam viņš šķita pilnīgi mierīgs. Atbildēja uz jautājumiem, ēda, kaut kur gāja. Taču viņš runāja, ēda, gāja it kā taustīdamies: rokas, kājas, mēle darbojās pašas par 6evi, bez apziņas vadības.

Taču apziņa, smadzenes līdz pēdējai šūnai bija aizņemtas tikai ar vienu — ar tās dienas vairs neizlabojamām ainām. Jā, neizlabojamām: nevienu kustību, nevienu sekundi nebija iespējams izlabot tās dienas redzējumos, kas nepārtraukti, atkal un atkal atkārtodamies, slīdēja gar acīm ...

Kad viņš atgriezās pie mašīnas, tikko kājas vilkdams, to jau bija ielencis pūlis. Melnace Sahno, kas laikam bija izsaukta pa telefonu, par kaut ko runājās ar vecu milicijas kapteini, kura seja bija tik grumbaina kā cepts ābols. Bija dzirdama dažādu balsu dūkoņa.

Prjahina asiņainā seja it kā apliecināja viņa vainī-gumu — viņa priekšā apklusa un pašķīrās. Transporta ceha priekšniece lūdza, lai viņš paskaidro, izstāsta visu, kā bijis, taču viņš tikai truli raudzījās milicī. Kāda doma nekādi neļāva atraut skatienu no šī stāva.

Aleksejs gan iekrita bezapziņā un sagrīļojās, gan atkal atguva apziņu.

— Varbūt piedzēries? — milicis vaicāja, un Sahno, galvu papurinājusi, kaut ko atbildēja.

Pēkšņi Prjahinam kļuva skaidrs, kādēļ tik cieši viņš vēroja veco milici. Tam pie sāniem karājās revolvera maksts.

Tieši revolveris viņam vajadzīgs.

Aleksejs paspēra soli uz priekšu, noliecās un ieķērās revolvera makstī. Milicis apjuka, mazliet parāvās atpakaļ; Prjahins stiepa roku, lai paņemtu no maksts pistoli, un nopurinājās.

Liktenis par viņu ņirgājās. Vienkārši smējās.

Makstī nebija vis pistole, bet zeķe. Parasta, cieši satīta garā zeķe.

Aleksejs izbrīnījies apskatīja zeķi, un milicis, tikai nule visu sapratis, pagriezās un prasīja:

— Ko tu esi sadomājis? Kas tev prātā?

Labvēlīgi vīri apgrieza mašīnu, un Sahno kurināja gāzģeneratora ierīci. Nāca dūmi, oda pēc mājas krāsns, kas kuras ar bērzu malku. Motors sāka darboties.

— Brauciet, brauciet, liecinieki ir, izmērīts arī, — Aleksejam teica vecais milicis, taču Prjahins šos vārdus neuztvēra.

— Kur lai es eju? Kur man jāiet? — Aleksejs apstulbis jautāja.

— Ejiet mājās! Izsauks. Gaidiet!

— Kā gaidīt? Ko gaidīt? — Aleksejs atkārtoja.

Sahno ar pūlēm Iegrūda viņu mašīnā.

Viņš augšā stāvēja kājās, apskatīja pūli, ielūkodamies miliča grumbainajā sejā, un atkal un atkal skatījās uz kalnu, nesaprazdams, nekādi nesaprazdams, no kurienes un kā radusies viņa notriektā sieviete.

Milicijas kapteinis viņam tikai sacīja, ka kalns, pa kuru viņš braucis, esot daudzkārt garāks par maizes fabrikas piekalni un sieviete iznākusi no fabrikas, kad viņš jau braucis un nav varējis neko ar mašīnu darīt, bet viņa nav uz ce|u paskatījusies. Tas daudz ko izskaidroja, tikai ne Prjahinam. Viņa apziņa bija it kā apstājusies tai neticamajā brīdī: kā rēgs no sniega virpuļa iznira sieviete baltā virsvalkā un viņas baltie ratiņi.

Mašīna sāka braukt, Aleksejs apsēdās kravas kastē uz grīdas. Pēc tam apgūlās.

Sahno mašīnu nevadīja precīzi — par precizitāti nevajadzēja domāt —, ceļa grambās Alekseju kratīja, bet viņš neko nejuta. Tagad nu viņš savu robežu pārkāpis. Acīs krita sniegpārsliņas, bet viņš pat nepakustināja plakstus. Spēki viņu bija atstājuši. Viņš visu redzēja — sejas un priekšmetus redze fiksēja —, taču neko nesaprata, ne par ko nedomāja: atsvešinātība bija viņu it kā no dzīves izstūmusi.

Sahno atveda Prjahinu mājās. Prjahins iztrausās no mašīnas un apjucis atrāvās atpakaļ: uz sliekšņa stāvēja krustmāte Gruņa.

Viņa bija nakti dežurējusi, tagad skatījās un, neko nezinādama, mīlīgi smaidīdama, tikko lūpas kustinādama, kaut ko labvēlīgi čukstēja.

Mīļā krustmāte Gruņa! Tu nestāvi īstajā vietā, nerunā savus zelta vārdus īstajam cilvēkam! Tur pie tās večiņas, pie tām trim meitenītēm, kas trīc kaktā, kopā saspiedušās, — tur tev, mierinātājai, vajadzētu būt. Bet kam tu savus vārdus izbārsti? Slepkavam!

— Nelaime, krustrnāt Gruņa! — Aleksejs kā vaidēdams izvaidēja, ar roku atspiezdamies pret durvju aplodu.

Viņš gāja uz gultu, iekrita tajā uz mutes. Acīs tumšs, tikai krustmātes Gruņas balss dzirdama. Viņa drīz vien no Sahno visu uzzina un savus piebilduma vārdiņus kā mīkstus spilventiņus liek zem Alekseja plosošajām sāpēm. Šos vārdus var arī neklausīties, galvenais, ka tie ir — iešūpo, nomierina, birst kā akmentiņi uz tīrās grīdas. Prjahins iekrita kaut kur, tad atkal izcēlās vecajā, siltajā istabiņā — un it kā būtu, it kā nebūtu šai pasaulē...

Tad kaut kas Alekseju uzmundrināja.

Krustmātes Gruņas nesakarīgajos vārdiņos radās jēga.

Bet šo ciešanu kalnu sauca par Golgātu, un viņš tajā uzkāpa bez bailēm ..,

Aleksejs pagriezās uz muguras.

Vēl arvien tā pati tīrā istabiņa ar zemiem griestiem, krustmāte Gruņa savā parastajā pozā — zodu delnā iespiedusi. Zila rītausma blāvo istabā.

Krustmāte Gruņa nopūtās un neparasti skajā balsi skaidriem vārdiem sacīja:

— Vai zini, no kā nekur nevar izbēgt?

Viņš pamāja ar galvu — kas tad to nezina: no ubaga tarbas un cietuma. Tikai tagad cietums būtu viņa glābiņš.

— Nezini gan, — krustmāte Gruņa pašūpoja galvu. — No krusta.

— No krusta?

— Katram savs krusts jānes... Tev jāiet, Aleksej, viņu šodien glabā.

Prjahins pietrūkās kājās. Paskatījās krustmātē Gruņā. Apzināti paskatījās, ne tā kā vakar. It kā krustmāte Gruņa, viņa glābēja, viņu kauninātu.

Protams, jāiet. Noteikti jāiet.

Lai nu saka, ko grib, atkal šai večiņai, krustmātei Gruņai, ir pilnīga taisnība.

It kā saņēma viņu aiz skausta un sapurināja kā kucēnu.

Gribēji nošauties? Izvairīties no atbildības?

Nekā nebija, celies un ei, un skaties vaļējām acīm, ko esi izdarījis, lai arī negribēdams!

Aleksejs piekrītoši pamāja, smagi nopūtās un gāja.

Viņš sastapās ar bēru procesiju jau pazīstamās mājas vārtos, pakāpās atpakaļ un piespiedās pie žoga.

Ratiņiem bija noņemtas finiera būdiņas, kurās šīs sievietes pārvadāja maizi, un divi ratiņi savienoti kopā. Koka rokturi ar šķēršiem izslējušies katrs uz savu pusi, bet vidū novietots zārks.

Maizes pārvadātājas, saņēmušas rokturus, stūma nekrāsoto zārku un, izbraucot pa vārtiem, katra paskatījās uz Alekseju.

Viņas pazina Alekseju, tas bija pilnīgi skaidrs, bet viņš gaidīja baismīgāko — večiņas un trīs meiteņu skatienus, Taču večiņa nepaskatījās uz Prjahinu: viņa grīļojās, galva gļēvi mētājās uz pleciem, viņu pieturēja divas sievietes baltos virsvalkos. Viņa pagāja garām, un Aleksejs saprata, ka te gar viņu nevienam nav daļas — te ir bēdas un pašreiz nav īstais brīdis tikt skaidrībā, vai viņš ir vainīgs vai nav.

Meitenītes gāja nopakaļ večiņai. Lielākās saņēmušas aiz roķelēm maziņo, kas bija ievīstīta baltā mātes lakatā.

Procesija nebija liela, bet ielāgojama: lielākoties sievietes baltos virsvalkos, un garāmgājēji apstājās, zinādami, labi zinādami, ka sievietes baltos virsvalkos pieved veikaliem maizi.

Aleksejs vēl joprojām stāvēja pie vārtiem. Viņam līdzās uzradās večuks, vājš, grumbainu seju, gluži balts, it kā kopā ar sniegu no debesīm nokritis. Viņš pārkrustīja bēru gājienu, kas virzījās tālāk, un pie sevis runāja:

— Aizveda maizes pelnītāju. Palika trīs bārenes. Un ceturtā turklāt — vēl tikko kustas.

Varēja domāt, ka večuks ar nolūku te uzradies, lai Aleksejam sīkāk pastāstītu par notikušo nelaimi.

Prjahins parāvās nost no žoga, kā bliezienu sejā dabūjis, un sāka iet nopakaļ bēru gājienam.

Sals pieņēmās, ceļš vēl arvien bija slidens, un ratiņi ar zārku virzījās lēnām: sievietes gāja uzmanīgi, maziem puspēdas solīšiem.

Aleksejs nokrita — zābaki slīdēja katrs uzšāvu pusi —, pamatīgi sasitās, bet sāpju nejuta, piecēlās un gāja tālāk. Viņš mazu gabaliņu atpalika no sievietēm, un varēja nodomāt, ka nopakaļ iet vainīgais un nožēlo savu vainu: krīt, klusēdams pieceļas un atkal krīt. Tā patiešām bija...

Kapsētā bēru gājiens ilgi stāvēja — nebija izrakts kaps, tas vēl bija jārok — un Aleksejs nokļuva ciešas uzmanības centrā. Sievietes bieži paskatījās uz viņu, it kā viņš tām traucētu, patiesībā traucēja arī, bet galvenais — viņu pamanīja meitenītes. Viņas saspiedās cieši kopā. Mazākā, izbailēs valbīdama ačeles un raukdama degunu, gandrīz jau sāka raudāt, tomēr apdomājās, vidējā un vecākā ne acu nenovērsa no Prjahina. Vecākajai bija gadu sešpadsmit, vidējai kādi divpadsmit, mazākajai — ne vairāk par septiņiem. Prjahins to visu iegaumēja it kā ar zemapziņu, ko ierosināja šo mazo sieviešu skatieni.

Ko pauda šie skatieni? Naidu? Varbūt vecākās meitenes acis? Vidējā un vismazākā raudzījās drīzāk ar izbrīnu. Ar neizpratni. Kā toreiz. Taču toreiz viņas bija satriektas. Īsti neizprata notiekošo. Un ne jau Prjahins viņām toreiz interesēja. Bet tagad viņas raudzījās vienīgi uz Prjahinu.

Raudzījās, nesaprazdamas, kādēļ te šis kareivis bez uzplečiem. Kā viņš var atrasties šeit?

Bet vecākā: kā drīkst atrasties?

Atnesa lāpstas, un sievietes, cita citu nomainīdamas, raka kapu. Aleksejs piegāja pie vienas sievietes un klusēdams saņēma lāpstas kātu. Pēkšņi viņš sajuta zaļu acu saltu skatienu, kas pārslīdēja viņa sejai, — sieviete izrāva lāpstu no viņa rokām un pavirzījās tālāk. Prjahins stāvēja ar izstieptu roku samulsis, pazemots. Viņam neļāva rakt!

Viņš domāja, ka tas nejauši, ka sievietei var būt arī citi iemesli, kādēļ tā nedeva lāpstu, un piegāja pie citas. Melnīgsnējā vājule aizgriezās un ar visu lāpstu pagāja malā. Tad viņš mēģināja lāpstu atņemt ar spēku. Taču palsā pretiniece ar strupo degunu bija spīva, stiprām rokām. Viņa ne vārda nerunāja, tikai nikni saknieba lūpas un parāva lāpstas kātu uz savu pusi. Prjahins atkāpās no viņas un, pavirzīdamies nomaļus, dzirdēja čukstam:

— Grib nolūgties!

Nolūgties! Ko nu... Lūdzies, cik gribi, vārdi nepalīdzēs un lāpsta tāpat. Viņam tagad visu mūžu nāksies līdzināt un gludināt savu vainu, tomēr šis pauguriņš paliks uz laiku laikiem.

Aleksejam sirds vai pušu lūza: viņam nebija lāpstas te, pie šī kapa, viņam nebija vietas te — līdzās šīm sievietēm, līdzās viņu bēdām. Nevar slepkava stāvēt pie nogalinātās kapa un ar savu klātbūtni plosīt viņas meitu dvēseles ... Nevar, bet tas jādara ...

Prjahins atcerējās savu mierinātāju, glābēju, svēto krustmāti Gruņu, viņas cietos nemierinātājus, neremdi-nātājus vārdus: «Tev jāiet!»

Te nu viņš ir.

Stāvi te, kaut gan tevi aizraidīja, stāvi te un skaties, ko esi izdarījis! ...

Sievietes izraka kapu — seklu, neizskatīgu, nolaidenām malām. Atvēra zārku, lai atvadītos no mirušās. Atskanēja elsas, šņuksti, raudas. Aleksejs tik cieši ieķērās bērziņā, ka plaukstas sāpēja, asiņoja. It kā šīs raudas viņam ādu plēstu nost. Tomēr viņš skatījās nenovērsdamies. Stingām acīm.

Uz mūžu viss iespiedās atmiņā.

Sieviešu pūlītis baltos virsvalkos. Tām vidū veci ratiņi. Zārks. Līdzās trīs meitenītes, nejauši pēc auguma sastājušās. Ratiņu otrā pusē večiņa.

Noklaudzēja skaudrs āmura sitiens pret naglu, tad vieglāks — trāpot koku. Vēl viens. Nomirušam daudz naglu nevajag — tikai divas; stipri viņu neaiznaglo. Auklas noslidina lejā priežu mājokli — pēdējo patvērumu. Sasalušās zemes pikas klaudz pret zārka vāku, Spalgs kliedziens kā pie nāvessoda izpildīšanas:

— Māmuliņ! Nevajag!

Tā ir vecākā. Mazākās, rociņās saķērušās, īsti vēl nesaprot, bet vecākā taču — jauniete, tikpat kā pieaudzis cilvēks.

Kādēļ, kādēļ tik bezjēdzīga ir dzīve?

Viņš, Aleksejs Prjahins, vientuļais neveiksminieks, nevienam pasaulē nevajadzīgs, stāv te dzīvs, bet māte, kurai paliek trīs bārenes, guļas kapā. Taču māti nogalinājis tieši viņš — Prjahins!

Raud lielākā meitene, taču viņai jādzīvo, tikko jāstājas dzīvē, viņai māte tik ļoti vajadzīga un mazajām vajadzīga, un vecmāmuļai vajadzīga, bet bez viņa — Prja-hina var iztikt, viņš nebūtu nekāds lielais zaudējums.

Aleksejs raugās, sastindzis gaida, un atkal viņam garām — cita aiz citas ķēdītē — iet sievietes. Viena, mazliet pavilcinādamās, paskatās ar neslēptu naidu, cita pablenž caur pieri, daža tikai pamet ašu skatienu. Večiņa arī šoreiz viņu neredz. Vecākā meitene negrib redzēt. Abas mazākās atkal izbrīnījušās, vēl arvien nesaprazdamas, kādēļ viņš tā ...

Beidzot pienākusi tava reize, Aleksej Prjahin.

Visi aizgājuši. Palicis tu viens pats. Tavu acu priekšā pauguriņš, kuru visu mūžu tev nāksies līdzināt.

Atvadies! Ej pie sievietes, kurai esi atņēmis dzīvību, kuras bērnus padarījis par bāreņiem!

Tikko vilkdams sastingušās kājas, Aleksejs piegāja pie pauguriņa.

Nometās uz ceļiem.

Čukstēja no visas sirds:

— Piedod man! ... Es nesīšu savu krustu! Kamēr vien

dzīvošu!

Pēkšņi viņš atcerējās hospitāli, atcerējās, kā, ciezdams mokas un zinādams, ka līdzās cieš un mokās arī citi, pamazām nāca pie atziņas, ka ļaunākais, tas ir, nāve, ne vienmēr ir ļaunākais salīdzinājumā ar smagu brūču sāpēm.

Tagad šai bezizejas stāvoklī viņam iešāvās prātā doma. ka ļaunākais, tas ir, nāve, ne vienmēr ir ļaunākais sali-dzinājumā ar dzīvi.

Ja dzīvē ir tādi vērsieni kā viņējā.

No kapsētas Prjahins gāja uz miliciju.

Milicijā vecs kapteinis nosēdināja viņu sev pretī un. neiztaujājis pēc uzvārda, vārda, dzimšanas gada, līdz ar to neizpildījis apnicīgo ceremoniju, kas ievada pratināšanu, sāka runāt ar Alekseju par to nakti, par to grūto maiņu, un tā, gluži nemanot, viņi sāka viens otram sacīt «tu» kā seni paziņas un vecais kapteinis uzzināja par Alekseju pilnīgi visu, varbūt vienīgi par Zinaīdu ne. Pēc brīža viņš lika Aleksejam pagaidīt, paņēma papīru, un, tinti slacinādama, iečirkstējās spalva; un tad viņš lika Aleksejam parakstīties.

— Redzi, kāds lēvenis papīru par tevi, — viņš teica, pievilkdams rnapi un ielikdams tajā vē! vienu lapu.

Kapteinis nopūtās.

— Galīgais slēdziens, protams, nav atkarīgs tikai no manis, — viņš sacīja, — taču arī liecinieki un mērījumi rāda, ka lieta tiks izbeigta. — Pēc brīža klusēšanas viņš vēl piebilda:

— Nemokies, kaujiniek, tik pārmērīgi!

— Kā tad tā? — Aleksejs ieminējās.

— Kāda jēga... — kapteinis, it kā Alekseja izbrīnu nedzirdējis, turpināja. — Ar cietumu bēdās nepalīdzēsim ...

Mājās Aleksejs sastapa Zinaīdu un par to nemaz nebrīnījās. Izbrīnu radīja krustmāte Gruņa. Viņa uzlūkoja Alekseju ar žēlu smaidiņu, staigāja gandrīz vai uz pirkstgaliem, lika viņam apsēsties pie galda un izņēma no

priekšauta apakšas pašdarinātā pudeli.

Aleksejs izdzēra glāzi. Viņš nebija vairāk dienu nekā ēdis, varētu domāt, tūlīt aizmigs no tādas devas, taču viņš pat neapskurba. Uz galda kūpēja miltaini kartupeļi, tiem līdzās bļodiņa ar kairinoši garšīgiem gurķiem — viņš ēda, nemanīdams ne garšu, ne smaržu, bet krustmāte Gruņa sacīja:

— Piedod man, vecenei!

Aleksejs neko neatbildēja, tikai vaicājoši paskatījās, un viņa paskaidroja:

— Piedod manai mēlei...

Tad tādēļ viņa staigāja ar vainīgu smaidiņu uz pirkstgaliem savās mājās, viņam sejā ielūkodamās! Ak tu, labā krustmāt Gruņa! Lika iet uz kapiem, sacīja patiesību — vai tad viņa vainīga, ka Alekseja patiesība tāda? — un pati sakaunējās, sāka vainot sevi. Ak tu, krustmāt Gruņa!

Viņš izdzēra vēl, bet pašdarinātais nedeva atvieglojumu. Viņš nopūtās, nolika dakšiņu, saņēma galvu rokās.

Nu labi — «nemokies». Bet ko darīt? Kā dzīvot tālāk?

Krustmāte Gruņa, nu tieši kā tāda burve, kas nolasa domas, tūlīt atbildēja:

— Jums jābrauc projām.

Prjahins dzedri uziūkoja krustmāti Gruņu — «aizbraukt»? Viņš paskatījās uz Zinaīdu — «jums»? It kā nebūtu krustmātes Gruņas vārdi. It kā sveši.

Večiņa sasita plaukstas, pamanījusi Alekseja skatienu, un sāka dudināt, apvārdot, mierināt:

— Ak, ko nu es, veca! Zina man tik tiešām stāstīja par to jūsu lielo notikumu, par visu jūsu dzīvi, kas tiesa, tas tiesa; nu, paskaties vien, kā dzīve Zinu šaustījusi, sodījusi, tāpat tevi, bēduli Aloša; liktenis jūs saveda kopā, liktenis izšķīra un atkal grib savest, jūsu sāpes un vainas dziedināt, bet ko tu tagad teitan darīsi, pagalam izmocīsies; iziesi ārā — atcerēsies, gribēsi ko darīt — atkal atcerēsies, nonīksi līdz beidzamam, izkusīsi kā svecīte; redzams — ja jau dievam tā tīk, nu sadodiet rokas ar Zinu, piedodiet sensenos notikumus, aizmirstiet smago, atgriezieties Maskavā un dzīvojiet tālāk ...

Prjahins pasmīkņāja un gurdi vaicāja Zinaidai:

— Tavi pūliņi?

Kaut kas pazīstams, kaut kas sens atvīdēja Zinaidā: ašs, bikls skatiens, plati ieplestas, apaļas acis. Taču balss bija sveša, aizsmakusi, pārvērtusies līdz nepazīšanai:

— Mīļais Aļoša, mēs taču esam salaulāti, tu saproti,

kopā ar savām nelaimēm.

Salaulāti! Tad nu gan pateica! Katrs cilvēks salaulāts tikai ar savu nelaimi. Viņam pašam vien jānorēķinās. Citādi ir ar laimi. Laimē noteikti jādalās ar citu cilvēku. Turpretī nelaimē dalīties ir grēks. Nelaime ir tikai vienam pašam. Uznākusi — streb to putru pats, otram karoti nesniedz: tas strēbiens ir rūgts. Tā arī viņam — pašam vien jānorēķinās. Bez Zinaīdas viņš varēja arī iztikt, kad nebija šī neaprēķināmi smagā sloga, varēja, nebija pēc viņas vajadzības, bet ar to jau nu ne tik.

Turklāt ja viņš klausīs Zinaidai, viņas vārdiem, kas tad iznāks? Pirms nelaimes Zinaidu atvairīja, bet, kad uzkrita nelaime, pieņēma.,, Nav liela varonība, arī vira gods tas nav.

Nekādā ziņā, nekādā ziņā!

Viņi sēdēja pie galda klusēdami. Alekseja vaigs samācies, drūms. Grumbas sejā ievilkušās dziļākas, tā visa kā melnām svītrām sašvīkāta. Klusēja vīrietis, klusēja arī sievietes.

Tad Zinaida sarosījās uz iešanu. Būtu arī aizgājusi, ja krustmāte Gruņa neuzstātu:

— Pavadi!

Viņi izgāja ārā, Aleksejs kampa gaisu, sāka klepot: sals svilināja rīkli, kratīja drebuļi.

Saltajā gaisā Alekseja galvai vajadzēja kļūt skaidrai, bet viss bija it kā otrādi. Viņam šķita, ka rij nevis svaigo gaisu, bet vēl arvien pašdarināto dziru. Viņš sazvāļojās, sagrīļojās. Galva reiba kā toreiz, kad debesis gar kabīnes sāniem virzījās. Aleksejs sažņaudza dūres, kā stūri turēdams, kad tikai no rokām atkarīgs, vai mašīna apstāsies. Tomēr nē, tā triecas sāniski — tieši uz ratiņiem, kas nokrāsoti baltā krāsā, — un uz visām pusēm sāk birt rupjmaizes klaipiņi...

— Ak tu kungs, — Zinaida nikni čukst, — kas ar tevi notiek?! — Bet tūlīt pikto toni nomaina mīlīga balss: — Kur es tevi tādu varu laist?

Aleksejs redz gareno istabiņu — kādreiz it kā būtu te bijis! — dzelzs gultu, šauru, viengnļamu, saprot, kur погон is, grib griezties atpakaļ, taču iekrīt kā bezdibenī...

Bezdibenis, akla tumsa, kādu mirkli viņš krīt tādā kā karstumā, kā uguns rīklē — un viss viņā sāk vārīties...

Viņš uzlec kājās. Gulējis ar visu šineli tai pašā šaurajā gultelē — viņam karsti, trūkst elpas un gribas dzert, it kā tūkstoš gadu nebūtu dzēris.

— Ko? Ko? — viņš mozdamies čukst un petrolejas lampas gaismā redz, ka uz grīdas, ar mētelīti apsegusies, guļ Zinaida.

Viņa pagriezās pret Alekseju, acis skaidras — vai tad nav gulējusi?

— Glāb! — viņa sacīja.

Viņš nesaprata. Padomāja — vai pārklausījies?

— Glāb mūs, — Zinaida skaidri atkārtoja, — mani un

pats seviI

Viņš piecēlās, saglauda matus. Atkal tā pati dziesmai Viņš paskatījās pulkstenī. Laiks uz darbu. Viņš uzāva zābakus un aizāķēja šineli.

Zinaida arī bija saģērbusies — gulēja ar visām virsdrēbēm.

Pa ielu viņi soļoja klusēdami. Aleksejs par darbu nedomāja. Darbs pat prātā neienāca. Viņš tikai gāja turp, uz kurieni rītos jāiet, un tas arī viss.

Tikai Sahno kantorītī pie viņa atgriezās viņa taisnība. Priekšniece ar melnajām uzacīm piecēlās, nāca viņam pretī, cenzdamās smaidīt, un šī centība un uzreiz apklusušo vedēju skatieni atdeva atpakaļ viņam visu viņa īpašumu.

— Te ir tavas tiesības, Prjahin, mašīna ir savā vietā, iekurini!

Aleksejs vērīgi palūkojās priekšniecē, tad pagriezās un lēnām izgāja laukā. Šķita, it kā būtu ko aizmirsis. Kaut ko līdz galam neizdarījis. Kaut ko atstājis pusratā.

Mašīna bija iesildīta! Vai nu kāds strādājis nakts-maiņā, vai arī jau paguvis izkurināt gāzģeneratora ierīci.

Vēl arvien vilcinādamies, sakopodams domas, lūkodams atcerēties, ko īsti aizmirsis, Aleksejs atvēra durtiņas un lēnām apsēdās pie stūres.

Atcerējās! Pat ne gluži atcerējās — saprata. Viņš saņēma stūri un cieši sažņaudza rokās. Pirksti noknaukšķēja. Kā toreiz tur, rīta agrumā uz ielas, viņam izlauzās vaidiens — gari stiepts, dobjš, bezcerīgs.

Nē, viņš nevarēja vairs sēdēt pie stūres, nevarēja vadīt mašīnu. Nekad mūžā nevarēs!

Viņš nodrebēja, durtiņas atvērās. Pie tām stāvēja Sahno.

— Varbūt tu, Prjahin, nesaprati? — viņa vaicāja. — Lieta izbeigta. Zvanīja no milicijas.

— Nevaru! — Aleksejs izdvesa. — Tu saproti, braukt nevaru!

Viņš iztrausās no kabīnes. Sahno stāvēja, mēteli uzmetusi uz pleciem, trīcēja no aukstuma un klusēja. Kaut kas viņai Aleksejam jāsaka. Noteikti jāsaka. Taču viņa klusēja.

— Labi, — viņa beidzot sacīja. — Ej uz kadru daļu. Aiziet no darba ir grūti, tu to zini. Pat neiespējami. Varbūt tev iedos citu darbu?

Aleksejs izlīda no kabīnes, pamīņājās, gribēja kaut ko iebilst, bet, paskatījies uz pusotrtonnīgo, aprāvās. Pie stūres viņš nevar. Nekad nevarēs. Tātad viņai taisnība, šai ukrainietei ar melnajām uzacīm. Jāiet uz kadru daju.

Viņš pagāja garām priekšniecei, pēc tam neveikli pagriezās atpaka|. Sahno vairs nesmaidīja. Raudzījās viņā ar žēlumu. Aleksejam tādēļ kļuva mazliet vieglāk: priekšnieces sejā bija lasāma patiesība.

Aleksejs Prjahins slāja pa ielu tukšs — iztukšots līdz mielēm. Vienīgais, ko viņš prata, bija vadīt mašīnu. Pirmā mirklī šķiet — tas nav tik maz, taču arī ne tik daudz, kā izrādījās.

Ko tagad darīt? Kurp iet? Ko iesākt?

Darbs dzīvē bijis galvenais balsts. Kad Zina aizgāja, Aleksejs bez sāta metās darbā, pat divas maiņas pie Ivana Fjodoroviča grieza stūri: uz priekšu trauca bezgalīgi ceļi — pelēks asfalts, spīdīgi nospožināti laukakmeņi, sakarsušas šķembas, bet dažkārt tikai dubļi, staigni un lipīgi; pa tādiem braukdams, nopūlies tāpat, kā zemi rakdams, krekls vienos sviedros.

Nu, bet ja atņem darbu? Vispār — kas gan ir cilvēks bez darba? Lopiņš, kas glemžā maizi? Preteklis, kas rij nepiederošu gaisu, bez samaņas gumza iekšā zāli un veltīgi stampā zemi? Kas gan cits tāds dīkdienis, ja ne parazīts, no kura dzīvē rodas tikai zaudējumi, nelietības?

Aleksejam balsts bija, bet viņš pats to izsita un sāka ļodzīties.

Pārnācis mājās, viņš atslēdza durvis, apsēdās pie galda un ar skatienu ieurbās gaišzilajos aizkaros. Krustmātes Gruņas miteklī ir silti, mājīgi, omulīgi. Kaut arī saimnieces nav mājās — viņai dežūra —, Prjahinu silda viņas istaba, viesmīlīga un laba kā pati saimniece.

Dzīve tomēr ir dīvaina. Brīžam tā ir labestīga — tikpat kā no kapa izceļ, atsūta krustmāti Gruņu ar visām viņas parunām, ar mierinājumiem. Citreiz turpretī trieks tevi gar zemi, lai ne piecelties nevari... Aleksejs raugās aiz aizkariem — un drebuļi pārskrien: negribas iet ārā, tagad viņu biedē šī koka pilsētiņa. Tikai šeit, krustmātes Gruņas istabiņā, ir glābiņš, atlaide dvēselei. Visa Prja-hina pasaule tagad ieslēgta šeit. Viņš ir brīvs cilvēks, bet tikpat kā cietumā, un, lai gan šeit silti un mājīgi, lai gan ir glābiņš un atlaide, taču arī četras sienas ir šeit — beigas darbam un skumjas.

Krustmāte Gruņa un Zinaida durvis no sutas mutuļiem iznira uzreiz. Prjahins ne priecājās, ne skuma.

Paskatījās Zinaidā vienaldzīgām acīm.

Zinaida! Viņš ierāvās sevī, noslēdza dvēseles durvis, bet Zinaidai visas atslēgas bijušas nebijušas. Ienāca pie viņa bez kādas atļaujas. Aleksejs gan atrunājās, bet viņa to likās nemanām.

Visi apsēdās pie galda. Prjahins vidū, rokas uz priekšu izstiepis, kaulainos pirkstus cieši kopā saāķējis. Labajā pusē krustmāte Gruņa, kreisajā — Zinaida. Pēc sejas izteiksmes var spriest — visu zina.

Zinaida, it kā krustmātes Gruņas samācīta, glāsta Aleksejam rokas un raugās viņam acīs. Neko vairāk nerunā, tikai vienu vārdu:

— Brauksim... — Pēc maza brītiņa atkal: — Brauksim ...

Tikai sievišķi tā prot: balss uzreiz senā, pirmskara — maiga, zīžaina. Viņa ņemas atkabināt cieši sakrampētos Alekseja pirkstus. Glāsta tos sirsnīgi, labestīgi, neuzbāzīgi un atraisa.

Krustmāte Gruņa pamāj, atspiež galvu plaukstā, kautrīgi smaida, it kā viņas klātbūtnē kādu noslēpumu risinātu, izskaidrotos, meklētu izlīgumu un viņa šeit ir tikai tādēļ, ka viņas klātbūtnē izlīgums būs stiprāks un noslēpums labāk risināsies.

Zinaida panākusi savu — atkabinājusi Alekseja pirkstus, viņa rokas tagad guļ uz galda ar augšup pavērstām plaukstām.

— Nu, krustmāt Gruņa, — Zinaida čukst, — pazīlē mūsu Aļošam, pasaki, kāds viņa liktenisl

Krustmāte Gruņa uzrauc uzacis, velk ar pirkstu pa līkloču līnijām Prjahina plaukstā un, it kā Zinaida viņai būtu iedevusi lomu, runā:

— Aļoša, mīļumiņ, dzīves pavediens tev iestiepjas sirmā vecumā, būs tev bērni, trīs meitiņas un puisītis, bet mirsi tu, ar mīlestību, ar sirdi izlīdzis...

Aleksejs izrāva roku. Asi un nikni.

Tas nu tā kā par daudz! Krustmāte Gruņa ir labestības iemiesojums, bet labestība nav rotaļu bumbiņa. Vakar pret tevi viņa pati labsirdība, šodien pret Zinaidu, turklāt ne tikai labsirdīga, bet, lūk, pat pieglaimojas it kā uz pasūtījumu.

Taču tūlīt viņš nokaunējās. Krustmāte Gruņa raudzījās viņā smaidīdama, asaras birst — cita pēc cita, dzidras,

bērnišķīgi tīras.

Aleksejs nolamāja sevi, satvēra krustmātes Gruņas roku un iesaucās:

— Piedod!

Tad paskatījās uz Zinaidu:

— Tu aicini mani uz Maskavu? Aiz savtīguma? Tādē], ka pasē zīmodziņš?

Prjahins domāja, ka Zinaīda sāks raudāt, pierādīt, ka nekā tamlīdzīga nav. Taču viņa klusēja un šūpoja galvu.

— Prjahin, Prjahin! — viņa rūgti izdvesa. — Ne velna tu nesaproti. Ne velna!

Aleksejs iebāza roku blūzes kabatā.

— Nu tad tā! Nu tad tā! — Viņš izvilka savas šofera tiesības, vecu, nobrauņātu grāmatiņu, ko kādreiz turēja tik dārgu un sargāja kā acuraugu. Pārplēsa to pušu, kalikons nostirkšķēja vien. Lai tad arī beigas visam! Tikai papīra gabaliņu kaudzīte. — Man vairs nav kur palikt! — Prjahins rūgti sacīja. — Darba man nav! Braucam uz Maskavu!

Viņam bija vienalga, ar ko kopā braukt. Var arī ar Zinaidu, ja tā lūdz. Ja vēlas — visu no jauna!

Visu — no jauna!

Viņš iesmējās par šo savu domu, un Zinaida un krustmāte Gruņa izbijušās raudzījās viņā.

Tas nu ir joks! «Visu — no jauna!»

Bija kāda saulaina rudens diena un debesis dzijas kā dzidra dzelme, bet viņš gāja līdzās krustmātei Gruņai. rokā sažņaudzis vecu mantu maisu ar konserviem, un sapņoja, kala savus plānus.

Dzīve nebija izdevusies, palicis dzīvas sievas atraitnis, sieva pievīlusi, un viņš, noguris no vientulības, no skumjām, bija nolēmis dzīvi sākt no jauna.

Visu no sākuma!

Naivais, sirmais vīrišķis! Dzīvi nav iespējams sākt no sākuma. To var tikai turpināt. Ja tā nav bijusi viegla, tālāk būs vēl smagāka — to ņem vērā! Par laimi tikai

pasakas stāsta.

Tā tas patiešām ir! Cik viņš nav gaidījis, cik nav cerējis — liktenis viņam pigu parādījis! Aizbēgušo sievu viņš no sirds un atmiņas izdzēsis — saņem nu to sveiku un veselu, lai tavas vecās brūces sūrst un smeldzi Labu dzīvi iekāroji? Tad ej un nogalini cilvēku, uzvel sirdij smagu grēka nastu!

Nē, no likteņa lūgt neko nav vērts.

Nav vērts arī cerēt ne uz ko.

Kā esi dzīvojis, ta dzīvo. Un atceries — no jauna sākt nav iespējams. Ek, Zina, ja tu to zinātu, pati atteiktos no savām iedomām.

Ar skubu, ar steigu, aizelsdamās Zinaīda formēja atlūguma dokumentus — gan Alekseja, gan savējos — «sakarā ar vīra pārbraukšanu pastāvīgajā dzīvesvietā», izdabūja caurlaides uz Maskavu, vēl un vēl šādus tādus papīrus un atjaujas; arī Aleksejs staigāja pa milkijām un citiem kroņa iestādījumiem, neko neatcerēdamies, neko nepārdomādams, atpakaļ neatskatīdamies — uz priekšu, tikai uz nriekšu 1

Viņš u kā bēga no savas ēnas, bet, ja saule spīd pretī, tieši acīs, tad var likties, ka viņa, tā tava ēna, atpalikusi, ka tās vairs nav. Bet Zinaida šo sauli vēl iekvēlināja, ieliesmināja: «Maskava! Maskavā!» Viņa atcerējās metro, kā bija apstulbusi no pazemes skaistuma, atcerējās ielas, namus — galva sāka griezties. Brīžam, klausoties Zinaidas nemitīgā tarkšķēšanā, viņam šķita, ka varbūt kļūdījies, ka Zinaidai taisnība. Maskava ir liela, viņam labi pazīstama pilsēta, un tur, tālu projām, nelaime aizmirsīsies, būs jauna dzīve, jaunas rūpes, viņš iekārtosies rūpnīcā par virpotāju, pēc pusgada apgūs jaunu amatu, attālums, laiks un citi cilvēki ir labas zāles, un viņš dzīvos tālāk.

Zinaida pat krustmāti Gruņu ar šo savu sauli apžilbināja. «Beigsies karš, atgriezīsies manējie, vai paaicināsiet?» viņa vaicāja, kodīdama sava baltsarkanpunktainā galvaslakatiņa stūrīti. «Skaidrs!» iesaucās Zinaida. «Kā tad citādi... Nekad neesi bijusi?» — «Nē!» krustmāte Gruņa samulsa. «Daudz esi zaudējusi!» Zinaida klaigāja, un varēja domāt, ka viņa ir simtprocentīga maskaviete.

Vilcienā viņi ietika ar sturmēšanu: lai gan uz Maskavu pagaidām varēja braukt tikai ar atļaujām, ļaužu sanāca milzums. Vācietis bija jau aiz mūsu robežām, un ļaužu noskaņojums mazliet atplauka. Bija redzams, ka atgriežas daudzi evakuētie, arī karavīri caur Maskavu traucās uz fronti — visi pēc izskata pieredzējuši, it kā no hospi-

tājiem: viņiem vēl priekšā garš ceļš. Daudzus gaida lode kaut kur svešā malā, bet šobrīd viņi vēl skraida pa peronu ar tējkannām, steidzas, medaļas zvindzinādami, jokus bārstīdami.

Vilciens stāvēja kādas desmit minūtes; pavecāka pavadone, rokas izpletusi, nostājās uz pakāpieniem un aizšķērsoja durvis. Viņa dusmīgi kliedza, ka vietu nav un nevienu iekšā nelaidīs, taču tai pašā brīdī pamanījās pa rokas apakšu ielaist simpātisku zaldātiņu, kas viņai ausī iečukstēja mīļu vārdiņu, izlaist uz perona matrozīti švī-tās kļoša biksēs, sporta krekliņā, matrožcepuri galvā un vēl pajokot ar viņu.

Prasošās, lūdzošās pozās pavadones priekšā stāvēja cilvēki — karavīri un civilie. Beidzot kāds neizturēja — un sākās uzbrukums. Pavadone izmisumā iespiedzās, taču pārrāvums izdevās, un Prjahins ielēca tamburā un kopā ar viņu vēl grupa drosminieku. Iespraucies vagonā, viņš ar pūlēm atvēra logu, izkārās pa to un lika Zinaidai pastiept rokas augšup. Zinaida ievaimanājās, iedomādamās, kā tas izskatīsies no perona, taču kauns tūlīt pat apdzisa un Aleksejs viņu ierāva vagonā, bet aizmugurē nodārdināja smieklus sapulcējušies zaldāti, kas sen nebija redzējuši sieviešu tualetes.

Krustmāte Gruņa! Viņa stāvēja apakšā, kā cāļus gaiņāja prom jaunos zaldātus, izvajāja tos bezkauņas, un Aleksejam sažņaudzās sirds.

Tas tātad viss. Iznira viņa pussastingušajā skatienā nepazīstama večiņa, krustmāte Gruņa, bet nu jau viņa aiziet uz visiem laikiem. Blenz vai neblenz, Prjahin, viņai nopakaļ tur uz perona, tikpat viņa izgaisīs, izzudīs no atmiņas.

Viņa tikai pavicināja roku — un tas arī viss.

Aleksejs apsēdās kaktiņā pie Zinaīdas. Velna sievišķis, ne pazīt vairs nevar. Izvajājusi karavīrus, izbrīvējusi vietu ne vien sev, bet arī Aleksejam un ne jau ar dunkām, ar kliedzieniem, bet ar smaidiņu, ar mīļiem vārdiņiem. Re, ko iemācījusies no krustmātes Gruņas!

Iemācījusies? Bet varbūt piesavinājusies? Varbūt iespējams ne tikai kādu lupatu vai maizes gabalu piesavināties, bet arī smaidu, maigumu?

Aleksejs nobraucīja ar plaukstu seju. Vai viņš nav pārāk netaisns pret Zinu? Smaids nav lieta — to nevar tā piesavināties. Ja neproti smaidīt — vari iemācīties; tas nav nekāds grēks, bet prieks, un ar piesavināšanos tam nav nekāda sakara. Izdomājis!

Viņš slepus palūkojās uz Zinaidu. Pasmīnēja.

Kas viņa tam bija?

Pēc papīriem — sieva, bet faktiski? Aleksejs atcerējās braucienu uz pilsētu, uz palīgsaimniecību, nosprāgušo zirgu un Zinaidu — tieši dubļos sēžam. Atcerējās arī visu to, kas notika tālāk.

Velns parāvis! Pierunāja braukt uz Maskavu, piespieda pie sienas, starp citu, pie sienas piespieda nevis Zinaida, bet dzīve — viņš nedrīkst vairs par šoferi braukt, nedrīkst! Vispār viņi abi brauc sākt jaunu dzīvi, pareizāk, turpināt, bet, kas viņi tagad ir viens otram, nav zināms. Vīrs un sieva?

Viņa tam sagatavojusies — tas skaidrs. Prjahins viņai piekāpās, un Zinaida negrib palikt parādā. Nu, bet viņš? Vai viņš ir sagatavojies?

Aleksejs iedomājās, kā viņi iebrauks Maskavā, ieies istabā, kurā viņi kādreiz glāstījuši viens otru, alkaini mīlējuši un no kuras pēc tam Zinaida aizgājusi līdzi savam Petro, visu acīs bezkaunīgi pazemodama Alekseju. Tagad nu viņi atkal ieies tai pašā istabā. Nosviedīs savus maisus. Viņš novilks šineli, viņa — mēteli. Pieies viens pie otra. Un tālāk? Brauks tālāk, it kā nekas nebūtu bijis? Pārkāps pāri sāpēm un kaunam?

Vagons zvalstījās sliežu savienojumu vietās, šūpojās kā pa viļņiem.

Vai patiesi viņi abi satuvinājušies? Pāri Petro nāvei frontē? Pāri paša greizsirdībai, ievainojumam un nelaimei?

Aleksejs nodrebēja, un Zinaida noglāstīja viņam roku. Aleksejs nejuta šo glāstu. It kā ar nazi iešņāpa pats galvenais.

Viņš tikai par savu paša nelaimi. Un aizbraukšanai arī tas ir iemesls. Nelaime un nelaime, viņa un viņa.,, Bet kāds sakars te viņam? Krustmāt Gruņa, bet tu taču sameloji! Reiz pateici patiesību, pēc tam pati izbijies. «Ej!» viņa sacīja. Un viņš gāja. Izdodas. Un kā vēl iz-dodasl Tikai viņš taču neiet tur, neskrien tur.

Bet vai tad no sevis var aizbēgt?

Te nu viņš ir vagonā, vagons omulīgi šūpojas, un viņš zem rokas ar dārgo Zinaidu ieradīsies mūsu Dzimtenes galvaspilsētā Maskavā.

Aleksejs noslaucīja sviedrus no pieres,

— Tev karsti? — Zinaida vaicāja. — Atģērbies!

Protams, ko tad citu viņa sacīs? «Atģērbies!» Taču

viņam karsti ir nevis tādēļ, ka vagonā silts un viņam šinelis mugurā. Tas nepavisam nav tādēļ.

Kā tad viņa dedzīgais lūgums tur pie kapa? «Piedod, sieviete!» Viņas nav, un viņa nevar piedot. Bet viņš? Viņš taču ir dzīvs, šeit pat, vagonā, svīst — iegrūdis viņu nelaimē un pats steigšus prom...

«Ej!» sacīja krustmāte Gruņa. «Ej!» Un viņš tātad aizgāja? Prom pats no sevis...

Aleksejs izslējās. Četri — večiņa un trīs meitenītes — stāvēja acu priekšā. Stāvēja un raudzījās caur pieri.

Prjahinam nekad nav bijusi ģimene, un viņš nezināja, ko nozīmē rūpes par citiem, — parasti vairāk domāja par sevi, bet vai tad vienam daudz vajag?

Nē, viņam nebija ģimenes rūpju, taču bija sirdsapziņa.

— Iziesim tamburā, — viņš sacīja Zinaidai.

Viņa gāja labprāt, uzsmaidīdama karavīriem, kas pašķīrās, dodot viņai ceļu, redzams, saprazdama aicinājumu pēc sava prāta.

— Redzi, kas, — Aleksejs iesāka dobjā, nospiestā balsī. — Tu tagad uzklausi mani. Es tevi saprotu. Tev atpakaļceļa nav. Turpretī man — nav uz priekšu. Tā tas ir.,. Atslēga virtuvē uz galdiņa zem vaskadrānas.

Viņš atvēra durvis, un vējš sāka pūst sniegu tamburā un sagrieza virpuļos. Zinaida šausmīgi iekliedzās, bet Prjabins, jau satvēris kāpņu rokturi, viņai nikni uzkliedza:

— Taču saproti, es nevaru!

Viņš stipri sasitās pret sasalušo, kukuržņaino zemi, pāris reižu apsviedās, bija pazaudējis ausaini, taču tūlīt to ieraudzīja, jo sniegā vēl uzmirgoja vagona logu dzeltenie, blāvie gaismas plankumi, uzmauca galvā, sajuzdams metāla zvaigznītes saltumu. Vilciens lēni ienira tumsā, spīdēja tikai pēdējā vagona luktura sarkanā gaisma, līdz beidzot nozuda arī tā.

Prjahins ieklausījās.

Svilpoja tikai putenis kārklu krūmos, vējš papurināja priežu galotnes. Nekādas skaņas vairāk. Tikai viņš viens ar savu sirdsapziņu.

Tagad viņš ir vainīgs pret Zinu, tur neko nevar darīt. Te ir tikai vaina, bet tur,,, Tur nevis vaina, tur sods —

Irdz pašai viņa nāvei; no milzīgās nelaimes, kas sniedzas augstāk par cilvēkiem, augstāk par mājām, pat augstāk par debesīm, bēdz kur bēgdams, nekur nepaslēpsies. Viņam nav zemes virsū vietas — ne klusa stūrīša, ne trokšņainas pilsētas, kur varētu no sava soda paslēpties. Tādēļ !<a viņam līdzās vienmēr būs bende. Bende viņš pats sev, pats — Prjahins.

Viņš aizgāja pa gulšņiem uz pilsētiņas pusi.

Sakumā iešana likās viegla, ērta, gulšņi šķita tuvu cits citam — nācās piebremzēt soli. Taču drīz vien — vai nu ritmiskuma dēļ, vai tādēļ, ka soļi bija jāsper pilnīgi vienādi, — viņš sāka kļūdīties, netrāpīja kāju tieši uz gulšņa, bet starp gulšņiem, solis kļuva nedrošs, elpošana nevienmērīga — Aleksejs bija noguris.

Vējš pūta mugurā, pluinīja mēteli, piepūta stērbeles, stūma viņu uz priekšu, it kā steidzināja. Kādā brīdī pēkšņi viņš izdzirdēja aizmugurē troksni. Viņš atskatījās, bet nekā neredzēja un nolamāja sevi par savu uzmaņu: kas nu te tādā elles tumsā var būt, kaila ziemas lauka vidū? Taču drīz vien Aleksejs vēlreiz pagriezās atpakaļ ar trīcošu, stingstošu sirdi: aizmugurē kaut kas iesmilkstējās.

Kas nu cits — vilks! Prjahins notupās, skatījās gar sliedēm. Debesis gluži melnas, bez mēnesnīcas, mākoņu aizvilktas, taču šur un tur caur mākoņiem 'pamirdzēja zvaigznes, un šinī tikko manāmā zvaigžņu blāzmā viņš saskatīja tieši uz gulšņiem sēžam divus vilkus.

Aleksejs uzkliedza, un vilki pamuka.

Viņš pagriezās un pielika soli. Protams, ja vilku būtu daudz, tie viņam sen būtu uzbrukuši. Turklāt ziema tikko sākusies, vilki vēl nav izkritušics pēc vasaras, nav vēl tik briesmīgi bada saniknoti, vēl nepulcējas baros, lai uzbruktu katram laupījumam.

Tomēr — kas to zina? Varbūt vilki tagad ir badā tāpat kā cilvēki? Arī vasarā tie nav paēduši? Un viņiem nav nekādu baiļu?

Aleksejs steidzās, bieži paskatīdamies atpakaļ, un pāris reižu redzēja kvēlojam vilku zaļās acis, Gribējās skriet, taču viņš ievēroja vecu ļaužu ticējumu un savaldījās. Vai tad tālu aizskriesi? Bet vilki, juzdami, ka tu pieliec soli, arī sāks skriet un aizrautībā uzbruks.

Iespējams, ka šāda prātošana bija naiva, bet Aleksejs tai ticēja. Katram gadījumam viņš noņēma siksnu un aptina to ap roku ar sprādzi virspusē. Siksna bija kareivja pēdējais ierocis, ko, protams, nelietoja karā, bet kautiņā.

Stipra trieciena gadījumā sprādze bija bīstama, un Aleksejs nedomāja tik vienkārši padoties.

Turklāt viņš nedrīkstēja padoties. Tā tikai vēl trūka —■ piedzīvot tik bezjēdzīgu galu! Pat pēdas nesadzīs. Kaut gan ne jau tas svarīgi.

Krustmātes Gruņas dēj — brauca uz Maskavu, Zinaīdas dēj — griežas atpakaļ, viņām abām pazudis, kā zemē ielīdis. Taču arī tas nav galvenais. Viņam ir pienākums. Nesamaksāts parāds. Bet norēķināties vajag, katrā ziņā vajag. Un te kaut kādi vilki, murgi, velns lai parauj...

Aleksejs atskatījās arvien biežāk, baidīdamies nokavēt vilku uzbrukumu: tas būtu visbriesmīgākais.

Kad vilki bija pienākuši pavisam tuvu, Prjahins apstājās un pagriezās pret viņiem. Zvēri apsēdās.

Sirds Alekseja krūtīs zvāļojās kā pulksteņa vēzēklis. Sākumā viņam likās, ka vilki aizjoņos prom, viņš pat pārāk neizbijās. Sliktākā gadījumā ieskries kādā dzelzceļnieka sargbūdā un paslēpsies. Taču ceļa posms bija ļoti garš un apkārt itin nekā cita — tikai mežs abpus ceļam kā melna siena.

Tad pēkšņi vilki apstājās. Viņi mīņājās uz vietas, un Aleksejs jau domāja, ka tūlīt tie metīsies viņam virsū. Tai pašā mirklī viņš izdzirda troksni — nāca vilciens.

Aleksejs apstājās, priecādamies par troksni, kas arvien tuvojās, — tūlīt pat vilki metīsies malā. Taču tie mīņājās pavisam netālu, un taisni brīnums: jo stiprāks kļuva vilciena troksnis, jo tuvāk vilki snāja Aleksejam.

Beidzot uzspīdēja lokomotīves prožektora gaismas kūlis. Prjahins ar roku piesedza acis, paskatījās tur, kur vajadzēja būt vilkiem, taču ieraudzīja tos sev blakus, tieši kāda metra attālumā. Un tie nemaz nebija vilki, bet bailēs trīcoši suņi — viņi lūkojās Aleksejā savādi lūdzošām acīm. Saimniekus pazaudējuši un mežonīgi kļuvuši suņi.

Ar prožektoriem žilbinādama, traucās garām lokomotīve, spalgi iesvilpās, acīmredzot lokomotīves vadītājs nolēmis uzmundrināt vientuļo gājēju, un spēcīgs svilpiens satricināja kokus — Prjahins apbira ar palsenu sniegu.

Tas bija preču vilciens, un Prjahins saskatīja uz platformām tanku siluetus. Gan viens pret otru ar stobriem, gan uz dažādām pusēm — tie slēpa sevī nospiedošu smagumu. Vilciena riteņi klabēja uz sliežu salaidumiem, un ešelons stiepās garumā, šķita, ka tam nemaz gala nebūs. Bet tad troksnis aprāvās, iestājās klusums.

Aleksejs uzsvilpa, suņi pienāca pavisam klāt. Viņš tos paglaudīja, pameklēja kabatās kaut ko ēdamu un pasmīk-ņāja par šo kustību: viņa kabatās sen vairs nekā nebija.

Prjahins gāja tālāk, suņi vilkās līdzi. Kur viņi te, mežā, ziemas laikā radušies? Ja arī pazaudējuši saimniekus, varēja mitināties pilsētā vai kādā sādžā... Tātad cilvēki viņiem pāri nodarījuši, iebiedējuši viņus. Tomēr pie cilvēka lien, to meklē.

Mežs beidzās, spīdēja pilsētiņas ugunis. Bailes bija garām, un tikai tagad, no tām atbrīvojies, Aleksejs atkal atcerējās ešelonu.

Tanki devās uz fronti, bet viņš, pilnīgi «nokomisio-nēts», — uz pretējo pusi.

Viņiem jākaro, bet viņam — jānorēķinās par savu...

Dzelzceļš iestiepās pilsētiņā, pretī traucās nomales mājiņas, kupenās iegrimušas. Dažādās krāsās svētdienīgi spīdēja logi.

Suņi apstājās. Skatījās uz Alekseju, bet nekustējās, sēdēja kā pie zemes pieauguši. Aleksejs iedrošinādams pasvilpa viņiem, un viņi abi sāka luncināt astes.

«Ak šitā,» viņš nodomāja, «tātad viņi bijuši vienkārši ceļabiedri, bet tagad atvadās. Skaidrs, arī suņiem mežā vieniem pašiem baigi.»

— Nu, tad ejiet arīdzanl — Prjahins sacīja, un suņi viņu saprata. Viņi nesteidzīgi iegriezās kādā ieliņā.

Krustmātes Gruņas nebija mājās. Aleksejs sataustīja zem pakāpiena atslēgu, iegāja istabā, noģērbās, apgulās un aizmiga.

Nakts vidū viņš pamodās, atvēra acis, it kā uz mirkli būtu pievēris tās, pārtraucis iesākto sarunu, ieraudzīja savu saimnieci, atbalstījušos uz elkoņiem, un nopūtās.

— Ko tu, vanadziņ, moki sevi, kādām ciešanām tu sevi esi nolēmis?

— Kādēļ tu tikai par mani? — Aleksejs attrauca. — Bet kādas ciešanas viņiem?

— Smagas, — sacīja krustmāte Gruņa. — Ai, cik smagas!

TREŠA NODAĻA POSTS UN BĒDAS

Aleksejs Prjahins atnāca tur, kurp sirds tiecās. Pazīstamais žogs, tumšā spuldzīte pie ārdurvīm, netīrās kāpnes uz otro stāvu.

Katrs pakāpiens atbalsojās deniņos — ko viņš sacīs, kā sacīs?.,,

Klāt arī dzīvokja durvis, kādreiz ar eļļas krāsu krāsotas. Tagad aplupušas, tumšiem plankumiem. Aleksejs pieklauvēja. Piesardzīgi, saliektiem pirkstiem. Klusums. Neviens neatsaucās. Varbūt nedzird. Piedauzīja ar dūri.

Aiz durvīm dzirdami viegli soļi, noklikšķ atslēga, tumšā durvju spraugā parādās acis. Vispirms izbijušās, tad izbrīnījušās, beidzot naidpilnas.

Prjahins sniedz papīrā satītus divus lauku maizes kukuļa galiņus. Tos viņš iemainīja pret zābakiem.

— Tas jums.

Durvis noklaudz. Viņš dzird caur durvīm meitenes raudošo balsi:

— Mums nevajag!

Aleksejs piespieda pieri pie durvīm. Te nu esmu, kurp tā tiecos ...

Nu, bet ko tad tu domāji? Ka tevi sagaidīs ar izplestām rokām? Ka tevi apskaus?

Viņš smagi apgriezās, kāpa lejup, bet katrs pakāpiens — vēl smagāks. It kā ved no kalna lejā, bet paiet nav iespējams. Kājas kā sastingušas; kurp viņam tagad doties? Ko darīt?

Viņš izgāja ārā; pagalmā bija kāds vecītis, balts, it kā kopā ar sniegu no debesīm nosnidzis. Runā kaut ko ar vecmāmiņu. Ar to pašu. Viņa stāv, galvu nokārusi, ar tukšu somu, klausās večukā bez intereses, skatās Aleksejam garām, it kā viņu nepazītu, neatcerētos. Galva viņai trīc.

Prjahins gāja pie večukiem. Gāja tā, lai būtu tieši pretī vecmāmuļas skatienam. Viņš stiepa tai vīstokli un sacīja:

— Ņemiet!

Vecīte raudzījās viņā ilgi, it kā pamazām, solīti pa solītim atcerēdamās, kas viņš tāds. Asaras saplūda acīs. Viņa tās pamirkšķināja — uz mēteļa uzkrita divas stikla krellītes, kas, ritēdamas lejup, stiprajā salā sastinga.

— Ņemiet, — Aleksejs atkārtoja un juta, ka viņa seja konvulsīvi noraustās — savilka kāds neapjaušams spēks.

Večiņa pastiepa roku, neatraudama skatienu no Alekseja, paņēma maizi, ielika somā, ar trīcošu galvu pagāja garām Prjahinam un nozuda sāndurvīs.

— Ek! — iesaucās večuks un vēlreiz atkārtoja: — Ek!

Aleksejs gāja ātri, un smaida ēna — ne jau pats

smaids, tikai ēna — klaiņoja viņa sejā. «Paņēma!» viņš

priecājās un pateicās — klusībā pateicās večiņai. Pie dzīvokļa durvīm, kad meitene, gandrīz liela meiča, atteicās maizi pieņemt, viņš it kā triecienu saņēma. Atcerējās kapsētu un tās rūgtās bēres: sievietes baltos virsvalkos nedod viņam lāpstu. Viņas nevarēja, negribēja piedot. Lai nu gan draudzenes, tomēr ne radinieces, bet meita taču miesa un asinis! Vai tad viņa spēja piedot?

Paldies večiņai, dziļa pateicība! Saprata viņu.

Aleksejs apstājās. Vai saprata? Viņam ļoti gribējās tam ticēt, taču viņš apstājās no pēkšņas, vienkāršas un satriecošas domas.

Varbūt nesaprata, bet nav ko ēst — un paņēma.

Viņa tālākā gaita vairs nebija tik moža un aša, bet solis stingrāks. Lai! Nav nemaz obligāti viņu saprast. Večiņa paņēma maizi, un par to viņai paldies: neatgrūda. Dzīve, kas bija sastingusi vienā punktā, it kā izkustējās no tā, ņēma jaunu pagriezienu. Tagad Prjahinam atkal ir kaut kāds mērķis, kaut kāda jēga dzīvei. Barot šo ģimeni. Rūpēties par to, izmitināt, neļaut meitenēm un večukai pavisam «nojūgties». Tas viņa pienākums. Tādēļ jau izlēca no vagona, tādēļ šeit atgriezās. Bet, ka nav šofera tiesību, ka viņam nav darba, — tās ir jaunas rūpes.

Kājas pašas viņu nesa uz tirgu. Nesen viņš tur pārdeva zābakus, nopirka to vietā plānas kurpes, toties atlika nauda diviem lauku maizes kukuļa galiņiem: zābakus viņam hospitālis bija izdevis labus — virsnieka. Atgriezdamies no izdevīgās maiņas, tirgus nomalē bija pakavējies pie karuseļa. Bezjēdzīgs kā svešķermenis uz netīrā ledus un sniega izskatījās raibais karuselis. Sarkani, zili, dzelteni koka zirdziņi steidzās nez kurp, palikdami nekustīgi, vējš purināja apaļā jumta malas brezentu, arī daudzkrāsainu. Starp zirdziņiem un milzīgo, sarkano kublu, kurā atradās karuseļa iekārta, uz krēsla sēdēja akls vīrs ar melnām acenēm un spēlēja jautru sensenu dziesmiņu:

— Griežas un virpuļo kupols alvas,

Griežas un virpuļo zilzils virs galvas,

Griežas un virpuļo, zaigo un zib,

Jaunkundziņš jaunkundzi nolaupīt grib!

Dīvaina un bezjēdzīga izskatījās šī aina, un Prjahins neviļus palēnināja soli. Pēc tam apstājās.

Aklais spēji pārtrauca spēlēšanu un uzkliedza:

— Te kāds ir?

— Ir, — atbildēja Aleksejs.

— Kas tu tāds esi? — aklais, noņemdams harmoniku siksnu no pleca, satraukti vaicāja.

— Nekas īpašs, — Prjahins mulsi atbildēja. — Cilvēks. Zaldāts.

— Brauc uz fronti? — aklais braši vaicāja. Rokā viņam parādījās nūjiņa, ar ko paklaudzinādams viņš aiz-spraucās garām krāsainajiem zirdziņiem, nokāpa uz zemes un piegāja pie Alekseja. Nu vairs nevajadzēja skaļi sakliegties. — Bet es, redzi, — spēlmanis klusu sacīja.

— Norakstīts pilnīgi. Ko uzpīpot ir?

— Nepīpoju, — Prjahins atbildēja, — un arī norakstīts.

— Ak tad šitā! — aklais neslēpa prieku, pat iesmējās.

— Tātad savējais — invalīds. Kas tev kaiš? Kājas it kā savā vietā — pēc gaitas dzirdēju. Roku zaudēji?

— Arī rokas savā vietā. Ievainojums vēderā.

Aleksejs nopētīja spēlmani — neliela auguma vīrs ar

možu garu, pat jautrs šķiet. Seja gan izraibināta ziliem plankumiņiem. Aleksejs saprata, no kā tas ir. Tuvs sprādziens.

— Pēc manām domām, — runāja aklais, — roku vai kāju zaudēt ir tīrais nieks. Vai arī vēderu sagandēt. Tu tomēr redzi visu, kas notiek apkārt. Dzīve turpinās, lai nu arī, tā sakot, draņķīga. Bet aklam — esi it kā kapā ierakts. Itin neko neredzi! — viņš iesmējās un pastiepa roku: — Iepazīsimies, draudziņ! Mans vārds Anatolijs.

Prjahinam iepatikās aklais ar savu vienkāršību, atklātību, možumu. Velns parāvis, bet viņam, Aleksejam, tieši šī možuma trūka!

— Spēlēju, bet nezinu, ko darīt, — Anatolijs atkal iesmējās. — Karuselis taču nekustas.

— Kādēļ? — vaicāja Prjahins.

— Dzinējs aizbēga. Nezini kādu ieteikt?

Izrādījās, ka «dzinējs» ir parasts cilvēks. Viņš krāsainajā kublā iet un stumj baļķi, kas balstās uz ass.

— Pasākums ar zaudējumiem, — Anatolijs iesmējās.

— tomēr neatlaiž, dod kartītes, ne nu strādnieka, bet kalpotāja, arī algu. Nu, un virsplāna ieņēmumu var sev paturēt. Pameklē kādu!

Aleksejs nopriecājās.

—- Tad ņem mani!

Anatolijs pārstāja smaidīt, piegāja tuvāk klāt Prjahinam, aptaustīja viņu un neapmierināts sacīja:

— Izbeidz, draudziņ! Rokas un kājas tev ir. Kāda jēga tev te? Ej uz rūpnīcu!

Aleksejs nopūtās, papurināja galvu, tad, atcerējies, ka Anatolijs neredz, sacīja:

— Nevaru.

— Tad nāc tikai šurp! — aklais iesmējās.

Tā nu Aleksejs, atdevis maizi, gāja uz karuseli. Atgriezās pie Anatolija. Kad viņi šķīrās, Anatolijs uzreiz sala uca pieri. Acīmredzot neticēja, ka Prjahins atnāks. Domāja, ka tikai nomierina viņu — un tas ir viss.

Kad Prjahins atgriezās, Anatolijs sēdēja sadrūmis, galvu pār harmonikām noliecis. Karuselis izskatījās pamests un noskumis, bezjēdzīgi košs uz vienmuļā sniega.

— Ko skumsti, muzikant! — Aleksejs uzsauca. — Dzinējs ieradies. Spēlē!

Anatolijs pacēla galvu, priecīgs iesmējās, un sāka skanēt maršs.

Viņš spēlēja un spēlēja, taču cilvēki steigšus gāja garām karuselim un neviens tam nepievērsa uzmanību.

Sāka krēslot. Anatolijs aizslēdza kubla finiera durtiņas un nošķendējās:

— Šodien neveicas! Tikai neskumsti, Prjahin! Alga skaitās. Rīt tev noformēsim dokumentus, un viss būs kārtībā.

Aleksejs ievēroja pie karuseļa sievietes stāvu. Aklais paklaudzināja ar nūjiņu, izspraucās gar zirgiem, un sieviete paņēma viņu zem rokas. Viņi nesteidzīgi aizsoļoja pa ielu, un Prjahins vēl ilgi dzirdēja aklā skaļos smieklus.

Nē, nevar sacīt, ka tas nu būtu tik muļķīgi un nevajadzīgi, ka tajās smagajās, bēdu pilnajās bada dienās blakus tirgum bija ierīkots karuselis. Vispār tas nebija ne nevajadzīgi, ne muļķīgi.

Darbdienās, īpaši nelabā laikā, Prjahins ar Anatoliju garlaikojās, nīka bezdarbībā, toties sestdienās un jo sevišķi svētdienās karuselis griezās līdz vēlam vakaram, tirgū bija dzirdamas harmoniku skaņas un laukumā šalca smiekli.

Pilsētiņā nebija citas izklaidēšanās kā tikai karuselis, īpaši bērniem, un bērneļi — gan lielāki, gan mazāki — ar saņurcītiem rubļiem dūrītē stājās rindā.

Anatolijs ņēma naudu, noplēsa biļetes un, kad pasažieri visas vietas bija aizņēmuši, deva Aleksejam ziņu, uzspēlēdams tuša sākumu. Tas nozīmēja — sākt darbu. Prjahins atspiedās ar krūtīm pret šķērsi un sāka griezt karuseli.

Grūtākais bija karuseli iedarbināt līdz vajadzīgajam ātrumam un beigās atkal apturēt. Sasprindzinājis visu ķermeni, atsperdamies ar kājām pret nomīņāto un slideno zemi, Prjahins sāka savu darbu. Viņš atcerējās bērna gadus, dzimto sādžu, kulšanu, kad pāris iejūgtu zirgu gausi iet pa apli. Viņš tāpat kā tie zirgi, tikai te nevar lēnām: bija jāizkustina no vietas smags, piesmircis aplis ar zirdziņiem un bērniem, bet pēc tam skriešus tas jādzen kādus divdesmit — divdesmit piecus lokus. Viens brīsniņš bija viegls: kad karuselis bija iesācis vajadzīgajā ātrumā griezties, Aleksejs varēja, skavās, kas bija iedzītas baļķī, ieķēries, uzlēkt uz ba|ķa un brītiņu pasēdēt. Kad karuselis gaitu sāka palēnināt, viņš atkal nolēca zemē, ar muguru atspiedās pret baļķi un karuseli apstādināja. Darbdienās Aleksejs nenogura nemaz, bet sestdienās un svētdienās tā nomocījās, ka, mājup ejot, tikko vilka kājas. Ar darbu viņš tomēr bija apmierināts: tepat līdzās aiz saplākšņu sieniņas bija dzirdami līksmi, bezrūpīgi bērnu smiekli. Sie smiekli uzurdīja viņā aizmirstu prieku, laimes izjūtu un vēl šo un to — kādas neskaidras gaidas. Pats viņš īsti nesaprata, ko nozīmē šīs jūtas, viņam palīdzēja Anatolijs.

Reiz, kad Anatolija sieva jau stāvēja pie karuseļa, Anatolijs pēkšņi un jo dedzīgi satvēra Prjahinu aiz rokas un sacīja:

— Zini, kas man šķiet, kad viņi smejas? Ka karš beidzies!

Aleksejs nodrebēja un nomurmināja: — Jā gan. — Viņš uzreiz saprata Anatoliju, saprata, ka tas uzminējis, pareizāk būtu sacīt — precīzāk nekā viņš formulējis savas jūtas. Jā, kad smējās bērni un viņš, Aleksejs, neko apkārt neredzēja, tādēļ ka atradās finiera kublā, bet Anatolijs, tādēļ ka bija akls, Šķita, ka pienākusi uzvara.

Viņus, Anatoliju un Prjahinu, liktenis saveda kopā nejauši, taču acīmredzot daudziem cilvēkiem, arī viņiem abiem, priekšstats par uzvaru saistījās ar bērnu laimi, bezrūpīgiem smiekliem.

Smieklus Aleksejs dzirdēja ari naktī — sapņos. Turklāt sapnis rādījās parasts, pieauguša sapnis; taču pēkšņi tas plīsa, it kā mākoņainajās, miglainajās debesīs būtu radusies plaisa, un acis skatīja zilumu, bija dzirdami smiekli un harmoniku skaņas tāpat kā tur pie karuseļa — gan tušs, gan jautrs maršs, gan valsis; Anatolijs sestdienās un svētdienās pārgura tāpat kā Aleksejs, rokas vakarā trīcēja tāpat kā Aleksejam.

Tā tikai šķita, ka darbs pie karuseļa tāda izprieca vien

Ir.

Reiz pārguris Aleksejs beidzot atrada brīdi izrāpties no sava kubla. Anatolijs veicigi noplēsa biļetes, veikli savāca rubļus, nevērīgi tos sabāza virsnieka planšetē, kas viņam karājās plecā, bērni nepacietīgi šūpojās zirdziņos, patālāk sapulcējušās sievietes — redzams, mātes. Pēkšņi šai pieaugušo pūlī Prjahins ieraudzīja meiteni. To — jaunāko.

Pagājis mēnesis — jau mēnesis no tās reizes, kad viņš večiņai iedeva divus maizes puskukulišus, nekā vairāk pa šo laiku nebija varējis dabūt. Alga bija niecīga, bet naudai vērtības nekādas — maizes kukulītis tirgū maksāja divi simti.

Aleksejs nopūtās, vērodams no tālienes meitenīti, pēc tam uzsauca Anatolijam, lai tas mazliet pavilcinās, un metās uz tirgu. Pie ieejas drūzmējās sievas, tirgojās ar pašgatavotiem saldumiem, un viņš nopirka trīs ledeņu gailīšus uz kociņiem. Meitene vēl joprojām stāvēja starp pieaugušajiem, ar nožēlu raudzīdamās, kā bērni sēžas zirdziņos.

Aleksejs noliecās pie viņas, saņēma aiz roķeles, baidīdamies, ka meitene varētu aizskriet.

— Tu atceries mani? — viņš vaicāja.

Meitene paskatījās uz viņu, neizbijās, neatrāvās, piekrītoši pamāja. Paņēma arī gailīšus, neatteicās. Viņas vecīgi mierīgajās acīs pazibēja, bet tūlīt arī izgaisa prieks.

— Kas tev vārdā? — Aleksejs vaicāja.

— Maša, — meitene atbildēja trauslā balstiņā, kas, šķita, tūlīt pārlūzīs.

— Un māsām?

— Liza un Katja.

— Un vecmāmiņai?

— Jevdokija Ivanovna.

Prjahins skaļi nopūtās. Redzi, nu mēs esam iepazinušies.

— Gribi, Maša, pavizināties? — viņš vaicāja, bet meitenīte bēdīgi papurināja galvu.

— Negribi? — Prjahins brīnījās.

— Mums nav naudas, — Maša atbildēja, un Aleksejs sarāvās: tik daudz pieauguša cilvēka rūpju bija šai balsī!

— Es te strādāju, — sacīja Prjahins, — pavizināšu bez maksas, cik vien vēlēsies. Iesim!

Viņš paņēma meitenīti aiz rokas, un atkal sirds sažņaudzās: tik sīciņa, izdilusi rociņa gulēja viņa plaukstā.

— Kur tu aizskrēji? Tu neesi viens? — uztraucies vaicāja Anatolijs. — Laiks sākti

— Laiks gan, — Prjahins braši atbildēja, — un es neesmu viens, esmu ar meitenīti, viņas vārds Masa. Viņa vizināsies, kamēr vien apniks. Labi, tēvoci Toļa?

Anatolijs parāva harmonikas, pamudināja Masu:

— Nu tad, Masa, laižam!

Prjahins uzsēdināja meitenīti brīvajā zirdziņā, ielēca savā kublā, aizcirta durtiņas un priecīgs uzzvēlās uz baļķa. Muzikants spēlēja valšus, maršus, kādas citas nepazīstamas melodijas, un Prjahins aizrāvies sagrieza kādus četrdesmit lokus, ne mazāk. Viņš bija sajaucis skaitu, un Anatolijs nekādi nevarēja viņu brīdināt — signāls sākumam viņiem bija, bet beigām līdz šim nekad nebija ievajadzēj ies.

Aleksejs grieza riteni, tīksminādamies par bērnu smiekliem, pats muļķīgi smējās, priecādamies, ka Maša neaizbēga, ka viņš nopirka tai trīs sarkanus gailīšus, ka uzzinājis meitenītes vārdu un viņas māsu un vecmāmiņas vārdus.

Beidzot viņš apstājās, kā lode izšāvās augšā pie zirdziņiem un pie izejas sadrūzmējušos bērneļu pulkā meklēja Alašu. Taču viņas nebija. Izbijies viņš drāzās pa apli.

Maša sēdēja, bet viņas galviņa bija noslīgusi uz zirga krēpēm. Meitene šķita aizmigusi. Aleksejs uzsauca viņai — neatsaucās. Papurināja aiz pleca — meitene bija paģībusi. Aleksejs paķēra viņu uz rokām un skrēja pie Anatolija, tas izbijies sarosījās — ko viņi, divi vīrišķi, varēja iesākt? Palīdzēja kāda sieviņa, sacīdama:

— No braukšanas kļuvis nelabi, vājiņa. Uzpūtiet viņai vai labāk ar sniegu deniņus parīvējiet.

Prjahins nolēca no karuseļa, paķēra sauju tīra sniega, parīvēja Mašai deniņus. Viņa atvēra acis, izbrīnījusies palūkojās uz Alekseju. Pēc tam pacēla roku, pārliecinādamās, vai gailīši vēl ir. Tad piecēlās un salīgojās kā smildziņa. Aleksejs atvilka elpu un vairs neizturēja:

— Mašcņka, mīlulīt, kas tev notika, kas tā par nelaimi tev tikpat kā kritin uzkrita? Tūlīt mēs viņu aiztrieksim, to negantnieci...

Viņš nemaz nejuta, nesaprata, ka runā ar krustmātes Gruņas vārdiem, kamēr Maša viņu pārtrauca:

— Ko jūs, tēvocīt, es taču neesmu maziņai — Un viņa palūkojās Aleksejā rāmām pieauguša cilvēka acīm. — Es tikai neesmu ēdusi — kopš vakardienas.

Aleksejs notupās pie viņas, saņēma vājo roķeli un paspieda — laikam pārāk stipri, jo meitene ievaidējās.

— Iesim! — viņš stingri pateica, un Maša paklausīja, pati pieķērās viņam pie rokas.

Sis žests, šī kustība — Aleksejam uzreiz it kā kamols Kaklā iesprūda. Viņš bija visu ar mieru šīs meitenītes labā darīt. Novilkt šineli, karavīra blūzi, palikt bez nekā, tikai paēdināt viņu — tagad, tūlīt pat.

Piegājis pie karuseļa, viņš izņēma no kabatas naudu, paskatījās uz nožēlojamo, saņurcīto papīriņu un teica Anatolijam:

— Aizdod!

Anatolijs bez iebildumiem noņēma planšeti, sniedza bērnu rubļus, ko viņš katru vakaru nodeva krājkasē:

— Ņem!

— Nē, — Prjahins saviebās, — to nu gan ne.

Tad Anatolijs izvilka no pulksteņa kabatiņas, kaut gan kabatas pulksteņus neviens vairs nenēsāja, bet mazās kabatiņas vēl šuva, vairākkārt salocītu trīsdesmit rubļu gabalu.

— Vairāk neko.

— Pagaidi, es tūlīt! — lūdza Aleksejs.

Tā viņš arī neizlaida no plaukstas Mašas roķeli, siltu, vieglu kā spalviņu; viņš pievilka meitenīti klāt, un tā paklausīgi gāja viņam līdzās.

Aleksejs nopirka litra pudeli piena, palūdza pārdevējai krūzīti, apsēdināja Māšu uz kāda nez kam piederoša maisa, nopirka divas biezpienmaizītes un apsēdās meitenītei līdzās, raudzīdamies, kā viņa pūš, lai auksto pienu sasildītu.

— Pagaidi, — Aleksejs viņu aizkavēja, steigdamies un uztraukdamies atpogāja karavīra blūzes apkakli un iebāza pudeli padusē.

Meitene pasmaidīja un vaicāja:

— Auksta?

— Nekas, — Prjahins atbildēja, — es esmu karsts. Es taču griežu karuseli, un siltuma man ir pārpārēm.

Maša kāri koda biezpienmaizīti, raudzījās Aleksejam tieši sejā, un Aleksejs juta, ka viņam kaklā sāk kasīt. Viņš novērsa acis.

Viņam bērnu nebija, kaut mati jau sirmi. Nebija, ko lai dara, pats vainīgs, nevainos jau Zinaidu. Varēja jau arī pirms savas vieglprātīgās Zinaidas nodibināt ģimeni un parūpēties par bērniem, protams, varēja, — par bērniem

tika sapņojis, tomēr nekad nebija domājis tik skaudri un asi kā tagad, vērojot Masu.

Ak kungs, kādu nelaimi viņš sagādājis šai sīciņajai, kā ziedlapiņa caurspīdīgajai meitenītei — visu savas nelaimes lielumu, dzijumu viņa laikam vēl nemaz neapjauš!

Viņa nesaprot, bet zina un saprot viņš, pieaugušais cilvēks, vainīgais, vainīgais, vainīgais par to, ka Masa no vakardienas nav ēdusi, ka viņai zem acīm pusloki tumši kā nogatavojušies ķirši, bet plaukstām gaisma spīd cauri.

Visu dienu Prjahins mocījās, nezinādams, ko darīt.

Viņš grieza karuseli, gāja pa savu bezgalīgo apli kā zirgs pa kuļamklonu, un viņa domas arī virpuļoja pa apli, pa vienu un to pašu apli — bez apstājas, nenovirzoties sāņus.

Viss taču skaidrs, karuselis nav peļama piedeva pie pensijas, viņam vienam iztikai pietiek, taču tikai viņam vienam — un arī tad līdz ar nagiem.

Ko tad darīt? Iet uz citu vietu, meklēt izdevīgāku darbu? Varētu jau, un darbs, bez šaubām, atrastos, bet kā tad ar Anatoliju?

Taisni brīnums, cik ātri dzīve satuvina cilvēkus! Cik tad sen, kad Prjahinam nebija ne jausmas par tādu muzikantu! Un tagad — skaties tikai! — nevar savu dzīvi vairs iedomāties bez Anatolija, bez viņa mūzikas, bez jautrās balss un nepārtrauktajiem smiekliem.

Aklajam invalīdam bija kāds neizprotams spēks, kas neredzami, nemanāmi, bet neatlaidīgi un uzstājīgi piespieda Prjahinu dzīvot dīvainā optimistiskā ritmā. Anatolijam bija grūti, viņš mocījās ar savu aklumu, smagi pār- I dzīvoja tumsu. Tomēr ne brīdi nepadevās vājumam. Spēlēja un smējās.

— Radio klausījies? — Anatolijs ik rītu kliedza Prjahi- ! nam. — Tad nu gan vācietis ļeko! Mūsējie pamatīgi žmiedz! — Aleksejs aizrāvās ar Anatolija līksmošanu. Anatolijs spaidīja savu harmoniku taustiņus, mūzika kliedēja rīta klusumu, bet Prjahinam gribējās apkampt savu harmonisku, jo tas taču iemācīja viņu priecāties. Atkal šai dzīvē just prieku.

Bet kā tad tagad — viņu pamest? Tā nu Prjahins riņķoja pa vienu un to pašu apli — kā rīkoties?

Pievakarē Anatolija harmonikas uz ilgu laiku apklusa, bet tad pēkšņi finiera durtiņu spraugā parādījās viņš pats,

— Klausies, draudziņ! — viņš runāja ska|i kā vienmēr, droši un jautri. — Kas tā par meitenīti? Ko tu tā skraidīji kā aizdedzies? Vai komandiera meita? Pirmskara draugu?

Ek, Anatolij, kā lai to pasaka...

— Es viņas māti sabraucu, saproti? — Aleksejs klusītiņām izrunāja. — Ar mašīnu. Meitenītei vēl divas māsas un vecmāmuja. — Muzikants klusēja, stulbi raudzīdamies Prjahinā. Viņa seja izstiepās gara un sastinga. — Redzi, kādas tās lietas, — Prjahins teica un piebilda: — Draudziņ ...

Anatolijs vēl arvien stāvēja durvīs, neveikli salīcis, saspringti pagriezies pret Prjahinu, beidzot izlamājās.

— Un klusē! — viņš iekliedzās. — Tad nu ir gan — klusē! Ieslēdzis iekšā! Aiz atslēgas! — Un pēkšņi aprāva: — Ņura!

Atskanēja soļi, Anatolijam līdzās parādījās viņa sieva, ņēma viņu aiz rokas, gribēdama vest mājās, bet viņš skaļi sacīja:

— Aleksejs jāiekārto labā darbā, ko viņš te niekojas! Viņam vajadzīgs ēdamais, daudz ēdamā! Viņam, izrādās, ir ģimene — četri cilvēki!

— Varbūt pie mums, — Ņura paskatījās uz Prjahinu.

— Kas tad jums par ēdamo! — Anatolijs nepiekrita. — Ogles un baļķus kraut laukā — vari iedomāties?

— Dažreiz pienāk vagoni ar kartupeļiem un kāpostiem, — Ņura iebilda. — Un var naktī.

Tas nu gan Prjahinam bija piemēroti. Anatoliju pamest nevar, bet piepelnīt naktī — tas der.

Muzikants gāja, pieķēries pie Alekseja un sievas, un Prjahins priecājās, ka nu laikam viss nokārtosies.

Pēc vakariņām Anatolijs piecēlās no galda, sataustīja ar pirkstgaliem sienu, piegāja pie kumodes, pavilka atvilktni un pagriezās pret Ņuru:

— Neiebilsti?

— Iztiksim! — Ņura moži atbildēja, un Anatolijs, skaļi iesmiedamies, sacīja:

— Skaidrs, ka iztiksim! Ir taču pensija. Un kartītes.

Viņš atgriezās pie galda, spiezdams pie krūtīm sarkanu

grāmatiņu, tad sniedza to Prjahinam.

■— Ņem, Aleksej! — viņš stingri sacīja. — Mēs ar šo naudu bagāti nekļūsim, bet tev tiks klaipiņš maizes. Kādam mēnesim sanāks.

Aleksejs nesaprata, kas tā par grāmatiņu, kuru Anatolijs viņam spiež rokā. Atvēra to vaļā. Ordeņu grāmatiņa.

Cik tur sarakstīts: Kaujas Sarkanā Karoga, divi Tēvijas Kara, Zvaigznīte, medaļa «Par drošsirdību»!

— Tu taču esi varonis! — Prjahins samulsis sacīja.

— Kā citādi! — Anatolijs ar patiku piekrita. — Savas acis veltīgi neesmu zaudējis. Mēs viņus krietni papluinījām!

Viņš iesmējās. Nolika Prjahinam priekšā kaudzīti kuponu — par ordeņiem maksāja. Aleksejs atstūma grāmatiņu:

— Neņemšu. Nedrīkst. Es pats.

— Pats, pats! — Anatolijs neapmierināts mēdīja. Tad pēkšņi sāka viņu pierunāt: — Ņem, Aleksej, ņem, es tevi saprotu, ka tu pats gribi, bet šī nauda nav mana. Taisni neērti saņemt, jo ne jau tādēļ acis zaudēju, bet atteikties arī nav ērti. Taču bērneļiem — taisni pašā reizē. Viņu dēļ taču karojām! Viņu dēļ!

Ne jau visu Aleksejs saprata šai juceklīgajā runā, bet, ko nesaprata, — juta. Saudzīgi iebāza kabatā naudas kuponus par ordeņiem. Viņš palūkojās draugā. Ek, Anatolij! Nu, bet tagad laiks iet uz izkraušanu. Pašam laiks.

Ņura aizveda viņu līdz upei, līdz dzelzceļa strupceļam.

Pie strupceļa atradās pārtikas noliktavas, baļķu grēdas un ogļu kalni. Darbs bija vienkāršs — ogles ar liekšķeri jāber šajos kalnos, baļķi jākrauj grēdās, bet pārtikas produkti jāstiepj uz noliktavām.

Ņura palīdzēja — pirmā vakarā iekārtoja Alekseju izdevīgā vietā: bija pienākuši vagoni ar kāpostiem.

Aleksejs piebāza maisu, stiepa kāpostus uz noliktavu, tur izbēra kaudzē un atkal gāja uz vagonu. Garām pazibēja klusējošas ēnas, tādu pašu krāvēju ēnas kā viņš, dažāda auguma, tumsā bezsejainas. Tikai vienu brīdi tumsa atkāpās. Gaisma no dzelzceļa luktura, kurā plīvoja sveces liesmiņa, apspīdēja izmocītu seju ar iekritušiem, neskūtiem vaigiem un izvalbītām acīm. Cilvēks — nenosakāma vecuma — pārskaldīja kāpostgalviņu un, kāri skraukšķinādams, izgrauza sasalušo serdi. Vīrieša sejā bija savāda atsvešinātība; āda dzeltena, kā jau badacietējam.,,

Pēc tam kad pēdējais vagons bija tukšs, ne agrāk, it kā ar klusējošu norunu ēnas metās pie vagoniem. Ņura Alekseju tika brīdinājusi, lai nenokavē, bet viņš tomēr nokavēja, uzreiz nesaprata, kādēļ ēnas skrēja, un nu ilgi nācās atdurties uz īsu un niknu apsaucienu:

— Aizņemts!

Beidzot viņš tika pie vagona, no kura neviens viņu ne-apsauca, ietrausās iekšā un taustīdamies lasīja maisā at-luzušās kāpostu lapas. Viņam laimējās: viņš savāca pilnu maisu un rīta gaismā, saņēmis aprēķinu par izkraušanu, noguris devās uz pilsētu.

Ceļš no vagoniem uz pilsētu veda kalnup, un slīdēdams un klupdams Aleksejs redzēja, ka viņam priekšā slīd un klūp cilvēki ar maišeļiem un tīkliņiem, kas piebāzti ar kāpostu lapām — milzīgu ieguvumu.

Vecās, aplupušās durvis atvērās uzreiz, it kā Prjahins būtu gaidīts. Uz sliekšņa stāvēja vecmāmuļa ar trīsošu galvu. Viņš ienesa maisu ar kāpostu lapām, nolika pie sienas, izslējās un nedroši pasmaidīja.

— Paldies, zaldātiņ! — vecmāmuļa čukstēja, un Aleksejam sametās karsti, jo viņš domāja, ka večiņa ņirgājas par viņa nesamo, bet tūlīt saprata, ka kļūdās, ka viņa to nopietni.

— Klusē, vecmāmiņ! — viņš trīsošā balsī sacīja.

— Es klusēju, — Jevdokija Ivanovna pamāja, sapratusi nepateikto. — Tomēr paldies!

Aleksejs noslaucīja no pieres sviedrus, atkāpās uz durvju pusi, lai ietu prom, bet večiņa viņu aizturēja:

— Ienāc iekšā!

Viņš iegāja istabā, noņēma ausaini, uz pirkstgaliem pielaipoja pie krēsla un apsēdās.

Istaba bija tīra, bet nabadzīga — finiera skapis, dzelzs gultas, kumode, kas parasti ir katrā mājā.

Toreiz, tai briesmīgajā reizē, viņš neko neievēroja, vienīgi viņam pievērstās acis. Šobrīd viņš aplūkoja istabu, juta, kā no jauna, tāpat kā tolaik, viņu apņem karsts vilnis, bet sirds stingst, pamirst.

Negaidīti viņš atcerējās Maskavas kaimiņieni, skolotāju Marju Sergejevnu. Vecmāmuļai Ivanovnai bija ar to kaut kas līdzīgs. Tāda pati sirma, seja līdzīga — no bēdām un bada izmocīta, izģindusi. Nu protams, nē, viņas nemaz nebija līdzīgas. Tikai tādi kā murgi. It kā Marja Serge-jevna būtu šeit atnākusi, sēdētu šai istabā un raudzītos viņā, galva viņai trīc kā pēc kontūzijas, un viņš gaida, ka viņa tūlīt atkārtos jau reiz teiktu: «Kādēļ jūs?.,.»

Taču sirmā večiņa, kas sēdēja uz dzelzs gultiņas, rādīja ar pirkstu uz sienu:

— Tā ir viņa, nabadzīte.

Virs kumodes karājās ielogota fotogrāfija: karavīrs ar zīmotnēm uz formas tērpa apkakles un sieviete ar īsiem, ondulētiem matiem.

— Bet tas ir mans Vaņa. Komandieris, robežsargs. Jūnijā krita.

Aleksejs nokāra galvu.

— Tad Aņa aizgāja uz maizes rūpnīcu, — vecmāmuļa Ivanovna stāstīja rāmā, vienmujā balsī, it kā tas viss būtu noticis sensenos laikos un viņai ar to nebūtu nekāda sakara. — Reizēm kļūdījās, lieku klaipiņu piesvieda, bet varbūt ar nolūku pielika... Tā mēs kaut kā kūlāmies. Ta-

fad es sāku strādāt skolā. Par kurinātāju. Vai tad nu audz? Bet kara komisariāts, protams, palīdz. Nu, un tu. — Vai meitenes skolā? — Aleksejs vaicāja.

Večiņa it kā nebūtu dzirdējusi. Galva viņai stiprāk ietrīcējās.

— Iesaka nodot bērnu namā...

Bērnu namā? Aleksejs par to nebija iedomājies.

Večiņa sāka raudāt kā toreiz uz ielas, asaras nenoslaukot. Tās birst kā zirņi.

— Klausies, zaldātiņ, ja es nomiršu, tad nodod viņas bērnu namā, labi? Man nav neviena, kam to pateikt. Bet kamēr es dzīva ...

Pats nezinādams, ko dara, Aleksejs piecēlās, juzdams, ka drebuļi viņu krata.

— Vecmāmuļ! — viņš dedzīgi čukstēja. — Ko tu, vec-māmuļ! Es tak... Nebaidies, nebaidies! Es savu dzīvību atdošu, bet tas nenotiks...

Pārsalis, pārguris, nespēdams neko vairs domāt, Aleksejs atskrēja mājās, sameklēja papīra lapiņu un sēdās rakstīt Zinaidai vēstuli.

Ek, Zinaida, nekā tu nesaproti! Aizbrauca uz Maskavu — un ne ziņas, ne miņas. Dievs ar viņu, lai dzīvo, kā grib, ne par viņu pašreiz Aleksejam rūpē! Prjahina istabā bija šādas tādas lietas, kas viņam tagad ļoti noderētu, — kaut vai tas ādas uzvalks. Par to tirgū varētu iemainīt vērtīgus produktus — miltus, sviestu, piedevām vēl kādus putraimus vai ko citu. Tādēļ viņš rakstīja, lai Zinaida atsūta viņa pirmskara uzvalku, ādas formas apģērbu, kreklus, vispār visu, ko nu var tur savākt, un lai dara to, cik vien ātri var.

Pa atstarpēm, pat labi nepiedomādams, viņš pastāstīja krustmātei Gruņai par savu naktsdarbu, par cilvēka seju, ko apspīdēja dzelzceļa lukturis, par savu veiksmīgo guvumu, veselu maisu kāpostu lapu, kuras var novārīt — vai ne? — vai arī apcept, protams, ja ir tauki. Pēc tam viņš it kā aprāvās, domīgi palūkojās krustmātē Gruņā:

— Ierosināts meitenes atdot bērnu namā.

— Ak kungs, pasargā viņas! — krustmāte Gruņa nopūtās, apsēzdamās turpat, kur stāvēja.

Krustmāte Gruņa apklusa, drūmi uzlūkodama Alekseju, bet, kad viņš nobeidza vēstules rakstīšanu, piestūma viņam glāzi ar kviešu lipīgo uzlējumu un jautāja:

— Vai tagad uz karuseli?

— Kur tad citur?

— Bet, kad nogāzīsies, ko tad es ar tevi iesākšu?

Prjahins pietrūkās kājās, iedams aizāķēja šineli, norūpējies pataustīja kabatā āmuriņu un naglas. Nu nē, viņu jau nu nepielieks, viņš nav vakarējais! Protams, dienā griezt karuseli, bet naktī izkraut vagonus — ilgi izturēt nevarēs, taču viņiem ar Anatoliju ir ari brīvi brīži, dažreiz pat vesela diena, muzikants spēlē veltīgi, neviens pie viņiem nenāk.

Viņš drāzās uz karuseli.

Pa ceļam no tirgus žoga atrāva dēli, pielāgoja to baļķu starpā, cieši ar naglām piesita — iznāca lāviņa, varēja arī nosnausties.

Nosnausties tomēr neiznāca — laiks padevās kā uz pasūtījumu: viegls sals, tīras, skaidras debesis. Bērni drūzmējās pie karuseļa: sākumā, no rīta, otrā maiņa, bet pēc pusdienas — pirmā, un Aleksejs nevarēja pat vārdiņu ar Anatoliju pārmīt. Vakarā atkal skrēja uz strupceļu.

Šoreiz bija jākrauj ogles, un caurmērā par vagonu izkraušanu sanāca pusklaipiņš maizes.

Sis pusklaipiņš rēgojās viņam acu priekšā visu nakti kā mērķis, kā smagā darba jēga, kā drošības garants, kas nodrošinās meiteņu palikšanu pie vecmāmuļas, kaut gan — nu, kas ir pusklaipiņš?

Jā, jā, par bērnu namu viņš gribēja parunāt ar Anatoliju, par to viņš domāja visu dienu. Meitenes var arī izšķirt, nemaz nav obligāti iekārtot kopā. Bērnu nams, protams, ir glābiņš daudziem jo daudziem bērniem, kurus karš padarījis par bāreņiem, taču, ja vien ir kaut kāda iespēja, jāturas visiem kopā. Turklāt mājās. Pie vecmāmiņas,

Aleksejs ar liekšķeri grāba ogles un bēra kaudzē. Sākumā veicās gluži labi, smagie, melnie akmeņi vēdekļveidīgi lidoja uz zemi, taču vēlāk mugura kļuva stīva, atsaucās arī, protams, aizvadītā negulētā nakts.

Prjahinam gan lija sviedri, gan uznāca drudzis, acis asaroja, kājas ceļgalos ļima. Biežāk un biežāk nācās apstāties un atvilkt elpu. Un ieklausīties savās iekšās. Sāpes bija kā dzīva būtne: gan sakustējās, gan durstīja kā ar adatām, gan īgni rosījās, gan gremzās, gan atkal pēkšņi apklusa, lai gan Aleksejs darbu nepārtrauca. Rīta pusē sacēlās ass, griezīgs vējš. Pirmo reizi viņš nosūkstījās par zābakiem — pirmo reizi par visām šīm dienām kājas plānajās kurpēs bija sastingušas stīvas.

Tikko spēdams pakustēt, Prjahins rīta pusē izgrabināja pēdējās ogļu drumslas, nodeva liekšķeri, saņēma nopelnīto un devās ķalnup.

Iepriekšējā vakarā viņš slīdēja un klupa, šai kalnā kāpdams. Tagad krita.

Pretī gadījās nākt Ņurai. Redzēdama Alekseju, viņa sacīja:

— Uz karuseli neej. Izgulies.

— Labi, — Prjahins piekrītoši pamāja, bet sevī noburkšķēja: «Izgulēsies pēc kara!»

Prjahins aizgāja uz tirgu: tur pārdeva karstu tēju. Iedzers tūlīt, atsils, saņemsies, radīsies atkal spēks, un tad, Anatolij, rauj vaļā maršu vai valsi, vai kādu citu dejas motīvu, spēlē, ko gribi, dzinējs savā vietā — un viss ir kārtībā. Ne jau bez vajadzības pilsētiņā iekārtots karuselis — vienīgais jautrais iestādījums.

Pie tējas tirgotājas Aleksejs piegāja no mugurpuses, paskatījās, kā groziņā, lupatās ietīta, sīc karsta tējkanna, sniedza naudu un pārguris sacīja: — IelejI — un uzreiz nesaprata, kādēļ tirgotāja spēji atkāpās.

Viņš sarāvās, atģidās, pagājās trīs lielus soļus, saņēma tirgotāju aiz rokas, pagrieza pret sevi:

— Katjal

Jā, viņa priekšā stāvēja Katja, un viņas acis meta zibeņus Prjahinam tieši sejā.

— Tirgojies?.,, Kādēļ neesi skolā? — viņš apmulsis jautāja.

— Kāda jums daļa! — Katja nikni atcirta.

Aleksejs pašūpoja galvu, vēl arvien Katjas roku neatlaizdams: šī nav vis mazākā — tūlīt dos kājām ziņu.

— Labi, — viņš sacīja, — tad ielej tēju. Še nauda!

Meitenes acis zibeņoja, viņa ienīda Alekseju, no visas ‘iids ienīda.

— Jums es neliešu! — viņa izgrūda.

Sutas garainītis, kas cēlās no tējkannas, pieplaka; nekāda tirgotāja Katja nebija. īstām tirgussievām bija petrolejas vārītāji, tām tēja vienmēr karsta, bet šai — cik nu ilgi mājas siltums var turēties, lai arī ar lupatām nosegts!

— Labi, — teica Aleksejs, — ej!

Viņš palaida vaļā Katjas roku, meitene tūlīt pabēga nomaļus un apjukusi apstājās.

Pārgurušais, netīrais karavīrs blenza caur pieri uz meiteni ar neizprotošu, stingu skatienu.

Katja pagriezās pret pūli un nemākulīgi sauca:

— Kam tēju?

Viņas balss aptrūka, viņa sāka raudāt, seja pārklājās sarkaniem plankumiem, un viņa metās prom. Pie tirgus vārtiem uz ledus viņai paslīdēja kāja — un viņa pakrita.

— Ienīstu! Ienīstu!

Todien karuselis griezās lēni un pat harmonikas, šķita, skanēja skumīgi.

Aleksejs, stūrēdams pa apli, snauduļoja. Pāris reižu viņš pakrita un stipri sasitās. Pirmo reizi viņš tūlīt uzlēca kājās, bija notrūcies, ilgi nevarēja atģist, kur atrodas, virs galvas, reižreizēm iečīkstēdamies, kā dzirnakmeņi griezās šķērsbaļķi, uz kuriem turējās karuselis.

Otro reizi viņš pakrita pievakarē, galīgi spēkus zaudējis, un šoreiz viņam bija pilnīgi vienalga, kur atrodas un kas ar viņu notiek. Lai griežas, kam jāgriežas, viņam gribas gulēt, gulēt. Sasities Prjahins atģidās, vienaldzīgi nodomāja, ka vajadzētu celties augšā, bet necēlās, kamēr apstājās mūzika.

Tad viņš piecēlās.

Karuselis stāvēja. Pa durtiņām ieskatījās Anatolijs, nevarēdams tikt vaļā no redzīgo ieradumiem.

— Kas tev noticis?

— Viss kārtībā, draudziņ! — Aleksejs piemērojās viņa tonim, abi iesmējās, un Anatolijs sacīja:

— Tātad tu pēc militārā dienesta pakāpes esi ierindnieks?

— Tieši tā, biedri kapteini! — Prjahins atjokoja.

— Domu saproti pareizi. Pēc dienesta pakāpes esmu par tevi vecāks. Turklāt krietni vien. Tādēļ tev pavēlu: šonakt gulēti

— Ek, kapteini, — Aleksejs iesāka, — tu par mani esi vecāks pēc dienesta pakāpes, es par tevi esmu gados vecāks, tā ka man vēl nāksies kādu naksniņu pabakstīties un vēl daudz naksniņu.

— Tu to izbeidz, — Anatolijs noskaitās, — izlaidīsi garu! Bet, kas attiecas uz gadu starpību, tur mūs visus karš nolīdzinājis, saproti? Gan vecos, gan jaunos. Visi mēs tagad vienā gadā dzimuši.

— Tā laikam ir, — Prjahins piekrita. — Visi vienādi, visi sirmi, visi dzīvie — ievainoti. Tikai atšķirība tā, ka tu esi ievainots kā varonis, bet es muļķīgi. — Aleksejs iz-trausās no kubla, apsēdās uz zilā zirga. — Saproti, kapteini, tu no kara pārnāci ar uzvaru, lai gan uzvaras vēl nav. Bet es? Sakauts!

— Tu to izbeidz! — Anatolijs uztraucās.

— Nē, to nevar izbeigt, — Prjahins domīgi iebilda.

— Tu atnāci ar uzvaru, es ar vainu. Kā dezertieris, saproti? Dezertieris ir dezertieris. Kad pienāks uzvara, tā nebūs viņam, viņš vienmēr jutīsies vainīgs, protams, ja viņam vēl ir kaut mazākā kauna sajūta. Tāpat es. Kara laikā nogalināju cilvēku, ne fašistu — sievieti. Māti. — Viņš nopūtās. — Ko nu tur runāt, dezertieris, salīdzinot ar manu vainu, var vēl laimīgs būt... Tātad tu mani, kap-tein, neatturi, nežēlo... Turklāt vēl meitenītes, — viņš no jauna satrūkās, — iesaka uz bērnu namu, vari iedomāties?

Viņš piecēlās no zirdziņa un jautāja:

— Nu, tad es iešu?

Ņura stāvēja pie karuseļa un sacīja, ka pievesti kartupeļi.

— Dzirdi! — Prjahins priecīgs iesaucās. —Kartupeļi atvesti! Bet tu saki — gulēt! — viņš sacīja Anatolijam.

— Tā jau pasaulē visu var nogulēt.

Viņš gāja uz strupceļu, un katrs solis atbalsojās ar sāpēm krūtīs. Senāk reizēm sāpēja galva un soļi atbalsojās galvā, bet tagad nez kādēļ krūtīs. Strupceļā valdīja liela rosme — kad bija pievests kaut kas no pārtikas produktiem, vagonu izkrāvēju saradās vairāk.

Aleksejs ierindojās starp ēnām — piegāja pie vagona, piestājās pie tā ar muguru, salika zem maisa smaguma un stiepa to uz noliktavu, tur pietupās un novēla maisu no pleca.

Viņš atcerējās savu pulku tad, naktī, kad veda šāviņus uz staciju. Viņam pretī kustējās pajūgi ar pārgurumā sastingušām, vienaldzīgām braucējām, taču, pat pilnīgi darbā spēkus zaudējušas, viņas noteikti pacēla roku svei-cienām — un viņš tāpat atbildēja. Tas pulks bija saprātīgs, kaut arī bezmērīgs tāpat kā šeit. Jā, tas bija saprātīgs, tur pacēla roku, lai cits citu balstītu savā bezmēra pulkā, bet šeit — šeit bija pavisam kas cits. Cilvēki gāja līdzās, bet cits ar citu ne vārda nerunāja. Tomēr šis klusums nebija bez pamata, nē. Sākumā Aleksejs to nesaprata. Vēlāk pilnīgi fiziski to izjuta. Šeit cilvēki bija naidīgi cits pret citu — tur tas āķis. Aleksejs to nesaprata. Kādēļ? Par ko? Vajadzētu sākt runāt, bet viņš nesāka. Viņš uzvilka meldiņu. Piesmakušā, apsaldētā balsī viņš locīja:

— «Visi reizē, vē-ēl rei-zī-ti, vēl re-eizl»

Pie auss kāds ierēcās: — Aizveries! — un tad viņš izjuta šo atsvešinātību, šo naidīgumu. Tomēr tai brīdī viņš vēl visu nezināja par ēnām, kas snaikstījās gar vagoniem.

Kad darbs gāja uz beigām un daudzi jau bija saņēmuši aprēķinu, Alekseju apstādināja apspiests sievietes kliedziens. Aleksejs atskatījās un drīzāk izdzirdēja nekā ieraudzīja: tumsā plēsa maisu, ka stirkšķēja vien, kartupeļi izbira, ēnas, taustīdamās pa zemi, metās tos lasīt, sievietei kāds uzmina uz rokas, un viņa kliedza.

Aleksejs nosvieda savu maisu, pieskrēja pie salīkušajām ēnām un uzsauca:

— Ko jūs darāt?! Par to soda!

— Lai soda! — neprātīgi atbildēja piesmakuši balss, nevarēja saprast — vīrieša vai sievietes.

— Atjēdzieties! — Aleksejs vēlreiz uzsauca.

Neviens neatbildēja, nē. Klusi, bez viena vārda viņam

trieca dunkas vēderā, mugurā, sejā. Ēnas sita Alekseju, kur pagadījās, un šajos mirkļos, kad tumsu plosīja sitienu uzliesmojumi, viņš saprata visu līdz galam.

Šeit, neapgaismotā pagalma tumsā, spuldzīšu blāvajā atspīdumā, cilvēki pārvērtās par zvēriem.

Viņi neredzēja cits cita sejas, bija sveši savā starpā un nāca šurp, lai glābtos no bada. Tā tas ir. Aiz bada viņi plēsa pušu maisus, aiz bada piekāva Alekseju, varēja arī nogalināt — aiz bada zaudējuši tumsā cilvēka seju.

Izrādījās, cilvēks bija bez sejas, tur tas āķis. Viņš neredzēja citu sejas. Viņš aizmirsa, ka ir cilvēks...

Aleksejs uzkliedza, cik vien bija spēka:

— Stāt, šaušu!

Tam vajadzētu iedarboties. Un iedarbojās: ēnas metās uz visām pusēm, pagalms pie noliktavas kļuva tukšs. Vienīgi dažas sievietes spiedās pie durvīm.

— Nelaimīgaisl — kāda balss žēlīgi sacīja. Aleksejs tikai tagad sajuta sāpes. Lūpa satūka; kustējās un asiņoja zobs. Spļaudīdamies viņš saņēma aprēķinu.

— Veltīgi tu tā rīkojies, — sacīja sieviete, kas izmaksāja naudu. — Nav tāda vagona, kur nebūtu plisis maiss. Tas jau, var sacīt, pienākas pēc likuma.

Prjahins paraustīja plecus:

— Kādēļ tad jāplēš?

— Tādēļ, ka šoreiz neviens maiss pats nebija pārplīsis

Aleksejs devās uz izeju. LIzminis uz kāda kartupeļa,

gandrīz pakrita, paskatījās apkārt. Pie vaļējām noliktavas durvīm stāvēja sievietes un raudzījās viņam nopakaļ. Viņš atmeta ar roku, nošķendējās, pieliecās un pacēla dažus kartupeļus. Izslējās ar trulām, smagām domām, it kā lēnām risinātu vieglu uzdevumu, pēc tam izgrieza uz āru galifē kabatu, no visa spēka izrāva to un sāka bāzt biksēs kartupeļus.

Kartupeļi skārās kā saltas bumbiņas pie kājām. Aleksejs piebāza pilnas bikses un pats sev čukstēja: «Lops! Uzskati sevi par godīgu cilvēku, bet patiesībā, pa tie sībā ... » Beidzot viņš izslējās. Sievietes joprojām raudzījās uz viņu. Viņš pagriezās un skrēja uz izeju.

Aleksejs tenterēja viens pa tumšajām ielām, it kā viņš mūžam būtu bijis viens pats šai tumšajā, tukšajā pilsētā Saltie kartupeļi sitās pie kājām. Viņš šodien daudz ko uzzināja. Par badu un par cilvēkiem, kuri neredz cits cita sejas, par sevi un to, ka viņš ir tāds pats kā visi.

Viņš centās nedomāt par zagšanu. Precīzāk — viņš šo vārdu izmeta no galvas. Kaut kas spieda viņam muguru, plecus, taču viņš izstiepās taisns un čukstēja:

— Tur ir meitenes!

Durvis atvēra Liza, vidējā. Vienīgi ar viņu Aleksejam nebija nekādu attiecību. Turēdamies pie stenderes, pār slieksni nepārkāpis, Aleksejs sniedza meitenei divus kartupeļus, iebāza roku kabatā un izvilka vēl divus, un tā viņš pa diviem vilka laukā, ne vārda nerunādams.

Uz kāpnēm viņam sareiba galva, viņš atkal juta sāpes krūtīs, pievēra acis, uz mirkli apstājās. Tad kustējās tālāk, sažņaudzis dūrē spēku pārpalikumu, pagriezās pret durvīm un ieraudzīja skatienu — trauksmainu, nemierpilnu.

Tas bija pēdējais, ko viņš atcerējās: trauksmains, nemierpilns skatiens, un šis trauksmainums savādi nomierināja viņu...

Pats sevi neapzinādamies, Aleksejs kaut kā nokļuva līdz Kinstmātes Gruņas mājiņai, izģērbās, nolikās gultā un Iekrita bezsamaņā.

Ari nesamaņā viņš atcerējās sarunu par to, ka meitenes nodos bērnu namā, un Lizas skatienu — trauksmaino, nemierpilno.

Kad Aleksejs iedomājās par bērnu namu, viņš vaidēja nu grozījās; kad acu priekšā iznira Lizas skatiens — ap-i lina, nomierinājās.

Viņš sākumā neizjuta vecmāmuļas rūgtuma dziļumu. Si zina Prjahinam noskaidrojās pakāpeniski, grūdieniem. Vispirms runāšanā par bērnu namu viņš saskatīja nevajadzīgas bailes. Pēc tam sāka domāt, ka meitenes var izšķirt, aizsūtīt uz dažādām pilsētām. Tikai tagad nesamaņā līdz viņa apziņai nonāca galvenais: bērnu nams — tas ir viss. krahs, beigas. Un visa vaina par to gulsies uz viņu. Vispirms viņš tai istabiņā atnesa mirušu māti, bet tagad nu izklīdinās ģimeni uz visām debespusēm. Kā tāds barbars, kā fašists ...

Karstuma murgos viņš likās sev drūms, ļauns spēks Viņš mētāja rokas, kaut ko kliedza, un trīs meitenītes un vecmāmiņa aizbēga no viņa, bet viņš atkal kliedza un viņas biedēja... Pēc tam aprima. Vidējā meitene Liza raudzījās viņā satraukta, nemierpilna, un viņš saprata, ka šis satraukums un nemiers attiecas uz viņu: nevis viņš baidījās par meiteni, bet meitene par viņu.

Kad Prjahins nāca pie samaņas, pirmais, ko viņš ieraudzīja, bija Anatolijs — viņa tumšās acenes metāla ietvaros, ziliem raibumiem nobārstīto seju. Aleksejs satrūkās, viņam šķita, ka aizgulējies un harmonists atnācis viņu nokaunināt.

— Tūlīt! Atvaino, — Aleksejs murmināja, lūkodams apsēsties, bet nevarēja. Rokas bija kā pagales un neklausīja viņu.

— Draudziņ! — Anatolijs skaļi priecājās. — Atdzīvojies! Tas ir ko vērts! Mūsļaužus, invalīdus, tik viegli ne-

piežmiegs! Brašulis!

Aiz Anatolija muguras parādījās krustmāte Gruņa, un tikai tagad Aleksejs saprata, ka viņš nav vis miegā gulējis, bet apslimis.

— Ha-ha! — Anatolijs smējās. — Tad nu gan apslim-šana! Trīs dienas bez samaņas!

Aleksejs uztraucās. Iedomājās, kā Anatolijs trīs dienas sēd un spēlē harmonikas, bet pa tukšo, jo nav kas griež karuseli.

— Kā tad karuselis? Stāvēja? — Aleksejs vaicāja, galvu grozīdams un sevi vainodams.

— Kādēļ lai stāvētu? Strādāja! Tikai bez mūzikas. Un, zini, izrādās — nekas. Var arī tā.

— Kā? — Prjahins murmināja. — Pats griezi?

Viņš iedomājās, kā Anatolijs, savācis rubļus un izsniedzis biļetes, pieceļas no krēsla, satausta kubla durtiņas, ielien iekšā, noliek spieķīti un, uzzvēlies ar krūtīm uz baļķa, stumj to uz priekšu.

Prjahins zināja, visu zināja par karuseli, zināja, ka noteikti vajag palēkties, kad ritenis pietiekami ātri sācis griezties, ieķerties baļķī un uz tā pabraukties, kamēr spēkrats sāk savu gaitu palēnināt.

Anatolijs it kā uzminēja viņa domu.

— Bet es apsēstos, — viņš sacīja. — Sagriežu un apsēžos, atpūšos. Kamēr jūtu, ka ritenis stājas.

Ek, Anatolij, brašais, varonīgais kapteini, nesaskumdi-nāmaisl

— Klausies, — Aleksejs vaicāja, — kādēļ tu uzņēmies to karuseli?

Par to viņš ne vienreiz vien bija iedomājies, bet pavaicāja pirmo reizi.

— Man piedāvāja darbu artelī, — Anatolijs jautri atbildēja.— Kādus tur dzelzīšus štancēt. Sēdi tikai un štancē. Silts, lietus virsū nelīst. Es jau gandrīz biju ar mieru, bet tad padomāju — neder. Mums artilērijā viss labi, kad ejam uz priekšu. Tiklīdz iesēžamies, ierokamies, tā ari ienaidnieks piešaudās, un tad sākas. Šodien nogalina braucēju, rīt apkalpi. Nē, artilērija ir dzīve kustībā uz priekšu. Tādēļ nolēmu iet uz karuseli. Troksnis, čalas, smiekli, harmonika. Kustība. Nav laika iegrimt domās, bet pie štances nāk virsū domas — tur tevi var noklapēt.

Viņš atkal iesmējās. Aiz Anatolija pleca parādījās krustmāte Gruņa, rādīja viņam kaut ko spīdīgu.

— Nu-ul — Aleksejs nopriecājās. Tas taču viņa švītais ādas kostīms. — Tātad Zina atsaukusies?

Krustmāte Gruņa noskuma, kā arvien, zodu plaukstā iespieda.

— Ja būtu Zinaida! Kaimiņiene atsūtījusi. Skolotāja, vārdā Marja Sergejevna.

Marja Sergejevna! Tātad dzīva! Paldies dievam! Bet viņš tak atcerējās viņu, ek, Marja Sergejevna!

Kaut kas savādi ietrīsējās krūtīs. Zinaida, protams.

— Ar kādu komandieri vilcienā iepazinusies, aizbraukusi tālāk! — viņš nikni sacīja.

— Neesi tik ļauns, Aļoša, — skumīgi sacīja krustmāte Gruņa, — tu nekādi nevari saprast, ka pasaule turas uz piedošanu.

Aleksejs iekrekšķinājās. Pareizi, krustmāt Gruņa! Sapļaukā mani — pa vienu vaigu, pa otru! Par Zinaidu. Bet, ja tu padomātu, vai Zinaida ir to vērta? Ja ir, tad esmu gatavs piedot, pareizi, uz piedošanu turas pasaule, un reiz jau piedevu — ne vienreiz vien esmu piedevis! Tepat taču piemērs: uzvalku nevis viņa atsūtīja, bet kaimiņiene, tātad Zina nav atbraukusi. Bet neatbraukt varēja tikai viena iemesla dēļ — Prjahinam atmeta ar roku. Viņš izbēga no vilciena, viņa — ar vilcienu uz citu stepi. Ai, krustmāt Gruņa, svētā vientiesība, visiem tu tici, visus mīli...

Anatolijs aptaustīja ādas kostīmu — bikses, svārkus, cepuri —, parēķināja, cik par to varētu dabūt miltu, speķa, maizes. Iznāca maiss miltu — ja par miltiem.

— Nu, tad tiec tikai uz pekām — un brauksim uz laukiem! — skaļi runāja Anatolijs. — Maiss miltu būtu pilsētā, bet sādžā atmetīs vairāk. Paņemsim divas brīvdienas, karuseli aizslēgsim — un prom tirgoties!

Harmonists aizgāja, krustmāte Gruņa iedeva Aleksejam paēst. Atkal ielūkojas viņam acīs, atkal vaino viņu.

— Neuztraucies, krustmāmiņ Gruņa! — Prjahins mīlīgi runāja. — Piecelšos, aiziešu uz miliciju. Pieteikšu Zinās pazušanu — lai sameklē!

Apmierināja krustmāti Gruņu, lai gan Zinaidai ne drusciņas neticēja. Patiešām, kas gan tur īpašs? Aizies, pieteiks, lai sameklē pēdas, jauno adresi. Tad viņš tai uzrakstīs visu par to, ka krustmāti Gruņu nav atcerējusies, kaut arī labu vārdu atrakstījusi, taču tikt uz Maskavu viņai palīdzēja vienīgi krustmāte Gruņa.

— Tu man piedod, bet varbūt patiešām ar Zinaidu kaut kas noticis.

Pie durvīm klauvēja. Aleksejs asi, aši sāka mirkšķināt acis, lai neļautu vaļu asarām: uz sliekšņa stāvēja vidējā meitene Liza, bet rokā viņai mazs sainītis,

— Nāc iekšā, atģērbies! — aicināja krustmāte Gruņa, un viņas labsirdīgā seja plauka smaidā. — Jau trīs dienas viņa nāk, bet tu visu laiku bez samaņas, skaties viņā un nepazīsti, tikai kaut ko murgo par bērnu namu, nez kāds bērnu nams vēl iekritis prātā...

Meitene novilka mētelīti, apsēdās uz krēsla maliņas, ar sarkanām, nosalušām rokām atraisīja sainīti, pastiepa Aleksejam bļodiņu ar kartupeļu pankūkām:

— Vēl siltas.

Aleksejs satvēra meitenes roku, sāka to sildīt ar savām karstajām plaukstām. Valdīdams asaras, aizrīdamies vaicāja:

— Vai tev cimdiņu nav?

Viņa jautri pakratīja galvu, melnie, spīdīgie mati uzkrita uz pleca un palika tur kā mirdzoša šķetere. Prjahins ar interesi vēroja Lizu. Cik viņai gadu? Vienpadsmit, divpadsmit... Melnie, augstie uzacu loki, biezās, garās skropstas maigi un sievišķīgi piesedza brūnās acis; lūpas bērnišķīgi pilnīgas, koši sārtas, par spīti badam; tumsnējā āda, plānās ausu ļipiņas, matu piesegtas... Augums meitenei vēl bērnišķīgs, nesamērīgs. Sarkanas rokas ar ap-košļātiem nagiem, asi celīši izvalkātās zeķēs, mugurā tumšzila jaciņa ar izdilušiem elkoņiem — viss bija savādi trausls, naivs, meitenīgs, taču seja — seja nespēja slēpt nākamo skaistumu un sievišķību.

Prjahinam iešāvās prātā negaidīta doma: šī meitene jāglābj! Nē, nē, viņam jāglābj arī vecmāmiņa, Katja un Masa, par visām viņš atbild ar savu galvu, tomēr šī vidējā jāglābj noteikti.

Viņš iedomājās: beigsies karš, dzīve ritēs tālāk, viņš, ja izdzīvos, kļūs sirms vecis, tos cilvēkus, kuri tagad karo, pārdzīvo visādas ciešanas, badu, nomaiņīs citi, tādi kā Liza, un tad jau arī viņi būs pieauguši cilvēki — sievietes, vīrieši. Liza arī mīlēs — noteikti stipri un uzticīgi! Viņai tas izdosies daudz labāk, noteikti labāk nekā dažiem no iepriekšējās audzes. Un šī trauslā meitenīte gūs arī stipru pretmīlestību, un viņai būs bērni, katrā ziņā skaisti, līdzīgi mātei, — bērni, kuriem karš un karuselis, un kartupeļi, ko viņš, Aleksejs, savu bikšu starās nesis no vagona, šķitīs kaut kas nereāls, tāls, neticams...

Prjahins nodrebēja. Jā, tikai tad tā īsti aprims viņa sāpe!

5ī doma viņu pārsteidza. Patiešām tikai tad, kad Lizai būs izauguši viņas bērni, bet viņa — Alekseja vairs nebūs pasaulē. Taču sāpes dzīvo pasaulē ilgāk par cilvēku un līdz ar Prjahina nāvi nenomirs, bet izzudīs tikai tad, kad būs izaudzis Lizas dēls, un viņš, šis nepazīstamais, nezināmais lieliskais dēls, — tikai viņš nejutīs šofera Prjahina sāpes un savas mātes Lizas sāpes. Viņš zinās par tām, bet just viņam būs dots pavisam kas cits. Pavisam cits.,.

Aleksejs atspieda muguru pret spilvenu, bet galvu, kas bija neizturami smaga, atsvieda pret sienu. Tad viņš sevi aprāja, sakaunināja. Pagriezās pret meiteni: kāds sakars viņai ar visu? Viņš sāka ēst pankūkas — patiešām vēl siltas.

Līksmi Lizā raudzīdamies, Aleksejs viņu iztaujāja:

— Kā klājas Katjai? Vai uz skolu iet?... Un vecmāmiņai?... Masai — sveiciens!

Liza braši izstāstīja par Māšu, par vecmāmiņu, braši pastāstīja par Katju:

— Viņa neko no jūsu nestā neēd. Tik vāja, ka bail skatītiesl

— Ko tad viņa saka? — Aleksejs vaicāja, juzdams saltumu pārskrienam pār muguru. «Atkal Katja!»

— Neko. Klusē un neēd.

Prjahinam radās izdevīgs gadījums.

Vakarā, pirmo reizi izgājis uz ielas, viņš ieraudzīja: Katja iet blakus kādam zēnam.

Aleksejs paātrināja soli, tad pārskrēja uz otru ielas pusi, lai pārīti neizbaidītu, un gāja viņiem nopakaļ, pats nemanīdams, ka smaida.

Ai, Katja, Katja! Cik tev droši vien ir neērti tirgū stāvēt ar tējkanu — jātrīc un jādreb, ka nejauši te negadās šis puisis vai kāds viņa draugs! Nav nekāds brīnums, ja viņš, muļķis, pēkšņi sakautrēsies vai arī draugi tādi muļķi, ka var sākt zēnu ķircināt, sak, tirgusmeitas pielūdzējs — vai kā citādi. Ir taču zināms, ka jaunībā dažreiz izrīkojas nežēlīgi, nepadomājot, kādas sāpes otram sagādā...

Katja ar zēnu stāvēja pie savas mājas vārtiem, bet Prjahins, vecais auša, mīņājās iepretī, aiz koka slēpdamies, lai Katja — nedod dievs! — nepamanītu, citādi mūžam nepiedos.

Atkal pūta ass vējš; Prjahins dobji klepoja dūrē, lai nesaceltu troksni, dauzīja kurpes vienu pret otru, bet jau-

— Ko jums vajag, tēvoci?

Prjahins stāvēja aizelsies, aizkusis un nevarēja ne vārda pateikt. Beidzot atguvis elpu, viņš jautāja:

— Kad tiksies ar Katju?

— Kas tad ir? — zēns apmulsis pakāpās atpakaļ, gribēdams atkal skriet.

nieši nekādu vēju nejūt — stāv vārtos un kaut ko pārspriež.

Beidzot atvadījušies! Puisis kā melns kumeļš likās skriešus un Aleksejs viņam pakaļ. Aleksejam bija kaut kas padomā, iekrita pēkšņi prātā, tiklīdz no muguras pazina Katju.

Puisis rikšoja, vai nu steigdamies, vai gribēdams sasildīties, bet viņam nopakaļ elsdams, pūzdams un klupdams linkāja vecais, sēcošais zirgs Prjahins. Nē, viņam nepietika spēka, bija jāņem palīgā balss:

— Ei, jaunekli! Pagaidi!

Zēns apstājās — seja tam parasta, strups deguns, bet cirtains matu cekuls zem cepures — pēc visiem šika likumiem.

— Nebaidies! Es ar labu nodomu, — Prjahins viņu aizturēja. — Gribu tev lūgt vienu pakalpojumu. — Viņš iebāza roku formas blūzes krūškabatā, un zēns — drošs paliek drošs — atkal pakāpās atpakaļ.

Aleksejs izņēma naudu un sniedza viņam, jautādams:

— Tu taču ar viņu draudzējies?

— Pieņemsim, — zēns piesardzīgi atbildēja. — Un kas tad ir?

— Kas, kas! — Aleksejs dusmojās. — Tu redzi, kāda viņa vājina! Kauli un āda! Tu viņai nopērc kaut ko! Tikai saldumus ne — kāds no tiem labums! — nopērc biez-pienmaizīti. Tirgū, no sievām. Kad iesi uz satikšanos, tad nopērc.

Zēns pasmaidīja, pienāca tuvāk Aleksejam.

— Pareizi gan, — viņš sacija. — Vāja kā skelets. Bet jauka.

— Tās īpašības savstarpēji nav saistītas, — Aleksejs pamāja. — Tātad tu viņu pacienā. Katru dienu, dzirdi?

— Kas jūs viņai esat? — zēns jautāja.

— T-tēvocis, — Aleksejs nedroši saminstījās. — Tikai tu par mani viņai ne vārda! Saprati? Citādi tevi aiztrieks, — Aleksejs pabaidīja un paskaidroja: — Viņa ātri apvainojas.

Zēns piekrītoši pamāja, pastūma cepuri uz vienas auss, matu šķipsna noslīdēja uz acs — laikam lai izskatītos vairak pieaudzis.

— Tiks izdarīts! Bet kad nauda izbeigsies?

— Strādāju tirgū pie karuseļa. Mans vārds — Aleksejs. Kad atnāksi, pavaicā.

Izrādījās, ka zēns ir godīgs, labs. Reiz pat noveda Katju gar karuseli: viņa ēda biezpienmaizīti, sprigani runaja par kaut ko ar savu pielūdzēju, bet šis ar vienu aci šķielēja uz karuseli — lika Prjahinam saprast, ka viņš it kā atskaitās.

Sai brīdī karuselis stāvēja, Anatolijs sēdināja jaunu maiņu un Aleksejs bija iznācis ieelpot svaigu gaisu.

Zēna rīcību Aleksejs ievēroja, saprata viņu un 'sirdī bija viņam pateicīgs.

Mazliet uztraucās, ka tikai Katja viņu nepazītu.

Anatolijs un Aleksejs devās uz sādžu ar pajūgiem, kas turp brauca tieši no tirgus. Aizmugurē piesieti maisi ar maiņai savāktajiem apģērbiem, priekšniecībai paziņots, ka karuselis divas dienas nestrādās. Sniegs čirkst zem ragavu sliecēm, it kā zaļus ābolus kāds ēstu. Pat it kā ābolu smarža jūtama gaisā — tīra, uzmundrinoša. Ikvienā sniegpārsliņā kā mazā spogulītī mirguļo saule, un tās stari kā asas adatas dursta acis.

Anatolijs alkaini ļauj seju gaismai un jautā Prjahinam:

— Ir gaišs visapkārt, vai ne? Gaišs?

Aleksejs viņam tāpat braši atbild, lai gan raugās viņā ar nožēlu:

— Gaišs! Žilbina!

Citādi ar Anatoliju nedrīkst runāt — noskaitīsies, uzkliegs: «Nav ko skundēt!» Nē, Prjahins vēl nekad nav redzējis muzikantu saigušu, drūmu. Arī pašreiz viņš uzsauc:

— Saturies, sādža! Cel laukā dabas dāvanas! Invalīdu veikals brauc! Ziepes pret maizīti, bikses pret speķīti! — Un pats smejas pilnā kaklā.

Kad viņi posās uz braukšanu, Anatolijs uzkāra plecā harmonikas. Prjahins ņēmās atrunāt:

— Kāda velna pēc tādu gabalu stiept?

— Ek, tumsonība! — Anatolijs smējās. — Tev, brālīt, prātiņš par īsu! Harmonikas ir proletariāta ierocis! Līdz

86

l

87

ar mūsu vecajiem krāmiem uz sādžu jāved dziesma, mūzika. Taču īstais brīdis?

Pajūgs apstājās, izkravāja mainītājus, un Prjahins ar Anatoliju atradās kādas sādžās vidū.

— Nu, tad apraksti vietu! — muzikants sacīja.

Sādžiņa bija jauka, mājeles steidzās kāpt kalniņā, sakuplojuši bērzi rotāja ciema iekārtojumu — glezna, ka nenoskatīties! Tikai neviena cilvēka nekur neredz.

— Nu, tad, — teica Anatolijs, attiņādams harmonikas, — atdzīvināsim ainavu!

Savā skanīgajā, pat mazliet aušīgajā balsī viņš sāka dziedāt savu iemīļoto ziņģi:

— Griežas un virpuļo kupols alvas,

Griežas un virpuļo zilzils virs galvas,

Griežas un virpuļo, zaigo un zib,

Jaunkundziņš jaunkundzi nolaupīt grib!

Anatolijs apklusa. Tad smaidīdams pagrozīja acenes uz vienu pusi, uz otru un izbrīnījies sacīja:

— Neviens mūs nesagaida? Savādi.

Vājš plušķis vaukšķēja uz viņiem — drošs paliek drošs —, pakāpdamies atpakaļ un asti luncinādams, sak, no vienas puses, tā kā sveši, no otras — var pēkšņi kāds cienasts atlēkt.

Viņi gāja pa sādžu: Aleksejs pussolīti pa priekšu, viņu zem rokas saņēmis, mazliet iepakaļ Anatolijs.

Pie logiem neviena nebija, arī suns vairs nerēja, asti iemiedzis, vilkās aiz viesiem, un neviens viņus nesagaidīja, nevienam viņi ar saviem krāmiem un pat ar mūziku nebija vajadzīgi.

Vienā logā caur leduspuķu mežģīnēm viņos raudzījās izbijusies večiņas seja.

— Mainām mantas pret miltiem! — kliedza Aleksejs, un večiņas seja izlīdzinājās, nomierinājās — viņa papurināja galvu. «Izbijās,» Prjahins nodomāja, «vai nav kāds savējais no frontes akls pārnācis.»

— Ziepītes pret maizīti! Maizīti pret ziepītēm! — Anatolijs klaigāja.

Žoga vārtos, lakatā ietinusies, stāvēja sieviete vidējos gados.

— Karavīri! — viņa uzsauca. — Laikam nonīkuši? Ienāciet sasildīties!

Viņi iegāja istabā, galvas noliekuši, lai nenodauzītu pret durvju zemo aplodu, cienīgi apsēdās uz soliņa, un saimniece sacīja:

— Tad izlieciet tās savas mantas! Sievas tūlīt atnāks.

Tā arī bija: durvis nočīkstēja, kājas apņēma salta

^aisa strāva, un uz sliekšņa parādījās sievietes.

Aleksejs izlika uz soliņa veselu veikalu: ādas bikses, svārkus, cepuri, Anatolija kreklus, valkātas bikses, vecas kurpes.

Kad sanāca ļaužu pilna istaba, Anatolijs atkal izstiepa harmoniku plēšas un rāva vaļā «Amūras viļņus». «Velns tāds,» nodomāja Prjahins, «spēlē uz jūtām!» Viņam kļuva neērti, ka viņi tā rīkojas. Iznāca ne visai glīti — viltīgi.

Anatolijs beidza spēlēt valsi, aizkustinošās un saviļņojošās skaņas apklusa, harmonists cienīgi pamāja ar galvu, it kā likdams saprast, ka liriskā daļa beigusies un var ķerties pie darba.

Sievas vēl pamīņājās pie durvīm, tad visas uzreiz nāca tālāk, un pēc maza brīža istabā jau valdīja veikala kņada. Visas runāja, taustīja ādas svārkus un bikses, apskatīja gaismā kreklus, pienesa tos pie loga, kur gaišāks.

— Klausies, draudziņ! — Anatolijs klusītiņām sacīja. —■ Šķiet, mēs esam iekrituši, ko? Dosim kājām ziņu?

Prjahins pasmīkņāja: ko lai tur saka, varbūt patiešām pasākums izgāzīsies? Taču sievas, pamatīgi katru lietiņu iztaustījušas, apklusa.

— Vai ziepīšu jums, mīlīši, nav? — jautāja kāda sīka balstiņa.

Tai piebalsoja cita:

— Bet sērkociņi?

— Un sāls?

— Apžēlojieties, pilsones! — Anatolijs iesmējās. — Mēs taču neesam ne pauninieki, ne sīkbodnieki. Esam parasti invalīdi! Mums tikai vajag, ko uz zoba likt, lai var izvilkt dzīvību, sagaidīt uzvaras dienu! — Viņš aprāvās. Ļoti kvēla iznāca tā viņu runa. Viņš uzsita ar plaukstu pa lupatām un vaicāja: — Kas tad ir, vai nepatīk?

Sievas nopūtās, sāka atkal sarunāties, bet jau klusāk.

Noklaudzēja durvis. Uz sliekšņa parādījās vēl viena sieviete, un visa istaba atdzīvojās:

— Vaļa! Nopērc kaut ko Serjogam!

— Tak jau atgriezīsies!

— Kādu dāvaniņu!

Vaļa noņēma lakatu, izrādījās, ka viņa ir jauna, jautra, baltiem zobiem.

— Paskaties, kādas bikses — nenovalkājamas!

Logi notrīcēja no smiekliem,

— Bet svārki — kādi svārki!

— Cik prasāt, invalīdi, par to apģērbu? — visas pārtrauca jautrā Vaļa. — Patiešām Serjogam būtu dāvaniņa!

Aleksejs klusēja, stomījās, nezinādams, ko sacīt, taču Anatolijs Vaļai tāpat jautri uzsauca:

— Dzīvam vīram taču nekā nav žēl, vai ne? Lai iet divi maisi!

Iztabā uzreiz iestājās klusums.

— Ko divi maisi? — Vaļa izbijusies vaicāja.

— Kā — ko? — Anatolijs rotaļīgi atbildēja. — Miltus.

Prjahins vērīgi uzlūkoja sievas un nosvīda. Anatolijs

bija akls, to sievietes saprata un raudzījās tikai uz Alekseju, tikai uz viņu. Skatījās nievājoši, nosodoši, ar izbrīnu.

— Ejam prom, sievas! — atskanēja kāda dobja balss.

— Spekulanti, ne invalīdi, — piebalsoja cita.

Sievietes uzreiz sāka sarunāties un virzīties uz durvīm,

kāda jau bija izgājusi, jo kājas apņēma salta gaisa strāva, un tad Anatolijs iekliedzās:

— Stāt!

Viņš uzkliedza kā tur, karā, droši vien saviem karavīriem.

— Spekulanti? — viņš pieceldamies jautāja. — Sievas, nu kas mēs par spekulantiem? Vai tad mēs izskatāmies pēc spekulantiem... — balss viņam aiztrūka. — Vai tiešām jūs domājat, ka mēs, vīrieša cilvēki, jums savas bikses pret miltiem mainīsim, ja vajadzība nespiedīs, — kā jums šķiet? Un mums par šo pirmskara ādu — lai velns viņu būtu parāvis! — vajag vismaz maisu miltu, lai mazie bērni nenomirtu badā. — Anatolijs nomierinājās un atkal apsēdās uz soliņa. — Un jūs mūs nekauniniet, pašiem jau ir kauns! Nezinām, kur likties.

Sievietes stāvēja pie durvīm, pret aklo pagriezušās, saspiedušās vienā bariņā, un sejas visām bija sastingušas.

«Pēc kara,» Aleksejs pēkšņi iedomājās, «māksliniekiem vajadzētu izcirst tādu pieminekli. Sievas. Tās raugās uz tevi un it kā grib raudāt.»

Nekad savā mūžā viņš ne par kādiem pieminekļiem nebija domājis, bet tagad iedomājās — bēdīgas un klusas pie durvīm stāvēja sievas, it kā gribēdamas sacīt kaut ko rupju, apkaunojošu, bet pašas taču arī žēloja.

— Nenosodi mūs, neredzīgais! — Vaļa sacīja, no bariņa atdalījusies. — Tādas jau sievietes ir. Izgrūda nelabu vārdu, atvaino... Bet, ja runājam nopietni, tad varu savam Sergejam no visa tā apģērba ņemt tikai cepuri pēc jūsu noteiktām cenām. Ja paņemšu visu uzvalku un vīru nesagaidīšu, pati nobeigšos. Meklējiet sādžā kādu bagātāku.

Durvis atkal atvērās, un aukstais gaiss tagad plūda uz kājām ilgi — kamēr visas sievietes aizgāja.

— Sēdieties pie galda, — saimniece vēlēja. Viņa dakšā turēja melnu podu. — Ko jau dievs devis...

Aleksejs neklausījās viņā. Viņš bāza lupatas maisos, nikni piestūkādams. Anatolijs aizdedzināja smēķi, un rokas viņam trīcēja.

Viņi steidzīgi piecēlās un no pusdienām atteicās, lai kā saimniece lūdza.

Ārā iedams, Prjahins pasniedza viņai ādas cepuri:

— Atdod Vaļai — viņas Sergejam!

Saimniece sāka vaimanāt, ka vajadzētu viņiem pašiem Vaļai rokā iedot, ka viņa pasaukšot, bet Prjahins saviebās:

— Atdod vien patil

Viņš cieši aizvēra durvis aiz sevis.

Viņi gāja pa sādžu ātri, gandrīz skriešus, nemaz nepalēninot soli, bet Anatolijs šņāca Prjahinam ausī:

— Ātrāk, velns parāvis! Ātrāk!

Tikai palejā, kad bērzi un mājiņas, kas bija sametušās piekalnē, aizslēpās aiz eglaines, Aleksejs mazliet piebremzēja.

— Esam gan muļķi! — ierunājās harmonists. — Dzināmies, braucām. Vajadzēja uz tirgu. Kam ir kaut kas maināms vai pārdodams — ved uz pilsētu. Kas pats pirkstus sūkā — sēž mājās.

Viņi gāja klusēdami, paši uz sevi dusmodamies,

— Kāds nesmukums! — sacīja Aleksejs.

— Kāpēc nesmukums? — Anatolijs nepiekrita. — Nevar taču atdot uzvalku par vienu maisu kartupeļu! Visam sava cena. Sievu žēl, sādžiņa nabadzīga, taču arī pašam sevi jāpažēlo. Karš, draudziņ, karš!

It kā sarunājuši abi reizē nopūtās, iesmējās par savu vienprātību, un kļuva tā kā vieglāk: nu, kļūdījās, nošāva greizi, bet nav taču nekāda traģēdija, apmainīs savas ridas tirgū.

— Karš, karš! — Anatolijs savā parastajā možajā balsī sacīja. — Tas visu tā sagriezis, ka ne iedomāties.

Vīri maina ridas un karuseli griež! Sievas strādā kā jūga lopiņi, stāsta, ka sādžā pašas velkot arklu! Tomēr jādzīvo, draudziņ! Tāpat mums. Ja jau neizdevās mūs no kājas nolaist. Lai gan veselība nevienam no mums nav nekāda pirmšķirīgā. Taču dzirdam, kā sniegs gurkst zem kājām, saulīte rotājas. Nu pastāsti, ko redzi!

Prjahins pasmaidīja un ņēmās Anatolijam stāstīt, ko 1 redz:

— Tur it kā salu uzvēdī eglīte, tumša jo tumša, bet sānu zari košāki — tos uzjautrinājusi saulīte. Kāds skais- < tums! Nu iedomājies! Pīlādzis saglabājis ogas! Zaros karājas oranži ķekariņi un svilina acis. Bet tur pār ceļu pārlidoja zīlīte — krūtiņas kā dzeltena liesmiņa...

— Senāk man acis klusēja, — smējās Anatolijs. — Bet tagad runā!... Vari iedomāties, redzu visu, ko tu stāsti.

Zemā saule izgaismoja koku galotnes, zeltīja priežu stumbrus, uzsvaidzināja egles, apspīdēja baltās bērzu tāsis. Ēnas sabiezēja, lāsmoja kā tumšzila krāsa, gaiss kļuva skanīgāks.

Pakavu klakšķēšanu pa cieti nobraukto sniegu pirmais izdzirdēja Anatolijs, abi apstājās, pagriezās atpakaļ, skatī jās uz pajūgu, kas brauca uz to pašu pusi un varbūt paņems viņus, pavedīs līdz pilsētai.

— Nu, invalīdi, kāpiet iekšā! — viņi klausījās jau dzirdētā balsī. Ar visu seju smaidīdama, Vaļa pavicināja pātagu un lūdza iekārtoties ragavās, kas pēc visiem noteikumiem, ar ērtībām. Kamēr Prjahins un Anatolijs iesvem-pās, viņa skaidroja: — Sievu sapulce nolēma nogādāt jūs līdz mājām, vakars nāk virsū, ko var zināt! Mums te uzradusies kāda dauzoņu banda, klimst apkārt.

Sniegs atkal sāka skraukšķēt, kā garšīgu ābolu kožot, bet Vaļa, pagriezusies atpakaļ, viņiem klāstīja:

— To tikai mums vēl trūka! Tikpat kā fašisti — pa aizmuguri ņemas laupīt!... Bet par cepuri paldies! Mēs jums pusmaisu kartupeļus savācām. No visas sādžas!

Anatolijs iebukņīja Aleksejam sānos, un tas stingri pateica:

— Kartupeļus par cepuri neņemsim — to ievēro! Par dāvanu maksu neņem.

— Kāda tur maksa! — Vaļa iesmējās. — Tu man dāvanu, es tev dāvanu!

— E-he-ei! — Anatolijs jautri iesaucās. Atpogāja harmoniku siksnu un, nebēdnīgā balsī dziedādams, sāka spēlēt savu iemīļoto ziņģi:

— Griežas un virpujo kupols alvas,

Griežas un virpuļo zilzils virs galvas,

Griežas un virpuļo, zaigo un zib,

Jaunkundziņš jaunkundzi nolaupīt gribi

— Vaļa, — Prjahins uzsauca, aizraudamies līdzi har-monista jautrībai, — vīru ļoti gaidi?

— Skaidrs! — viņa pagriezās pret invalīdiem. Viņas acīs mirdzēja līksme, sejā kvēloja pašaizliedzīgs, visu pasauli aizmirstošs smaids, un tajā «skaidrs!» bija tik droša noteiktība, tāda laimes apziņa, ka Aleksejs apskauda svešo Sergeju. Ja kāds viņu kaut kur, vai visattālākā zemes nostūrī tā gaidītu! Viņš pārvarētu visus šķēršļus — mestos turp, lai apskautu, lai piespiestu sev klāt gaidošo, skumstošo, par viņu domājošo sievieti. Ak, ja būtu! Taču viņu neviens visā plašajā pasaulē negaidīja. Ja nu vienīgi krustmāte Gruņa, protams, arī vecmāmiņa Ivanovna ar mazmeitiņām, atskaitot Katju. Taču tā bija citāda gaidīšana. Tā, kā gaidīja Šī laimīgā Vaļa, viņu neviens negaidīja.

Zinaida! Doma par viņu iedūra sirdī. Pazudusi dvēsele. Tūlīt pēc slimības Aleksejs bija milicijā pie tā paša miliča ar grumbaino seju, kas atgādina ceptu ābolu, uzrakstīja iesniegumu par meklēšanu, pāris reižu apjautājās, taču veltīgi. «Gaidiet!» sacīja milicijā; arī tas pareizi. Gaidiet, ja sagaidīsiet, ka šai nolādētajā karā, kad tik daudz ģimeņu izkaisītas pa visu pasauli, atradīs pēdas kādai Zinaidai!

— Ei, Vaļa, — iesaucās Anatolijs, — vai mīkstajā pēlī būs salda gulēšana? Vīrs tak vesels?

— Vesels! — Valentīna jautri atbildēja, atkal pagriezdamās atpakaļ. — Tikai vienas rokas trūkst. Bet tas nekas!

— Tas nekas! — iesmējās Anatolijs. — Protams, nekas!

Zirgs parādījās aiz līkuma, nosprauslājās par cieši pievilktajiem grožiem.

— Redziet nu, vīri, — Vaļa pagriezās atpakaļ. — Es jums teicu. Bandīti!

Aleksejs mazliet pacēlās un ieraudzīja: ceļa malā stāvēja četri vīrieši uzslietām apkaklēm.

— Nieki! — viņš sacīja. — Sievu pasakas! Kas nu te var būt par bandītiem! Brauksim!

Vaļa mudināja zirgu, pašmīkstināja pātagu. Sniegs zem sliecēm sāka gurkstēt. «Noteikti sievu pasakas,» Alek*

sejs nodomāja. Zirgs rikšoja tuvāk vīriešiem, bet tie visi stāvēja, kā stāvējuši, un sarunājās.

Nākamajā mirklī jau visi četri metās pie zirga, uzzvēlās uz ilksīm; ragavas vēl gabaliņu paslīdēja, tad apstājās. Viens satvēra zirgu aiz iemauktiem un uzmeta tam uz galvas drēbes gabalu.

— Vīri, ko nu ālējaties! — Prjahins it kā jokodams uzsauca, vēl arvien cerēdams, ka Vaļas stāstītais tikai nieki vien ir, ka šie cilvēki plosās bez ļauna nolūka...

— Es tev, zaldātiņ, tā uzālēšu... — nākdams pie ragavām, atbildēja viens ar niknumā sašķobītu seju. Uzacis viņam bija uzrauktas, it kā virs deguna kopā saaugušas, un ar visu savu izskatu viņš centās iedvest bailes.

Viņš izrāva no Alekseja kāju apakšas maisu, atraisīja vaļā un kratīja sniegā tā saturu.

— Oho! — viņš ieaurojās. — Puiši! Tēvzemes sargi! Maina vecas ridas!

Bandīti iesmējās.

— Paga, paga, — maisa izkratltājs sacīja un izcēla ādas bikses un svārkus. — Te tak solīdas mantas! Uz-cirtīšos kā tētiņš Mahno, vai ne? Mainīsimies! Viņš mums dos uzvalciņu, mēs viņam — dzīvību!

Viņš iezviedzās kā zirgs, un citi rēca viņam līdzi.

— Pagaidi, — teica Aleksejs, izlēcis no ragavām sniegā. — Tad mainīsimies arī!

Tas bija neprāts — vienam kauties ar četriem. Turklāt, ko var zināt, bandītiem varbūt ir ieroči. Tomēr nevarēja taču atdot uzvalku! Ne jau tādēļ, ka žēl. Ne tādēļ, ka ādas apģērbs dārgāks par dzīvību. Prjahins vienkārši iedomājās, ko šis apģērbs nozīmē viņam, trim meitenēm un vecmāmiņai Ivanovnai. Iedomājās, kā tikko sādžā nebija varējis to apmainīt pret miltiem un cerēja to izdarīt tirgū. Apģērbs kļuva par dzīves simbolu — smagas, grūtas dzīves, gan viņa paša, gan šo sievu, kuras sūtīja zirgu, lai nogādātu viņu un Anatoliju pilsētā.

«Lai notiek kas notikdams!» Aleksejs pie sevis čukstēja un izsalcis, izmisis, saniknots trieca no visa spēka bandītam pa ceļgalu, tieši pret locītavu.

Laupītājs iekaucās, ievēlās sniegā, saviem zeļļiem kliegdams:

— Grābiet cieti Tūlīt!

Klibodams, uz vienas kājas palēkdams, viņš nāca virsū Prjahinam un iesita pa seju, jo Alekseju jau bija sagrābuši pārējie. Viņš lūkoja izrauties, kauli vien nokrakšķēja, bet nekas neiznāca.

— Nelieši! — Aleksejs izspļāva asinis. — Tikai pie sienas tādusl Nodevēji! Fašisti! Mēs frontē asinis lejam, bet jūs te pa aizmuguri cilvēkus kaustāt!

Barvedis dauzīja Prjahinu, tēmēdams pa acīm, degunu, zobiem. Viņa pretīgais ģīmis raustījās Alekseja acu priekšā gan uz vienu, gan otru pusi. Prjahins, sasprindzinājis visus spēkus, trieca bandītam. Taču sitiens iznāca vājš, un bandīts, atjēdzies, it kā Prjahins būtu viņu vēl uzmundrinājis, sāka to ar kājām spārdīt.

— Fašisti! — Prjahins kliedza. — Esesiešil

— Tas tev par fašistu! — trakoja barvedis. — Tas par esesieti!

Sitieni krita arvien smagāki, bet Prjahins tos vairs nejuta.

Atskanēja kliedziens. Kliedza Vaļa. Aleksejs redzēja, kā viņa pieskrēja pie barveža un slānīja to ar ādas pātagu. Bandīta sejā iekvēlojās sarkana josla, viņš mežonīgi ierēcās, bet Vaļa tikai plītēja un plītēja. Aleksejs juta, ka viņa sagrābēji savus nagus atslābināja; divas ēnas uzreiz krita virsū Vaļai, notrieca viņu gar zemi un sāka sist, bet barvedis viņus apstādināja:

— Brālnieki! Tikai nesakropjojiet! Mēs viņu visi četratā vēl pasildīsim! — Viņš pilnā rīklē iesmējās, pagriezās pret Anatoliju un jau atvēzējās triecienam.

— Ei! — Prjahins izdzirda Anatolija balsi un gandrīz sāka raudāt. Būtu klusējis, aklais velns! Tak, paldies dievam, neredz, kas te notiek, — ne velti mēdz sacīt: nav ļaunuma bez sava labuma. Taču bezprātīgais Anatolijs kliedza atkal: — Ei, lempiķi! Vai par mani aizmirsāt?

— Labi, nožēlojamais, sēdi klusu! — barvedis laipni atvēlēja. — Kamēr neesi pa ribām dabūjis! Slavē dievu, ka neko neredzi! Nebūs jāiet par liecinieku!

— Tā tikai tev, nelieti, liekas, ka esmu akls! — Anatolijs kliedza. — Bet man sava gudrība!

Aleksejs redzēja, kā harmonists nomet savu nūjiņu un izvelk no kabatas pistoli. To, protams, tikai gļēvulis, raudzīdamies uz Anatoliju, varēja ticēt, ka Anatolijs nav akls un tēmē viņam: pistole vienkārši tika tēmēta uz balsi.

— Krīti zemē, Aļoša! — Anatolijs kliedza. Prjahins mirklī nokrita, it kā laikā izpildīdams komandu, un mežā

nošalca apdullinošs šāviens. Viens, tad otrs, trešais, piektais.

— Sargiesl — kliedza ķērkstoša vīrieša balss Aleksejam aiz muguras, kāds izbļāva neķītras lamas, nobrikšķēja krūmi.

Prjahins piecēlās, saliecies skrēja tos dažus metrus, kas viņu šķīra no Anatolija, un sauca:

— Tas esmu es! Nešauj!

Lēnā garā, it kā nekas nebūtu noticis, Anatolijs iedeva pistoli Aleksejam un sacīja:

— Bliez uz troksni!

Aleksejam rokas trīcēja, viņš piespieda sevi nomierināties, aizturēja elpu un izšāva pustumsā.

Viss apklusa. Viņi klausījās. Prjahins noberzēja seju ar sniegu, ieklausījās savā ķermenī. Krūtis, zem ribām, vēders, kājas, seja — viss dega kā ugunī.

— Fašisti! — viņš nošņāca nomierinādamies. — Bet tu, šķiet, vienam trāpīji, — viņš paslavēja Anatoliju.

— Brauksim ātrāk! — harmonists mudināja. Viņa seja bija pavērsta pret mežu. — Dzirdu troksni, — viņš teica. — Viņi lien šurpu.

Vaļa paķēra izmētātās drēbes, ielēca ragavu priekšā; zirgs, izbijies no šāvieniem, sprauslādams auļoja, sadursmes vieta palika aizmugurē.

Prjahins ielūkojās tumsā, kas mežu bija sapludinājusi vienā melnā sienā, vienīgi ceļš baisnīja.

Kad viņi jau bija labu gabalu pabraukuši, aizmugurē parādījās ēnas. Uzmirgoja uguntiņa. Aleksejam šķita, ka kāds no bandītiem aizpīpoja. Tad atskanēja šāvieni.

Bandīti šāva bez mērķa. Aiz niknuma.

Bandītus noķēra — Vaļa toreiz no pilsētas nebrauca viena. Aiz viņas ragavām lēnām devās divas mašīnas ar miličiem. Prjahins un Anatolijs tiesā uzstājās par lieciniekiem, un Aleksejs kā brīnumā skatījās galvenā barveža izblīdušajā ģīmī: uz ko viņi cerēja — četri pret visiem? šakāļi, vairāk nekas. Četri pret vienu, četri pret sievieti un diviem invalīdiem — to vēl var saprast, bet četri pret milicijas vienību?

Niknuma un baiļu pilnām acīm bandīti vēroja tiesas zāli, visu vainu uzvēla «izblīdušajam ģīmim», tas bezcerīgi un izmisīgi smīkņāja. Noskaidrojās, ka viņš ir dezertieris un viņam tikai viens ceļš..,

Bandīti savu sodu saņēma, taču sveikā neizgāja arī Anatolijs. Sauca uz miliciju nez cik reižu, pratināja, kur ņēmis ieroci. Viņš pierādīja, ka pistoli saņēmis par drošsirdību, nosauca ģenerāla uzvārdu un daju, taču atļaujas — dokumenta ieroča turēšanai nebija, un viņš šķendējās par miliciju kā vien varēdams.

— Vai tad nesaprotat, — viņš kliedza, — ja man nebūtu pistoles, mēs tais krūmos būtu noguldīti mūžīgā miegā!

Miliči krekšķināja, atzina, ka viņam taisnība, tomēr pistoli atņēma. Viens pat sacīja:

— Neredzīgam ierocis bīstams.

— Dabūja, ko pelnījuši! — kliedza Anatolijs. Viņš atkal bija jautrs, protams, žēloja pistoli, bet ne sevišķi: «Kas bijis, izbijis!»

Tuvojās pavasaris, Prjahins un harmonists pusdienas pārtraukumos labprāt uzturējās uz nožuvušās zemes saliņām, iekoda savu trūcīgo azaidu, ko bija paķēruši no mājām, runāja par dzīvi, bet aizvien vēl sarunas atgriezās pie bandītiem.

— Vai būs kādreiz tādi laiki, — aizrautīgi runāja Anatolijs, — kad visi cilvēki dzīvos piedienīgi? Godīgi? Ne jau citu dēļ, ne izskata pēc, bet paši sevis dēļ. Lai augstākais soģis, galvenais prokurors būtu katrs pats.

— Jā-a, — nopūtās Prjahins. — Būtu padomājis tas pats barvedis, cik cilvēku viņa dēļ cieš! Nu, teiksim, manas meitenes viņam svešas, un, ka viņas badā mirst, par to tādam ne silts, ne auksts. Taču padomājis pats par sevi — tikpat reiz iekritīs! Padomājis par savu māti! I<ā viņai pārdzīvot vēsti, ka dēls nošauts — bijis dezertieris un bandīts!

Anatolijs iebilda:

— Ko var zināt, kāda tam māte! Mēdz jau teikt, ka ābols tālu no ābeles nekrīt...

— To nevar vispārināt, — sacīja Aleksejs.

— Tu runā kā baznīcas kalps, — smējās Anatolijs. — Sak, visiem vajag piedot! Visus vajag saprast!

— Visiem piedot nav iespējams, — Aleksejs uztraucās, — bet ik vienu saprast gan vajadzētu!

Viņš pavērās dzidrajās debesīs, ieelpoja svaigo pavasara gaisu, pārtrauca strīdu ar nu jau viņiem ierastu pastāstu:

— Lāma spīd kā nospodrināta paplāte. Zālei vēl nav maigā zaļuma, tā ir asa, dzeltena, izbalējusi. Viens balodis satvēris otra knābīti — mutējas.

Tad viņš atkal atgriežas pie aizsāktās domas:

— Nu, bet vispār tikai tad varēsim runāt par skaistumu, kad visiem būs iespējams piedot. — Abi smējās.

— Neuztraucies, es neesmu baznīcas kalps! Ar teikto domāju — kad cilvēki atļausies tikai piedodamus grēkus. Turpretī laupīšana, izvarošana, nodevība, slepkavība, neuzticība uz visiem laikiem izzudīs.

Patiesi. Arī nogalināšana. Arī neuzticība. Savu grēku un Zinaidas grēku Prjahins attiecināja uz šo pasauli, kas vēl tālu no pilnības, bet tajā, nākotnes pasaulē, nekā tāda nebūs, nevarēs būt, nedrīkstēs būt...

— Tu zini, lai gan esmu akls, nākotni varu iedomāties diezgan labi. Daudzi to iztēlojas kā baltas pilsētas, grezni tērpušos, protams, labi paēdušus cilvēkus. Es neesmu ne pret baltām pilsētām, ne grezniem apģērbiem. Esmu pret trulām pārmērībām. Mēdz sacīt: paēdis neēdušu nesaprot Bet es domāju, paēdis arī paēdušu mazāk saprot nekā izsalcis izsalkušu. Cilvēkiem nepieciešams citam citu saprast. Vienmēr. Kad sapratīs, varēs rakstīt: sākusies nākamība.

Aleksejs gribēja pasmieties par kapteini, taču tas runāja pārāk nopietni. Tādēļ tikai noburkšķēja:

— Nu tu gan aizrunājies — pret paēšanu! Aizej tagad pie mūsu karuseļa un paziņo: «Es esmu pret paēšanu.» Tevi piekaus.

— Piekaus! — Anatolijs piekrita. — Tādēļ ka tas ir tagad. Bet nākotnē nepiekaus. Padomās.

— Klausies, draudziņ! — Prjahins iesaucās. — Kurš tad no mums ir tas baznīcas kalps?

Viņš satvēra Anatoliju aiz pleciem, piespieda sev pie krūtīm, tas izlocījās un nolika Alekseju uz lāpstiņām. Abi valstījās pa apžuvušo zemi, aušojās, un viņi jutās labi, gandrīz vai kā bērnībā.

Pirmais attapās Prjahins:

— Klausies, neērti. Cilvēki cīnās frontē, bet mēs te kā divi kucēni!

— Es savu tiesu esmu upurējis, — Anatolijs iesmējās,

— tu tāpat! Lai tad arī būtu kā kucēni! — Viņš iebukņīja Prjahinu, un abi atkal nolikās zemē, pagrieza sejas pret sauli.

— «Tā tikai tev, nelieti, liekas, ka esmu akls,» — atcerējās Prjahins. — «Bet man sava gudrība!»

Abi iesmējās.

— Un nūjiņu nometu. Domāju, nu tūlīt man noraus brilles! — Anatolijs zviedza kā jauns kumeļš.

— Un: blikš-blīkš-blīkš! Tu viņus paņēmi uz grauda. Negaidīja!

— Pārsteiguma efekts — armijas taktikā ir tāds paņēmiens.

— Paklau! — Aleksejs vaicāja: — Kādēļ tu nenēsā savus ordeņus? Ja man būtu tik daudz, pat naktī nevarētu no tiem šķirties.

— Neērti, draudziņ, — Anatolijs kļuva nopietns, — ar harmonikām pie karuseļa un ar ordeņiem. Nodomās, ka līdzjūtību gribu izspiest. Bet tā — akls vīrelis, ej nu sazini, kas un no kurienes.

Viņš apklusa. So klusēšanu Prjahins atcerējās uz visiem laikiem. Tā taču mēdz būt — kāds mirklis, vārds vai žests nezin kāpēc iespiežas atmiņā uz visu mūžu. Vai nu maz vārdu teikts, dažādu notikumu piedzīvots, kaut vai tā pati šaušana, taču šo klusumu pavasara saules glāstos Aleksejs atcerējās skaidrāk par skaidru.

Atcerējās arī vārdus, kurus Anatolijs pēc tam teica:

— Kad pienāks uzvaras diena, piekāršu visus apbalvojumus. Un visu dienu spēlēšu to — atceries? — Viņš klusi sāka dziedāt: — «Jel celies, zeme varenā...»

Brīdi atkal abi klusēja.

— Tev jau patīk par kupolu, — bilda Aleksejs.

— Patīk, — Anatolijs pasmaidīja. — Šausmīgi patīk! Kas ir, aiziesim uz kino, es to filmu «Maksima jaunība» no galvas zinu. Redzēsi, kā pastāstīšu, kur viņš no jumta nolec, kur gar sliedēm skrien. — Harmonists smaidīja un, tā smaidīdams, piebilda: — Nu, bet uzvaras dienā vajadzēs spēlēt «Jel celies, zeme varenā». Tu saproti: raudāt un spēlēt. Lai atcerētos visus, kuri toreiz cēlās un kuri nekad vairs necelsies ...

Nē, Anatolijam nepatika augstās frāzēs runāt, viņš satvēra Prjahinu aiz rokas un vaicāja:

— Kāda velna pēc tu neiemācies harmonikas spēlēt? Tas taču viegli! Un noderēs.

Ar to dienu Prjahins sāka mācīties spēlēt harmonikas. Kad cilvēku nav, viņš apsēžas uz Anatolija krēsla, bet Anatolijs stāv līdzās, pasaka, kāda podziņa kuro reizi spiežama. Dažreiz viņi piemetas kublā uz lāviņas, ko

Aleksejs uztaisījis. Vai arī šeit — pļaviņā, kas kļūst arvien zaļāka.

Dzirdes gan Aleksejam nav, viņš mācās taustiņus nospiest ar redzes palīdzību. Anatolijs viņu nomierina, ka tas nav nekas briesmīgs, ka var arī ar redzes palīdzību, vēlāk pieradīs un skatīties vairs nevajadzēs — spiedīs pēc taustes. Pirmā rindiņa «Griežas un virpuļo...» gandrīz jau iznāk.

Otrās rindiņas vārdi ļoti līdzīgi pirmajai, bet mūzika citāda. Prjahina pirksti skraida pa taustiņiem, bet nevar un nevar iegaumēt. Ak tu, viltniece mūzika, izlikās viegla un jautra, bet sviedrus izspiež tāpat, kā ogles no vagona grābjot.

Tādu nosvīdušu, ar harmonikām rokās Alekseju atrada Maša. Viņa uzradās, kā vārs ziediņš pēkšņi no zemes izaugdama.

— Mašeņka atnākusi! — Aleksejs priecīgs iesmējās un tūlīt pajautāja: — Ēst gribi?

— Nē, — Mašeņka atbildēja un sāka raudāt.

— Kas noticis? — Prjahins uztraucās.

— Katja ar tīfu saslima. Uz slimnīcu aizveda.

Aleksejs pietrūkās kājās, atdeva harmonikas Anatolijam, sunīja sevi pēdējiem vārdiem.

Sirdsapziņu apklusinājis! Iemainījis pret uzvalku miltus un pusmaišeli kartupeļu, apmierinājies. Cik nu ilgi ar to var iztikt!

Aleksejs drāzās uz pazīstamo māju, tikai piebremzēdams soli, lai Maša tiktu līdzi. Tīfs! Izsitumu tīfs ir bīstamāks par lodi — to viņš zina jau no puikas gadiem, kad bija Pilsoņu karš. Lode, ja tikai aizķers, nebūs nekas briesmīgs, nenogalinās, bet tīfs, ja pieķēries, vaļā nelaidīs, un reti kāds dzīvs izsprucis no tifozo slimnīcas.

Vecmāmuļas Ivanovnas istabā Šķebīgi oda pēc hlor-kaļķa, gultu matrači bija satīti un gultas apgāztas uz sāniem.

Vecmāmuļa sēdēja uz krēsla, rokas starp ceļgaliem sažņaugusi, galva trīcēja stiprāk nekā parasti, šķita, ka viņai kaklā iesprūdušas raudas un asaras netiek laukā. No mugurpuses Ivanovnu apskāvusi, galvu viņai uz pleca uzlikusi, stāvēja Liza, un Aleksejs kaunināja sevi, ka pats sev solījies Lizu glābt, pasargāt viņas visas līdz šā kara beigām no bojāejas, bet, redzi nu, apmierinājies, dažas dienas neatnāca — un Katja jau slimnīcā. Turklāt kādā slimnīcā! Tīfs ir lipīgs. Ko var zināt, ka nesaslimst ari mazās un vecmāmiņa! Kādas bēdas tevi, Prjahin, piemeklējušas!

Vecmāmuļa paskatījās uz Alekseju, noglāstīja Lizas roku un vaicāja:

— Vai patiesi mums beigas? Kur tad taisnība?

Tīfs mēdza pļaut veselām ģimenēm, to zināja visi, un Prjahinam aiz nevarības asaras saskrēja acīs. Kad sastapa bandītus, bez vilcināšanās metās tiem virsū, kaut nebija cerību tos pieveikt. Taču arī toreiz bija jautājums par vecmāmuļu un meitenēm. Bet šeit? Ar ko šeit kausies? Tā uts, kas iekodusi Katjai, kaut kur lodā. Var jau būt, ka sanitāri ar hloru to nobeiguši, bet var arī būt, ka ne. Kur to atradīsi, kā ieraudzīsi?...

— Visas cerības tagad uz viņu! — vecmāmuļa sacīja, acis uz augšu pacēlusi, un lēnām pārmeta krustu.

Alekseju it kā kāds pagrūda.

— Nu, tad posieties! — viņš pavēlēja.

Atmiņā uzpeldēja hospitālis, pēdējās dienas pirms izrakstīšanas, kad viņš klimta pa gaiteni, skumji raudzīdamies pa lodziņiem, lasīja gar sienām izkārtos plakātus. Aizmirstais atdzīvojās jo spilgti. Izsitumu tīfa gadījumā obligāti jāaiziet uz sanitāro apkopes punktu. Tur nodod dezinficēt visu apģērbu, veļu speciālos skapjos izkarsē. Matraci, uz kura gulējis slimnieks, sadedzina. Tas noteikti jāsadedzina.

Koncentrēdams vislielāko uzmanību, gribasspēku un savas nelielās zināšanas šinī jomā, Prjahins apskatīja finiera skapi, iztukšoto kumodi. Ai-ai, cik trūcīgi dzīvoja vecmāmuļa! Visa mantība viņai un meitenēm mugurā un nelielā sainī, kurā viņi iesēja arī loga aizkarus un plānas segas.

Aleksejs nesa saini, lieliem soļiem mērodams attālumu līdz sanitārās apkopes punktam, un vecmāmuļa ar meitenēm tik tikko spēja turēties viņam līdzi. Viņš dzirdēja aizmugurē Lizas vaicājumu:

— Kā tad mūs tur karsēs?

— Vai stipri sāpēs? — šņukstēja Maša.

Citreiz viņš varbūt pasmaidītu, bet tagad neuzdrošinājās, lai viss labi izdotos. Tie meitenēm nebija nekādi smiekla jautājumi.

Pāris stundu, kas vecmāmuļai un meitenēm bija vajadzīgas sanitārās apkopes punktā, Aleksejs pavadīja slīkstoša cilvēka izmisumā.

Viņš aizskrēja uz hospitāli, izstāstīja krustmātei Gruņai par savu nelaimi, taču vaimanāt nevaimanāja un sevi mierināt neļāva — lika sadabūt hloru.

Vecmāmuļas pagalmā Aleksejs sataisīja ugunskuru un sadedzināja sausos vates matračus, sadedzināja ari spraugaino finiera skapi. Kumodi viņš atstāja, jo tā, pēc visa spriežot, vecmāmuļai bija vienīgā atmiņa no jaunības, bet apstrādāja to ar hloru tik cītīgi kā čaklākā namamāte.

Viņš nomazgāja visas sienas, grīdu, pat griestus, ne drusku nepaļaudamies uz sanitāriem, izberza katru sprau-dziņu, un, kad atgriezās vecmāmuļa ar meitenēm, viņu istaba izskatījās kā kaila kazarma, kas neciešami oda pēc neapdzīvotibas.

Aleksejs smaidīja, bet vecmāmuļa apsēdās pie durvīm uz krēsla un sāka raudāt. Tikai tad Aleksejs skumji apskatīja sava darba rezultātus. Patiešām, pirmajā mirklī šķita, it kā pilsētai cauri būtu gājis Mamajs. Gultas ar kailiem dzelzs režģiem, no griestiem nokārusies blāva spuldzīte, skapja vairs nebija, un istaba izskatījās kā šķūnis. Taču tas bija nepieciešami!

— Krāmi, vecmāmuļ, gan atkal iegādāsies! — Aleksejs možā balsī mierināja.

— Es jau ne par krāmiem, — teica Ivanovna, — Katjas žēl. It kā viņas pēdas būtu izmēztas.

Aleksejs apjuka, bet meitenes arī sāka raudāt. Viņš nodūra acis, juzdams kaunu: šai trakajā steigā doma par Katju bija pabālējusi. Viņš aši uzvilka šineli un ņēmās to aizāķēt. Tad dusmīgi papurināja galvu.

— Jūs pārāk ātri apraudiet! — viņš skarbi sacīja vecmāmuļai.

Iedams laukā, viņš pabužināja Masas galvu; saņēmis Lizu aiz zoda, pagrieza viņu pret sevi. Ielūkojies meitenes brūnajās acīs, viņš pēkšņi pasmaidīja, it kā būtu paskatījies tīrā spogulī. Tad sacīja:

— Gaidiet mani! Ar labām ziņām!

Taču tifozo slimnīcā ziņas par slimniekiem nedeva, bet mazā, caurstaigājamā telpā pie sienas bija izlikta informācija, kur aizvesti mirušie. Alekseju tāda kārtība satrieca. Trīcēdams, piesaukdams visus svētos, viņš izlasīja svešus uzvārdus, izgāja laukā, lai nomierinātos. Kā tad tā? Cilvēks vai nu dzīvs, vai miris? Nekā vidēja? Nekādu ziņu?

Ko darīt? Tātad todien, kad Katja kopā ar zēnu gāja gar karuseli, viņš meiteni redzēja pēdējo reizi? Viņa ēd biezpienmaizīti, smaida, runā kaut ko ar savu pielūdzēju, bet šis tikai skatās projām uz karuseļa pusi...

Prjahins papurināja galvu, atvairīja muļķīgu domu, neizpratnē pagriezās apkārt. Kā palīdzēt Katjai? Kā viņu dabūt laukā no šīs barakas, kas ir baismīga ne tikai ar savu jēgu, bet arī ar sienu drūmumu, ar sarakstu uz sienas? ...

No priekštelpas iznāca gara auguma vīrs ar ceļasomu rokā. Viņš izskatījās pēc ārsta vai sanitāra, un Prjahins metās viņam klāt, satvēra aiz piedurknes:

— Pie jums tur ir viena meitenei Skolniecei Vārdā Katja.

— Tēvs? — vīrietis neapstādamies, saltos aceņu stiklus zibinādams, vaicāja.

— Tēvs! — Prjahins bez apdomāšanās atbildēja.

— Mums ir smaga slimnīca, — vīrietis sacīja.

Prjahins paraustīja viņa piedurkni.

— Kāda velna pēc tu... — viņš, zaudējis savaldīšanos, iesaucās un niknumā izgrūda: — Čemodāns!

Vīrietis īsi iesmējās un nemaz neapmulsa. Prjahins atbrīvoja viņa piedurkni, un viņi gāja blakus.

— Pasaki, — Alekseja balss skanēja dobji, — ko lai daru?

— Sviestu, olas, krējumu, — atbildēja briļļainis.

— Tu viņu atceries? Tāda vājina. Šodien atveda, — piebilda Aleksejs.

— Pie mums visi ir vājini, — ārsts pasmīkņāja. — Atceries. Pagaidām stāvoklis nav labs.

Prjahins apstājās. Tad tā. Nav labs. Bet es apsolīju atgriezties ar labām ziņām. Un kur ņemt sviestu, olas, krējumu?

— Bet attiecībā uz čemodānu — tas ir smieklīgi, — ārsts nopietni sacīja. Aleksejs jutās neveikli un aizslāja uz karuseli.

Finiera durvis bija aizslēgtas. Sirds sažņaudzās: tātad Anatolijs atkal stūmis baļķi. Aleksejs devās uz harmo-nista mājām. Kapteinis atvēra durvis, nopriecājās un aicināja Alekseju pie galda. Aleksejs no ēdiena atteicās.

— Es ienācu tev pateikt, ka no rīta nebūšu. Jāiet nodot asinis.

Mājās viņš nosvieda šineli uz lādes, aizgāja pie savas gultas, izvilka no tās apakšas maisu un izkratīja savu bagātību uz grīdas. Šalle un kājauti — viss, kas palicis. Ko pārdot vai mainīt nekā vairs nav, Viņš bija cerējis, ka līdz pavasarim izdzīvos, un tā jau arī būtu, ja neuzkristu šī pēkšņā slimība.

Krustmāte Gruņa vērīgi lūkojās uz Alekseju, savā parastajā pozā sēdēdama: viena roka šķērsām pār krūtīm plaukstā satvērusi otras elkoni, bet šīs otras plaukstā atbalstīts zods; acīs atkal žēlums.

Aleksejs, nokāris galvu, blenza uz tukšo maisu. Krustmāte Gruņa it kā attapās. Knaši viņa piesteidzās pie lādes, atvēra to. Tad pieskrēja pie kumodes, izrāva atvilktnes un pagriezās pret Alekseju.

Aleksejs smaidīja, piegāja pie savas labdares, apskāva viņu: mīļā sirds! Taču nē, viņš neko neņems no šīm atvilktnēm. Grēks būtu ņemt. Aleksejs zina, ka lādē atrodas krustmātes Gruņas vīra un dēla uzvalki, mēteļi un cepures. Kumodē — viņas pašas mantība: kleitiņas un veļa.

— Tu domā, ka man vairs nekas nav palicis? — Aleksejs iesmējās. — Maldies, krustmāt Gruņa! Kaut kas vēl ir!

Otrā rītā viņš piecēlās agri jo agri, pie roku mazgājamās ierīces noskalojās, apēda gabaliņu maizes, pamatīgi sadzērās vārītu ūdeni: runāja, ka tas tādās reizēs līdzot.

Dīvainas apstākļu sagadīšanās dēļ donoru punkts un veikals, kurā donoriem pēc asiņu nodošanas pret īpašiem taloniem izsniedza pārtiku, atradās vienā mājā. Citā laikā tas varbūt dažam labam liktos aizskaroši: kā tad tā, vai, tikai nodevis savas personiskās asinis, var pret taloniem dabūt produktus? Taču rindā stāvošos tas nemaz nemulsināja. Jā, donoru punktā stāvēja rinda — daudzi cerēja te saņemt pārtiku, jo veikala tuvums bija liela ērtība, — un Prjahins nostājās aiz gara auguma vīrieša.

Tas stāvēja, apkakli uzslējis, pēc tam pagriezās — un Aleksejs pazina vakardienas ārstu.

Prjahins sveicināja. Ārsts atņēma sveicienu, pāris reižu pagriezās, ieskatījās Aleksejā un sacīja:

— Ā! Tas esat jūs!

— Vai nav nekā jauna? — Prjahins drūmi apvaicājās.

— Slimnīcā vēl neesmu bijis, — ārsts atbildēja. Tad, pieklusinājis balsi, piebilda: — Tātad — Čemodāns?

Aleksejs sabozās:

— Atvainojiet, biju nesavaldīgs.

Taču ārsts nelikās to dzirdam. Caur apsvīdušiem aceņu stikliem viņš vērīgi Alekseju aplūkoja.

— Vienīgā meita? — viņš vaicāja.

— Та ne jau meita, — Prjahins atbildēja un izbijās. — Jā, vienīgā.

— Saprotams, saprotams, — ārsts pamāja ar galvu, bet Alekseja skatiens atkal apstājās pie viņa čemodāna. Kas tad viņam ir saprotams?

Pēkšņi Prjahinam kaut kas it kā iedzēla: kādēļ viņš vaicāja, vai vienīgā? Vai tad kaut kas noticis?

— Jūs patiesi neesat bijis slimnīcā? — Prjahins drūmi vaicāja.

— Es taču jums sacīju.

Sacījāt... Daudz ko var sacīt. Vai tad ārsti taujā bez

vajadzības?

Aleksejs aizdomīgi paskatījās ārstā.

— Es tūlīt, — viņš teica, — es aiz jums, pasakiet, ka es tūlīt.

Prjahins strauji pagriezās un drāzās uz slimnīcu. Viņš skrēja pa pilsētiņas ielām, pagrūzdams garāmgājējus, sevi šaustīdams un lādēdams. Vai nu viņš to nezina! Tik daudz vāļājies pa hospitāļiem! Redzējis tik daudz nāvju sev līdzās! Un zināja, noteikti zināja — ne tikai no valodām hospitāļos, savām acīm tika redzējis —, ka cilvēki mirst rītos.

Cik muļķīgi! Aust jauna diena, bet jauna diena vienmēr ir cerība, un šinī laikā cilvēks mirst, nakts cīņā pārguris.

Prjahins iedrāzās priekštelpā, kad medicīnas māsa, nez kādēļ melnā virsvalkā — tādu Aleksejs nepazina —, piekāra jaunu sarakstu. Viņš pārlaida acis nelielajam uzvārdu sarakstam un, Katju neatradis, nodomāja, ka kļūdījies. Elpu aizturējis, viņš sevi nomierināja un pārlasīja sarakstu vēlreiz. Atviegloti nopūtās. Uh! Smagums no sirds pamazām novēlās, kļuva vieglāk. Kāpēc viņam tāda nejēdzība bija iesēdusies iekšā?

Nu vairs nevis vienos skriešos, bet īsiem pārskrējieniem Aleksejs atgriezās donoru punktā. Aiz Čemodāna bija sastājusies gara rinda, bet viņš manāmi virzījās uz ieeju.

Pilnīgi nomierinājies, noklepojies, smaidīdams Prjahins nostājās savā vietā.

— Klausieties, — ārsts sacīja, — es laikam jums pirmīt jautāju ne tā, kā vajadzēja? Tā bija?

— Viss kārtībā! — Aleksejs muļķīgi smaidīja. — Viss kārtībā. Šodien būs sviests. Pēc pāris dieniņām olas. Kā jau jūs likāt, dakter.

Viņš visu atdos,, visas savas asinis, lai tiktu pie sviesta, olām, krējuma! Kaut tikai Kaija izveseļotos, kaut tikai Katja...

Aleksejs kļuva možāks, palūkojās apkārt un Ieraudzīja vēl vienu pazīstamu seju: Anatolijs!

Tad nu ir gan šorīt sagadīšanās! Vispirms šis garais Čemodāns un nu vēl Anatolijs. Stāv rindā nodot asinis. Re, kā!

Aleksejs piegāja pie drauga un svešādā balsī vaicāja:

— Vai jums nebūtu ko uzpīpot?

— Esmu nesmēķētājs, — Anatolijs braši atbildēja.

— Un nedzērājs? — Aleksejs viņam pieskaņojās.

Harmonists pazina, skaļi iesmējās un iegrūda viņam

dunku sānos.

— Ko tas nozīmē? — Prjahins vaicāja.

— Saproti, — Anatolijs nopietni ierunājās, — es nakti izlasīju, ka asinis nodot ir ļoti veselīgi: izstrādājas jauni asinsķermenīši, un organisms atjaunojas. — Tad viņš neizturēja un pilnā kaklā sāka smieties: — Gribu kļūt jaunāks!

— Ar kuru vietu tu lasīji? — Aleksejs burkšķēja, taču pienāca Anatolija kārta, medicīnas māsa sauca: — Nākamais! — kā frizētavā, un harmonists pagrūda Alekseju:

— Es taču tev aizņēmu rindu!

No donoru punkta Aleksejs izgāja, turēdamies pie kapteiņa, juzdams ceļgalos vājumu. Galvā iedžinkstējās zvārgulīši, bet domas raisījās viegli, it kā viņš būtu iebaudījis no balona tīru skābekli.

Veikals donoru vajadzībām bija tīrs, pat sterils kā pats donoru punkts. Cilvēki te nesteidzās, staigāja cienīgi, ne tā kā parastajā pārtikas veikalā, kur vienmēr ir rindas un gaiss sasilis smacīgs no cilvēku drūzmas.

Aleksejs dabūja kausētu sviestu. Anatolijs — olas. Nebūtu, protams, peļami nogaršot šos aizmirstos kārumus, nobaudīt, atcerēties vismaz, kāda tiem visiem garša. Prjahins norija siekalas, aprāja sevi stipriem vārdiem, rūpīgi salika visu pirkumu tīkliņā. Anatolijs ierosināja:

— Piesvied klāt arī manējo!

Prjahins salika Anatolija devu.

— Tu uz slimnīcu? — harmonists mierīgi vaicāja, un Prjahins atbildēja apstiprinoši. — Iesim reizē.

J

Šinī brīdī viņiem klāt pienāca garkājis ārsts, un Aleksejam iešāvās prātā nosūtīt ar viņu pienesumu.

— Dakter! — viņš uzsauca. — Jūs uz slimnīcu?

Garais labprāt apstājās un pamāja apstiprinoši.

— Jā-a, — ārsts gari nopūtās un atkal vērīgi nolūkojās Prjahinā, — man taču arī viena pati meita. Arī atrodas tur.

Re, kā... Tad tādēļ viņš tā vaicāja par Katju. Tas nolādētais tīfs nežēlo pat ārstus.

Aleksejs nokāra galvu, viņam pat prātā nebija ienācis pavaicāt, kādēļ ārsts nolēmis dot asinis, jo ārsti taču arī cilvēki vien ir: varbūt kartītes pazudušas vai kāda cita vajadzība, bet izrādās — lūk, kas!

Ārsts nopūtās un vēlreiz pajautāja:

— Ko tad saņēmāt?

— Sviestiņu! — Prjahins smaidīja. — Nododiet, lūdzu, Katjai — vai varētu?

Ārsts bija ar mieru, atvēra čemodānu, Aleksejs tajā ielika savu sviestu, Anatolijs pasniedza sainīti ar olām.

— Ko tu? — Prjahins brīnījās.

— Neko, — rimti atbildēja Anatolijs.

— Kāda velna pēc! — uzkliedza Aleksejs.

— Nododiet, dakter, sveicienu Katjai! Un arī savai meitai.

— Jāgaida, — ārsts nopūtās un gāja savu ceļu, bet Aleksejs cik spēdams ņēmās gānīt harmonistu.

— Tā ir mana darīšana, saproti! — viņš uzkliedza.

Viņi abi apklusa.

Aleksejs domāja par ārstu, par viņa jautājumu, vai Katja Prjahinam vienīgā meita, un par ārsta paša meitu, kuru tāpat tīfs nebija saudzējis, nebija ņēmis vērā, ka tai tēvs ārsts. Par Anatoliju. Tātad viņi abi ar Ņuru vakar visu apsprieduši. Vai Ņura atstātu vīru rindā, ja nebūtu pārliecināta, ka ieradīsies Aleksejs un viņi atgriezīsies abi kopā? Un vai tad Ņura ļautu Anatolijam dot asinis, ja nebūtu Katja saslimusi ar tīfu? Nav tāda cilvēka, kas spētu stāties šim kapteinim ceļā.

Klusēdami viņi piegāja pie karuseļa.

— Harmonikas man šodien palika mājās, — teica Anatolijs. — Aizskrien, draudziņ!

— Varbūt iztiksim tāpat, — Prjahins apslinkojās.

—- Nē, bez mūzikas nevar, — Anatolijs skumji sacīja un iegrima pārdomās. — Dažreiz man šķiet, ka noņēma* mies ar niekiem, varbūt labāk būtu ar štanci — tomēr kādus dzelzīšus kara vajadzībām taisa. Bet tad atkal nodomāju — nē. Droši vien visā pilsētā jautrība un mūzika ir tikai pie mums uz karuseļa.

Aleksejs uzsita draugam uz pleca, paņēma atslēgu un devās uz Anatolija mājām.

Viņš gāja taisnā ceļā caur tirgu un tieši krūtīs saskrējās ar krustmāti Gruņu.

Atkal sirdi sažņaudza sāpes: krustmātei Gruņai asaras lija straumēm. Kāds nelietis, kāds bezgodis uzdrošinājies viņu apbēdināt? Aleksejam aiz niknuma viss iekšās sagriezās. — Kurš? — viņš iekliedzās, bet krustmāte Gruņa joprojām raudāja un nespēja izteikt ne vārda. Pēc tam atmeta ar roku un iesmējās. Tad atkal apraudājās.

Velns parāvis — kas tad noticis? Nekā nevar saprast: te raud, te smejas. Nenomierinājusies krustmāte Gruņa sniedza Prjāhinam somu. Tajā bija krējuma burciņa, bet ar otru roku viņa izvilka no azotes naudu — veselu vīstokli simtniekos vien.

— Ai, Aļoša, vanadziņ, pārdevu vīra un dēla mēteļus un cepures, un abus uzvalkus, nekad tik daudz uzreiz neesmu pārdevusi, bet naudas, redzi, vesela kaudze, ka tikai nu nepazustu! Ak briesmas, ko esmu pastrādājusi! — viņa atkal izplūda asarās. — Man taču izzīlēja: ja pārdošu, visam beigas — neatgriezīsies.

Prjahins satvēra viņu aiz rokas.

— Ko tad tā darījāt? — viņš kliedza. — Iesim sameklēsim pircējus, lai dod visu atpakaļ!

— Nedabūsim, — krustmāte Gruņa, kā pātarus skaitīdama, runāja un birdināja asaras, — neatradīsi, un to manu mīļo, dārgo cilvēku laikam vairs nav, vēstules nesūta, tātad pazuduši bez vēsts, guļ kaut kur zemes klēpī, bet te meitene mirst, grēks to pieļaut, vai tad es kāds necilvēks, lai...

— Vai tad tu arī Katjai? — Prjahins apstulbis vaicāja. Izmisis, atgrūzdams no sevis krustmāti Gruņu, viņš to drāvēja: — Nu kādēļ? Kādēļ? Es nodevu asinis un visu vajadzīgo viņai nopirku!

— Visas asinis jau neatdosi, — krustmāte Gruņa sacīja, pati nomierinādamās, Alekseja roku glāstīdama. Kā toreiz hospitālī. — Visas asinis neatdosi, bet Katju mēs izglābsim.

CETURTĀ NODAĻA DZIEDIET, HARMONIKAS MANAS!

Skaņu dziesmu dziediet! Cilvēkiem prieku sniedziet, sirdis sasildiet!

Griezies, karuseli, priecini bērnus, lai pilsētiņa dzird bērnu smieklus!

Kas zina, cik ilgi vēl līdz uzvarai? Lai ik dienas skan bērnu smiekli un palīdz uzvarai atnākt!

Griežas un virpuļo kupols alvas,

Griežas un virpuļo zilzils virs galvas.

Prjahins dzird Anatolija brašo, pārgalvīgo balsi, bet pats stumj un griež karuseli un, savā kublā paslēpts no visu acirn, raud — raud bez mitas.

Manu dieniņ! Viņš taču ir laimīgs! Tik laimīgs! Nepavisam tādēļ, ka dzīvs palicis, nē. Laimīgs viņš tādēļ, ka nav viens. Tādēļ, ka krustmāte Gruņa ir kopā ar viņu un Anatolijs. Tāpat vecmāmuļa Ivanovna ar visām trim meitenītēm.

Viņš bija vientuļš, cieta, kad aizgāja Zinaīda, un varēja likties, ko viņam, vientuļam, gaidīt no kara. Nāvi?

Viņš pēc nāves neilgojās, bet sagatavojies tai bija, jo tā ir karavīra liktenis, bet karš viņam — re, ko! — atnesa laimi. Caur bēdām un nelaimēm — laimi. Ar ko gan, ar kādu zeltu un sudrabu, ar kādām milzu bagātībām lai salīdzina to, ko viņam devuši Anatolijs un krustmāte Gruņa?

Ar kādiem dārgumiem?

Pareizi sacīja Anatolijs — tomēr labi ir dzīvot. Vienkārši dzīvot, negaidot no likteņa nekādas balvas. Vienkārši griezt šo karuseli, klausīties bērnu smieklos. Zināt, ka tu neesi viens, ka tu esi vajadzīgs un ka ir pasaulē cilvēki, kas tev ir vajadzīgi.

Mēdz sacīt: mīlestība, mīlestība. Protams, uz mīlestību viss balstās. Tomēr ne uz to, ne uz vīrieša un sievietes mīlestību, bet uz cilvēku mīlestību. Tā ir augstāka.

Viņš, Prjahins, mīlēja sievieti, Zinaidu, bet tā viņu pievīla, un Aleksejs, šai mīlestībai par izbrīnu, sažņaudza to dūrē, saberza pelnos un izpūta gaisā. Ko tur runāt, viņam tas nebija ne viegli, ne saldi, tomēr pārcieta, pārvarēja, savu sirdi izdedzināja.

Izdedzināja, bet dzīvs palika. Turpretī bez šīs galvenās mīlestības, bez augstākās, bez cilvēkmīlestības diezin vai būtu izdzīvojis.

Var katru viņa soli pārbaudīt — viss to apstiprina.

Krustmāte Gruņa, mierinātāja, izglāba viņu. Anatolijs, jautrais harmonists, stiprināja, uzturēja gara možumu Mazā Maša deva viņam roku, savu trauslo rociņu lika viņa plaukstā. Vidējā —■ Liza atnesa kartupeļu pankūkas. Vecmāmuļa Ivanovna, kurai viņš tādas bēdas sāgā dāja, — arī tā piedeva... Vai tad tā nav cilvēkmīlestība?

Augstākā mīlestība. Kad mīl nevis tuvinieks tuvinieku — tas pats par sevi saprotams —, bet svešs svešu. Viņš jau varēja no savas vainas slēpties, iespējas bija, neviens ļauna vārda nebūtu sacījis, ja būtu aizbraucis uz Maskavu: kādas tikai nelaimes nemēdz būt, bet visi grib izdzīvot! Taču, lai izdzīvotu, vajag palīdzēt citam — tur visa būtība. Nevis citam atņemt labāko kumosu, bet pasniegt citam. Tad arī izdzīvosi. Tāds ir likums. It kā di vains, nesaprotams tam, kuram nav sirds, toties tam, kurš saglabājis sirdi, — ļoti labi saprotams.

Savas domas pārbaudīdams, it kā visu dzīvi pārvētīdams, sevi iztaujādams, vai patiešām tā ir pareizi, vin< pārliecinājās, ka šis ir vienīgais ceļš, ka cilvēkmīlestība uztur dzīvu ikviena sirdi, ka šajās grūtajās dienās viņš ir dzīvojis, būdams pateicīgs citiem, viņu siržu siltumam, un viņa pienākums atbildēt ar to pašu.

Tā lika sirdsapziņa.

Rītos un vakaros Aleksejs ieskrēja vecmāmuļas Iva-novnas istabā, bažīgi taustīja meitenēm pieres, lai pārliecinātos, vai nav sacēlusies temperatūra, vai nav parā dījušies izsitumi, pēc tam skrēja uz slimnīcu un liktenī gajā, sāpju pilnajā priekštelpā, elpu aizturējis, lasīja sarakstus.

Katru rītu un katru vakaru Prjahins lasīja svešu uzvārdu sarakstus, bēdas un sāpes, un viņa dienas — dienas ar harmonikām un jautriem bērnu smiekliem — it kā bija apvītas ar slimnīcas nelaimju sērām.

Par Katju nekas nebija zināms. Kaut gan tomēr — pienesumus, ēdienu viņai pieņēma, tātad viņa ēda, bet, ja jau ēda, tad, saprotams, veseļojās.

Reiz Aleksejs ieraudzīja cekulaino zēnu. Tas stāvēja pie karuseļa, rokas dziļi bikšu kabatās sabāzis, sadrūvē-

jtes, skumīgs kā zvirbulis. Prjahins piegāja pie viņa, зn puisis, nemaz nepakustēdamies, vaicāja:

— Kā Katjai?

Aleksejs paraustīja plecus un tomēr pasmaidīja. Cerības taču bija, lai gan viņš neko par viņu nezināja.

— Tīfs, pats saproti. Pienāc, — Prjahins atbildēja.

Un zēns pienaca. Parādījās gan piekalnē līdzās karuselim, gan pie ieejas, gan, finiera durvis atvēris, ielūkojās tieši Alekseja darba telpā.

Aleksejs papurināja galvu. Vai nopūtās. Vai vienkārši lūkojās no gaidīšanas nogurušām acīm, un zēns nokāra galvu. Katru reizi viņš gan lūdza arī pavizināties. Protams, vai nu žēl! Aleksejs piekrītoši pamāja Katjas pielūdzējam uz zirdziņiem, tas izvēlējās zilu vai sarkanu, visbiežāk apsēdās pret finiera durtiņām, un Aleksejs, tās neaizvēris, lūkojās zēnā.

Ai, cik jauns un zaļš vēl! Tikko, vaicādams par Katju, bija nobēdājies, bet pēc maza brīža acis mirdzēja bērnišķīgā priekā; viņš smējās, cekuls vējā bužinājās, un Katju viņš šai brīdī nemaz neatcerējās, jo pilnīgi ar visu būtni ļāvās trauksmigajai riņķošanai.

Prjahins nenosodīja zēnu, gluži otrādi, viņam patika šie tik vienkāršās, tik naivās laimes mirkļi.

Saule dienā virs pilsētiņas cēlās arvien augstāk un augstāk, un tai ne mazākā mērā nerūpēja karš, nelaimes, bads. Iztrausies ārā no finiera kubla pustumsas, Aleksejs miedza acis saules spožumā, neviļus pasmaidīja, tad pēkšņi it kā atjēdzās, domādams, ka viņa nesaprātīgajam priekam nav vietas, nav jēgas, un viņš to pateica Anatolijam.

ITarmonists viņu nosauca par muļķi.

— Ja gribi zināt, — kapteinis sacīja, — saulītei viss skaidrs. Skaidrāks nekā mums abiem. Vēl ir karš, bet saule redz, ka drīz tas beigsies. Un viņa to visiem dara zināmu. No augstumiem taču labāk redzams! — Anatolijs smējās.

— Klausies, gudriniek, — Prjahins reiz viņam jautāja, — kurā gadā tu esi dzimis?

— Dzimis esmu septiņpadsmitā gada septītajā novembrī, — atbildēja harmonists. — Pēc jaunā stila. Jaunās pasaules cilvēks.

— Ko? — Prjahins iepleta acis. Anatolijs vienmēr bija viņam it kā paraugs, un viņam šķita, ka tas ir ja nu ne

vecāks, tad vismaz vienos gados ar viņu, bet tam vēl nav divdesmit astoņi.

Prjahins it kā citām acīm paskatījās uz harmonistu. Tā ir — melnās brilles un zilganie raibumi seju izkropļo, dara vecāku, taču ne tik ļoti. Tad jau nu gan tu, jaunās pasaules cilvēk, krietni esi nobaudījis, tikai neko nerunā. Klusē. Ordeņu pilnas krūtis, bet ne vārda par karu, par fronti, par savu ievainojumu...

— Tātad tu saulīti nevaino! — smējās Anatolijs — Labāk pastāsti, ko redzi!

Aleksejs apsēdās uz zirdziņa un sāka savu uzskaiti, kas atgādināja krustmātes Gruņas žēlabaino runāšanu:

— Peļķē peras zvirbuļi, spalviņas sabozuši, papele izkārusi savas sārtās spurdzes, zāle zaļa... — un pēkšņi viņš aprāvās, it kā sitienu dabūjis.

Ko nu sitienu — iesit — un cauri, tas pavisam vienkārši —, te nebija vis sitiens, bet naža dūriens Mugurā! Līdz pašam spalam.

— Zāle zaļa — tas skaidrs, to es bez tevis zinu, — Anatolijs piebikstīja Prjahinam, — tu pastāsti — cik zaļa? Ko tu ieraudzīji?

Ko viņš ieraudzīja? Zaļu zāli ieraudzīja, bet zālē stāv Zinaida un aicina viņu ar pirkstiņu, bet aiz Zinaidas smaida krustmāte Gruņa.

Atbraukusil Smaida. Ar pirkstiņu aicina! Taču ne jau tas ir dūriens mugurā.

Prjahins nevar ne acu novērst no Zinaidas, no viņas vēdera. Ieradusies nepiedienīgā izskatā, uz grūtām kājām. Ieradusies pie viņa.

Aleksejam elpa aizrāvās, trūka gaisa... Vai tiešām cilvēku zemiskumam nav robežu? Sameklējusi! Bet tagad piesakās! Un vēl ar pirkstiņu aicina!

Tās nebija raudas, tie nebija smiekli, tā bija kaktā iedzīta suņa smilkstēšana, kas negaidīti izlauzās no Alekseja krūtīm.

Anatolijs satvēra viņu aiz pleca:

— Kas tev notika?

Prjahins uzmeta harmonistam īsu skatienu. Laimīgs cilvēks — bez acīm! Viņš nevar redzēt, kā viņu pazemo, aizvaino, kā ņirgājas par viņu.

— Nekas, — viņš negribīgi atbildēja Anatolijam. Ja jau Anatolijs viņam neko par sevi nestāsta, acīmredzot žēlo, ja nestāsta, neuzskata par vajadzīgu citiem klāstīt

to, kas bijis, tad jau arī viņš klusēs par to, kas ir. Un viņš atkārtoja drošāk: — Nekas.

Alekseja acis kļuva stiklainas. Viņš skatās uz Zinaidu nu it kā neredz viņu. It kā neredz krustmāti Gruņu. Viņa dvēsele kā izsalusi. Pirms maza brīža viņš svētlaimīgi smaidīja, jā, tā jau laikam dzīvē mēdz būt. No vienas nelaimes laukā, otrā iekšā. Nelaime nekad nenāk viena. Nē — viņš pareizi domājis! —♦ nav mīlestības starp vīrieti un sievieti; starp vīrieti un sievieti tikai nelietības, neķītrība; mīlestība ir tikai starp svešiem cilvēkiem, vienīgā un augstākā. Viss pārējais ir murgi, iedomas, nieki, no kā rodas nepanesamas sāpes, neuzticības un pazemo* jumu asaras, pārestība un naids...

Klusēdams, ar stingu, tukšu skatienu viņš lūkojās uz zaļo, maigo zāli, ko mīdīja un bradāja Zinaidas kurnēs.

Aizgāja. Nozuda kopā ar krustmāti Gruņu — žēlsirdīgu līdz netaisnīgumam. Pazuda, ar savu izskatu uz visiem laikiem ievainodama Alekseju. ■

— Tomēr, draudziņ, — savā možajā balsī teica Anatolijs, — vismaz varēji aizvest mani uz kino! Uz «Ma:k-simu». Es esmu lūdzis! Stāsta, ka pašreiz ejot.

— Aiziesim, — Aleksejs svešādā balsī piekrita. Anatolijs to nepamanīja. Klusi sāka dziedāt:

— «Griežas un virpuļo, zaigo un zib, jaunkundziņš jaunkundzi nolaupīt grib!» Izbeidz! Nebēdā! Viss būs labi. Saulītei no augšas labāk redzams!

Velns parāvis! Pirmo reizi Prjahinam uznāca vēlēšanās pasūtīt Anatoliju pie visiem jodiem. Ir taču brīži, kad joki rīklē spriežas. Labāk ir paklusēt. Vai piedzerties.

Tā. īstais brīdis viņam piedzerties. Aleksejs atcerējās, kad pēdējo reizi bija dzēris. Tas bija pēc lielām bēdām Krustmāte Gruņa kaut kur bija sadabūjusi pašdarināto, un viņš dzēra, bet nereiba.

— Iedzersim, — Aleksejs ierosināja.

— Aiz prieka? Vai tieši otrādi? — Anatolijs jokoja.

— Aiz prieka! — kliedza Prjahins, steigdamies prom no karuseļa. — Un vel kāda prieka — asaras smacē nost!

Tirgū viņš sameklēja to, ko vēlējās, vajadzēja tikai papūlēties — un pašdarinātais atradās. Atgriezās ar izspīlētu kabatu. Tieši no pudeles pusi šķidruma nodzēra

— Par ko tu dzer? — Anatolijs vaicāja, nepārstādams jokot. Viņi, ielīduši finiera kublā, durvis pievēruši, sēdēja uz lāviņas.

— Nezinu, — atbildēja Aleksejs. — Viss vienalgal

— Bet es — zini, par ko? Par bērniem. Nevis par tiem, kuri mūsu karuselī vizinās — tie pazīst gan badu, gan visu citu, ko karš atnesis, — bet par tiem, kuri dzims pēc kara. Par tiem, kuri tādu karuseli kā mūsējais nebūs pat redzējuši, jo viņiem netrūks labu, īstu prieku. Vispār par tiem, kuri nezinās, kas ir karš.

Anatolijs piegāza pudeli un izdzēra savu pusi, viņam šķebināja. Viņš uzsita Prjahinam pa roku, sacidams:

— Ejam uz kino!

It kā viņi ar saviem «es» būtu apmainījušies.

Kad viņi iegāja foajē, biļešu pārdevējas aiz muguras sačukstējās, grozīja galvas — kā to saprast, ka akls atnācis filmu skatīties? Nodzisa gaisma, un Anatolijs ar Prjahinu it kā ar acīm būtu apmainījušies.

Aleksejs blenza uz ekrānu un itin neko neredzēja. Kaut kas tur notika, aktieri kaut ko runāja un darīja, bet, ja viņam vaicātu, neko viņš neatcerētos. Toties neredzīgais Anatolijs smaidīja platu smaidu un čukstēja Aleksejam: — Nu aizskrēja! Tagad apstājās! Tūlīt sāks dziedāt dziesmu! — un patiešām aktieris dziedāja to pašu Anatolija iemīļoto. Vienīgais, ko Alekseja apziņa uztvēra, bija šī dziesma. Arī tikai tādēļ, ka viņš to zināja jau agrāk. Griežas un virpuļo, zaigo un zib,

Jaunkundziņš jaunkundzi nolaupīt grib!

Te tev nu griežas un virpuļo! Savirpuļoja zilais kupols! Atgriezās Zinaida!

Viņa vairs neizgāja Aleksejam no galvas. Viļņveidīgi, pakāpeniski šaustīdamas viņu, uzpeldēja jaunas jūtas — naids.

Viņš ienīda Zinaidu. Ar katru brīdi jo vairāk. Atgriezās pilna! Nu labi, viņas dzīve — viņas darīšana. Kā viņa tur dzīvoja, kas ar viņu tur notika — nav viņa daļa. Visu Zinās labā Prjahins darījis. Aizbrauca uz Maskavu kā sieva. Pazuda? Aizgāja savu ceļu? Lai tas tā būtu. Lai!

Taču kādēļ bija jābrauc šurp? Kādēļ plosīt otra cilvēka sirdi? Kāpēc ņirgāties? Dzīvo savu dzīvi, netraucē, neaiztiec, padomā: vari sāpes nodarīt.

Aleksejs juta, ka Anatolijs saņem viņa roku un čukst:

— Laimīgais!

Aleksejs it kā atmodās. It kā elektriskā strāva viņu būtu ķērusi. «Laimīgais»? Ar ko tad viņš būtu laimīgs? Ar Zinaidu varbūt? Ha-ha-ha! Ar savām bēdām — ar tām, uz apledojuma?

Taču Anatolijs atkārtoja:

— Laimīgais! Visu redzi!

Vai tad ar to pietiek: redzēt, elpot, dzīvot, lai būtu laimīgs? Maz, pārāk maz! Vesels, redzīgs, paēdis var būt visnelaimīgākais cilvēks pasaulē. Vai tad tā nav?

Kad viņi izgāja no kinoteātra, kapteinis sacīja:

— Tikai zirgus tu netriec!

Ko viņš ar to domā?

— Izlemsi — zirgus netriec! Rīkojies apdomīgi!

Tad tā. Ir taču patiešām akls, tomēr visu redz. Bet zirgus — zirgus netrieca viņš. Ne viņš tas vainīgais.

Vakarā krustmāte Gruņa mēģināja piekļūt Aleksejam:

— Mīkstini savu sirdi, vanadziņ!

— Par ko tu, svētā, runā? Kādēļ vainīgo un nevainīgo mēri ar vienu olekti?

Krustmāte Gruņa uztraucās:

— Pat vecos laikos mēdza sacīt: «Nespried tiesu, pirms neesi noklausījies pēdējo vārdu.»

— Kādu tad vēl vārdu? — Prjahins aizsvilās.

Krustmāte Gruņa viņā vērīgi noskatījās, grozīja galvu

gan uz vienu pusi, gan otru kā tādu bildīti, kas gaismā spīd, laistās. Beidzot atspieda zodu plaukstā.

— Tad paklausies, — teica krustmāte Gruņa, — pirms Maskavas viņu no vilciena izraidīja, tālāk nelaida, tādēļ ka tevis — vīra nebija, un viņa, nabadzīte, iestrēdza kādā stacijā. Paldies labiem cilvēkiem, kādi arī tur atradās! Sameklēja viņai apmešanās vietu, iekārtoja darbā, kamēr šis prieks atklājās.

— Kāds prieks? — Aleksejam elpa aizrāvās. — Nelaime!

Krustmāte Gruņa viņam pa gabalu pārmeta krustu kā toreiz stacijā, kad viņš kopā ar Zinaidu brauca uz Maskavu.

— Attopies! — viņa čukstēja. — Piesauksi arīdzan nelaimi! Viņa jau tā no tevis baidās, aizgāja pie draudzenes, šeit pa nakti nepalika.

— Krustmāt Gruņa, ko tu kul tukšus salmus! — Aleksejs tā sažņaudza dūres, ka kauliņi nokrakšķēja. — Taču viņa man, taču viņa ...

Viņam aiztrūka elpa, un krustmāte viņu pārtrauca:

— Tevi pašu piemeklēja nelaime. Kā tu nevari saprast otru cilvēku?

Prjahins visu nakti negulēja. Sie krustmātes Gruņas vārdi viņu it kā apstādināja. Viņš pacēla šķēpu pret -Zinaidu, bet labā krustmāte Gruņa atrada tādu vārdiņu, ka šķēps sastinga. Sirdsapziņu slepkavniekā atmodināja.

Slepkavniekā? Aleksejs naktī domāja par šo baismīgo vārdu, un galu galā iznāca, ka viņš, līdz mūža galam neattaisnojams grēcinieks, pēkšņi pats kļuvis par Zinaidas slepkavnieku.

Kādas tiesības viņam tiesāt citu, ja viņš pats ir notiesātais?

Otrā rītā viņš piecēlās mazā gaismiņā un aizgāja uz slimnīcu. Priekštelpā karājās vakarējie saraksti, jauno vēl nebija, un viņš mīņājās uz ielas.

Rīts ausa sārts, maigs, saule krāsoja pilsētiņas jumtus teiksmainās krāsās. Ja ticētu Anatolijam, tad te bija pa radīze, ne dzīve — taču saulei no augšas labāk redzams Mājas sārtas ar dzeltenīgām, zeltainām sienām. Papeles apsudrabotas dārgiem apkalumiem. Zaļumos zaigo gaiš zili lāsmojumi. Uz zemes tā nemēdz būt. Tā nav īstenība, bet redzes māns. Ainiņa, kas parādīta no citas pasaules

Pacelsies saule mazliet augstāk — un pati savu fantāziju nodzēsīs. Būs dēļu barakas, baļķu mājas ar veciem, cauriem nomaļu jumtiem, dubļainas ietves — viss būs tā, kā ir īstenībā.

Nekādu ilūziju.

Uz slimnīcu gāja ārsti, sanitāri, medicīnas māsas — uz rīta maiņu —, Aleksejs ieraudzīja to stādaigu ar čemodānu. Garais ārsts viņam no tālienes pamāja un labvēlīgi sacīja:

— Jūsu Katja ir braša meitene! Varat vest mājās!

Prjahins it kā pa viļņainu jūru būtu peldējis. Te viņu vilnis iegrūda dzelmē, te atkal tas pats vilnis pacēla augšā. Katja! Izveseļojusies! Beidzot!

Viņš drāzās uz vecmāmuļas Ivanovnas mājām, skrēja pa ielu, ieskatīdamies pilsētas sejā, un brīnījās par Anatoliju. Tam jautrajam muzikantam taisnība. Atkal taisnība! Saulei no augšas labāk redzams. Pilsēta ziedēja teiksmainā skaistumā, tikai viena nelaime — ne visi to ievēroja. Gāja uz darbu degunus nokāruši, cilpoja uz skolu, pat apkārt skatīdamies, bet šo skaistumu neredzēja. Nē!

Te nu ir Katja!

Mirkšķina acis — tās it kā vēl lielākas kļuvušas vājajā, izdilušajā sejā. Stāv kleitiņā — skola palīdzēja, uzdāvināja meitenei kleitiņu, skaistu, sarkanu ar baltiem punktiņiem. Kājeles viņai tievas, gandrīz tādas pašas kā rokas. Mati līdz ādai nogriezti.

Nevar ne saprast, kas par radījumu: galviņa — zēna, apģērbs — meitenes. Stāv durvīs — rokas gar sāniem, seja pievērsta Aleksejam. Viņš pastiepj meitenei pretī rokas, lūpā iekodis, lai tā netrīcētu un nebūtu jāraud. Rokas izstiepj, bet pats baidās, vai tikai Katja neatrausies atpakaļ un atkal nepateiks: «Nav vajadzības!»

Taču Katja stāv, un tad Aleksejs satver viņu uz rokām kā mazu — ak kungs! — kā spalviņu.

Viņš apgriežas un rāda Katju uz izstieptajām rokām vecmāmuļai, Lizai un Masai. Te viņa ir. Dzīva. Un viss ir kārtībā!

Vecmāmuļa labajā pusē, Liza kreisajā, Maša nopakaļ — tā trijatā viņas balsta Katju. Visas iet lēnām, mazītiņiem solīšiem. Aleksejs slāj nopakaļ. Viņš vēro ērmoto bariņu. Sirds viņam sažņaudzas.

Tātad — viss labi?

Bet ja nebūtu?

Prjahinam nav spēka par to ne domāt. Saule arī neļauj: svilina liesmainiem stariem, atmiekšķē. Aleksejs atkal ir modrs. Cik reižu tā bijis: tikko sāc priecāties, nelaime klāt! Viņš nodreb, paskatās apkārt. Viņi iet garām hospitālim. Aleksejs lūdz apstāties, skrien pie krustmātes Gruņas, atgriežas kopā ar viņu.

Krustmāte Gruņa noskūpsta Katju kā sen neredzētu tuvinieci un pēkšņi pasniedz ābolu. Redzi, kāds brīnums! Pilsētā āboli aug mazītiņi un skābi, bet šis zeltains, dzelteni sārts, caurspīdīgs, šķiet, pat sēkliņas var saskatīt.

— Kāds ievainotais iedeva, — stāsta krustmāte Gruņa. — Viņš ir no dienvidiem. Tas nu tev, meitiņ, veseļojies ātrāk! — Un viņa ar nēzdodziņu slauka acis.

Viņi dodas tālāk. Pēkšņi Prjahins ierauga, ka pa otru pusi iet cekulainais zēns. Viņš nav viens, bet ar kādu meiteni. Protams, ne jau apskāvušies, pat ne zem rokas, tikai tāpat vien iet, jautri smiedamies, un Katju redz.

Aleksejs nopriecājās, domāja, ka zēns pārskries pāri ielai, ies kopā ar viņiem, bet viņš tikai pamāja, un Katja viņam pamāja.

Prjahins manīja, kā zēns palēnināja soli, laikam viņu pārsteidza Katjas apcirptā galva, izsita no sliedēm — ak tu, muļķais cilvēk! Katjas vaigos parādījās neveselīga sārtuma plankumi, tos nomainīja savāds zilganums. Tā tikai vēl trūka! Ko viņš dara ar meiteni?!

Aleksejs strauji pagriezās, paskrējās zēnam pakaļ, panāca un satvēra aiz rokas:

— Tu taču nāci, interesējies!

— Un kas par to? — Viņš atbrīvoja roku un nosarka līdz matu galiem. — Jūs viņai esat tēvocis, bet es neesmu vīrs.

Prjahinam gribējās viņu izpļaukāt: kucēns tāds, kā tu uzdrošinies! Taču viņš atbrīvoja zēna roku. Nodomāja ko viņš zēnam piekasās, laikam jau uz karuseli nācis tikai pavizināties. Un tūlīt sevi aprāja.

Ek, zaļā jauniba! Vēl nekādas nopietnības, tīrā bērnišķība. Tikai Katjas žēl. Tādā dienā!

Viņš steidzās pie vecmāmuļas un meitenēm un drīz vien tās panāca. Tikai Katja, šķiet, bija pamanījusi viņa rīcību, apjukusi atskatījās, nosarka; viņš neizturēja un novērsās.

Katjuša, mīļā, kā tev to pateikt? Tas viss pāries. Tās tikai bērnišķīgas masaliņas, bet tu smagu slimību — tīfu — pārcieti! Pāries! Tikai pati esi... Viņš padomāja: nevis kā Zinaida, un aiz īgnuma nospļāvās. Atkal Zinaida! Vai viņš tai pieburts, lai?

Vakarā pēc darba Aleksejs atnāca pie vecmāmuļas kopā ar Anatoliju. Harmonists izstiepa savu instrumentu un tādai svētku reizei par godu uzsāka:

— Tad Katjuša, nākdama no lauka,

Klusā krasta kraujā apstājās.[1]

Šurp nākot, Aleksejs pastāstīja Anatolijam par Katju, par to, ka bijis tik neapdomīgs un neuzstājis, lai zēns — kaut vai vismaz skata pēc — apciemo Katju.

— Pareizi darīji! — Anatolijs kā skaldīt noskaldīja un tagad, pirms tikšanās mielasta — prosas biezputras (Ivanovna nez kur bija sadabūjusi putraimus) —, uzrāva uz harmonikām «Katjušu». Masa un Liza vilka līdzi, arī Prjahins sāka dziedāt, neatpalika arī vecmāmuļa. Tikai Katja klusēja, izskatījās apjukusi, zēns laikam dziļi sirdī iekritis. Bet viņa taču iznākusi no slimnīcas, tie ir lieli svētki!

Beidzot ari viņa sāka dziedāt un pasmaidīt. Aleksejam kā akmens no sirds novēlās — tik atviegloti viņš uzel-noja. Pareizi, Katja, tikai viena mīlestība šai pasaulē stipra — starp svešiem cilvēkiem. Tur viņi aiz galda, šie svešie cilvēki: aklais Anatolijs un Prjahins, sveši lva-novnas ģimenē, bet nešķirami no tās.

Aleksejs paskatījās uz Anatoliju un it kā aprāvās. Viņa teorija ieplaisāja. Vai tad Anatolijs viņam svešs? Vai vecmāmuļa Ivanovna ar meitenēm — svešas?

— Nu, skolniek! — Anatolijs iesaucās, sniegdams Aleksejam harmonikas. — Spēlē nu tu!

Aleksejs aiz uztraukuma nosvīda, tomēr neatteicās, paskatījās uz podziņām un piesmakušā balsī sāka dziedāt:

— «Griežas un virpuļo kupols alvas...»

Viņam nepadevās kā kapteinim — vijīgi un viegli —, un iomēr skanēja diezgan labi, jo sevišķi šodien.

Vismaz tā viņam pašam šķita.

Meitenes, vecmāmuļa, Anatolijs. Visi kopā pie viena galda. Un viņš, Prjahins, visus iepriecina ar harmonikām. Visi smaida, raugās viņā kā brīnumā.

Šķiet, vecmāmuļai Ivanovnai pat galva mazāk trīc.

Naktī pirms Pirmā Maija pēkšņi uznāca pērkons.

Gultā mazliet pacēlies, Aleksejs ielūkojās murduli aiz loga. Lielas lietus lāses skanīgi sitās pret rūti, strūkliņas saplūda vienā biezā aizkarā, kas nosedza māju, — aizkarā šaudījās asi, lauzīti zibšņi.

Miegs Prjahinam nenāca, un, raudzīdamies pa logu, viņš domāja, ka viņa dvēselē plosās tāds pats haoss kā uz ielas. Skumjas un prieks jaucās kopā, taču prieks, visiem zināms, ir īsa, gaistoša parādība, tas pāriet, un rūpes, skumjas, kas līdz tam bija slēpušās ēnā, izpeld un piepilda krūtis, pārņem sirdi.

Aleksejs gulēja plaši atvērtām acīm un domāja par Zinaidu. Vakarā krustmāte Grima pateica, ka Zinaida aizvesta uz dzemdību namu un jāgaida prieks. Viņš neko večiņai neatbildēja, gāja uz gultu un apgūlās.

Pirmā sāpe bija pārsāpējusi, un Aleksejs mēģināja tikt skaidrībā par savām attiecībām ar Zinaidu. Kā viņa pierunāja braukt projām! Kādiem vārdiem visu iztēloja! Tā sakot, nelaime viņus esot savedusi kopā. Viņš noticēja. Nav ko iebilst, arī tā mēdz būt. Laime un labklājība iz-

Šķir, bet nelaime atkal savieno. Zinaida taču tad bija cietēja. Izcietusies, nobaudījusi no bēdu kausa, ne ar sirdi, bet ar prātu nolēmusi atgriezties pie bijušā.

Kā viņa toreiz sacīja? «Visu no sākumai» Sos vārdus viņš labi zināja, pats bija izjutis skaudrumu. Gribēja sākt pilsētiņā, mājīgā un siltā, visu savu dzīvi no sākuma, bet neizdevās.

No paša sākuma nav iespējams, tā nemēdz būt. Dzīve cilvēkam tikai viena — tur tas āķis. Pagriezties atpakaj un sākt no jauna — to nevar, tas ir pret visiem likumiem. Nu, un viņš palika.

Viņa aizbrauca. Tātad Zinaidas dzīvei bija jāturpinās pa to pašu ceļu, ar to vilcienu, kas veda uz Maskavu. Bet viņa atgriezusies, grib atkārtot kā toreiz: Petro kritis, un viņa atnākusi pie Alekseja. Bet kas tad tagad kritis? Vēl kāds Petro?

Ko viņa domājusi, nolemdama atgriezties? Uz ko cerējusi? Ka Prjahins ir Kristus? Visu piedos, visu pacietīs? Uzskatīs, ka ciešanas ir neizbēgamas — tādas, kas lemtas jau no dzimšanas?

Nē, viņš nav tāds. Krustmāte Gruņa — viņa to var. Visu piedot un saprast. Bet viņš — kaut tikai varētu ar savām nelaimēm tikt galā, nē, Zinaida, atlaid...

Pēkšņi it kā zibens apgaismoja atmiņu... Viņš atcerējās šķīdoni, mālainās piekalnes, kad viņa mašīna aizslīdēja, ilksīs nobeigušos zirgu un dubļos sēdošo Zinaidu.

Prjahins pēkšņi jutās kā izpļaukāts — bet varbūt, bet varbūt...

...Viņš ir uz mazītiņas istabiņas sliekšņa. Kaktā dzelzs gulta, pie sienas galdiņš un ķeblītis. Un viņi...

Prjahins gānīja sevi par šo mirkli, par šo gadījuma tuvību — neizskaidrojamu, nevajadzīgu, bez kāda prieka: viss notika kā miglā, kā pusmiegā.

Aleksejs paskatījās pa logu. Negaiss vēl nemitējās. Un arī viņa dvēselē sagriezies negaiss ..,

Taču tā tas bija!

Prjahins iebukņīja ar dūri spilvenā. Daudz kas ir bijis! Viņš taču ir pieaudzis cilvēks. Kā viņi mīlējās tolaik, pirms kara, bet Ziņai... Kāpēc tad tagad?

Sāpes atkal iekodās Aleksejā — neatvairāmas, neatkā-pīgas, ļaunas.

Zibeņi laistījās cits pēc cita.

Tie šaudījās bez trokšņa, un tikai pēc mazmaza brītiņa nodārdēja pērkons. Kā ar artilērijas kanonādi pilsētiņā ienāca pavasaris.

Pilsētiņu vairs ne pazīti Pa nakti nomazgājusies, ar negaisu ieliņas iztīrījusi, noberzusi dzeltenā, valgā spīdumā bruģa akmeņus, dēļu ietves, nomaļu jumtus. Noskalojusi arī karuseli pie tirgus.

Ne tikai karuseli, pat mūziku, šķiet, nomazgājusi.

Anatolija harmonikas dzied skanīgās — visvisādās balsīs.

Cilvēki bariem vien nāk klausīties harmonikas — un kā gan ne — mūsu karaspēks Berlīnē! Pļaviņā pie karuseļa ļaudis pastaigājas. Skan smiekli, čalas, arvien kāds pāris, izmantodams Anatolija mūziku, griežas dejā, un Anatolijs spēlē gan dejotājiem, gan karuselim. Pie zirdziņiem, zilajiem un sarkanajiem, stāv līčloču rinda. Šodien ne tikai sīkie, bet arī pieaugušie labprāt vizinās. Anatolija planšete no rubļiem uztūkusi; Aleksejs novelk kareivja blūzi, nomet arī sporta krekliņu un liec savus apļus līdz jostasvietai kails, sviedri līst straumēm... galifejas pie siksnas slapjas.

Varētu darbu pārtraukt. Izrāpties laukā no finiera kubla un uzaicināt brīvprātīgos. Nav šaubu, ka tādi katrā ziņā atrastos. Arī harmonistu aizvietotu, sak, lai atpūšas invalīdi, bet viņi uzjautrināsies. Varētu, protams, arī tā. Paver tikai muti un pasauc, tomēr neērti, nedrīkst. Darbdienās taču ir bijušas dīkstāves. Nokavētais jālūko atgūt, uzjautrināt cilvēkus, turklāt šādā dienā — Pirmajā Maijā — kad mūsējie sasnieguši pašu fašistu midzeni!

Beidzot līdz tam tikuši! Drīz jo drīz būs uzvara! Vai tikai pilsētiņa, to gaidīdama, nav šodien tā nomazgājusies, tā uzposusies? Varbūt tādēļ arī ļaudis drūzmējas pie karuseļa? Kā gaidīt gaidīdami.

Lāgu lāgiem Prjahins, slapjš un izspūris, pavēra finiera durtiņas, raudzījās pa spraugu drūzmā, mēģinādams saskatīt pazīstamas sejas, — viņš gaidīja meitenes. Taču nevajadzēja gaidīt — viņas atnāca. Visas trīs parādījās durvju ailē; viņš samulsa par savu izskatu, īpaši par rētu pār vēderu, bet tad atmeta ar roku, sak, par strādnieka izskatu nav ko kautrēties, un apsēdināja viņas uz lāviņas.

— Te ir vēl interesantāk! — sacīja Masa, apskatīdama riņķojošo, krēslaino kublu.

Aleksejam līksmoja sirds, raugoties, kā meitenes sēž uz viņa lāviņas, cita pie citas piespiedušās kā trīs garkāji putnēni. Katja, apsējusi kleitiņai pieskaņotu sarkanu lakatiņu, kura sārtums atblāzmo arī viņas sejiņā, mulsi novērš acis. Masa Aleksejā zīķē vientiesīgi, redzokļi kā divi lukturīši — gan uz vienu, gan uz otru pusi — bez mirkšķināšanas aplūko pasauli, gaidot labo. Lizas acis veras piesardzīgi un mīļi, aiz biezām skropstām ieslēpušās. Viņa ir it kā viducītis starp Katju un Māšu. Nav vēl pieauguša cilvēka mulsuma skatienā, bet nav arī bērnišķīgā naivuma — iestājies labskanīgs līdzsvars, pilns ticības un cerības.

Tur viņas sēd, cita pie citas piespiedušās, trīs meitenes, trīs nākamās sievietes, trīs nākamās mātes, griežas līdz ar karuseli un nedomā par savu augsto misiju. Baismīgi, ka tik daudz vīriešu krituši karā, bet vēl baismīgāk iedomāties, ja viņu vietā būtu bojā gājušas sievietes, jo sieviete taču šai pasaulē ir visa sākums un visa turpinājums.

Aleksejs apstājās. Mūzika apklusa — Anatolijs savāca rublīšus un daļu no gaidītāju rindas ielaida karuselī.

— Mēs nezinām, — aiz uztraukuma piesmakušā balsi sacīja Katja, — kā jūs saukt...

Prjahins, paskatījies uz viņu, pagriezās un nosmējās. Patiešām, ne vecmāmuļa, ne meitenes viņu nekā nesauca. Viņš tām bija vienkārši zaldāts. Vārds taču droši vien viņām zināms, ari uzvārds, bet līdz pat šim laikam bez tā iztika.

— Mans vārds ir Aleksejs, — teica Prjahins un vēl piebilda: — Ivanovičs.

Katja pamāja ar galvu, bet Masa iepīkstējās:

— Vai par tēvoci Ļošu nevar?

Nodārdēja tušs — zīme, ka laiks sākt. Aleksejs atspiedās ar krūtīm pret baļķi, karuselis gausi sāka kustēties, uzņemdams ātrumu, tā sakot, iešūpodamies, un, galvu aizgriezdams, Aleksejs nokliedza:

— Var!

Tēvocis Ļoša!

Viņš visu dienu domāja, kā to pastāstīs Anatolijam. Kā tas smiesies, iebukņīs viņam sānos un teiks — redzi nu, ka saulītei no augšas labāk redzams, vai es tev neteicu neticīgais Tom! — un laidīs vaļa lielo, jautro smē-jienu, kas Aleksejam iemācīja no jauna dzīvot.

Ai, ja varētu zināt, varētu paredzēt!

Aleksejs apturētu karuseli, iztraustos pie Anatolija, parunātos ar viņu uz atvadām, pateiktu pašus galvenos, pašus svarīgākos vārdus, kādus cilvēki cits citam saka tikai šķiroties. Taču nekā tamlīdzīga Prjahins neizdarīja. Viņš grieza karuseli, stūma pa apli baļķi, svīda kā zirgs piedarbā uz kujamklona, priecājās par savu mazo lai-mīti — «tēvoci Ļošu» — un nedomāja, ka tādā nomazgātā priekšsvētku dienā, kad jumti spīd un laistās, kad cilvēki smaida vien, svētkus gaidīdami, kad zāle, negaisa atsvaidzināta, dzen asnus, — ka tādā labā, gaišā dienā var notikt nelaime.

Karuselis griezās līdz vēlam vakaram, bet vakars maijā neiestājas agri, un līdz vēlam vakaram pie tirgus skanēja harmonikas. Pēc tam viss apklusa.

Prjahins gaidīja jauno harmonista signālu, bet tā nebija, un viņš ņēmās ar sporta krekliņu apslaucīt slapjo, nosvīdušo ādu. Nesteidzīgi viņš sasukāja matus, uzvilka karavīra blūzi, apjozās ar siksnu, iebāza sporta krekliņu bikšu kabatā un izgāja pie zirdziņiem, ieelpodams silto, ar pavasara smaržām piesātināto gaisu.

Anatolijs sēdēja, galvu uz harmonikām nolicis, — acīmredzot šausmīgi noguris, pārmēru nopūlējies.

— Ir nu gan dieniņa padevusies, vai ne? — Aleksejs viņam sacīja, bet viņš neatbildēja.

Prjahins paskatījās uz draugu, vēl neko neapjauzdams. Viņš bija sava klusā prieka pārpilns, pārpilns ar šo vakaru, kas ar siltu, maigu vēsmu glāstīja sakaitušo, nogurušo ķermeni.

— Draudziņ! — viņš uzsauca Anatolijam. — Pie manis atnāca meitenes un ...

Viņam šķita, ka Anatolijs sēž kaut kā nedabiski — pret krēsla atzveltni atgāzies. Galva neveikli nokarājusies uz harmonikām.

Viens lēciens — un Prjahins bija pie Anatolija. Saudzīgi uzlicis plaukstu uz viņa pleca, Aleksejs grasījās pavaicāt, kas noticis, un atsprāga atpakaļ. Anatolija roka bez dzīvības noslīdēja lejup, izstiepdama harmonikas plēšas, kas izpūta bezjēdzīgas stieptas skaņas.

Anatolij! Harmonist! Kapteini!

Kā tikaf Prjahins draugu nedevēja, kādus tikai vārdus neizkliedza šai ārkārtīgajā nelaimē, histēriski raudādams!

Nē! Tas ir neiespējami! Tam nevar ticēt!

Anatolijs? Šis jautrais cilvēks, kas arī viņam, Alekse- ' jam, bija uzdevis jautrību? Kāpēc? Kāda iemesla dēļ? Tik pēkšņi miris?

Viņš taču nekad nesūdzējās. Nekad netika žēlojies par savu veselibu. Vienīgais, kas viņu nomāca, bija tumsa, i Viņš alka redzēt, bet no akluma jau nemirst. Aklie dzīvo.

— Anatolij! — Aleksejs kliedza, vai prātu zaudēdams. ' - Brālīt!

Viņš nespēja savaldīties.

Viņš kliedza kā bērns.

Nē, tam nevar ticēt! Viņš bija baidījies par Katju — un tikai nupat nelaime no viņas atkāpās. Viņš baidījās par vecmāmuļu un viņas meitenēm, jo bija atbildīgs par viņām. Anatolijs viņā neizraisīja atbildības jūtas. Ne jau tādēļ, ka Aleksejs par viņu neuztrauktos — ne tādēļ.

Harmonists vienmēr bija smējies!

Ja cilvēks smejas, ar viņu visam jābūt kārtībā.

Aleksejs saudzīgi nolika Anatoliju starp zirdziņiem, sarkaniem un ziliem, noņēma melnās acenes un paraudzījās tukšajos acu dobumos.

Mirušajiem aizspiež acis, jautrajam kapteinim karš sen tās bija aizspiedis, iegrūzdams mūžīgajā tumsā, bet viņš tajā nesaskatīja nāves klātbūtni. Viņš smējās par nāvi

Aleksejs sastinga, pār draugu noliecies. Līdzās atradās harmonikas. Dienu godīgi nostrādājis, izturējis svētkus no sākuma līdz beigām, savu padarījis un aizgājis. Soli pa solim, kā kamolu šķetinādams, Prjahins atcerējās ar Anatoliju pavadītās dienas.

...Tāds ziemīgs, dīvains un nevajadzīgs karuselis. ! Harmoniku skaņas un jautra, nepiemērota dziesma. Pirmā saruna un brauciens uz sādžu. Bandīti uz ceļa. Anatolijs, kas šauj balss virzienā. «Tā tikai tev, nelieti, liekas, ka esmu akls! Bet man sava gudrība!» viņš toreiz kliedza pretīgajam barvedim un blieza uz bandītu pusi. Pistole viņam bija balva par drošsirdību, un kur nu vēl vesela kaudze ordeņu — tas arī viss, ko Aleksejs zināja par Anatolija kara gaitām. Viņš negribēja runāt par fronti. Negribēja to visu atcerēties. Taču būtu varējis gan kaut vai mazdrusciņ palielīties. Ordeņus par neko karā nedod.

Jā, viņš atcerēties negribēja. Tikai smējās. Domāja par nākotni. Uzsauca tostu — par bērniem, kuri dzims pēc kara. Solījās ordeņus piekārt vienīgi Uzvaras dienā — ikdienā baidījās ar tiem raudināt cilvēkus. Viņš deva asinis, lai izglābtu Katju, palidzētu Aleksejam.

— Brālīt! — Prjahins kliedza. — Brālīt!

Uz Alekseja kliedzienu no krēslas iznira Ņura. Aleksejs pagriezās pret viņu un pieklusa: viņai taču vēl grūtāk.

Ņura klusēdama pieplaka pie Anatolija, bet, kad pacēla galvu, bija jau dziļa nakts. Aleksejs ielūkojās Ņuras sejā, asaras neredzēja. <

— Diendienā par to baidījos, — sacīja Ņura. — Viņš taču pilns ar šķembām. Viena — pie sirds.

Bēda! Vai tu kādreiz atkāpsies no cilvēkiem? Vai pienāks tāds laiks, kad labi cilvēki nemirs jaunībā, bet dzīvos mūžīgi?!

Kādēļ pasaule tik netaisnīgi ierīkota?

Stūrē pa visu pasauli fašisti, slēpjas dezertieri pretīgiem ģīmjiem, spēka pilni kā tas bandīts, un ne velns viņus nerauj, bet labi, īsti cilvēki krīt no ienaidnieka lodēm, šķembām, kas ieurbjas līdz sirdij, no tifozas uts kodiena, no bada... Vai tiešām nav iespējams atjaunot taisnīgumu?

Lai šai jaunajā pasaulē pa ielām staigātu sirmgalvji un sirmgalves, lai viņi mācītu jaunajiem cilvēkiem nostaties uz pareiza ceļa, lai viņiem līdzās dzīvotu tikai labi cilvēki, vīrieši, sievietes, viens otram uzticīgi, kuri mīl vecus cilvēkus un bērnus, tur godā un cieņā vecumu un bērnību, vienmēr un visur bez izņēmuma rīkojas taisnīgi.

Tad iestāsies labklājība un miers virs zemes. Uz mūžīgiem laikiem izzudīs un aizmirsīsies kari. Veselīgi un skaisti cilvēki sargās savus bērnus nevis kā dzimtas turpinājumu vien, bet arī kā taisnīguma un godprātības turpinājumu.

Nē, Alekseju nenotrieca no kājām karš, ievainojums, nelaime, ko viņš sagādāja vecmāmuļai Ivanovnai un meitenēm, to visu viņš bija pārcietis, kaut gan ar sāpēm, ar pūlēm, bet tagad nenoturējās. Viņu izsita no sliedēm Anatolija nāve.

Viņš pārdeva šineli un sāka dzert.

Apstājies karuselis, apklususi harmoniku pārgalvīgā, jautrā balss. Grēks priecātiesl Aleksejs Prjahins staigā pa tirgu miglainām acīm. Grīļodamies dodas uz vecmāmuļas Ivanovnas mājām. Iekšā neiet, tenterē tālāk uz hospitāli. Stulbi pastāv pie hospitāļa kāpnēm, uz kurām kādreiz, šai dzīvē atgriezdamies, tika iznācis. Labāk nebūtu atgriezies! Pēc tam viņš iet uz barakām, kur kādreiz ar tīfu gulēja Kaija.

Aleksejs it kā valodu zaudējis. Ne ar vienu nerunā, nevienam uz jautājumiem neatbild. Kā sastindzis, kā pamiris. Klīst pa pilsētu, tieši kā apstaigādams savas laimes un savu sāpju vietas.

Viņš pārbauda, vai patiesi viss tā bijis. Vai varbūt kāds to visu izdomājis?

Kad reibums izkūp, viņš atkal iet uz tirgu, uzpildās no jauna ar pašbrūvēto un klimst tālāk — kā mūžīgais klaidonis.

Klaidonis? Klaidoņa ceļam nav mērķa, bet Prjahina ceļš ved uz vienu punktu. Izlocījies līkumu līkumiem, tas katru vakaru apraujas pie Ņuras mājas sliekšņa. Pie Anatolija mājas.

Klusēdams ieiet iekšā, paņem kapteiņa harmonikas, pārbrauc ar pirkstiem pār taustiņiem un sāk dziedāt:

— «Griežas un virpuļo kupols alvas ...»

Tālāk par pirmo rindiņu viņš netiek, ilgi sēd tāpat, galvu nokāris, vakarā vēlu pārnāk mājās. Kā bez dzīvības iekrīt gultā. Ek, dzīve, dzīvīte, kāda tava jēga! Aleksejam šķiet, ka viss jau garām, ka dzīve nodzīvota.

Tā jau pasaulē mēdz būt: dažs alktin alkst dzīvot, bet viņam pienāk nāve, cits lūgtin lūdz nāvi — viņam pretī nāk dzīve. Dzīve un prieks.

Rita pusē krustmāte Gruņa uzbungo Alekseju, kliedz un raud, raud un kliedz:

— Karš beidzies, Aloša, dārgumiņ!... Karam beigas...

Aleksejs izlēca no gultas, apskāva krustmāti Gruņu un, iedomādams Anatoliju, sāka trīcēt. Kādēļ tam tā vajadzēja notikt? Tikai vienu nedēļu vajadzēja noturēties! Tikai nedēļu!

Prjahins smējās un raudāja, it kā šai nodarbībā sacenzdamies ar krustmāti Gruņu. Prieks un bēdas Aleksejā bija tā sajukuši, ka viņš pats nezināja, kā viņā vairāk, bet varbūt vienādās devās, tikai viss sajucis kopā, tādēļ viņā nav ne prieka bez bēdām, ne bēdu bez prieka.

—ЩШ-ДШ 1

Arā bija dzirdami reti šāvieni — kāds aiz prieka blīkš-ķināja debesīs —, smiekli un jautras balsis.

Aleksejs uzvilka kareivja blūzi, nospodrināja sen netīrītās kurpes. Smieklīgs viņš izskatījās, pilnīgi zaudējumos norakstīts zaldātiņš: blūze bez uzplečiem, nevienas medaļas, galifē, zeķes uzvilktas uz bikšu galiem, kurpes. Putnubiedēklis dārzā, ne karavīrs.

Taču šodien tas netraucēja. Viņš steidzās, uz katra soļa viņu apturēja sievietes, apskāva, raudāja, sacīja kādus labus vārdus, mīlīgi sauca viņu par zaldātiņu.

Zaldātiņš! Tikai ar ko tu, zaldātiņ, esi karojis? Ar ienaidnieku vai ar savām personiskām nelaimēm?

Prjahins atbildēja uz svešo sieviešu apskāvieniem, un atkal, tāpat kā tolaik, ziemas sākumā, tās visas viņam šķita vienādas.

Kādu mirkli viņa skatiens raudzījās debesīs. Tās atkal zaigoja brīnumaini zilas un dzidras, saule pacēlās virs jumtiem kā vara disks zemes dūmakā, it kā ar nolūku vēlēdamās mazināt savu svelmi, lai šinī rītā cilvēki varētu tajā raudzīties. Anatolijs! Viņš taču teica, ka saulītei no augšas viss labāk redzams, tātad saulīte Uzvaru redz labāk nekā cilvēki. Taču harmonists neredz Uzvaru, nesagaidīja to. Nogalināts.

Jā, kapteini nogalināja pie sirds iestrēgusī šķemba, un Prjahins atcerējās kādu sarunu — par ordeņiem, par to, kā Anatolijs teicās tos piekārt Uzvaras dienā.

Aleksejs pielika soli. Ņura — it kā viņu gaidījusi.

Viņa panācās Prjahinam pretī, saģērbusies uz iešanu.

Aleksejs paņēma harmonikas, viņi abi reizē nopūtās, it kā norunājuši, aplūkoja istabu, kur bija dzīvojis Anatolijs, un izgāja laukā.

Pie karuseļa Prjahins stingri iesēdās Anatolija krēslā.

Izvērsa harmonikas. Viņš dziedāja to vienīgo dziesmu, ko viņam bija iemācījis draugs:

— Griežas un virpujo kupols alvas,

Griežas un virpuļo zilzils virs galvas,

Griežas un virpuļo, zaigo un zib,

Jaunkundziņš jaunkundzi nolaupīt grib!

Ķura stāvēja pie karuseļa, raudzīdamās neko neredzošām acīm uz harmonikām, uz Prjahinu, raudzīdamās garām karuselim, garām pilsētiņai, kaut kur projām uz tālām, nesaskatāmām vietām, uz fronti, varbūt uz kaujām, kur tika ievainots Anatolijs, ar šķembām piezēvelējot ķermeni, laupot viņam redzi un galu galā arī dzīvību.

Aleksejs ieraudzīja, kā līdzās Ņurai parādījās vecmāmuļa Ivanovna, sirmo galvu trīcinādama, un meitenes, klusas un sadrūmušas, nemaz kā svētkos. Tad pienāca^ vēl kāda sieviete, atskanēja smiekli — tieši kā pirms nedēļas, Pirmajā Maijā.

Laukums pie karuseļa atdzīvojās, sacēlas dūkoņa kā bišu stropā, un kāda pārgalvja balss uzkliedza:

— Ei, harmonist, uzspēlē dancīli!

Aleksejs atcerējās ka Anatolijs gribēja šai dienā spēlēt «Jel celies, zeme varenā!». So dziesmu tagad vajadzētu pašam noskandināt — svinīgi un ar sāpēm. Taču viņš to neprata spēlēt. Spēlēt prata tikai vienu dziesmiņu:

Griežas un virpujo kupols alvas,

Griežas un virpuļo zilzils virs galvas.

Tad viņš ieraudzīja, kā caur pūli pie viņa spraucas krustmāte Gruņa. Vienā rokā viņai balts papīriņš, ar otru viņa māj Aleksejam, gluži kā slīkdama un glābēju saukdama. . ‘ r:

Prjahins piecēlās, nolika harmonikas uz krēsla un ar siksniņu sasprādzēja plēšas. Tad piegāja pie Ņuras, pieskārās viņas plecam.

Ņura pamāja viņam, bet krustmāte Gruņa jau apskāva viņu:

— Paskaties! No dēla vēstule!

No dēla! Kā krustmāte Gruņa viņu gaidīja! Arī Aleksejam roku glāstīja, mierināja viņu, sāpes viņam remdināja, bet domāja par savu dēlu, kurš tāpat varbūt valstās, zobus aiz sāpēm griezdams, — gaidīja un sagaidīja.

Aleksejs piespieda sev klāt glābēju un mierinātāju — beidzot ilgi gaidītais taisnīgumsl Liktenim vajadzētu labu atmaksāt ar labu, un krustmāte Gruņa to sen pelnījusi.

— Pienāks ari no vīra! — Aleksejs sacīja krustmātei Gruņai, bet viņa raudādama atvēcinājās:

— Tā nemēdz būt!

— Būs! — Prjahins nopietni atbildēja.

Krustmātes Gruņas acīs pavīdēja cerība, ticība, ka Aleksejs zina vairāk nekā viņa un tādēļ varbūt patiešām viss piepildīsies.

Prjahins zināja — piepildīsies.

Šinī mirklī viņš sajuta spēju karstu vilni, kas viņā uzbangoja, piepildīja visu viņa būtni. Viņš tagad ticēja sev. Viņā mājoja spēks. Pārliecības un taisnīguma spēks.

Visiem viņš šeit, šai laukumā, pravietoja atvieglojumu. Vecmāmuļai Ivanovnai ar meitenītēm, krustmātei Gruņai, sev. Jā, arī sev.

— Iesim! — Krustmāte Gruņa vilka viņu sev līdzi. — Tas vēl nav viss!

Nav viss? Kas tad vēl?

Krustmāte Gruņa pavilka viņu līdz mājas stūrim iepretī karuselim. Te nez kādēļ piespieda viņu pie sienas. Pēc tam pārmeta viņam krustu, un viņas lūpas trīcēja, sakot:

— Paraugies aiz stūra!

Aleksejs paraudzījās aiz stūra. Pie sienas piespiedusies, tur stāvēja Zinaida ar lielu vīstokli, kādos nes mazuļus.

— Nu! — viņš tikai varēja pateikt.

Zinaida bez smaida sejā, ne vārda neteikdama, pacēla vīstokļa sedziņas stūrīti, un Aleksejā gaišām acīm lūkojās maza radībiņa.

— Apsveicu tevi ar dēlu, Aļoša! — viņš izdzirda krustmātes Gruņas balsi, bet neko neatbildēja.

Viņš vērīgi un bargi raudzījās Zinaidai acīs, bet Zinaida, skatienu nenovērsusi, pamāja ar vīstokli:

— Uz svētkiem, redzams, steidzies... Pirms laika.

Viņa pastiepa Aleksejam vīstokli, sārto radībiņu, kas

Šmakstināja māniņu, un Aleksejs apmulsis saņēma šo kuslo ķerrnenīti, šo dzīvības gabaliņu. Vīstoklis bija tik viegliņš kā pūciņa, jaunā dzīvība šķita bez svara.

Aizmugurē uz laukuma sāka spēlēt harmonikas. Aleksejs uztraucies pagriezās. Pie karuseļa, pakāpusies uz krēsla, stāvēja Ņura un spēlēja «Amūras viļņus». Izrādās, viņa prot spēlēt...

Aleksejs nopūtās un gar māju gāja uz priekšu.

— Aļoša, mīļais, apsveicu ar uzvaru! — viņš izdzirda Zinaidas balsi un ietriecās ar galvu sienā.

Pleci viņam trīcēja, asaras krita tieši uz vīstokļa, kurā

dusēja bērns.

Bērns mierīgi smaidīja, raudzījās kaut kur augšup, it kā vēlētos ieskatīties augstāk un tālāk, savā nākotnē.

Bērns — ne mīlestības, bet bēdu radīts.

Un tomēr — bērns.

5 - 70.3

MALDI

.

PIRMĀ NODAĻA ORANŽA LIDMAŠĪNA

1

Pūtēju orķestris sāka spēlēt tušu, pulciņa muzikanti priecīgi piepūta sārtos vaigus. Cits iegrūda Serjožam sānos dunku, cits uzsita uz pleca — viņš nosvīda, tikai degungals nezin kāpēc sala, tad pietrūkās kājās, atmeta no pieres gaišo matu cekulu un skrēja uz skatuvi.

Serjoža skrēja gar ļaužu rindām, un visi uz viņu skatījās. No mūzikas, kas tika spēlēta viņam par godu, no aplausiem un spožās lustras viņš it kā zaudēja pamatu zem kājām, nejuzdams ne rokas, ne kājas, ne ķermeni. Viņš it kā lidoja turp, uz skatuvi, bet šis lidojums bija lēns un gauss.

Pēc tam viņš nokļuva žilbinošā rampas gaismā un apmulsis mīdījās visu acu priekšā. Izbijies un satraukts viņš skatījās zālē gluži kā bezdibenī. Pagriezās pret prezidiju, kurā par kaut ko sačukstējās.

— Galvenā balva, — beidzot sacīja bakurētainais tiesnesis ar vasarraibumiem klāto seju, — tiek piešķirta Sergejam Vorobjovam, kas uzstādījis absolūto rekordu. Viņa lidmašīnas modelis ar benzīna motoriņu, gaisa plūsmas pacelts, nolidojis simt deviņpadsmit kilometru. Balvu un vērtīgu dāvanu — pulksteni ar īpašnieka vārdu — pasniedz Padomju Savienības Varonis pirmās klases pilots Jurijs Petrovičs Doroņins.

Aplausu vētra nograndēja gluži kā kanonāde, garais platdegunis Doroņins sniedza Serjožam pretī plato, raupjo plaukstu un troksnī sacīja: — Apsveicu! — tad sāka dot viņam citu pēc cita veselu kaudzi goda rakstu — par pirmo vietu jauniešu vidū, pieaugušo vidū, no komjaunatnes organizācijas, par absolūto rekordu un vēl un vēl kādus —, un ar katru goda rakstu zālē pieauga labsirdīgi smiekli, bet, kad Varonis ielika spožā kausā kārbiņu ar pulksteni, tāpēc ka rokas Serjožam jau bija aiz-

ņemtas ar daudzajām balvām, zālē atskanēja skaļi smiekli.

Doroņins pacēla roku, un iestājās klusums.

Iestājās tāds klusums, ka Serjoža dzirdēja pat karek-līšu smalko šķindoņu spožajā lustrā.

— Zēni! — lidotājs uzrunāja. — Tā ir lieliska lidmašīna! — Viņš pacēla uz augšu oranžo modeli ar salauzto spārnu — Serjožas uzvaru, absolūto rekordu. — To atrada kolhoznieki mežā daudzus kilometrus no starta. — Viņš pagriezās pret Serjožu: — Man stāstīja, ka Sergejs Vorobjovs sapņo kļūt par lidotāju. Esmu pārliecināts, ka viņš kļūs par to, tāpēc ka jebkurā darbā jā-būt ticībai un gribai. Šodien mēs svinam pirmo Serjožas uzvaru. Pienāks laiks — gan viņš, gan jūs gūsiet vēl svarīgākas uzvaras. Tad tiecieties pēc tām!

Serjoža skrēja atpakaļ, un atkal dārdēja aplausu vētra. Tā bija pati priecīgākā diena viņa mūžā.

2

Mazlietiņ reiba galva.

Slava! Tpū tu, viņš to pat nebija gaidījis. Nemaz nebija tai gatavojies — tā uzkrita gluži ka vēja brāzmā, kā viesulis, kā lietusgāzma.

Bet kas nu tā par slavu! Nejaušs gadījums! Laimests loterijā! Jebkuru modeli taču varēja uztvert šīs neredzamās, brāzmainās, augšupejošās gaisa plūsmas, pēc tam pielīmēt, gluži kā mārku atklātnei, biezam, sprogainam mākonim ar zelta maliņu. Un — aiziet! Nav nekas briesmīgs, ja izbeidzas degviela, ja apstājas motors... Vispār tas ir vienkārši laimests — slava tāda nemēdz būt, slava — tā taču atnāk tad, kad tu pats kaut ko dari... Ja varētu atrasties tur, modelī iekšā, ja varētu vadīt to kaut vai no zemes vai pa radio, tad tas būtu pavisam kas cits. Bet te... Spēji tika pagriezts laimesrats, atlocīta vaļā biļete — jums, pilsoni, pulkstenis un kauss, un kaudze goda rakstu.

— Manuprāt, tu jau esi kļuvis iedomīgs, — saka Galina Vasina, vienkārši sakot, Vasjka, — esi jau lielīgs!

Viņa iet kādu soli Serjožam pa priekšu — vjņš meiteni var aplūkot no galvas līdz kājām: pār plecu vijas melna bize, bet, tiklīdz Vasjka pagriežas, viņas acis atgādina divus melnus šāvienus.

— Samuraja godavārds! — Serjoža smejas. — Zini, mēs katram modelim līmējam klāt plāksnīti: atradēju lūdzam nogādāt tur un tur, taču zvēru — neviens nedomā, ka uzlīme kādreiz varēs noderēt.

— Tomēr līmējat? — viņa netic.

— Tā paredzēts noteikumos, — Serjoža saka.

Ar izbrīnu viņš aplūko savu oranžo lidmašīnu, kas veikusi tādu ceļu, ka grūti ticēt.

...Kad modelis bija pacēlies līdz mākonim, kā tas ir pieņemts, startēja sporta lidmašīna. Viņam vajadzēja novērot lidmodeli, un viņš to darīja tik ilgi, kamēr veicot pazaudēja no redzes loka; Serjoža briesmīgi uztraucās, jo viņš taču bija izstājies no sacensībām, bet pēc nedēļas oranžo modeli atveda kāds kravas mašīnas šoferis. Viņš sacīja, ka modelis viņam iedots ciema padomē, un nosauca ciemu. Simt deviņpadsmit kilometru!

Tagad Serjoža nes savu putnu ar pārlauzto spārnu un izbrīnījies to aplūko.

— Bet Doroņins! — sajūsmināts viņš saka. — Tas tik ir cilvēks! Taranējis ienaidnieka lidmašīnu!

— Tomēr tavs Doroņins, — Vasjka strīdas, — nav tik slavens kā Doroņina — aktrise. — Viņa smaida: — Esi gan tu smieklīgs! Tie bija citi laiki.

Protams, tie bija citi laiki, domās piekrīt Serjoža. Jo šis Varonis Doroņins tagad lido ar divplāksni, ar četr-spārnu «etažeri». Bet kādreiz vāciešus esot taranējis. Tomēr ar Vasjku viņš strīdas:

— Pieņemsim! Visu var pieņemt relatīvi. Bet tad nedrīkst tā strīdēties. Gribu teikt, ka tavu Doroņinu nevar salīdzināt ar Gagarinu.

— Vecumdienās tu droši vien kļūsi briesmīgs sausiņš. — Gaļina vēro Serjožu un pamāj viņam ar roku: — Un, protams, būsi arī labs tehniķis.

— Būšu gan, — Serjoža smejas. — Aviācijai ar humanitāro izglītību nepietiek.

Viņš pamāj Vasjkai un skrien uz māju.

3

Serjoža iesoļo istabā, un viņu tūlīt apdullina paštaisītā mūzika:

— Truu-ru-ru-ru! Ru-ru-ru! Tru-ru-u-u!

Māmiņa pūš sarullētā žurnālā, Oļegs Andrejevičs spēlē uz ķemmītes, krustmāte Ņina sit ar karoti pa bļodu.

Serjožam žilbina acis sastērķelētais galdauts un resnās pudeles zeltītais korķis.

— Tātad, — OJegs Andrejevičs Ierunājas, — svinīgais bankets tiek atklāts!

Viņš ģērbies miliča formas tērpā, uzpleči — ar majora zvaigznītēm.

Serjoža noliek uz grīdas savu slaveno modeli, viesi aplūko goda rakstus, pulksteni un kausu.

— Par panākumiem, — Oļegs Andrejevičs saka, — par čempionu!

Korķis šaujas griestos, šampanietis ar slaidu strūklu līst glāzēs.

Serjožam arī ielej — pavisam nedaudz glāzes dibenā —, viņš garšo saldo, putojošo šķidrumu, kas atgādina kompotu, uzvelk savu pirmo pulksteni, uzliek to uz rokas un ieslēdz radio — pareizs laiks...

Joprojām Serjoža nevar vien beigt brīnīties par visu, kas šodien noticis.

Māmiņa sēž viņam blakus, sarunājas ar krustmāti Ņinu, smaida, ņurci papirosu un groza to pirkstos — un tieši tobrīd atskan radio. Par kolhoziem, kā tur sēj labību un kurš ir priekšgalā, par rūpnīcām, kādi kurai darbi, vai arī pārraida kādu stāstu mūzikas pavadījumā.

Serjožam visvairāk patīk stāsti un dzejoļi. Tos māmiņa lasa neparasti. Nesteidzīgi, plūstoši. Gluži kā aktrise.

Pats Serjoža nekādu atšķirību starp māmiņu un aktrisi neredz. Vienīgi aktrise uzstājas uz skatuves, bet māmiņa — pa radio. Bet kāpēc diktore lai būtu sliktāka par aktrisi? Nekādā ziņā! Vasarā, kad māmiņa aiziet atvaļinājumā, viņas vietā strādā dažādas aktrises. Piepelnās — māmiņa saka, Taču viņām iznāk simtreiz sliktāk. Stāsta, piemēram, par kartupeļiem, bet tā deklamē, it kā tikko no pašdarbības pulciņa ieradušās. Turklāt balsis ķērcošas, paskarbas.

Māmiņa ir pavisam kas cits. Kad viņa mājās sarunājas ar krustmāti Ņinu, balss viņai ir mazliet aizsmakusi, pat rupja, bet radiopārraidēs skan pavisam citādi. Skaisti un spēcīgi. Krustmāte Ņina saka — kontrastaini.

Krustmāte Ņina vispār par māmiņu runā tikai labu. Viņa esot ļoti talantīga, nemaz nav sliktāka par Maskavas diktorēm. Ja māmiņa būtu dzīvojusi Maskavā, viņa tur jau sen būtu kļuvusi par Nopelniem bagāto kultūras darbinieci, Diktoriem taču piešķir tādus nosaukumus.

Māmiņa atmet ar roku:

— Ar šitādu mūli!

Māmiņa vispār runā diezgan rupji. Nezin kāpēc izvēlas rupjus vārdus. Tas viņai nepiestāv, īstenībā viņa ir pavisam citāda. Kad viņa ar Serjožu paliek viena, skan pavisam citi vārdi — sirsnīgi un maigi.

— Kāds sakars tam ar seju? — krustmāte Ņina sašutusi saka. — Vai zini parunu: neskaties viru no cepures?

— Kas tad manī tāds sevišķs? — māmiņa nepiekrīt.

— Tev piemīt kas svarīgāks par skaistumu un prātu. Tev ir talantīga balss. Tāda bieži vis nav sastopama.

Serjoža pielec kājās, sniedzas pie radio un ieslēdz to uz visskaļāko. Garām ejot, redz sevi spogulī, redz, kā mirdz, kā spīd priecīgas acis: viņš grib krustmāti Ņinu atbalstīt, grib parādīt, cik talantīga ir viņa māmiņa.

Viņš uzsmaida viesiem un saka:

— Paklausīsimies — māmiņa lasa!

Serjoža gaida, kad nu māmiņa atjokos, pateiks ko ne visai glaimojošu par sevi, taču viņa, neticīgi vīpsnādama, klusē. Bet radio runā par kolhozniekiem, par to, kā viņi novāc kartupeļus. Māmiņas balss plūst kā mūzika. Sākumā ermoņikas spēlē klusi, pēc tam skaļi un tad atkal pierimst klusāk. Skaļrunī atskan knikšķi. Smaidīdams Serjoža raugās Oļegā Andrejevičā un krustmātē Ņinā. Tūlīt viņi sāks lielīt māmiņu. Taču viņi klusē.

— Bet tu saki — talants! — māmiņa smejas. — Visi mēs te esam talanti. — Piepeši viņa eksplodē, pat uzlec kājās: — Vai tad šo skribelējumu var talantīgi nolasīt? Ko tur lai dara? Atbildi nu, tu taču saproti!

Māmiņa kliedz uz krustmāti Ņinu, it kā viņa tiktu apvainota, bet Serjoža apmulsis blisina acis — viņš taču bija gribējis tikai labu.

— Bet, Aņa, — saprātīgi atbild krustmāte Ņina, — tu taču zini labāk par mani: talantīgu darbu nolasīt talantīgam diktoram ir viegli — vai nav tiesa? Daudz sarežģītāk ir talantīgi nolasīt nemākulīgu skribelējumu. Haltūru, kas uzrakstīta pienākuma pēc.

4

Māmiņa smēķē papirosu, kaut ko saspringti domā, tad saka:

— Labi, iedzersim!

Viņa salej šampanieti glāzēs, paceļ savējo un jautā Oļegam Andrejevičain:

— Vai drīkst — es uzsaukšu tostu?

— Lūdzu! — Oļegs Andrejevičs smejas.

— Tikai tosts gan būs īpatnējs — sieviešu, neapvainojies, — māmiņa saka, — taču tas skar arī jūs, vīriešus; ko lai mēs vienas iesākam bez jums, vīriešiem...

Viņa brīdi klusē; Serjoža raugās māmiņā ar izbrīnu un smaidu: interesanti, ko viņa teiks? Par sevi? Par talantu? Par krustmāti Ņinu?

— Es gribu teikt tā, — raudzīdamās uz krustmāti Ņinu, saka māmiņa. — Mums jāiedzer nevis par talantu, nevis par skaistumu vai par prātu, bet gan par sievietes laimi; vai saproti? Par tevi, Ņina, tāpēc ka tev šī laime ir. Un par mani, tāpēc ka man tās nav... Taču būs!

Serjoža saprot, ka māmiņa mazliet apreibusi, viņš sāk cieši skatīties māmiņā — lai viņa pamanītu šo skatienu, lai saprastu un savaldītos... Māmiņa vienmēr viņu bija sapratusi bez vārdiem. Taču tagad viņa Serjožu neievēro:

— Nekas mums, Ņina, nav vajadzīgs, izņemot māju, vīru un bērnus.

Māmiņas acīs mirdz asaras; Serjoža neiztur, pienāk viņai klāt un no aizmugures apskauj viņas plecus.

Māmiņa nodreb, notrauš asaras, paņem Serjožu pie rokas, pievelk sev klāt un ieskatās viņam dziļi acīs.

— Atklāšu tev noslēpumu, Serguņa, — māmiņa saka un piepeši lūdz: — Saproti mani, ja vari!

— Nu ko tu, māmiņ, ko tu, — Serjoža murmina, domādams, ka viņa nevar atgūties no šampanieša.

— Ilgi nestāstīju, baidījos atklāt, varbūt vēl tagad nebūtu teikusi, bet šeit ir Ņina, Oļegs Andrejevičs, nav tik briesmīgi... — Un piepeši iegāž kā ar mietu pa pieri: — Drīz es precēšos, Serjožiņ!

— Ar ko? — viņš pārsteigts jautā.

— Ar Nikodimu, — māte saka un paskaidro: — Ar Ni-kodimu Mihailoviču. Viņš brauc šurp.

— Vai kursi jau beigušies? — krustmāte Ņina jautā.

■— Beigušies, — māte saka. — Šinīs dienās pārbrauks.

It kā steigdamies Oļegs Andrejevičs ielej šampanieti un

paceļ savu glāzi.

— Lai tad iet uz jūsu laimi, Anna Petrovna! — viņš saka.

— Par tevi, Aņa! — Krustmāte Ņina pielec kājās, pienāk pie māmiņas, apskauj viņu, un abas raud.

Nočīkst durvis, spraugā vispirms ieripo gaišzila kravas mašīniņa, pēc tam parādās pats Kotja, krustmātes Ņinas dēlēns.

— Tēti, — bez kādiem ievadvārdiem viņš uzrunā Oļegu Andrejeviču, — vai kuģiem ir ļoti bīstama Ziemeļjūra, tur taču snaiperi?

— Kas, kas tie tādi? — Oļegs Andrejevičs smejas.

— Tādi leduskalni.

— Aisbergi?

— Nu jā, snaibergi.

Visi smejas.

Arī Serjoža smaida.

Pēc tam viņš paņem tējkannu un iziet virtuvē.

No virtuves durvis ved uz ielu.

Pie durvīm, kurām ir stingra atspere, kaimiņiene cieši jo cieši pielīmējusi uzrakstu. Serjoža zina to no galvas:

«Lugums visiem pilsonēm ejot durvis pieturait necēr-tait, citādi man galva lūst pūšam un smadzenes sprākst laukā.»

Viņš iet pa pagalmu un soļu ritmā pie sevis atkārto zīmītes saturu ar visām kļūdām:

«Lu-gums visiem pil-so-ņem... cita-di man gal-va lūst pu-šam ... smadzenes sprākst lau-kā.»

Vārdi dobji atbalsojas deniņos...

5

Kad tu, cilvēks, nezini, kur iet, kājas pašas tevi aiznes.

Ne visai tālu no gastronomijas veikala sētā paceļas finiera kastu grēdas. Reiz Serjoža uz šejieni bija atnācis, lai sameklētu materiālu saviem modeļiem: dēļi viņam ļoti noderēja.

Kastes sakrautas cita uz citas augstās grēdās, un šur tur starp tām ir šauras ejas. Pieaudzis cilvēks neiz-sprauksies, bet puišelis var izlīst.

Serjoža sāniski izspraucas pa eju, sameklē kādu plašāku vietiņu un neērti apsēžas uz šaurās kastes maliņas.

Atmet galvu atpakaļ, skatās augšup.

Virs spraugas starp kastēm redzama debess. Sulīga zilgme. Pa to klīst mākoņi — viegli, gluži kā dūmi. Spalvu mākoņi. Ģeogrāfijā mācījāmies.

Serjoža raugās debesīs un domā par mākoņiem. It kā nemaz nebūtu viņš, bet kāds cits. Arī Serjoža, tikai cits

Serjoža. īstais klusē. īstais gluži kā pamiris, negrib ne par ko domāt, kaut gan ir jādomā un jādomā.

Viens Serjoža raugās augšup — pa spraugu starp kastu grēdām — debesīs. Otrs ar skatienu ieurbies zemē, un viss viņam sāp. Visas vietiņas sāp.

Nikodims! Veltīgi māmiņa izlaboja — viņš ir nevis Ni-kodims Mihailovičs, bet vienkārši — Nikodims. Tēvvārdā cilvēku taču sauc, kad cienī viņu. Bet Nikodimu Serjoža sauc tikai vārdā. Protams, klusībā. Ir taču svarīgi, kā savās domās dēvē cilvēku.

Varbūt Serjoža izturas nepareizi pret viņu. Varbūt viņš nemaz nav slikts cilvēks — Serjoža viņu tikai vienreiz redzējis, vai tad var pateikt ko nopietnu par cilvēku pirmajā acu uzmetienā, turklāt vēl par pieaugušu cilvēku? Varbūt Serjoža arī neizturētos pret viņu slikti, ja māmiņa ...

Viņa pēc tās tikšanās, pēc tās reizes, kad Nikodims bija atnācis pie viņiem ciemos un iepazinās ar Serjožu, ielika viesa fotogrāfiju spoguļa stūrītī.

Tad Serjoža visu saprata. Toreiz viņš sacīja māmiņai:

— Kam mums vajadzīgs šis Nikodims?

Māmiņa vainīgi paskatījās uz Serjožu, pienāca viņam klāt, apņēma ap pleciem, ieskatījās acīs un atbildēja gluži kā pieaugušam cilvēkam:

— Tev taču vajadzīgs tēvs.

— Ko tu runā! — toreiz apmulsis Serjoža iekliedzās. — Prātu esi zaudējusi, vai! Man taču ir tēvs!

Tēvs! Kaut viņš būtu bijis dzīvs!

Serjoža tēvu bieži redz sapnī. Te ar hermētisku cepuri galvā un skafandrā ar gofrētām piedurknēm, līdzīgu kosmonautam, — ilustrāciju, kur redzami šādi lidotāji, Serjoža izgrieza no žurnāla «Ogoņok» un pielika pie savas saliekamās gultiņas. Te pie galda baltā kreklā, smaidošu pa visu seju kā Ckalovs. Tāds portrets Serjožam ir arī pie gultas. Reizēm viņš tēvu redz it kā Juriju Gagarinu: cilvēki to uz rokām met gaisā, un tēvs lidotāja formas tērpā ar majora uzplečiem pietur cepuri, lai nenokrīt.

Tētis smaida, saka kaut ko bez skaņas vai tāpat klusē, un Serjoža bija ievērojis: ja tēti redzējis sapnī, tad viņam veicas. Skolā vai pulciņā. Vai arī būs labs garastāvoklis.

Dīvaini — tēvu viņš redz sapnī katrreiz citādu. Ar dažādām sejām. Taču arī pie tā Serjoža ir pieradis. Viņš labi zina: ja sapnī redz lidotāju, tātad tas ir tētis. Nav svarīgi, kāda viņam ir seja. Tas izskaidrojams vienkārši.

Serjoža savu tēvu nekad nav redzējis. Viņa tētis gājis bojā, kad Serjoža vēl nebija dzimis.

Viņš bijis lidotājs izmēģinātājs. Toreiz viņi dzīvojuši mazā pilsētiņā. Tādā kā ciematā. Aviorūpnīcas ciematā. Tēvs izmēģinājis kara iznīcinātājus.

Reiz viņš aizgājis uz darbu, atvadoties noskūpstījis māmiņu un, kā vienmēr, pamājis viņai ar roku. Bet māmiņa, kā vienmēr, apsēdās pie loga, lai paraudzītos, kā paceļas lidmašīnas. Viņai likās, ka visās lidmašīnās lido tētis. Tai dienā lidoja trīs lidmašīnas. Tās atgādināja trīsstūri ar mazu asti. Lidojošā ģeometrija. Vai kaut kas līdzīgs jūras rajām. Māmiņa vēroja, kā šis trīsstūris mēro debesis. Pēc tam viena no lidmašīnām sāka laisties lejā. Kaut kā pārāk strauji lidoja lejup. Un nokrita zemē. Māmiņa sacīja, ka debesis piepeši kļuvušas sarkanas. Asiņainas.

Viņa aizbrauca tā kā stāvējusi, nesakravājusi pat ceļasomu, — stacijā iesēdās garāmejošā vilcienā. Izkāpusi no vilciena, māmiņa brauca ar zirgiem uz vecmāmiņas sādžu, bet, tikko nokļuvusi galā, tūlīt piedzimis viņš, Serjoža.

Serjoža piedzima veselus divus mēnešus pirms laika, viņam bija jāmirst tūlīt pēc tēva. Bet māmiņa un vecmāmiņa viņu izglāba.

Tēvu viņš nav redzējis. Arī tēvs dēlu nav redzējis. Ser-jožas dzīve sākās pēc tam, kad bija beigusies tēva dzīve.

Lūk, kāpēc viņam rādījās tētis ar dažādām sejām...

Serjoža raugās uz augšu. Viņš ne vienu reizi vien ir ievērojis: saule jau aizripojusi aiz horizonta, uz ielas jau metas krēsla, bet debesis vēl pavisam gaišas, un mākoņi tajās staro dienas gaismā. Debesis satumst vēlāk par zemi.

Zeme pati ar sevi ir aizsegusi sauli, taču ne uz visiem laikiem.

Rīt uzausīs jauns rīts — un atkal kļūs gaišs.

Serjoža ievelk krūtīs dzestro vakara gaisu. Aizvainojums izplēn gluži kā vakara blāzma.

Viņš paņem tējkannu un pieceļas.

Jāiet prom. Uz mājām pie māmiņas. Viņš varēja iedomāties, kā māmiņa skraida pa ielu, iztaujādama pazīstamus puišeļus, vai tie nav redzējuši Serjožu, un pa muguru pārskrēja šermuļi. Varēja iedomāties viņas uzrauto degunteli, gandrīz vai bez uzacīm, it kā saulē izbalējušo seju, izbailēs ieplestās acis. Ja kāds zinātu, kā māmiņa

viņu mīlēja! Un kā viņš mīlēja māmiņu! Bez tēva viņš var dzīvot — tas ir iespējams, kaut arī ir rūgti ap sirdi, — taču bez māmiņas sevi nevar iedomāties. Bez māmiņas viņš nespētu dzīvot.

Serjoža metas atpakaļ j)a šauro eju starp finiera kastu grēdām un piepeši sajūt sāpes. Asa nagliņa, kas rēgojās no kastes, pārplēsusi plaukstas ādu, un sāpes liek viņam atgriezties īstenībā.

Nikodims!

Nikodims it kā atgādināja par sevi ar šo nagliņu.

6

Māmiņa mājās mazgā traukus, mazliet pieliekusi galvu un pievērusi vienu aci, lai tajā nekostu papirosa dūmi.

Kad Serjoža ienāk, viņa raugās dēlā ar plaši ieplestām acīm, pēc tam lēnām saka:

— Es domāju, ka tu sapratīsi,

Serjoža neatbild.

Viņš izģērbjas, apguļas savā saliekamajā gultiņā pie sienas, noslauka asinis no brūces un raugās Nikodima fotogrāfijā.

Mēdz gan būt tādas sejas — nav ko teikt! Acis mazas, pelēkas, mati tumši pelēki, plāni, sasukāti atpakaļ. Ausis atšāvušās — kā divas dadža lapas. Ko gan māmiņa viņā atradusi?

Serjoža novēršas no spoguļa un aplūko izgriezumus pie savas sienas.

Lidotāji skafandros, Gagarins, Ckalovs. Visi kopā — Serjožas tēvs.

Aizvainojums plēš pušu krūtis. «Kā tad tā?» viņš domā. «Visu laiku māmiņa runāja par tēti, visu laiku atkārtoja, kā viņš gājis bojā,» un Serjoža tagad iedomājas tēvu gluži kā dzīvu, it kā viņš pats tur būtu bijis klāt, «un piepeši Nikodims! Ak, māmiņ!»

Serjoža raugās attēlos. Māmiņa bija tā, kas vienmēr viņu ietekmējusi. Viņas dēļ Serjoža šos attēlus salīmējis uz sienas un cieši nolēmis kļūt par lidotāju. Tāpat kā tētis. Ari lidmodelistu pulciņā pierakstījās māmiņas dēļ. Vispirms viņam tur jāapgūst visas gudrības, pēc tam iestāsies planieristu skolā, protams, līdztekus mācībām, gan vēlāk izmācīsies arī par lidotāju. Pēc tam iestāsies lidotāju skolā, Vai aviācijas institūtā. Te vēl jāpadoinā,

tāpēc ka lidot var iemācīties arī Brīvprātīgajā armijas, aviācijas un flotes veicināšanas biedrībā, bet konstruēšana viņu ļoti aizrauj.

Sēdi pulciņā, visapkārt valda klusums. Uzliec bambusa pamatni virs spirta lampiņas vai aplīmē ar vissmalkāko papīru. Kazeīna līmes smarža pavisam neparasta, nav līdzīga citām: šī līme smaržo pēc aviācijas.

Serjoža raugās uz oranžo lidmašīnu, kas atrodas uz grīdas — izkropļota, taču varonīga —, nosmejas un saka tai pie sevis: «Nu, brāl, no tevis to negaidīju, negaidīju!» Bet pats domā par jaunu modeli, arī ar spirta lampiņu, taču citas — sarežģītākas konstrukcijas modeli. Viņš nolēmis to izgatavot kopā ar pulciņa vecāko — Robertu, jo vienam būs grūti.

Noklaudz durvis.

— Vai tu vēl neguli? — piesēzdamās pie viņa uz saliekamās gultas, jautā māmiņa.

Viņš pavirzās tālāk, bet neatbild. Māmiņa arī klusē. Raugās Serjožā, kaut ko pie sevis saspringti domā, pēc tam pieceļas, noņem no naglas ģitāru un atkal apsēžas.

Serjoža uzmanīgi aplūko māmiņas gultu ar spožām bumbiņām galvgalī, apbružāto skapi, kurš atverot gari, stiepti čīkst, galdu pie sienas — viena kāja īsāka, zem tās pabāž salocītu papīru, kad ierodas ievērojami ciemiņi.

Taču, kad nav viesu, labi arī tāpat.

Vecmāmiņa, atbraukusi ciemos, rūca uz māmiņu:

— Pie tevis nekas nav tā kā pie citiem cilvēkiem!

— Bet kā tad ir pie citiem cilvēkiem?

— Tīri, kārtīgi, mājīgi, — vecmāmiņa pukojās. — Dzīvokļus saņem, mēbeles pērk! Nu labi, dzīvokļa nav, tad būtu kaut vai šo istabeli izbalsinājusi. Dzīvo, ne par ko nelikdamās ne zinis. — Vecmāmiņa atmeta ar roku un aizgāja uz virtuvi.

r— Tik tiešām! — māmiņa piekrita.

Pēc tam kad vecmāmiņa bija aizbraukusi, māmiņa ķērās pie lupatas un slotas: mazgāja, skrāpēja, uzposa, atnesa pat krītu, lai nobalsinātu griestus, un otu ar garu kātu, taču piepeši apsēdās uz gultas, aizsmēķēja papirosu, klusām raudzījās sev priekšā, pēc tam savāca visu remontam sagatavoto un atdeva kaimiņiem.

— Ko tu dari, māmiņ? — Serjoža jautāja. — Pārdomāji, vai?

— Nospļauties par visu! — smaidīdama viņa sacīja. — Baidos, ka līdz griestiem nevarēšu aizsniegties,

1.40

— Tad pasauksim mālderus! — Serjoža pārsteigts brīnījās. — Tad nu gan iemeslu atradusi!

— Pasauksim, pasauksim, — māmiņa sacīja, tomēr nevienu nepasauca.

Griesti bija pelēki no papirosu dūmiem, taču viss pie viņiem palika pa vecam: kaut arī nemājīgi, tomēr pierasti ...

Māmiņa klusām pieskaras stīgām un ne visai skaļi dzied:

— Dedz, mana mīlas zvaigzne, dedz,,.1

Balss viņai padobja, taču spēcīga. «Profesionāla,» sacītu krustmāte Ņina.

— Tu, zvaigzne mana ilgotā...

Serjožam vairāk par visu patika, kad māmiņa dziedāja. Nevis kompānijā — trokšņaini un jautri —, bet tā klusam, kā savā nodabā. Tātad arī viņam — Serjožam...

— Man esi viena vienīgā

Un citas nebūs vairs nekad.

Māmiņa liek roku uz stīgām un smaidīdama jautā:

— Vai zini, kas ir šī ilgotā zvaigzne?

Serjoža purina galvu.

— Tu. — Viņš smejas. — Tu, tu, nesmejies! Katrs, kas dzied, protams, domā par savu zvaigzni. Katram tāda ir. Bet es domāju par tevi.

— Kāpēc ne par tēti?

Māmiņa izbrīnījusies raugās viņā, nezin kādēļ samulst, bet pēc tam stingri atkārto:

— Nē, par tevi.

— Nu, bet es tad par tevi, — Serjoža saka. — Tu arī esi mana ilgotā zvaigzne. — Viņš apsēžas saliekamajā gultā.

— Labi, labi, — viņa skumji saka, — tas tikai pagaidām, arī tā ir labi. Bet izaugsi liels — un tev būs cita zvaigzne. Mani pat neatcerēsies.

— Лк, tu! — Serjoža sašutis atvairās. — Tā tu par mani domā! Es taču esmu tavs dēls — kā es tevi varu aizmirst? — Viņš apklust, bet, atcerējies Nikodimu, aizvainots piebilst: — Ne tā kā tu!

Māmiņa strauji pielec kājās un pakar ģitāru uz naglas. Nepagriezusies- pret Serjožu, švirkstina sērkociņu, spēcīgi ievelk dūmu un saka:

1 So un nākamās dzejas rindas atdzejojusi I. Kalnciema.

— Neuztraucies, es jau esmu izlēmusi. Viss paliks, kā bijis. Bet Nikodims te nav vainīgs.

Serjoža pieceļas no saliekamās gultas, apmulsis klusē, pēc tam žēli, cerīgi, bet reizē neticīgi jautā:

— Vai tas tiesa, māmiņ?

Viņa pagriežas pret Serjožu, ņurka pirkstos papirosu un pienāk pie spoguļa.

Serjoža apklust. Māmiņa skatās nevis spogulī, bet gan uz Nikodimu.

Pēc tam paņem rokās fotogrāfiju, pieskaras tai, it kā glāstītu Nikodimu, un pēkšņi saplēš to sīkās strēmelēs.

Serjožam aizraujas elpa.

— Kāpēc tu tā dari? — pacēlies uz elkoņa, viņš brīnās. Nu vairs Serjožam nav bail no Nikodima. Nemazdrusciņ. Viņš var vēl simt gadu sēdēt tur, spoguļa stūrī.

— Ko nu vairs! — māmiņa atbild, pienāk pie slēdža un nospiež to.

Serjoža pacēlies ieskatās tumsā, cenzdamies saskatīt māmiņu. Krēslainajā vasaras naktī zēns redz māmiņas seju, un viņam liekas, ka viņa guļ vaļējām acīm. Serjoža sauc viņu čukstošā balsī, taču viņa neatbild, un tad Serjoža nodomā, viņu tā pieveicis nogurums un šampanietis.

7

Tra-ta-ta-ta..,

Tra-ta-ta-ta.,,

Serjoža redz sapnī karu. It kā viņš lidotu savā oranžajā lidmašīnā un šautu uz neredzamu ienaidnieku. Trasējošās lodes, gluži kā plats, balts vēdeklis, šaujas pa priekšu lidmašīnai un uzšķērž zemi. Serjoža lido pļaujošā lidojumā, viens spārns mazliet sašķiebies uz leju, pēc tam viņš pievelk sev klāt stūri — un oranžā lidmašīna strauji uzšaujas gaisā. Serjoža redz, ka no turienes, no mākoņa ar zelta maliņu, viņam virsū krīt melns krusts — ienaidnieka lidmašīna.

Viņš nospiež ložmetēja mēlīti.

Tra-ta-ta-ta...

Taču trasējošais vēdeklis viņa priekšā neizjūk.

Tra-ta-ta-ta...

Tātad beigušās patronas. Kas tad šauj? Melnais krusts? Melnais krusts.,,

Serjoža redz, kā nāves vēdeklis, gluži kā balti, gari pirksti, sniedzas pēc viņa. Pēc viņa slavenās oranžās lid-mašīnas.

Serjoža uzlec kājās. Jūt, ka sviedru lāses lēnām tek pa pieri. Tpū, cik istabā smacīgi!

Viņš trīc.

Tra-ta-ta-ta...

Melnais krusts atkal šauj kārtām. Kaut gan ne — tie ir klaudzieni. Kāds klauvē pie durvīm. Ārā jau svīst gaismiņa.

— Māmiņ, — Serjoža čukst, — māmiņ!

Viņa paceļ galvu un izbijusies jautā:

— Kas noticis?

— Klauvē pie durvīm.

— Ā-ā! — jau nomierinājusies, žāvādamās saka māmiņa. — Ej atver!

Pēc smagā sapņa Serjoža ir attapies. Nekāda krusta, paldies dievam! Viss normāli. Mājas, māmiņa. Viņš nopūšas un iet pie durvīm...

Tra-ta-ta-ta ...

— Tūlīt, tūlīt, — viņš purpina, pavisam nomierinājies, noņem ķēdīti, griež vaļā angļu patentatslēgas apaļo kloķi, atver durvis un pakāpjas soli atpakaļ.

Sirds viņam pamirst. It kā no jauna viņš ieslīgst murgos. It kā turpinās briesmīgie murgi, tikai tagad citi. Otra sērija.

Durvīs stāv Nikodims.

Viņš smaida, draudzīgi noraugās Serjožā, pēc tam nāk iekšā, klusēdams sniedz viņam roku — un Serjoža, gluži kā hipnotizēts, sniedz pretī savējo.

Sākumā, kamēr neviens nav redzams atvērtajās durvīs, māmiņa izbrīnījusies mirkšķina acis, taču, kad Nikodims ienāk istabā, piesegdamās ar segu, viņa uzlec kājās, pēc tam, aizgriezusies sāņus, uzvelk rītakleitu, pagriežas un skatās uz Nikodimu — apmulsusi un izspūrusi.

Bet Nikodims, nelikdamies redzam, pienāk pie galda, ar troksni uzmet uz tā smagu tīkliņu, blakām novieto čemodānu.

— Negaidījāt! — pasmaidījis viņš saka. — Atcerieties, ir tāda glezna. Liekas, kādam no peredvižņikiem, Tā arī nosaukta: «Negaidījāt!».

Serjoža atceras. Kādā grāmatā tika redzējis. Istaba 1 iela, nevis tāda kā viņiem, un visi tajā sēž pamiruši, tāpēc ka uz sliekšņa stāv cilvēks īsi apgrieztiem matiem,

saguris. Droši vien atgriezies no cietuma. Vai no katorgas Revolucionārs.

Tur viss ir skaidrs, tur ir revolucionārs. Bet ar Niko-dimu tam nav nekāda sakara. Nu, protams, negaidījām.. Vispār negaidījām — tas ir tiesa. Kaut gan — kāpēc lai negaidītu? Gaidījām. Pat sagatavojušies esam.

Serjoža redz, cik grūti ir māmiņai. Viņš ieskatās viņas sejā, un viņa sajūt šo skatienu. Bet nevar izšķirties. Nevar paspert soli pretī Nikodimam un pateikt viņam tūlīt. Viņa pagriežas pret spoguli, steidzīgi sasukā matus, bet Serjoža stāv aci pret aci ar Nikodimu.

Viesis raisa vaļā tīkliņu. Rūpīgi raisa.

— Aņa, — viņš saka, — jūs atvainojiet, ka es tik agri... Gribēju ar citu vilcienu, taču nenocietos, paņēmu biļeti uz pašu pirmo, atbraucu naktī, tikko rītu sagaidīju — un skriešus pie jums...Tā ka atvainojiet — uzmodināju tomēr.

— Nekas, — neatgriezusies no spoguļa, māmiņa dobji atsaucas.

— Gribēju vēlāk ierasties, — Nikodims runā, — bet domāju — Serjoža jāsatiek, kamēr uz skolu nav aizgājis, varbūt iepriecināšu... — Viņš ar zobiem raisa vaļā savu sasodīto saini, taču nepārstāj runāt. — Aņa, — viņš rūc, — bet vai tu Serjožam toreiz... velns parāvis, kā sapiņķerējies... Vai tu Serjožam esi visu pateikusi?... Nekā... Vajag tak... Nekā neesi slēpusi?

Māmiņa klusē.

— Nu redz, — Nikodims tērzē, — atraisīju tomēr. — Viņš čaukstina papīru, attin saini, pavēršas pret Serjožu un sniedz viņam vispirms peldpleznas, pēc tam stobriņu niršanai, tad masku.

Serjoža apmulsis mīdās uz aukstās grīdas, tur dāvanas abās rokās un jūtas apmuļķots. Nezina, ko lai iesāk. No Nikodima viņš bija ticis vaļā jau vakar. Vakarā, kad māmiņa saplēsa viņa fotogrāfiju. Bet nu viņš ir klāt. Un sniedz dāvanas. Un apvārdo. Taču māmiņa pie spoguļa sukā matus un klusē. It kā nekā neredzētu.

Neredz! Visu viņa redz! Tikai baidās.

Serjoža izlemj. Viņš vairs neļausies sevi apmuļķot. 2ēi, protams, atdot visus šos labumus. Pleznas, re, cik zaļas, brīnišķīgas, gluži kā īstai vardei! Un stobriņš! Un maska! Bet vai tad drīkst ļaut sevi uzpirkt? Viņš taču nav nekāda muļķa karūsiņa. Uz spožiem vizuļiem viņš neuzķersies!

Serjoža dodas uz priekšu, noliek dāvanas uz galda un piesmakušā balsi saka:

— Pateicos, man nevajag. — Un nevietā piebilst pavisam ko citu: — Man jāiet uz skolu.

Nikodims apstājas, uzmanīgi nopēta Serjožu, taču tas steidzīgi ģērbjas, neskatās ne pa labi, ne pa kreisi. Tikai jūt sev pievērstu skatienu.

Nikodims mīdās no vienas kājas uz otru un jautā māmiņai:

— Kā tad būs, Aņa, ko?... Varbūt tu esi pārdomājusi?

— Pārdomāju, — joprojām sukādama matus, māmiņa atbild.

— Nu pagriezies taču! — pēkšņi Nikodims nokomandē, Serjoža sašutis atmet galvu, grib sacīt, lai viņš te uzvedas klusāk, lai nekomandē, bet, ieraugot, cik pazemīgi pavēršas no spoguļa māmiņa, kā viņa skatās Nikodimā izbiedētām, lielām acīm, kurās trīsuļo asaras, pēkšņi viņam kļūst skaidrs: māmiņa klausās Nikodimā! Tātad...

— Atvaino, Nikodim! — māmiņa saka un kaut ko plūkā rokās. Serjoža redz, ka viņa pārcilā fotogrāfijas strēmeles. Tās no vakardienas. — Atvaino! — viņa atkārto. — Nebiju visu apsvērusi... Es pārdomāju.

— Nu, kā tad tā? — Nikodims noplāta rokas. — Mēs taču sarakstījāmies! Veselus divus gadus... Norunājām... Es atbraucu!... — viņš iesaucas, seja viņam piesarkusi aiz sasprindzinājuma, ausis tik sarkanas kā novārītam vēzim, un Serjožam viņa kļūst žēl.

Taču žēlums tūlīt izgaist.

Nikodims saka māmiņai:

— Un vispār, Aņa! Tu tā uzstāji, tā gribēji, lai mēs dzīvotu kopā. Galu galā tu zini, ka es rīkojos pret mātes gribu.

Serjoža blisina acis. Viņš domā — māmiņa tūlīt eksplodēs. Padzīs Nikodimu. Taču māmiņa žēli smaida, runā, nemazdrusciņ neapvainodamās:

— Jā, jā, Nikodim, tev taisnība, tā viss arī ir, bet es nevaru... Pārdomāju.

Nikodims pagriežas pret Serjožu, paķer savu čemodānu un iet uz durvju pusi.

Viņš vairs neskatās uz māmiņu. Vērīgi pēta Serjožu. Ar interesi vēro, un Serjoža pamana, ka lūpas Nikodimam dreb kā no stipra aizvainojuma.

— Bet šīs? — Serjoža viņam saka, rādīdams uz dāvanām, taču Nikodims nedzird. Viņš apstājas atvērtajās durvis, cieši skatās Serjožā un čerkstošā balsī jautā:

— Kāpēc tu mani neieredzi?

Serjoža jūt, ka sirds krūtīs sāk dauzīties kā zaķim ļipa. Kāpēc viņš tā runā? Vai tad Serjoža viņu neieredz? Gluži tā nav ..,

Serjoža pietrūkstas kājās. Viņš atver muti, lai paskaidrotu, lai kaut ko atbildētu šim svešajam cilvēkam, taču vardu vietā viņam izlaužas dīvains sēciens.

Durvis aizcērtas.

Nikodima soļi nodārd virtuvē. Aizcērtas durvis ar stingro atsperi, un kaimiņienei droši vien «izsprākst smadzenes».

Iestājas klusums.

Bet Serjoža paliek stāvam, atvēris muti un rīstīdamies no kaklā sakāpušā aizvainojuma.

8

Ir maijs, ārā līst lietus, apnicīgs kā rudenī. Mākoņi šaudās virs pašiem jumtiem skrandaini un ļauni. Smagi ap dušu. Gan sliktā laika, gan rīta sarunas dēļ.

Serjoža skatās pa logu blīvajās lietus sīpās, kuras notušē namu siluetus, un it kā taisnojas Nikodima priekšā.

Vai patiešām viņš Nikodimu neieredz?

Nu, pieņemsim, ka neieredz. Apgriezīsim otrādi Kā teorēmā. Bet kāpēc lai viņam tas būtu jāmīl? Tāpēc, ka pie viņiem grib nākt dzīvot?

Serjoža iegrimst pārdomās. Atceras māmiņu.

...Viņš tūlīt pēc Nikodima izmetās ārā. Paķēra portfeli un aizskrēja. Māmiņa palika stāvam pie kumodes. Acis plaši ieplestas. Raugās tukšumā. Acis lielas, bet seja novecoja vienā acumirklī...

Serjoža drudžaini novērš skatienu no loga un it kā atgriežas īstenībā. Klase. Zaļas sienas. Pie tāfeles stāv skolotāja. Veronika Makarovna, pēc iesaukas — Literatūra.

Veronikai Makarovnai ir daudz gadu, taču viņa joprojām staigā augstpapēžu kurpēs. Bet kājas ir tievas un laikam arī vājas, tāpēc uz papēžiem viņa grīļojas. Tāpat kā uz slidām, ja slikti slido. Pie augstpapēžu kurpēm Literatūra valkā vienkāršas kokvilnas zeķes, un tās vienmēr ir sagriezušās šķībi.

— Nu, kurš nāks atbildēt? — Veronika Makarovna jautā un, kā jau cilvēks ar vāju redzi, samiedz acis — viņa ir tuvredzīga, tā ka tiem, kuri sēž pēdējos solos, var veikties — no tālienes sejas nevar saskatīt, bet uzvārdu — kas tur sēž — uzreiz nevar atcerēties. Vispār viņa ir dīvaina. Arī pašlaik apstājusies pie loga un it kā aizsapņojusies. Aizmirsusi, ka viņa atrodas klasē, jāatprasa uzdotais. Raugās pa logu, kā peļķēs plīkšķina lietus. Klase pieklususi. Ja tik klusi sēdētu, Veronika Makarovna varētu ilgi tā raudzīties pa logu. Minūtes piecas. Bet varbūt arī vairāk. Beidzot viņa pagriežas pret klasi.

— Nu, kurš nāks atbildēt? — Veronika Makarovna atkārto. Serjoža redz, ka Pontja, viņa solabiedrs, ceļ roku.

Veronika Makarovna skatās uz Pontju, pēc tam žurnālā ar spalvaskātu pretī Pontjas uzvārdam ieliek punktu un svinīgi paziņo:

— Panteļeimons Karpovs.

Vārds, protams, Pontjam ir jocīgs. Panteļeimons! Turklāt tagad tādus vārdus nevienam neliek. Taču Pontja tieši ar to lepojas. Viņu tā nosaukuši par godu vectētiņam. Bet Pontjas vectēvs ir Padomju Savienības Varonis. Atvaļināts ģenerālis. Pontjas vectēvu neviens nav redzējis, viņš dzīvo Maskavā, bet fotogrāfiju Karpovs bija atnesis. Viņš ir ļoti līdzīgs savam ģenerālim.

— Nāc atbildēt! — Veronika Makarovna saka Pontjam.

— Puškina stāstā «Kapteiņa meitiņa», — Serjožas solabiedrs stāsta, — ir divi tipiski tā laika sabiedrības pārstāvji.

— Griņovs — no «Dinamo», Pugačovs — no ACSK, — kāds murkšķ klasē, solu rindas pāršalc smieklu šalts.

Veronika Makarovna pieklaudzina ar spalvaskātu pie galda.

— Griņovs ir muižnieku sabiedrības pārstāvis, — Panteļeimons deklamē, — bet, būdams zemnieku ienaidnieks, viņš spiests lūgt Pugačova palīdzību personiskos jautājumos.

— Esi uzmanīgāks, — saka Literatūra, — apdomā, ko runā!

— Es taču tai nozīmē, — Pontja dedzīgi skaidro, — ka viņam neviens nav palīdzējis, vienīgi Pugačovs. Viņš bija labs cilvēks. Pugačovs vadīja zemnieku sacelšanos pret carismu. Tikai veltīgi viņš pats uzdevās par caru.

Puškins uzsver viņa nolemtību bojāejai, tāpēc ka tai laikā vēl nebija nobriedusi revolucionārā situācija.

— Kad nebija nobriedusi revolucionārā situācija? — Veronika Makarovna jautā.

— Septiņpadsmitā gada septītajā novembrī, — kāds atbild viņai no vietas.

— Septiņpadsmitā gada sākumā, — viņa izlabo. — Bet kad risinājās notikumi, kas aprakstīti «Kapteiņa meitiņā»?

— Astoņpadsmitajā gadsimtā, — Pontja atbild.

— Pareizi! — pieceldamās no krēsla un dodama zīmi Pontjam sēsties, Literatūra apstiprina. — Notikumi, kas aprakstīti «Kapteiņa meitiņā», attiecas uz 1774. gadu un atspoguļo zemnieku sacelšanās notikumus Jemeļjana Pugačova vadībā ...

Veronika Makarovna runā kaut ko par Pugačovu un Griņovu, bet Serjoža domā par Mariju Ivanovnu, kuras dēļ Griņovam arī atgadījušies visi šie notikumi ar Pugačovu, atceras ainu pirms kaujas: kā Griņovs sažņaudzis zobena spalu, kā kvēlojusi viņa sirds, kā viņš sevi iztēlojies par Marijas Ivanovnas bruņinieku un vēlējies aizsargāt viņu no ienaidnieka.

Serjoža apmulsis aplūko klasi un redz Ga|inas bizi. «Lūk, ar ko jāaprunājas,» viņš domā un sāk uzmanīgi pētīt Gaļinu. Viņa sāk nemierīgi grozīties, pēc tam pagriežas un it kā jautādama noskatās viņā.

— Vorobjov! — viņš dzird Literatūras balsi un piecejas, mokoši domādams, ko gan tagad jautājusi Veronika Makarovna. Taču viņa saka: — Kāpēc tu esi tik izklaidīgs?

Serjoža parausta plecus, uzmanīgi skatās uz skolotāju.

— Gadās, — viņš vainīgi atbild.

Veronika Makarovna pēkšņi pamāj ar galvu:

— Gadās gan.

Viņas acīs Serjoža redz apmulsumu.

9

Visapkārt lietus kā blīva, balta siena — divu soju attālumā kā mežs paslēpj cilvēku. Meitenes un zēni metas no lieveņa gluži kā atvarā un tūlīt izgaist skatienam. Ar acu kaktiņu Serjoža seko Vasjkai un joņo viņai pakaļ, baidīdamies atpalikt un pazaudēt no redzes loka. Garkā-

jaino meiteni panākt nav viegli. Serjoža jau grib viņu pasaukt, uzkliegt, lai pagaida, taču Gaļina pēkšņi ienirst svešās parādes durvīs. Serjoža ieskrien viņai pakaļ.

— Ko tev vajag? — piesardzīgi jautā aizelsusies Gaļina.

Viņš mīņājas no vienas kājas uz otru, stomās, nezina, kā lai iesāk, kā vispār drīkst par to jautāt.

— Gaļinal — Serjoža stostīdamies saka un atkārto: — Gaļina! — Beidzot izgrūž: — Mana māmiņa grib precēties 1

— Iziet pie vīra, nevis precēties, — Vasjka viņam izlabo. Un pārjautā: — Vai patiesi?

Vasjka Serjožā uzmanīgi raugās, pienākusi viņam tuvu klāt.

— Nezinu, ko lai dara, — Serjoža nopūšas.

— Vai viņš nav labs? — Gaļina jautā. — Dzērājs?

— Nē, — Serjoža apmulsis atbild. — Nav dzērājs. — Pēc tam saskaities paskaidro: — Kāda velna pēc man viņš vajadzīgs: man ir tēvsl

Vasjka iegrimst domās, pagriežas pret lietus sīpām. Runā nepārliecinoši:

— Precies taču nevis tu, bet... māmiņa...

— Kāpēc gan viņai būtu jāprecas? — Serjoža brīnās. Viņš nekādi nevar to saprast: patiešām — kāpēc? Vai tad viņi lidz šim dzīvoja slikti? Vai tad skumji viņiem bija vienam ar otru? Vai tas vēl nav skaidrs — atnāks trešais, liekais, un nekad vairs Serjožam nebūs tik labi ar māmiņu un māmiņai ar viņu, tāpēc ka Nikodims traucēs! Vai viņam par atzīmēm lai stāsta? Par lidmodelistu pulciņu? Par to, ka Serjoža grib kļūt līdzīgs tēvam un būs, tāpat kā viņš, lidotājs?

— Tu esi dīvains cilvēks, — stingri raudzīdamās uz Serjožu, saka Gaļina. — Kāpēc māmiņai jāprecas? Laimei. Vai tad nav skaidrs? Cilvēks taču radīts laimei kā putns lidojumam — vai esi dzirdējis? Viņa vēl nav veca. Viņai vēl jābūt vīram. Aizstāvim un atbalstam.

— Tu spriedelē kā vecene, — neapmierināts rūc Serjoža, taču kaut kas it kā nomierina viņu. — Aizstāvis un atbalsts, — viņš noburkšķ. — Bet es?

Gaļina smaida.

— Tu, bez šaubām, esi aizstāvis, — viņa saka, — tikai ne atbalsts. Tas, protams, pagaidām. Izaugsi — būsi arī balsts.

— Augstsprieguma? — Serjoža smejas.

Sirds viņam kļuva vieglāka, it kā patiešām Gaļina būtu veca večiņa, kas visu izskaidro un nomierina. Parādes durvis, kurās viņi bija ieskrējuši, atradās netālu no Serjožas mājas. Vasjkas māja bija vēl tuvāk. Taču viņš piepeši uzaicina:

— Iesim uz kino!

Kvartāla galā — «Kolizejs». Cauri lietus dūmakai deg pāragri ieslēgtās reklāmas ugunis.

Vasjka piekrītoši pamāj — un viņi joņo. Skriet ar Vasjku ir patīkami, Serjoža mazliet piebremzē, lai neap-dzītu viņu, lai viņa skrietu maķenīt pa priekšu, pašu mazumiņu. Peļķes šķīst zem zābakiem, izšļakstīdamās uz visām pusēm. Serjožam ir rublis — viņiem pietiek biļetēm un kafijai. Un pat divām smilškūkām. Viņš piedzer klāt negaršīgo, taču karsto kafiju un no jauna atceras pēdējos Vasjkas vārdus. Bet, jo vairāk viņš domā par to nozīmi, jo viņam kļūst sliktāk. Patiešām. Precēties grib māmiņa, bet izlemj viņš. Cik muļķīgi!

— Turklāt, — piepeši Vasjka ierunājas, — tēvu taču nevar atgūt — vai nav tiesa? Ko lai dara?

Nodziest gaisma, uz ekrāna ņirb filmas kadri.

Serjoža skatās filmu, bet galvā rosās pavisam citas domas.

Cik patiesībā viss ir sarežģīti... Cik rūgti!

Māmiņa bieži saka: «Dzīvē nemēdz notikt tā kā kino. Esmu pati par to pārliecinājusies.» Kad runā citi, šie vārdi nenonāk līdz apziņai. Paslīd gar ausīm. Taču kad tas skar pašu ...

Serjoža raugās uz Vasjku, uz tās nožēlojamo bizīti, bet viņa nepagriezusies piesit viņam pie rokas:

— Skaties uz ekrānu!

— Skatos, — Serjoža paklausīgi atbild.

10

Lietus bija pārstājis.

Serjoža stāv augstas, pelēkas celtnes priekšā. Augšā zem jumta zaigo burti: «Pasts un telegrāfs». Un pulkstenis pussienas augstumā.

Visi pilsētā zina, kur atrodas pasts, taču pavisam nedaudziem ir zināms, ka šeit bez jebkādām izkārtnēm, ar ieeju no pagalma augšējā stāvā atrodas radiostudija — svarīgs objekts. Valsts objekts. Un tas tiek apsargāts.

Serjoža lepojas, it kā viņa māmiņa strādātu svarīgā rūpnīcā. Tur ieeja atļauta tikai ar caurlaidēm. Tāpēc Serjoža pienāk pie sardzes un saka:

— Pasauciet, lūdzu, Vorobjovu!

— Vai Annu Petrovnu? — jautā sieviete. Serjoža viņai uzsmaida. Tā ir krustmāte Dusja. Viņa pašlaik dežurē, bet, lai nebūtu garlaicīgi, viņa mēdz adīt.

Serjoža gaida māmiņu, pastaigājas gar ēku un piepeši ievēro, ka pie peļķes notupies krustmātes Ņinas Kotja.

Serjoža pienāk pie viņa.

— Sveiks, Kotja!

— Serguņa, labdien! — cienīgi atbild Kotja. Nemaz nebrīnās par viņa parādīšanos.

— Serguņa, — viņš jautā bez pārejas, raukdams maziņo kā poga degunteli, it kā to vien būtu darījis kā gaidījis, kad Serjoža ieradīsies, — vai tev ir bail?

— No kā bail? — Serjoža nesaprot.

— Paskaties uz peļķi, — Kotja saka. — Redzi, cik tā liela! Pat tam lielajam kokam tanī vietas diezgan.

Serjoža skatās peļķē. Re, cik acīgs ir šis maziņais Kotja! Patiešām, ja ielūkojas peļķē, tā liekas briesmīgi dziļa. Tajā redzams gan koks, gan daļa no pasta, pat mākoņi peld. Serjoža aizver acis. Tad atver tās no jauna.

— Nē, nav bail, — viņš atbild Kotjam.

— Tagad jau tev nav bail, — Kotja saka, — tāpēc ka tu esi liels. Bet, kad tu biji maziņš, tev arī nebija bail?

Serjoža saņem Kotju aiz īso biksīšu lences un pagriež pret sevi. Kotja uzticīgi apņem Serjožu ap kaklu un kutina viņu pie auss. Serjožam negribas viņu sarūgtināt.

— Bija bail, — viņš atzīstas. — Un kā vēl bija! Man arī tagad mēdz būt bailes.

— No kā tu baidies? — Kotja jautā, taču atbildēt neļauj. Piere viņam saraukta. Visu laiku viņš kaut ko apsver. — Es, piemēram, baidos no tīģeriem, leopardiem Un čūskām. Čūskas šņāc. Taču es tās neesmu redzējis. Tikai kino.

— Bet leopardus un tīģerus? — Serjoža smaida.

— Arī kino, — Kotja nemaz nesamulst.

Kotjam sakrājies daudz jautājumu, tie ir jāapspriež, un viņš bez atelpas stāsta Serjožam:

— Vai gribi — es iemācīšu, kā jāķer žagata! Jāņem papīriņš no šokolādes medaļas, jāpiesien pie tā garš diegs, jānomet papīriņš zem koka, kur sēž žagata, un jāsāk vilkt sev klāt. Tiklīdz žagata ieraudzīs papīriņu, tā nolaidīsies no koka, bet tu tik velc diedziņu pie sevis. Viņa pienāks tuvāk — tu atkal pavelc pie sevis. Re, žagata spīgulim pavisam klāt — tad nu ķer rokā!

Kotja atviegloti nopūšas. Viņš droši vien baidījās, ka nepaspēs pastāstīt visus sīkumus un Serjoža aizies. Taču Serjoža neaizgāja, un tagad var atvilkt elpu. Pat degunu noslaucīt.

— Kotja, — Serjoža jautā, — ar ko tu esi atnācis kopā?

Taču Kotja nepaspēj atbildēt.

— Serjoža! — no caurlaides telpas atskan krustmātes Ņinas balss. — Nāc šurp! Es tevi aizvedīšu.

Augšā, kur atrodas radiostudija, cilvēki staigā klusi. Sarunājas pusbalsī. Uz speciāla tablo, gluži kā pie ieejas rentgenkabinetā, deg brīdinošs, sarkans uzraksts: «Ievērot klusumu! Notiek ieraksts!».

Krustmāte Ņina ieved Serjožu aparātu telpā. Tur atrodas magnetofoni — milzīgi, Serjožam apmēram līdz krūtīm. Lēnām griežas milzīgās kasetes ar magnetofona lentēm.

Interesanti gan! Kad tu fotografējies, viss ir skaidrs. Fotolente, gaismas jutīgais slānis, attīstītājs, fotopapīrs... Fotogrāfijā gaisma ieraksta tavu seju — tas ir skaidrs. Notiek ķīmiskas pārmaiņas. Bet šeit? Lente griežas no vienas kasetes uz otru. Un nenotiek nekādas pārmaiņas. Bet ierakstīt taču ir sarežģītāk nekā uzņemt attēlu. Ieraksta taču skaņu!

Krustmāte Ņina tur Serjožu pie pleca, lai neatiet nost, māj ar galvu uz lielu logu sienā.

Aiz stikla, gluži kā akvārijā, sēž māmiņa. Viņa kustina lūpas — kaut ko runā, bet, ko, — nevar dzirdēt. Tas izskatās ļoti uzjautrinoši.

Serjoža aplūko māmiņas akvāriju. Istabai, kurā viņa sēž, visas sienas apšūtas ar audumu, lai nebūtu rezonanses. Māmiņas priekšā it kā noliekušās puķes stāvēja kādi pieci mikrofoni. Viens, lielākais, līdzīgs melnai pankūkai, karājās tieši pie griestiem.

Māmiņa lasa rūpīgi, paretam atraujas no papīriem, taču pa logu neskatās — raugās griestos vai sānis. Reizēm viņa žestikulē. Rauc pieri. Piever acis. Kustina vārdu ritmā roku. Varbūt lasa dzejoļus.

Māmiņa izturas tā, it kā būtu viena. Bet uz viņu raugās cilvēku desmit. Cieši raugās. Cits to nebūtu izturējis,

samulstu, taču māmiņai par cilvēkiem šaipus loga nav nekādas daļas. Viņa aizņemta ar savu darbu.

Pabeigusi lasīt, māmiņa atgāžas krēslā, nogurumā nolaiž rokas.

Pie galvenā mikrofona stāv tēvocis — sirms un izspūris. Mati viņam sacēlušies stāvus gaisā gluži kā dūmi, kas ceļas augšup no skursteņa. Noaudzis ar bārdu, bet acis ir priecīgas, tā vien dzirkstī.

— Braši, Aņka! — kaut ko noknikšķinājis, viņš uzsauc māmiņai.

Piepeši māmiņas balss, skaļruņa pārvērsta, apdullina Serjožu.

— Ne velna! — māmiņa rupji nosaka. — Pārrakstīsim!

— Pēdējo reizi! — nobijies kliedz izspūrušais tēvocis. — Citādi tev nevar iztapti Nosēdēsi ar tevi līdz naktij! Bet pārraide klāt!

— Nebļausties! — māmiņa mierīgi dod viņam padomu. Serjoža domā, ka tēvocis saskaitīsies, taču viņš tikai

smejas un nospiež magnetofona pogu. Lente ar māmiņas balsi traucas atpakaļ kā ātrvilciens.

11

Peļķes atgādina tumšu stiklu drumslas. Logos iedegušās ugunis atspoguļojas ūdenī kā dzeltenas pērlītes. Pēc lietus kļuvis siltāks. Debesis noskaidrojušās. Virs jumtiem parādījusies spoža mēness ripa.

Viņi iet lēni, māmiņa ieelpo gaisu, kurā jūtama it kā izkususi papeļu lapotne, un klusi atkārto:

— Cik jauki!... Jauki...

Krustmāte Ņina tā arī nesagaidīja, kad māmiņa atbrīvosies. Paspieda Serjožam plecu, pateica, ka viņai laiks barot Kotju, un aizskrēja. Serjoža gaidīja aparātu telpā līdz beigām. Sēdēja gaitenī, kad notika pārraides. Māmiņa smēķēja papirosus, birdināja pelnus, nopūtās aiz piespiedu bezdarbības, ppe tam pārraide beidzās, un nu viņi jau tuvojas mājām, bet Serjoža joprojām vēl nezina, kā lai iesāk. Kā lai pasaka māmiņai par Nikodimu.

Vienkārši pateikt: «Esmu ar mieru,» — muļķīgi. Nav labi. Jāpasaka tā, lai māmiņa saprastu. Lai viņu neaizvainotu.

Serjoža visu vakaru domā par cilvēkiem. Par to, no kā atkarīga laime.

Viņam liekas —' no visiem viņam pazīstamajiem pieaugušajiem krustmāte Ņina ir pati laimīgākā. Kāpēc? Pirmām kārtām viņa ir skaista, Serjoža viņā mazliet pat iemīlējies. Tāpēc viņš ar krustmāti Ņinu kautrējas ilgi sarunāties, ja viņi divi vien. Citu klātbūtnē — lūdzu, tāpēc ka tādā gadījumā krustmāte Ņina nerunās vienīgi ar viņu. Noteikti novērsīsies. Ar viņu taču visi grib parunāties, Ņina un Ņina: ikviens, kas viņu satiek — protams, pazīstams —, katrā ziņā apstājas. Kaut ko pasaka. Vai pajautā. Krustmāte Ņina ir ne vien skaista, bet arī valdzinoša. Tā saka māmiņa. Un tas ir tiesa. Ja visi pēc viņas tiecas, tātad viņa tiešām ir valdzinoša.

Acis krustmātei Ņinai vienmēr ir spridzīgas. Bet balss līdzīga māmiņas balsij. Krūšubalss.

Krustmātei Ņinai, tāpat kā māmiņai, ļoti patīk dzejoļi. Māmiņa viņu par dzejoļiem slavē. Bet krustmāte Ņina slavē māmiņu.

Māte viņu pārtrauc un saka:

— Dzeguze gaili lielīja, tāpēc ka dzeguzi uzteica tas.

Viņas abas smejas. Patiešām — ko lai dara? Viņas ir

draudzenes un ne tikai draudzenes, bet arī darbabiedrenes. Viņām ir viena profesija — diktores. Tikai viena ir radio, otra — televīzijas diktore.

Tomēr viņas ir atšķirīgas.

Par šo atšķirību māmiņa labprāt stāsta Ņinai:

— Gadi — viens. Otrs — fasāde. — Māmiņa seju sauc par fasādi. — Trešais ir raksturs. Bet, cik zināms, uz trim vaļiem balstās visa pasaule.

Raksturi viņām patiešām ir dažādi. Māmiņa daudz smēķē. Bet tas nav tikai ieradums. Reizēm, tiklīdz viņu aizskar, tā aizsvilstas, ka kļūst gluži kā nokaitēts akmens. Ja uzšausi ūdeni, pārsprāgs pušu.

Ko tur lai saka... Laimīga — nelaimīga. Tas nav atkarīgs tikai no veiksmes vien, no kādas pilnās lozes. Tā taču nav loterija.

Cilvēks ir laimīgs tāpēc, ka viņš ir tāds, nevis citāds. Būtu bijis citāds, kļūtu nelaimīgs. Ja krustmāte Ņina būtu bijusi kā māmiņa, droši vien arī kļūtu nelaimīga.

Taču krustmāte Ņina ir skaista, jautra, saticīga un labsirdīga.

Serjoža iegrimst pārdomās. Bet māmiņa — vai tad viņa nav laba? Un cik vēl laba!

Serjoža atceras rīta sarunu. Nikodima ierašanos. Un

vakardienas sarunu.

Lūk, cik viņa ir laba, māmiņa! Izlēma, ka Serjožam ar Nikodimu būs sliktāk, un atteicās no sava nodoma. Viņa — Serjožas dēj.

Izrādās, nelaimīgs var kļūt arī aiz labsirdības.

Serjožam kļūst žēl māmiņas. Viņš paņem māmiņu zem rokas un ieskatās viņai acīs.

— Nu re, Serguņa, — māmiņa saka, — esam pārnākuši mājās!

— Klāt esam, māmiņ, — Serjoža atbild. Sirds viņam sažņaudzas aiz žēluma. Viņš grib sacīt ko labu, atrast kādu neparastu vārdu, gaišu un nepārprotamu, lai māmiņai kļūtu labi, lai viņa nevis kādreiz, bet tieši tagad, šobrīd, justos laimīga, taču izdomāt neko nespēj.

— Mamm! — viņš rupji noburkšķ tāpat kā viņa, bet grib izlabot, pateikt sirsnīgāk. Taču nekas viņam neiznāk. — Māmiņ, — Serjoža atkārto neklausīgā balsī. — Saproti, tikai neapvainojies, lūdzu, es gribu pasacīt tev par Nikodimu... — viņš klusē, pēc tam izlabo: — ... Nikodimu Mihailoviču. — Un atkal klusē. — Es neiebilstu, — beidzot viņš izrunā, — lai viņš precas ar tevi!

Māmiņa apstājas, skatās uz Serjožu lielām acīm.

— Lai viņš ar tevi precas, — Serjoža sāk steidzīgi runāt, — lai precas! Ja labi satiek, tad vietas diezgan — tu neuztraucies, mamm, saliekamo gultu no loga var atstumt uz skapja pusi, tad būs vieta vel vienai gultai. — Un pēkšņi nobeidz: — Tēta taču nav ...

Viņš runā bez apstājas, un māmiņa raugās viņā jau mierīgāk, bez izbailēm. Pēc tam ar abām rokām apskauj Serjožu un pievelk sev klāt. Viņš atduras ar degunu pret aukstu, mitru lietusmēteli.

— Nedomā par to, Serguņa! — māmiņa saka. — Es taču esmu izlēmusi.

Viņš pasper soli sānis.

— To tu dari manis dēļ, — viņš noteic.

Māmiņa klusē, purina galvu.

— Tagad viņš vairs nenāks, — māmiņa paziņo.

— Atnāks! — Serjoža pārliecināts smejas. — Un kā vēl atnāks! Skriešus atskries! Pie tevis taču, pie tevis!

— Muļķīti, —māmiņa smaida, — tas viss nav tik vienkārši! Viņš nenāks. Arī es pie viņa neiešu.

— Tātad jāiet man! -r daudz nedomādams, Serjoža atbild, bet māmiņa kaut ko neskaidri murmina. Viņš klusē un arī murmina. Izgrūda nepārdomāti, piedāvājās. Viņš? Ies pie Nikodima? Bet ko sacīs?

No rīta pa ceļam uz skolu Serjoža ierauga Veroniku Makarovnu. Pazīt viņu var jau pa lielu gabalu.

Viņa neiet viena, bet ar kādu vīrieti. Literatūra par kaut ko ar viņu apspriežas, taču vīrietis negrib piekrist. Viņi vicina rokas un, kā liekas, strīdas, tāpēc ka pie skolas izšķiras, pat viens otram neparnājuši.

Serjoža noraugās, ka Literatūra steberē it kā uz slidām, pēc tam viņš pagriežas pret vīrieti un pamirst.

Pār ceļu, skatīdamies uz mašīnām, pāriet Nikodims.

Serjoža acumirkli stāv, nevarēdams izšķirties. Pēc tam metas pakaļ.

Panākt viņu var ļoti viegli. Pieliek desmit sekunžu ātra skrējiena.

Serjoža apdzen Nikodimu un apstājas viņa priekšā.

— Sveicināti, Nikodim Mihailovič! — atvilcis elpu, viņš saka. Nikodims apstājas. Izbrīnījies aplūko viņu.

— Nu, sveiks! — tas neuzticīgi atbild.

— Es esmu vainīgs, Nikodim Mihailovič, — Serjoža saka. Pārsteigums palīdz viņam runāt apņēmīgi, neizvēloties piemērotākos vārdus. — Es jūs neienīstu. Jūs kļūdāties. — Serjožas uzbrukums laupa Nikodimam pašpaļāvību. — Ja esmu jūs aizvainojis, atvainojiet, lūdzu, — Serjoža turpina. — Jums jāatnāk pie mums.

— Nevienam neko neesmu parādā, — Nikodims drūmi saka, taču tūlīt jautā: — Vai tu pats to izdomāji? Vai māmiņa tevi sūtīja?

Ak, jūs! — aiz apmulsuma Serjoža elso. — Liekas, varējāt taču noprast! ja būtu likusi māmiņa, es meklētu jūs mājās. Jūs satiku nejauši. Ar mūsu učeni. Ar Literatūru.

Nikodims apmulsis pamāj, apiet apkārt Serjožam, pēc tam pagriežas.

— Ar Literatūru, tu saki? — viņš piepeši iesmejas.

Serjoža nesaprot, kāpēc viņš smejas. Tad noprot — viņam ir smieklīgi, ka tā iesaukuši skolotāju. Nē, viņš nemaz nav tik nejauks, šis Nikodims.

Nepavisam nav nejauks.

— Ar Literatūru, — Serjoža pamāj un arī smejas. — Bet jūs ar viņu, izrādās, esat pazīstami.

— Pazīstami, — Nikodims saka.

Viņi stāv viens pret otru un smaida — satraukti, ar neuzticību, nezinādami, kas notiks tālāk.

OTRA NODAĻA KĀZU CEĻOJUMS

1

Kāzu ceļojums ...

Nikodims aicināja:

— Brauksim kāzu ceļojumā!

— Laimīgu ceļu! — Serjoža nodrebējis atbildēja.

— Arī tu mums līdzi, — Nikodims sacīja.

Serjoža paskatījās uz viņu aizdomīgi.

— Uz kurieni? — viņš jautāja.

— Firmas noslēpums! — Nikodims iesmējās.

— Bet kad?

— Kad beigsies skola.

Serjoža kaut kur bija lasījis, ka agrāk kāzu ceļojumos brauca uz ārzemēm. Ar burukuģi. Uz Azoru salām. Tā tik bija dzīve! Šūpojies viļņos, pastaigājies baltās biksēs, kūpini cigāru. Tīksminies par jūru un palmām.

Skaidrs, ka uz Azoru salām viņi nebrauks. Bet uz kurieni? Uz Maskavu? Tas būtu bijis vareni! Uz Ļeņin-gradu? Serjoža Ļeņingradā nekad nav bijis. Nekur viņš nav bijis, vienīgi pionieru nometnē trīsdesmit kilometru no pilsētas.

Taču gan Maskava, gan Ļeņingrada un pat Azoru salas nobālēja, izgaisa, kad Nikodims atklāja noslēpumu.

Kad no rīta Serjoža pamodās, uz galda atradās trīs mugursomas: liela, mazāka un pavisam maziņa. Bet pie durvīm — iedomājies tikai! — trīs velosipēdi. Sākumā viņš pat nenoticēja. Pamirkšķināja acis, paberzēja tās ar dūrēm — nē, stāv gan! Spīguļo niķelētās daļas.

Serjoža māmiņai jau sen bija lūdzis divriteni. Māmiņai nebūtu žēl, tikai bail, ka zēns nepaskrien zem mašīnas. Bet te veseli trīs uzreiz?

Durvis atveras, ienāk Nikodims ar tīkliņu. Tajā atrodas maize, cukurs un tēja.

— Pēdējie sīkumi, — viņš saka. Un mudina: — Celies

augšā!

Viņi ātri paēd brokastis, izved pagalmā savus «zirgus». Nikodims stāsta, kā visu vakaru tīrījis Šķūnī saeļļoto vakar pirkto velosipēdu Serjožam un kā noīrējis pārējos.

Un, lūk, viņi brauc, bet Serjoža domā, ka viss noticis gluži kā uz burvju mājienu. Viens divi — un viņi jau

kāzu ceļojumā. Trijatā brauc uz svešu pilsētu nevis smacīgā vagonā, bet pa zaļu vārpu un rudzupuķu ieskautu lauku ceju uz sādžu pie vecmāmiņas.

Serjožam pieder ceļojuma «zils» — viņš to pat aptaustīt, kā nākas, nepaspēja. Gaita liega, bez trokšņa. Sēdeklim ir labas atsperes — uzkalniņos nečīkstēs! Riepas pa gludo taciņu švīkst gluži kā jaunam automobilim: «Cš-š-š!» Bremzes darbojas nevainojami. Atliek tikai nospiest pedāli — un velosipēds uz vietas apstājas kā zemē ierniets.

Serjoža uz ceļa attīsta lielu ātrumu, bremzē, pagriežas un, pacēlies stāvus, ar visu spēku min pedāļus. Velosipēds švīkst, traucas pretī māmiņai un Nikodimam. Serjoža bremzē atkal, saceldams putekļu mākoni, uzmanīgi viņus apbrauc, ieklausīdamies, par ko viņi runā.

— Ja brauktu ātri, — Nikodims saka, — tad varētu aizkļūt arī vienā diennaktī. Astoņdesmit kilometru nav nemaz tik daudz. Bet kam tas vajadzīgs? Trijās dienās aizbrauksim bez steigas. Pa ceļam nopeldēsimies. Pasau-ļosimies. Puķes saplūksim. Pārnakšņosim pie ugunskura.

Māmiņa piekrītoši pamāj Nikodimam, Serjoža noraugās viņā ar interesi.

«Cik tomēr es biju netaisnīgs!» viņš domā. «Uz Niko-dimu kā uz zvēru skatījos. Viņa fotogrāfiju neieredzēju.»

Piesardzīgi, lai nepamanītu Nikodims, Serjoža viņu aplūko. Novēro.

Jā, savai fotogrāfijai viņš, protams, ir līdzīgs. Mati pelēcīgi, gludi atpakaļ sasukāti. Vispār tos var saukt par gaišiem. Blondiem. Tikai ne pavisam blondiem. Ar tādu pelēcīgu lāsmojumu. Ausis atkārušās — tas arī tiesa. Taču, ja mierīgi apsver, tā nav liela bēda. Vienam atkārušās, otram, taisni otrādi, piekļāvušās. Arī nav labi. Bet vispār — vīriešiem tie nav nekādi trūkumi. Meitenei vai sievietei — jā. Atkārušās ausis — nav labi. Taču tās droši vien var piesegt ar matiem. Mati jāataudzē garāki un jāsasien pakausī mezglā — tad arī ausis tiks pieglaustas.

No Nikodima Serjoža nez kādēļ pāriet pie Vasjkas.

Domā par viņu. Labi, viņš prāto, Vasjkai taču ausis nav atkārušās. Viņai kopumā viss, kā nākas. Aizmugurē resna bize. Acis... Viņš atceras Vasjkas acis. Gluži kā divi šāvieni...

Serjoža apmulsis noņurd. Ko gan viņš par Vasjku domā? Vai tikai ne to.t. Vai nav jau iemīlējies?

Agrāk par šādu domu Serjoža pats uz sevi būtu saskaities. Bet tagad, dīvaini, viņam ir pat patīkami šo vārdu atkārtot... Iemīlējies ... Hm ... Iemīlējies ...

Neko tādu Serjoža nejūt. Nekādas mīlestības. Domā par to, bet it kā no malas. Kad Pontja ziemā bija iemīlējies, viņš stundās nekā nedzirdēja. Visu dzēšlapu piezīmēja pilnu ar bultiņu cauršautām sirdīm. Serjožam neko tādu zīmēt negribas. Taču viņš pieķer sevi raugāmies velosipēda spogulītī. Aplūko savu profilu. Protams, nav nekāds antīkais, taču iztikt var. Deguns viņam liekas paplats. Māmiņa agrāk teica — tēva deguns. Māmiņa viņu vispār dalīja divās daļās. «Deguns tēva,» viņa sacīja, «bet acis manas. Skropstas ari manas, bet, kad es biju meitene, tās bija tikpat pūkainas. Pat skatīties traucēja.» Serjoža piemiedz vienu aci, ar otru aplūko sevi spogulī. «Jā, šķiet, viņam arī skropstas traucē...»

Šī doma viņam atausa jau uz zemes. Kā viņš nokrita, to Serjoža neatceras. Aizsapņojās, skatīdamies spogulītī. Ak tu velns, elkonis sūrst gan!

Serjoža apmulsis paceļ savu «zilu» un to apskata. Pie viņa atskrien māmiņa, viņas velosipēds guļ taisni uz ceļa. Nikodims aizstumj to pie grāvja, novieto blakus savam un arī pienāk pie viņa.

— Kā tas tev atgadījās? — viņš smejas.

Serjoža parausta plecus. Nevar taču atzīties, ka, spogulītī raudzīdamies, aizsapņojās.

— Tu jokojies! — Neapmierināta māmiņa parausta Nikodimu: — Bet viņam asinis, redzi! Elkoni sasitis.

— Tūlīt salāpīsim, — Nikodims saka un atnes savu mugursomu.

No blašķes viņš apmazgā nobrāzumu, apsmērē to ar jodu no ceļojuma aptieciņas. Serjožarn sāp, viņš iestenas, taču pacieš. Māmiņas klātbūtnē vēl varētu paraudāt. Bet Nikodima acīs nedrīkst krist kaunā.

— Vai pārsiesim? — Nikodims smejas, bet Serjoža krata galvu. Atkal viņam patīk Nikodims. Bez māmiņas sentimentalitātes. Viens divi — un gatavs! Pēc karavīru paraduma.

Viņi brauc tālāk. Lauku ceļš ir tukšs, un viņi brauc blakām. Nikodims un māmiņa. Bet gar malu Serjoža.

— Reiz man bija atgadījums, — Nikodims stāsta, — kad dienēju armijā, mani norīkoja sardzē. Tas notika ziemā. Stāvu pie noliktavas, plecā karabīne.,».

— Vai pielādēta? — Serjoža jautā.

— Protams, pielādēta, — Nikodims atbild. — Atrodos taču postenī. Stāvu, mīdos ar velteņiem, lai nesaltu kājas. Bet laiks briesmīgs — vējš un sniegs kapā seju. Nakts. Pie ieejas šūpojas viena vienīga lampiņa.

Tātad staigāju, kā pavēlēts, gar noliktavu. Mīdos pie durvīm. Tikko biju sācis dienēt. Reglamentu labi atcerējos. Ja draud briesmas — trīsreiz jābrīdina, bet pēc tam var arī šaut virsū. Piepeši redzu — zem dzeloņstieplēm, ar kurām apžogota noliktava, kāds cenšas izlīst cauri. Es paslēpjos, aizturu elpu un ieskatos ciešāk. Kāds rāpo šurp melnā apģērbā. Jau izlīdis manā pusē. Nu es norauju no pleca karabīni un kliedzu, kā noteikts reglamentā: «Stāt! Kas nāk?» Atbildes nekādas. It kā noslēpies. Atkal kliedzu un redzu — sāk no jauna līst. Trešo reizi apsaucu — joprojām kustas. Nu, un es gaisā — trah-tah-tah!

— Izšāvi? — Serjoža šausminās.

— Izšāvu. Pēc tam mērķēju uz pārkāpēju. Nospiežu sprūdu. Un pēkšņi atskan rībiens. Tad sprādziens! Acīmredzot trāpīju nevis diversantam, bet taisni viņa mīnai vai arī kam citam, ko viņš vilka sev līdzi.

— Un tālāk? — Serjoža nepacietīgi jautā.

— Nu saskrēja priekšniecība. Sāka noskaidrot. Izrādās, pie dzeloņstieplēm bijis atstāts balons. Ar šķidro gāzi. To pluinījis vējš ar sniegu. Optisks efekts.

Serjoža skaļi rēc, māmiņa smejas līdzi.

— Nesmejieties! — Nikodims saka. — Par mani jau tā viss pulks uzjautrinājās. Dabūju iesauku Modrais.

Māmiņa un Serjoža smejas locīdamies. Par Nikodima neizveicību. Viņš arī pats bezrūpīgi smejas. Tas ir labi, Serjoža domā. Māmiņa Serjožam ir teikusi — ja cilvēks nebaidās pasmieties par sevi, tas nozīmē, ka par citiem viņš nekad nesmiesies. Tādam cilvēkam var droši uzticēties.

Serjožam Nikodims kļūst aizvien simpātiskāks.

— Bet vai karā jūs bijāt? — viņš jautā Nikodimam.

— Nikodimam Mihailovičam ir vārds un tēvvārds. — Māmiņa stingri raugās uz Serjožu.

— Ko mels niekus! — Nikodims aizvainojas. Pēc tam saka nopietni: — Tu, Aņa, izbeidzi Kā Serjoža grib, tā lai arī sauc.

Serjoža min pedāļus, traucas uz priekšu.

Vējš cērtas viņam acīs. Viņš tās piever. Viņš dusmojas uz māmiņu. Vai viņa nevarēja to pasacīt vienatnē? Bez Nikodima?

1G0

— Serjoža! — no aizmugures sauc māmiņa. — Pagaidi!

Serjoža nebremzē, taču arī pedāļus vairs nemin. Velosipēds samazina gaitu. Māmiņa un Nikodims panāk Ser-jožu.

— Karā neesmu bijis, — Nikodims viņam saka, — kaut arī nokļūt tur gribēju. Pat mēģināju. Kad sākās karš, man bija desmit gadu... Taču par to es pastāstīšu vēlāk. Pašlaik man ir cits priekšlikums. So ceļa posmu līdz mežam brauksim uz sacensībām. Kurš kuru apdzīsim.

Serjoža smaidīdams piekrītoši pamāj.

— Bet jūs taču nesacentīsieties ar sev līdzīgiem?

— Mēs tev dosim handikapu, — Nikodims saka. — Tas ir, izlīdzināsim spēkus ar handikapu. Serjoža, brauc uz priekšu līdz tam krūmam... tad būs līdzīgi attālumi.

Māmiņa kāpj nost no velosipēda un noņem no galvas lakatiņu.

— Vai sagatavojāties? — viņa sauc. — Uzmanību! Marš!

Serjoža pieceļas no sēdekļa, ar visu spēku min pedāļus — pat ķēde tarkšķ —, un velosipēds traucas uz priekšu, uz neredzamo finišu.

Viņš nepagriežas atpakaļ. Sacensībās atpakaļ neskatās.

Serjoža lido uz priekšu, pārkāries pār stūri.

Vējš svilpo gar ausīm. Saldā āboliņa smarža sitas degunā.

Serjoža traucas uz mežu, ko slīpi izgaismo rietošās saules stari, un dzird riepu švīkstoņu, kas saceļ putekļus...

2

Serjoža met ugunī egļu zarus, raugās, kā tie sākumā kūp, tad no tiem paceļas biezi, pelēki dūmi — no skujām izgaro sulas —, pēc tam zariņš uzliesmo un skujiņas saliecas kā sārtas, nokaitētas skaidiņas. Dīcošie odu bari, tiklīdz zari sāk kūpēt, nozūd. Taču pēc tam uzrodas no jauna, kodīgi riņķo aiz muguras, ēnā, un Serjoža atkal met zarus.

Viņš klausās, par ko runā māmiņa un Nikodims, bet pats nevar atrauties no uguns, vērīgi lūkojas tās trīsošajās liesmiņās, un liesma viņam liekas dzīva: tā gražīgi mainās, te izplēnēdama, te kaprīzi paceldamās gaisā,

un rāda Serjožam dīvainus brīnumus — te sarkanu, dzīslainu, saliektu roku, te pinkainu, zobus atņirgušu ģīmi, te putna spārnu. Taču tas viss ir acumirklīgs: viens mirklis — un spārni pazuduši, to vietā — sarkana bārda.

Serjoža sastingst, viņš labprāt pagrieztos pret māmiņu un Nikodimu, bet viņa acis gluži kā piekaltas ugunij.

— Kad bija sācies karš, — ne visai skaļi Nikodims stāsta, — man bija desmit gadu, bet četrdesmit trešajā es nolēmu doties uz fronti. Sažāvēju mazliet sausiņu, nospēru mātei divas sveces katram gadījumam, paņēmu sērkociņus un tēju. Sabāzu kabatās, lai nebūtu jāņem līdzi maiss, konspirācijas nolūkā, kā par brīnumu, iekāpu vilcienā, kas gāja uz Maskavu. — Nikodims izrauj no uguns gruzdošo zariņu, pasniedz māmiņai, lai piesmēķē, pats viņš nesmēķē. — Nu, bet toreizējos likumus, — viņš turpina, — nezināju. Aizbraucu līdz Vladimirai, tur pārbauda caurlaides — Maskavā tikai ar caurlaidēm drīkstot. Nu tā mani noķēra. Un izolatorā iekšā!

— Bet mēs kara laikā, — māmiņa viņu pārtrauc,

— pārcēlāmies no pilsētas uz laukiem. Pie radiniekiem Pilsētā aiz bada bija jāmirst nost. Vasarā vēl nekas, lasī jām nātres, no tām vārījām zupu, bet ziemā bads klāt. Tēvs pazuda bez vēsts, mātes specialitāte — mājsaimniece. Viņa iekārtojās rūpnīcā par krāvēju, bet tur jāstiepj dzelži, pārstaipījās, pavisam jau beidzāmies nost, labi, ka māte izlēma. Laukos, kaut arī tur bija grūti, tomēr ēdamā pietika. Pat pret lupatām mainījām...

— Bet jūs taču?... — Serjoža jautā Nikoditnam un apraujas. Gaida, lai māmiņa atkal viņu pamāca. Taču māmiņa klusē, bet Serjoža izlabo: — Kā tur tālāk ar zagļiem bija?

— Nekā. Nogādāja mani atpakaļ, — Nikodims atbild.

— Cietuma vagonā ar restēm. Pēc tam nodeva milicijai. Atskrēja māte, nekā nesapratusi, viens divi iepļaukāja mani pa vaigiem. Domāja, ka esmu sasaistījies ar zagļiem, kaut ko nozadzis... Pēc tam saprata. Mājās piekāva vēl stiprāk.

Serjoža smejas. Neatraudams skatienu no uguns, viņš jautā Nikodimam:

— Vai tad viņa jums ir tāda kauslīga? — Un piebilst:

— Bet kas viņa īsti ir?

Serjoža pajautāja vienkārši tāpat, mehāniski, bez dziļākas intereses, tāpēc ka skatījās kā hipnotizēts ugunskura liesmās, aplūkodams uguns figūras, un nepavisam

nepamanīja, ka Nikodims bija apklusis un atbildēja tikai pēc brīža:

— Nu tā . 4 * Sieviete

Pēc tam viņi dzēra katliņā izvārītu tēju. Krūzīšu virspusē peldēja sadegušu skujiņu atliekas, smalkās pelnu drīksniņas; Serjoža aizpūta tās uz krūzes malu un apdedzinājās ar garšīgo, aromātisko šķidrumu. Savu mūžu viņš nebija dzēris tik garšīgu tēju!

Māmiņa noliek galvu Nikodimam uz ceļiem. Nikodims klusiņām glāsta viņai matus. Serjoža noskatās viņos un smaida. Tagad viņš vairs nesaraujas, kad Nikodims pieskaras māmiņai. Māmiņai tas patīk, viņas seja izstaro klusu smaidu. Viņa kaut ko domā. Sapņo.

Nikodims glauda māmiņai galvu, spēlēdamies kutina viņai ausi ar zāles stiebriņu. Māmiņa aizsapņojusies nopurina no auss kukainīti, taču tas viņu no jauna kutina. Nikodims pamirkšķina Serjožam, viņš atsmaida pretī, bet māmiņa ķer kukainīti, neiedomājas, ka viņa tiek izjokota. Viņi neiztur — abi iespurdzas.

Māmiņa smejas, bet Nikodims sāk dziedāt. Dzied viņš slikti, nemākulīgi, redzams, ka nav muzikālās dzirdes, tomēr māmiņa pievienojas dziesmai, un nu jau iznāk saskanīgāk: Nikodims pieskaņojas māmiņai.

Viņi dzied grūtsirdīgo dziesmu par pīlādzīti...

Dziesma ir skumja, taču Serjožam nepavisam nav skumji — viņam ir labi, gribas lēkāt, skriet. Viņu pārņem prieks, un viņš velk līdzi, pareizāk sakot — ’ smieklīgi izkliedz piedziedājumu.

Māmiņa piedraud viņam ar pirkstu, Serjoža apklust, bet jautrība tā vien laužas uz āru. Viņš atceras — kad viņi mācījās Puškinu, Pontja visu klasi smīdināja:

— Tur Kaščejs pa tirgu staigā,

Varat redzēt viņu vaigā,

Spekulants ir viņa amats —

Vai par to kāds viņu lamās?

Joks, protams, neatbilst septītās klases skolnieka līmenim — viņš pārcelts septītajā —, taču viņam gribas muļķoties un pieaugušie viņu saprot: māmiņa šūpo galvu, bet Nikodims smaida. Serjoža redz, ka viņi ir apmierināti, un pielec kājās. Mežonīgi nokliedzas: piešauj plaukstu pie lūpām un ātri to vicina. Skaņa iznāk griezīga, neparasta, un atbalss to uztver.

— Oho-ho! — Serjoža kliedz. /

— Oho-ho! — sauc māmiņa.

— Oho-ho! — kliedz Nikodims.

Atbalss apvieno viņu saucienus un pēc kārtas atbild ar Serjožas, māmiņas un Nikodima balsi:

— Oho-ho-ho!

Pēc tam viņi gulēja. Siena kaudzē.

Nikodims atraka kaudzes pakāji, noguldīja tur māmiņu un Serjožu un apklāja viņus ar sienu. Odi tur nevarēja iekļūt, taču Serjoža tik un tā ilgi nevarēja aizmigt — siens nemitīgi čabēja: te risinājās sava īpatnēja dzīve, varbūt bez kukainīšiem, bez dzīvām būtnēm, sava dzīve taču var būt arī nedzīviem priekšmetiem. Tāda varēja būt arī nopjautai zālei, šiem salkani smaržīgajiem zāles stiebriņu miljoniem.

Caur spraudziņām, kas pašķīrās sienā, Serjoža aplūkoja debesis — milzīgas, samtaini zilas, ar zvaigžņu bagātīgo klaidu. Likās, debesīs nav pat vismazākā laukumiņa, kur nebūtu vissīkākās zvaigznītes, un viņš domāja, ka pasaulē vienmēr atradīsies salīdzināmi priekšmeti. Tā, piemēram, milzīgās debesis var salīdzināt ar šo kaudzi, patiesībā pavisam mazu. Taču siena kaudzē laikam gan nav mazāk zāles stiebriņu kā debesīs zvaigžņu. Šī zāle sapļauta no visa lauka, bet skudrām, kas staigā pa apakšu, šī zāle liekas kā bezgalīgs, nepārredzams mežs. Serjoža pasmaidīja. Protams, skudras neskatās debesīs. Neredz zvaigžņu miriāžu miljardus. Tās ir pārāk mazas, lai redzētu augstās debesis. Turklāt naktīs tās guļ. Skudras redz zāli, eži varbūt redz mežu, bet Serjoža, tāpat kā jebkurš cilvēks, redz debesis. Katrai būtnei ir savi dimensiju mērogi, sava pasaule. Tās nedomā par Nikodimu, par māmiņu, varbūt pat savas mātes nepazīst, nav radušas pazīt. Taču arī tās par kaut ko priecājas. Droši vien spēj gan sarūgtināties, gan baiļoties, gan ciest.

Serjoža aizver acis. Zāles stiebriņi čab, smaržo pēc kaut kā neaprakstāmi viegla un apbrīnojama.

Serjoža iemieg un, liekas, tūlīt pat pamostas.

Cik ātri pagājusi nakts! Jau rīts.

Cits citu pārtraukdami, dzied, žadzina un trillina putni mežā. Virs zāles blakus siena kaudzei, gluži kā muslīns, paceļas migla.

Māmiņa jau augšā — ar Nikodimu plūc puķes.

Serjoža redz, kā viņi noliecas un ienirst it kā siltā pienā — pa pusei nozūd šī baltā muslīna plīvurā.

Vara ripai līdzīga no miglas iznirst saule. It kā būtu tajā iegrimusi, nomazgājusies un tagad paceltos jaunai darbadienai.

Viņi brauc tālāk.

Riteņu spieķi veido sudrabotus apļus.

Seši saulē mirdzoši apļi ripo pa ceļu, saceldami nelielu putekļu grīstes, uzbrauc uz lielceļa, palaiž sev garām rūcošos pašizkrāvējus un vieglās automašīnas, pēc tam visi trīs nogriežas uz taciņas un nedzirdami sijā sudrabu starp margrietiņām, zilajiem zvaniņiem un šalkojošo kazrožu pīķiem.

«Kas ir laime?» Serjoža domā un pats sev atbild: «Laime ir šis brīdis, kad tu brauc un priecājies.»

3

Vecmāmiņa viņus negaida.

Kad trīs velosipēdisti tuvojas viņas mājai, viņa rušinās sakņu dārzā un ilgu laiku iztālēm nevar saprast, kas ir atbraukuši. Netic pati savām acīm.

Pēc tam pienāk klāt un, vērīgi ieskatīdamās, piesardzīgi pasniedz roku Nikodimam, māmiņai un Serjožam. Tikai tad izbijusies saka:

— Ak tu kungs!

Vecmāmiņa lēnām atgūstas, pamazām aptver, kas noticis, bet, jo labāk saprot, jo biežāk atkārto:

— Ak kungs! Ak kungs!

Serjoža smejas. Gan par vecmāmiņu. Gan par Kotju. Reiz tas bija atnācis ar krustmāti Ņinu pie viņiem ciemos un pastaigājās pagalmā. Serjoža iznāca to apraudzīt, skatās — Kotja stāv ar meitenēm.

Viena buldurē:

— Ak tu kungs!

Otra jautā viņai:

— Kas tas ir?

— Tas ir tāds onkulis, — pirmā atbild.

— Ak, jūs, — Kotja augstprātīgi paskaidro, — to saka, kad viesus negaida, bet viņi ir ieradušies.

Serjoža toreiz sāka skaļi smieties. Arī tagad smejas. Izrādās, taisnība bijusi mazajam Kotjam...

Vecmāmiņa ved viņus uz istabu, tūlīt ved atpakaļ, griež akas rokturi, šļakstinādama piesmeļ spaini ūdens un pasniedz ciemiņiem, lai tie varētu nomazgāties.

Nikodims nomet kreklu, kails līdz jostasvietai — smejas, skaļi krekšķina pēc sava paraduma: — Но! Но! Но! — Serjoža viņu atdarina — ūdens ledains, bet viņš klaigā, muļķojas, norīvējas ar garu dvieli, kam malās izšūti sarkani gaiļi.

Cik brīnišķīgi ir visapkārt!

Vecmāmiņa nepavisam nav nikna. Smaida — atguvusies! — paver biezās lūpas: redzami, gluži kā meitenei, līdzeni zobi, un krunciņas izplūst pa visu seju.

Viņi sēž pie gara koka galda, kas laika gaitā kļuvis tumšs, dzer aukstu pienu, ēd lielas maizes rikas ar medu. Pēc tam atpūšas.

— Tas tā — uzkodām, — vecmāmiņa uztraukusies runā, un Serjožam liekas, ka viņa grib sacīt pavisam ko citu. — Tas tā — no ceļa, — viņa paskaidro. — Tūlīt nokaušu vistiņu, un tad ēdīsim pusdienas.

Māmiņa smaidīdama glauda viņai roku un saka:

— Māmiņ, Nikodims ir mans vīrs. Mēs, redz, pie tevis atbraucām parādīties.

Vecmāmiņa pamāj ar galvu, grib pasmaidīt, taču nezin kāpēc sāk raudāt, pienāk pie Nikodima, sniedzas viņam klāt — savukārt Nikodims noliecas un skūpsta viņu.

— Esi sveicināts, znotiņ, — viņa saka, — sveicināts, zelta gabaliņ!

Māmiņa aizgriežas, aizsmēķē un smejas.

— Ko tu saki? — viņa jautā. — Vai esi apmierināta? Sagaidīji?

— Sagaidīju! — vecmāmiņa saka un Nikodima klātbūtnē jautā: — Bet kāds viņš ir? Vai nedzer? Vai neklaiņo apkārt?

Māmiņa smejas un groza galvu, vecmāmuļas stingrību nomaina smaids, un viņa iztālēm Nikodimam pārmet krustu.

Pusdienās viņi ēd treknu vistas zupu, sālītas sēnes, gurķīšus un kāpostus. No lielā čuguna katla ar agrajiem kartupeļiem paceļas garaiņi.

Pēc pusdienām māmiņa gludina kleitu, Nikodimam bikses, Serjožam kreklu un četratā — kopā ar vecmāmiņu — visi dodas pastaigā pa sādžu.

Uz soliņiem un uz baļķīšiem pie savām mājām sēž cilvēki. Košļā saulespuķu sēkliņas, klausās radiouztvērējus. Visi noraugās uz vecmāmuļu ar ciemiņiem. Citi pieceļas, pienāk klāt, lai pasniegtu roku. Vispirms Nikodimam, pēc tam māmiņai un Serjožam. Lai sasveicinātos, vecmāmiņai

dot roku nav obligāti — viņa ir savējā, šejieniete —, bet ciemiņi visus interesē. Serjoža ievēroja: lauku ļaužu sejas ir kā no bronzas. Iedegušas. Tikai krunciņas pierē, bet, kad cilvēki smejas, tās izgludinās un kļūst baltas.

Serjoža šās pastaigas laikā jūtas neveikli. Gluži kā zvērs zooloģiskajā dārzā. Visi uz viņu skatās. Aplūko. Māmiņu un Nikodimu aplūko vairāk, un Serjoža redz — viņiem arī ir neērti, taču viņi to pacieš.

— Ē-ē! — Pienāk klāt večuks ar pliku pauri, taču kuplām uzacīm. — Baskāje Aņka atbraukusi!

— Tā pati, — māmiņa atbild un apskauj viņu, bet Nikodimam paskaidro: — Mani par baskāji iesauca tāpēc, ka reizēm gadījās pat ziemā bez zeķēm skriet uz skolu. Nebija ko aut.

— Tā, tā, — večuks runā. — Pamatīgi dabūjām ciest. Tagad, skatos, esat atkopušies. Redz, Jevgeņija pat dūšīga kļuvusi, — viņš pamāj uz resno vecmāmiņu. — Kā baļļiņa!

Vecmāmiņa jokodama uzsit večukam pa pliko pauri un iebukņī, taču pati smejas:

— Viņš, vecais velns, nevar man piedot, ka pie viņa neizgāju, paliku atraitnēs!

— Ahā! — večuks pamāj. — Bet vai tagad nevari nākt? — Visi smejas.

— Iesim! — vecmāmiņa jokojas, paņem večuku zem rokas, un viņi soļo pa priekšu. Večuks mēļo, paņem no māmiņas papirosu un smēķē. Mēģina pūst dūmus gredzenos.

— Bet kas jūs esat pēc specialitātes? — večuks Izprašņā Nikodimu.

— Ekonomists, — tas atbild.

— Ekonomists! Oho! Grāmatvedis, vai?

— Nē, — Nikodims smejas. — Līdzīgs gan, taču nav tas. Kā lai jums to paskaidro... Svarīgāks, vai...

— Svarīgāks! — večuks saprot. — Tātad priekšnieks.

— Jūs mani nesapratāt, — Nikodims atkal smejas. — Šis darbs ir it kā svarīgāks par grāmatvedības darbu. Sarežģītāks.

— Tātad ekonomiju ieviešat? — večuks precizē.

— Kaut kas tamlīdzīgs, — Nikodims pamāj ar galvu.

— Tas ir skaidrs. — Večuks uztraucas: — Bet ko tad par Ameriku dzird? Vai karš nav gaidāms?

Vecais uzmācīgs gluži kā dadzis. Aizvien viņam kaut kas no Nikodima vajadzīgs. Pavadīja viņus līdz pašam sādžas galam. Un atgriezās atpakaj.

Bet sādža Serjožam iepatikās. Ceļi apstādīti ar papelēm. Uz zedeņu žogiem žūst podi. Saulespuķes no sakņu dārziem māj ar galvām.

Kad viņi atgriezās mājup, pretī gadījās riteņtraktors. Traktorists, nokvēpis melns no galvas līdz kājām, piebremzēja viņiem blakām un noņēma žokejcepuri.

— Aha! — vecmāmiņa saka. — Vai nepazīsti? Tas taču tavs brālēns!

Māmiņa pasniedza traktoristam roku un, paskatījusies uz plaukstu, iesmējās: visa melna!

— Valentīn! — viņa sauc traktoristam. — Atnāc ar ermoņikām!

Uz vakara pusi sanāca pilna istaba cilvēku.

Valentīns atnes ermoņikas un nu tik laiž vaļā. Vecmāmiņa dejo ar to večuku, grīdas dēļi vien čīkst. Tabakas dūmi nespēj pa logu izkļūt. Māmiņa dzied častuškas:

— Nezinu, kā to lai saku,

Vēlos būt tev vienmēr blaku,

Kopā vadīt mūža dienas,

Likteņsaitēm tās lai sienas.

Ermoņikas spēlētājs uz mirkli apstājas, iztukšo glāzīti, norauš no pieres sviedrus un spēlē atkal.

Serjoža pat nebija domājis, ka viņam ir tik daudz radinieku. Krustmātes un tēvoči. Un viņu bērni. Tātad Serjo-žas otrās pakāpes brālēni un māsīcas.

Viens radinieks Serjožam varen iepatikās. Puisis, mazliet vecāks par viņu. Mati nodzīti uz nullīti. Kautrīgi sēž uz soliņa, nevar noķert uz šķīvja slideno gurķi.

Radiniekam apnika ķerstīt gurķi, viņš piecēlās un paklusām izgāja pagalmā. Serjoža pieklājības pēc nogaidīja un arī izgāja.

Puisis ar noskūto galvu bija atspiedies pret lieveņa stabu. Ieraudzījis Serjožu, neizbrīnījās. Iegrūda roku kabatā un pasniedza cigareti.

— Nē-e! — Serjoža nobijās un sāka taisnoties: — Mana māte — taisni briesmas, kā kūpina! Tāpēc es tabaku neciešu.

Puisis pamāja un pieklājīgi paskaidroja: — Mani sauc Kola. — Un bez pārejas jautāja: — Vai tā ir jūsu tehnika?

Pagalmā mirdzēja velosipēdi.

— Mūsu, — Serjoža atbildēja.

— Uzreiz veseli trīs velosipēdi? — Koja brinijās.

— Uzreiz trīs, — Serjoža apstiprināja, neielaizdamies sīkumos. Piedāvāja: — Gribi izmēģināt?

Apcirptais Koja uzlocīja labo bikšu staru, izstūma Serjožas velosipēdu uz ceļa, apsēdās, kā nākas, grozīdamies tikko noturējās virsū, tomēr aizbrauca un nozuda tumsā. Viņš neatgriezās tik drīz, tikai pēc minūtēm desmit, un, vērodams, cik steidzīgi viņš nokāpa un kā pēc tam lielīja velosipēdu, Serjoža saprata — dabūjis izbraukāties pēc sirds patikas.

«Lai jau tiek,» Serjoža nodomāja, «nav žēl — tomēr radinieks!»

Radinieks nolika velosipēdu sētā, izgāja uz ielas, mazliet pamīdījās un piepeši sacīja:

— Varbūt gribi pavizināties ar traktoru?

— Bet vai tu proti? — Serjoža neticēja.

— Aidā! — Koja atbildēja un neatskatījies aizskrēja.

Traktors, izrādījās, bija tas pats, ar kuru brauca Valentīns, un noskaidrojās, ka Koja ir Valentīna dēls, bet traktoru vadīt viņš iemācījies skolā mehanizācijas stundās, turklāt arī tēvs ne velti ir traktorists.

Koja apsēdās sēdeklī, iekārtoja blakām Serjožu un ieslēdza ugunis. Traktors ietarkšķējās un izrāvās no vietas.

— Bet ja nu tēvs izdzird?! — Serjoža uztraucies iekliedzās.

— Nē, — Koja pameta ar galvu, — viņš nedzirdēs — ermoņikas noslāpē visas skaņas.

Traktors nozuda aiz sētas un aizdrāzās pa putekļaino, mīksto ceļu.

— Laiž kā vieglais autiņš! — piemiedzis acis, iekliedzās Koļa. Un piepeši iesvilpās — gari stiepti, pārgalvīgi. Serjoža iesmējās un arī iebāza mutē divus pirkstus. Nu viņi svilpa divatā, un skaņa, sajaukusies ar traktora rēkoņu, iznāca šaušalīga. Līdzīga aizvēsturiska dzīvnieka kaucienam.

— Kola! — Serjoža uzsauca simpātiskajam radiniekam. — Bet tu atbrauc uz pilsētu!

— Es biju pilsētā, — Koļa atbildēja.

— Nē, atbrauc pie manis! Es tev visu parādīšu. Aiziesim uz ķinīšiem. Uz zooloģisko dārzu.

— Norunāts! — Koļa iesaucās un pagriezās pret Serjožu. Viņa apcirptā galva starmešu gaismā atgādināja apaļu ezīti.

Serjoža iesmējās. Viņam iegribējās izdarīt ko labu šim Koļam. Piemēram, kaut ko vērtīgu uzdāvināt. Pateikt kādu vārdu, lai Koja saprastu viņa labvēlību, sirsnību un draudzību.

Sai brīdī viss viņam patika: gan labsirdīgais radinieks, kas tik braši vada traktoru, gan putekļainais ceļš, gan ceļmalās zibošie bērzi.

— Vai atbrauksi? — Serjoža iesaucās.

— Norunāts! — Koja atbildēja.

Cik patīkami, Serjoža nodomāja, iepazīties ar jauniem cilvēkiem. Vēl vakar viņš nepazina Koļu, pat nenojauta, ka viņam ir tāds radinieks. Bet šodien viņam nācis klāt vēl viens draugs.

— Vai sitam saujā? — priecādamies iesaucās Serjoža.

— Sitam saujā! — Koļa atbildēja. Un pagriezies sniedza Serjožam savu roku.

Paspiest to Serjoža nepaspēja.

Atskanēja brīkšķis — un viņš nokļuva it kā sapnī: zem kājām vairs nebija pamata, viņš kaut kur lidoja.

4

Nu Serjoža ir «lidmašīna»!

Kreisā roka pacelta lidojumam. Tā ielikta ģipsī. Ja paskatās no malas — patiešām izskatās kā spārns.

Palātā, kurā viņš guļ, ir divas «lidmašīnas» — viņš un jauns puisis. Vēl ir «lielgabalnieks» — bāls tēvocis. Viņš salauzis kāju un guļ uz koka dēļa, bet kāja kā lielgabala stobrs rēgojas augšā, piekarināta pāri ritentiņiem pie smaga atsvara. Patiešām īsts «bruņinieks»! Jokupēteris un balamute ir tēvocis Vaņa. Par «bruņinieku» viņš kļuvis tāpēc, ka, apsēdies uz palodzes ar muguru pret ielu, sašūpojies un nolidojis lejā no trešā stāva. Labi, viņam vēl veicās, iekrita puķu dobē — salauza tikai kaklu. Tagad guļ, ieslēgts bruņās no pakauša līdz jostasvietai.

Jautra kompānija — neko teikt!

Laika daudz, bet nav kur to likt. Atnāk no rīta ārsts, paklaudzina pa ģipsi, kaut ko noņurd un aiziet, nekā nepateicis, bet ko tur lai saka, tagad vajadzīgs laiks, kamēr pārlauztie kauli zem ģipša mierīgi saaugs.

Serjoža lasa «Grāfu Montē Kristo», biezu sējumu, — māmiņa dabūjusi. Kinofilmu viņš ir redzējis, taču grāmatu nav lasījis, bet tā, izrādās, ir interesantāka. Pēc tam

saviem jaunajiem biedriem pastāsta. T>, uzmanīgi klausās. Ir apmierināti, ka Serjoža palīdz kavēt laiku. «Nosist laiku» — balamute saka.

Tēvocis Vaņa sāk runāt, kad viss viņiem ir apnicis un vairs nav spēka. Pat «Grāfs Montē Kristo» nelīdz.

— Khe, khe, — viņš iesāk, — kad izrakstīšos, mācīšos par kosmonautu. Ko tur daudz! — Pats par sevi brīnās: — Tur esot «mīkstā» nosēšanās, bet es pat «cieto» esmu izmēģinājis, gan paņems...

Aiz skumjām un garlaicības slimniekiem jebkurš joks ir mīļš. Pat visniecīgākais.

— Kaut gan ne, — tēvocis Vaņa saka. — Sevi ir jāpārbauda. Kā būtu, ja no kāda desmitā stāva nožautos?

— Vai tu paspēji kaut nobīties? — viņam jautā «lielgabalnieks».

— Kāpēc lai baidītos, — «bruņinieks» atbild, — es varbūt šim lēcienam biju gatavojies visu mūžu,

Serjoža smejas locīdamies.

Tēvocim Vaņam ir trīs bērni. Un sieva — vājina, nomocīta. Viņi ierodas dienas nogalē: sieva no darba iegriežas veikalā, tad pēc bērniem, un visi kopā viņi atnāk pie tēva. Sieva viņam ilgi un sīki atskaitās: ko nopirkusi, kur bijusi, kurš kaimiņš ko sacījis, kā uzvedas bērni — katrs atsevišķi. Tēvocis Vaņa kļūst nopietns, visu stingri noklausās, pēc tam iespaidīgi sarunājas ar bērniem — rāj, piekodina, kā kuram jāuzvedas, taču beigās nenoturas.

— Citādi nozvelsieties, — viņš saka, — tā kā jūsu tētis no trešā stāva. Bet ja nu pat puķu dobes nav apakšā..,

Serjoža iespurdzas, balamutes sieva aiziet saniknota, taču nākamajā dienā viņi atkal visi kopā ierodas ar pieticīgiem ciemakukuļiem: ābolu vai kompota burku.

Tēvocis Vaņa strādā ar asfalta veltni, taisa ceļus. Veltnis tomēr atgādina traktoru, un Serjoža stāsta tēvocim, kā viņš ar attālo radinieku, apcirpto Koļu, naktī vizinājies, ietriecies bērzā un kā bezsamaņā aizlidojis uz priekšu metrus septiņus un nokļuvis uz zemes.

— Tātad tu arī esi «lidotājs», — tēvocis Vaņa sarado viņu ar sevi. Bet samaņas zaudēšanu izskaidro īsi: — īssavienojums! Tā man arī bijis.

Bālais «lielgabalnieks», kaut arī smejas par tēvoča Vaņas jokiem, tomēr nosoda viņu, kad tas sevis pēc iziet no palātas.

— Tarkšķis! — viņš saka.

— Kā jūs to zināt? — Serjoža uztraucas.

— Не! — drūmais «lielgabalnieks» atmet ar roku. — Jau pēc specialitātes taču redzams. Ar veltņiem tikai sievas strādā.

Tas Serjožu nepārliecina. Viņam tēvocis Vaņa patīk. Ja nebūtu Vaņas, viņi te pavisam nonīktu.

Divas reizes dienā — no rīta un vakarā — nāk māmiņa. Tāpēc, ka Serjoža redz viņu ar pārtraukumiem, nevis visu laiku, pārmaiņas māmiņas sejā redzamas labāk. Galvenais ir tas, ka viņa kļuvusi skaistāka. Seja gludāka — mazlietiņ apaļīgāka. Mamiņai parādījušās jaunas kleitas, puķainas, spilgtas, viņai tās piestāv, dara jaunāku. Valkā kurpes ar augstiem papēžiem — kļuvusi garāka, mazliet slaidāka. Galvenais — visu laiku smaida.

— Ak tu, mana nelaimes čupiņa! — viņa saka Serjo-žam, bet pati smaida. Redzams, nekādas nelaimes nav, kaut arī viņš nokļuvis slimnīcā.

Toreiz pēc katastrofas Serjožu aizveda uz rajona slimnīcu. Uz lielceļa apturēja mašīnu un aizdrāzās. Kamēr brauca līdz rajona centram, māmiņa no šofera uzzināja, ka viņš brauc uz pilsētu. Tā viņu tūlīt nogādāja šurp — uz rajona centru.

Kāzu ceļojums ātri beidzās. Arī velosipēdi palika pie vecmāmiņas. Taču ne jau tas Serjožu satrauca. Interesanti, kā Koļam klājas? Viņš apjautājās māmiņai, bet viņa atbildēja izvairīgi — nekas. Traktors sadauzīts ne pārāk stipri, tikai radiators pamatīgi iebuktēts, bet lukturi — smalkās drumslās.

— Brāzienu dabūja? — Serjoža jautā. Māmiņa parausta plecus, nenoteikti smaida.

— Droši vien, — viņa saka, — mazliet...

Serjožam žēl Kojas. Viņš taču zina — tas viņu vizinājis pateicībā par velosipēdu.

Serjoža lūdz, lai māmiņa atnes papīra lapiņu un spalvaskātu; viņa atnes, un viņš raksta vēstuli:

«Koļa, neskumsti, es izveseļošos, nav nekā sevišķa, vienkārši lūzums, tikai zem ģipša niez āda. Taču noruna ir dārgāka par naudu — atbrauc uz pilsētu, kā solīji! Sveiciens!»

Māmiņa pietur lapiņu, lai būtu ērtāk rakstīt, pēc tam lasa vēstuli.

— Vai tu neesi aizmirsis? Rit taču tev dzimšanas diena! — viņa atgādina.

Jūlija vidū Serjožam ir dzimšanas diena. Šoreiz četrpadsmit gadu. Bet kā neveicās ar roku! Dzimšanas diena — slimnīcā.

— Varbūt izlaidīs? — Serjoža žēlīgi saka. Viņam gribas, lai dzimšanas dienā viņš būtu mājās, lai varētu paaicināt Pontju un Robertu no pulciņa. Varbūt pasaukt Vasjku?

— Nebēdājies, — māmiņa atbild un atkal iesmejas. — Kaut ko izdomāsim.

Vakarā Serjoža iemieg ne uzreiz. Ilgi knosās. Viņam ir apnicis gulēt uz labajiem sāniem, ļoti gribas aizlikt kreiso roku aiz pakauša un pagriezties. Taču kreisā roka karājas augšā.

Serjoža, saburzījis palagu, dīdās un elso. Beidzot apklust. Domā, ko gan māmiņa rīt izgudros.

Taču māmiņa neko nav izgudrojusi. Viņas vienkārši nav.

Vienmēr divreiz dienā — no rīta un vakarā — nāk, bet šodien — tādā dienā — viņas nav.

Serjoža ēd slimnīcas brokastu biezputru, bet aizvainojums vērš drūmu viņa seju. Viņam ir skumji un smagi, viņš negrib nevienu redzēt, pat balamuti tēvoci Vaņu ne.

Bet tas, kā par spīti, cenšas. Maļ savu maļarno. «Lielgabalnieks» un otra «lidmašīna» zviedz. Tēvocis Vaņa apklust, pienāk pie Serjožas un apsēžas blakām. Klusē. Sniedz ābolu.

Serjoža skatās uz tēvoci Vaņu, «bruņinieku» ģipša bruņās, uzmanīgi aplūko, it kā to redzētu pirmo reizi, pēc tam paklusām saka:

— Paldies, tēvoci Vaņa!

Tas sarauc pieri. Melnās uzacis virs deguna saplūst, savienodamās vienā melnā svītrā.

— Starp citu, es tevi turēju par gudru vīrieti, — viņš saka. — Bet tu saskābi. Tu domā, ka māmiņa tevi aizmirsusi? Muļķis! Viņa tāpēc arī nenāk, ka atceras. Gan redzēsi!

Garastāvoklis Serjožam uzlabojas. Viņš nevar vien atraut skatienu no durvīm. Protams! Nav ko šaubīties! Māmiņa atnāks un ne jau viena pati — ar Nikodimu, viņš pilnīgi pārliecināts par to.

Kad pacietība sāk jau izsīkt, durvis patiešām atveras. Uz sliekšņa stāv Pontja pieaugušo virsvalkā. Tas velkas

pa grīdu, piedurknes Pontjam, gluži kā putnubiedēklim, karājas uz leju.

Tiklīdz Pontja sper soli palātā, uz sliekšņa parādās Vasjka.

Serjoža pārsteigts un samulsis mazliet pieceļas.

Viņš jūt, ka sāk tvīkt vaigi. Kopš viņi nav redzējušies, Gajina ir pārmainījusies. Acis, liekas, kļuvušas vēl lielākas un vispār... Tāda pavisam pieaugusi. Tagad viņu pat par Vasjku nevar saukt.

Serjoža raugās uz Gajinu, bet tā pasper soli uz priekšu un atbrivo vietu Nikodimam. Serjoža draudzīgi māj viņam ar veselo roku, gaida, kad parādīsies māmiņa, taču māmi-ņas vietā palātā ienāk Kotja, aiz viņa krustmāte Ņina un Oļegs Andrejevičs formas tērpā. Ko tu neteiksi: tik daudz viesu uzreiz! Serjoža apjūk, viņam vajadzīga palīdzība, un palīdzība ierodas. Tā ir māmiņa. Viņa stāv uz sliekšņa eleganti ģērbusies, ar jaunu frizūru, sasmaržojusies.

Visi apsveic Serjožu, spiež viņam roku. balamute un otrā «lidmašīna» grasās iziet, samulsuši no tāda lēruma viesu, taču māmiņa viņus nelaiž ārā; viņi sastumj taburetes, pārklāj tās ar laikrakstiem, pēc tam ar tīru galdautu — māmiņa atnesusi to sev līdzi —, un no tīkliņiem tiek izkravāts ēdamais. Cepta vista, tomāti, gurķi, liela bjoda ar upenēm un grezna, izgarnēta torte.

— Pēc visiem likumiem! — Pontja sauc, iesprauž tortē četrpadsmit tievas eglīšu svecītes un aizdedz tās.

Acumirklī visi apklust. Piepeši Serjoža ierauga, ka Kotja, salicis plaukstas kopā un pievēris acis, kustina lūpas. Serjoža grib smieties, taču krustmāte Ņina aizsteidzas priekšā.

— Ko tu dari, Konstantin? — viņa stingri noprasa Kot-jam.

— Es, māmiņ, lūdzos, — Kotja nopietni atbild.

— Kā — lūdzies? — Oļegs Andrejevičs brīnās.

— Lūk, kā, — Kotja saka. — Ak, dievs, visžēlīgais tēvs, izdari tā, lai Serjoža ātrāk izveseļotos!

Balamute tēvocis Vaņa pat palecas gultā.

— Ai! — viņš kliedz. — Palīgā! Nevaru!

Visi smejas locīdamies, slaucīdami asaras, bet Pontja — pat žagodamies.

Atveras durvis, un iekšā ieskatās auklīte. Redz, ka visi smejas, mirkšķina acis un, nezinādama, kas notiek, pati sāk smieties.

Nedēļu pēc dzimšanas dienas no slimnīcas tika izrakstīta otrā «lidmašīna», bet tēvoci Vaņu vēlreiz operēja. Kaut kas viņam nebija pareizi saaudzis.

— Tas nu gan! — nosvīdis, kļuvis pelēcīgs, tomēr smaidīdams viņš saka. — Otrreiz pārlauza kaklu un salika no jauna!

Aiz sāpēm viņš smēķē, pūzdams dūmus zem segas un šķobīdams lūpas.

Toreiz, dzimšanas dienā, kad visi bija aizgājuši, tēvocis Vaņa jautāja Serjožam:

— Kurš tad bija tavs tētis? Vai milicis?

— Nē, otrs, — viņš automātiski atbildēja un aprāvās.

Iznāk, ka Nikodimu viņš nosaucis par tēvu.

Serjoža iegrima domās. Iznāk...

Viņam kļuva skumji. Cik viņš ātri no īstā tēva atteicies... Cik sen kā Nikodims pie viņiem pārnācis dzīvot? Trešais mēnesis... Pirms trim mēnešiem Serjoža viņu neieredzēja, bet tagad izturas labi, ir pieradis. Varbūt pat mīl?

Serjoža domā par Nikodimu, atceras kāzu ceļojumu, kā viņi siena kaudzē pārnakšņoja, kā rītausmā Nikodims ar māmiņu lasīja puķes, bet vēl pirms tam pie ugunskura glāstīja viņai galvu, kutināja ausi ar zāles stiebriņu.

Ja māmiņa mīl Nikodimu, tātad arī Nikodims mīl māmiņu. Tā tam vajadzētu būt. Turklāt arī Serjožam jāmīl Nikodims. Jāuzskata viņš par tēvu.

Serjoža domā par nodevību, par drausmīgu nodevību, ko viņš izdarījis. Viņš taču devis piekrišanu, ka Nikodims būs viņa tēvs. Un līdz ar to it kā nodevis īsto tēvu.

Serjožas tēvs bija lidotājs, Serjoža ar to vienmēr lepojās. Gribēja būt līdzīgs viņam. Līmēja lidmodeļus. Bet tagad... Kas gan tagad iznācis?

Viņš piever acis, cenšas atsaukt atmiņā svešo tēva seju — te līdzīgu Čkalovam, te ar Gagarina smaidu, te līdzīgu tiem — skafandros. Aiz piepūles Serjoža pat piever plakstiņus. Taču viņam neizdodas... Tas ir briesmīgi. Viņš sevi nosoda, kniebj sev kājā, taču veltīgi. Vēl pirms trim mēnešiem tēvu viņš redzēja sapņos caurām naktīm, kaut arī ar dažādām sejām, bet tagad viņš redz visādus sapņus, tikai tajos nav tēva. Nekur nav. Ne sapņos, ne atmiņā.

Māmiņas smaids sāk viņu kaitināt. Viņam ir pretīgas

viņas spilgtās kleitas, frizūras un augstie papēži. Kad viņa atnāk, viņš skatās caur pieri un kļūst īgns. Māmiņa jautā, kas ar viņu noticis, mēģina sapurināt, taču tas Ser-jožu vēl vairāk uzbudina. Pēc tam paklusām, lai nedzirdētu palātas biedri, jautā:

— Vai tu visu esi jau aizmirsusi?

— Ko aizmirsusi? — māmiņa brīnās.

— Par mani. Esi aizmirsusi, vai ne?

Māmiņa purina galvu, nekā nesaprot.

— Kas es būšu, — viņš saka un redz, ka māmiņa sadrūmst.

— Nē, — viņa atbild. — Atceros. Es zvanīju uz pulciņu. Viņiem drīz būs sacensības.

— Kad? — Serjoža pieceļas.

— Varu uzzināt precīzi, — māmiņa apsola.

Serjožam nāk atmiņā jaunā lidmašīna, kas vadāma pa

radio, ko viņš kopā ar Robertu iesāka taisīt, nāk atmiņā kazeīna līmes smarža un klusums, kas valdīja pulciņā.

Ko lai dara, tēva nav, un nav arī viņa fotogrāfijas, lai zinātu un atcerētos seju. Bet ir viņa darbs. Ir aviācija. Un aviomodelistu pulciņš.

Serjoža uztver ciešo māmiņas skatienu. Viņa aplūko Serjožu stingri kā pieaugušo, kas pateicis ko ļoti nopietnu. Viņas acis nesmaida — skatās plaši, izbrīnījušās — tāpat kā toreiz.

— Es visu atceros, — viņa laipni saka. Un negaidīti piebilst: — Taču arī tu atceries mani!

Serjoža nesaprot šos vārdus. Ko viņa grib pasacīP Ko viņš aizmirsis? Pat ļoti labi atceras. Vai tad var aizmirst? Serjoža smaida. Atmaigst. Vai var aizmirst kaut vai dzimšanas dienu?

Bet pēc tam viņam atkal ir svētki.

Pēc dažām dienām no rīta māmiņas vietā ierodas Niko-dims. Viņš izvelk no tīkliņa vīstokli. Serjoža ziņkārīgi ska tās, kas tur iekšā garšīgs. Taču Nikodims izvelk nevis ēdienu, bet Serjožas bikses.

— Ģērbies ātrāk! — viņš smaida. — Brauksim!

Serjoža zina — izrakstīt viņu nevar, kamēr nav noņemts ģipsis, uztraucies velk bikses, neko nejautādams, vilcinādamies uzzināt, tāpēc ka ziņa, spriežot pēc Niko-dima izturēšanās, būs patīkama.

Tomēr viņš neiztur:

— Uz kurieni?

*— Uz aerodromu, — Nikodims atbild.

—- Kāpēc? — Serjoža brīnās.

— Tavas sacensības. Tikko ārstu pierunājām — palaida uz divām stundām.

Serjoža aiz laimes palecas. Nikodims palīdz uzstīvēt bikses un uzmet uz pleciem sporta jaciņu. Viņi dodas lejā. Tur rūc taksometrs.

— Iegriezīsimies pēc Kotjas? — Nikodims smejas.

— Krustmāte Ņina lūdza.

Un nu viņi kopā ar Kotju un Nikodimu drāžas pa asfaltu ārā no pilsētas; no krūmiem jau iznirst lidlauka masts ar svītrainu rādītāju, pēc kura tiek noteikts vēja virziens un spēks, bet pēc tam parādās angāri ar pus-apaļiem jumtiem, durvis tiem ir vaļā, un angāros tumsni etažerēm līdzīgie divplākšņi AN.

Jau pa mašīnas logu Serjoža redz tiesnešu kolēģijas sarkano galdu un ierindā nostājušos puišus. Katram priekšā nolikts lidmodelis. Tie ir dažādās krāsās, un tāpēc liekas, ka zaļajā zālē laistās varavīksne.

Serjoža izraušas no mašīnas. Viņa ģipša «lidmašīna» saista ierindas uzmanību, puisi aplūko viņu, un viņš redz — kāds no puišiem māj ar roku. Roberts!

— Sveicināts, rekordist! — Roberts sauc.

Serjoža signalizē Robertam, māj pazīstamiem bērniem. Viņš jūt aiz muguras Nikodima elpu un ir laimīgs. Lai Nikodims ierauga viņa lidmašīnu! Lai uzzina, kas būs Serjoža!

Serjoža par to domā bez ironijas, bez pārākuma apziņas. Nikodimam tas jāzina — un cauri.

— Ko — vai tu būsi lidotājs? — Kotja jautā, aizrautīgi urbinādams degunu.

— Varbūt lidotājs, — Serjoža atbild, — bet varbūt konstruktors. — Un laimes uzplūdumā piedāvā Kotjam:

— Nāc arī tu!

— Es ietu gan, — Kotja piekrīt. — Bet vēl neesmu izlēmis, kas būšu. Varbūt diktors, varbūt detektīvs.

Viņi atiet maliņā. Apsēžas zālītē. Sisina sienāži. Spārni-ņus plivina raibie tauriņi. Sporta aerodroma zaļais laukums tikai liekas zaļš. Tas ir krāsains. Te kļūst sārts, te zils, te dzeltens, un Serjožam pēc slimnīcas piesmakušā gaisa un pretīgās zāļu smaržas krūts elpo brīvi un viegli.

Viņš uzsmaida Kotjam un ar veselo roku nogāž to zemē, cīnās un pateicības pilns raugās Nikodimā.

— Nikodim Mihailovič, — Serjoža jautā, — vai jūs no darba esat atprasījies?

— Atprasījos, — Nikodims saka, — māmiņai steidzams ieraksts, viņa nevarēja, bet es sarunāju.

Serjoža no jauna ieskatās viņā — jau kuro reizi šajos nedaudzajos mēnešos. Nu nē, Nikodims ir brīnišķīgs cilvēks! Viņš ir labs cilvēks, bet labi cilvēki vienmēr ir brīnišķīgi. Gan acis viņam ir labsirdīgās, atklātas, gan seja tīra un gaiša. Un ar ausīm te nav nekāda sakara. Ausis cilvēkiem var būt dažādas. Pat jābūt dažādām!

Serjoža apsēžas blakus Nikodimam, piespiež sev klāt Kotju. Pēc tam padomājis klusiņām piespiežas pie Niko-dima ar muguru.

Nikodims apņem viņu ap pleciem. Serjoža piespiežas pie viņa stiprāk.

Viņam ir labi.

Pat lieliski!

Laukumā rūc benzīna motoriņi. Rūc, forsēdami apgriezienus. Cits pēc cita lidmodeļi pacejas gaisā, lai pēc tam nolaistos laukumā. Kuram ilgāk noturas gaisā, tātad tam ir labāks modelis. Izturīgāka fizelāža, vieglāki spārni. Tam ir labāka acs un saprātīgāks aprēķins. Jo katrā metrā, kuru veiks lidmodelis, ir ieguldīts veselas ziemas darbs. Serjoža zina, ko nozīmē piedzīvot neveiksmi. Lidmašīna jātaisa ilgi, bet ja nu tā pēdējā mirklī atsakās lidot? Neklausa motors? Vai slikti centrēts korpuss? Pēc tam tik daudz bēdu, aizvainojuma! Gribas visu pamest, samīt ar kājām savu paša izgatavoto putnu.

Lidmodeļi paceļas, bet Serjoža pārdzīvo par katru. Re, cik līdzeni laižas, uzņēmis augstumu, — tātad viss ir kārtībā! . Motoriņš klusumā tarkšķ, tad apklust. Izbeidzies benzīns. Taču lidmodelis nekrīt. Tas laižas un laižas, mezdams graciozas virāžas. Tas ir gaiss. Augšupejošas plūsmas. Neredzamas gaisa strāvas neļauj nokrist lid-modelim.

Serjoža piesardzīgi pieskaras Nikodima rokai. Un piepeši dzird čukstus.

— Sergej! — Nikodims pieliecies čukst. — Serjoža! Gribi kļūt man par dēlu?

Serjoža strauji pavēršas pret viņu.

— Kā tas ir? — viņš jautā. — Par dēlu?

— Es tevi adoptēšu. Tu būsi mans dēls ...

Sergejs raugās Nikodimā plaši ieplestām acīm.

Domas viņam riņķo kā viesulis. Šais domās ir viss —

izbailes, apmulsums, šaubas, prieks un aizdomas,

Aerodroms, tauriņi, Nikodims, debesu zilgmē lidojošie mode|i, saules dāsnais siltums, Kotja.

Viņu tur savā varā reāla laime, kas nepieciešama tik pat kā gaiss, un viņš šai brīdī nevar domāt neko sliktu

— Gribu, — viņš saka Nikodimam. Un dedzīgi atkārto, it kā mezdamies atvarā: — Gribu! Gribu! Gribu!

6

Augusts. Bula laiks. Papeļu un akāciju lapas klāj bieza putekļu kārta: kur tas laiks, kopš nav bijis lietus! Serjo žam tika noņemts ģipsis. Roka lieliski saaugusi. Tikai kļuvusi nedaudz vājāka, un tā jāvingrina.

Ik dienas Serjoža apmeklē ārstnieciskās fizkultūras kabinetu. Kustina pirkstus, saliec un atliec roku, groza to Bet pārējo laiku pavada pie upes.

Kopā ar Pontju viņi nirst maskā ar stobriņu, ūdens burbuļo ap pleznām mutuļiem. Iznirst, izspļaudās, uzņem laiku, kurš ilgāk noturēsies zem ūdens, kurš tālāk aiznirs neelpodams.

Aiz meža virs sporta lidlauka laižas izpletņlēcēji. Serjoža redz, kā lēnām, cītīgi rūcinādama motoru, pār priežu galotnēm paceļas lidmašīna AN-2 un no tās at dalās melns punktiņš. Cits pēc cita uzzied izpletņi, mežs tos aprij, bet lidmašīna no jauna paceļas debesīs un atkal met izpletņlēcējus.

Serjoža stāv līdz jostasvietai ūdenī, raugās, kā ņirb Pontjas kājas, un atkal domā par to notikumu, atkal un atkal...

Tas viss notika toreiz, tai brīnišķīgajā dienā, lidmodeļu sacensību laikā. Serjoža bija laimīgs, bezgala laimīgs, turklāt vēl Nikodims pasacīja šos vārdus... Serjoža piekrita. Nebija nekādu šaubu: viņš arī tagad ar mieru, taču ne jau tur tas suns aprakts.

Toreiz lidmodeļu sacensībās atgadījās vēl viens notikums. Serjožam bija kauns par Nikodimu.

Viss notilca gluži kā pa jokam. Lidmodeļi pacēlās cits pēc cita, beidzot iestājās sen ilgotais mirklis: uz starta nostājās Roberts ar jauno lidmašīnu.

Sākumā viss ritēja normāli. Roberts sagrieza propelleri, motors iekaucās griezīgi un pārgalvīgi. Lidmašīna vienmērīgi cēlās augšā.

— Skatieties! — Serjoža sauca Kotjam un Nikodimam. — Vai redzat?

Sarkanā lidmašīna droši šķēla gaisu, pēc tam spēji pacēlās augšup, gandrīz vertikāli cēlās — acīmredzot iestrē-dza eleroni; motora skaņa kjuva histēriska, plarkšķoša, lidmašīna negribot sagriezās uz sāniem un piepeši krita lejup. Tieši viņiem virsū.

Serjoža raudzījās uz sarkano lidmašīnu, piegrūzdams ar roku Kotjam, taču Kotja prom negāja; viņiem kliedza kaut ko, bet te Serjoža sajuta, ka zaudē savu balstu. Viņš nokrita. Blakām atskanēja tarkšķis, un viss apklusa.

Serjoža ieraudzīja zālē iedūrušos sarkano lidmašīnu un pie viņa skrejošo Robertu.

Bet pēc tam — Nikodimu.

Viņš stāvēja metrus divdesmit aiz Serjožas un Kotjas, apjucis skatījās apkārt un lamājās. Serjoža gluži kā ar āmuru pa pieri dabūja: Nikodims aizbēdzisl Bet viņus atstājis! Serjoža sēdēja, atgāzies pret Nikodima muguru, bet pēc tam bija zaudējis atbalstu.

Viņi drīz vien aizbrauca uz slimnīcu — bija pienācis laiks atgriezties —, un, jo tālāk attālinājās no lidlauka gazikā, jo vairāk Serjožam bija kauns: Nikodims taču pameta viņus, nobijies par sevil

Bija pagājis milzum daudz laika — vesels mēnesis. Serjoža no slimnīcas sen jau izrakstījies, peldas ar Pontju, taču, tiklīdz kāds atgādina viņam kaut ko par lidlauku, uzreiz nāk atmiņā pārbiedētā, apjukusī Nikodima seja.

Serjoža atceras Nikodima stāstu par to, kā viņš bija sašāvis balonu. Un kā karavīri viņam bija devuši iesauku.

Serjoža cenšas aizmirst dīvaino atgadījumu. Jo vairāk tāpēc, ka Nikodims viņam sacījis tādus vārdus... Taču nekādi nevar to aizmirst. It kā sirdī būtu iedūrusies skabarga.

Iznirušies līdz apnikumam, Serjoža un Pontja iet uz mājām un pārspriež par zemūdens peldēšanu.

— Mans tētis, — Pontja saka, — var veselu minūti nosēdēt zem ūdens.

— Bet vecaistēvs droši vien visas piecas, — dzēlīgi pasaka Serjoža. Viņam briesmīgi apnicis, ka Pontja ik brīdi atsaucas te uz vecotēvu, te uz tēti: «Mans vecaistēvs!», «Mans tētis!».

Pontja piepūšas. Klusē. Klusē arī Serjoža. Viņš jūtas neērti. Izgrūda, bet iznāca it kā no ļauna prāta. Viņam arī gribētos pasacīt: «Mans tētis!» Taču viņš nevar.

No Pontjas Serjoža atvadās pie mājas. Lec pa čīkstoša-

jām koka kāpnēm, uzmanīgi pieturēdams durvis, lai kaimiņienei «neizsprāktu smadzenes», ienāk istabā, skatās apkārt un netic savām acīm.

Pie galda sēž Nikodims, māmiņa un — ak kungs! — Literatūra.

Serjoža pamirst uz sliekšņa, nekā nespēj aptvert.

— Sveicināti! — Veronika Makarovna sveicina pirmā.

— Iepazīstieties! — Nikodims saka Serjožam. — Tā ir mana māmiņa.

Māmiņa! Serjoža neveikli nomet uz grīdas pleznas, pieliecas, lai paceltu, un drudžaini aptver: tātad Literatūra ir Nikodima māte. Serjoža atceras viņa pārbraukšanu. Otrajā dienā Nikodims gāja ar Literatūru pa ielu. Taču Serjoža toreiz neiedomājās, kāpēc, droši vien paziņas. Bet izrādās, ka Literatūra ir Nikodima māte un viņa — Serjo-žas radiniece.

Viņš paceļ pleznas, aiziet uz virtuvi, ilgi mazgā rokas un aizvien vēl nevar attapties.

Pie galda viņš jūtas neērti, skatās glāzē, svīst un domā, ka pārnācis mājās par agru, vajadzēja vēl pastaigāties.

Pieaugušajiem, liekas, arī neērti — viņi klusē, šķindina karotītes tējas glāzēs.

— Bet jūsu balsi, — Literatūra iztraucē klusumu, — es bieži dzirdu. Patīkama balstiņa...

— Nav jau diez kas, — māmiņa atturīgi atbild. — Speciālisti liela. — Vārdu «speciālisti» viņa izrunā ar uzsvaru. Serjoža paveras viņā. Māmiņas seja ir pieklājīga, taču tajā trūkst labsirdības. Viņš ievēro, ka māmiņa sēž saspringti, nedabiski taisni. Arī galvu расе] lepni. Serjoža pavērš skatienu uz Nikodimu. Tas apmulsis raugās niķelētajā tējkannā.

Atkal dzirdama karotīšu šķinda glāzēs, pieaugušie klusē. Veronika Makarovna atkal uzsāk sarunu pirmā.

— Jums mani jāsaprot, — viņa pieglaimīgi saka, — mūsu likteņi ļoti līdzīgi; es zaudēju vīru karā, Nikodims auga grūtos apstākļos...

Serjoža redz, cik saspringusi ir skolotāja, kā viņa uztraucas un cik māmiņa ir nepieejama. «Tas nav labi,» viņš domā, «nav viesmīlīgi.» Un baidās pēc sava prāta: «Nu Literatūra spers man divniekus!»

— Ilgi viņš neprecējās, es gribēju, lai viss viņam veiktos labi, — vai saprotat? Kā nākas.

— Saprotu! — māmiņa saka dusmīgā balsī. — Bet iznāca ne tā, kā nākas! — Un piepeši noliecas pie Veroni-

kas Makarovnas un jautā viņai maigi, taču diezgan dzēlīgi: — Bet kas tad mani sapratīs?

Veronika Makarovna piesarkst. Serjoža ne visai labi saprot, par ko viņi tik dīvaini runā, taču jūt, ka saruna visiem ir nepatīkama. Viņš grib, lai pieaugušie pārstāj tā runāt, grib viņus pārtraukt, ar kaut ko novērst uzmanību. Apmulsums viņam jau pārgājis un, kaut arī nepieklājas priecāties, ka skolotāja ir arī radiniece, nekas briesmīgs pagaidām nav noticis. Serjoža triņājas, gudro, ko lai viņš piemērotu pasaka šai brīdī, un piepeši, pašam negaidot, nevietā izgrūž:

— Bet Nikodims Mihailovičs stāstīja, ka jūs viņu pērāt ar siksnu.

Serjoža piesarkst, sapratis, ka situāciju viņš nav uzlabojis, taisni otrādi — tikai sabojājis, Veronika Makarovna tūlīt piecelsies un aizies; viņš grib piebilst kādus vārdus, paskaidrot sīkāk savu domu, taču apmulst vēl vairāk un nomākts klusē.

Veronika Makarovna izbiedēta raugās Serjožā, nesaprazdama, par ko viņu apvaino, un negaidīti pasmaida.

— Vai tas bija toreiz, kad viņš aizbēga karot? — viņa jautā. Nikodims atdzīvojas, pārstāj raudzīties tējkannā, pateicīgi skatās uz Serjožu, bet Veronika Makarovna paskaidro: — Es tai brīdī nekā cita izdomāt nespēju. Peru, bet pati baidos: ja nu atkal aizmūk karot?

Serjoža smaida: paldies dievam, ka Veronika Makarovna viņu sapratusi, un labi ir arī tas, ka māmiņa nesēž vairs tik saspringti un ļaunā izteiksme nozudusi no viņas sejas. Nu saruna rit nepiespiesta, vienkārša. Nikodims stāsta, ka māmiņai uz Oktobra svētkiem sola dot dzīvokli jaunā mājā. Veronika Makarovna līdzjūtīgi māj ar galvu, tuvredzīgi — kā klasē — piever acis, apskatīdama istabu un piekrizdama, ka jauns dzīvoklis, bez šaubām, ir vajadzīgs. Bet māmiņa raugās glāzē, viņas seja ir izmocīta, nogurusi un sarūgtināta. Droši vien nosoda sevi par saviem vārdiem. Tāda jau viņa ir — māmiņa!

7

Uz Oktobra svētkiem dzīvoklis netika piešķirts.

Taču tas neko nenozīmē. Uz Jauno gadu noteikti iedos.

Vakaros pēc darba māmiņa ved Serjožu un Nikodimu uz viņu jauno māju. Māja jau gatava. Tā ir uzcelta. Tajā deg pat ugunis. Tiesa, pagaidām ugunis apgaismo ne-

spodros, balsinot notraipītos logus — strādnieki vēl balsina griestus un krāso grīdas.

Māmiņa piecērt kāju pie zemes, priecīgi smejas, iegāž Nikodimu kupenā.

— Drīz, — viņa klaigā, — pavisam drīz mazgāsimies vannā, plunčosimies zem dušas! Uz pirti nebūs jāietl Apnicis!

Nikodims ķepurojas sniegā, Serjoža grūž, grib arī māmiņu iesēdināt kupenā, taču Nikodims sauc:

‘ — Uzmanīgi! Uzmanīgi!

Serjoža liek māmiņu mierā.

Sākumā viņš nekādi nevar saprast, par ko ir runa. Kāpēc māmiņa ar viņu aizvien par Kotju ierunājas..,

— Kā tev krustmātes Ņinas Kostiks patīk?

— Puika uz goda, — Serjoža atbild. — Domātājs! Bet kas ir?

— Nekas, — māmiņa sacīja. Un sajūsminājās: — Tāds delveris! Pie viņiem ieradušies krāsotāji taisīt remontu. Atnesuši mucu ar zelta krāsu — puķēm. Viņš, šai krāsā notraipījies, atnāk un lielās: «Es esmu zelta puika!»

Serjoža smejas. Tas pēc Kotjas izskatās. Vienmēr kaut ko izdomā. Un māmiņas teikto uztvēra burtiski. Kotja viņai patīk — un tas ir viss.

Tas bija vēl vasarā. Taču pēc tam, uz rudens pusi, māmiņa nezin kāpēc kļuva dūšīgāka. Un sāka jau atklāti aprunāties, ko Serjoža gribētu vairāk — brālīti vai māsiņu.

Sākumā Serjoža gandrīz vai apraudājās aiz pārestības. Izlēmuši bez viņa! Bet tagad jautā!

Viņš jutās vientuļš, bez ģimenes, nevienam nevajadzīgs. Tāds māmiņas lēmums viņam likās kā nodevība, nežēlīgs egoisms. Viņš dusmojās, nesarunājās ar viņu. Māmiņa Serjožu nopētīja ar ziņkāri. Pēc tam rezumēja:

— Tas ir tāpēc, ka tu visu laiku augi viens. — Un apsvērusi piebilda: — Iedomājies tikai — mums būs brālītis! Tikpat jokains kā Kotja.

Serjoža iedomājās. Nu, ja tāds kā Kotja — manis pēc, !ai iet! Bet pēc dažām dienām pats par sevi smējās. Kaut arī ne tāds kā Kotja, kas tur sevišķs? Kaut arī meitenīte, kas tur slikts?

— Nu labi, — viņš piekrita māmiņai, — man ir vienalga, kas piedzims.

Māmiņa sāka smieties. Pēc tam sacīja:

— Meitenīti gribu! Un puisīti!

Tagad nu Serjoža smējās:

— Daudz gribi!

— Daudz gani — māmiņa pamāja. — Esmu mantrausīga, Serguņa! Gribu, lai man būtu daudz bērnu. Jo bērni — tā ir sievietes laime! Tie ir viņas turpinājums — vai saproti? Bērns ir cilvēces turpinājums. Būs arī tev bērni, taviem bērniem vēl bērni, tavi mazbērni, bet tiem vēl — tavi mazmazbērni, un tā būs mūžīgi!

Māmiņa vispār ir ļoti pārmainījusies. Rupji nerunā. Smēķēšanu pavisam atmetusi.

— Tas viņam ir kaitīgi, — māmiņa saka un norāda uz sevi. Jokojas: — Citādi vēl piedzims un knupīša vietā pieprasīs papirosu!

Viņi smejas locīdamies.

Vispār viņa smejas bieži. Arī tagad. Izvilkusi Nikodimu no kupenas, māmiņa slauka no acīm asaras un saka:

— Tas nav uz labu. Pēc smiekliem vienmēr asaras.

— Pipari tev uz mēles! — saka Nikodims. — Ko vēl neieņemsi galvā!

Māja, kurā māmiņai paredzēts dzīvoklis, pacejas viņu priekšā cienīga un stalta. Serjoža pat mazliet kautrējas no tās, iztēlojas, kāds viņiem būs dzīvoklis, kādas mēbeles viņi pirks.

Viņš atceras, kā vecmāmiņa, atbraukusi ciemos, pārmeta māmiņai, ka viņa nedzīvo tā kā citi cilvēki, ka viņai nav dzīvokļa, nav pieklājīgu mēbeļu un vispār... Māmiņa viņai atbildēja: «Tas nozīmē, ka tava meita nav izdevusies.» Bet pēc tam dzenāja pa istabu tabakas dūmus.

Kā viss pārmainījies, domā Serjoža. Tagad būs arī viņiem labs dzīvoklis. Taču tas nav galvenais. Māmiņa ir laimīga — lūk, kas ir svarīgi! Tagad viņa ne ar ko neatšķiras no krustmātes Ņinas.

«Muļķis!» tūlīt pat viņš sāk sevi lamāt. «Kāds muļķis es biju! Ja Nikodims nebūtu pie mums ieradies, nekas nebūtu pārmainījies, tā arī palicis viss pa vecam.»

Viņš nosauc sevi par muļķi, liela Vasjku par to, ka viņa Serjožam apskaidrojusi prātu, domā par Jauno gadu, kāds tas būs.

Vēl laimīgāks?

Protams, laimīgāks!

Tā arī iznāk, kā Serjoža domā.

Dzīvokļa atslēgas viņiem tiek izsniegtas pulksten trijos. Trīsdesmit pirmajā decembrī! Bet divpadsmitos — Jaunais gads.

Māmiņa atdrāzās mājās ar taksometru, ieskrēja istabā sārtiem vaigiem, skaļi smiedamās. Rokā augstu paceltu tur dzelzs atslēdziņu. It kā tā būtu burvju vai zelta atslēdziņa! Nikodims stāv aiz muguras un smejas.

— Ģērbies! — māmiņa uzsauc Serjožam. — Laižamies!

Viņi drāžas ar taksometru, ko uz katra soļa grasās apturēt: visi steidzas, laika ir maz, taču mašīna joņo, izdarīdama straujus pagriezienus un grasīdamās ar purnu ietriekties kupenā.

— Brauciet lēnāk! — māmiņa smiedamās uzsauc šoferim. — Mēs uz jauno dzīvokli vēl neesam pārcēlušies. Un vispār uz viņpasauli nesteidzamies! Mums vēl šajā pasaulē diezgan darīšanu!

šoferis smaida, aplūko māmiņu — pūkainā, zaļā beretē ar bumbulīti galā — un pēkšņi saka:

— Atvainojiet, lūdzu, man jūsu balss liekas pazīstama.

— Pazīstama! — cienīgi atbild māmiņa. — Katru rītu klausāties, kādu laiku jums paziņošu.

— Jā, pareizi! — šoferis brīnās. — Jūs taču esat tā pati Vorobjova?

— Vējš mērens līdz stipram, — mazliet pārmainījusi balsi, runā māmiņa. — Apgabalā temperatūra — mīnus piecpadsmit, dienvidu rajonos — mīnus divpadsmit. Pilsētā gaidāms neliels mākoņu daudzums... —viņa neiztur un sāk smieties.

Šoferis purina galvu.

— Kā tas jums izdodas? — viņš jautā. — Kur jūs to esat mācījusies?

— Pati no sevis! — māmiņa smejas.

Pēc tam viņi skrien pa kāpnēm uz piekto stāvu. Māja ir piecstāvu, bez lifta.

— Grūti būs staigāt, — Nikodims saka,

— Ne vel-la! — māmiņa priecājas.

— Tev būs grūti! — viņai pa pēdām sauc Nikodims. Viņa jau apdzinusi šos par veselu kāpņu posmu.

— Uzmanīgāk taču! — viņš dusmojas. — Prātā esi jukusi, vai! Kur skriesi?

— Uz debesīm! — māmiņa joko. — Augstāk, uz debesīm!

Ar trīcošu roku māmiņa pagriež durvīs atslēgu, atver tās un, nometusi zābaciņus, ieskrien vienā, pēc tam otrā istabā. Atgriežas klusēdama, tikko elsodama un metas Nikodimam ap kaklu.

Viņš māmiņu uzmanīgi satver un griež uz vietas. Un piepeši māmiņa sāk raudāt.

Nikodims palaiž viņu vaļā. Māmiņa apsēžas uz grīdas, asaras kā pupas ripo pa vaigiem.

— Ak dievs! — māmiņa saka. — Padomā tikai! Tas viss ir mans! — Viņa rāda uz Scrjožu: — Arī tu! — Ska tās uz Nikodimu: — Un tu! — Izpleš rokas, it kā aptverdama dzīvokli: — Un šis te!

Viņa raud nevaldāmi, bet tūliņ pat smejas un slauka seju ar pūkaino bereti, notraipīdamās ar skropstu tušu.

Serjoža pēkšņi pamana: māmiņas seja, vēl tikko priecīga, piepeši sagurst. It kā viņa ilgi, ilgi būtu gājusi pa kādu ceļu — un nu ceļš ir galā un viņa sēž.

8

Vakarā viņi sēž uz matračiem, kas izvietoti pa grīdu, bet ridū noklāta liela vatmaņpapīra loksne. Tas ir galds. Uz tā atrodas vīni un uzkožamie. Bez matračiem nekā cita pārvest nepaspēja, un nav jau liela nelaime. Nav nekāda nelaime, ka logiem nav aizkaru, mazā lampiņa ir kaila, bez abažūra, tik tikko apgaismo istabu, galvenais, ka ir jauns dzīvoklis. Un ir eglīte.

To atnesa Oļegs Andrejevičs.

— Kotjas iniciatīva, — Oļegs Andrejevičs nopietni sacīja. — Viņš piedāvājās jums atdot savu eglīti. Atstiepa arī rotājumus.

Serjožam rotājumi ir pašam, taču tie palikuši vecajā dzīvoklī, steigā tika aizmirsti, bet Kotja ir malacis. Elsdams pūzdams viņš velk lielo kartona kārbu. Viņi izkar rotājumus un virtenes ar krāsainām lampiņām, ieslēdz tās — un mājās tūlīt rodas svētku noskaņa.

— Ur-rā! — viesi sauc.

Līdz Jaunajam gadam atlikusi vēl pusstunda, un māmiņa piedāvā:

— Vai gribat — es nolasīšu dzejoli?

Visi viņai aplaudē.

— Dzejoļi ierakstīti lentē, — viņa paskaidro. — Drīz pārraidīs. Bet radio nav, es jums pati nolasīšu.

Iestājas klusums.

Māmiņa notupusies uz. matrača. Viņas seja kļūst apskaidrota. Viņa deklamē:

— «Kā var izdzert sauli!». Vladimirs Solouhins,..

Mazliet klusē.

— Profāni,

Pirms granātābolu sāk baudīt,

Ar nazi to griež.

Sarkana sula gar asmeni notek,

Uz šķīvja — asinssārta palts.

Mēs

Granātsulu nešķiežam.

Serjoža aplūko ciemiņus. Krustmāte Ņina raugās māmiņā atplestām acīm, it kā pirmoreiz to redzētu. Oļegs Andrejevičs taisni otrādi — skatiens vērsts uz grīdu un it kā būtu iegrimis smagās domās. Vēl Viktors Petrovičs, skaņu operators, tēvocis no māmiņas darbavietas, — mati viņam stāvus gaisā līdzīgi pelēkiem dūmiem. Viņš atnācis ar sievu, sārtu un korpulentu, — vaigi viņai gluži kā divi baltmaizes kukuļi. Labi, ka visi sēž uz matračiem, — viņai pat divu krēslu nepietiktu. Smaida, uzmanīgi klausās māmiņu:

— Dzeltena miza apkļauj

Milzum lielo

Kā saule augli...

Serjožam pat siekalas tek no skābā granātābola sulas. Granātābola nav, bet siekalas tek — tik apetītlīgi māmiņa lasa:

— Tagad nu lēnītēm spaidām un spaidām

Pilnās sēklas pa rindai vien.

Zem apvalka straumītes mijas,

Plūst un vijas.

— Serguņa! — Kotja viņu pasauc.

— Ko tu gribi? — neapmierināts rūc Serjoža.

— Jau pakļāvīgs,

Mīksts kļuvis granātābols stingrais.

Arvien lēnāk, saudzīgāk plaukstas spiež;

Raugi, lai nepārsprāgst pušu —

Tā reizēm gadās, ja par ciešu..,

— Es gribu ... — Kotja viņu rausta.

Serjoža negribīgi pieceļas un ved Kotju uz tualeti. Tā arī viņš nenoklausījās līdz galam, kas ar granātābolu bija darāms.

Interesanti, Serjoža prātoja. Kādreiz māmiņa viņam pirka granātābolus tirgū pie gruzīniem, viņš arī grieza tos ar nazi, apsūkāja sēkliņas, māmiņa grieza pušu, taču, izrādās, viņi bijuši muļķi... Tomēr vai tad te lietas būtība? ... Viesi draudzīgi aplaudē. Serjoža atgriežas ar Kotju istabā. 2ēl, nenoklausījās līdz galam māmiņas dzejoli,

Izšauj korķis. Iecērtas griestos. Rikošetā Kotjam.

— Ir gan brīnumi, — viņš domīgi saka, — šampanieti dzer pieaugušie, bet pa ausi dabūju es.

Ak tu, Kotja, ak tu, gudrinieks! Visi smejas par viņu, pēc tam saskandina glāzes.

— Ur-r-rā! — Serjoža kliedz pilnā rīklē. —Ur-r-rā! —

Viņš steidzīgi aizdedzina brīnumsvecītes, padod tās viesiem un nodzēš gaismu. Eglīte mirgo daudzkrāsainās ugunīs, iezaigojas krāsainas puķes, māmiņa rāpo uz ceļgaliem pie viesiem un visus skūpsta: krustmāti Ņinu, Oļegu Andrejeviču, sirmo skaņu operatoru un viņa sievu. Māmiņa met gaisā glāzītes, smejas, spiedz, bet Nikodims viņai saka: 1 !

— Aņa! Aņa! Uzmanīgāk!

— Nu kā gan citādi! — māmiņa viņam uzsauc. — Kā lai neiedzer, nepapriecājas?! Tāda diena! — Un pakrata viņam ar pirkstu: — Skaties, neaizmirsti! Trīsdesmit pirmais decembris.

... Trīsdesmit pirmais decembris. Pēc tam pirmais janvāris. Divi gadi sastapušies vienā naktī. Cik tas ir dīvaini! Vēl pirms minūtes bija vecais gads. Bet pēc minūtes — jaunais. Nekādas pauzes, nekāda pārtraukuma. Viena sekunde jaunajā gadā, piecas sekundes — un tā aiziet tālāk. Vesela stunda jau apritējusi. Pēc tam nemanāmi — diena.

Janvāris ikvienam skolēnam sākas laimīgi, jo ir taču brīvdienas. Serjoža apmeklē pulciņu — nu viņš taisa savu lidmodeli! Patstāvīgi. Roberts viņu tikai konsultē.

Pēc pulciņa nodarbībām Serjoža slēpo. Ar trolejbusu aizbrauc līdz maršruta galapunktam. Tur ir kalni. Sestdienās viņš ņem līdzi Kotju. Kad brauc mājās no slēpošanas, Kotja, piespiedies Serjožam klāt, aiz noguruma iemieg. Serjoža apskauj viņu, cenšas nekustēties un iedomājas, ka brauc kopā ar savu brālīti. Kotjas pūkainā cepure piebirusi ar sniegu, trolejbusā sniegs pārvēršas ūdens lāsēs, bet no augšas Kotja atgādina slapju, nožēlojamu šuneli. Serjožu pārņem maigums. Viņš zina — šis maigums domāts nākamajam brālītim. Vai māsiņai...

Pēc Jaunā gada māmiņai dienas aizrit vienās rūpēs. Aizņēmusies naudu no krustmātes Ņinas un Oļega Andre-jeviča, viņa skraida pa veikaliem.

Serjoža pārnāk mājās, bet dzīvoklī laistās jauns skapis ar lakotām durvīm. Pēc tam parādās dīvāns. Galds ar krēsliem. Mazajā istabā divas koka gultas,

Māja apaug ar mantām, un Serjožam patīk katru vakaru palīdzēt Nikodimam un māmiņai. Māmiņa dod tikai norādījumus — viņa uz krēsla tagad vairs nevar uzkāpt. Turklāt tas nav vajadzīgs — uz krēsla stāv Nikodims, viņš piestiprina pie griestiem jauno lustru, pievieno vadus, ieskrūvē spuldzītes. Māmiņa klikšķina slēdzi, spuldzītes laistās lustras matētajā ietvarā, klusi skan stikla kareklīši... Pēc tam viņi iedzen naglas.

Māmiņa uztraucas par ledusskapi — viņai tika apsolīts to sagādāt, taču nav iznācis —, sarūgtinās kāda pārklāja dēļ, viņš brīnās, cik ļoti viņa pārvērtusies. Vienmēr bijusi vienaldzīga pret mantām, bet tagad pat uztraucas.

— To tu dari veltīgi, — viņš paskaidro māmiņai. — Tu nedrīksti uztraukties.

— Pareizi, — māmiņa piekrīt.

Viņa omulīgi apsēžas dīvāna stūrī, paņem adatu un sāk noņemties ar zīdaiņa krekliņiem, autiņiem un cepurītēm. Serjoža brīnās, ka visi šie piederumi ir tik sīciņi, piemēram, autiņi ir tikai mazliet lielāki par kabatlakatiņiem.

Māmiņa paklusām dūc pie sevis kādu dziesmiņu, smaids pārslīd viņas sejai. Piepeši viņa ne visai skaļi ievaidas. Serjoža izbiedēts jautā:

— Kas tev kaiš?

— Nekas, — noslēpumaini atbild māmiņa, priecīga raugās Serjožā un sauc: — Vai gribi mazo paklausīties?

Nekā nesaprazdams, Serjoža pienāk viņai klāt, un māmiņa piespiež pie sevis viņa galvu.

Serjoža uzmanīgi klausās. Klusu. Tikai dobji, gluži kā zvans, dauzās māmiņas sirds. Un negaidīti tur kāds sakustas. Kāds klauvē.

Māmiņa saraujas un iesmejas.

TREŠĀ NODAĻA RADNIECISKAS JŪTAS

1

Un tad ir pienācis laiks.,,

Nikodims skrien uz ielas ķert taksometru. Serjoža pasniedz māmiņai kažoku. Pūkainajā, vecajā kažokā māmiņa izskatās apaļa kā rausis.

Pēc tam viņi iegriežas pie krustmātes Ņinas. Izrādās, ka Oļegs Andrejevičs ar Kotju arī ir mājās. Mašīna piestūķēta pilna, šoferis rūc, tomēr ved.

Slimnīcas uzņemšanas telpā, viņiem ienākot, kļūst šauri un jautri. Māmiņa jokojas, smaida, skūpsta visus pēc kārtas.

— Laimīgi, AņaI — krustmāte Ņina saka viņai.

— Paldies! — māmiņa smejas, uz īsu brīdi aiziet, pēc tam parādās no jauna slimnīcas virsvalkā ar platām piedurknēm. Viņa atdod saini ar apģērbu. Un atkal smejas:

— Kleitu gan atnesiet šaurāku!

Krustmāte Ņina raugās viņā kā apburta.

— Vai tu baidies? — viņa jautā.

— Nē! — māmiņa bezrūpīgi atbild.

Viņa skaļi skūpsta visus pēdējo reizi, iet uz durvīm, atver tās un māj no turienes ar roku. Pēc tam aicina pie sevis Serjožu. Viņš paklausīgi nāk klāt, un piepeši māmiņa viņu cieši apskauj.

— Ko tu, māmiņ, — Serjoža atvairās, — ko tu!

Viņš ar varu atbrīvojas no māmiņas apskāvieniem,

pasper soli atpakaļ un smaida.

— Atgriezies labi drīz! — viņš draudzīgi saka. — Nāc tik ātrāk atpakaļ!

Māmiņa pamāj, lūpas viņai trīc, taču viņa papurina galvu un aizver aiz sevis durvis.

Atver tās no jauna. Sejas izteiksme viņai lietišķa.

— Nikodim, — viņa saka, — neaizmirsti izsaukt māmiņu! Un nopērc gultiņu!

Pavadītāju bars izveļas uz ielas, mīdās sniegā. Beidzot visi ierauga māmiņu trešā stāva logā. Viņa rāda četrus pirkstus un kustina lūpas.

Ceturtā palāta, skaidrs. Viņi māj māmiņai, Kotja pat ar abām rokām. Pēc tam atskatīdamies lēnām dodas prom.

Uz stūra visi vēlreiz atskatās, atkal signalizē māmiņai, pēc tam slimnīca vairs nav redzama.

Serjoža atviegloti nopūšas. Ko lai dara, tas uz dažām dienām. Drīz vien māmiņa atgriezīsies vai nu ar brālīti, vai māsiņu, vēl tikai jānopērk gultiņa.

Pieaugušie kopā ar Kotju iet pa priekšu. Serjoža palēnina gaitu. Viņam iešaujas prātā dīvaina vēlēšanās: ātri aizskriet līdz stūrim un paskatīties, vai māmiņa vel stāv pie loga,

Г Viņš pagriežas un metas atpakaļ. Pie stūra, kas aizsedz slimnīcu, viņš palēnina gaitu un piesardzīgi pabāž galvu. Tad iznāk pats.

Māmiņa raugās uz Serjožu, sākumā nepazīst, pēc tam saprot, ka tas ir viņš, un māj, māj ar roku — ātri, izmisīgi, it kā atrastos uz tvaikoņa, kas atiet no krasta.

Serjoža pieliek plaukstu pie lūpām un aizsūta māmiņai gaisaskūpstu. Tā mācījusi māmiņa bērnībā.

Māmiņā viņam atbild. Serjožam kļūst vieglāk. Viņš pamāj ar roku pēdējo reizi un skrien atpakaļ, lai panāktu pārējos.

Pieaugušie runā par gultiņu, spriež, kur to varētu nopirkt, izrādās, tas nav tik vienkārši; krustmāte Ņina iesaka meklēt «Bērnu pasaulē», gultiņu tur, protams, nav, taču krustmāti Ņinu pazīst pārdevējs — tomēr televīzijas diktore —, noskaidro, kas un kāpēc vajadzīgs, liek brītiņu pagaidīt un kaut kur nozūd.

— Paklau, — Oļegs Andrejevičs apmulsis saka, — mēs ar Kotju atiesim malā. Neērti.

Krustmāte Ņina smejas un pa jokam viņam atbild:

— Ak tu, mīļo krimiķīt! Pat gultiņu sameklēt nevari! Oļegs Andrejevičs atmet ar roku un paiet malā, bet pārdevējs izvelk papīros ietītu koka gultiņu. Nikodims skrien maksāt kasē, pārdevējam metas virsū kādi ļaudis, lamājas, kāpēc vieni drīkst, citi ne, taču pārdevējs atbild: — Tas uz pasūtījumu, pilsonīši, netrokšņojiet! Diktori Vorobjovu pazīstat? Pa radio runā. Šodien viņai piedzima ...

Nekas māmiņai vēl nav piedzimis, un vispār kaut kā viss iznāca nepatīkami, taču sirds dziļumos Serjoža ir apmierināts. Pirmkārt, gultiņa tomēr ir iegādāta, otrkārt, neviens nav sācis kliegt: nepazīstam nekādu diktori! Tātad pazīst. Arī krustmāti Ņinu uzreiz sazīmēja. Pārstāja rūkt — tātad viss kārtībā.

Krustmāte Ņina steidzas uz pārraidi, bet Serjoža un Nikodims mājup. Oļegu Andrejeviču un Kotju viņi nelaiž vaļā. Dzer tēju. Skatās televizorā krustmāti Ņinu.

— Cik labi, ka mana māmiņa strādā televīzijā! — dziļdomīgi saka Kotja. — Pati darbā, bet tikpat kā mājās. Viņi smejas.

— Šodien pie mums ir vīriešu kompānija, — Oļegs Andrejevičs saka. — Taisni kā džentlmeņu klubā... Interesanti, vai Aņa mūsu klubam dos papildinājumu? Vai arī palīdzēs sieviešu frakcijai?

— Var arī sieviešu, — Serjoža saka. — Nav^žēl. Mūsu arī tāpat, re, cik daudz! — Taču izteiciens «džentlmeņu klubs» viņam patīk. Patiešām vīrieši vien. Tomēr ne jau visi vīrieši mēdz būt džentlmeņi — tas ir skaidrs. Bet pie viņiem — visi. Tā, piemēram, Kotja ir īsts džentlmenis. Godīgs cilvēks, turklāt filozofs. Oļegs Andrejevičs — izmeklētājs. Kurš gan cits var būt džentlmenis, ja ne viņš? Bet Nikodims? Padomājis Serjoža arī Nikodimu pievieno džentlmeņiem. Protams, kā gan citādi! Un vēlu vakarā to atceras.

Kad, pavadījuši Oļegu Andrejeviču ar Kotju un nosūtījuši telegrammu vecmāmiņai, viņi atgriezās mājās, Nikodims apmulsis ierunājās:

— Atceries, Serjoža, ko es tev lidlaukā sacīju? Serjoža klusē. Protams, viņš atceras. — Norunāsim tā: kad mazo nesīsim reģistrēt, arī ar tevi visu nokārtosim.

Serjoža piekrītoši pamāj. Viņš ir ar mieru — ko lai dara! Dīvaini gan — kāpēc Nikodims tik ilgi nav neko runājis? Saruna lidlaukā notika augustā, bet tagad jau marts. Arī māmiņa ne reizes nav pieminējusi. Viņai taču bija jāsaka savs vārds?

«Varbūt Nikodims māmiņai nav neko teicis?» domā Serjoža. Pēc tam noskārta: protams, nav teicis. Viņš gatavo māmiņai patīkamu pārsteigumu.

Serjoža pamāj Nikodimam, uzsmaida viņam. īsts džentlmenis, viņš nodomā.

Serjoža iztēlojas, kā uzrunās Nikodimu.

Papus? Tētis?

Iedomāties to Serjožam ir grūti, nekad nevienu viņš nav saucis par tēti. Zēns savu tēti varēja tikai iztēloties — jebkurš lidotājs viņam šķita tētis. Nu vajadzēs šajā vārdā saukt Nikodimu.

Nodzēsis gaismu, Serjoža ilgi nevar aizmigt. Viņš iztēlojas, kā atgriezīsies māmiņa — tas droši vien būs pēc nedēļas —, kā viņi ievīstīs mazo siltā, gaišzilā sedziņā ar mežģīņotu virspaladziņu no pūriņa, ko viņam sagatavojusi māmiņa, kā viņi brauks uz dzimtsarakstu nodaļu, kur visu par cilvēkiem pieraksta, kā no turienes atgriezīsies jau pavisam jaunā kvalitātē.

No rīta Serjoža pamostas tumsā. Aiz loga gaudo sniegputenis.

Viņš ģērbjas. Marts. Marta puteņi. Tas nekas. Drīz atkal brīvdienas. Pavasaris!

Skolā Serjoža ierodas ar sarkanu seju — tā ir vēja nu sniega kapāta. Taču garastāvoklis viņam ir brīnišķīgs. Možs prāts un viegla galva. Viņam gribas visiem pa-stāstīt par sevi, par savu māju, par Nikodimu, par māmiņu.

Gaitenī viņš satiek Vasjku.

— Gajina, — viņš sajūsmā čukst, — vakar māmiņu aizveda uz dzemdību namu.

— Apsveicu! — saka Gajina. — Ko tu gaidi — brālīti vai māsiņu?

— Vienalga, — smiedamies atbild Serjoža, — kas būs.

Sākas stunda, bet Serjoža joprojām nekādi nevar nomierināties. Sačukstas ar Pontju. Solabiedrs piebaksta viņam ar elkoni un liela:

— Malacis!

It kā Serjoža būtu nez ko paveicis, nevis māmiņa.

Stundas rit, nomainīdamas cita citu, gausi velkas laiks. Serjoža grib, lai ātrāk atskan pēdējais zvans. Viņš tūlīt skries uz slimnīcu. Varbūt uzzinās jaunumus. Grib pirmais to uzzināt...

Pēdējā stunda ir literatūra, un Serjoža laiku pa laikam šķielē uz Veroniku Makarovnu ar viltīgu smaidu uz lūpām: viņa zina vai ne? Bet, ja nezina, būs viņai pārsteigums. Jo šis Serjožas brājuks Literatūrai nebūs nekāds svešais, bet gan mazdēls.

Viņš domīgi raugās uz ielu, pa kuru, uzvirpuļodams sniegu, traucas vējš, dzird kādu klauvējam.

Klauvē pie klases durvīm. Klase, ziņkāres pilna, sasprindzina uzmanību. Kāds ķiķinās. Veronika Makarovna, steberēdama uz augstajiem papēžiem, atver durvis.

— Kas vajadzīgs? — viņa stingri ierunājas un atkāpjas.

Klasē ienāk krustmāte Ņina. Visi viņu pazīst, sačukstas.

Krustmāte Ņina ienāk klasē, meklē ar acīm Serjožu un saka:

— Nāc! Iesim ātrāk!

Serjoža paķer portfeli un priecīgs domā: kas gan tomēr? Zēns? Vai meitene?

Bet piepeši viņš pamana, ka seja krustmātei Ņinai ir bāla. Arī lūpas bālas.

— Serjoža! — viņa saka, un asaras ripo viņai pār vaigiem. Klasē iestājas klusums. Visi pārsteigti. Un kā vēl! Pēkšņi ierodas pazīstama diktore un raud.

-— Serjoža! — krustmāte Ņina saka. — Māmiņa mirusi!

Viņš skrien pa ielu. Skrien bez cepures un bez mēteļa.

Vējš laužas viņam pretī, sviež sejā asas sniega vērpetes. Vējš cenšas viņu apstādināt, taču viņš skrien, sasprindzinādams visus spēkus.

Galvā dobji pulsē asinis. Viņš ir pārguris. Gar acīm nozib sārti aplīši. Pieri klāj lipīgi sviedri. Serjoža neredz sev priekšā nekā — garāmgājēji griež viņam ceļu.

Netālu no slimnīcas viņam pieskaras kāda roka. Kāds vīrietis ierauj viņu mašīnā. Sergejs nekā nesaprot. Mašīnā, izrādās, sēž krustmāte Ņina, viņa ar varu uzvelk zēnam mēteli un uzliek cepuri. Serjoža sev priekšā redz cilvēku miliča formas tērpā. Tas ir Oļegs Andrejevičs.

Serjoža sēkdams tver gaisu. Viņš ne par ko nedomā. Nekā nesaprot. Viņam liekas, ka mašīna brauc par lēnu, viņš mēģina atvērt durtiņas un izlēkt no ejošās mašīnas. Krustmāte Ņina satver viņu.

Viņš padodas.

Mašīna bremzē.

Serjoža izveļas sniegā, pietrūkstas kājās un, nekā nesaprazdams, skrien pie loga. Pie tā paša, kur vakar stāvēja māmiņa.

Viņš ar cerību raugās logā. Pēc tam kliedz no visa spēka:

— Māmiņ! Māmiņ! Māmiņl Māmiņ!

Viņš kliedz izmisīgi, it kā slīktu, un no šī kliedziena acīs parādās asaras. Līdz šim brīdim viņš nav raudājis. Kliedziens viņam palīdzēja atbrīvoties no asarām.

Viņš raud un kliedz, kliedz un raud. Asaras — tas nav nekas, viņam iešaujas prātā, galvenais, lai māmiņa... Lai viņa parādītos.

Pie loga, kur viņa stāvēja vakar, salasās sievietes tādos pašos virsvalkos kā māmiņa. Serjoža ieskatās sejās. Māmiņas viņu vidū nav. Pēc tam parādās cilvēks baltā tērpā. Kustina muti. Sievietes acumirklī nozūd.

Serjoža kaut kur tiek vilkts.

Viņš atgriežas atpakaļ.

Oļegs Andrejevičs ved viņu sev līdzi.

Viņi apiet slimnīcai apkārt, atgrūž mazas durtiņas, kas ved uz pagrabu.

Uz viņiem noskatās sveši cilvēki.

Tie ir ģērbušies baltos virsvalkos.

Oļegs Andrejevičs dodas tālāk, atver kādas durtiņas.

Serjoža redz Nikodimu un krustmāti Ņinu.

Viņi pašķiras. Serjoža nesaprot...

Serjoža raugās sev priekšā un nespēj aptvert. Māmiņa guļ, salikusi rokas uz krūtīm.

Viņš iesmejas. Muļķības te visi runā. Viņa ir aizmigusi. Tūlīt pamodīsies.

— Māmiņ! — viņš sauc, nokrīt uz ceļiem, saķer viņu aiz rokas, lai pamostas, un piepeši jūt, ka neatkarīgi no viņa no pašiem sirds dziļumiem izlaužas sēcošs kliedziens.

Viņu saņem zem rokas, dod kaut ko iedzert, taču viņš nekā neredz, vienīgi māmiņas dzelteno seju.

Viņš raujas pie viņas.

Serjoža apskata māmiņu: viņa ir novājējusi, vaigi nedaudz iekrituši, bet krunkas pierē izlīdzinājušās.

Saudzīgi, baidīdamies nodarīt viņai sāpes, Serjoža glāsta viņas seju.

Viņš skatās māmiņas sejā bezgalīgi ilgi. Ausīs sāk džinkstēt smalkas skaņas ...

Pie slimnīcas drūzmējas ļaudis.

Kāds pieskaras viņa rokām, pleciem, kaut ko runā. Serjoža saskata pazīstamas sejas — Gaļinu, Literatūru, Pontju —, taču tūlīt aizmirst tās.

Pēc tam viņš ierauga vecmāmiņu. Viņa stāv viena. Rokas viņai nolaistas.

Serjoža tuvojas viņai.

Viņi raugās viens otrā ar vienaldzīgu, tukšu skatienu.

Vecmāmiņa šūpo galvu un saka:

— Redz, kāpēc jūs mani esat ataicinājuši... Redz, uz kādiem godiem ...

Serjoža iet viņai garām. Viņus iesēdina mašīnā, ved uz mājām ...

Dzīvoklis pilns ļaužu. Vecmāmiņa atver skapi, pārskata māmiņas tērpus. Klusēdama vecmāmiņai palīdz krustmāte Ņina. Serjoža nesaprot, ko viņas grib, viņu mulsina tas, ka viņas rakņājas pa svešām mantām, viņš atbīda krustmāti Ņinu, mēģina aizvērt skapi, taču Oļegs Andrejevičs spēcīgi saspiež viņa plecu un aizved viņu sāņus.

Serjoža stāv. Pēc tam sēž. Tad staigā. Atkal apsēžas. Kopā ar vecmāmiņu iet uz slimnīcu. Nodod kādu saini. Atgriežas atpakaļ. Atkal stāv. Staigā. Sēž.

Viņam priekšā tiek nolikts šķīvis ar ēdienu. Izbrīnījies viņš to aplūko. Pabaksta ēdienu ar dakšiņu un pieceļas.

Pamazām dzīvoklī iestājas klusums. Nepazīstamie ļaudis aiziet, Aiziet arī krustmāte Ņina.

Oļegs Andrejevičs vēl sēž. Viņš sēž ar Nikodimu, viņu priekšā tukšas pudeles. Vecmāmiņa atnes vēl vienu. Oļegs Andrejevičs pieceļas. Viņam ari jāiet prom.

Tagad viņi palikuši trijatā. Nikodims, vecmāmiņa un Serjoža.

Vecmāmiņa liek Serjožam gulēt, viņš purina galvu, taču acis līp ciet. Viņš gāžas tumsā. Gāžas sagatavojies, ar atvieglojumu. Viņš arī grib mirt...

Dienas atgādina garām zibošus vagonus. It kā Serjoža stāvētu uz perona, bet viņa priekšā drāztos garām vilciens. Vagoni saplūst vienlaidu svītrā. Serjoža ar skatienu mēģina notvert kādu logu, pamana tajā kādu seju, ātri pagriež galvu, lai saglabātu to atmiņā, atcerētos to, taču vagons jau drāžas prom un atmiņā paliek tikai gaisīgs siluets... Bet vagoni traucas un traucas. Aizšaujas garām dažas acumirklīgas sejas, un no šīs ziboņas, no šī trauksmainā skrējiena sāk reibt galva. Serjoža jūt, ka sāk trīcēt ceļgali un saļogās kājas...

Viņš sēž... Blakus zārkam — krēslu rinda. Vecmāmiņa. Nikodims. Krustmāte Ņina. Viņš.

Māmiņai garām iet ļaudis. Milzum daudz ļaužu. Viņi nāk un nāk. Reizēm Serjoža paskatās uz viņiem. Tik daudz ļaužu pazinusi māmiņa, viņš domā. Ļaudis nāk un nāk — tā ir sēru procesija. Tagad pa ielām aiz zārka vairs neiet. Visi, kas grib pavadīt, iesēžas autobusā un klusēdami aizbrauc. Procesija — šeit. Pie zārka.

Zālē ienāk cilvēki ar trompetēm.

Spēlē mūzika: rīb vara šķīvji taktī ar bungām, raud trompete. Katrs vara šķīvja sitiens — gluži kā elektrības īssavienojums — satricina visu ķermeni.

Māmiņa guļ zārkā svinīga, grezni ģērbta. Un sveša. Tā vairs nav māmiņa. Tā ir tikai māmiņas kopija. Nedzīva līdzība.

Serjožas smadzenes fiksē siluetus.

Kāda večiņa, iedama gar māmiņas zārku, apstājas un zemu — līdz jostasvietai — paklanās pret māmiņu...

Sieviete ar trīcošām lūpām košļā lakata stūri. Tā ir krustmāte Dusja, viņš pazīst, sardze...

Oļegs Andrejevičs liek pie kājām koši sarkanas, ugunīgas tulpes ...

Koncentrējusies, nosvīdusi trompetes pūtēja seja. Vaigi viņam piepūsti gluži kā baloni...

Apaļas, izbrīna pilnas Kotjas acis.

Nikodims...

Nikodima apmulsusi seja. Viņš ar skatienu kādu meklē, acis šaudās, viņš savādi ar dūri slauka asaras... Viņam aiz muguras stāv Literatūra. Viņa glauda Nikodimam plecu,..

Iela. Plaši atvērtas durvis. Egļu skuju vainagi ar melni sarkanām lentēm. Autobuss ar sēru apmali. Vēl viens autobuss. Mašīnas.

Putenis norimies. Logā starp mākoņiem parādījusies saule. Serjoža brien pa sniegu, iestigdams tajā līdz ceļiem.

Kāds cilvēks teic runu. Viņu uzmanīgi klausās. Tikai pūļa aizmugurē dobji sarunājas kapa racēji, smēķē un atturīgi smejas savā nodabā. Pieraduši...

Piepeši Serjoža ierauga Nikodimu. Noslēpies aiz mātes, viņš noauj vienu zābaku un palēkdamies krata no tā sniegu. Krata sniegu ...

— Iesim! — vecmāmiņa saka Serjožam, taču viņš nesaprot, uz kurieni jāiet.

Vecmāmiņa apņem viņu ap pleciem un pieved pie zārka. AAetas pie māmiņas, apskauj zārku.

Serjoža raugās uz vecmāmiņu ar trulu skatienu, žēlo viņu. Ko tu raudi, večiņ, viņš domā. Tā taču vairs nav māmiņa, viss vienalga.

Viņš nometas uz ceļiem un skūpsta māmiņu uz pieres. Domīgi apskata viņu. Skūpsta rokas.

— Pēdējo reizi! Pēdējo reizi! — aiz muguras kāds čukst. Serjoža atskatās. Krustmāte Ņina. Bet nu viņš saprot: tā patiešām ir pēdējā reize. Viņš vairs neredzēs māmiņu. Nekad neredzēs.

Serjoža raugās uz māmiņu. Grib viņu saglabāt atmiņā uz visiem laikiem. Bet nevar, nē. Viņš redz šo izmocīto, ciešanās sagrauzto vaigu, bet atceras citu — smaidošu seju. Galvā pūkaina, zaļa berete ar bumbulīti galā. Māmiņa gluži kā lācēns savā vecajā kažociņā. Visa apaļa. Te norūpējusies viņa saka: «Izsauc vecmāmiņu! Un nopērciet gultiņu!» Te stāv pie loga slimnīcas virsvalkā un sūta Serjožam gaisaskūpstu.

Jo labāk Serjoža atceras māmiņu dzīvu, jo nedabiskāka viņa liekas mirusi. To nekādi nevar savienot. Nav iespējams.

Taču ir jāsavieno. Viss notiekošais liek viņam to darīt.

Serjoža saraujas.

Nē! Tas nevar būt! iNevar būt, ka agrākā smaidošā, dzīvespriecīgā un tagad te guļošā māmiņa ir viena un tā pati.

Viņš nevaldāmi raud. Viņu krata drebuļi.

Baisi rībinādams savus vara šķīvjus, dārd orķestris.

... Kapsēta atvirzās sāņus, beidzot aiz pagrieziena nozūd pavisam.

Pēc tam seko kāda ēdnīca.

Un ļaudis, kuri runāja par māmiņu.

Pēc tam mājas.

Lauku radinieku sejas. Cilvēki, kuri nokavējuši bēres.

Pavīd traktorista Valentīna seja.

Koja. Arī atbraucis.

Cilvēki kaut ko runā, saka kādus vārdus. Koļa ved Serjožu ārā. Viņi sarunājas. Drīz vien atgriežas. Māja pilna tabakas dūmiem. Uz galda šķīvji, kas šķebina dūšu.

Veronikas Makarovnas izbiedētās acis. Apmulsušais Nikodims.

Nikodims! Viņš aplūko Nikodimu, vēro viņa sarkanās ausis, kas līdzīgas dadžu lapām, viņa neizskatīgo, pelēcīgo seju, un jauna doma apdedzina Serjožu. Protams! Pie visa vainīgs Nikodims!

Ja nebūtu bijis viņa, māmiņa neapprecētos. Negaidītu mazo. Ja nebūtu viņa, māmiņa dzīvotu.

Soli pa solim, dienu pēc dienas Serjoža atcerējās visu, kā tas bija sācies.

Nikodima ierašanās. Māmiņas lēmums. Saruna ar Vasjku. Kāzu ceļojums. Dzimšanas diena. Lidlauks.

Kaut tu izputētu! Lai visi iet ellē!

Lai māmiņa būtu kūpinājusi savus papirosus un runājusi rupjā balsī! Lai viņi dzīvojuši vecajā istabā! Lai arī būtu bijusi nelaimīga, ka tikai dzīva! Dzīva, nevis mirusi!

Serjoža ar naidu skatās uz Nikodimu.

3

Otrā rītā vecmāmiņa kaut kur pošas iet. Līdzi aicina arī Serjožu.

— Jāaprauga taču mazbērns, — viņa saka.

Bērns? Tikai tagad viņam nonāk līdz apziņai. Māmiņai piedzimis puisītis. Dzemdībās viņa nomira.

Serjoža purina galvu. Kam viņam vajadzīgs šis zīdainis? Kaut viņš izputētu! Viņa dēļ gāja bojā māmiņa.

Taču Serjoža tūlīt pieceļas un sāk ģērbties. Bēdīgs iet blakus vecmāmiņai.

Kāda man tur daļa par jaundzimušo? Viņš pat nesaprot nekā, tāds sīkais.

Serjoža atminas, kā bija sapņojis par brālīti, kad atgriezās ar Kotju trolejbusā. Kā māmiņa viņu aizrāvusi ar sarunām par brālīti vai māsiņu. Kā viņa gribējusi vēl bērnu.

Slimnīcā vecmāmiņa apjūk, pabāž galvu dažādās durvīs, taču aizvien nepareizās.

— Kā lai par bērniņu ko uzzina? — viņa notver sanitāri.

Sanitāre apstājas, apjautājas sīkāk, pēc tam nozūd un atved ārstu. Ārsts ir sieviete.

Pilnīga auguma, vasarraibumiem nosētu seju, labsirdīga, ar apaļīgām rokām.

— Bērniņš dzīvs, — viņa saka un sīki izstāsta par tā svaru un augumu.

— Bet kā jūs to barojat? — vecmāmiņa noskumusi jautā. — Bez mātes, nabadziņšl

— Barojam, — ārste saka, — mums ir iespējams. Taču bez mātes ir grūti.

— Un kā vēl! — vecmāmiņa nopūšas.

Ārste jautā par Nikodimu, uzzina, ka Serjoža ir māmiņas vecākais dēls, ka vecmāmiņa ir māmiņas māte un neviena tuvāka aizgājējai nav bijis.

— Varbūt jums vēl laimēsies, — viņa runā pieceldamās, — varbūt bērniņš neizdzīvos.

— Labi būtu, — vecmāmiņa viņai atbild un raud.

— Kā — labi? — atceļā uz mājām Serjoža nesaprot un samulsis jautā: — Ko tu runā?

— Es domāju, — vecmāmiņa atbild, — pietiek tevis viena, bārenīša. Tu jau esi liels, apzinīgs. Zīdainītis vispirms taču jāizzīda, jāatkopj, pēc tam jāaudzina. Kas lai to dara? Nikodims? Ko gan viņš, pajauns vīrietis, iesāks ar zīdaini? Es ar vienu kāju kapā ...

Vecmāmiņa raud, šņaukājas un piebilst:

— Vai tas ir pareizi, ka bērni nomirst agrāk par vecākiem?

— Es viņu izaudzināšu, — Serjoža saka par brāli. — Kāpēc gan ne — iekārtošos rūpnīcā, sākšu pelnīt...

— Ak tu, mīlulīt! — vecmāmiņa ierunājas un atmet ar roku: — Dod, dieviņ, tev pašam bez mātes kārtīgam izaugt!

Serjoža klusē, nepiekrīt.

Nākamajā dienā viņš iet uz slimnīcu, izsauc apaļīgo ārsti un apvaicājas par brāli.

— Dzīvs, — viņa saka un pēkšņi jautā: — Bet kur tad tēvs?

Serjoža klusē, nezina, ko lai atbild. Pēc tam saka:

— Viņš ir slims.

— Skaidrs! — Ārste nopūšas un raugās uz kurpēm. — Pasaki, ka pagaidām dzīvs.

Vakarā viņš pastāsta par mazo Nikodimain.

Tas raugās Serjožā neizteiksmīgām acīm un nekā nesaprot. Viņš pēc māmiņas nāves it kā pārakmeņojies. It kā par kaut ko aizdomājies un no šīs domas nevarētu atrauties — kā hipnotizēts. Viņš to vien zina kā raudāt. Tiklīdz sāk ripot pa vaigu asara, lūpas savelkas neglītā grimasē. Serjoža raugās viņā vienaldzīgi, runā par viņa mazo dēliņu, taču Nikodims nekā nespēj izdomāt.

— Nezinu, — aizsmakušā balsī viņš saka, — nezinu.», Jāmeklē zīdītāja. Vai kas cits.

Serjoža nezina, kādu zīditāju lai meklē. Vecmāmiņa met krustus un klusē. No Nikodima vairāk neko nevar izdabūt. Viņš nekustīgi sēž kaktā, muļķīgi blenzdams grīdā. Kā pamiris. Nav spējīgs nedz darboties, nedz domāt.

Bet Serjoža katru dienu apmeklē slimnīcu. Katru dienu izsauc ārsti. Katru reizi uzzina, ka brālis ir dzīvs.

Serjoža saprot, ka jāizdomā viņam vārds. Laiks rit...

Rūpes par brālīti pamazām pārņem Serjožu. Tas ir vienīgais, kas kaut kā aizpilda drausmīgo tukšumu.

Gaidīdams slimnīcā vasarraibumaino ārsti, Serjoža truli aplūko pie sienām plakātus. Klausīdamies vestibilā sēdošo sieviešu sarunās, viņš sāk aplūkot attēlus. Pēc tam izlasa tiem visiem parakstus, turklāt ne vienu reizi vien.

Tabulās varēja izlasīt paskaidrojumus, kā rīkoties ar jaunpiedzimušo — kā vannot, ar ko barot, kā norūdīt zīdaiņus. Serjoža iemācījās norādījumus gandrīz vai no galvas un no sieviešu sarunām uzzināja, ka pilsētā ir vairākas bērnu konsultācijas un pie tām piena virtuves, kur jaunpiedzimušajiem bērniem izsniedz ēdienu.

Skolā kopš tās nelaimīgās sniegputeņa dienas viņš nerādījās. Sākumā neviens arī nesūtīja, bet pēc tam nespēja. Viņš izgāja no mājas ar portfeli rokā, iegriezās slimnīcā, pēc tam sēdēja kinoteātrī, tikko apjauzdams, kas notiek uz ekrāna. Pēc kino klīda pa pilsētu, nostai-

gāja kilometrus piecpadsmit, ne mazāk. Tas Serjožu glāba: viņš pārnāca mājās, ēda un sēžot aizmiga no pārguruma. Kad uzzināja par bērnu konsultācijām un virtuvēm, sāka apstaigāt ielu pēc ielas, lasīdams izkārtnes. Varēja jau kādam paprasīt, taču viņš, nevienam nejautādams, sameklēja vajadzīgās adreses un izvēlējās pēc sava prāta tās, kas atradās tuvāk.

Veronika Makarovna reizēm mēdza ierasties pie viņiem mājās pati. Taču visbiežāk pie viņas gāja Nikodims. Katru reizi, kad skolotāja ieraudzīja Serjožu, viņa pieglaimīgi aprunājās par skolu.

— Bēdās nevar līdzēt, — viņa mierīgi mēģina iestāstīt. — Tev jābūt stipram. Laiks izbeigt šo pašmocību.

Serjoža viņai neatbild, klusē. Bet ko lai atbild — viņš nevar skolā iet, tas ir viss, kaut arī Veronika Makarovna laikam pareizi saka, pārlieku pareizi. It īpaši par mazo.

— Es arī biju tur, — viņa stāsta. — Bet kā es varu palīdzēt viņam — kā? Un kā tu viņam vari palīdzēt? Tikai māmiņa būtu varējusi viņu glābt, viņa vienīgā ...

«Tas ir tiesa,» Serjoža domā. «Nekā es nevaru palīdzēt brālim, taču tik un tā ...»

No rīta piecēlies — uz slimnīcu: «Dzīvs?» — «Dzīvs!» Pēc tam dodas uz pilsētu, tad pārnāk mājās, lai kā maiss noveltos uz dīvāna.

Jā, divas apaļas nedēļas apritējušas, kopš Serjoža, neapjēgdams, ko dara, aizskrējis no skolas.

Divas nedēļas Gaļina nāk katru vakaru. Veroniku Ma-karovnu dublē — aicina uz skolu. Taču viņš nevar. Nevar — un tas ir viss.

Serjoža norauj kalendāra lapiņu. Ģērbjas.

— Nu? — vecmāmiņa izbijusies jautā. — Aizej? Lai dievs tev stāv klāt! Tu tur, — kur tas ir, viņa nezina, viņas balss kļūst nedroša, — kaut sviestmaizi apēdi Portfelī ieliku.

Serjoža pamāj ar galvu.

— Gatavo labāk pūriņu! — viņš saka. — Drīz brāļuku ņemsim ārā. — Iet uz durvīm, bet tūlīt norūpējies atgriežas. — Vai vanniņa ir? — viņš jautā un attopas: — Šodien jāapskatās, kur pārdod vanniņas.

Viņš dodas pa iestaigāto ceļu uz slimnīcu. Domā, ka pēc vanniņas būs jāpērk ratiņi. Vēl grabuļi. Tos viņš nopirks pats. Izvēlēsies spilgtākos. Rūpes par brāli izraisa klusu smaidu. Serjoža smaida un pats nesaprot, ka smaida pirmoreiz divu nedēļu laikā ,..

Slimnīcā iznāk ilgi gaidīt. Vasarraibumainā ārste ir apgaitā, laikam apskata šos plikvēderainos.

Beidzot viņa atnāk un apsēžas blakus Serjožam.

— Cik tu esi labs cilvēks, — viņa nopietni saka, — tā rūpējies par brālīti!

— Tētis ir slims, — atkal skaidro Serjoža un pamet ar galvu sānis, — viņš aizvien vēl nevar atgūties, vecmāmiņa veca, turklāt viņai jābrauc prom, bet man tik un tā nav ko darīt.

— Lūk, kā, — ārste saka, aplūkodama nagus. — Pasaki tomēr tētim, lai atnāk!

— Viņš nevar, — Serjoža nepadodas, — pavisam apjucis. Kā mazs bērns. Raud. Baidos, ka nenotiek kas jauns.

— Tu man stāsti taisnību? — ārste neuzticīgi jautā. Serjoža pamāj ar galvu. — Nu redzi... — viņa minstinās, — tad pagaidām viņam nestāsti. Pasaki vecmāmiņai ... Pasaki, ka mazais nomira.

Serjoža lēnām pagriežas pret viņu.

— Kā? — viņš nesaprot. — Kāpēc nomiris?

— Tava māmiņa... Vārdu sakot, viņš bija vārgs.,, Turklāt palika bez viņas ...

Serjoža aplūko ārstes vasarraibumiem nosēto seju un runā nevietā:

— Bet mēs dabūjām gultiņu .,.

Ārste paņem viņu aiz rokas, noglauda galvu; viņš, aizmirsis atsveicināties, dodas uz izeju.

Miris brālis ...

Brālis miris ...

Serjoža brāli nekad nav redzējis un tāpēc nevar pateikt — mīl to vai ne. Taču šai mazajai, nepazīstamajai būtnei ir ciešs sakars ar viņu. Viņiem bija viena māmiņa. Māmiņas nav, viņas pietrūkst, taču būtne, ko viņa laidusi pasaulē, bija viņa brālis. Varbūt tas bija pēdējais, kas saistīja viņu ar māmiņu.

Bet nu brālīša vairs nav! Zēns nespēj novaldīties. Māmiņa mirusi veltīgi.

Serjoža iet — nevar novaldīt asaras. Viņš iegriežas kādās parādes durvīs, noslēpjas kaktā aiz tām un raud — raud pilnā balsī.

Aizmugurē atskan soļi.

— Ei, tu! — atskan vecišķa balss. — Ko te dari? Bet nu iesim... — Serjoža izlec no parādes durvīm.

. *. Viņš soļo ātri. Steidzas. Nodarbībās viņš nav bijis veselu mūžību. Arī tagad dodas uz turieni ne jau tāpēc, lai noņemtos ar modeli.

Pulciņā uz viņu raugās ar izbrīnu. Strādā jauna grupa, un tā viņu nepazīst. Serjoža dodas uz galdnieku darbnīcu. Palūdz materiālus, paskaidro, kam tie vajadzīgi. Galdnieku pulciņa vadītājs ir ūsains vecis, Serjoža viņu pazīst, arī viņš pazīst Serjožu — materiālus iedod.

Uz pieres parādās sviedri. Serjoža rūpīgi ēvelē dēļus. Sameistaro kasti. Iznāk mazliet nemākulīgi, bet ko lai dara! Pēc tam kasti kodina ar kālija permanganātu, kas paņemts no fotopulciņa. Nes padusē uz slimnīcu. Kaste nav liela, taču rokas novelk — ne visai sauss materiāls.

Vasarraibumiem nosētā ārste, nekā nesaprazdama, skatās uz Serjožu.

— Sameistaroju pats, — nomākts viņš saka, — lai būtu ātrāk.

— Zārku? — ārste attopas, un Serjoža pamāj ar galvu. — Puisīt! — viņa saka. — Puisīt! Tas taču ir ļoti liels. — Bet atskārst. — Veltīgi tu, veltīgi, — viņa saka, — mēs tādus mazos apbedījam paši. Saproti — paši. Nekas nav vajadzīgs, tikai lai atnāk tēvs. Kad izveseļosies ...

Serjoža iznāk no slimnīcas ar kasti.

— Kas tas par čemodānu? — vecmāmiņa jautā.

— Brālītis nomiris, — Serjoža lietišķi atbild un raugās uz vecmāmiņu ar pieauguša cilvēka acīm.

4

Pirms vecmāmiņas aizbraukšanas Serjoža atgriežas skolā. Bērni noskatās uz viņu kā uz jaunatnācēju. Ja padomā, tā ari ir. Tagad viņš ir pavisam citāds nekā agrāk.

Klasē Serjoža sēž klusi, pat nepakustas. Taču maz ko dzird. Atbild gausi, godīgi sakot — slikti. Bet skolotāji viņu žēlo, liek trijniekus. Vienīgi Literatūra viņu sauc bieži, uzdod vieglus jautājumus, pašus vieglākos, neļauj atbildēt līdz galam, piekrītoši pamāj, liek piecniekus un četriniekus.

«Grib uzmundrināt,» Serjoža domā. «Atradusi gan paņēmienu!...» Viņam šīs atzīmes ir vienaldzīgas — tāpat kā vienaldzīgs viss cits, Gandrīz viss.

Viņš skatās uz Vasjku. Gaida, kad viņa pagriezīsies. Skumji uzsmaida, nevienam nepievērsdams uzmanību.

Serjoža pat uz Gaļinu tagad skatās citām acīm. Redz viņu citādu.

Viņam liekas, ka visā klasē bērni kā jau bērni, vienīgi viņš ar Gaļinu citādi. Pārējie — skolēni, septītās klases skolēni, sīkie, bet Gaļina un viņš — pieauguši cilvēki. Viņiem vajadzētu būt nevis skolā, bet gan rūpnīcā, kopā ar lielajiem, tāpēc ka ar bērniem vairs nav interesanti. Taču nekā nevar darīt — ir jāmācās.

Skolā Serjoža atgriezās Gaļinas dēļ. Tikai viņas dēļ. Pēc brālīša nāves viņa atnāca pie Serjožas un izsauca to kāpņu telpā.

Vasjkas acu zīlītes bija plaši ieplestas, tāpēc viņas acis likās melnas, hipnotizējošas, apņēmīgas. Taču viņa skatījās nevis uz Serjožu, bet kaut kur sānis. Un uz kakla trīsēja zila dzīsliņa.

— Serjoža, — piepeši viņa sacīja, — noskūpsti mani!

— Kāpēc? — Serjoža apmulsis jautāja.

— Noskūpsti! — Gaļina atkārtoja.

Sirds Serjožam sāka dauzīties. Viņš noliecās pie viņas un pieskārās ar izkaltušām lūpām vaigam.

— Ne jau tā! — Gaļina sacīja. — Tā kā pieaugušie...

Norībēja durvis, kāds nāca pa kāpnēm. Viņi atsprāga

viens no otra un aizgriezās pret margām. Kamēr garāmgājējs svilpodams kāpa viņiem aiz muguras, sirds Serjožam sāka dauzīties kā negudra.

— Nu! — Gaļina atgriezās, kad soļi bija apklusuši.

— Ko tu izdomāji? — viņš jautāja trīsošā balsī.

Serjoža aplūkoja Gaļinu — viņas aiz sasprindzinājuma stingo sejas izteiksmi un miklo pieri.

— Nerunā! — Gaļina sacīja, aizvēra acis un piespiedās Serjožam klāt.

Viņš pieskārās ar lūpām viņas lūpām; tas iznāca neveikli, dīvaini. Gaļina atgrūda viņu un aizskrēja. Serjoža metās uz mājām, paķēra mēteli, diedza viņai pakaļ un aizelsies tikko viņu panāca.

Viņi gāja blakus.

— Kas tev noticis? — viņš satraukts jautāja.

— Nedomā... — raudzīdamās sānis, Gaļina sacīja. — Es arī zinu. «Nedod skūpstu bez mīlas!» — Viņa apstājās un dedzīgi sacīja: — Bet tevi ir jāsapurina, saproti! Tevi jāatdzīvina, citādi tu staigā kā miris,,.

Viņš mirkšķināja acis un nekā viņai nespēja pasacīt. Bet otrā rītā ieradās skolā.

— Kas tevi samācījis? — pēc tam Serjoža jautāja viņai.

— Neviens, — Gajina atbildēja. — Pati.

Viņš aplūkoja viņu stundu laikā, izbrīnījies raudzījās, kad viņi gāja kopā no skolas, un bija pārsteigts; kā viņa varējusi to izdomāt?

Serjoža aplūkoja sevi it kā no malas. Dzīve viņam likās skumja un pelēka, tikai Gajina šajā dzīvē bija kā gaismas stariņš.

Viņš patiešām atplauka... Kad pelēkās, lietainās debesis pāršķeļ tīra, gaišzila svītra, cilvēks raugās tieši uz to — tāds jau viņš ir. Un mākoņi izklīst. Tā tam jābūt, tāpēc ka to gaidi. Ne jau mūžīgi līs lieti.. (

Pēc Maija svētkiem, kad tika atzīmēta Četrdesmitā diena kopš māmiņas nāves, vecmāmiņa aizbrauca uz laukiem. Brīvdienās Serjožam būs jābrauc pie viņas, bet tālāk.,.

Minēt ilgāku laiku uz priekšu neviens negribēja un, kas būs tālāk, par to nerunāja. Vecmāmiņa domāja — neērti sākt sarunas, mazlietiņ jāpagaida, kamēr Nikodims nomierināsies. Taču Nikodims klusēja.

Nikodims vispār izturējās dīvaini.

Te viņš kā pamiris sēdēja visu vakaru, blenzdams televizorā un it kā neievērodams Serjožu. Te piepeši pārnesa klēpi dāvanu — grāmatas, saldumus, kolekciju pastmarkas — un visu vakaru tarkšķēja bez pārstājas, runādams visādus niekus un muļķības. Te nozuda щ dienām divām trijām, nodūris acis, stāstīja, ka nakšņojot pie mātes, bet Serjoža saimniekoja mājās viens: cepa sev otas, vārīja tēju, pēc tam mazgāja traukus.

Pie viņa bieži nāca krustmāte Ņina — vienmēr ar kādu ēdamo; vai nu pirka kulinārijā šašlikus vai pankūkas, vai atnesa torti. Nāca arī resnule ar skaņu operatoru Viktorņ Petroviču, nāca vēl kādi ļaudis, kas pazinuši māmiņu* Pēc viņu apmeklējumiem vienmēr palika maisiņi un turziņas — Serjoža neatteicās no dāvanām. Viņš saprata — citādi viņi apvainosies.

Reiz vakarā, kad Nikodima nebija mājās, pie durvīm atskanēja zvans. Serjoža atvēra. Ienāca kādi nepazīstami cilvēki — viņš domāja, ka tie atkal būs kādi māmiņas paziņas, un aicināja iekšā.

Viņi bija trīs — divas sievietes un večuks —, uzmanīgi apskatīja dzīvokli: izstaigāja istabas, ielūkojās virtuvē. Pēc tam vannas istabā un tualetē.

Serjoža izbrīnījies blenza uz viņiem, jo māmiņas paziņas tā neuzvedās.

— Bet kad būs mājās pieaugušie? — večuks jautāja.

Serjoža paraustīja plecus.

— Mums, — viena sieviete ierunājās, — ir vienistabas dzīvoklis un istaba. Platība apmēram līdzīga.

Serjoža viņus vēroja ar neizpratni, nekādi nevarēja tikt gudrs, par ko viņi spriež.

Večuks to pamanīja.

— Mēs sakarā ar sludinājumu, — viņš sacīja un nosauca adresi. — Vai šis ir tas dzīvoklis?

— Tas pats, — Serjoža nesaprata. — Ar kādu sludinājumu?

— Sludinājums pielikts pie staba: mainu divistabu dzīvokli pret vienistabas dzīvokli un istabu.

— Tā būs kāda kjūda, — Serjoža iesmējās. — Mēs neko nemainām. Kāds pajokojies.

— Labi joki! — vērdams ciet durvis, večuks norūca.

«Kam gan iešāvušās prātā tādas muļķības?» Serjoža

nodomāja un, kad ieradās Nikodims, pastāstīja viņam par dīvainajiem apmeklētājiem.

— Jau bija klāt? — Nikodims izklaidīgi jautāja.

Serjoža sastinga. Nevar būt! Tātad tas ir Nikodima

sludinājums...

Viņš netic tam, netic, ka Nikodims spējīgs tā piepeši...

Serjožain šķiet, ka vesela mūžība pagājusi kopš tā laika, kad māmiņa saplēsa Nikodima fotogrāfiju. Pagājusi vesela mūžība, kopš viņš neieredzēja Nikodimu, negribēja, neparko negribēja, lai šis cilvēks kļūtu par māmiņas vīru. Taču pēc tam viss pārmainījās. Kāzu ceļojums. Visa šī dzīve kopā. Viņš taču labi izturējās pret Nikodimu.

Bet kas nu noticis? Viņš bija cerējis, ka tā tas paliks uz visiem laikiem. Pat pēc māmiņas nāves.

Serjožu sagrābj drebuļi.

— Aprunāsimies! — Nikodims piedāvā un apsēžas uz krēsla. Acis viņam šaudās. Vai no bailēm? No kauna?

No kā lai kaunas? Kas gan tagad ir Nikodims Ser-jožam? Nekas. Māmiņa viņus saistīja — vai nav pietiekami skaidrs? Tagad māmiņas nav.

— Aprunāsimies, — Serjoža negribīgi atbild, bet pats raugās garām Nikodimam — spogulī. Apskata pats sevi.

Ar ādu pārvilkti vaigukauli, taisns un plats deguns, māmiņas acis. Un piepeši Serjožam notrīc pleci. It kā viņš stāvētu kraujas malā, bet viņam klāt nemanāmi piezadzies kāds no aizmugures un pagrūdis. Un nu viņš lido no kraujas! Lido un nezina, kas ar viņu notiks. Nezina, kā lai dzīvo ...

— Saproti, Sergej, — Nikodims runā ar pūlēm, — tagad vairs nekas neiznāks. — Par ko viņš runā? — Vai atceries — toreiz ieminējos par dzimtsarakstu nodaļu ... — Viņa seja pārklājas ar plankumiem.

— Atceros, — mierīgi atbild Serjoža. — Bet jūs neuztraucieties! Es jūs saprotu.

— Tu man nekad to nepiedosi, es zinu, — viņš atslābst un sagumst. — Es arī nepiedotu tavā vietā. Taču dzīve paliek dzīve.

Serjoža domīgi pamāj ar galvu. Jā, dzīve paliek dzīve. Bet nāve? Tā visu pārmaina. Labos padara par neliešiem. Bet vai var labos padarīt par neliešiem? Nelieši vienmēr bijuši nelieši, tikai līdzās labajam tas nebija pamanāms.

— Kad tu izaugsi, — Nikodims runā, — tu sapratīsi... Mums jāšķiras tūlīt. Jāsadala dzīvoklis. Es taču vēl neesmu vecs, gribu nokārtot savu dzīvi.

— Tikai nākamreiz, — ar rūgtumu sirdī Serjoža viņam saka, — sievu izvēlieties jaunāku! Un lai bērna viņai nebūtu.

Viņš redz, kā sastingst Nikodima skatiens.

— Es tev palīdzēšu, — Nikodims saka. — Mēs bieži tiksimies... Iesim uz kino... Uz saldējuma kafejnīcu...

Serjožā it kā iemontēts dīvains slēdzis. Brīžiem viņš tic tam, kas notiek, domā, ka Nikodimu nedrīkst nosodīt, prāto kā vienaldzīgs vecis, brīžiem netic. Nevar noticēt, ka to visu runā Nikodims. Kā viņš varējis kaut ko tādu izdomāt! «Kniukš-kniukš!» slēdzis darbojas, un acis Serjožam te ieplešas aiz neizpratnes un pārestības, te raugās vienaldzīgi un truli.

Nikodims pieceļas. Steidzīgi rosīdamies, uzmet lietusmēteli mugurā un paskaidro:

— Vecmāmiņai es jau uzrakstīju, viņa ir ar mieru un drīz atbrauks. Naudu par mēbelēm krustmātei Ņinai atdošu pats, tu neuztraucies. Bet no mēbelēm vari ņemt jebkuru, kaut vai visu; vai saproti mani?

— Bet tagad, — Serjoža lēnām runā, — tagad gan māmiņai būtu ko redzēt!

Rokas viņam ti ic, gandrīz vai raustās.

— Un vēl, Serjoža, — Nikodims runā, slēpdams acis. — Vēl kas ... Saproti... kā lai pasaka ... — viņš vilcinās, mīņājas, kaut ko grib paskaidrot, bet ko? Ko lai vēl pa skaidro? — Redzi, Serjoža, — viņš saka, — mana māte, nu, Veronika Makarovna, — viņa te nav vainīga, viņa mani pat nosoda, bet es negribu, saproti, lai viņas vārdu... Vispār nestāsti skolā, jo mums taču jāpaliek draugiem, — vai nav pareizi?

— Protams, draugiem, — Serjoža nomākts atbild. — Kā gan citādi — tikai draugiem!

Nikodims nedroši mīņājas priekštelpā, it kā gribētu ko sacīt, kāpjas atpakaļ uz durvīm, paver šauru spraugu un, lišķīgi uzsmaidījis Serjožam, iespraucas tajā. Serjoža truli noskatās Nikodimā, nespēdams saprast viņa rīcību, kad piepeši aiz viņa muguras kāpņu laukumiņā ierauga pazīstamu seju. Veronika Makarovna! «Ko gan viņa te meklē?» Serjoža domā. «Dēliņu atbalstīt?» Taču pēkšņi aptver, ka Veronika Makarovna nav tikko ieradusies, bet stāv te jau kādu laiku. Ka Nikodims iegriezies pie Ser-jožas, lai izskaidrotos, bet Veronika Makarovna stāvējusi aiz durvīm un gaidījusi, kā viss beigsies.

Acu skatiens Veronikai Makarovnai nemierīgs, viņa ir mazliet apmulsusi, tāpēc ka Serjoža viņu ieraudzījis. Taču kaut kas viņai vēl vajadzīgs. Nikodims atrodas jau uz kāpnēm, jau novērsies, gatavs skriet prom, līdzīgi rausim noripot pa kāpnēm, bet Veronika Makarovna aizvien vēl stāv Serjožas priekšā, mīņājas no vienas kājas uz otru.

Pēc tam nedroši saka:

— Lūk, tur, grāmatu skapī, atrodas divi naudas pārvedumi uz māmiņas vārda. Tu to saņem. Tā ir no tava tēva.

Nikodims it kā šos vārdus vien būtu gaidījis. Metas pa kāpnēm lejā. Gatavs velties kūleniski — kaut kur ļoti jāsteidzas. Literatūra seko viņam, piesardzīgi sperdama solus.

Serjoža aizšauj durvis ar bultu un atspiež galvu pret dzestro stenderi.

Bija tas vai nebija?

Bija!

Serjožam nāk atmiņā lidlauks. Sarkana lidmašīna, gluži kā zibens šautra, krīt viņiem virsū. Un Nikodimā seja.

Tas bija toreiz, Serjožas laimīgajās dienās. No tiem laikiem vairs nekas nav palicis pāri, Bet šie liekulīgie

vārdi! Par kādu draudzību vēl var būt runa? Par mēbelēm. Par naudu.

Lēnām iznirst no atmiņas Nikodimā vārdi.

Nauda no tēva. Nauda. Kāda nauda?!

Viņš negribot rakņājas pa grāmatu skapi un atrod paziņojumus par naudas pārvedumiem. Divi paziņojumi — katrs par četrdesmit rubļiem. No kā — nav zināms, tikai adrese un māmiņas vārds.

Serjoža mokoši pārdomā, ko lai iesāk. Pēc tam apģērbjas un dodas uz pastu — varbūt tur zinās.

Viņš iet nesteidzīgi, ap peļķēm mezdams līkumu. Agrāk viņš būtu lēcis tām pāri, bet tagad viņam tas liekas mazu bērnu laika kavēklis.

Pasta augstā ēka redzama jau no tālienes — Serjoža aplūko zeltītos, skrejošos burtus un skatās augšējā stāva logos. Tikai nedaudzi zina, ka tur atrodas radiostudija.

Viņš atceras pagājušo pavasari un to dienu, kad bija atnācis pie māmiņas. Tur iekšā ir stikla logs pa visu sienu, «akvārijs», kas no iekšpuses apšūts ar drānu, lai nebūtu rezonanses. Taču pie mikrofoniem, kas noliekušies kā puķes, tagad sēž nevis māmiņa, bet kāds cits, droši vien kāda teātra aktrise. Bet varbūt arī nelasa viņa, varbūt māmiņai ir atrasta laba maiņa — tas viņam vienalga. Serjoža neklausās radio. Jaunais dzīvoklis ir radio-ficēts, taču Serjoža radio noslēpis antresola tālākajā kaktā...

Pasts ir liels, Serjoža uzreiz nevar aptvert, kur te izsniedz naudas pārvedumus, nostājas rindā, pēc tam pabāž galvu lodziņā... Atkal pārsteigums: viņam pretī smaida resnule — skaņu operatora Viktora Petroviča sieva. Viņa, ātri bērdama vārdus, iztaujā Serjožu par dzīvi, par veselību, par jaunumiem, iegrūž viņam konfekti, viņš atbild viņai strupi — vai tad var visu izstāstīt? — pēc tam pasniedz paziņojumu.

— To māmiņai atsūtīja, — viņš saka.

— Māmiņai? — apskatīdama paziņojumu, brīnās resnule. — Tātad kāds vēl nezina .,.

Viņa nozūd, pēc tam parādās no jauna un priecīgi saka

— Norunāts! Naudu izsniegsim tev! — Taču Serjožam nauda nav vajadzīga, viņam tikai jānoskaidro, kas to sūtījis.

Pasakņa otrā pusē viņš lasa apaļīgus, skaidri salasāmus burtus: «Pārvedums par aprīli», «Pārvedums par maiju». Beigās — nesalasāms ķeburs, toties nosūtītāja

adrese uzrakstīta skaidri: iela, māja, dzīvokļa numurs... Avdejevs Semjons Protasovičs.

Serjoža nesaprot, no kā šie pārvedumi, par ko šī nauda.

Viņš iet pēc adreses, kas norādīta pasaknī. Ātri atrod ielu un māju. Mājai ir vairākas parādes durvis, lūk, šajās dzīvo Avdejevs. Viņš vilcinās. Uz soliņa sēž puišeļi. Serjoža apjautājas par Semjonu Protasoviču.

— Re, tur viņš nāk, — viens puišelis saka, un Serjoža redz izblīdušu pilnīga auguma vīrieti acenēs ar smalku, mirdzošu zelta ietvaru. Vienā rokā viņam cieši piebāzts portfelis, bet otrā — tīkliņš ar pienu un sieriņiem.

— Jūs te meklē, — puišeļi saka Avdejevam.

Viņš uzmanīgi nopēta Serjožu.

— Ko jūs vēlaties, jauno cilvēk? — Viņa skatiens ir ciešs un ātrs.

— Vai jūs, — Serjoža jautā, — sūtījāt naudu Vorob-jovai? Annai Petrovnai? — Viņš pasniedz pasakņus.

Kādu brīdi Avdejevs stāv kā sastindzis. Acenes viņam spīd — aiz tām nav redzama acu izteiksme.

— J-jā, sūtīju, — viņš lēnām saka, pēc tam dodas dziļāk pagalmā, tālāk no puišeļiem, aizvien atskatīdamies, mādams Serjožam un piemetinādams: — Ej, ej prom, puisi!

Vīrieša dīvainā izturēšanās Serjožu pārsteidz, un viņš iet tam pakaļ.

Pie bērnu šūpolēm Avdejevs apstājas un asi jautā:

— Kā tevi sauc?

— Nav nozīmes, — Serjoža aprauti atbild, — es gribu tikai zināt, vai jūs esat sūtījis šo naudu. Un kāpēc.

— Pieņemsim, ka es, — noņemdams acenes un tās tīrīdams, vīrietis atbild. Bez acenēm viņš izskatās bezpalīdzīgs, nožēlojams. — Pieņemsim, ka esmu atdevis Annai Petrovnai parādu. Jums vēl kas sakāms?

— Tad kāpēc šeit rakstīts «Pārvedums par aprīli», «Pārvedums par maiju»?

— Es zinu — tevi sauc par Serjožu, — uzlikdams acenes, Avdejevs saka. Viņa seja kļūst cieta un valdonīga.

— Bet kāpēc... — Serjoža neļauj viņam pabeigt.

— Vai tiesa, ka jūs esat mans tēvs?

— Es jau domāju, ka tā tas beigsies, — Avdejevs atmaskots konstatē.

— Tēvs? — Serjoža trīc aiz saviļņojuma.

— Nu, ja tu esi uzminējis ...

— So naudu jūs sūtījāt man?

Avdejevs piekrītoši pamāj.

— Vai sen?

— Visu laiku... — Viņš aplūko Serjožu, gandrīz vai smaidīdams. — Tev bija gadiņš, kad redzēju tevi pēdējo reizi.

«Kāda man tur daļa,» Serjoža domā, «kāda man daja, kad jūs mani redzējāt!...»

Serjoža sagrīļojas, viņam kļūst nelabi ap dūšu. Nē, te kaut kas nav kārtībā. Viņa tēvs taču bijis lidotājs. Viņš ir gājis bojā. Izmēģinājis jaunu lidmašīnu, pēc tam debesis kļuvušas sarkanas gluži kā asinis, tad atskanējis sprādziens... Bet te stāv izblīdis cilvēks ar spalvainām rokām un gaļīgu, tuklu seju. Tēvs...

— Tomēr, — Avdejevs saka, — nebūsim sentimentāli. Mani un tavas māmiņas celi sen šķīrušies; tu jau esi liels un varēsi saprast. Turklāt tagad viss ir vienkāršāk. Redzēju māmiņu pirms pusgada — iztālēm... Viņa, liekas, gribēja tev uzdāvināt brālīti, vai ne?

— Jā, — Serjoža satriekts atbild. — Bet naudu gan jūs paņemiet! — Viņš sniedz desmitniekus, ko bija saņēmis pastā.

— Saprotu, — smaidīdams saka Avdejevs, — laiki mainās. Ko lai dara, tas vēl labāk! Bet naudu tu atdod māmiņai! Tas ir mans pienākums. Mums taču bija tāda noruna, ka es tevi nedrīkstu apmeklēt. To gribēja Aņa, nekā nevar darīt.

Serjožam reibst galva. Briesmīgi reibst.

— Ņemiet! — viņš saka, iegrūž Avdejcvain naudu un pagriežas, lai ietu prom.

Viņš dodas ārā no pagalma, bet pusceļā apstājas. Nē, tas nevar būt! Viņš atgriežas pie Avdejeva.

— Bet vai jūs neesat lidotājs? — viņš runā ar cerību sirdī.

— Nē, inženieris, — Avdejevs atbild, — ar lidmašīnu pat atvaļinājumā nebraucu — baidos.

Serjoža pagriežas. Tas ir viss. Tās ir beigas.

Viņš dodas uz vārtu pusi.

— Nodod māmiņai sveicienu! — Avdejevs sauc pakaļ.

— Viņas nav, — Serjoža atbild un strauji pagriežas. Viņš redz Avdejeva tuklo seju, smaidā pavērtās lūpas, ciešās, saltās tērauda acis. — Viņa mirusi...

Serjoža nedomā, ko saka, tas viņam nav nekas jauns. Jauns viņam ir šis tēvs. Kā lielgabala šāviens pie pašas auss. Tēvs! Tēvs! Viņa tēvs — bet Serjoža nezina, kas viņam jādara, kur lai viņš paliek ar šo tēvu.

Avdcjeva seja pārvēršas, no deguna līdz lūpu kaktiņiem ievelkas dziļas grumbas. Pēc tam Avdejevs runā. Kaut ko runā. Līdz Serjožas apziņai vārdu jēga uzreiz nenonāk. Viņš piekrītoši pamāj. Ko viņš jautāja? Vai dzīva vecmāmiņa, māmiņas māte? Jā, jā, dzīva. Serjoža saprot šo vārdu nozīmi, tagad saprot.

— Neuztraucieties! — viņš saka. — Pie jums neiešu.

— Serjoža! — Avdejevs iesaucas. — Kā tu vari tā runāt! Es vienmēr palīdzēšu tev, iesim pie jums tūlīt, nekavējoties, izdarīšu visu, kas vajadzīgs, apstākļi mainījušies, taču dzīve ir sarežģīta, Serjoža, tiesāt cilvēkus nav grūti, svarīgi ir tos saprast...

— Klausieties! — Serjoža viņu pārtrauc. — Klausieties! — Viņš apklust, un pauzē virknējas domas, pēdējais lēmums šajos maldos. — Kāpēc jūs postīsiet savu dzīvi? Jūsu taču nav! Jūs esat miris — vai saprotat? Nosities ar lidmašīnu.

Serjoža iet pa pagalmu, un smagās, neparasti smagās rokas slīgst lejup. Viņam gribas nokrist zemē, aizsegt ar rokām acis un nekā, itin nekā neredzēt. Viss viņā sa-vandīts otrādi. It kā viņu kāds būtu pacēlis aiz kājām gaisā un sapurinājis... Viņa piemiņā bija saglabājies tēvs. Nu tā vairs nav!

Nomira māmiņa, arī tētis pagalam.

Neredzīgām acīm viņš meklē ceļu uz Gaļinas māju, izsauc viņu pagalmā, ieved kādā nomaļā stūrī un trīsošā balsī raudādams lūdz:

— Vasjka! Gaļina! Noskūpsti mani! Es nespēju

dzīvot!...

5

Dzimšanas diena ...

Gads apritējis, un atkal Serjožam ir dzimšanas diena. Piecpadsmit... Pavisam pieaudzis.

Serjoža aplūko Pontju un Vasjku un domā, ka salīdzinājumā ar tiem abiem viņš ir kā vecis: tik daudz notikumu pēdējā laikā!

Istabiņā, kur dzīvo Serjoža ar vecmāmiņu pēc dzīvokļa maiņas, ir šauri. Viņš nevienu netika aicinājis, taču visi atnāca paši. Pontja un Gaļina — tāpat vien, bet krustmāte Ņina sanesa ciemakukuļus un pat vīnu, vieglu, sarkanu, līdzīgu biezam morsam, un Oļegs Andrejevičs ielej glāzītēs visiem, vienīgi Kotjam un Serjožam ne.

— Ko lai novēlu tev, Serjoža, — viņš ne visai skaji, Inču nopietni saka, — agri beigusies tava bērnība, agri lev jāstājas pieaugušo kārtā. Bet tev jāturas, jādzīvo, jāpanāk savs — vai atceries, tu sapņoji k|ūt par lidotāju? Iedzersim, draugi, par lidotāju Sergeju Vorobjovu!

Serjoža viebjas. Jāturas, jādzīvo! Nekas viņam nav vajadzīgs. Bet lidotājs viņš nebūs nekad: tas viss ir maldi, meli, bērna rožainie sapņi.

Serjoža dzer sulu — salds ūdentiņš. Tas nedz apdullina, nedz novirza domas.

Ko tur daudz spriedelēt, viņš domā. Mainās laiki, kā teicis viņa tētis Avdejevs, mainās uzskati.

Agrāk viņš visus labos vārdus, ko teica cilvēki, uztvēra tieši. Tagad no tādiem vārdiem apskrienas dūša. Pat ja tos saka Oļegs Andrejevičs.

Kāds klauvē. Vecmāmiņa steidzīgi šļūkā uz durvīm, tajās parādās Literatūra un Nikodims.

Serjoža šķindinādams liek uz galda tases. Viņa acis sastingst. Literatūra nober apsveikumus, apiet apkārt galdam un grib noskūpstīt Scrjožu uz pieres, taču viņš demonstratīvi noliecas — kādi kumēdiņi! — un viņa skūpsta zēnu uz pakauša.

— Te būs dāvanas! — saka Veronika Makarovna, izņem no tīkliņa bumbu, albumu pastmarkām un boksa cimdus.

Ak, domā Serjoža, tik daudz naudas iztērējusi, bet doma par naudu viņu apdedzina.

— Man nekas nav vajadzīgs! — viņš asi iebilst skolotājai, taču viņa pat neklausās zēnā, apsēžas uz taburetes, ko iztapīgi nolikusi vecmāmiņa, draudzīgi uzsmaida Ga-ļinai un Pontjam, personiski sasveicinās ar krustmāti Ņinu un Oļegu Andrejeviču, kaut ko svepst Kotjam.

Nikodims ir atguvies, kļuvis apaļīgāks, seja gludāka, tā vien velkas smaidā. Taču smaidīt atklāti viņš vairās, it kā no kāda kaunētos. Serjoža uzkrītoši aplūko Niko-dimu, viņa labi kopto seju, nopēta jauno, gaišo uzvalku — agrāk viņam tāda nebija! — krāsaino kaklasaiti — agrāk viņš kaklasaites neieredzēja, mūžīgi staigāja ar vaļēju apkakli. Serjoža pamana, ka Nikodims mulst, lūpas viņam šķobās, uzacis raustās. Bez vajadzības viņš sukā matus, klepo, kaut ko stāsta Oļegam Andrejevičam.

Serjožu pārņem kauns.

So to viņš tagad saprot. Mazliet nomierinājies, sāk saprast. Vispār Nikodims nav slikts cilvēks, nav nedz ļauns, nedz viltīgs, nav nelietis, un māmiņu viņš acīmredzot

mīlēja. Taču mēdz būt arī tādi cilvēki, kuri ir gluži kā amēbas, visvienkāršākās būtnes, — viegli maina formu. Pat ja tās pārgrieztu — pusītes varētu normāli dzīvot un tām pat prātā neienāktu, ka tās ir tikai daļiņas no veselā. Dabā vispār daudz visādu brīnumu. Ir dzīvnieki, kas maina krāsu atkarībā no apkārtējās vides, maina ķermeņa temperatūru, var pārtraukt ēst, pat elpot, ja tas ir nepieciešams. Bet kam tas viss vajadzīgs? Lai tikai dzīvotu. Dzivotu — par spīti visam.

Nikodims ir tieši tāds. Viņš satika māmiņu, un viss bija brīnišķīgi — vai tad var aizmirst to pļavu un siena gubu, pienam līdzīgo miglu, Nikodimu un māmiņu, kad viņi plūca puķes?

Viņš pat stiprs kļuvis: kad Serjoža viņu ar Literatūru redzēja pirmoreiz kopā, viņi strīdējās. Protams, par māmiņu, par ko gan citu? Strīdējās, tomēr Nikodims atnāca pie viņiem — Veroniku Makarovnu neklausīja. Viņa taču gribēja, lai dēlam būtu labāk — pati teica —, bet labāk — tas nozīmē: ne jau kopā ar māmiņu.

Stiprs! Protams, viņš ir stiprs. Vājais tā nebūtu rīkojies — sirdsapziņa nomocītu. Bet varbūt arī Nikodimu moka, taču viņš ir izdarījis savu — un cauri.

Patiešām, ko lai iesāk? Viņš vēl nav vecs. Viņam ir jādzīvo. «Bēdās nevar līdzēt,» Veronika Makarovna mēģināja iestāstīt Serjožam. Arī savam dēlam iedvesusi to pašu.

«Par naudas kompensāciju arī viņa iestāstījusi,» Serjoža domā. Atminoties to naudu, viņam gribas uzlēkt kājās, apgāzt galdu, pasūtīt visus pie velna. Viņš par šo vājību nolād sevi, nolād vecmāmiņu — bet ko lai dara? Viņš taču, ja padomā, ir pārdevis sevi. Pārdevis māmiņu. Viņa kaut kam tādam nekad nebūtu piekritusi, viņai pietiktu gan lepnuma, gan niknuma. Bet Serjoža, izrādās, piekrita. Kāda tam nozīme, ka viņš uzzinājis visu vēlāk, kad naudas vairs nebija, ka visu izlēmusi bija vecmāmiņa viena pati, neaprunājusies ar viņu ...

Tas notika tā. Kad viņi mainīja dzīvokli, krustmāte Ņina bija ļoti sašutusi. Viņa teica, ka Nikodimam uz to nav nekādu tiesību, ka dzīvoklis iedots māmiņai no darba un tas pieder tikai Serjožam.

Serjožam šie vārdi nepatika, viņš nosodīja krustmāti Ņinu, bet Oļegs Andrejevičs visu laiku atkārtoja: — Saproti taču — Nikodimam uz to juridiskas tiesības.

Divistabu dzīvoklis tika apmainīts pret vienistabas dzīvokli un istabu. Nikodims sacīja vecmāmiņai: izvēlieties, kas jums patīk labāk! Sarunā piedalījās Veronika Makarovna. Viņa piebilda:

— Sadale, protams, nav līdzvērtīga, taču, ja jūs ņemsiet istabu, mēs kompensēsim naudā... Dosim jums trīssimt rubļu.

Vecmāmiņa pēc tam taisnojās:

— Man taču pensija tikai divdesmit četri rubļi, bet tava — par māmiņu — četrdesmit. Vai tad ar to var iztikt? Parēķini — aritmētika vienkārša: ēdiens, dzīvoklis, apģērbs — tu taču tik ātri izaudz no tā...

Serjoža dusmojās, klausīdamies vecmāmiņas paskaidrojumos. Taču ar pēdējo argumentu viņa Serjožu pārliecināja:

— Bet vai par mēbelēm, kuras paņēmām sev, nav jānorēķinās ar krustmāti Ņinu? Vai gribi, lai Nikodims maksā? Viņš piedāvā — ņemiet...

Serjoža atceras — viņš patiešām ir piedāvājis.

— Labāk ir nevis pieņemt šo žēlastības dāvanu, — vecmāmiņa bija sašutusi, — bet gan saņemt likumīgu starpību par dzīvokļa platību. — Par to viņi daudzreiz tika runājuši. Apsprieduši vispusīgi. Iznāk, ka Nikodims tur nav vainojams. Viņi it kā paši pārdevuši vienistabas dzīvokli.

Serjoža aplūko savus bijušos radiniekus. Tiklīdz viņi ieradās, istabā iestājās saspīlēta atmosfēra. Visi runā, smaida tāpat kā agrāk, taču izturas nedabiski. Veronika Makarovna, liekas, to jūt, bet cenšas neievērot. Purpina kaut ko ar vecmāmiņu, tā nopūšas, pamāj ar galvu, viņai piekrizdama. Pēc visa spriežot, iznāk, ka skolotāja tur arī nav vainīga. Viņa tā gribējusi — redz, ko! Taču tā ir Nikodima darīšana, viņa ir Serjožas skolotāja — un tikai. Ne jau viņa ieguvusi šo vienistabas dzīvokli. Viņai ir sava apdzīvojamā platība.

Beidzot Literatūra pieceļas, atvadās no visiem, neskopodamās ar smaidiem un laipniem vārdiem, Nikodims atkārto visas viņas kustības, un viņi aiziet.

— Veltīgi tu pārdzīvo, — krustmāte Ņina saka Serjo-7am, — tikai vajadzēja nevis trīssimt, bet piecsimt paņemt — dzīvoklis tomēr piederēja māmiņai.

— Vai zināt, — Serjoža ierunājas, — vairs uz skolu neiešu. Iekārtošos darbā. — Viņš smejas: — Galu galā no kaut kā taču jādzīvo!

Istabā iestājas klusums. Pēc tam sāk raudāt vecmāmiņa.

— Vai tad tāpēc, — viņa iešņukstas, — es laukos māju pametu, pie tevis atbraucu? Tev palikuši tikai trīs gadi, ko mācīties.

— Trīs gadi skolā, pēc tam pieci, — smagi nopūties, saka Serjoža, — nē, nekas nebūs, pārāk ilgi jāgaida.

Kas jāgaida? Viņa zina, kas. Tā diena, kad viņam būs šie nolādētie trīssimt rubli. Nē, krustmāte Ņina nesaprot viņu. Viņiem šie simti nav vajadzīgi. Arī tēva nauda nav vajadzīga. Vai tad nav skaidrs — ar šo naudu viņi atpērkas no viņa. Grib būt augstsirdīgi. Lai aizrijas ar savu augstsirdību!

Serjoža smejas. It kā viņam no sirds būtu novēlies kāds smagums.

— Oļeg Andrejevič! — viņš saka. — Krustmāte Ņina! Palīdziet iekārtoties! Lai kādu simtu varētu saņemt.

— Simtu — tas ir daudz, — Ojegs Andrejevičs smaida. — Lai saņemtu simt rubļu, ir jābūt specialitātei. Turklāt kam tev tik daudz vajadzīgs ...

— Vajag, — Serjoža drūmi atbild.

— Varbūt patiešām! — Oļegs Andrejevičs apņem krustmāti Ņinu ap pleciem. — Varbūt lai pastrādā! Mācīties var arī vakarā.

— Ko gan sacītu Aņa? — domīgi ierunājas krustmāte Ņina, nopūšas un žēli noskatās Serjožā.

— Tikai jautājums — kur? — Oļegs Andrejevičs kasa pieri.

— Nekāda jautājuma, — mierīgi atbild krustmāte Ņina. — Pie mums studijā. Būs manā uzraudzībā. Arī Aņu tur pazina ...

6

Serjoža dežurē ik pārdienas.

Viņa amats — apgaismotājs, saņem septiņdesmit rubļu, pilnīgi pietiekami — viņš taču vēl nav pilngadīgs, tas ir, nav pilnvērtīgs darbinieks.

Serjožam televīzijā patīk viss. Te vienmēr ir svētki.

Vakarā pirms pārraides uzliesmo spēcīgu prožektoru rindas, krustmāte Ņina, pavisam sveša, nogrimēta ar kādu oiu pūderi, apsēžas pie zema galdiņa, pēdējo reizi pāršķirsta tekstu, skaņu operators piestumj viņai klāt «dzērvi», mikrofonu, kas iekārts speciālā metāla statīvā

uz ritentiņiem, operatori, gluži kā dokeri, uzgūlušies ar visu ķermeni, stumj savas smagās kameras, violeti nozib objektīvi, kas pagriezti uz krustmātes Ņinas pusi.

Gar visu studijas sienu sniedzas skaņunecaurlaidīgs stikls tāpat kā radiostudijā, tikai lielāks, bet aiz tā pie pults ar desmitiem sviriņu, kontrolekrānu, podziņu un spuldzīšu sēž režisors ar savu asistentu. Uzlicis radio-austiņas, režisora palīgs pa šo laiku šaudās pa studiju — izpilda priekšniecības nedzirdamās pavēles.

Pēc tam noplīkšķ tablo, iemirdzas vārds, īss kā pavēle: «Pārraide!» — un tūlīt kādā no kamerām iedegas sarkana actiņa.

— Labvakar, cienījamie skatītājil — krustmāte Ņina smaida. — Sākam mūsu vakara programmu.

Studijā ielaužas mūzika, režisora palīgs stumj raidījuma sākuma zīmējumu, kas izgatavots no kartona, — tur ir ziedi vai dabas ainava, vai pārraides nosaukums —, operatori griež savu kameru rokturus: kameras it kā negribot paceļas augšā, pieliec tās — izvēlas vajadzīgo rakursu...

Serjožas darbs ir vienkāršs. Vecākā apgaismotāja An-drona vadībā viņš pavērš gaismu uz tiem, kas uzstājas, ja vajag, uzliek reflektorus, panāk, lai nebūtu nevajadzīgu ēnu, lai, piemēram, deguni nemestu ēnu uz vaigiem, vārdu sakot, cenšas dot augstvērtīgu apgaismojumu gan sejām, gan fonam, ja vajadzīgs — visai studijai.

Pie tiem, kuri ir «jāizgaismo», kā saka Androns, pieder arī krustmāte Ņina. Serjoža to dara ar smaidu un labpatiku, paslepus vērojot, kā viņa pirms pārraides «koncentrējas» — ieņem pozu —, kā vingrina lūpas, «izkopdama» to kustības. Acis krustmātei Ņinai staro, un viņš domā, ka viņa ir apbrīnojami līdzīga māmiņai. Nevis ārēji, nē, bet gan ar visu šo ikvakara satraukumu pirms ētera, mazajām pošanās reizēm, kuras pirmajā acu uzmetienā it kā neko nenozīmē, taču patiesībā dod daudz.

Noregulējis gaismu, Serjoža jokodams čukst krustmātei Ņinai ātrrunas teiciena sākumu — speciālu vingrinājumu dikcijas izkopšanai:

— Viņu rītu ripu situ...

Viņa piekrītoši pamāj, saprot, ka Serjoža uztraucas par viņu, un turpina rindiņu:

— Viņu rītu ripu situ,

Citu rītu stibu cirtu,

— Klusu, klusu! — pa radio uzkliedz režisors. — Sākuši palaidņoties, draiskuļi tādi! Līdz raidījuma sākumam trīs, divas, viena, pusminūte — lūdzu!

Serjoža atkāpjas uz pirkstgaliem viņam ierādītajā kaktiņā, apsēžas un klusē kā pelīte. Viņš te ir tikai apgaismotājs. Un nedrīkst maisīties pa kājām.

Bieži vien pēc tradicionālajām «ziņām» visiem, kas atradās studijā, nebija ko darīt līdz pašām beigām, kad diktors atvadījās no skatītājiem.

Nodziest prožektori, tiek izslēgtas kameras. Pults režisors, nometis žaketi, smēķē vai pat snauž. Pārējie skatās filmu, bet Serjožam patīk parunāties ar krustmāti Ņinu.

Viņi sēž diktora telpā lielu spoguļu priekšā, tajos daudzkārtīgi atspoguļodamies, un krustmāte Ņina stāsta atgadījumus no Oļega Andrejeviča prakses vai arī par Kotju, vai par Serjožas māmiņu — cik viņa bijusi laba radio diktore, tādu mūsu valstī nav daudz, bet provincē pat ar uguni nesameklēsi. Serjožam patīk klausīties nostāstus par māmiņu, un krustmāte Ņina paskaidro, ka katram diktoram ir jābūt savai sejai — radošai sejai —, savai manierei, savam balss tembram, kas nelīdzinās nevienam citam, lai tevi pazītu uzreiz bez pieteikšanas, un māmiņai tas viss piemita.

— Par to, ka kļuvu diktore, — krustmāte Ņina stāsta, — jāpateicas tavai māmiņai. Pabeidzu institūtu, piedalījos pašdarbībā — deklamēju dzejoļus —, un pēkšņi mūs uzaicināja uzstāties pa radio. Tava māmiņa mani ilgi aplūkoja pa lodziņu radiostudijā — vadīju studentu koncertu —, bet pēc tam noķēra mani aiz piedurknes, sarunāja veselu lērumu atzinīgu vārdu par manu talantu un atveda šurp. Tā es arī nekļuvu inženiere, bet gan diktore. — Krustmāte Ņina klusi smaida, laikam atceras māmiņu. — Tā ka Aņa ir mana krustmāte.

— Bet vai nenožēlojat, — Serjoža jautā, — ka neesat inženiere?

— Nē, — pārliecinoši saka krustmāte Ņina. — Tava māmiņa lika iemīlēt šo profesiju.

Serjoža uzmanīgi aplūko krustmāti Ņinu. Viņš vairs netic skaistiem vārdiem, taču krustmāte Ņina runā dedzīgi un par sevi — kāpēc lai viņai neticētu? Runā par māmiņu.

Viņi klusē. Serjoža domā par māmiņu, par viņas neizprotamajiem meliem, kurus trūkst spēka pat atcerēties. Taču tie ir jānteeras.

— Krustmāte Ņina! — Serjoža domīgi saka. — Bet vai jūs zinājāt par tēvu?

— Nē, — krustmāte Ņina atbild, — nezināju. Tikai iepriekšējā dienā pirms ieiešanas slimnīcā Aņa man izstāstīja. It kā nojauta... — Krustmāte Ņina klusē, it kā svārstās. — Sis Avdejevs, — viņa saka, — varbūt arī nav slikts cilvēks. Viņš aizgāja pie citas sievietes, un māmiņa viņu izsvītroja no savas dzīves. Taču viņa uzskatīja, ka tu nevari palikt bez tēva. Kaut vai tas būtu izdomāts.

— Kāpēc tad viņa meloja? — Serjoža nesaprot.

— Nemeloja! — krustmāte Ņina viņu apstādina. — Tu uzskati, ka meloja. — Krustmāte Ņina skatās uz Serjožu nopietni, prasīgi: — Uzskati, ka tavs tētis bijis lidotājs, !<a viņš gājis bojā, izmēģinādams lidmašīnu! Padomā tikai: tā taču vēlējās māmiņa!

Serjoža domā. Mokoši domā.

Ko lai dara, un Serjoža izlemj, ka tam tā arī jāpaliek. Lai viņa tētis būtu bojā gājis lidotājs! Bet kur ir viņa kaps? Kur viņa fotogrāfijas? Ne velti to nav, jo nav iespējams pazaudēt visu uzreiz, absolūti visas fotogrāfijas... Tā arī dzīvot, tēva vietā iedomājoties te Gagarinu, te Čkalovu, te nezināmos lidotājus skafandros. Nē, tas nav iespējams! Nedrīkst visu mūžu melot — sev, saviem biedriem, bet pēc tam, kad izaugs liels, saviem bērniem. Māmiņa stāstīja: katram cilvēkam esot turpinājums, tāds būs arī Serjožam, bet tad arī meliem būs turpinājums? Nevarēs taču nezināmā lidotāja mazbērni domāt par viņu tā, kā domāja Serjoža...

Serjožas domas nepavisam nav bērnišķīgas. Vai tad tās var atklāt? Vai drīkst visu izstāstīt krustmātei Ņinai?

Viņš saspringti klusē. Kaut pieaugušie labāk būtu pavērojuši bērnus! Uzmanīgāk viņos ieklausījušies!...

Serjoža aplūko krustmāti Ņinu. Viņa ir skaista, laimīga, un sirds viņai ir laba. Tāpēc viņa Serjožu mierina, mēģina iestāstīt, lai paliek tā, kā māmiņa izdomājusi.

Krustmāte Ņina runā to tāpēc, ka cenšas Serjožu nomierināt. Tāpēc, ka domā — viņš vēl bērns. Grib vai negrib, bet skatās uz viņu kā pieaugušais — no augšas...

Bērni tomēr cits citu saprot labāk. Tā, piemēram, Serjoža Kotju.

Taču krustmāte Ņina Serjožu nesaprot. Redz, dzird, bet nesaprot, tāpēc ka mīl māmiņu, mīl Serjožu un grib visus nomierināt un iepriecināt.

Bērni labāk saprot citu, Serjoža secina un iegrimst domās par nākamo jautājumu, gluži vienkārši uzduras tam: bet vai pieaugušie cits citu saprot tāpat kā bērni?

7

— Tu esi vīrs vai sīkais? — muļķodamies jautā An-

drons.

Serjoža tur naudu, savu pirmo algu, un mute viņam līdz ausīm vaļā. Mazliet jāatliek tiem trim simtiem, viņš domā, pārējā jāatdod vecmāmiņai, lai vairs nerūc un neraud.

Mūžīgi viņiem naudas dēļ strīdi. Bet nesen izcēlās īsta kauja.

Serjoža saposās uz veikalu, iebāza roku vecmāmiņas jakas kabatā pēc naudas, bet izvilka naudas pārveduma kvīti. Viņam pat sviedri izsitās — atkal no šī tētiņa! Lūdzu, jums — uz vecmāmiņas vārda!

Iekarsis viņš metas pratināt vecmāmiņu; vispirms viņa iepleš lielas acis, pēc tam apraudas un visu izstāsta. Pēc kārtas.

Viņa zinājusi, kas ir Serjožas tēvs. Zināja viņa uzvārdu, vārdu, tēvvārdu, tāpēc, tiklīdz pārstāja pienākt naudas pārvedumi, uztraucās — sak, uzzinājis par māmiņu, vairs nesūta; vecmāmiņa noskaidroja adresi un devās, pie viņa.

Vai nu vecmāmiņa viņu lūgusies, vai, visticamāk, pats piedāvājis — to gan Serjoža nevarēja izdibināt —, taču Avdejevs atkal atsūtīja naudu.

— Domā pati par sevi! — Serjoža kliedza uz vecmāmiņu. — Bet par mani tev nav jāatbild! Es strādāju, vai saproti, man viņa žēlastības dāvanas nav vajadzīgas!

Serjoža lika, lai vecmāmiņa viņam iedod četrdesmit rubļu, aizgāja uz pastu un nosūtīja naudu atpakaļ. Aizpildīdams blanku, Serjoža padomāja un vēstulei paredzētajā vietā uzrakstīja: «Jūsu nauda nav vajadzīga, vienmēr sūtīšu atpakaļ.» Apakšā viņš gribēja parakstīties, tāpat kā Avdejevs, ievilkt nesalasāmu ķeburu. Taču pārdomāja. Uzvilka skaidru burtu S ...

Bet šodien S — Serjožam — ir sava, pašam sava nauda.

— Tu esi vīrs vai sīkais? — Androns atkārto. — Sastiķēsim — ir taču jāapslaka pirmā algai

Serjoža nedomādams liek trijnieku, pārējo noslēpj kabatā.

— Nu, iesim! — vecākais apgaismotājs aicina un tad nosaka: — 2ēl gan, varētu tevi aizsūtīt, bet nedos — tu taču esi nepilngadīgs.

Serjoža gaida viņu parkā pie studijas, Androns nozūd un ātri vien atgriežas ar divām pudelēm un pīrādziņiem.

— Skaties, tu mani neiegāz, — viņš brīdina, — ja uzzinās, ka esmu dzēris kopā ar nepilngadīgo, vēl padzīs!

Seja Andronam ir maza, dūres lielumā, sažuvusi, dziļām grumbām izvagota. Cik viņam gadu — nevar saprast: nav ne jauns, ne vecs. Bārdiņa izdilusi, ruda, ķīļveidīga. Viņš ielej portvīnu papīra glāzītēs — sev pilnu, Serjožam pusi —, viņa seja aiz labsirdības atmaigst; viņš iedzer vēl mazliet un aiz apmierinājuma sāk malt vienā malšanā.

— Līkop! Par darba gaitu sākumu! — Androns uzsauc tostu. — Un lai šajās gaitās būtu vairāk atelpas brīžu!

Viņi dzer, piekožot pīrādziņus, — vīns uzreiz iekāpj Serjožam galvā, viņam kļūst silti, viņš aplūko Andronu ar mīlestību un cieņu, māj ar galvu, piekrizdams katram viņa vārdam.

— Darbs ir gluži kā kalns, — Androns filozofē. — Uzreiz tajā nevar uzskriet. Un kam tas vajadzīgs? Tev priekšā visa dzīve — taupi spēkus, gan noderēs! Tiklīdz esi iztaisījis izrāvienu — atpūties, aizej atvaļinājumā, paņem slimības lapu, kamēr neesi pilngadīgs, agrāk atprasies no darba.

Viņš vēl joprojām pļāpā.

— Un neraujies pušu! — māca Androns. — Nelauzies uz augšu! Citādi — kas tā par dzīvi, pats padomā! Strādāt un vēl mācīties! Pēc tam atkal mācīties! Pabeigsi augstskolu, nopelnīsi kādus grašus, bet būsi jau tā paguris, ka negribēsies dzīvot. Taču tas, izrādās, būs tikai sākums. Tālāk jācenšas. Kāda priekšā jālien no ādas laukā, citi jāatbīda malā, jāizvirzās! Nospļauties par to visu!

Krūmi, aiz kuriem viņi sēž, sakustas; Androns mudīgi noslēpj pudeli azotē — viņu priekšā kā no zemes izaug kārtības sargs. Serjoža viņu uzmanīgi aplūko: kārtības sargs pieliecies lūr.

— E! — Serjoža pielec kājās. Viņš pazīst tēvoci Vaņu, balamuti no slimnīcas, savu palātas kaimiņu.

— Nekas, nekas, — tēvocis Vaņa kādam aiz krūma saka. — Te ir savējie. Mūsējie. — Viņš piesēžas Serjožam klāt, atņem papīra glāzīti un piegrūž to Andronam:

— Ielej labāk man!

Androns nomierinās, paspiež roku tēvocim Vaņam un paskaidro:

— Apslakām pirmo algul

— Bet ko tu te dari? — tēvocis Vaņa jautā. — Vai strādā? Un kāpēc?

— Man nomirusi māmiņa, — Serjoža mierīgi atbild. Viņš atceras, kā toreiz samelojis tēvocim Vaņam, ka Niko-dims ir viņa tēvs, un tagad aukstasinīgi atzīstas melos:

— Bet tas — vai atceries? Tas nav mans tēvs.

— Patēvs? — tēvocis Vaņa jautā.

— Nē... Gluži vienkārši nekas ...

Nu Serjoža guļ zālē un aplūko ušņu bumbulīšus un dadžu lapu robotās malas. Viņam ir labi. Mazlietiņ māc snaudiens, tomēr viņš neguļ, klausās, kā filozofē Androns.

— Mēs te spriežam par dzīvi, — Androns skaidro tēvocim Vaņam. — Pie kā mēs palikām? Ak jā! Jādzīvo mierīgi, kur tad jāsteidzas — uz viņpasauli? Gan pagūsim! Bet viņpasaulē visi būsim līdzīgi. Gan kaut ko sasniegušie, gan neko nesasniegušie. Nesasniegušajam droši vien pat vēl labāk. Būs ko atcerēties: dzīvoju, tā sakot, sava prieka pēc, nevis skrēju sacensties ar citiem. Kas tad tu tāds esi? — Androns pievēršas tēvocim Vaņam.

— Asfaltētājs? Slidotavā? Pareizi! Pareizi! Prātīgi, es teiktu! Es, redz, arī esmu tikai apgaismotājs. Ar prožektoriem apgaismoju cilvēkus. Nevis nezin kāds — vai dzirdi? Un nevajag! Es neesmu lepns. Es arī tāpat nodzīvošu savu mūžu, lai citi laužas; aicinājums, sapņi — tpū, vai nav vienalga!

«Ila, par lidotāju gribēju kļūt,» Serjoža domā, «bet nu gan nebūšu. Būšu apgaismotājs tāpat kā Androns — vienkārši un mierīgi. Nebūs jālauza galva, jānopūlas, jālien no ādas laukā — pareizi viņš runā.»

Androns klusē, pabeidz dzert savu vīnu, bet tēvocis Vaņa domīgi saka:

— Tomēr es tevi pievākšu.

— Par ko? — Androns brīnās. — Dzērām taču kopā!

— Kopā gan, — tēvocis Vaņa skumīgi piekrīt, — bet ne jau tāpēc tevi savākšu. Par taviem vārdiem — vai saprati? Par tavu filozofiju. — Viņš saņem Andronu pie krūtīm un pievelk sev klāt. — Viņam jau tāpat nav visai

s-Vda dzīve — vai saproti? Viņš ir jāuzmundrina, nevis j...satriec, kā tu to dari! Nelej eļļu ugunī! — Viņš pieceļ Andronu kājās. — Bet nu iesim, Ļev Tolstoj! Iesim noskaidrot attiecības!

Serjoža smejas. Sirsnīgi smejas. Andronam sejā pavīd izbailes — skaties vien, ka bikses nepietaisa! Viņš taču nezina, kāds balamute ir tēvocis Vaņa.

— Izbeidziet! — Serjoža saka tēvocim Vaņam. — Neaiztieciet! Viņš ir mans šefs!

— Šefs! — tēvocis Vaņa iesaucas. — Tāds pats šefs kā es japāņu imperators.

Serjoža iztēlojas tēvoci Vaņu, ģērbušos japāņu kimono, un atkal vai plīst no smiekliem. Balamute aiz dusmām nospļaujas un nozūd krūmos, bet tūlīt atgriežas atpakaļ.

— Tādā gadījumā es tevi paņemšu līdzi, — viņš saka Serjožam. — Celies augšā! Ejam prom no šejienes!

Androns izpleš rokas.

Nu viņš ir līdzīgs japāņu imperatoram. Kājas sakrustojis, sēž zem krūma — rokas ieplestas, viņam priekšā zālē, gluži kā svēts gaismeklis, stāv tukša pudele.

8

— Panāc šu — ēdis esi? — tēvocis Vaņa viņam jautā.

Serjoža purina galvu. Reibst galva, tomēr viņam ir

jautri. Tēvocis Vaņa tur viņu zem rokas, kaut kur ved, un pēc kāda laika viņi atrodas mazā istabiņā pie galda, viņa priekšā kūp vārītu kartupeļu bļoda, bet blakām sež trīs knēveļi ar izboztām acīm, cits par citu mazāki, un neliela auguma tantiņa. Serjoža pazīst tēvoča Vaņas sievu un viņa puišeļus, kuri nāca visi kopā uz slimnīcu, baksta ar dakšiņu kartupelī, taču visu laiku nezin kāpēc netrāpa.

— Vai tu redzējies, kā piedzirdīts! — žēlodama saka tēvoča Vaņas sieva.

Serjožam neērti.

— Es šodien algu apslacīju, — viņš saka.

— Vai dzirdi? — tēvocis Vaņa klaudzina ar pirkstu pa galda virsu. Pirksts viņam ciets, it kā sastindzis, tāpēc klaudziens iznāk skaļš. — Vai dzirdi, — viņš saka, — tu šim velnam ar bārdiņu nepadodies! Nevazājies ar viņu, kaut arī viņš ir tavs priekšnieks! Ne attapties nepaspēsi, kā galvu sagrozīs, tukšpauris tāds! Vai tad iespējams ar

tādām domām dzīvot? Atliek tikai likties zārkā un nomirt. Bet cilvēkam taču jādzīvo!

— Ko tu, ko tu! — Serjoža tarkšķ, ar mokām turēdams vaļā acis. — Viss ir pareizi. Bez kādas muldēšanas. Gluži kā dzīvē, kā īstenībā ...

— Ne jau tā kā dzīvē, — tēvocis Vaņa krata galvu. — Viņš ir bez gribas — vai saproti? Kādreiz viņam nav veicies, redz, tāpēc arī viņš tāds saskābis, izdomājis dažādus ieganstus, lai attaisnotos... Viņš to saka ne jau tev, bet pats sev. Sev iedveš, ka viņam taisnība, bet visi pārējie ir muļķi.

Serjoža klusē. Domā.

— Ja atgadījusies nelaime vai nav veicies, taisni otrādi — jāklūst stiprākam, pat niknākam. Lai būtu kā būdams, dzīvē esam katrs pats savas laimes kalējs — laime jākaļ pašam!

Viņi iznāk uz ielas.

— Svaigu gaisu tev vajag ieelpot! — tēvocis Vaņa saka.

Serjoža ievelk krūtīs dzestro vakara gaisu: galva kļūst svaigāka, un miegs vairs nenāk.

— Starp citu, — tēvocis Vaņa stāsta, — cilvēki dzer vai nu no prieka, vai bēdām. Saprotams, pirmās algas diena ir svētki, atzīmēt var, taču teikšu atklāti: ja manējais būtu pārnācis tā pieteinpics, nopērtu kā raibu suni!

Tēvocis Vaņa skaišas, bet nepavisam nebalamutē. Visu uztver nopietni.

— Protams, — Serjoža saka. — Tavuprāt, mums savi svētki jāatzīmē ar tēju un pīrādziņiem? Paši dzerat, bet vai mēs esam sliktāki par jums? — viņš aizskaroši iebilst tēvocim Vaņam. — Kā tad pats lauzi sprandu? I\o?

Tēvocis Vaņa klusē, sažņaudz un atlaiž vaļā dūres, nervozē.

— Kā tu māki iekost! — viņš dusmojas. — Bērniem taču jābūt labākiem par vecākiem.

— Tā, tā, — Serjoža atbild, — bērniem jābūt, bet pieaugušajiem nav jābūt.

Tēvocis Vaņa nepiekrīt Serjožam, bet viņam trūkst vārdu un pierādījumu.

— Saproti taču! — viņš iesaucas. — Pieaugušajiem dzīve ir grūtāka, piemēram, man ...

Viņš apklust. Serjoža grib smieties — ja par sevi, tātad nāks kaut kas smieklīgs. Viņam liekas, ka tēvocim

Vaņam visa dzīve ir joti jokaina, sastāv no muļķīgiem notikumiem tāpat kā toreiz — pa logu ievēlās puķu dobē.

— Ja reiz tā, tad paklausies, — tēvocis Vaņa stāsta, un grumbas viņa sejā ievelkas dziļākas. — Nevienam neesmu stāstījis, pat sieva nezina, tāpēc klusē, esi vīrs! Sī sieva, ko tu pazīsti, — tēvocis Vaņa turpina, — man ir otrā. Ar pirmo — ar Ņuru — biju precējies pirms kara, vēl pavisam jauns būdams. Mums bija arī divi bērni — divas meitas. Redzi... Bet pēc tam sākās karš. Mēs dzīvojām Orlā. Es aizgāju uz fronti, tūlīt nokļuvu aplenkumā, bet, tiklīdz izkļuvu ārā, uzrakstīju uz mājām. Atbildes nebija. Rakstu kaimiņiem, domāju, visādi var gadīties, kaut kur evakuējušies, bet saņemu ziņu. — Tēvocis Vaņa aizsmēķē, un Serjoža redz, ka viņam trīc rokas. Tēvoča Vaņas satraukums nemanāmi sagrābj arī viņu; viņš vairs nesmejas, negaida neko aizraujošu, bet klausās uzmanīgi, saspringti. — Saņemu ziņu, — atkārto tēvocis Vaņa, un balss viņam aizsmok, — ka bumba... vispār tiešs trāpījums spraugā, kur viņi slēpušies.-Bērni tūlīt uz vietas beigti, sieva nomirusi slimnīcā. īsi pirms tam, viņi raksta, bija saņēmusi par mani pavēsti — pazudis bez vēsts.

Tēvocis Vaņa nopūšas un ilgi klusē. Laiž caur degunu dūmus, līdz ietinas tajos kā mākonī.

— Pēc tam, — nometis papirosu, viņš stāsta tālāk, — pārnācu no kara, pamētājos pa plašo pasauli. Ilgi klīdu apkārt, nekādi īsto vietu nevarēju atrast. Tad satiku Asju, apprecējāmies, piedzima bērniņi, viss it kā aizmirsās — ne tas vien sadzīst. Bet pagājušajā pavasarī aizbraucu uz dienvidiem, uz sanatoriju — ar arodbiedrības ceļazīmi. Reiz no rīta eju gar krastmalu, tīksminos par jūras bangām un piepeši — vai vari iedomāties? — ieraugu — man pretī nāk Ņura. Tiesa, sirma un veca tāpat kā es, taču Ņura... Apstājāmies kā zemē iemieti, tad metāmies viens otram pretī! — Tēvocis Vaņa nopūšas, slauka pieri, nezina, kur likt rokas, pirkstus te saliec, te atliec. — Redzi, kā iznāk. It kā priecāties vajadzētu. It kā raudāt, tyura toreiz hospitālī nenomira, kaut arī bija vārga, — viņu evakuēja. Atplauka, bet pēc kara apprecējās: mani uzskatīja par kritušu karā. Arī bērni ir, ģimene... Vai vari dot padomu, — tēvocis Vaņa, vērsdamies pie Serjožas, jautā, — ko lai iesākam? Mēs taču mīlam viens otru pa vecam. Varbūt pat vēl stiprāk. Bet savas jaunās ģimenes ārdīt mums arī nav tiesību.

— Kāpēc? — Serjoža jautā. — Beidzot taču satikāties! Viss beidzies labi!

— Kāpēc? — pārjautā tēvocis Vaņa un rūgti iesmejas. — Tāpēc. Bērnu dēļ.

Bērnu dēj! Serjoža saspiež tēvoča Vaņas raupjo dūri, viņu pārņem silts pateicības vilnis. Pateicības un bēdu vilnis.

— Tāpēc arī dzēru, — tēvocis Vaņa stāsta. — Tāpēc arī no palodzes nokritu, velns parāvis!

Nu šis gadījums vairs neliekas smieklīgs. Serjoža tumsā apskata Vaņas seju.

— Bet, redz, mans tēvs, — košļādams lūpas, saka Serjoža, — par mani nedomāja.

— Vai dzīvs viņš tev, īstais tēvs? — tēvocis Vaņa jautā.

— Dzīvs, — Serjoža atbild.

— Ak tu, nabadziņ! — tēvocis Vaņa mierina. — Bet tu tāpēc negaudies, nepalaidies! Norūdi gribu! Mēdz gadīties, ka reizēm jāpārvar sevi.

— Jāpārvar! — Serjoža iesaucas un aizdomājies atkārto: — Jāpārvar...

Tēvocis Vaņa «pārvarēja sevi» bērnu dēļ, tas ir skaidrs, savu bērnu dēļ. Serjoža, ja vajadzīgs, desmitreiz sevi pārvarēs. Bet pašlaik? Kāda iemesla dēļ «jāpārvar»? Kāpēc?

Serjoža soļo mājup un domā par tēvoci Vaņu. Tēvocis atvadoties viņam pasacīja dažus vārdus, un šie vārdi tikai tagad nonāca līdz Serjožas apziņai. Viņš sacīja, ka tai Ņurai, savai pirmajai sievai, nepalūdzis adresi. Un jauno uzvārdu. Lai nebūtu nekāda atpakaļceļa.

«Lai paliek, kā bijis!» viņš sacīja Ņurai, un viņa tam piekrita.

Serjoža saraujas. Tas laikam neticami. Dzīvi cilvēki uzskata sevi par mirušiem!

Viņš atceras tēvoča Vaņas bērnus: ir taču taisnība, ka viņi nav vainīgi. Bet arī tas vēl nav viss. Var jau nevainīgus pataisīt par vainīgiem. Ir svarīgi domāt, svarīgi saudzēt, svarīgi ir sevi citu labā nežēlot!

Serjoža negribot domā par Avdejevu. Nav nozīmes, kas viņiem abiem ar māmiņu bijis. Kāpēc viņš pameta mūs? Svarīgi ir tas, ka pameta. Negribēja padomāt, nosargāt, svarīgi ir tas, ka pažēloja sevi.

Bet varbūt tā nebija? Varbūt viss bija citādi?

Varbūt māmiņa viņu pametusi?

-

Taču — visviens. Māmiņa nebūtu aizgājusi bez iemesla. Bez iemesla nekas nemēdz notikt. Tagad viņam, Serjožam, ir jādomā par šo Avdejevu.

Kāpēc? Kāpēc viņš uzradās? Kāpēc viņš nogalināja to Serjožas tēti — lai ari ar dažādām sejām, toties labu, sirsnīgu un nelaimīgu?

Serjožu aiz bezgalīgās pārestības sāk kratīt drudzis. Viņš naidā sakož zobus. Un piepeši metas skriet.

Serjoža skrien nevis uz mājām, bet pie Avdejeva.

Paša ēna te viņu apdzen, te uz acumirkli atpaliek. Laternas met atspulgu uz viņa sasvīdušo, miklo seju. Reibst galva.

Iestājusies tumsa, logos nodziest ugunis.

Serjoža ielaužas pagalmā, kur dzīvo tēvs, un auro pilnā rīklē:

— AvdejevI Avdejcv!

Trešā stāva logos iedegas gaisma. Kāds sporta krekliņā iznāk uz balkona.

— Kas tur? — cilvēks aizsmakušā balsī jautā.

— Kāpēc tu uzradies? Kas tevi lūdza? — Serjoža kliedz.

—- Netaisi muļķības, Serjoža! — atbild ēna uz balkona.

Serjoža strauji noliecas, paķer no zemes akmeni un met Avdejeva logā.

Atskan blīkšķis.

— Lai iet! — Serjoža čukst un paceļ vēl akmeni.

Atkal šķind stikli.

— 5c! — Serjoža kliedz. — Se iev, riebekli! Saņem!

Kaimiņu logos iedegas ugunis. LJz balkoniem saskrien

ļaudis gluži kā uz ugunsgrēku, kaut ko kliedz, taču Serjožam vienalga, ko...

CETURTĀ NODAĻA BĒGŠANA

.

1

Vecmāmiņa stāv istabas vidū basām kājām, garā, baltā kreklā — īsts spoks. Uz pleciem viņai dreb bizītes — viņa raud —, bet rokā ir siksna.

— Kur tu pa naktīm blandies? — cenzdamās būt barga, vecmāmiņa baras. Serjoža apskauj viņu, skūpsta un, sasprindzinājis spēkus, paceļ viņu no grīdas.

— Ak dievs! — vecmāmiņa raud. — Un vēl piedzēries! — Taču Serjoža iebāž roku kabatā un paceļ virs galvas vairākus krāsainus papīriņus — savu pirmo algu.

Asaras vecmāmiņai nožūst.

— Nezinu, ko lai domāju, — viņa saka. — Kur lai skrienu — uz morgu vai uz miliciju.

Viņa uzmet rītakleitu, atnes Serjožam pienu, maizi un desu.

Serjoža kāri ēd. Pēc tam apguļas saliekamajā gultiņā un aplūko puķītes uz lētajām tapetēm, ar kurām vecmāmiņa aplīmējusi istabu. Gluži kā Puškinam, viņš domā. Atgriezās vecītis atkal pie vecenes savas:

«Un redz — atkal stāv viņa velēnu būda,

Uz apsīibu sliekšņa sēž vecene klusi Un priekšā tai sasista sile»[2].

«Pārāk daudz biju sagribējis,» viņš pats par sevi ņirgājas, laizdamies snaudā. «Par dēlu kļūt... Brāli vai māsu...»

Viņš pamostas no grūdieniem. Nekā nesaprazdams, atver acis. Vecmāmiņa krata viņu aiz pleca.

— Pēc tevis atnākuši! — viņa raud. — Ko tu esi pastrādājis?

Serjoža pieceļas un sporta biksītēs pienāk pie galda.

Pie durvīm stāv jauniņs milicis. Aiz viņa — Avdejevs un kāda sieviete.

— Л! — bez izbrīna saka Serjoža. — Esiet sveicināti, mīļie ciemiņi!

— Viņš vēl bārstīs asprātības! — milicis iebilst. Abos vaigos sakāpis sārtums. It kā būtu tos nogulējis. Taču runā nopietni: — Ģērbies ciet!

Serjoža velk bikses, sukā matus, noskūpsta vecmāmiņu un mierina viņu:

— Tu neuztraucies! Guli! Es tikai tētiņam logus izsitu.

— Logus tu izsiti nevis tētiņam, — apsēzdamies saka milicis, — bet gan pavisam svešiem ļaudīm.

Svešiem ļaudīm! Serjoža apraujas. Kādas muļķības! Kāpēc svešiem?

Serjoža klusē, apjucis raugās uz vecmāmiņu un nolād sevi. Viņa dēļ taču vecmāmiņa, savilkusi biezās lūpas kā meitene, raud bez apstājas, visu klātbūtnē velk kleitu. Viņš nostājas viņai priekšā un uzsauc svešajiem:

— Aizgriezieties, ko blenžat! — Bet pats domā: «Muļķis nolādētais, ko savārījis!»

— Biedri seržant, — Avdejevs ierunājas, — mēs taču jau vienojāmies ar Klaudiju Petrovnu, — viņš skatās uz sievieti, kas pamāj ar galvu, — labprātīgi, ’ kā sacīt, miera ceja, es visu samaksāšu, un pret zēnu mums vairs nav pretenziju ...

— Jums pret viņu nav, bet man ir, — milicis atbild,

— es, ja gribat zināt, uztraucos par jūsu dēlu, kaut arī jūs dzīvojat atsevišķi. Šodien izsita jums logu, ko viņš darīs rīt?

Milicis klaudzina ar zīmuli.

— Mēs fiksējam, — viņš mēģina iestāstīt Avdejevam,

— visus pusaudžu huligānisma gadījumus, bet, ja vecmāmuļa ar viņu netiks galā, nosūtīsim uz koloniju.

Serjoža aplūko milici un nespēj piedot sev kļūdu. Un piepeši sāk brīnīties, kāpēc gan viņš gribējis izsist logu Avdejevam. Kas viņam ir šis cilvēks? Pats taču teica: viņa nav, tāds neeksistē!

Ir tik smagi ap sirdi, pat riebīgi.

— Vai zināt, — viņš saka, — jūs man piedodiet, tas iznāca nejauši, es biju iedzēris.

— Re nu! — milicis mirkšķina gaišās skropstas.

— Gluži kā mākslas filmā «Policijas komisāra atzīšanās republikas prokuroram».

Viņš atver bloknotu, sāk kaut ko ātri rakstīt, zīmulim skaļi čirkstot zem spēcīgā piespiediena.

— Biedri milici, — Avdejevs lūdzas viņu.

— Mēs taču vienojāmies, — nedroši ieminas cietusī Klaudija Petrovna.

Vecmāmiņa atkal raud, taču seržants viņu nedzird.

— Tātad jūs ar viņu kopā nedzīvojat, — milicis saka it kā pats sev, tomēr vērsdamies pie Avdcjeva. — Ar zēnu kopā dzīvo vienīgi vecmāmiņa. Jūsu uzvārds! — viņš pavirši uzmet skatienu viņas acīm. — Pusaudzis dzērumā izdara huligāniskus izlēcienus, un nav neviena, kas viņu pieskata.

— Pagaidi! — vecmāmiņa saka. Viņas acīs pavīd cieša apņēmība.

Milicis pārtrauc rakstīt, beidzot noņem cepuri, bargi nopētī vecmāmiņu un nespēj saprast, kāda iemesla dēļ viņš tiek novirzīts no domas.

— Pagaidi! — vecmāmiņa atkārto. — Ir vēl kāds, kas viņu var aizstāvēt, — viņam ir patēvs.

— Kur tad viņš ir? — milicis brīnās.

Vecmāmiņa vilcinās, murmina zem deguna:

— Tūlītās, tūlītās! — Pēc tam metas uz izeju un sauc: — Es viņam piezvanīšu!

— Viņa taču veltīgi aizgāja, saprotiet, patēvs ar mani kopā nedzīvo, pēc māmiņas nāves viņš aizgāja, un vispār vainīgs tikai es pats ...

AAilicis aplūko Serjožu — klausās un neklausās. Pēc taru jautā:

— Ko tad dzēri? Un ar ko?

— Portvīnu, — Serjoža atbild, bet tālāk melo: — Vārdadienā pie viena zēna.

— Vārdadienā. — Milicis nopūšas, viņa balsī Serjoža vairs nesaklausa iepriekšējo apņēmību. — Pirmo reizi?

— Pirmo, — Serjoža apstiprina.

— Ja vajadzīga sodanauda, biedri seržant, — Avdejcvs viņu pārtrauc, — jūs sakiet, esmu gatavs kaut vai tūlīt — Serjoža tomēr ir mans dēls, man ir pienākums.

Dusmas smacē Serjožu: «Tomēr dēls!»

— Biedri Avdejev, — trīsošā balsī ierunājas Serjoža, bet viņa tēvs izbiedēts zibsnī ar acenēm. — Biedri Avdejev! — dusmīgi viņš atkārto. — Ko jūs te mani aizstāvat! Jūs gribat atpirkties? Es neesmu nekāds nabags, es strādāju un iztikšu bez jūsu rūpēm!

Milicis pieceļas, pastaigā pa istabu, atstādams aiz sevis papirosu dūmus. Serjožu krata drebuļi. Viņš netic Avdejevam. Viņš skaidri zina, ka Avdejevam viss ir jānogludina. Lai neviens nekā nedomātu...

Noknikšķ atslēga. LIz sliekšņa stāv vecmāmiņa. Bizītes atkal ir atraisījušās un kuļājas uz pleciem.

— Nenāk, — viņa apjukusi runā. — «Es,» viņš saka, «vēl guļu un tik un tā ar jums kopā nedzīvoju. Nejūtos atbildīgs.»

Milicis apstājas, domīgi noraugās vecmāmiņā un kūpina papirosu. Pēc tam pienāk pie galda, iegrūž kabatā savu bloknotu un klusēdams iziet. Aiz viņa nozūd sieviete. Avdejevs uz sliekšņa atgriežas.

— Eh, tu! — viņš saka un kustina žokļus. Pēc tam cieši aizver durvis.

Serjoža atviegloti nopūšas.

— Muļķīte tu mana! — viņš saka vecmāmiņai un, gluži kā maziņai, glauda galvu.

Bet vecmāmiņa atkal raud.

Pamazām vecmāmiņa norimstas, un, jo klusāk viņa šņukst, jo vairāk sāp Serjožam sirds,

Serjoža pamostas agri — pulkstenis vēl nav seši. Lēnām apstaigā istabu. Savāc tīkliņā Nikodima dāvanas. Albumu ar pastmarkām. Grāmatas. Boksa cimdus. Pleznas, stobriņu un masku. Futbola bumbu. Beidzot no kakta izstumj velosipēdu.

Ar plaukstu viņš noslauka no spogulīša putekļus un ieskatās tajā. Pagājis tikai gads... Vesels gads...

Serjoža atceras, kā viņš novēlās no tā, skatīdamies šajā spogulītī... Muļķis bija, pavisam sīks.

No visām Nikodima dāvanām Serjožam žēl tikai velosipēda. Turklāt ne jau tāpēc, ka tas viņam būtu vajadzīgs. Ar velosipēdu viņš vizinājās pagājušajā gadā — šogad ne reizes nebija pat uzkāpis.

Velosipēdus toreiz atveda Valentīns un Koja. Brauca uz bērēm, bet tos neaizmirsa — tāds ir lauku cilvēku paradums. Klusām nolika pie sētnieka vecajā dzīvoklī. Tā, lūk. Serjožas velosipēds nokļuvis šeit.

Kāds nu Serjožas? Nikodima. Visas šīs mantas nieder Nikodimam, Serjoža tās saņēma it kā kukuļus. Tagad beidzot viņš saprot, lieliski visu saprot.

Serjoža domās redz, kā vakar naktī apmiegojies Niko-drrns stāvēja pie tālruņa vienās apakšbiksēs, ar nogurušu seju, kā noklausījās vecmāmiņas lūgumu, kā viņam šaudījās acis un kā viņš pateica vecmāmiņai savu lēmumu. Skaidrs, ka no Serjožas, sīkā, viņš kautrējās, tāpēc ka tam kādreiz stāstījis pavisam ko citu. bet no večiņas nebija ko kaunēties — lai reizi par visām reizēm būtu skaidrs. Nobijās... Varbūt arī nenobijās, bet negribēja. Stingri pateica, ka viņam ar to nav nekāda sakara...

Vecmāmiņa neskatās uz viņu, ir noskumusi, taču klusē un neiebilst. Kā gan citādi! Viņa vakar krietni dabūja. Ak, vecmāmiņ, tava lauku večiņas sirds ...

Serjoža pakar tīkliņu uz stūres un izdzen velosipēdu uz ielas. Sākumā viņš to stumj. Pēc tam uzsēžas virsū.

Pēdējo reizi!

Pedāļi priecīgi čīkst — beidzot tie sāk griezties —, riteņiem iekļūstot grambās, iešķindas zvaniņš, mīksti švīkst riepas... Tas viss ir bijis, nu vairs nebūs. Tā ir pagātne.

Serjoža nesteidzas. Apmet līkumu pa pilsētu. No viņu istabiņas līdz mājai, kur bija laimīgs. Pēc tam uz citu māju, kur viņi abi ar māmiņu daudzus gadus nodzivojuši,

kur bija labi un mierīgi. Interesanti, domā Serjoža, vai karājas vēl tas paziņojums pie durvīm: «...citādi smadzenes izsprāks laukāI». Un vai dzīvo vēl tā kašķīgā kaimiņiene. Pēc tam Serjoža nobrauc gar skolu, it kā atvadītos no visas šīs pasaules, bērnu dienu pasaules — bēdu un laimes dienu pasaules. Pie Gaļinas mājas Serjoža piebremzē un, grozīdams stūri, ieskatās tukšajos logos. Laikam vēl guļ.

Velosipēds ripo lēnām, negribot, it kā zinādams, ka nākamais etaps — Nikodims. Viņa vienistabas dzīvoklis, kur viņš tagad dzīvo.

Serjoža apņēmīgi min pedāļus, strauji nobremzē, stiepj velosipēdu uz ceturto stāvu. Pirms nospiež zvana pogu, atkal noglāsta spogulīti.

Paliec sveiks, mans riteni! Nodod sveicienu!... Kam tad?

Pagājušajai vasarai!

Viņš nospiež zvana pogu. Aiz durvīm atskan soļi. No-žvarkst ķēdīte — un uz sliekšņa parādās apmiegojies Nikodims.

— Saņemiet savas mantas, — mierīgi saka Serjoža.

Nikodims kaut ko buldurē, bet Serjoža jau soļo lejup.

Viņš iet pa pilsētu.

Kaut vēl ir rīts, saule jau cepina, it kā tuvumā krāsns žilbinātu acis, izsitas sviedri. Ir augusts, bet tveice kā jūlijā.

Laika diezgan, Serjoža soļo tāpat vien, bez mērķa, un piepeši aci pret aci saduras ar Literatūru.

Rokās skolotāja tur kanniņu un tīkliņu, pilnu ar visādiem ēdamajiem: tomātiem, gurķiem, taču galvenais ir arbūzs. Arbūzs novilcis viņai kalsnās rokas.

— Serjožeņka! — priecīgi iesaucas Literatūra. Un piepeši lūdz: — Nāc palīgā!

Pēc vakardienas? Kā viņai mēle klausa lūgt palīdzību pēc vakardienas? Serjoža dusmīgi aplūko bijušo radinieci, viņš ir gatavs atteikties, taču skolotājas izskats ir nožēlojams, viņa ir sagurusi, mati pilnīgi aizsedz acis, bet viņa nevar pat atmest tos — rokas aizņemtas. Droši vien vakar viņa nemaz nav bijusi pie Nikodima. Viņa nekā nezina. Viņš klusēdams paņem tīkliņu.

— Tūlīt ieiesim pie Nikodima, — skolotāja pļāpā. — Nogriezīšu tev arbūziņa šķēli.

«Kā tad,» Serjoža prāto, «noteikti ieiešu!» Un klusībā nodomā: tātad vēl nekā nezina. Kāda viņam daļa? Lai zina! Aiznesīs tīkliņu līdz parādes durvīm, bet tālāk lai iet ratā .,.

Serjoža soļo, skatīdamies sev zem kājām, pārliek tīkliņu no vienas rokas otrā un klusē, taču Literatūra arī neprasa no viņa atbildi. Viņai vajadzīgs tikai nesējs.

Viņa stāsta visādus niekus, cik daudz ļaužu tirgū, cik viss ir dārgs, un negaidīti ierunājas:

— Serjoža, Nikodims pie jums atstājis bārdas skujamo otiņu, divus sporta kreklus un kokvilnas treniņa bikses, steigā pārcēlāmies, saproti... Paskaties ...

Serjoža apstājas. Galva viņam sāk reibt. Aizvien ātrāk un ātrāk.

— Ko? — viņš pārjautā. — Otiņu un bikses?

— Jā, jā, — Veronika Makarovna labvēlīgi smaida.

— Un divus sporta kreklus.

Piepeši Serjoža grib pārjautāt viņai. Uzdot vienu jautājumu.

— Es naktī izsitu logus, — viņš saka nesteigdamies,

— un vecmāmiņa piezvanīja Nikodimam, lai viņš aizstāvētu, — vai saprotat? Bet viņš atbildēja: es nekā nezinu, es ar jums tagad kopā nedzīvoju.

Serjoža redz, kā pārvēršas Veronikas Makarovnas ģīmis. Viņa mīdās no vienas kājas uz otru, mokoši domā, ko vēl varētu piebilst: kaut kas viņā cīnās. Beidzot viņa nomierinās. Un droši skatās uz Serjožu.

— Bet kas tad viņam būtu jāsaka? — Veronika Makarovna jautā.

«Tas nu ir viss!» Serjoža atviegloti nopūšas. «Nosūdzēju.»

Viņš noliek tīkliņu zemē, pamāj skolotājai, pagriežas un skrien.

— Atnesīšu, — atgriezies viņš kliedz, — gan otiņu, gan visu pārējo!

Serjoža skrien pa pelēko asfaltu, un viņu dedzina ass naids.

Nāk atmiņā tas vasaras vakars, kad Literatūra bija atnākusi pie viņiem ciemos. Bet māmiņa — saspringta un nikna. Jā, jā, jā! Māmiņai bija taisnība! Tūkstoš, miljons reižu! Nedrīkstēja noticēt. Ne uz brīdi. Sī Veronika Makarovna aizvien izlikās. Pat tad, kad sacīja: mums ir līdzīgs liktenis. Varbūt arī bija līdzīgs, taču māmiņa

tā nekad nebūtu teikusi. Nebūtu sākusi aizstāvēt savu dēliņu sava skolnieka klātbūtnē.

Serjožu smacē pārinodarijums, acīs saskrien asaras. — Ak, jūs! — viņš čukst. — Augstsirdīgie cilvēki!

3

Studijā ieraksta «Trīs musketierus». Vēl vakar Serjoža domāja par to ar ziņkāri, šodien viss viņam liekas muļķīgi, neizdevušies meli. Sie taukie, vecie musketieri, kuri mirkst vienos sviedros, viņu nemākulīgā zobenu šķindoņa, skaļie, liekulīgie vārdi.

Pašā karstākajā ieraksta brīdī nepavisam ne pēc lugas satura ar blīkšķi viena pēc otras saplīst divas spuldzes. Apgaismojums nav pietiekams, un pults režisors kliedz mikrofonā:

— Kur apgaismotāji? Andron!

Androna, kā par spīti, studijā nav, viņš kaut kur izskrējis, un režisors metas virsū Serjožam:

— Nekavējoties apmainiet spuldzes! Nav nekādas kārtības! Savākuši zīdaiņus!

No acīm izsprāgst asaras.

— Es šīs spuldzes neesmu taisījis! — Serjoža uzkliedz režisoram un skrien uz noliktavu, taču nu kaut kur nozudis arī noliktavas pārzinis; Serjoža apskrien gaiteņus, ieskatās visās istabās, beidzot atrod viņu pašā nepiemērotākajā vietā.

— Kas?! — saērcinātais noliktavas pārzinis auro. — Arī to nedrīkst! — It kā Serjoža būtu pēdējais tirāns un nelietis.

— Kāds sakars ar mani? — Serjoža skaidro: — Notiek taču ieraksts, dīkstāve!

— Bet kāda mari tur daļa? — kliedz satrauktais pārzinis. — Ak, šis nolādētais kantoris! Nekad nav nekādas kārtības! Iešu prom!

Par spīti Serjožam un visai pasaulei, viņš rakņājas, raksta caur kopējamo papīru kādu dokumentu un dod Serjožam parakstīties. Beidzot izsniedz divas spuldzes. Serjoža joņo pa gaiteni uz studiju. Spuldzes ir lielas — viņš tur tās plaši ieplestas pirkstos. Te piepeši atveras kādas istabas durvis, Serjoža metas sānis pie pretējās sienas, viena spuldze izšļūk no viņa sasvīdušajiem pirkstiem un, svinīgi šķindot, sašķīst sīkās drumslās. Serjoža gatavs kaukt aiz pārestības, aiz neveiksmes, taču durvīs, kas tik pēkšņi atsprāgušas, stāv Androns. Viņš visu saprot, ar galvas mājienu liek Serjožam skriet uz studiju, bet pats skrien pie noliktavas pārziņa.

Pults režisors gandrīz vai zaudē prātu.

— Ātrāk, ātrāk, ātrāk! — viņš kliedz skaļrunī. — Iz* beidzas laiksl

Serjoža ieskrūvē savu spuldzi, studijā parādās norūpējies Androns ar vēl vienu spuldzi. Izskats viņam tāds, ka režisors klusē — vispār ar Andronu labāk neielaisties... Spuldzes uzliesmo, un studijā kļūst saulaini un spilgti. «Trīs musketierus» sāk ierakstīt no jauna, padzīvojušie rešņi atkal sāk šķindināt zobenus.

Serjoža sēž savā kaktā, saķēris galvu, gandrīz vai izmisis.

Pie viņa uz pirkstgaliem pienāk Androns.

Serjoža aizver acis. Negrib neko runāt.

Pēc ieraksta viņi sēž bufetē. Ed bezgaršīgos cīsiņus. Dzer limonādi.

— Ātrāk gremojiet! — bufetniece — padzīvojusi tante ar platu jakutietes seju — baras uz viņiem. — Laiks vākties prom! Jūs taču te nekad nevar beigt barot — nāk un nāk, nāk un nāk!

Serjoža redz, kā, slapinādama ar siekalām pirkstus, bufetniece skaita naudas žūksni. Veselu kaudzi.

Nauda... Daudz naudas... Viņam iešaujas prātā: «Bet vajag tikai trīssimt rubļu! Aiziet un atdot. Reizē ar otiņu un šīm kokvilnas biksēm. Nekā neteikt, tikai atdot. Vai arī pasacīt: te būs jūsu... mantiņas... Gluži kā bērnībā. Žēlastības dāvanas man nav vajadzīgas!»

— Andron, — Serjoža saka, — aizdod trīs simtus. — Tas rāda ar pirkstu uz deniņiem.

— Kur tu liksi tik daudz?

Serjoža stāsta viņam par dzīvokļa apmaiņu. Par Niko-dimu un viņa māti. Par trīssimt rubļiem, ar kuriem iekārdinājuši vecmāmiņu un kuri nomāc un pazemo viņu. Par vakardienu. Par Literatūru — kā viņa šaubījusies, nezinādama, ko atbildēt.

Androns lamājas.

— Pasaulē viss sadalīts divās daļās, — viņš stāsta. — Divās krāsās — melnā un baltā. Divās morālēs — augstā un zemā. Divējādos raksturos — viltīgajos un vienkāršajos... Redz, tu vēl sīkais, tāpēc esi vienkāršs, bez pieredzes. Taču šie tavi... radinieki... Viņai taču

savs krekls tuvāks... Bet taisnības tik, cik dievs katram atmetis.

Serjoža pamāj ar galvu. Tik tiešām. Pareizi spriež Androns.

— Taču ne jau viss ir tik vienkārši, — Androns turpina. — Vai tu černiševska traktātu esi lasījis? Par mākslas attieksmi pret īstenību?

Serjoža purina galvu. Kaut kā lāgā nesaprot.

— Paklausies! — Androns iesaucas. — Tūlīt sapratīsi. Piemēram, purvā... Vardes tēviņš skatās uz vardi, un nav viņam nekā brīnišķīgāka par viņu. Bet man varbūt no šīs vardes izskata vien šķebinās dūša. Tā ir teorija — vai saprati?

— Jūs izbeigsiet vai ne, pļāpas tādil — bufetniece eksplodē. — Maļ un maļ!

Viņa ieliek naudu atvilktnē, kas iebūvēta letē, noskrap-stina atslēgu un pamet ar roku:

— Cauri! Slēgts!

Androns un Serjoža iziet uz ielas. Līdz pārraidei atlikusi pusstunda. Viņi ielavās parkā aiz krūmiem un apguļas

zālē.

— Tātad, pēc Černiševska, — Androns turpina savu domu, — uz visu var skatīties dažādi. Tagad tu uz Šiem radiniekiem skaties kā vājais uz stiprajiem. Taču, tiklīdz tu dabūsi trīssimt rubļu un iesviedīsi viņiem sejā, tu jau skatīsies uz viņiem kā stiprais uz vājajiem, vai ne?

— Tas ir pareizi! — Serjoža nikni runā. — Ļoti pareizi! Bet kur lai ņem trīssimt rubļu?

— Tas ir interesants jautājums, — Androns skaidro.

— Šoreiz pēc Dostojevska. Vai atceries — purvā visi bija skaisti. Bet es jau saku, ka visa mūsu dzīve ir viens vienīgs purvs. Jo mazāk tajā ielien, jo labāk. Tātad pastāv teorēma: tu esi purvā. Purvā? — viņš jautā Serjožam.

— Purvā, — tas piekrīt. — Un vēl kādā!

— Nāk prātā secinājums — nebaidies sasmērēties! Tik un tā esi purvā, taču sasmērēdamies tu it kā uzreiz attīrīsies: atdosi šos trīs simtus, iesviedīsi viņiem sejā.

— Nozagt, vai? — Serjoža nesaprot.

— Nu tu palaid mēli! — Androns izbrīnās. — Tā jau ir pārākā krimināllieta... Pārdod kaut ko... Aizņemies līdz rītam, bet pats neatdod... Kaut ko tādu mierīgā ceļā. Amorālu, tikai ne pavisam. — Viņš staipās zaļajā zālē.

— Es tev aizdotu, — viņš saka, — līdz rītam un tik drīz neprasītu atpakaļ. Taču nav! — Androns žāvājas,

— Paklausies, Andron, — Serjoža negaidīti jautā, — kas tu tāds esi?

— Kas es esmu? Vecākais apgaismotājs.

— Bet vēl? — Serjoža cenšas izdibināt. — Kas tu esi

patiesībā?

— Dzērājs, — Androns labsirdīgi atbild, — tāpēc arī naturālists.

— Kā tu teici?

— Nu, uz dzīvi skatos naturāli. Bez jebkādiem izskaistinājumiem.

4

Tas ir tiesa, Serjoža domā pārraidē, dzīve jāskata bez jebkādiem izskaistinājumiem. Jo ilgāk viņš dzīvo, jo vairāk par to pārliecinās. Dzīve jātver reāli, no pieauguša cil-vēka viedokļa, nopietni. Neviens pie tevis nenāks un neteiks: Serjoža, še tev nauda! Aizej un iemet to Literatūrai! Kopā ar viņu grabažām. Tēvocim Vaņam taisnība. Laime jakai pašam, nevis jāgaida no citiem. Tā nav nekāda burvju nūjiņa — vai nav taisnība?

Naudai Nauda! Jo vairāk Serjoža domā par to, jo spēcīgāka kļūst pārliecība: noteikti, noteikti jāatdod. — Krustmāte Ņina kļūdās, neuzskatīdama šo naudu par aizvainojošu. Pat ļoti kjūdās! Vairāk nekas nedrīkst viņus saistīt. Nekas. Nedz kuku|i, nedz tā žēlastības dāvana.

Serjoža nevar vien sagaidīt, kad beigsies «ziņas». Pēc tam viņi uzgriezīs detektīvu, divas sērijas pēc kārtas, tas ilgs divas stundas, ne mazāk, un varbūt, ja krustmāte Ņina piekritīs, viņi paspēs aizskriet pie viņas... Neko darīt — viņš nolēmis aizņemties no viņas. Tikai nevajag teikt, kādam nolūkam tā vajadzīga.

«Ziņas» iet uz beigām. Serjoža pagriež slēdzi, gaisma nodziest. Viņš iet uz diktora telpu. Krustmāte Ņina sēž ar muguru pret durvīm, tur rokās ģitāru.

— Sēdies, Serjožeņka, — viņa mīlīgi saka un klusām pieskaras stīgām. — Kā klājas? Vai tev viss kārtībā? Ar Andronu satiec? Viņš ir amizants onkulis — vai nav tiesa? Baigais filozofs!

— Viss kārtībā, — Serjoža atbild, — ar Andronu normāli ...

Krustmāte Ņina sāk spēlēt, un Serjoža saraujas. Māmiņai Tā taču dziedāja māmiņa!

— Dedz, mana mīlas zvaigzne, dedz,

Tu, zvaigzne mana laipnīgā,

Man esi viena vienīgā Un citas nebūs vairs nekad.,.

— Bet kas, — Serjoža aizdomājies jautā, — kas jurns ir šī zvaigzne?

— Kotja! — krustmāte Ņina atbild.

— Bet Oļegs Andrejevičs?

— Arī Oļegs Andrejevičs, — krustmāte Ņina smaida.

Serjoža norij kamolu, kas bija sakāpis kaklā. Viss tāpat

kā toreiz. Pat atbildes tās pašas. Tikai kad viņš apjautājās par tēvu, māmiņa toreiz papurināja galvu. «Ņē,» viņa atbildēja, «tikai tu.» Tagad Serjožam ir skaidrs, kāpēc viņa purināja galvu, kāpēc tā atbildēja ...

Atmiņas gāžas virsū, Serjožam sagumst pleci. Intere santi, ko gan tagad būtu teikusi māmiņa, viņš domā, kādu padomu būtu devusi. Skaidrs — norēķināties ar Nikodimu un Literatūru. Bet kā?

— Krustmāte Ņina, — Serjoža saka, — aizdodiet trīssimt rubļu.

— Man nav, — viņa saka un brīnās: — Kam tev vajadzīgs tik daudz?

«Jau tā neērti,» viņš domā, «bet ko lai dara — jautāju uz labu laimi, katram gadījumam.»

— Viens parāds noteikti jāatdod, — Serjoža saka.

— Es iedotu gan, — krustmāte Ņina atbild, — bez kādām ierunām, bet tagad nav. Varbūt pacietīs mēnesi? Vai arī man aizņemties no kāda cita?

Nu nē! Vai viņš kāds mazais! Serjoža atrunājas, ka tas nepavisam nav obligāti, gan dabūs pats.

Viņš iznāk no diktora telpas. Atliek viens. Pontja. Pie viņa atbraucis vectēvs — ģenerālis. Vectētiņš droši vien ir bagāts.

Serjoža brīdina Andronu, iesēžas trolejbusā. Pontja ir mājās, taču ģenerāļa nav, tikai kāds večuks rītakurpēm basās kājās un svītrainā pidžamā skatās televizoru.

— Panteļeimoša! — Serjoža runā lūdzošā balsī. — Palūdz savam ģenerālim trīssimt rubļu. Vajag kā ēsti

Pontja izklaidīgi skatās apkārt, pēc tam čukst:

— Kam tev vajag?

— Tikai nejautā, — Serjoža skaļi runā, — dabūsi zināt pēc tam! Paprasi ģenerālim!

— Tu domā, — piepeši sarunā iejaucas večuks pie televizora, — ja viņš ir ģenerālis, tātad miljonārs.

— Nē, — dedzīgi skaidro Serjoža, — ne jau miljonārs, pie mums tādu nav, tomēr ...

Večuks purina galvu. Tikai tagad līdz Serjožas apziņai nonāk, ka šis pats večuks arī ir ģenerālis. Viņam patiešām ir ūsas.

— Tātad tas esat jūs? — Serjoža apjucis brīnās. Viņš atkāpjas uz durvīm, nosarkst. — Atvainojiet, lūdzu! — viņš buldurē.

Večuks uzlec no krēsla, viņa acis smejas, viņš jokaini, gluži kā tarakāns, kustina ūsas.

— Bet, ja nu, — viņš saka, — trīssimt rubļus atradīšu, kad atdosi? Pēc nedēļas?

Serjoža atceras Andronu. «Kaut ko tādu,» viņš bija teicis, «amorālu, tikai ne pavisam.» Lūk, tas — ne gluži amorālais —, atliek tikai pamāt ar galvu, apsolīt, bet pēc tam

neatdot.

— Nu, pēc divām, — ģenerālis saka, un Serjoža redz Pontjas seju profilā. Pontja priecājas, mirkšķina ar aci, sak, ņem. Taču pēc nedēļas Serjoža nevarēs atdot. Pat pēc divām. Varbūt pēc pusgada.

— Nē, — viņš saka, — paldies! Pēc divām — arī nevarēšu.

— Man ap to laiku būs jābrauc prom, — večuks skaidro, — es, vai zini, kaut arī esmu ģenerālis, taču pensionārs; nauda būs vajadzīga biļetei. Ceļam. Šādiem tādiem pirkumiem.

Serjoža aplūko labsirdīgo večuku. Nē, viņš nedrīkst to piekrāpt. Arī sevi nedrīkst. Nekādā ziņā!

Serjoža atvadās no ģenerāļa un Pontjas. Viņi paspiež Serjožam roku. Viņš iziet uz ielas. Un atviegloti uzelpo.

Viņš smaida. Viņam vajadzīgi trīssimt rubļi, vajadzīgi kā ēst, bet cik labi, ka viņš tos nav aizņēmies no ģenerāļal Tad viņš pat spogulī uz sevi nevarētu paskatīties.

Serjoža brauc mājup. Vecmāmiņas vēl nav. Kaut kur aizgājusi.

Viņš atver skapi, kur glabājas drēbes, pārcilā pakaramos ar māmiņas kleitām,

Sirds notrīs.

Lūk, šajā kleitā māmiņa atnāca uz slimnīcu, kad Serjožam apritēja četrpadsmit gadu. So valkāja, kad gaidīja mazo.

Varbūt pārdot māmiņas kleitas? Tikai ne to! Tad jau

labāk iet zagt.

Serjožam iešaujas prātā: dusmīgā bufetniece ar plato seju liek naudu atvilktnē, kas atrodas zem letes.

šī nauda, šī naudas kaudze pazib atkal un atkal.

«Cik tur varētu būt?» viņš dornā. «Rubļu piecsimt. Bet varbūt arī tūkstotis!»

Viņš atvaira murgus, pārcilā skapī pakaramos un norauj no tiem savējo: lēto uzvalciņu, vēl māmiņas pirktu, rudens mēteli, kreklus. Tas, protams, nav daudz, viņš domā, sasiedams mantas sainītī, tomēr sava kapeika sanāks. Varbūt rubļu simt?

Komisijas veikalam pie durvīm pielikta izkārtne «Slēgts», taču Serjoža panirst zem tās un redz izkrāsojušos tanti.

— Vai lasīt neproti? — viņa uzkliedz. — Ir jau astoņil

— Tantiņ, — Serjoža lūdzas, — pieņemiet mantas — man ļoti vajadzīga nauda!

— Visiem vajadzīga nauda! — Tante nomierinās. — Pieņēmēja jau aizgājusi — tas viens. Bet galvenais — no bērniem mēs nepieņemam.

— Es neesmu nekāds bērns! — Serjoža saka.

— Vai pase ir? — tante viņu pārtrauc. — Nu redzi, tātad bērns.

Viņš izlien no izkārtnes apakšas un skrien uz māju. Laiks darboties! Drīz beigsies šis detektīvs.

Vecmāmiņas joprojām nav. Serjoža nomet saini иг galda. Metas uz durvīm. Tad piepeši apstājas.

Viņš dodas pie skapja, sameklē uz plaukta savus cimdus un iebāž tos kabatā.

Sirds dauzās kā neprātīga.

Serjoža skrien uz studiju mierīgs un pašpārliecināts Viņš zina, kas darāms, Androns teica — ne visai amorāli Viņš ir kļūdījies. Lai atšķetinātu šo kamolu, vajadzīgs laiks. Bet laika nav. Tas nozīmē, ka jāņem cirvis un mezgls jāpārcērt. Tātad jādara pavisam amorālas lietas Jānozog.

Studijā uzliesmo prožektori... Krustmāte Ņina apsēžas pie galdiņa ... Operatori stumj kameras ...

Serjoža sēž kaktā, bet nekā neredz. Viņu satrauc gaidāmie notikumi.

Jāzog! Izlemts!

Galu galā bufetniecei nebūs jāsedz zaudējumi. Tā taču dus zādzība. Viņai neliks iemaksāt nozagto naudu. Pcc tam kad Serjoža nopelnīs šos nolādētos Iris simtus, viu.il nosūtīs. Tāpat kā nozaga — bez vārdiem. Aizbrauks и/ kādu nomales pasta nodaļu, kur viņu neviens nepazīst, un nosūtīs pārvedumu bez nosūtītāja adreses Bet adresi var arī izdomāt. Galu galā, ja tur nebūs trīssimt, bet vairāk, pārējo viņš neņems. Atstās.

Operatori noņem radionustiņas, studijā nodziest gaisma. Serjoža noslēpjas dekorāciju noliktavā, kas atrodas blakus studijai un nekad netiek slēgta ciet. Visi steidzas mājās. Soļi apklust.

Serjoža paņem zobenu, ar kurn spēkojās resnie musketieri, šķērso tumšo studiju, uzkāpj bufetē un klusiņām kā kaķis pārlec pāri letei.

Te ir šī atvilktne! Aizslēgta. Serjoža izvelk no kabatas cimdus, uzvelk tos, iebāž zobenu spraugā un uzzveļas tam virsū ar visu ķermeni.

Asais zobens ar šķindoņu nolūst.

Scrjožu pārņem stindzinoši drebuļi Viņš krīt., aiz bailēm gatavs ielīst grīdā. Apakšā pie sardzes spēlē radio. Serjoža pieceļas. No jauna iegrūž spraugā zobenu. Atkal uzzveļas ar visu ķermeni. Metāla saspiests, koks izdod dīvainu, gandrīz vai šņācošu skaņu.

Viņš atvelk elpu. Iegrūž zobenu vēl dziļāk. Sprauga starp atvilktni kļūst aizvien platāka un platāka. Nu tā ir vaļā!

Ar zobenu pieturēdams leti, ar otru roku viņš izvelk atvilktni.

Sirds pamirst...

Atvilktne tukša ...

Nē, nauda tur ir. Tikai ne tā, ko viņš bija redzējis dienā. Tas nav žūksnis, bet gan plāna paciņa rubļu un sīknauda. Sīknaudas daudz, ar to nobērts viss atvilktnes dibens, te pavīd arī metāla rubļi, taču tā žūkšņa nav.

Ilgi prātot nedrīkst.

Serjoža grābj naudu, ber to kabatā. Pēc tam aizbīda atvilktni, paceļ salauzto zobenu. Lete atkal nosedz slēdzeni. Zobena atstātās pēdas redzamas skaidri, taču slēdzene ir ciet.

Serjoža pieliecas, paceļ salauzto zobena smaili, uz pirkstgaliem dodas lejup, ielavās studijā, pēc tam dekorāciju noliktavā. Aizmet zobenu aiz finiera vairogiem. Nolūzušo gabalu iebāž kabatā.

Pēc tam iet uz izeju.

Sardzē sēž tante Dusja. Viņa dežurē divās vietās — gan radio, gan šeit. Sardzessieva viņu draudzīgi aplūko.

— Aizkavējies esi? — viņa jautā.

— Šodien divas spuldzes saplīsa, — viņš saka. — Bija tāds blīkšķis! Mainīju.,.

5

Serjoža cilā pamirušās kājas, galvā džinkst zvanu skanas. Viņš jūtas gluži kā kails kādā baznīcas procesijā Visapkārt milzum daudz laužu, taču viņš tos neredz. Tikai zina, ka tie viņu aplūko un soļu taktī rausta zvanus.

Viņš aiziet uz parku, kas atrodas pie studijas. Instinktīvi sameklē krūmus, aiz kuriem ar Andronu dzēra vīnu. Atlaižas zālē.

Viņš gul uz mutes. Sausie zāles stiebriņi duras sejā un pierē. Aiz krūmiem garām iet cilvēki. Kaut ko runā. Smejas. Serjoža dzird frāžu fragmentus, un viņam liekas, ka visi runā par viņu.

— Es viņam saku, vai iesi...

— Pagaidi, ir jāpārdomā, jāapsver... — smejas sieviete.

— Nu, skaties, skaties, ja tā turpināsies... — asi runā vīrietis.

— Tu man labāk atbildi — kas ir vainīgs?... — čērkst vecene.

— Skriesim ātrāk, citādi vēl panāks... — čukst puišelis.

Serjoža pagriežas uz muguras, kabatā nošķind sīcene. Viņš pielec kājās. Izklāj lakatiņu. Izvelk naudu. Skaita to.

Rokas trīc. Viņš to vien dara kā zagšus skatās uz krūmiem, un tāpēc aizvien sajūk rēķini. Skaita no jauna.

Pabeidz, pavisam noguris. Divdesmit deviņi rubļi sešdesmit kapeikas.

Serjoža sasien naudu kabatlakatiņā. Iznāk neliels sainītis. Noliek to blakām. Atkal guļ. Vakara rēnais gaiss dzesē krūtis, zeme — muguru.

Acis viņam vajā, taču viņš ir kā nemaņā. Te dzird un jūt visu, kas notiek apkārt. Te nokļūst tumsā.

Pēc tam viņu it kā sadzeļ.

Serjoža apsēžas, apskatās visapkārt, taču neviena nav.

— Nozagil — viņš čukst. Un ar šausmām atkārto: — Nozagil

Viņu krata auksti drebu]i, sirds sažņaudzas, viņš tiek grūsts lejup, bezdibenī. Serjoža pietrūkstas kājās un skrien.

— Nozagi! — viņš atkārto. — Nozagi, nozagi, nozagi! Divdesmit deviņus rubļus un sešdesmit kapeikas!

Varbūt, ja viņš būtu nozadzis trīssimt, piecsimt vai tūkstoš rubļu — cik tur bija sākumā —, viņu tagad satrauktu bailes, šausmas. Bailēm viņš gatavojās. Viņš zināja, ko dara. Bet viņš nozaga nevis trīssimt, nevis piecsimt, ne ari tūkstoti. Divdesmit deviņus rubļus sešdesmit kapeikas. Sīknaudu! Sājos nožēlojamos rubļos, turklāt vēl metāla sīknaudā, slēpjas kas vairāk nekā bailes. Nelietība! Nekrietnība! Zemiskums!

Viņš trīc aiz pazemojuma. Gribēja nozagt, vajadzības spiests, un gatavojās atdot šo tādā veidā «aizņemto» naudu. Nauda viņam bija vajadzīga, bet, kaut arī tas, protams, ir noziegums, to var izskaidrot — tas ir piespiedu noziegums.

Bet ko viņš teiks par šiem divdesmit deviņiem rubļiem sešdesmit kapeikām? Viņš pats to nevar saprast.

Serjoža te skrien pa ielu, te piepeši apstājas, piespiežas nie staba, te sāk soļot ātrā gaitā — uz kurieni, kāpēc, pie kā?

Zaglis! Ir gan zaglis! Sīks blēdis! Divdesmit deviņi rubļi sešdesmit kapeikas!

Mazā summa izcēla rīcības nelietību, šis nelietīgais solis tāpēc labāks nekļūst. Viņš nozadzis! Viņš ir zaglis! Tikai kinofilmās gangsteri mēdz būt aukstasinīgi un lieliski, taču patiesībā tie ir nežēlīgi un pretīgi... Kāpēc viņš to visu izdarīja?

Viņš atceras — kāpēc. Lai atdotu trīs simtus Nikodi-mam ar māti. Ja reiz svešs cilvēks, tad svešs. Un uz visiem laikiem jāaizmirst šie radinieki. Jāaizmirst pagātne. Bet kas nu ir atgadījies?

Serjoža vairs nedomā par summu. Divdesmit deviņi, trīssimt, tūkstotis — vai nav vienalga! Viņš nozadzis. Sasmērējies. Viņš kļuvis par vardi, kā skaidroja Androns, bet lūk, kur tas suns aprakts: visapkārt cilvēki, taču viņu acīs varde ir varde. Riebīgs, glums radījums, un viņi raugās uz to nevis kā vardes, bet kā cilvēki.

Amorāli, tikai ne jau pavisam amorāli.

Serjoža domā par māmiņu. Ak dievs! Viņš to izdarījis, atcerēdamies viņu. It kā atriebdams viņu.

Māmiņa, bez šaubām, būtu atgrūdusi tos trīs simtus I.iteratūrai. Taču viņa nebūtu gājusi zagt. Atrastu citu

iespēju, kā tikt pie naudas.

Pieaugušajiem nav tik grūti, taisnojas pats sev Serjoža, viņiem ir vieglāk dabūt trīssimt rubļu. Bet kas gan dos naudu puišelim? Labsirdīgais Pontjas ģenerālis? Arī tad uz divām nedējām, ne ilgāk, nauda nav zāle, pļavā neaug, tā vajadzīga visiem, pat ģenerāļiem.

«Taisnojies vien!» Serjoža sevi ienīst. «Bet vai tad iespējams attaisnoties?»

Lai sēdina cietumā — un cauri! Bet māmiņa! Māmiņu visi pazina. Serjoža pats vēl nav nekas — cilvēki labi izturas pret viņu māmiņas dēļ, viņas piemiņas dēļ.

Serjoža pagriežas un skrien uz studiju. Viņš klauvē pie durvīm, pa spraugu pabāž galvu nepazīstams večuks. Naktssargs. Tante Dusja aizgājusi!

Visam beigas, viņš domā, tagad vairs nekā nevar labot, nauda pati savā vietā neatgriezīsies.

Ko lai dara? Ko lai dara?

Viņš drudžaini klīst pa ielām. Pēc tam skrien pie Galinās.

Ir vēls. Viņa guļ. Serjoža izsauc viņu sētā. Paver muti, lai pasacītu, bet nespēj. Viņš klusē, izbrīnījies raugās Gaļinā, it kā pats nesaprastu, kāpēc meitene te stāv.

Nē, Serjoža nedrīkst viņai atzīties. Gaļina sapratīs, tas ir skaidrs, ne ar pušplēstu vārdiņu nepārmetīs viņam, tomēr viņš nedrīkst atzīties. Kauns! Kāds kauns!

Viņš raugās uz Gaļinu, apgriežas un bēg, neredzēdams meitenes izbrīna pilno skatienu.

Serjoža domā — ātrāk pie Oļega Andrejeviča, ātrāk! Viņš ir izmeklētājs, pats galvenais priekšnieks pilsētā noziedznieku ķeršanā. Serjoža pie viņa aizies. Atzīsies. Jo var taču, var kaut ko vēl labot.

Serjoža skrien pie krustmātes Ņinas un atkal apstājas. Pie krustmātes Ņinas nedrīkst. Nedrīkst iet pie Oļega Andrejeviča tieši tāpēc, ka tur ir krustmāte Ņina. Viņa taču atveda Serjožu uz darbu un lūdza, lai pieņem, kaut arī viņš vēl nepilngadīgs, un savu panāca. Viņa sarunājās ar Serjožu katru vakaru, kad abu dežūras sakrita, un pat dziedāja gluži kā māmiņa: «Dedz, mana mīlas zvaigzne, dedz!»

Ko viņš teiks krustmātei Ņinai? Redz, es nozagu? Atzīstos? Uz krustmāti Ņinu tāpat visi rādīs ar pirkstiem Serjoža aplaupījis bufeti.

Aplaupījis!

Cik briesmīgs vārds!

Serjoža stāv kā zemē iemiets. Pēc tam skrien atkal. Uz upi. Uz tilta pusi.

Šeit, šķiet, ir dzija vieta.

Serjoža raugās lejup piķa melnajā ūdenī. Pēc tam izvelk sainīti ar naudu.

Divdesmit deviņi rubļi sešdesmit kapeikas — mazliet papīra rubļu, pārējā metāla sīcene — noplunkšķ tumšajā dzelmē. Kā akmens noiet dibenā.

Viņš noslauka rokas gar biksēm.

It kā iemetis kādus dubļus...

6

Viņš jūtas gluži kā izspiests citrons. Taču atvieglojuma nav, taisni otrādi. Viņam liekas, ka izdarījis vēl vienu nelietību: atbrīvojies no pierādījumiem, pavisam nobijās.

Serjoža iet grīļodamies, galva it kā sapampusi, bet vēnas pie deniņiem kā nosprostotas: asinis pārstājušas pulsēt. Vēl mazliet — un galva pārplīsīs kā ķirbis. Lai plīst, viņš domā. Tagad vienalga. Labi būtu nomirt. Atgriezties uz tilta tajā pašā vietā, kur viņš iemeta kabatlakatiņu ar naudu, mesties lejup piķa melnajā ūdenī.,. Lai domā, ko grib ...

Viņš šķērso ceļu, lai atgrieztos uz tilta... Smadzenes kā ass skalpelis pāršķeļ dīvaina džinkstoņa, kaut kas ar varu grūž viņu uz sāniem, viņš krīt, kājā iedzeļ skaudra sāpe...

Serjoža nospļaujas, zobos čirkst smiltis, viņš jūt šķebīgo asiņu garšu, taču tas viņu nebiedē. Kā sapnī viņš pieceļas kājās un vienaldzīgi aplūko saplēstās bikses... Pie viņa skrien kāds cilvēks — liela, tumša ēna. Laikam jābēg, bet Serjoža stāv. Viņam vienalga.

Aizelsies cilvēks satver viņu aiz pleca un klusēdams apskata. Serjoža redz — tas ir lidotājs. Formas cepure, gaišzils krekls ar lidotāja emblēmu uz krūtīm.

— Sasities? — lidotājs izbijies jautā. Balss viņam kā bazūne, zema. Ar tādu balsi droši vien no lidmašīnas var sasaukties ar zemi. Sadzirdēs.

Serjoža klusē.

— Ko tu dari, jaunais cilvēk?! — lidotājs rūc. — Es taču tevi varēju sabraukt: ass pagrieziens, gājējiem — sarkanā gaisma, un piepeši tu zem riteņiem.

Viņš priecājas, ka Serjoža dzīvs, velk viņu uz mašīnu, iegrūž ķiršu krāsas žigulī. Strauji uzņem ātrumu.

— Tūlīt, tūlīt! — viņš saka. — Brūcītes apmazgāsim, bikses salāpīsim, viss būs kārtībā. Neraudi!

Bet Serjožu krata drebuļi. Viņam trūkst gaisa, krūtis plēš pušu, pleci trīc.

— Pacieties, draudziņ! — lidotājs mierina: — Vai ļoti sāp?

— Nē, — Serjoža atbild.

— Kāpēc tad tu raudi? — viņš apjucis jautā.

— Māmiņa! — Serjožam izlaužas kliedziens. — Māmiņa nomirusi! Saprotat?

Lidotājs klusē, žigulis drāžas pa putekļaino asfaltu, bet Serjoža raud pilnā kaklā — raud rūgti, bez asarām Viss, viss, kas bijis... Nikodims, dzīvokļa apmaiņa, šie trīs simti, Literatūra, zādzība — viss, kas bijis, viss, ko viņš redzējis un no kā cietis, — tie taču nav atsevišķi notikumi. Nav nejauši fakti. Tam visam ir kopīgs vārds. Tas ir — māmiņas nāve!

Nāve! Māmiņas nāve!... Māmiņa nomirusi — tas ir galvenais. Tikai tāpēc atgadījies viss pārējais!

Mašīna bremzē, lidotājs ved Serjožu pa kāda nama kāpnēm, nervozi zvana; viņiem atver sieviete stepētā rītakleitā, vaimanā, pavada uz virtuvi, stiepj bļodu ar siltu ūdeni, nomazgā Serjožam brūci uz ceļgala, apsmērē ar jodu ...

Brūce neciešami sūrst — tas Serjožam ļauj atgūties. Viņš vairs neraud. Drebuļi vairs nekrata. Atkal uznāk vienaldzība.

Lidotājs līmē uz ceļgala lielu gabalu plākstera, paskaidrodams, ka plāksteris nav nekāds vienkāršais, bet īpašs, baktericīds, tas iznīcinās visus mikrobus brūcē, neļaus tai sastrutot. Serjožam vienalga — ļaus vai neļaus. Viņš iet pieklibodams mazgāties, paklausīgi velk nost bikses. Kamēr lidotāja sieva tās istabā lāpa, Serjoža aplūko lidotāju. Viņam ir plats deguns, lielas, biezas lūpas, uzacis pinkainas. Ak dievs, Serjoža brīnās, tas taču ir tas pats Varonis — toreiz, sen, ļoti sen, viņš pasniedza Serjožam goda rakstus, kausu un pulksteni. Doroņins!

— Ak tad tā, — lidotājs saka. — Iepazīsimies! Mani sauc Jurijs Petrovičs.

— Bet es jūs pazīstu! — Serjoža Iesaucas. — Jūs esat Varonis! Jūs man pasniedzāt balvas Pionieru pilī.

— Es ari tevi atminos, — Doroņins atbild. — Tu gribēji kļūt par lidotāju. — Viņš rauc pieri: — Bet māmiņa patiešām nomirusi?

— Tik tiešām mirusi, — Serjoža atbild. — Viņa jau gribēja, lai es kļūtu par lidotāju, stāstīja, ka mans tēvs esot bijis lidotājs, bet viņš, izrādās, nav nekāds lidotājs... Es iešu, — Serjoža satraukts runā. Doma par zādzību viņu nomāc — viņš vairs nav spējīgs neko aptvert.

— Bez biksēm? — Doroņins brīnās. — Apsēdies! Tas būs ātri, — valdonīga, rūcoša balss Serjožu apstādina.

— Vai jūs ar lēno divplāksni lidojat? — lai tikai būtu ko runāt, viņš jautā.

— Ar AN-2, — Doroņins atbild.

— Agrāk sitāt vāciešus, bet tagad ar lēno divplāksni lidojat, — ar pārmetumu balsī saka Serjoža.

Lidotājs nodur galvu, berzē plato degunu, pēc tam pēkšņi saka:

— Tātad māmiņa gribēja, lai tu kļūtu par lidotāju...

— Vienalga, par ko būt, — Serjoža atbild, — jo zemāks amats, jo mazāka atbildība. — Viņš atceras Andronu. — Vispār visi šie sapņi — kam tie vajadzīgi?

— Kurā klasē tu mācies? — Doroņins viņu stingri pārtrauc.

— Strādāju, — Serjoža atbild. Precizē: — Par apgaismotāju televīzijā.

— Ir nu gan darbs! — lidotājs brīnās. — Spuldzītes ieskrūvēt un izskrūvēt!

Lidotājs caur pieri aplūko Serjožu.

Sieviete stepētā rītakleitā atnes salāpītās Serjožas bikses, viņš apģērbjas, iet ar lidotāju lejā un atkal iesēžas žiguli, klausās motora pieglaimīgo rūkoņu, rāda ceļu.

— Redz, kā, puisi, — Doroņins piepeši ierunājas. —• Kas tev to visu sabāzis galvā?

— Vai tad nav pareizi? — Serjoža pavīpsnā.

— Ķecerības! — lidotājs rūc skaļā balsī. — Vai esi dzirdējis tādu vārdu? Tās ir ķecerības! Ar tādu filozofiju atliek tikai likties zārkā un mirt nost!

— Es gribētu, — Serjoža domīgi saka.

— Starp citu, — Doroņins dusmīgi runā, — man arī nav ne tēva, ne mātes. Pat vecmāmiņas nav; esmu no bērnu nama. Bet tā kā tu nekad neesmu gaudies, neesmu palaidies.

— Jums ir vieglāk, — Serjoža saka, — jūs esat Varonis.

Lidotājs klusē, nolaidis galvu.

— Bet lidot gribētos? — pēkšņi viņš jautā.

— Nē, — Serjoža pavīpsnā. — Lin vispār,,. Apnikusi man visa šī pļāpāšana. Palieciet sveicināti!

Viņš izlec no mašīnas un skrien uz māju.

— Kurš dzīvoklis? — Doroņins viņam sauc nopakaļus.

— Nu, ceturtais, — Serjoža melo. — Bet kam jums tas vajadzīgs?

— Dzīvo vesels! — lidotājs sauc un strauji uzņem gaitu ar savu automobili, it kā gribētu uzlidot gaisā.

Serjoža pārnāk mājās un klusēdams ēd vakariņas. Vecmāmiņa kaut ko šuj, neskatās uz viņu. Pēc tam viņš nomazgājas, iet gulēt un aizver acis.

Viņš uztrūkstas kājās.

Ko lai iesāk? Viņš aizmirsis? Bet zādzība! Kaut kas taču jādara. Kaut kas jāizdomā. Līdz rītam palicis pavisam maz — bufetniece ar plato seju ieradīsies darbā, ieraudzīs zobena atstātās pēdas, un... sāksies!

Vecmāmiņa, smieklīgi nodūrusi degunu, noraugās Ser-jožā.

— Vai tu esi ko aizmirsis? — viņa jautā. — Vai kādu sapni redzēji?

— Redzēju sapni, vecmāmiņ, — viņš saka. — Un kādu vēl — ka ne parunāt nevar!

Serjoža noraugās viņā, aplūko savu labsirdīgo vecmāmiņu, kas ne iedomāties nevar kaut ko tādu, skatās uz māmiņas māmiņu un domā, ka viņam nav neviena, kam varētu atzīties, tikai viņa.

Nav neviena, ko lai iesāk... Viņš skatās uz vecmāmiņu asaru pilnām acīm un saka:

— Vecmāmiņ! Es nozagu naudu!

Neatraudamās no šuvekļa, viņa iesmejas, pašūpo galvu, pēc tam izbiedēta paceļ uz augšu acenes.

7

Sākumā vecmāmiņa netic, un Serjožam nākas viņai izstāstīt visu pēc kārtas, soli pa solim. Katru sīkumu. Kā Literatūra bija likusi sameklēt Nikodima otiņu, sporta kreklus un kokvilnas bikses. Kā viņš šaudījies pa pilsētu, skrējis pie ģenerāla un uz komisijas veikalu. Kā iebāzis kabatā cimdus un ar zobenu atlauzis atvilktni...

Beidzot vecmāmiņa notic. Aizsedz ar rokām ausis un kliedz:

— Ciet klusu! Klusu!

Serjoža apklust.

— Ir jāatdod! — vecmāmiņa iesaucas, metas pie skapja un izņem Serjožas algu.

— Kur šī bufetniece dzīvo? Iešu, nokritīšu pie kājām! Bučošu kājas! Vai tad tiešām nepiedos? — Vecmāmiņa bezspēcīgi nolaiž rokas. — Bet ja nu nepiedos? Iesūdzēs tiesā? — Viņa purina galvu: — Nē! Tevi es neatdošu! Aņu atdevu, bet tevi neatdošu! Pati esmu vainīga, muļķe mantkārīgā, sāku dzīties pēc naudas — grūti dzīvot, grūti dzīvot! Iztiktu tāpat, toties dzīvotu atsevišķā dzīvoklītī. — Vecmāmuļa raud, krata galvu, atceras Oļegu Andre-jeviču, uzlec kājās, lai skrietu pie viņa un krustmātes Ņinas pēc aizstāvības un palīdzības, taču pati pie sevis spriež: — Nedrīkst viņus pīt iekšā, viņi jau tā mūsu labā tik daudz darījuši.

Pēdas nav atstātas. Viņš ir pārliecināts, ka arī zobenu neatradīs aiz dekorāciju kaudzes. Bet viņu redzējusi sardze, šī tante Dusja. Viņš pēdējais aizgāja. Protams, var jau visu noliegt, taču par spuldzēm viņai sameloja visai neticami. Visi zina, ka spuldzes tika apmainītas jau dienā.

— Nekas neiznāks! — Serjoža nopūšas un stāsta par sardzi.

— Jābēg prom! — Vecmāmiņa plāta rokas. — Tev jābrauc prom. Nekavējoties! Jau rīt.

Serjoža skatās uz vecmāmiņu kā uz prātā jukušu: nu gan izdomājusi — bēgt! Viņš nav nekāds Dubrovskis, kas slapstīsies pa mežiem. Taču pēc tam piekrītoši pamāj. Nemaz tik veca un nesaprātīga viņa nav. Saprot, turklāt kā vēl saprot!

— Divdesmit deviņi rubļi sešdesmit kapeikas! — Viņa skaišas: — Vai tad tā ir nauda, lai tās dēļ puišelim dzīvi sabojātu! Nekas! Gan neizputēs! Nav tik liela nauda, lai ilgi meklētu, neatradīs un nomierināsies, pieliks stiprāku slēdzeni.

To runādama, vecmāmiņa brīžiem smejas, brīžiem raud.

— Bet, ja nāks gaismā, visu uzņemšos uz sevi, tikai tu brauc prom — vai dzirdi? — Viņa raud: — Lai mani sēdina, ja viņiem ievajadzēsies, par tiem trīsdesmit rubļiem!

Vecmāmiņai žēl sevis un savu vecumdienu šo nelaimīgo divdesmit deviņu rubļu dēļ, bet vairāk žēl Serjožas — muļķa bērna; viņa mirkst asarās, un, kā vienmēr, viņai uz pleciem trīc sirmās bizites, it kā nevis večiņa, bet veca meitene būtu izdarījusi kādu pārkāpumu un tagad rūgti raudātu.

Viņi neguļ cauru nakti, gluži kā divi sazvērnieki vienojas par visu — par katru sīkumu. Serjožam brīžiem pat bekas, ka tas viss nenotiek īstenībā, bet ir detektīvs, kuru viņš palaidīs garām, skraidīdams pie Pontjas un uz komisijas veikalu, ka vecmāmiņa un viņš ir galvenās darbojošās personas, kurām pat pašām nav zināms, kas ar viņām notiks nākamajā dienā, taču viņas ir apņēmības pilnas cīnīties līdz galam, nepadoties un neatkāpties, lai notiktu kas notikdams ...

— Tātad norunāts, — vecmāmiņa atkārto vēlreiz, lai pati neaizmirstu un Serjožam atgādinātu. — Pirmais gājiens — pie Dusjas; viņa man kādreiz, vēl Aņai dzīvai esot, lakatu bija noadījusi, radio apsargāja — es taču viņu atceros, kaut viņa mani tagad atcerētos... Tas ir galvenais, — viņa saka. — Pēc tam atlūgums no darba, tad uz staciju. Pieraksti adresi!

Serjoža paklausīgi raksta, vecmāmiņa liek mugursomā mantas, naudu iebāž žaketes iekšējā kabatā un, to aiz-sprauzclama, pamāca Serjožu, lai sargās no krāpniekiem, taču viņš skumji pavīpsnā:

— No kā lai es baidos — pats esmu zaglis!

Vecmāmiņa atkal raud — jau kuro reizi šajā garajā

naktī. Serjoža drūmi klusē: gan bailes, gan uztraukums it kā aprimis.

Rīts uzausa pelēks un apmācies.

Serjoža un vecmāmiņa brokasto ātri un saspringti. Viņš raksta atlūgumu. Ieliek to kabatā. Viss izlemts, sagatavots, tagad tikai jādarbojas. Taču viņi vilcinās. Minūšu rādītājs virzās gausi, slinki. Brīžiem pat šķiet, ka tas stāv.

— Vecmāmiņ, — Serjoža piepeši iejautājas, — toreiz, sen, kad māmiņa vēl bija dzīva, kāpēc tu mani nemīlēji? ... Un vienmēr rūci uz māmiņu?

Vecmāmiņa raugās logā, viņas acis pelēkajā rīta gaismā liekas gaišas, it kā izbalējušas.

— Viss man likās slikti, ne tā, kā vajag, — viņa klusi atbild, — tu tikpat kā bez tēva, kaut arī tēvs ir dzīvs, bet Aņa... māmiņa nedzīvoja kā citi cilvēki, neko negā-

dāja... — Vecmāmiņa pagriežas pret Serjožu. — Mums, vecajiem, — viņa saka, — vienmēr šķiet, ka laime ir ģimenē, mājās, rados. Bērnam jābūt tēvam, sievai — vīram... — Viņa klusē, laiž caur pirkstiem jostiņu. — Nu redzi, kā iznāca ...

Serjoža raugās pa logu zemajos, lietus piebriedušajos mākoņos un prāto, ka viņi abi ar vecmāmiņu, kaut ari domā dažādi, taču par vienu un to pašu — par māmiņu, par to, kā bija un kā varēja būt, par laimi un viņa maldināšanu... Liekas, ir pat tāda paruna: «Kas viegli nācis, viegli aiziet».

Pēc pulksten astoņiem viņi iznāk no mājas un pie ieejas durvīm satiekas ar Gaļirm. Viņas acīs izbailes.

— Kas noticis, — viņa jautā, — tu vakar biji tāds dīvains ... Tāds kā sajucis?

— Nē, nebiju vis sajucis. — Serjoža notrīc. Viņi ar vecmāmiņu bija norunājuši melot. Visu dienu šodien jāmelo. Bet Gaļinai?... Vecmāmiņa cieši raugās Serjoža, acīmredzot gaida, vai pietiks viņam spēka norunai. Pietiks, vecmāmiņ, nebaidies! — Nu redz, — viņš priecīgi stāsta tālāk, — šodien aizbraucu uz citu pilsētu, iestāšos profenē — tā ir ļoti laba skola, gatavo plaša profila mehāniķus. Tur mācās mans brālēns.

— Tu gribi aizbraukt? — Gaļina apmulsusi pārmet.

— Nepateicis ne vārda?

Serjoža nodur acis. Ko lai viņai atbild?

— Atnāc pie manis — atbīdīdama Serjožu, vecmāmiņa lūdz Gaļinu, — iegriezies, nekautrējies! Lasisim vēstules no Serjožas .,. Dzersim tēju.

— Gan iegriezīšos, — pieklājīgi saka Gaļina, bet pati apmulsusi raugās nopakaļ.

Vecmāmiņa cieši tur Serjožu pie rokas gluži kā maziņo. Pēc tam palaiž vaļā. Un vaimanā:

— Nu tik sāksies!

Ir jau sācies.

Kadru daļā vecmāmiņa runā Serjožas vietā, neļauj viņam muti atvērt — lai viņam nav jāmelo.

— Es pati runāšu, — pa ceļam vecmāmiņa piekodina.

— Man, vecenei, nav bail no grēka. Tu tikai pamāj ar galvu un klusē.

Serjoža māj arī, viņam tiek parakstīti kādi papīri, jāiegriežas dažādās istabās — un visur, gluži kā ēna, lidzi nāk vecmāmiņa.

Krustmāte Ņina! Kaut tikai nesatiktu krustmāti Ņinu, domā Serjoža un bailīgi skatās visapkārt. Visi brīnījās, ka Serjoža tik maz strādājis, taču, pieklājīgi noklausījušies vecmāmiņas paskaidrojumus, piekrītoši māja ar galvu: jā, jāmācās, jo apgaismotājs nav nekāda profesija, patiešām, bet Serjoža vel jauns, tikko sāk dzivi.

Viņam spiež roku. Novēl panākumus. No šiem vēlējumiem Serjožam reibst galva, viņam trūkst elpas, ir kauns, taču viņš klusē. Labi, ka vēl kadru daja komitejām ir kopēja — gan radio, gan televīzijai — un nav jāiet uz studiju, kur var satikt Andronu, režisorus, asistentus, palīgus un operatorus, kuri jau pazīst Serjožu un neizturas pret viņu slikti. Kur var satikt bufetnieci ar plato un ļauno seju...

8

Serjoža stāv vagonā pie loga šaurā ejā. Viņu sāpīgi grūsta garāmgājēji ar čemodānu stūriem, ar mugursomu metāla sprādzēm. Taču viņš nekā nejūt. Viņš raugās pa logu uz vecmāmiņu, kas piespiedusi pie mutes plaukstu.

Viņi neatraudamies skatās viens otrā, pēc tam logs pavirzās sānis — vilciens sācis kustēties lēni, gandrīz nemanāmi — un vecmāmiņa skrien pakaļ, bet, kad pietrūkst spēka, apstājas un iztālēm pārmet Serjožam krustu.

Pelēkā stacija, noliktavas ar netīrajiem, brūnajiem jumtiem un melnajiem žogiem ātri bēg pagātnē, toties viss, kas atradās tālumā, — vecā, ar bērziem aizaugusī kapsēta, elektrostacijas kūpošie dūmeņi, jauno namu kārbiņas — trauksmaini steidzas pretī. Zeme griežas Serjožas priekšā, un viņš domā, ka tā atgādina milzīgu neiedomājama lieluma mūzikas plati, tikai ierakstītas tajā nevis skaņas, bet gan pati dzīve ...

Elektriskā lokomotīve rauj vagonus spēcīgi un līdzeni. Serjoža iespiežas kaktā, pagriežas ar muguru pret pasažieriem un acumirklī iemieg.

Dīvaini — tas, ko viņš redz, nav nekāds sapnis. Pagājušās diennakts notikumi tā nomākuši viņu, ka pat sapnī viņš netiek vaļā no šīs bezgalīgās notikumu virknes. Viss atkārtojas ar nepielūdzamu, nesaudzīgu precizitāti...

Lūk, viņam tiek izsniegta liecība par septītās klases beigšanu, tad seko darba grāmatiņa. Vecmāmiņa aizsāk nevainīgu sarunu par sardzi, kas ada vilnas lakatus, it kā netīšām izdibina, kur dzīvo aditāja, un viņi iet, gandrīz skrien uz sardzes Dusjas māju — viņa taču var aiziet, pulkstenis ir jau pāri desmitiem, jāsteidzas!

Dusja mājās, uzspraudusi brunčus, mazgā grīdu, bet, ieraudzījusi svešus ļaudis, apmulst, ilgi nevar aptvert, kas viņi tādi ir, beidzot pazist Serjožu, sasveicinās ar vecmāmiņu, cenzdamās pārliecināt, ka viņu labi atceras, kaut arī pēc acīm redzams — neatceras.

— Duseņka, — vecmāmiņa raud, — tu manu Aņečku pazini?

— Pazinu, kā gan citādi, ļoti labi pazinu, — tante Dusja māj ar galvu, — ari bērēs biju. — Viņa šņaukājas.

Vecmāmiņa nokrīt uz ceļiem — zods klusi dreb, lūpas trīc, asaras kā pupas ripo pa vaigiem.

— Dusja! — viņa saka. — Dieva vārdā lūdzos! Apsoli, ka palīdzēsi, ka nevienam neteiksi! Ne jau sevis dēj lūdzu. Aņas dēļ izdari. Viņas piemiņas dēļ!

Vecmāmiņa rūgti raud, sardze ceļ viņu kājās, taču nevar — vecmāmiņa ir smaga —, un tante Dusja pati sāk raudāt.

— Jūtu, ka atgadījusies nelaime, — viņa saka. — Bet vai tad var nelaimē nepalīdzēt?

Vecmāmiņa pieceļas, stāsta Dusjai par māmiņu, par Nikodimu, par jaundzimušo. Atkal viņas abas raud, bet Serjoža sēž krēslā — viņam nav pat kauna.

Vecmāmiņa stāsta par Nikodimu un Literatūru, par dzīvokļa apmaiņu, par šiem nelaimīgajiem trīssimt rubļiem, par otiņu un kokvilnas biksēm, kuras lika atnest skolotāja, un sardze vaimanā, purina galvu, šausminās un atkal raud.

— Ko tu saki, — viņa runā, — kas tie par cilvēkiem, kas tie par cilvēkiem!

— Tas vēl nav viss, — vecmāmiņa bēdīgi nopūšas. — Tagad būs pats galvenais.

Tante Dusja skatās uz vecmāmiņu ieplestām acīm, uzmet skatienu Serjožam un saķer ar rokām deniņus.

— Ak tu, nabadziņš, mans mīļais, — viņa saka Serjožam, — ko gan tu domāji! Vai tad tā var — tādu grēku! Būtu pateicis, kam vien gribi. Pa desmitniekam būtu savākuši šos simtus. Visapkārt taču cilvēki...

— Labi, — vecmāmiņa domīgi saka un lūdz: — Dusja, meitiņ, nemūžam neaizmirsīšu — uzņemies grēku! Saki, ka viņš aizgāja kopā ar visiem.

— Uzņemšos, — sardze viņu mierina, — vai tad es neesmu sieviete, vai man nav žēl? Nemokies, vecmāmiņ, lai dievs stāv tev klāt! — Tante Dusja dedzīgi met krustus, apskāvusi vecmāmiņu, raud un pēc tam piebilst-

— Bet šī bufetniece Toņka tāda maita, ka nav pat žēl viņas. Apskaita un blēdās ar svaru, tici man, taču neviens neredz, visapkārt inteliģence!

Viņas atkal raud, tagad jau nomierinājušās, atviegloti, un vecmāmiņa atklāj sardzei savu plānu, stāsta par Ser-jožas bēgšanu, tas ir, aizbraukšanu.

— Tas ir pareizi, — tante Dusja padomājusi piekrīt.

— Ko viņš tur var iemācīties — pie prožektoriem!...

Prožektori uzliesmo, nodziest, no jauna uzliesmo. Ser-

joža atver acis. Aiz loga — negaiss. Debesis līdz pašam apvārsnim sedz pinkaini mākoņi, no kuriem šaudās žuburaini zibeņi. Lietus šaltis šjācas gar stikliem ...

Serjoža paveras apkārt, redz vagonā snaudošas sejas. Viņš atmet galvu, aplūko apaļo slēdzi sienā un it kā negribot tam pieskaras.

Te piepeši... zibeņi no visiem mākoņiem reizē — vienā acumirklī — šaujas uz leju. Logā iemirdzas žilbinoši zila gaisma, pēc tam nodziest un uzliesmo no jauna. Serjoža saraujas. Viņam liekas — tas ir kāds ļauns murgs, halucinācijas, bet tad atskan māmiņas balss:

— Tagad nu lēnītēm spaidām un spaidām Pilnās sēklas pa rindai vien...

Radio! Jā, tas ir radio, viņš attopas. Tas pats melnais slēdzis. Un māmiņas balss. Serjoža rīstās aiz spazmām — viņš gan raud, gan smejas reizē. Dzejolis par granātābolu! Toreiz Kotja aizvilka viņu uz tualeti un viņš nenoklausījās to līdz galam. Tā ir māmiņa! Protams! Radio ieraksts.

Serjoža sažņaudz kaklu ar rokām, sasprindzina uzmanību, lai sadzirdētu, nepalaistu garām nevienu vārdu. Bet māmiņa runā, un tās balsī gan slēpts satraukums, gan kluss prieks, gan spēks un laime.

— Zem apvalka straumītes mijas,

Plūst un vijas...

Serjožam aizraujas elpa, viņa skatiens izlaužas cauri vagona sienai, cauri lietum un mākoņiem — nezināmajā, kur nekā nav. Viņš māj ar galvu taktī līdzi māmiņas var-diem, piekrizdams tiem, mīlēdams katru elpas vilcienu, katru šīs balss skaņu.

f3alss apklust tikpat spēji, kā bija ieskanējusies, un tas satriec Serjožu vēl vairāk. Viņš drudžaini griež skaļruņa slēdzi. Taču dzirdami tikai sausi sprakšķi. Vīrieša balss lasa pēdējās ziņas.

Serjoža bezspēcīgi atgāžas atpakaļ. Asaru pilnas acis. Viņam trīc viss ķermenis.

Serjoža paskatās apkārt. Varbūt viņam tā izlikās? Visi snauž, neviens neko nav dzirdējis... Nevienam nav nekādas daļas par šiem dzejoļiem... Kaut gan ne. Lūk, sirmā māmuļa uzmanigi noskatās uz Serjožu. Viņš uzsmaida viņai.

— Tos mana māmiņa lasījal Vai jūs dzirdējāt?

Sieviete smaida, pamāj ar galvu.

— Aktrise? — viņa jautā.

— Vēl vairāk! — Serjoža atbild. — Diktore.

Viņš aizgriežas pie loga un raugās, kā zibeņi ieurbjas zemē. Un piepeši pamirst.

Bet vai tad drīkst, viņš domā, dzert sulu no granātābola un smieties, un dzīvot, zinot, ka tu esi zaglis, ka, bēgdams prom, esi piekrāpis ...

Viņš kā vaicādams paskatās skaļrunī. Taču māmiņa klusē. Kāda cita balss murmina par kartupeļu novākšanu.

Māmiņai Viņa gan pasacītu.

Atkal Serjoža atceras to dienu.

Viņi sēž uz matračiem jaunajā dzīvoklī, dzer šampanieti, taču māmiņa visu laiku smejas. Bet pirms tam viņa luudāja. «Vai tiešām,» viņa saka, «tas viss ir mans? Gan tu, gan tu, gan šī māja?» Māmiņa netic. Viņa brīnās. Viņa ir laimīga kā vēl nekad.

Serjoža daudz domājis par šo laimi. Par to, kāda tā ir īstenībā. Par laimīgās un skaistās krustmātes Ņinas laimi. Par māmiņas laimi — tik rūgtu. Toreiz viņš vēl prātoja: laime ir atkarīga no paša cilvēka. Kāds cilvēks, iiida arī viņa dzīve. Viss slēpjas viņā pašā. Māmiņa to viņam pierādījusi. Visiem prata pierādīt, ka tas patiešām la ir.*

Nelaimīgs cilvēks ir tas, kas netiecas pēc laimes. Bet ļ umīgs ir tas, kas grib to.

Tātad mana nelaime slēpjas manī pašā, viņš saspringti •I inā.

Vilciens pienāk agri no rīta.

Lielā, svešā pilsēta iznirst no apvāršņa lēnām, it kā negribot. Pēc tam apdullina. Ar tramvaju dārdoņu. Ar lielu, krāsainu pūli. Ar spožām, milzīgām peļķēm uz eļļainā asfalta. Draudzīgi lidojošiem baložu bariem.

Serjoža pieiet pie miliča, pasniedz viņam zīmīti ar adresi un, kamēr tas skaidro, kā nokļūt norādītajā vietā, ziņkāri, it kā pirmoreiz mūžā aplūko miliča formas tērpu, cepuri un zeltītās pogas.

Lūk, cilvēks, kas sevī iemieso taisnību. Pat te, citā lielā pilsētā, var viņam tūlīt atzīties: esmu tāds un tāds, aplaupīju bufeti daudzus kilometrus no šejienes — un viņš vienā acumirklī pārmainīs sejas izteiksmi un aizvedīs, kur nākas ...

Sī doma Serjožu nomāc. Viņš aiziet prom no miliča, iesēstas tramvajā, brauc, bet pats domā, ka tas viss ir vecmāmiņas naivā izdoma. Varbūt viņai taisnība: šis notikums pierims, aizmirsīsies, viņu, kas dzīvos citā pilsētā, neatcerēsies — un viss būs labi, viss kārtībā!

Labi? Bet vai viņš spēs to aizmirst? Nekad mūžā vairs neatcerēsies?...

Tramvajs priecīgi joņo pa plašo prospektu, ko ieskauj augsti nami, ienirst starp tiem, ripo gar vecajiem koka namiņiem, pēc tam atkal brauc pa jaunu ielu.

Serjožas skola atrodas tieši pretī pieturai, taču viņš tur neiet, bet jautā par kopmītni. Koļa, viņam parādoties, brīnās, iepletis lielas acis, pēc tam trakoti smejas, uzzinājis, ka Serjoža atbraucis pie viņa gan dzīvot, gan mācīties, velk viņu pie direktora, taču Serjoža stīvējas pretī.

— Pagaidi, — viņš saka, — vispirms izstāsti par savu profeni.

— Tā nav nekāda profene, — Koļa apvainojas. Viņš joprojām vēl ir kā no mākoņiem nokritis, tomēr bezgala priecīgs. Piedevām klāt nāk švītīgums, tāpēc ka viņš dzīvo lielā pilsētā, un lepnums par savu skolu.

— PTS, — viņš paskaidro. — Mēs neesam nekādi arod-skolēni, mēs esam profesionāli tehniskās skolas audzēkņi. Paskat, kādas mums klases... Un darbnīcas... Sporta zāle...

Viņš izvadā Serjožu pa spožiem gaiteņiem gluži kā slimnīca, rāda ar pirkstu uz sārtajiem vimpeļiem, kuri

pielikti pie sienām, kausiem, kas matēti mirdz aiz skapja stiklotajām durvīm.

— Pie mums, vai zini, — Koļa triumfējoši stāsta, — gluži kā Suvorova skolā. Pirmkārt — disciplīna! Otrkārt — pašapkalpošanās! Treškārt — pašpārvalde! Taču galvenais ir goda kodekss— vai esi dzirdējis? Kurā skolā tāds ir? Bet pie mums — kodekss! Ja kāds kaut ko aizvelk — kaut vai karoti! — tiesājam un padzenam, saprati?

— Kā tiesājat? — Serjoža gandrīz vai pamirst.

— Nu tā! Kopsapulce — tā ir mūsu tiesa.

Tiesa. Arī te tiesa! Visur sods, visur jāatbild — nekur nevar aizbēgt.

Serjoža redz savā priekšā milzīgu zāli, pilnu ar cilvēkiem. Nepazīstami, sveši puiši vicina dūres un korī kliedz: «Izdzīt! Ka-auns!»

Kauns! Protams, kauns. Nekur no tā nevar glābties. Viņi ar Koju aizies pie direktora. Tas pajautās: «Vai esi strādājis?» — «Strādāju,» Serjoža atbildēs. «Jūsu darba grāmatiņu! Raksturojums ir?» Darba grāmatiņa — lūdzu! Bet raksturojuma nav.

Solīja vēlāk atsūtīt, ja vajadzēs. Ilgi bija jāraksta, bet vecmāmiņa steidzināja: jābrauc prom, tur ir konkurss, izcila skola, bet uzzinājām tikai tagad...

Vecmāmiņa teica: klusē! Melošu es pati, vecā grēciniece. Bet nu arī viņam pienācis laiks melot. Pēc norunas viņam jāiesniedz tikai skolas liecība. It kā vasaru būtu noklaiņojis kā ikviens skolēns. Tagad iestājas citā skolā.

Vai būs jāmelo? Jāmelo gan.

Kāpēc gan tur, mājās, meloja vecmāmiņa, nevis viņš? Kāpēc viņa Serjožu glāba, bet viņš stāvēja kā ūdeni mutē ieņēmis? Vainīgs taču viņš, nevis vecmāmiņa. Bufeti uzlauza viņš, nevis vecmāmiņa...

Serjoža svīst, seja pārklājas ar plankumiem; Koļa velk viņu uz ēdnīcu un lamā sevi:

— Es, muļķis, skatos — tu kļūsti bāls, nāc uzkost, ko var tukšā dūšā iesākt?

Serjoža gausi baksta ar dakšiņu kotleti — ēst viņam negribas. Nopētī Koļu — draugu nevar vairs pazīt. Cik ļoti viņš pārvērties! Toreiz — apritējis mazliet vairāk par gadu — pašapzinīgi smēķēja un izturējās ar ārišķīgu cienību. Droši vien Serjožas priekšā dižojās... Bet tagad spīdina baltos zobus, runā vienkārši, bez uzpūtības. Labi būtu ar viņu sadraudzēties — toreiz neiznāca, avārija

gadījās, pēc tam ziemā — atkal nebija laika. Varbūt tagad...

— Vai pamatīgu brāzienu dabūji par traktoru? — Ser-joža jautā.

— Un vēl kādu! — Koja nopūšas. — Tēvs sukāja, su-kāja, pamatīgi nomizoja. Viņam pašam gandrīz vai tiesības atņēma...

— Kā tad Jūs velosipēdus neaizmirsāt? — domīgi smaidīdams, Serjoža brīnās un stāsta par māmiņas balsi vilcienā.

— Mēs tavu māmiņu vienmēr klausījāmies, — Koja stāsta. — Viņas balss no rītiem pavadīja mūs ceļā uz skolu. Kad bija sals, klausījāmies, kādu temperatūru paziņos, un domājām: krustmāmiņ Aņa, nu piemet taču pa draugam kādus piecus grādus!

Serjoža smejas. Viņam vienmēr ir paticis domāt par māmiņu. Tikai redz... Kāpēc viņa mānījusi Serjožu? Vai tad drīkst tā mānīt? Taisnības labad? Ja viņš melo pašlaik, kjuvis par meli, māna, to dara tāpēc, lai noslēptu zemisko... Cildeni meli nemēdz būt.

Gulēt viņi iet divatā lielā istabā. Ir augusta beigas, daudzi vēl nav atgriezušies, daži praksē — Kojām tā ir tepat pilsētā, kādā lielā rūpnīcā.

Viņi nodzēš uguni, bet Serjoža nevar aizmigt, grozās gultā un čīkstina atsperes.

— Vai tu nemelo? — pēkšņi Koja jautā. — Nemelo, ka atbrauci mācīties? Tu taču gribēji kļūt par lidotāju?

Serjoža klusē.

— Gribēju, bet nu vairs negribu, — viņš ar smagu sirdi atbild. Un piepeši jautā Kojām: — Vai tu par manu tēvu ko zini?

— Dzirdēju, — Koja atbild, — viņš taču nosities...

— Kas to stāsta? — Serjoža saspringti jautā.

— Visi laukos. Arī tētis.

Serjoža atviegloti nopūšas. Viņš šķetina savas domas gluži kā kamolu.

Tēva nav, viņš domā, pareizāk sakot, ir tikai Avdcjevs, bet par viņu — par to izdomāto tēti — atsaucas atzinīgi un atceras ar labu vārdu. Tātad māmiņas izdomātais, neesošais cilvēks tomēr eksistē? Kaut ari Serjoža iznīdējis Sevī šo leģendu, izjaucis to gluži kā smilšu pili, tēvs lidotājs joprojām dzīvo citos cilvēkos neatkarīgi no Ser-

Iožas... Māmiņas izdomātais tētis aizvien vēl dzīvo, bet, ai viņu iznīdētu, jāiet un visiem jāpaskaidro: tā nav taisnība, nekāda lidotāja — varoņa nav bijis, ir tikai Avdejevs...

Serjoža nopūšas, grozās, nevar aizmigt, kaut gan Koja jau krāc gluži kā tas traktors «Belarus», ar ko viņš ietriecās bērzā.

Tātad var būt cildeni meli? Un var būt arī nekrietni

meli?

Protams, viņš domā, vecmāmiņa tagad melo viņa dēj. Bet, ja ar vecmāmiņu pašu kaut kas tāds būtu noticis, viņa jau sen būtu atzinusies.

Serjoža atceras krustmāti Ņinu un Oļegu Andrejeviču un iztēlojas: nu jau visiem zināms par bufetes aplaupīšanu! Vai tad tiešām neattapsies, ka viss ir savā starpā saistīts? Bufetes aplaupīšana — un viņa steidzīgā aizlaišanās. Atradis vienreizīgo skolu! Protams, viņi ies pie vecmāmiņas un mēģinās izdibināt, kas noticis.

Vecmāmiņa neatzīsies. Raudās, melos, mocīsies, taču neteiks, tāpēc ka Serjoža ir viņas mazdēls.

Bet kāpēc tad Serjoža nepadomā, ka viņa taču ir viņa vecmāmiņa, ka viņai nav jāmelo viņa vietā, nav jāglābj un iztēlojas: nu jau visiem zināms par bufetes aplaupī-

Serjožam smacīgi, viņš nomet saņurcīto segu, apgriež spilvenu otrādi, taču tik un tā ir karsti. Viņš sarāvies kamolā, un, jo vairāk domā, jo kļūst smagāk.

Viņš atceras Doroņinu. Toreiz Scrjožain likās, ka viņam ir nodarīta pārestība — lidotājs uzkliedza, nokaunināja viņu un pasacīja: vai tad drīkst tā izlaisties!

Patiešām — vai drīkst?

Vai, pastrādājis tik briesmīgus nedarbus, drīkst slēpties aiz pieaugušo muguras? Vai drīkst pieļaut, lai vecmāmiņa saņem tādu triecienu, turklāt pats nozust krūmos? Vai drīkst melot?

Serjoža apsēžas. Aiz loga svīst gaisma.

Māmiņas meli ir saprotami. Viņš kļuvis cietsirdīgs tikai pēc viņas nāves. Ja māmiņa būtu dzīva, šie meli pastāvētu vēl tagad — tie nekad neatklātos. Un Serjoža nevarētu nosodīt viņu, jo nekā nezinātu par īsto tēvu.

Serjožas meli ir pavisam citādi. Tos nedrīkst slēpt. Viņa meli nevar ilgi pastāvēt, tāpēc ka, piekrāpis vienu reizi, var piekrāpt arī otrreiz. Visa dzīve var pārvērsties par nepārtrauktiem meliem.

Meli par tēvu — izdomātu varoni. Meli par sevi, par savu krietnumu un godīgumu.

Serjoža piecejas, uzvelk bikses, paņem no gultas apakšas mugursomu.

Raksta ar neasu zīmuli uz dzeltena papīra gabala: «Koja! Paliec sveiks! Man ir jāatgriežas!»

10

Vilciens tikko velkas. Apstājas pie katra staba. Arī pulksteņi! Pulksteņi visiem, liekas, ir apstājušies. Pēc katrām desmit minūtēm Serjoža jautā:

— Sakiet, lūdzu, — cik tagad pulkstenis?

— Jauno cilvēk, — pasažieri sašutuši uztraucas, — tu mums esi apnicis!

Apnicis! Viņš arī pats sev ir apnicis.

Melnā sēta, netīri brūnganie noliktavu jumti un pelēcīgā stacija šķetinās vaļā atpakaļgaitā, bet tālās elektrostacijas dūmu mākonis, namu kārbiņas un vecā kapsēta traucas uz priekšu. Atpakaļgaitā griežas neiedomājama plate, kurā mūzikas vietā ierakstīta pati dzīve. Taču platei nevar likt griezties atpakaļgaitā. Dzīvei — var, ja to ļoti grib.

Ja sper izšķirīgu soli.

Serjoža pirmais izlec no vagona. Skrien uz stacijas laukumu, uz trolejbusu pieturu.

Viņš iekāpj trolejbusā un priecīgs noraugās pazīstamajās ielās. Viņš brauc pie Oļega Andrejeviča. Lai vecmāmiņa uzzina pēc tam. Lai neuztraucas veltīgi.

Milicijā viņš atrod vajadzīgās durvis un atver tās. Oļegs Andrejevičs paceļ uzacis:

— Jocīga gan tava vecmāmiņa! Stāsta, ka esi aizbraucis.

— Nav jocīga, — Serjoža atbild, — es jau atbraucu atpakaļ, — un piebilst: — Oļeg Andrejevič, to bufeti es aplaupīju. — Serjoža sīki izstāsta, kā tas notika, klusē tikai par Literatūru — šeit, milicijā, tam nav nozīmes; bet Oļegs Andrejevičs nobāl, kļūst domīgs, skatās pa logu un klaudzina ar pildspalvu pa galdu.

— Tagad viss ir skaidrs, — viņš beidzot ierunājas, — lai būtu tālāk no grēka, jūs ar vecmāmiņu izlēmāt bēgt?

— Jā, tā tas ir, — Serjoža piekrītoši pamāj ar galvu.

— Nu gan tu esi savārījis putru! — Oļegs Andrejevičs domīgi saka un piepeši jautā: — Kāpēc tad tu atgrie* zies? Kāpēc man to stāsti? Kaut nebūtu stāstījis! Tev bija pilnīgs alibi. Zādzība notikusi vakar... Kaut arī... pagaidi... Vakar tevis patiešām nebija. Ar kādu vilcienu tu aizbrauci? Vai biļete tev saglabājusies? Bet cik naudas tu paņēmi?... Nu gan savārījis putru! — Oļegs Andrejevičs pārsteigts brīnās, paņem tālruņa klausuli, griež disku un saka:

— Semjonov! Steidzīgi!

Ienāk pavecāks milicis, drukns un izspūris, skumīgām acīm, aizdomīgi paskatās uz Serjožu, bet Oļegs Andrejevičs viņam paskaidro:

— Re, laupītājs ieradies. Lai atzītos. Taču viņš apgalvo, ka paņēmis divdesmit deviņus rubļus sešdesmit kapeikas, nevis sešus simtus...

Serjoža pat salecas:

— Kādus sešus simtus?!

— Nu tādus, — Oļegs Andrejevičs atbild. — Bufetniece paziņojusi, ka laupīšana notikusi vakar un ka paņemti seši simti.

Oļegs Andrejevičs un padzīvojušais milicis tinas melnos dūmos. Serjoža jūt, ka viņš ir pazudināts, turklāt pazudināts kādā dīvainā, neticamā veidā, par kuru ne sapnī nebija iedomājies.

— Kam tev tik daudz naudas ievajadzējies? — pavecākais milicis jautā. — Vai motociklu gribēji pirkt?

— Ko jūs ņirgājaties! — Serjoža kliedz. — Man vajadzēja trīssimt! Lai atdotu viņiem — sapratāt? Lai nebūtu jāpazemojas! Kopā ar žēlastības dāvanām. Ar biksēm.

Serjožu krata drebuļi, viņam trūkst gaisa. «Ak dievs,» viņš domā, «kāpēc iemetu šo naudu upē? Es viņiem tagad parādītu, cik tur bija. Tomēr...» Serjoža pēkšņi nodur galvu. Viņš taču gribēja paņemt trīssimt. Daudz vai maz — kāda atšķirība!

— Labi, — noguris viņš saka. — Lai arī seši simti!

— Nekā nesaprotu, — izspūrušais resnis parausta plecus. — Te liedzas, te atzīstas.

— Pagaidi, Semjonov, — Oļegs Andrejevičs viņu apstādina un liek Serjožam parādīt biļetes: — Bet nu dod šurp biļetes!

Serjoža tās paklausīgi izņem.

— Tā, — Oļegs Andrejevičs apmierināts saka. — Pirmais punkts nesakrīt. Atbrauca šodien, aizbraucis nevis vakar, bet aizvakar.

— Biļetes var dabūt, — drūmi saka Semjonovs.

— Pareizi, — Oļegs Andrejevičs smaida, — Dabūt var. Kas tevi redzēja tur, tai pilsētā?

— Koļa, — Serjoža gļēvi atbild.

— Ak tā gani — Semjonovs sadrūmst, — Uzvārds, vārds, adrese?

Serjoža bēdīgi paskaidro. Kāds kaunsl Tagad sāks vazāt Koļu. Komandanti kopmītnē — viņai bija lūguši pārgulēt. Vēl kādus cilvēkus svešā skolā, ar kuriem Koļa iepazīstināja Serjožu,,,

— Bet to naudu? — Oļegs Andrejevičs jautā. — To, kuru paņēmi, iztērēji?

Serjoža purina galvu. Stāsta par kabatlakatiņu. Par tiltu. Atkal zvēr, kāpēc iemetis.

— Tev veicas, — Semjonovs saka un ierosina Oļegam Andrejevičam: — Tūlīt piezvanīšu ūdenslīdējiem. Vai ne? — Pēc tam pagriežas pret Serjožu: — Vai to vietu varēsi parādīt?

Viņi brauc trijatā milicijas gazikā, bet Oļegs Andrejevičs sīki izprašņā par Literatūru, par dzīvokļa apmaiņu, par piemaksu, kuras dēļ krita kārdināšanā vecmāmiņa.

Serjoža stāsta par to rītu, par šķiršanos no velosipēda, par peldpleznām un boksa cimdiem, par tīkliņu ar smago arbūzu.,.

— Nomierinies! — Oļegs Andrejevičs viņam saka.

— Nekas, jauno cilvēk, — pagriežas izspūrušais resnis. — Tu veltīgi zaudēji dūšu un dusmās spēri tik neapdomīgu soli. Es saprotu — tevi bija sagrābis naids, taču tu neesi nekāds maziņais, tev jāzina: ne jau visi cilvēki ir labi. Visiem nemaz nav jābūt. Labu tikai blakus ļaunumam var saskatīt. Bet izmisumā krist nevajag. Tev vēl viss mūžs priekšā... Ir jau jāpierod pie tā, ka ar draņķiem sastapties iznāks ne vienreiz vien. Šādu draņķu dēļ nav jāzaudē dūša, nav jākrīt izmisumā, bet jākaro ar viņiem.

Oļegs Andrejevičs plikšķina viņam pa kaklu un smaida:

— Vai dzirdi, ko izmeklētājs Semjonovs tev saka? Viņam šajā ziņā ir ķēriens.

Uz tilta viņi izkāpj. Serjoža ved uz to vietu, kur iemetis kabatlakatiņu. Apakšā tarkšķ kuteris ar ūdenslīdēju.

Semjonovs rāda, kur jānirst, un, salicis plaukstas kā ruporu, kliedz:

— Balts kabatlakatiņš, sasiets mezglā! Ar smiltīm aizskalot nevarēja! Iemests aizvakar! No šejienes — un uz leju pa straumi!

Ūdenslīdējs pamāj ar galvu un uzmanīgi nolaižas ūdenī. Virs viņa galvas sakuļas baltas putas.

— Ūdens ir auksts, — Semjonovs drebinādamies saka un jautā: — Ko Iesāksim, ja neatradīs?

— Viltīgs gan tu esi, blēdis tāds! — Oļegs Andrejevičs smaida.— Tu jautā man, bet pats labāk par mani jau esi izdomājis, ja Serjožam noticēji. — Un vēl pajautā: — Noticēji, vai ne?

Semjonovs pienāk Serjožam tuvāk, ieskatās viņam acīs un pēkšņi saka:

— Mīļo draudziņ, atbildi, lūdzu, rnan uz vienu jautājumu! Kāpēc tu aizbrauci no skolas? Vai tev kāds deva padomu, vai pats izlēmi?

— Deva padomu, — Serjoža atbild. — Māmiņa. Es viņas balsi izdzirdēju, — viņš saka. Acis viņam pildās ar asarām. — Jūs atceraties, — viņš jautā Oļegam Andrejevičam, — viņa lasīja dzejoli. Par granātābolu. Tas ierakstīts lentē. Un pēkšņi šis ieraksts atskanēja pa radio.,,

Viņi klusē.

— Ak tu, nabadziņ! — Semjonovs ne visai skaļi saka.

Ūdens sāk burbuļot, no dziļumiem iznirst ūdenslīdējs,

viņu satver uz kutera stāvošie cilvēki.

«Nav atradis!» Serjožam saraujas sirds.

Ūdenslīdējs noņem masku, izvelk no mutes elpojamo šļūteni un paceļ virs galvas mazu vīkšķīti. — Viens — nulle, — Semjonovs saka un no jauna aplūko Serjožu. — Stiprinies, jauno cilvēk, ja reiz esi nolēmis iet goda ceļu! — viņš teic. — Tas nav tik vienkārši. Tev nāksies piedzīvot gan neveiksmes, gan paciest..,

11

Un tad ir klāt tiesas diena.

Maza, netīra telpa. Apnicīgas, zaļas sienas. Kopā sanaglotu krēslu rindas gluži kā kinozālē.

Pie dibensienas — garš galds kā prezidijam, pārklāts ar zaļu drānu, ko izraibinājuši tintes traipi. Aiz galda sieviete ar nogurušu seju un īsiem matiem. Tā ir tiesnese. Blakus vēl divas sievietes — piesēdētājas. Ceturtā — pie galda malas — sagatavojusi papīru: rakstīs protokolu, tā ir sekretāre.

Serjoža sēž kopā ar visiem. Kaut arī viņš ir tiesājamais — tiem ir īpaša vieta aiz koka iežogojuma —, tiesnese viņu turp neaicina.

Aizsmakušā balsi viņa lasa protokolu, kurā viss fiksēts, pēc tam liek Serjožam piecelties un pienākt tuvāk; viņa jautā, vai pareizi nolasījusi.

Serjoža pamāj ar galvu.

— Sergejs Vorobjovs, — viņa saka piesēdētājām, — pats atzinās zādzībā. Jāatzīmē, ka, pamatojoties uz bufetnieces Seļezņovas ziņojumu, uz Vorobjovu vispār nekrita aizdomas. Taču viņš smagi pārdzīvoja savu pārkāpumu un ieradās milicijas nodaļā, lai atzītos.,. Pret Seļezņovu ierosināta atsevišķa lieta.

Sievietes pamāj, piekrizdamas tiesnesei. Serjožam atļauj apsēsties; viņš pagriežas nost no zaļā galda un redz ciešus, saspringtus skatienus.

Daudz pārcietušo vecmāmiņu. Gaļinu ar apaļām, plaši ieplestām acīm. Krustmāti Ņinu, kas satraukumā plūkā lakatiņu. Oļegu Andrejeviču parādes tērpā. Izspūrušo Semjonovu...

Dīvaini, viņš nemaz nejūt kaunu. Ir tikai uztraukums.

It kā viņa priekšā būtu pavērusies upe, liela, plata upe — ar ātru straumi. Viņš iekāpis šajā upē un peld tai pāri, taču visi zina, ka to pārpeldēt var tikai pieaugušie. Tomēr viņš peld, viņam ir jāpārpeld tai pāri. Bet šie ļaudis stāv krastā, mokās, cieš un pārdzīvo. Ikviens labprāt viņam palīdzētu, taču tas aizliegts ar likumu. Viņš peld pats. Bet viņi drīkst tikai noraudzīties...

Serjoža apsēžas.

— Vai advokāts ir? — tiesnese jautā.

— Ir, — pieceldamies saka Oļegs Andrejevičs, — par advokātu šai lietā kļuvis pats Serjoža Vorobjovs.

Oļegs Andrejevičs iznāk telpas vidū, skatās uz malējiem krēsliem, kur sēž Literatūra un Nikodims. Atnākuši. Varēja nenākt, taču atnākuši, uzsita Serjožam uz pleca, pasacīja dažus tukšus vārdus un, juzdami pārējo antipātijas, nosēdās maliņā. Liecinieki. Liecināja, ka viņi piemaksājuši trīssimt rubļu. Parakstījušies dokumentos, tagad sēž un novēro.

— Es nevaru aizstāvēt Serjožu, — Oļegs Andrejevičs saka. — Viņš nozaga, izdarīja to ar iepriekšēju nodomu, un, kā viņš pats atzinās, tikai nejaušība glāba viņu no lielāka nozieguma: kasē bija palikuši divdesmit deviņi rubļi sešdesmit kapeikas. Taču apstāsimies pie precīzās summas, kas viņam bija vajadzīga. Kāpēc tieši trīssimt rubļu?

Oļegs Andrejevičs runā apvaldīti, īsi un stingri. Viņš stāsta par māmiņu, par Serjožu, par viņu īso laimi, par dzīvokļa apmaiņu un nelaimīgo piemaksu,,,

Oļegs Andrejevičs apsēžas.

— Zēnam nav vecāku, — tiesnese ne visai skaļi saka. — Tādos gadījumos mēs piedāvājam palīdzību, no-skaidrojam, vai ir aizbildnis, kas spējīgs rūpēties par audzināšanu un var nodrošināt materiāli.

— Neatdošul — piepeši iekliedzas vecmāmiņa. — Ne* laidīšu proml

Tiesnese paceļ roku, nomierinādama viņu.

— Esmu labi izstudējusi šo lietu, — viņa lēnām tur* pina, — kaut gan tas ir pretrunā ar maniem pienākumiem, domāju šādu jautājumu neizvirzīt. — Mazliet sadrūmusi, viņa klusē. — Bet mans pienākums, — tiesnese stingri uzstājas, — liek pateikt arī dažus nepatīkamus vārdus. Oļegs Andrejevičs aizstāvēja Serjožu Vorobjovu. Izanalizējusi šo lietu, es sapratu, ka zēns nokļuvis apstākļu varā, par kuriem pacelties augstāk viņam nav bijis ne spēka, ne dzīves pieredzes. Bet vai tas Serjožam ir kāds attaisnojums? Mani vārdi domāti tev, Serjoža! Tu esi izdarījis noziegumu. Mazu vai lielu — tas nav svarīgi. Tu nebūtu to izdarījis, ja būtu aprunājies ar draugiem. Tev taču ir draugi. Viņi sēž tev līdzās..,

Tiesnese savāc papīrus un aiziet, viņai seko abas piesēdētājas un sekretāre.

Klusums.

Piepeši atveras durvis. Uz sliekšņa parādās Androns. Acis viņam apjukušas šaudās, viņš kādu meklē. Atradis dodas pie Serjožas sakumpis, plecus nolaidis.

— Serguņa, — viņš saka. — Tu, redz, toreiz naudu meklēji. Triju simtu man gan nav, bet ņem kaut pussimtu.

Viņš sniedz sarkanus papīriņus. Serjoža uzsmaida viņam tikai ar acīm: ak, Andron, juceklīgo cilvēk, paldies tev, bet skaļi saka:

— Tagad vairs nevajag. Nu es pats esmu parādā.

Ar acu kaktiņiem Serjoža vēro, kā no malējā krēsla pieceļas Veronika Makarovna un uz pirkstgaliem zogas pie durvīm, kaut arī tagad ir starpbrīdis un var staigāt droši. Pēc viņas iziet Nikodims. Serjoža noskatās viņiem pakaļ ar smīnu — viņi abi, zēnam liekas, ir neveiksminieki, vai. Viņu pat pārņem žēlums pret skolotāju, kas tipina uz tievajiem papēdīšiem, un pelēcīgo, neizskatīgo Nikodimu.

Tiesnese un viņas palīdzes atgriežas.

Visi piece|as.

— Krievijas Padomju Federatīvās Sociālistiskās Republikas vārdā, — tiesnese svinigi lasa, — tiesa nosprieda atzīt par vainīgu Vorobjovu Sergeju Petroviču, dzimušu tūkstoš deviņi simti piecdesmit septītajā gadā, un sodīt ar vienu gadu brīvības atņemšanu nepilngadīgo audzināšanas darbu kolonijā ...

Serjožam it kā pārtrūkst kāda stiga. Viņš pat saklausa šo dīvaino, strinkšķošo skaņu ...

— ... nolēma ... saskaņā ar kriminālkodeksa .,, pantu šo sodu noteikt nosacīti ar pārbaudes laiku.,, uz diviem gadiem...

— Nav pareizi! — apjucis saka Androns, — Piespriediet labāk man, vecajam muļķim!

Serjoža domā, ka tiesnese tagad apmulsīs, sabārs An-dronu, bet viņa tikai noplāta rokas.

Lūk, tas ir viss, Serjoža domā, tas ir viss.

Beigušies meli..,

12

Meli beigušies .,. Kas būs tālāk?

Klusumā atskan vecmāmiņas šņuksti.

— Ko tālāk iesāksi? — viņa ierunājas. — Varbūt brauksi atpakaj uz profesionāli tehnisko skolu? Tur taču Koja...

— Nāc uz skolu! — Gaļina ierosina. Serjoža sēž, nokāris galvu. Viņš jūt, ka kaut kas ir noticis. Gan ar viņu, gan ar pārējiem. Pēc sprieduma nolasīšanas viņš it kā piepeši inficējies ar spitālību — ir tāda neārstējama slimība. Un viņu sāk žēlot. Bet viņš, mujķis, domāja, ka viss būs otrādi. Viņš uzreiz labosies. Izārstēsies no meliem. Atbrīvojies iesmiesies, viegli uzelpos un bezbēdīgi aizskries pa ielu kā kādreiz agrāk...

— Nezinu, — OJegs Andrejevičs saka un apmulsis smaida, — ko lai dara. Vai nu jāizsaka līdzjūtība, vai jāapsveic.

Serjoža skatās uz viņiem. Tomēr dīvaini šie ļaudis. Tikko draugi viņam palīdzēja pārpeldēt upi. Un zināja, uz kurieni viņi peld. Bet pārpeldējuši klusē. Acīmredzot tā mēdz būt vienmēr. Lai arī kāda taisnība būtu, ja par to piespriež veselu gadu, nebūsi priecīgs.

Viņš pieceļas, lēnām pagriežas un iet uz izeju, Ciest aizver aiz sevis durvis. Iziet uz ielas.

Laukā viņu sagaida spirgts vējš, kas piepilda krūtis, atvēsina seju.

Kopā ar vēju lido smalki lietus pilieni.

Serjoža nenovēršas no tā.

Viņš aizver acis un jūt, kā pamazām seja kļūst mitra.

«Tas nu ir viss,» viņš domā. «Tagad jādzīvo tālāk...» Būtībā viņš tikai atkārto to, ko šņukstēdama sacīja vecmāmiņa, taču iepriekš to sacīja viņa, bet tagad domā Serjoža.

Viņš domā pats un negrib, lai kāds cits domātu viņa vietā.

Serjoža dziļi ieelpo un sajūt uz pleca smagu roku.

13

Serjoža atver acis.

Viņa priekšā stāv lidotājs zilā lietusmētelī un formas cepurē. Varonis Doroņins! Aktrises uzvārdabrālis.

— Kāpēc vajag mānīties? — viņš stingri jautā. — Teici — ceturtais dzīvoklis ..,

Serjoža nodur galvu.

—- Nu labi, — lidotājs turpina, — beidz čīkstēti — Viņa balsī tikko jaušama ironija: — Panāci savu — un pareizi. Izbeidz šaubīties! Skaties uz priekšul — Viņš uzsit Serjožam pa plecu un iet pie mašīnas, kas stāv ielas malā.

Piepeši Serjožam sāk trakoti dauzīties sirds. Viņš strauji drāžas prom un skrien pie žiguļa.

Tas ir gluži kā skolā. Tu atbildi uzdoto, ko esi lieliski iemācījies, un sirds kā neprātīga dauzās aiz pārliecības, aiz priekšsajūtas. Tūlīt pabeigsi atbildēt — un tev ieliks piecnieku. Tu esi pārliecināts par to. No šīs pārliecības kļūst tik gaiši ap sirdi!

Serjoža skrien uz mašīnu, atrauj durtiņas un jautā:

— Bet jūs? Kāpēc jūs atbraucāt?

Doroņins taču nebūs bez iemesla viņu meklējis.

Lidotājs smaida. Krunciņas, kas sazarojas uz deniņiem,

viņa tuklo seju vērš labsirdīgu. Viņš berzē degunu, šķoba biezās lūpas un iedarbina motoru.

Sirds dauzās, bet lidotājs klusē.

Taču tūlīt kaut ko pasacīs. Kaut ko labu. Brīnum jauku. To, ko gaida Serjoža.

Te skaudri iesmeldzās sirds.

— Pagaidiet, — pārvērties sejā, Serjoža saka, — tagad es jums esmu parādā... Man piesprieda gadu nosacīti.

— Tam nav nozīmes, — skatīdamies uz Serjožu un joprojām smaidīdams, atbild lidotājs. Viņa acis dzirksti.

Tūlīt... Tūlīt viņš pasacīs... Pasacīs kaut ko tādu, kas pārvērtīs visu Serjožas dzīvi.,.

Visu dzīvi!

Sī dzīve nebūs bez mākoņiem, tāpat kā bez mākoņiem nemēdz būt debess.

Bet vai jūs atceraties — no zemes uz mākoņiem virmodamas plūst neredzamas gaisa strāvas!

Tās pacej augstumos gan lidmodejus, gan planierus, gan cilvēkus.

augstākais sods

.

PIRMĀ DAĻA

It kā iznirstu no dziļa, tumša atvara, izmisīgi, ar pēdējiem spēkiem pagurušās rokas pašķir sabiezējušo, valkano ūdeni, iznirstu un, ar pūlēm attapusies, atgriežos dzīvē no neparasta stāvokļa, kuru klusībā esmu nosaukusi par «kaut ko dīvainu», dzirdu piemirstus, apslāpētus putnu sasvilpšanās treļļus.

Visapkārt valda klusums, vagona logā raugās noslēpumaina vasaras nakts, vilciens stāv, un es, ar grūtībām piecēlusies, it kā joprojām vēl cīnīdamās ar tumšā atvara stīgano ūdeni, nobīdu lejup loga rāmi.

Šaurajā, piesmakušajā kupejā ieplūda spēcīga meža gaisa straume, un tai pašā brīdī krūmos pie uzbēruma atskanēja lakstīgalas balss: vispirms virtuoza rīkles ru-lāde, pēc tam augsti klikšķiem, smalks svilpiens un vēl kādas neiedomājamas skaņas — burvju ērģelītes, kas spēj aizkustināt jebkuru sirdi. Pirmajai lakstīgalai atsaucās otrā — vēl tuvāk, tai tūdaļ pievienojās trešā — un ceļmalas krēslu caurauda skaņas, padarīdamas cilvēku laimīgu, un tieši tāda sajūta pārņēma arī mani.

Taču tas ilga tikai mirkli.

Vispirms — uz brītiņu uzvilni spējš prieks, pēc tam sagrābj satraukums, tad atsteidzas sāpes. īslaicīgais laimes uzplūds radās tikai tāpēc, ka nebiju pilnībā atmodusies pēc divām dimedrola tabletēm: kaut arī izniru no nedabiskās «dīvainās» sajūtas, tomēr aizvien vēl nebiju paguvusi atgriezties reālajā pasaulē. Lakstīgalas lika man atģisties. Ar dziesmām un nesasniedzamu laimi tās lika man atgriezties vakardienā, aizvakardienā, tā nāvējošā zvana dienā.

Es smaku nost, asaras no jauna krājās manī, aizmiglodamas viltīgo vasaras nakti blāvajā vagona logā, tikai skaņas joprojām vēl palika saasināti skaidras. Man, bēdu sagrauzta?, vajadzēja kļūt kurlai: neko nedzirdēt, neredzēt, nezināt, taču es, par spīti visam, skaidri saklausīju lakstīgalu treļļus, šobrīd tik nevajadzīgus un nevietā. Šis krasais kontrasts starp dabas visžēlīgo laimi aiz loga un nelaimes nenovēršamibu pastiprināja sāpes, vērta tās nereāli nežēlīgas.

Vagons klusi sakustējās, taču lakstīgalu laime nerimās. Pat tad, kad vilciens bija uzņēmis gaitu, logā ielauzās putnu dziesmas.

Glābiņu meklēdama, atkal iedzēru miegazāles.

Miegazāles nejauj iznirt no sapņa, bet ne vienmēr palīdz tajā atgriezties.

Realitāte sajukusi kopā ar iztēli; es saraujos, kad staciju laternas pāršķeļ kupejas puskrēslu.

Kāda laime, ka šo neizturami smago dienu aklajā tumsā tomēr apjēdzu: atpakaļ jābrauc ar vilcienu un jānopērk abas biļetes divvietīgajā kupejā! Te es atrodos viena gluži kā mazā būrī, iepriekšējās izmeklēšanas kamerā — liekas, tā to sauc kriminālistikā. Bet kāpēc gan — iepriekšējās? Tā ir galīgā izmeklēšana, es to izdaru pati un tiesāju sevi kaut vai tāpēc vien, ka tas ir noticis ar manu mazdēlu un manu dēlu. Bet es braucu uz mājām pie meitas, un, pirms ierodos tur, man jābūt skaidrībā par sevi.

Ak dies, kāpēc gan vajadzīgs tik bargs norēķins?

Aizveru acis, un dimedrols iedarbojas — liek manām domām atgriezties ,,. Klāt atkal vakardiena, aizejošais vilciens, Saša un Irina atstatu viens no otra iet līdzās vagonam, es stāvu aiz pavadones, jauniņas, trauslas meitenes, pareizāk sakot, aiz viņas rokas, kas ieķērusies vagona rokturī, — stāvu aiz šīs rokas, nespēkā atspiedusies pret tambura sienu, un trauslā pavadones roka nejauj man nokrist tur — uz perona — pie Sašas un Irinas.

Viņi iet aizvien ātrāk līdzās vagonam, Sašas seja ciešanu izmocīta, viņš klusē, arī Irina beidzot nometusi visas savas maskas, seja neaizsargāta, būtu īstā reize viņu pažēlot, taču mēs esam līdzīgā stāvoklī — vispirms jātiek galā ar sevi. Jātiek? Ja vien tas ir iespējams ...

— Māmiņ! — Saša sauc aizsmakušā balsī, un viņa novājējusī seja raustās. — Māmiņ!

Vairāk ne vārda viņš nespēj izrunāt, tad Irina it kā turpina viņa domu:

— Kā lai tagad dzīvo?

Kā lai dzīvo? Es klusēju. Pati nezinu, kā iespējams dzīvot, elpot, kādām acīm skatīties šai plašajā pasaulē.

Kā jādzīvo jums, arī nezinu.

Ne vārda nebilstot, purinu galvu.

Galu galā jūs, mani mījie, esat sasnieguši to, pēc kā tiecāties. Viss taču jau pateikts tukšajā vienistabas dzīvoklītī, kur mita Igoriņš, — mani vārdi palikuši tur. Šeit man nav ko sacīt.

Pieveru acis, bet, tiklīdz tās attaisu, sastopos ar meitenes — pavadones izbijušos skatienu. Viņa droši vien jūtas neērti. Divi raudoši pieaugušie iet vagonam blakus, un viena ska]i raudoša vecene stāv viņai aiz rokas, aiz tik trausla un nedroša aizslietņa. Meitene acīmredzot baidās, ka es neizkrītu no vagona. Arī tas ir tiesa — tikko turos kājās.

Pamāt ar roku nav spēka. Es māju ar galvu. Palieciet sveiki! Atkal jūs esat divatā — vismaz uz perona.

Vai ir saglabājies vēl kāds vārds, ko pasacīt otram?

Man bieži vien rādījās kāds gaišs sapnis. Pēdējos gados tas nemitīgi atkārtojās, un, ja sapnim katrā ziņā kaut kas jāpareģo, sākumā es nespēju izskaidrot, ko tas varētu nozīmēt.

Esmu piecpadsmitgadīga baskāje baltā kleitiņā — skrienu uz mūsu vasarnīcas dārza vārtiņiem, pie kuriem piestiprināta pastkaste. Tā ir rupji noēvelēta, apjomīga koka kaste, kurā var ielikt veselu bandroli, un ikreiz, kad es pieskrējusi atveru sānu durtiņas un ieskatos iekšā, kaste ir pilna ar krāsainām atklātnītēm, vēstulēm un kaut kādiem paziņojumiem.

Sirds tvīkst aiz laimes, pārskatu visus sūtījumus, no kuriem daži adresēti arī man, redzu draudzenes vai krustmātes, vai vēl kāda cita man zināma cilvēka pazīstamo rokrakstu un katrreiz uztraucos, tāpēc ka gaidu nevis Šīs daudzās vēstules, bet vienu vienīgo — loti svarīgo; pati nezinu, no kā: varbūt tas ir kāds smaga likteņa piemeklēts svešinieks, varbūt man nepazīstams, citā pilsētā mītošs zēns, kuru es nekad neesmu redzējusi, toties viņš mani ir redzējis un grasās rakstīt, bet es, naivule, gribu saņemt šo vēstuli, ceru un pacietīgi gaidu.

Kad esmu redzējusi šo sapni, augu dienu lidinos kā spārnos, kaut arī visas vēstules sen jau saņemtas un ne

no viena neko vairs negaidu. Sapnis it kā padara jaunāku manu nevarigo ķermeni, katrā ziņā uzspodrina manu apziņu gluži kā putekļiem klātu spoguli, un es smaidu, tikai nav zināms, kam. Varbūt atmiņām: mūsu mājas augstajam lievenim; tēvs un māmiņa stāv uz terases ar mierīgu, labsirdīgu smaidu sejā, virs galvas šalko masta priedes, gaiss pilns tveicē izkusušo sveķu smārda, bet es palēkdamas skrienu pa baltām plātnēm klāto celiņu uz dārza vārtiņiem pie labās, lielās kastes, lai atvērtu sānu durtiņas un atkal satvertu žūksni krāsainu atklātnīšu.

Vai tas maz bijis? Vai sapni, sajauktu ar bērnības atmiņām, drīkst nosaukt par īstenību? Es nezināju. Nezinu arī pašlaik. Taču tāpēc vien, ka uz vecumdienām sapnis atkārtojās aizvien biežāk, es noticēju: tā patiešām būs bijis.

Pēdējo reizi šo sapni redzēju gandrīz pirms gada, kad dzīvoju Maskavā pie Igoriņa. Bērnība rādījās gluži kā pasakā — un beidzot man uzplaiksnīja skaidra nojauta. Biju nomocījusies ar domām par Igora likteni, izmisīgi meklēdama viņam drošu balstu, bet nekur to neatrazdama, nu zemapziņa nāca talkā. Pamodusies es sapratu, ka Igoriņam vajadzīga baskāje baltā kleitiņā, ka viņu var glābt tikai uzticīga sirds, kas gaida mīlestību un pieķeršanos.

Glābt? Jau toreiz sarāvos no šī vārda. Izlīdzēt, palīdzēt — māņticīgi un, jādomā, pārāk steidzīgi esmu sameklējusi sinonīmus, negribējās taču ticēt sliktajam! — jā, jā, uzticīga sirsniņa paglābs Igoriņu, palīdzēs viņam. Tikai, redz, Igoru no meitenes manā sapnī šķīra telpa, laiks un radniecība, bet viņai līdzīgas meitenes tuvumā nekur nemanīja.

Mana daudz cietusī sirds sniedza viņam pēdējo salmiņu. Balsts bija nereāls, manam mazdēlam Igoram vajadzēja reālu glābiņu. Kas gan to sniegs?

Viņa tēvs un māte izšķīrās.

Taču tā būs iepriekšpēdējā nodaļa, sākums bija pavisam citāds.

Es strādāju universitātes bibliotēkā, pārzināju lasītāju zāli. Līdz mūsu pilsētai no Maskavas jābrauc divas diennaktis, un es, kaut ari maskaviete — dzimusi Sarkanās Presņas rajonā —, šeit jutos lieliski. Biju atbrīvojusies no galvaspilsētas steigas un drūmām atmiņām, dzīvoju sev par prieku tāpat kā daudzi, nevis nomāktībā, bet gandarīta par radušos atvieglojumu. Universitātes bibliotēka man bija dvēseles nesaduļķotibas un jauneklīgas skaidrības oāze.

Atklājās, ka gadu ritumā, augot lielam un pat novecojot, ir iespējams saglabāt jaunības privilēģijas — vaļsirdību, naivitati, turklāt nebaidoties, ka iekļūsi sprukās un par tevi sāks smieties. Pirmkārt, tev vienmēr ir saskarsme ar pavisam jauniem cilvēkiem, kuri vēl neprot izlikties, kuriem trūkst pieredzes intrigu dzīšanā un divkosības mākā. Otrkārt, kontakts veidojas ar viņiem tad kad parasti izsniedz grāmatas uz dažām stundām — tāds ir lasītāju zāles likums. Tolaik bibliotēkas administrācija neprasīja no mums neko citu, vienīgi nepārtrauktu — gluži kā uzvilktu pulksteni — darbu «no... līdz». Tiesa, šie «no... līdz» nemaz nebija tik īsi — no pulksten astoņiem rītā līdz desmitiem vakarā —, mēs strādājām divās maiņās, taču tas apstāklis, ka zālē nodarbojās da žādu kursu un dažādu specialitāšu studenti, patiesībā pa darīja neiespējamas lasītāju konferences vai vēl ko tam līdzīgu. Iemesls bija viens — kāds katrā ziņā justos aizvainots: nebūtu sagatavojies semināram, ieskaitei, nodarbībām valodniecībā, nepaspētu nokārtot parādu — vai mazums dažādu rūpju un sturmēšanas mūžīgi laika trūkumā nonākušam nabaga studentam!

Vispirms bija jāizsniedz grāmatas, maiņas beigās tās jāsavāc un vēl jāapskrien tuvākās auditorijas, kamēr nav aizslēgtas, lai katrs, kas grāmatu paņēmis, obligāti to atdotu; ikvienam resoram savi likumi — turklāt toreiz vēl daudzu mācību grāmatu trūka.

Ar savām palīdzēm — mēs strādājām četratā — satiku labi, bija sagadījušās apbrīnojami sirsnīgas sievietes: slaikā Liza vēlāk izgāja par sievu pie kāda ungāru studenta, nu dzīvo Budapeštā, pieņēmusies miesās, kļuvusi par triju bērnu māti, sūta atklātnītes Jaungadā un Sieviešu dienā. Antoņina Nikolajevna, vasarraibumiem nosētā lielā smējēja Toņa, nomira ar vēzi, kas pieveica viņu divos mēnešos, bet Agaša, pati jaunākā no mums, vēl šodien strādā universitātē, vada bibliotēku. Mani satiekot, viņa katrreiz, smalki iesmiedamās, pa jokam saka: «Redzi, esmu pavisam sažuvusi grāmatu putekļos, drīz vien pārvērtīšos par kaltētu pleksti, taču uz ielas man pietrūkst elpas, atgūstos tikai bibliotēkā.»

Humora izjūta Agašai radās tikai vecumdienās, jaunībā tā nebija visai attīstīta, Agaša aizvien baidījās, lai nekļūtu apaļākas jau tā apaļās, ķiršveidīgās acis, uzacis viņai saraucās gluži kā jumtiņi, kad viņa skrēja pie manis.

— Sofja Sergejevna! Tur atkal bučojas!

Ko lai dara! Studenti tāpēc jau ir studenti, lai bučotos, — tāds ir dzīves likums, iespējams, vistaisnīgākais likums pasaulē.

Es pret to neiebildu, gluži otrādi. Vakaros apstaigājot tukšās auditorijas, goda vārds, jutos neērti, kad bija jā izjauc idille. Gramatas malā, sen jau aizvērtas, somas un diplomāti veido ne visai drošu barikādi — pret ko gan? — bet aiz tās iemīlējies pārītis: vai nu dūdo kā divi balodīši, vai apskāvušies skūpstās.

Ar laiku izstrādāju zināmu paņēmienu: visu dienu skraidu čībiņās, lai kājām būtu vieglāk, bet, kad pošos doties uz auditorijām, tīšām uzauju kurpes ar augstiem papēžiem, lai labāk dzirdami soļi. Pie durvīm sevišķi stipri noklaudzinu pa grīdu — sak, laiks, mīļie ļautiņi, arī mums posties uz mājām, nododiet grāmatas!

Reizēm mēs dabūjām skaļi izsmieties. Lekciju laikā, kad studenti vēl atradās nodarbībās, mēs rīkojām bibliotekāru kolokviju «Kā brīdināt mīlniekus?». Toņa stāstīja, ka viņa pie katrām durvīm piedauza ar lineālu — skaļi, ar pārtraukumiem — trīs reizes, tikai pēc tam — pēc vidēja garuma pauzes — droši atver durvis; tik tiešām grāmatas Toņa vakaros savāca, ņemot talkā garo lineālu, par ko studenti viņai veltīja neparastu iesauku — Anto-ņina Lineāls.

Būdama labā garastāvoklī, Liza dziedāja — gāja pa gaiteni un dungoja kaut ko jaunmodīgu —, taču tas no vienmēr līdzēja, iemīlējušies uz dziesmu nereaģēja, acīm redzot nebija īstais žanrs; tad Liza sāka kūkot pie durvīm, bet tikai tad, kad bija labā garastāvoklī. Esot sliktā omā, kas viņu piemeklēja visai bieži, Liza ielauzās telpā, turklāt, plaši atrāvusi durvis, iestājās tajās un sarāja:

— Vai jums kauna nemaz nav?

Vai arī bez vārdiem — mēmā nicinājumā raudzījās uz iemīlējušos pāri. Kā gan viņa uzvedas tagad tur — Bu-dapeštā? ...

Vienīgi Agaša nevarēja izdomāt nekādu metodi, no revīzijām atgriezās pārbijusies, uzacis sarauktas kā jumtiņi, un sauc:

— Sofja Sergejevna! Atkal bučojas!

Es nopūtos, mēs pacietīgi gaidījām, kad retā ķēdītē iemīlējušies pārīši klusi un kautri, nodūruši acis, pienāks pie mūsu barjeras un čukstēs kaut ko nesaprotamu.

— Ar labu nakti...

— Atvainojiet par traucējumu!

Vai arī pavisam nesakarīgi uzvedīsies — sasveicinās, enerģiski mādami ar galvu. Gandrīz vai nakti!

Mūsu domas ar Agašu īpaši dalījās jautājumā par trešo istabu, tā bija strīda objekts.

Grāmatas izsniedzām atsevišķā telpā, kas atradās līdzās lasītāju zālei. Turpat bija plaukti ar visvairāk pieprasīto literatūru — mācību grāmatām un izziņu rokasgrāmatām, divās blakusistabās izvietots viss pārējais fonds alfabēta kārtībā. Pēdējā — dibenistabā bija galdiņš, pie kura ēdām un kur slēpām elektrisko plītiņu no svešām acīm. Aizsēdējušās līdz vēlam vakaram, mēs te dzērām tēju, pat cepām olas un — nav ko slēpt! — reizēm arī pusdienojām, izvārījušas kastrolī kartupeļus vai mannas putru. Pārējā laikā galdiņš stāvēja tukšs un mani māca skumjas, tāpēc ka trijās mūsu plašajās istabās klusi šļūkājām ar čībiņām pa tīrajām grīdām divatā ar Agašu vai Lizu, vai Toņu, jo strādājām pa pāriem. Četratā mēs salasījāmies vienīgi maiņu mijā, turklāt dienas vidū, pašā karstākajā studentu drūzmā, kad tā vien skaties, mūsu lasītāji pārvelsies pāri barjerai — viņi krata savas studentu apliecības, stiepj rokas kā pirmās klases skolēni un runā dobjā balsī, pārkliegdami cits citu, troksnis neiedomājams — ķērc gluži kā vārnas.

Man patika šīs skaļo balsu pieklaigātās stundas, šie puišeļi ar balss lūzumu, acumirklīgie flirti tieši rindā pēc grāmatas, bezgalīgā meiteņu koķetēšana, viss šis neizturamais bars, kas tiecās pēc zināšanām, bet visbiežāk pēc bezdarbības, viņi steidzās, cik jaudas, ar visnopietnāko izskatu. Studentu rosīšanās pieplūduma maksimum-stundās prasīja no mums ārkārtīgu organizētību, precīzas zināšanas, raitu soli, veiklas roku kustības formulāru meklēšanā, atmiņas sasprindzinātību, lai ar trešo, augstākais, ceturto reizi pazītu savus apmeklētājus, neieskatoties studenta apliecībā.

Taču drīz vien viss apklusa, grāmatu apmaiņa noritēja vienmērīgi, ne visai steidzīgā, tomēr arī ne pārāk lēnā

tempā, divas bibliotekāres aizgāja uz mājām, divas palika strādāt, un mūsu trīs istabas kļuva pārlieku plašas, tukšas un pat, jāsaka, pārāk drūmas, tāpēc ka pārinic-ces ir pārspriedušas visu līdz pēdējam sīkumam.

Tieši tad arī dzima doma par trešās istabas izmantošanu. Pavisam spontāni, bez jebkāda iepriekšēja nodoma: reiz lasītāju zāle bija pārpildīta līdz pēdējai iespējai, auditorijās tika lasītas lekcijas, bet pie mums ieradās simpātiskais Oļegs Osipovs — mēs viņam bijām devušas īstu bibliotekāru iesauku О. O., pēc pirmajiem vārda un uzvārda burtiem, — viņš paņēma kādu mācību grāmatu, pasmaidīja, nopūtās un skumji sacīja dziļā krūšu balsī, sak, tieksme pēc zinibām tā pieaugusi, ka pat nav kur piemesties, un es viņu aizvedu uz trešo istabu. Pie mūsu galdiņa.

Oļegs Osipovs bija zinātkārs puisis, kas aizrāvās ar literatūru; dienas beigās atļāvu viņam rakņāties pa plauktiem, protams, obligāti prasīdama precīzi ievērot kārtību, bet, kad nākamajā dienā ierados otrajā maiņā, viņš jau sēdēja aiz grāmatu izsniedzamās telpas kulisēm, it kā nebūtu izkustējies no vietas, un Toņa juceklīgi, tomēr smaidīdama skaidroja, ka O. O. esot atsaucies uz manu vakardienas atļauju. Oļegs smaidīja, zibinādams baltos zobus, bija laipns, palīdzēja man novilkt mēteli, un es, protams, nedzinu viņu uz kopējo zāli.

Tādā pašā veidā tur nokļuva arī Oļeņka Oļgina — gaišmatainā skaistule pelēkām acīm no Fizikas fakultātes.

Vispār sievietes reti mēdz apbrīnot citu sieviešu skaistumu un pievilcību, drīzāk tā ir vīriešu privilēģija, viņām, jādomā, trūkst vēriena — tur tas suns aprakts. Tomēr izņēmumi mēdz gadīties, it īpaši, kad sieviete saprot, ka viņas ziedu laiki ir cauri un beidzot viņa var atļauties līdz šim neiedomājamu greznību — jūsmot par citām. No visiem grēkiem viens man tomēr nepiemita — svētulība —, tā ka es agrāk par citām spēju priecāties par svešu sieviešu daiļumu. Oļeņka Oļgina bija harmonijas simbols — slaiks augums bez jebkādām disproporcijām, augstas, meitenīgas krūtis, atklāta, uzticīga kinovarones seja, turklāt nekādas salkanības un pārmērību. Redzot Oļeņku, es negribot smaidīju, grasījos ar viņu uzsākt sarunu, taču viņa kautrējās, un man pietrūka drosmes. Piedāvājums iet uz trešo istabu un tur nodarboties bija mana pirmā nestandarta frāze. Oļeņka piesarka, nāca man pakaļ un uz sliekšņa paklupa — aizkulisēs sēdēja Oļegs Osipovs*

— Ceru, ka jūs netraucēsiet viens otru, — sacīju Oleņ-kai, un viņa nomierinājusies papurināja gaišmataino galviņu.

Vismazāk mani interesēja savstarpējā sakarība: Oļeņka Oļgina un Oļegs Osipovs — vai mazums studentu piesēžas blakus studentēm, nu, kas tur slikts! Pirmā šim faktam uzmanību pievērsa mūsu skaļā smējēja Toņa. Tikko es, pavadījusi Oļu, atgriezos pirmajā istabā, viņa pārgrieza acis un noaurojās:

— O-o-o-o!

— Vai padot ūdeni? Tev ir slikti?

— Man ir labi, — viņa atklāti ķircināja. — O-o-o-o!

Es nogrozīju galvu.

— Vai jūs nesaprotat? Dīvaini gan! — Toņa pārgāja uz čukstiem: — Iznāk taču četri «O». Olga Oļgina un Oļegs Osipovs.

— Patiešām! — es iesmējos. Un sevī nolēmu pieskatīt

šos «O».

Viņi sēdēja katrs pie sava galda malas, cītīgi iegrimuši grāmatās; man šķita, ka viņi ārkārtīgi kautrējas viens no otra, un neradās ne mazākā iespēja, lai kaut vai pa jokam savienotu šos četrus vienādos burtus vienā veselumā. Oļegs izgāja no trešās istabas pirmais, tad pēc stundas, bet citreiz arī vēlāk Oļa vai otrādi — nu, ko tur lai saka? — viņi, liekas, pat nepaskatījās viens uz otru, tik līdzīgie O.O. un 0.0.

Pēc nedēļas pusotras, kad iegāju trešajā istabā, mani pārsteidza manas mīļās skaistules klusā balss. Nepacēlusi acu, viņa it kā pati sev sacīja:

— Sofja Sergejevna, mēs iesniedzām pieteikumu un gribētu jūs lūgt par liecinieci, tāpēc ka jūs... patiešām esat lieciniece.

Viņa pacēla savas burvīgās pelēkās acis, taču tikai uz mirkli. Toties Oļegs raudzījās manī tā, it kā es būtu fa-ķīrs, kas tikko parādījis apbrīnojamu triku. Pat mute viņam bija pavērusies.

Es paskatījos uz Oļegu, paskatījos uz Olgu, iesitu sev pa pieri un, tikko valdīdamās aiz smiekliem, sacīju:

— O-o-o-o!

Studentu kāzas!

Cik to nav piedzīvots manā mūžā, šo nabaga kāzu; vinegrets — galvenā uzkoda, toties tā bija dč'udz, pilnas

mutesbļodas. un līksmības, saviļņojošā, patiesā prieka bez skaudības, muļķīgiem čukstiem un tenkām — bez gala un malas!

Toreiz vēl nodomāju, vai tiešām nabadzība un pēkšņa laime tik cieši saistītas. Vai tiešām manta, nauda un labklājība aptraipītu skaidrību un samazinātu sirsnību. Tai laikā cilvēki dzīvoja grūtos apstākļos, reti kāds atsevišķā dzīvokli, personiskās mašīnas piederēja tikai ievērojamām militārām personām un profesoriem, un garās pārdomas par mīlestības un labklājības sakarību pagaidām bija priekšlaicīgas.

Jā, priekšlaicīgas gan, tagad šī doma par laimes un labklājības sakarību nedod man miera, agrāk par tq mēs daudz nespriedām. Vai tas nebija toreiz, tai laikā, kad pārsteidzīga vēlēšanās pēc pārtikušas dzīves sarāva ķēdīti starp labsirdību, mīlestību un uzticību, starp garīgām un materiālām vērtībām, kad par laimi uzskatīja dzīvokli, mašīnu un mēbeles ...

Lai nu kas, bet mūsu trešā istaba bija kļuvusi par laimes kalvi. Ne jau speciāli, nē! Studentu skaits pieauga, fakultātes paplašinājās, taču lasītava palika joprojām turpat, tāpēc tagad auditorijas, kas atradās tuvāk lasītavas zālei, pēc rektora pavēles netika slēgtas pat svētdienās. Nu, un vienmēr, visus šos gadus, kamēr te strādāju, nezin kāpēc man veicās ar mīļām un smalkjūtīgām meitenēm un puišiem, kuri man likās simpātiski, zināju viņu vārdus un uzvārdus, gaumi, intereses un aizraušanos, sākumā, protams, grāmatu pasaulē. No tiem, kuri man patika — neslēpšu savu subjektivitāti, jo visus trešajā istabā pat pie labākās gribas salaist nevarētu, — tur, aiz grāmatu izsniedzamās telpas kulisēm, izveidojās kompānija, tāds kā pulciņš, kur sākumā klusi un kautrīgi lasīja, pēc tam rakājās pa grāmatu plauktiem, bet ap trešo kursu jau strīdējās par visu pēc kārtas — par grāmatām, teātri, politiku un par savām studentu problēmām.

Sesijas laikā mūsu trešā istaba pārvērtās par kaujas Štābu. Drudžaini sažņauguši dūres, nobāluši un spēji apklusuši, satraukti čaukstinādami lapas, sēdēja tie, kuriem tūlīt vajadzēja doties uz eksāmenu vai ieskaiti; cenzdamies izvairīties no mūsu skatieniem, viņi padeva cits citam špikerus, pēc tam atgriezās no kaujaslauka, skaļi smiedamies, atcerēdamies sīkumus. Bet reizēm skaļi raudādami. Taču asaras un sarūgtinājumi bija reti, turklāt tikai meiteņu izpildījumā. Satraukuma pilnās sesijas dienas pagaisa gluži kā migla, trešajā istabā iestājās mierīga bezrūpība, un Agaša atkal skrēja man klāt ieplestām acīm.

— Sofja Sergcjevna! Kāpēc jūs tur laižat iekšā — atkal bučojas!

Tagad bučojās ne tikai auditorijās, bet arī pie mums aizkulisēs. Ko lai dara! Smiedamās virzījos uz savas grāmatu krātuves aizmuguri, mēs skaļi sasaucāmies, tomēr paretam pārsteidzām kādu pāriti stāvam pārāk cieši viens otram un pārāk dziļdomīgi studējam bibliotēkas grāmatu pasakņus.

Ak, jaunība! Jutu, ka aizkulišu pulciņš brīžiem nepavisam neilgojas pēc mums, saimniecēm, ka mēs to traucējam ar savu bezgalīgo staigāšanu. Kļuva pat neveikli — tu, gluži kā ēna, pelēkā virsvalkā tīšām rēgojies jaunajiem aiz muguras kā okšķeris. Taču visas šīs morālās neērtības tika kompensētas ar kāzām. Mēdza atgadīties arī tā — vēl nav zināms, taču pēc pieredzes jaušams: drīz kaut kas notiks. Tu pārtver slepenus skatienus, neviļus pamani neuzkrītošus rokasspiedienus, bet, kad beidzot trešajā istabā ierodas divatā — starojoši — un aicina uz slepenām pārrunām, tu jau saproti: tūlīt tiks nosaukta diena un istabas numurs kopmītnē, kur notiks kāzas. Meklē ziedus! Pat kļuvu iedomīga: pašai laime nav uzsmaidījusi, toties citiem palīdzu! Kāds oreols apņem lasītavu, kur ne tikai grāmatas, bet arī mīlestība mājo! Tad pienāca reize, kad devos meklēt ziedus pati savam dēlam.

Saša sāka apmeklēt skolu sešu gadu vecumā, man šai ziņā labu padomu deva un palīdzēja draudzene, kas strādāja par skolotāju pirmajā klasē. Viņa arī mācīja dēlu, atvieglodama manu dzīvi, tā ka universitātē, izvēlējies Fizikas fakultāti, viņš iestājās agrāk par saviem vienaudžiem; mācījās, gaidīdams mani, protams, trešajā istabā un viendien uz šejieni atveda Irīnu. Jāatzīstas, krietni vēlāk es tiku domājusi, ka nevis Saša atveda trinu uz bibliotēkas arsenālu, bet gan Irina pati lika atvest viņu šurp. Reiz apjautājos par to Sašam. Viņš sarauca pieri, noraidīja manu pieņēmumu, taču to darīja pārāk steidzīgi; tā es arī neuzzināju patiesību.

Vārdu sakot. Irīna man nepatika. Nepatika uzkrītošā ārējā izskata dēļ: viņas skaistums bija neīsts, lelles skaistums.

Gandrīz vai zili pelnu krāsas mati kā Malvīnei sīkās sprodziņās, ūdeņainas, caurspīdīgas acis, apaļīga lelles seja, nedabiski sārtas lūpas. Tikai, redz, lūpas viņu iegāza — plānas, tādas lūpas, jādomā, nav tīkami skūpstīt. Vēl kas man nepatika — viņa bija vecāka par Sašu, arī garāka, nedaudz — par centimetriem trim —, tomēr garāka, bet es gribēju, lai manam Sašam sieva būtu augumā mazāka par viņu.

Tiesa kas tiesa, pirms tam, kad viņa ar Sašu uzradās trešajā istabā, man jau bija zināma Irinas reputācija. Gan Liza, gan lielā smējēja Toņa, bet it īpaši nesamierināmā Agaša tika stāstījusi par studenti, kura esot pārāk nevaldāma. Šī pieaugusī lelle skūpstoties auditorijās te ar vienu, te ar citu. Par to runāja bez īpašām emocijām, kā par parastu parādību, es arī pati tiku redzējusi Irinu kopā ar daudziem puišiem, bet vai maz kas mēdz atgadīties ar studentēm: meklējumi, vilšanās, beidzot — izvēle. Es jokodamās pat aizstāvēju viņu:

— Kāpēc gan tikai vīrieši drīkst būt iniciatori izvēlē? Kur tad paliek emancipācija?

Kā mēdz sacīt: ko meklēji, to atradi. Kad es ieraudzīju Sašu trešajā istabā kopā ar Irinu, man ap sirdi kļuva skumji un pretīgi. Pirmkārt, aiz kulisēm bija ienācis cilvēks bez mana uzaicinājuma. Tikai ar dēla ziņu. Otrkārt, Irina tūlīt pietvīka, seju klāja sārtums, un es sapratu: sievietes intuīcija viņu nav pievīlusi, viņa zina, kā es izturos pret viņas pārmērīgo šķelmīgumu. Tas, kas nebija slikti vispār, tā sakot, abstrakti, attiecībā pret pašas dēlu, manu bērnu, likās briesmīgi, un es sevi nekādi nespēju nomierināt.

Irinas dēļ sastrīdējos: piemirsusi par bailīgo Aļu, nedziedināmi slimo meitu, mājās sarīkoju skandālu — neizvēlēdamās izteicienus, klāstīju Aleksandram, kāda šī meita var kļūt nākotnē, taču, jo skaļāk runāju, jo skaidrāk sapratu — spēku pārsvars Irinas pusē un viss būs tā, kā gribēs viņa. Es to uzreiz aptvēru ar sievietes intuīciju, mani varēja glābt tikai Irinas aušība: cerēju, ka mans trauslais Sašiņš nespēs uz ilgu laiku saistīt viņas uzmanību — paskat, cik daudz apkārt puišu ar huzāru augumiem! — un zilmatainā Malvīne liks mieru manam dēlam.

Taču es biju gluži kā uzrīdīta uz Irinu, viņa savuties turēja greizu prātu uz mani. Jutu — meitene pieņēmusi

izaicinājumu. Materiāla pretestība izraisa pret šo materiālu paaugstinātu interesi. Bērns grib dabūt to, ko viņam ņem nost. Atšķirība tikai tā, ka Irina nebija bērns. Diviem kaķiem plēšoties par dzijas kamoliņu, uzvar jaunākais. Saša, izrādījās, bija kamola lomā.

Vai īstenībā viņš viņu mīlēja? Nē, salīdzinājums ar kamolu nav pamatots: protams, mīlēja. Taču viņš tikpat stipri varēja iemīlēties jebkurā citā — esmu par to pārliecināta. Ak, kāda muļķe esmu bijusi, man vajadzēja nemanāmi, delikāti, ne par mata tiesu nepārkāpjot godprātības un morāles normas, paņemt Sašu aiz rociņas un kā bērnu aizvest pie kādas labas meitenes no manām aizkulišu mīlulēm — cik daudz viņu ir bijis: labsirdīgu, mīļu, gudru, kas pēc tam tapušas mīlētas un mīlējušas! — bet es nogulēju, palaidu gar degunu — uzradās šī Irina, pamanīja manu neapmierinātību, uzsāka cīņu un uzvarēja tajā, atņemdama man Sašu.

Otrā kursa beigās viņš atveda viņu uz aizkulisēm, visu vasaru centos pārliecināt dēlu, bet trešajā kursā vēlā rudenī viņi apprecējās.

Cik neaprēķināmi viņa bija -kļūdījusies, kādu nepiedodamu greznību atļāvusies, uzsākdama cīņu ar tik nemantīgu bibliotekāri par bezrakstura puisi! Irina jutās kā uzvarētāja, es sevi uzskatīju par uzvarētu, taču uzvara vērtās par sakāvi un viņas krahs nedarīja mani par uzvarētāju.

Taču liksim viņu mierā. Guvusi pār mani uzvaru un saņēmusi no manām rokām kāzu neļķes, lelle ar pelnu krāsas matiem zaudēja par mani jebkuru interesi.

Mēs dzīvojām visi kopā mazā dzīvoklītī: vienā istabā jaunlaulātie, otrā — mēs abas ar Aļu, un nedēļu pēc kāzām mūsu «lellīte» uzzināja, kas ir epilepsijas lēkme visā tās nepievilcīgajā izskatā. Mana Aļa bija nākusi pasaulē ar iedzimtu traumu, runāt nemācēja, tikai īdēja, piedevām liktenis vēl uzsūtīja šo slimību. Mūsu istabā uz lādes bieži nakšņoja Marija, Aļas auklīte, sanitāre un medicīnas māsa, un Irina krietni vien aizdomājās, iekūlusies dzīvoklī, kas bija sliktāks par kopmītni. Visā ģimenītē īsts darbazirgs biju tikai es, bet kāds gan es varēju būt vilcējs — simt rubļu! — kartupelīši, kāpostiņi, paretam kotletes un trūcīgās, gandrīz nabadzīgās iekārtas inteliģentā spodrība.

Irina bija ieradusies no rajona pilsētiņas, viņas tēvs dzēra, vadīja Sadzīves pakalpojumu kombinātu, māte,

laba šuvēja, tagad bija aizgājusi pensijā, tā ka meitai vecāki palīdzēja maz, tikai māte apšuva Irinu no galvas līdz kājām... Ar visai ierobežotiem līdzekļiem Irinai piederēja vismaz ducis kleitu, bet to skaits nemitīgi auga. Vēlāk es sapratu, ka arī tas bijis pārdomāts gājiens.

Tātad Irina ieslīga pārdomās: tai laikā viņai bija zudusi interese par garderobi, viņa uzvedās klusi, izturējās draudzīgi, ciešami, pat Aļu žēloja, un tā, nosiekalojusi zodu, īdēja viņai pretī — gandrīz vai Irinas vienaudze — vienaudze, kurai laupīta apziņa.

Sirsnība pret Aļu, jādomā, bija manas vedeklas vienīgās patiesās jūtas. Aļa viņai pretī nekā nevarēja dot, viņa nebija izdevīga nekādā ziņā, un tomēr Irina draudzējās ar viņu, ja ašos glāstus — pieskārienu ar roku galvai, skūpstu uz pieres, palīdzību, kad viņa ģērbās, — varētu nosaukt par draudzību.

Vēlāk, pēc daudziem gadiem, nācu pie atziņas — viss atkarīgs no apkārtējiem apstākļiem: pat vismantkārīgākais un taupīgākais cilvēks kļūst normāls — nesavtīgs un devīgs —, ja sastopas ar cilvēku, no kura nevar gūt nekādu labumu, piemēram, ar slimu cilvēku, ja viņš spiests sastapties ar plānprātiņu, kurš ap stūri nav jāapved, nav vajadzības blēdīties — viss veltīgi, un, kad sagrūst virsbūve, kas droši vien arī tikusi celta ar grūtībām un piepūli, paliek tikai cilvēks. Viņa žēlums, viņa līdzjūtība — jūtas, ar kurām viņš nācis pasaulē.

Dīvaina doma: varbūt šie veselīgie blēži jāārstē plānprātiņu sabiedrībā?

Tātad Irina pieklusa. Tomēr es nemitējos pārcilāt atmiņas, pat aprunāt viņu. Ko es zināju par viņu toreiz? Skūpstījās ar zēniem auditorijās? Tad izdarīsim būtiskus labojumus: skūpstījās gan, taču tas notika pirms tikšanās ar Sašu. Viņa bija pielauzusi mani? Jā, un lai, ja vien starp viņiem būtu kādas jūtas.

«Ja būtu jūtas...» Sai domai iešaujoties prātā, man vienmēr sāpīgi iesmeldzās sirds. Mātes sirds ir piekāpīga un bērna labad spējīga noticēt jebkuram viltum, taču mana sirds nebija mātes sirds vien. Tas nenozīmē, ka tā būtu aukstāka, nē, tajā vēl atradās vieta arī saprātam.

Vai tiešām viņa mīl Sašu, jautāju sev bez mitas. Dod, dieviņ, lai tā būtu!

Un tomēr šaubas mani nepameta.

Viņa — dzīva lelle, Saša — auguma mazāks par viņu, kalsens, tiesa, izskatīgs, seja maldinoši vīrišķīga, ārēji viņam bija kaut kas kopigs ar supcrmeni no amerikāņu filmām, vienīgi acis maigas — tajās atspulgojas sirds siltums. Izskats vīrišķīgs, taču īstenībā Saša ir lādzīgs, pārāk paklausīgs bezrakstura cilvēks.

Brīžiem man liekas, it kā viņš kaut ko atceras vai vismaz cenšas atcerēties, bet, ja ari neatceras, tad apjauš bijušo, pagātnē notikušo nelaimi. Saša bieži un dziļi iegrimst domās; vienā punktā skatīdamies, var nosēdēt stundu, pat vairāk, ne vienreiz vien viņam ir jāuzsauc, kamēr sadzird, bet sadzirdējis ari ne tūlīt atgūstas: mirkšķina acis, raugās apkārt, it kā nesaprastu, kur atrodas. Viņa vaibstos pastāvīgi lasāmas dīvainas izbailes.

Bērna gados Saša nereti dabūja ciest no vienaudžiem: bērniem jūtas ir pirmatnīgākas, un aizskart vājo, nevis stipro — tas bija pirmatnējo cilvēku dabā. Sākumā Saša raudāja, baidījās iziet uz ielas, vidējās klasēs kaut kā pielāgojās, diemžēl tad, kad Saša mācījās jau desmitajā, es ar lielu nokavēšanos sapratu, ka viņš iemanījies pieskaņoties, piekrist citiem vienmēr un visur.

Es to smagi pārdzīvoju, pēc tam nomierinājos. Universitātē valdīja citas — draudzīgas paražas, trešajā istabā viņš tika uzskatīts par humānistu un lāga puisi, bet nepavisam ne tādēļ, ka es biju viņa māte. Taču no pielāgošanās Saša nespēja atradināties.

Viņš pielipa Irinai gluži kā dadzis, mani aizmirsa pavisam. Pieķeršanās ir labas jūtas, bet tikai tad, ja tās neaizvaino citus. Sašas pieķeršanās aizvainoja mani, tomēr es klusēju. Jauno istabā bija dzirdama dudināšana; Irinas acis, kuru skatienu es šad tad pārtvēru, vairs negavilēja, tajās jaudās gurdums; pilnīgi dabiski — viņa bija greizsirdīga un nemitīgi domāja par to, ka pieķeršanās vienam var pārvērsties par nodevību attiecībā pret otru, vēlāk arī pašam pret sevi. Pārāk piekļāvīgi cilvēki ātri vien apnīk.

Viņi bija pilnīgs pretstats viens otram. Saša studēja fiziku, pēc rakstura būdams humānists — kas gan cits, ja ne es, viņus pazina labāk! Neorganizēts laiskonis, kas negatavojas svarīgiem semināriem. Eksaktās disciplīnas taču necieš paviršību! Trešajā kursā viņš sāka atpalikt visos priekšmetos, vilkās tikko uz trijnieciņiem, arī tie bija iegūti uz mātes autoritātes rēķina, beidzot tika sveikā cauri, un es varēju uzelpot.

Irina studēja Filoloģijas fakultātē spāņu valodu un literatūru, viņa bija apveltīta ar matemātisku domāšanu un dzelzs loģiku. Bija teicamniece, ārkārtīgi daudz lasīja grāmatas spāņu valodā, triju kopdzīves gadu laikā zem viena jumta ar mani divreiz uzmanīgi izlasīja oriģinālvalodā «Donu Kihotu», un man Šķita, ka lielais romāns palīdzēja viņai līdz galam pakļaut sev Sašas donkihota raksturu.

Mācībās viņai piemita traktora spars, vīrieša spēks un ellišķīga izturība. Nebūdama objektīva, klusībā viņas neatlaidību mēdzu dēvēt par zemnieka sīkstumu, kaut ar zemniecību Irinai nekāda sakara nebija, un nevis priecājos par vedeklas sekmēm, bet gan baidījos no tām.

Iedomājieties tikai — sievietes intuīcija! Tomēr baidījos no viņas sekmēm, jutu, ka Sašu viņa nobeigs, pieveiks, gluži kā stiprs putns pieveic ar spārniem vāju, un tad visam pienāks gals. Itin visaml

Neviens nespēja ne iedomāties manu jaunību, neviens nevarēja zināt, kā esmu tikusi pie Sašas, kad jau slimā Aļa bija priekšā.

Pēc neaizmirstamās, nelaimīgās, mīļās māsiņas Zeņas nāves man bija jāuzņemas rūpes par Sašu. Es izņēmu viņu no bērnudārza; atgriezies no bērēm, viņš uzvedās kā parasti, bija priecīgs, bet uz vakara pusi jau kvēloja vienās ugunis; es mainīju viņam kompreses, ņēmu uz rokām mazo Aļu, dzirdēju viņas īdēšanu un raudāju, rau dāju, asarās remdēdama savas bēdas. Ak kungs! Par ko man tā jācieš? Viena ar diviem bērniem, Aļa uz mūžu slima ... Zeņa, kā tu varēji...

Sašam toreiz, kad nomira Zeņa, bija tikai trīs gadiņi, un viņš vairākas dienas mocījās dīvainā drudzī — diagnozi nevarēja noteikt —, it kā nebūtu viņa spēkos šo zau dējumu aptvert ar prātu, viņš pārdzīvoja to ar visu savu būtni. Es atkopu viņu ar mīlestību un savām sāpēm un bezmiega naktīs cieši nolēmu doties prom no Maskavas — apmainīt mūsu istabas komunālajā dzīvoklī pret jebkuru nostūri jebkurā citā pilsētā. Vienalga, kurā, ka ti kai tālāk. Dzīvokļa kaimiņienes ieteica atdot bērnus, kaut vai Aļu, tas nebūtu nekāds grēks — vai tad drīkst par grēku nosaukt saprātīgu, taisnīgu rīcību?

Taču to es nespēju! Tiklīdz iedomājos, ka būs jāatdod kādam svešiniekam Aļa, mūsu nelaime, mūsu cieša nas, — sirds sažņaudzās — nē, nekādā ziņā! Labāk šo krustu nesīšu visu mūžu, līdz galam, varbūt kādreiz ari nožēlošu, taču tikai uz brītiņu, lai tūlīt atkal attaisnotu savu cēlsirdīgo rīcību.

Lai neviens man neko nevarētu atgādināt, noformēju visus vajadzīgos dokumentus un aizbraucu no Maskavas. Dzīvokļa kaimiņienēm neuzrakstīju pat nevienu rindiņu. Pārtraucu sazināties — Sašas dēļ, vispirms jau viņa dēļ.

Jaunā pilsētā liktenis man atsūtīja Mariju.

Viņa strādāja par sanitāri slimnīcā, bija prātīga, žirgta un pavisam labi vēl būtu tikusi galā ar medicīnas māsas pienākumiem, taču pienāca laiks — un Marija aizgāja pensijā, jutās vientuļa un skuma, lidz mēs abas satikāmies. Aļa toreiz bija sasirgusi, gulēja slimnīcā, bibliotēkas draudzenes aizdzina mani pie viņas, es sēdēju palātā, un te ieradās mana labdare — viņa bija sailgojusies pēc darba —, mēs izrunājāmies, un Marija pārnāca pie mums. Es nevarēju viņai neko daudz maksāt, atlīdzība bija neticami simboliska — divdesmit rubļu! — un to pašu Marija nekavējoties atdeva kā ciemakukuli Aļai vai arī izdeva par pārliku kopīgam galdam. Mēs dzīvojām kā viena ģimene, un es līdz šim brīdim dievinu piemiņu par Mariju, manu sargeņģeli.

Večiņas labsirdība, sievietes žēlsirdība, veco, tricošo roku palīdzība! Vai maz atradīsies tādi vārdi, ar kuriem to varētu pienācīgi apdziedāt? Sieviņas savu laiku mīlējušas, apdarījušas mūžā visus darbus, pelnījušas mieru un klusumu, cik daudz gan šīs vecās sieviņas veic laba, tīstīdamas autiņos savus mazdēlus, reizēm pavisam svešus bērnus, mazgādamas autiņus, gludinādamas, stāvēdamas pie kastroļa virtuvē vai drēgnajās, garajās veikala rindās! Turklāt vēl kautrējas, pārdzīvo, ka tikai kādu neapgrūtina, netraucē jaunos, ka tik nokļūtu līdz mūža-mājām pēc iespējas klusāk un nemanāmāk, nesagādājot rūpes citiem.

Atceros Marijas rokas ar zilu vēnu mezgliem. Es baidījos par tām, man likās, viņa var pakrist, var nejauši paslīdēt un salauzt tās, bet vecam cilvēkam tad būtu beigas. Taču nē! Marija gan slīdēja, gan klupa, gan stiepa tīkliņus — vēnas tikai stiegrākas zilgmoja, bet viņa smaidīja — vienmēr priecīga, mūždien piebilzdama: «Re, meitenes!», «Re, meitenes, saulīte, mana mīļā!», Re, meitenes, debesis nu mākoņainas!», «Re, lietu uzsūtīja, nelabais!».

Ak, kaut manī būtu mājojis tāds dzīvesprieks kā Ma* rijai! Grūti dzīvot bez viņas. Skumji bez manas glābējas, sargeņģeļa, bez atsaucīgā, labā gariņa. Kaut šobrīd varētu pieglausties viņai, viņas izdilušajām krūtīm, iekaukties pilnā balsi, atklāt sirdi, dalīties bēdās — viņa aizvien prot sameklēt kādu vārdiņu, kuru tu pats nevari atrast, noglauda kā mazulim galvu; ne jau pavisam nomierina, taču nopūtīsies kopā ar tevi, un, ja ari nesajutīsi atvieglojumu — kāds gan tur var būt atvieglojums! — tad vismaz mierinājumu gūsi, pazemību kādai gribai, kas lēmusi tā, nevis citādi, jo bez mierinājuma un pazemības ir grūti dzīvot.

Kamēr tavā dzīvē ir par tevi vecāks tuvs cilvēks, tu jūties aizsargāts, glābts no nelaimes, bet, tiklīdz tas aiziet, tu apzinies — nākamais esi tu, kapa miklums uzvēdī sejā un nav neviena, aiz kā muguras paslēpties un patverties, tālāk pasaulē jādodas pašam, jādodas pretī visiem vējiem, kamēr vien spēki nebūs galā.

Nav vairs man Marijas! ...

Saša izslimoja, šķiet, visas slimības, ar kurām parasti slimo bērni: skarlatīnu, masalas, difteriju, plaušu karsoni, turklāt vēl abpusēju, bērnudārzs dāsni apveltīja viņu ar augoņiem, bet nenogurdināmā Marija glāba ar zālītēm, ar mazā dzivoklīša un savas dāsnās sirds siltumu.

Bet es? Es pārdzīvoju kopā ar bērniem, divkārši pārdzīvoju, jo dienā atrados tālu no viņiem — darbā — un Marija viena dabūja iznest uz saviem pleciem visu smagumu — gluži kā māte vai vecmāmiņa.

Viņa vienīgā zināja manu noslēpumu — viņai es varēju uzticēt visu —, un, domāju, tieši tāpēc viņa mani mīlēja un žēloja:

— Re, meitiņ, tu esi gluži kā svētā jaunava!

Es smiedamās atmetu ar roku.

— Kas tad ir? — Marija smējās. — No tās taču dieviņš ir dzimis, viņa tāpat kā tu bija nevainīgi ieņēmusi. Re, meitiņ, šais laikos tas ir liels retums, ka māte nebūtu pati dzemdējusi.

Nedzemdējusī māte — redz, ko izdomājusi mana labdare!

Saša beidza augstskolu ar viduvējām atzīmēm un pēc sadales tika nosūtīts par skolotāju, turpretī mūsu teicamniece palika bez darba — brīvais diploms, pēc «spāņiem» pilsētai nebija nekādas vajadzības. Trieciens iznāca divkāršs, pamatīgs, un, kaut arī mēs visi bijām gatavojusies uz šādu variantu, Irina apjuka.

Jau agrāk es atklāti brīnījos par viņas izvēli — kāpēc jāstudē tieši spāņu valoda, kam tā vajadzīga? Mūsu pilsētas skolās toreiz tā netika mācīta, trīs vai četras universitātes «spānietes» atgādināja baltos zvirbuļus, kas baidījās no visa, pat staigāja kaut kā īpaši, vienmēr turējās bariņā, pēc izskata bija nožēlojamas, nevienam nevajadzīgas, tomēr krampjaini turējās savās vietās. Vairākkārt paklīda baumas, ka spāņu grupu slēgs, taču nezin kāpēc tas netika darīts. Tai laikā ar Spāniju mums sakaru vēl nebija, Latīņamerika likās neticami tāla, ja ari rastos vajadziba pēc nedaudziem šīs valodas pratējiem, tad ne jau mūsu universitāte tos sagatavotu, bet gati Maskava un Ļeņingrada. Tā nu Irinas «traktors» iestiga neizbrienamā purvā.

Nedomājiet, ka tas varēja mani iepriecināt. Galu galā neatkarīgi no visām emocijām gaidīju no jaunajiem reālu atbalstu — kaut ari nelielu, tomēr algu — un tādējādi dzīves apstākļu uzlabojumu. Man nebija vajadzīga viņu nauda, nē, taču, ja jaunais pāris būtu varējis nodrošināt sevi, visiem pārējiem, protams, kļūtu vieglāk. Nav ļaunuma bez labuma — Sašas ilūzijas par zinātnisko darbu nomainīja reāls simtnieks ģimenes budžetā, tā ka es dabūju mazliet atvilkt elpu, tūlīt pasniedzu Marijai pirmoreiz mūžā vērtīgu dāvanu — zilu vilnas kleitu. Kaut kā man taču vajadzēja viņai pateikties.

— Re, meitenes, esmu kā jauna sievai — Marija smējās, stāvēdama jaunajā kleitā liela spoguļa priekšā, visādi izgrozījās, paskatījās uz sadrūmušo Irinu un piepeši sniedza man krietnu mācību. Novilka jauno tērpu, vienā krekliņā pieskrēja pie manas vedeklas un sniedza viņai kleitu:

— Se, ņem! Kam man, vecenei! Mana pūra kleita atrodas sainītī dzīvoklī, bet tu, Soņa, nedusmojies, gan Irīnas māte pāršūs — un iznāks labu labā kleita.

Irina nosarka, kategoriski atteicās, uzmeta pa skatienam man un Marijai un aizgāja uz savu istabu — vai nu apjukusi, vai apvainojusies —, es arī nezināju, kā izturēties, taču viss beidzās tā, kā gribēja Marija, un vedekla pēc tam dižojās labi pāršūtā pieguļošā kleitā pēc pēdējās modes, kad gribēja izskatīties īpaši lietišķa un vienkārša.

Mana rniļā Marija! Večiņa gribēja «salīmēt mūsu ģimenes krūzīti», kad tai tikko bija parādījušās plaisas, cerēja, ticēja labajam. Cilvēks tic vienmēr — tas nav nekas jauns. Pat tad, kad vairs nav nekādu cerību. Atliek tik uzpūst apdzisušai dvēselei, un tā atdzīvojas un, raugi, iekvēlojas pēdējā oglīte, atliek vēl piemest klāt žagaru:,— un gaiša iedegas liesma.

Bieži vien es nodomāju: varbūt pati pie visa esmu vainīga? Ne velti jau vārds vien — vīramāte — sasaucas ar ko briesmīgu, cietsirdīgu, nelabu — velia māte! Atradusi gan, ar ko salīdzināt! Ko lai saka — atzīt savas kļūdas visvieglāk ir saprātīgā brieduma posmā. Jaunībā un vecumdienās — grūtāk; sākumā, jādomā, pieredzes trūkuma dēj, bet pēc tam tās pārpilnības dēj —, taču tagad e* esmu tikpat nepiekāpīga kā tai laikā, kad Saša ar lrinu uzsāka kopdzīvi.

Tur jau tas suns aprakts — to sapratu uzreiz. Pēc tam centos, visiem spēkiem centos neticēt sev, pārliecināt sevi. esmu kļūdījusies, pavediens uz vedeklas sirdi jāvērpj pacietīgi — es taču gribu dēlam laimi! — cilvēks nepiedzimst par nelieti, bet, ja arī viņu skars kāds rūsas planku miņš, izdzēst to var tikai ar mīlestību, laipnu izturoša nos, ar izpratni, taču laiks ritēja, veidojās jauni apstākļi, un, tos apsverot, es ikreiz no jauna pārliecinājos: pirmais iespaids ir vispareizākais. Tā ir gluži kā atslēga visam

Pēc sadales sacēlu kājās visus paziņas, lai iekārtotu lrinu viņas specialitātē, taču tas šai pilsētā nebija iespējams. Vienīgais variants, ko prorektors smaidīdams man piedāvāja, būtu izdzīt vienu no «spānietēm» un pieņem! lrinu, starp citu, tas esot iespējams — viņa ir teicam niece, skaista, bet jaunībai nenoliedzami ir savas priekš rocības. Nezinu, kā vairāk bija šai atbildē — patiesības vai ironijas; dabiski, manā izpratnē tā bija ironija, un, atgriezusies mājās, apskāvu lrinu un centos šo ironiju atveidot. Es negribēju viņu aizvainot, man pat prātā nebija ienācis, ka viņa visu uztvers nopietni un pēc tam. aizbraukšanas priekšvakarā uz Maskavu, atcerēsies — atcerēsies ar asarām un ļaunu prātu.

Taču es ar šo frāzi biju gribējusi viņu nomierināt, sak, tu esi cienīga pasniegt universitātē, tikko to pabeigusi, ja padomā, tā galu galā ir lieliska perspektīva, bet pašlaik tur ir spāņu valodas pasniedzējas ar pieredzi un stāžu. Viņas trīc par savu vietu. Tu, protams, esi glītāka, taču nedrīkst stāties cejā — viņas ir tavas skolotājas!

Taču ir vieta pilsētas bibliotēkā, tur ir Ārzemju literatūras nodaļa, sākumā, tiesa, vajadzēs pastrādāt abonementā, tas būs grūti, taču pēc kāda laika ...

Mēs stāvējām pie loga viņas istabā, es glāstīju Irinas pelnu krāsas sprogas un mierināju, asaras Irinai sastinga skropstās, viņa man vairs nelikās lelle, tikai bērns, kuram nodarīts pāri — nav piepildījušies sapņi.

Viņa ar mutautiņu uzmanīgi noslaucīja asaras un apsolījās, ka atradīšot darbu pati.

...Tas bija garderobes intensīvās izmantošanas mēnesis lrina pat novājēja. No rīta viņa uzvilka kleitu un, nepateikusi nevienam ne vārda, nozuda lidz pusdienām. Pēc tam atgriezās uz stundiņu mājās un nozuda atkal — jau citā tērpā. Es strādāju un, pats par sevi saprotams, visu nevarēju redzēt — tikai daļu. Taču arī šīs daļas man pietika, lai sapiastu: bez iemesla lrina nepārģērbjas, viņa maina sev maskas, pielāgo tās attiecīgajai situācijai, vietai un cilvēkiem.

Gaišzilā kleitiņā un piepūlē sapīto īso bizīšu radziņiem viņa atgādināja naivu un nevainīgu skolnieci. Puķainā midi — puspasaules jaunu dāmu ar nezināmu nodomu: vai nu gatavojas precēties, vai saposusies uz ballīti. Tādas apgrozās pie Teātra biedrības vai pie vietējā Kino-nama. Atturīga brūna kostīmkleita, pieglausti mati. neuzkrītoši krāsotas lūpas un nepavisam tumšās saulesbrilles vērta viņu par kautru intelektuāli no cienīgas ģimenes.

Nabadzītei acīmredzot tas viegli nenācās. Sastapusi viņu atgriežamies, vedeklas skatienā pamanīju apjukumu, mulsumu un nedrošību. Vakaros turklāt uzplijās Saša — tieši pie vakariņu galda visu klātbūtnē viņš centās izklaušināt, kur viņa bijusi, kurp dodamās tā uzcirtusies lrina šķielēja uz manu pusi, turēdama mani aizdomās, varbūt es viņu nosūdzu dēlam par tērpu mainīšanu — taču viņa kļūdījās. Nevajadzēja pārāk lielu novērošanas spēju, lai noskaidrotu, tieši kādas kleitas viņa mainījusi pa dienu, — visas tās bija acu priekšā, uz krēslu atzveltnēm un uz gultas. Nevarētu sacīt, ka lrina būtu nevīžīga, taisni otrādi, viss bija nolikts ļoti kārtīgi, it kā gatavībā.

Mēneša beigās viņas mulsums sasniedza galējo robežu.

lrina kaut kā dīvaini manī noraudzījās. Likās, teju, teju kaut ko jautās. Vai arī ko sacīs — to, ko es gaidu, lrina tajās dienās, gluži kā mans Saša, bieži vien ieslīga pārdomās, un es jau sāku apsvērt, varbūt no jauna pie-

dāvāt viņai bibliotēku. Bet reiz no rīta viņa parādījās sarkanā kostimkleitā. Nekad agrāk viņa to netika vilkusi, un es pat iesaucos aiz sašutuma.

Mini svārciņi atsedza kairus cejgalus, jaciņas Izgriezums darīja pieejamus skatienam citus jaukumus. Kostīm kleita bija ieturēta tikko pieklājības robežās, un, kad trina palaida vaļā savus sprogainos matus, viņa izskatījās izaicinoši seksuāla.

Es ar mokām valdijos, lai neeksplodētu, taču viņa, to sajutusi, acumirklī nozuda. Pēdējais trumpis — es vēl nodomāju. Un trāpīju desmitniekā.

Vakarā pēc pulksten desmitiem atgriezusies no maiņas, dabūju dzirdēt īstu sensāciju. Koķctīgi smaidīdama, trina jūsmīgi paziņoja, ka ir pieņemta par milzīgas rūpnīcas direktora sekretāri. Tas bija pilsētā ievērojams cilvēks, viņu pazina visi — gan lieli, gan mazi. Varonis, deputāts, tehnisko zinātņu kandidāts. Kā stāstīja Irina, pats personiski esot izskaidrojis viņai pienākumus — viņa nebūs vis sekretāre, bet gan referente —, apstiprinājis algu simt divdesmit rubļu mēnesī, būšot arī prēmijas, turklāt vēl piemaksa par valodu. Man tā vien bija uz mēles dzēlīgs jautājums: bet vai nelika biežāk vilkt mugurā sarkano kostīmkleitu? Es noturējos, taču Irina, liekas, uztvēra manu neizteikto repliku. Sieviete acīmredzot ir spējīga atšifrēt antagoniski pa gabalu, intuitīvi uztvert viņas domas. Varbūt tas vispār ir sievietes raksturā — skatīt sevi ar citas acīm, pat ja tā otra ir tava ienaid-uiece.

Gan es, gan Saša bijām satriekti. Piecus gadus studēt spāņu valodu un literatūru, lai kļūtu par direktora sekretāri, turklāt ar neslēptu prieku un sajūsmu?

Prātīgākais būtu neiejaukties viņu darīšanās, lai Aleksandrs pats, ja viņš ir vīrs, tiek galā ar savu sievu.

Viņi nekavējoties saposās un aizgāja uz kino.

Tajā naktī Marija pie mums nenakšņoja, Aļa, kā vienmēr, neapzināti smaidīja un es nīku vientulībā līdz vēlai naktij.

Visam, kas atgadās ar cilvēku, cēlonis slēpjas viņā pašā. Viņa iedabā. Katrā ziņā mans Saša vienmēr baudīja sava rakstura augļus. Tātad tie bija arī manas audzināšanas augļi?

Liekas, pēc dienām divām pret vakaru, kad Irina vēl bija darbā, es paaicināju dēlu uz atklātu sarunu, taču piedzīvoju pārsteigumu. Viņu, izrādās, vairs nepavisam neuztrauc sievas nodarbošanās — katrs izvēlas to, kas viņam patīk. Galu galā viņa saņem vairāk nekā viņš — diplomēts speciālists. Dēls ir īsts fatālists: gan viss nokārtosies!

Saša bezrūpīgi smaidīja, nesenā neapmierinātība bija aizmirsta, bet nākotne — tā viņam vienmēr likās pārāk tāla, lai par to sāktu domāt nopietni.

— Tu zini, māmiņ, — staipīdamies gluži kā slinks runcis, viņš sacija, — ar ko viņa mani salīdzināja? — Un nākamajā acumirklī es satrūkos: tik loti sakrita manas domas par Irinu ar viņas pašas priekšstatiem.

— Ar traktora piekabi.

— Ko-o?l

— Tu, viņa saka, ne par ko nedomā. Tu esi gluži kā traktora piekabe, bet es esmu traktors, ja reiz liktenim tā labpaticies izrīkoties. Uz kuru pusi es braucu, turp dodies arī tu; pārāk necenties iedziļināties, gan pēc tam sapratīsi!

— Ak tā?

— Nokļūsim, viņa saka, līdz iecerētajam mērķim, tu neuztraucies, varbūt pat līdz Spānijai.

Es satriekta klausījos. Tātad viņa ir traktors. Tikai, redz, svarīgi ir, uz kuru pusi tas triecas.

Viņas teiktajā daudz kas man likās neprātīgs, samur-gots, nepārdomāts, taču, kā pēc tam izrādījās, es ar savu bagāto dzīves pieredzi nebiju ne viņas mazā pirkstiņa vērta. Viņa, izņemot spāņu valodu, gandrīz nekā neprata, toties vienmēr precīzi zināja, kas viņai vajadzīgs.

Mans bezrūpīgais Saša sagandēja man to vakaru, pārstāstīdams Irinas programmu.

— Tu, viņa saka, esi neuzņēmīgs cilvēks un pārāk viegli atsakies no sava sapņa — strādāt institūtā. Taču neuztraucies, es to nokārtošu.

Nē, nav tik viegli izprast manu vedeklu, vai, cik grūti!

Viņa turpretī atdzīvojās, uzplauka. Precīzi panāca to, ko vēlējās. Pogoja kā lakstīgala, nesa no rūpnīcas deficītus produktus, pēc vairākkārtējas aizkavēšanās atkal pārradās laikā, bet, lai vīramātei nerastos ne mazākās aizdomas, garām skrienot, noskūpstīja Alu, un mūsu rati ripoja tālāk. Kaut arī mana sirds nebija nomierinājusies, tomēr kļuva mazliet vieglāk.

Sākumā es ne visai ieklausījos Irinas stāstos par darbu. Viņa bija sajūsmā par direktoru, par tā plašo vērienu, labvēlību pret Irinu un stingrību pret citiem, ļoti apbrīnoja viņa spējas, valdonību un neierobežoto varu ne tikai rūpnīcā, bet arī visā pilsētā.

Viņas tarkšķēšana neatstāja uz mani sevišķi lielu iespaidu, taču apziņu acīmredzot var salīdzināt ar tējas sietiņu: pamazām lielākās tējas lapiņas tajā iestrēdz.

Pamazām manī nogulsnējās Irinas nostāsti par viņas darba paziņām, kas lielākoties bija tā dēvētie tālruņa paziņas. Viņa nemitīgi savienojot direktoru gan ar pārvaldes priekšnieku Maskavā, gan ar ministra vietnieku. Viņas balsi pazīstot pat partijas apgabala komitejas nodaļas vadītājs. Komjaunatnes komitejas sekretāru viņa sauca vārdā — par Vasju. Par rūpnīcu pat runas nevarēja būt, cehu priekšnieki centās draudzēties ar viņu, direktora vietnieki izklaušināja Irinu par priekšnieka garastāvokli. Tā, rau. Vedekla kļuvusi svarīga persona visā pilsētā.

Lai pārbaudītu sevi, visus šos jaunumus izstāstīju draudzenēm darbā. Mums bija iestājusies «klusā stunda» — lekcijas —, neviens netraucēja, un es nolēmu izmēģināt. Galu galā maniem vērojumiem bija vajadzīgs vērtējums no malas.

Reakcija bija šāda.

Liza iespurcās un sacīja:

— Vai bija vērts piecus gadus studēt? Nekāda lepnuma!

Toņa nepiekrita:

— Viņa rīkojusies pareizi. No lepnuma vien paēdis nebūsi. Nevis tā kā mēs — divās maiņās, no rīta līdz vakaram — un tā mūžīgi.

Agaša apžēlojās par mani:

— Jūs neskumstiet, viss būs labi, viņa ir meitene ar raksturu, gan savu panāks!

Apspriežot šo tematu otrreiz, Liza viņu atbalstīja:

— Nevar būt, ka tas ir viņas galamērķis. Te jābūt kaut kādam zemtekstam.

Kas gan tas varētu būt?

Pati gadījuma upuris būdama, es tolaik iedomāties nespēju, ka ir cilvēki, kas spējīgi veidot savu likteni pēc precīzi izstrādātas shēmas. Ja no šīs shēmas neatkāpsies, būs viss, kas paredzēts. Šim nolūkam vajadzīgs tikai viens. Griba. Sašam tās nebija. Irinai — atliku likām.

Pirmā viņas filozofiskā Ievirze skāra direktoru — Varoni, deputātu, doktoru. Reiz pie galda — savas pasaul-uzskatiskās sentences viņa vienmēr deklarēja pie galda, acīmredzot lai nebūtu muļķīgu tenku, taču dažam labam zuda apetīte — Irīna izteicās: ja reiz dzīvo sājā pasaulē, tad tikai tā kā direktors.

— Ko tu ar to domā? — Saša jautāja.

— Viņš elpo ar pilnu krūti, vai saproti? — viņa atbildēja. — Deg. Iespējams, ka viņš drīz nomirs, taču viņš sevi nesaudzē.

— На, kurš tad sevi nesaudzē? — Saša iebilda.

— Nu, kaut vai esi — Irma sašutusi iesaucās. — Ja dzīvo tā kā viņš, tad nav sevis žēl. īsi, bet spilgti. Ātri sasniegt visu — par katru cenu. Pat par dzīvības cenu.

— Tas jau dzirdēts, — es pieglaimīgi iejaucos. — Doktors Pausts.

— Ja reiz vēršamies pie Gētes, — Irina iecietīgi pagriezās pret mani, delikāti mūs apliedama gluži kā ar auksta ūdens Šalti, — tad varu minēt arī citus piemērus. «Tikai tas ir dzīves un brīvības cienīgs, kas ik dienas par to cīnās.»

Viņa korekti atspēkoja, neaizmirsdama manu profesiju: še tev, grāmatu tārpsl Es apklusu. Saša pat neaptvēra, kā tika apsēdināta viņa māte.

— Attiecībā uz «jebkuru cenu», — viņš nomurmināja, — vai nav par stipru sacīts?

— Nē! — viņa atcirta, un viņas gaišās acis kļuva ledainas.

«Arī par pašas māti?» grasījos piebilst. «Par vīru nemaz nerunājot...»

— Par katru gan, — viņa iesaucās, nomezdama dakšiņu, — tiklīdz sāksi padoties, nekā nepanāksi!

Nu viņas skatiens vērsās pret Sašu ar zināmu prasīgumu. Taču mans dēliņš nekā neapjauta — locīja iekšā kotletes ar makaroniem. Jebkuru mīļotās sievas skatienu viņš uzskatīja par iemīlējušās sievietes skatienu.

Pagāja lietainais rudens; ar puteņiem slaucīdama ielas, aizbrāzās ziema; zilas, bez viena vienīga mākonīša, gluži kā zīds, atvērās marta debesis.

Trina aizvien biežāk vilka sarkano kostīmkleitu, bet reiz. kad es tuvojos mūsu mājai, pie parādes durvīm spēji nobremzēja melns automobilis, no vienas vietas nokārts ar rotaļlietiņām kā eglīte. Noklaudzēja durtiņas, un no mašīnas, gluži kā no būra, izspurdza mūsu putniņš, tikko neieskriedams man krūtīs.

Mašīna ierēcās, un mēs iegājām mājā. Lifts, par laimi, nestrādāja, vajadzēja kāpt kājām. Klusēdamas mēs devāmies augšup.

Es trīcēju pie visām miesām. Saša gaida viņu mājās, bet viņa, viņa... Uraņķe, draņķe — šis vienīgais vārds man bija uz mēles, gatavs teju, teju pasprukt. Vēi mazlietiņ — un mans pacietības mērs būtu pilns, es sarīkotu skandālu, paldies dievam, ka salūzis lifts, līdz ar to uzdāvinādams man dažus rnirkļus pārdomām.

Negaidīti Irina paņēma mani aiz elkoņa un pagrieza pret sevi.

— Apbruņojieties ar pacietību un noklausieties mani! — Ledainā balss un vārdi, kas tika izrunāti nevis lūdzoši, bet gan pavēloši, mani mazliet atvēsināja. — Lūdzu! — viņa runāja tajā pašā tonī. «Nu, lai pasaka!» es nodomāju, neatrnaigusi un nepiedevusi viņai, tikai pagriezusi galvu uz Irinas pusi.

Tālāk viņa runāja vienkāršāk un dabiskāk:

— Kostīmkleita? Ja gribat zināt — jā! Ievērojamam vīrietim ir patīkami noraudzīties jaunā sievietē. Vai tas ir cinisms? Nelietība? Ne mazdrusciņ! Jaunības uzvara pār vecumu. Raudzīdamies manī, viņš it kā skatās pulkstenī. Un pēc tā pārbauda, cik daudz viņam vēl atlicis. Taču — iegaumējiet — tikai skatās. Tālāk. Kādreiz arī es būšu vecene. Arī mans laiks paies. Kad būšu veca, tādu kleitu es nevarēšu uzvilkt. Nebūs ar ko lepoties. Beidzot — profesionalitāte. Sekretārei jābūt patīkamai, viņai jāizraisa simpātijas. Bet šai sekretārei ir augstākā izglītība. Viņa prot spāņu valodu. Ikviens, kas šeit ienāk, aizmirst cerības. Vai tad tiešām jūs vēl neesat sapratusi, ka es cenšos nevis viņa dēļ, bet gan sevis un jūsu dēla dēļ, tātad arī jūsu dēj? Vēlu mājās? Šodien bija ieradusies komisija no ministrijas. Esmu aizkavējusies pirmoreiz pusgada laikā Mašīna? Ļoti jauka un cēlsirdīga cilvēka elementārā pieklājība.

Viņa apklusa, ievilka elpu un piepeši izkliedza man sejā, it kā es viņu būtu eksaminējusi:

— Vai pietiks?

Klusēju, nezināju, ko atbildēt. Pēkšņi Irina pavisam miermīlīgi pasmaidīja, it kā viņas dedzīgajai runai nebūtu nekāda sakara ar viņu:

— Mana mīļā Sofja Sergejevna, šīs simpātijas pret sevi es taču izmantoju miermīlīgam mērķim.

Viņa skaļi noskūpstīja mani uz vaiga, sagrāba zem rokas un vilka uz mūsu durvīm. Dzīvoklī mēs iegājām gluži kā nešķiramas draudzenes. Tā likās no malas. Vismaz Sašam. Viņš, naivais zēns, ieraudzījis mūs, pasmaidīja, pat piemirsa apjautāties sievai, kur viņa aizkavējusies.

Tai vakarā Alai atkal uznāca lēkme.

Viņa nokrita uz grīdas, pārgrieza acis, uz lūpām parādījās putas. Baismīgi spēki dauzīja manu nabaga meiteni pret mēbeļu stūriem, sarāva čokurā, nostiepa gar zemi, lēkme ieilga, Aļu vajadzēja ievietot slimnīcā, taču neviens nespēja viņai palīdzēt — ne slimnīca, ne māte, neviens nekad. Bezcerības zīmogs bija uzspiests uz viņas neizpratnes pilnās sejas. Marija, kā par nelaimi, bija tikko aizgājusi mājās. Uz brīdi, vienu mazu brītiņu Aļa norimās. Pār istabu pārlaidu muļķīgu skatienu — Irina stāvēja, piespiedusies pie sienas, un droši vien manas bezprātīgās acis, gandrīz kā Aļas, izbiedēja viņu. Vedekla piespiedās pie sienas un ar izmisīgu apņēmību nočukstēja:

— Kaut kas jādara!

Man likās, ka viņa to saka par Aļu. Taču tas nebija tiesa.

Neaizmirstamā Aļas lēkme bija atgadījusies martā. Bet pirmajā aprīlī Irina mani pārsteidza.

— Mums dod dzīvokli, — viņa pie vakariņu galda diezgan vienaldzīgi paziņoja.

— Ar tādām lietām nejoko pat pirmajā aprīlī, — es pa-smaidiju.

— Es nejokoju. Ja gribat, varam aizbraukt un paskatīties, mūs gaida.

Saša pieskrēja pie Irinas, manuprāt, ļoti sāpīgi apskāva viņu un sajūsmā iesaucās:

— Tu gan esi varen izdarīga sieva!

Dēls pārlaimē smaidīja, gavilēja, es nenosodīju viņa prieku: kā nekā viņi ir pieauguši cilvēki! Irina paliek Irina! Ar dzīvokļiem, saki, ko gribi, ir grūti, viņi tikko sākuši dzīvi, vedekla strādā tikai pusgadu — un še tev! Izrādās, ar tālruni saistītie paziņas, sarkanā kostīmkleita, pievilcības izmantošana miermīlīgos nolūkos devuši mērķtiecīgu ieguldījumu.

Nu viņa varēja gavilēt, viņai bija pilnas tiesības to darīt, taču savas tiesības Irina neizmantoja. Taisni otrādi, viņas acīs brīžiem pavīdēja šaubas. Varbūt vedeklu tirdi sirdsapziņa, es nodomāju, varbūt viņa atbīdījusi kādu rindā, izmantodama priekšniecības labvēlību, bet tagad mokās pašpārmetumos.

Kaut tā būtu bijisl

Pēc vakariņām mēs noķērām taksometru un izbraucām uz pilsētas nomali.

Pavasaris iekrita agrs, zeme laistījās ūdens lāmās, uz ceļa līksmoja zvirbuļu bars, un pa ceļam uz jauno dzīvokli man uzlabojās garastāvoklis. Varbūt paslepus, sev neatzīdamās, es gaidīju atbrīvošanās brīdi no Irinas? Nezinu. Man patika baltā māja ar daudzajām logu ailēm, pie kuras mēs izkāpām, es domāju, ka divatā — tas tomēr būs divatā, nu, lai taču dzīvo viņi ar savu ģimeni, Saša māk pielāgoties stiprajiem — viss viņiem ritēs kā pa diedziņu.

Irina noskrēja uz pagrabu un atgriezās ar atslēgām, pacēla tās virs galvas — joprojām tāda pati salta: smaida gan, bet priecīga nav. Mēs uzkāpām kādā augstā stāvā, atvērām durvis un iegājām dzīvoklī.

Plašā istaba, iztapsēta ar rožainām tapetēm, saulrieta staros likās debešķīgi svinīga, silta un mājīga. Te būs labi vakaros, mierīgi un omulīgi ar mīļoto cilvēku; ak, kā es gribētu mieru un sirsnību, rau, šādā klusā istabā, lai varētu raudzīties pa logu vara saules acu zīlītē, kas nogrimst aiz horizonta plaksta, klusēt — un vēl ilgi, kad jau rietu būs nomainījusi tumsa, tavās acīs mirdzēs spilgts saules plankumiņš.

Es satrūkos, jauno istabā vairs nebija, un es devos uz virtuvi.

Viņi stāvēja, piespiedušies viens pie otra, un izbiedēti lūkojās uz mani.

— Man ļoti patīk, — nepievērsdama uzmanību viņu skatieniem, es sacīju.

— Māmiņ, — dēls ierunājās, neizlaizdams Trinu no apskāvieniem, — mēs nolēmām atteikties.

— Ak tā? — es brīnījos. — Kāpēc?

— Mums vajadzīgs lielāks, — viņš apmulsis sacīja.

— Pagaidām taču pietiks. — Es nesapratnē pievērsos Irinai.

Nu es raudzījos viņā, jautāju viņai, tikai, redz, viņa atbildēja Sašas balsi.

— Mums nevajag — pagaidām. Mums vajag — uzreiz, — dēls sacija.

— Kā lai to izdara? — es iesmējos. Un kļuvu mēma.

— Mēs nolēmām iegādāties bērnu.

Jādomā, es atgādināju zivi, kas izmesta smiltīs. Pavērusi muti, kampu gaisu un nevarēju izdabūt ne skaņas. Iegādāties! Bērnu!

Cik daudz asu frāžu, aizskarošu apvainojumu es gribēju iemest viņiem sejā! Bērnus neiegādājas, tie nav kaķēni! Tos dāvina liktenis, kas, starp citu, ne vienmēr ir laimīgs! Bērns — tas ir augstākais, saprotiet jūs, augstākais, nevis liekā persona, kurai piešķir kvadrātmetrus!

Ar pūlēm valdīju sevi. Man nāca palīgā veselīga doma, kas bija iešāvusies prātā pēdējā mirklī. Varbūt nepavisam tā nav? Varbūt viņi jau gaida, bet es sāku kladzināt, kaut arī domās? Taču naivās cerības sagrāva pīšļos nākamie divi teikumi.

— Vai jūs gaidāt? — es jautāju Irinai, un šoreiz atbildēja viņa.

— Šodien ne, — vedekla noņurrāja mierīgā labi paēduša kaķa balsī, — bet rīt — jā!

Sai jociņā bija dzirdams tik daudz nekaunīgas pašpārliecinātības, ka es novērsos, steigdamās noslēpt sāpes un asaras.

Nabaga Igoriņš! Viņš to nezināja — nezināja, ka ieradies pasaulē nevis kā mīlestības auglis, bet gan kā sadzīves nepieciešamība.

Viņš aizgāja, ar jauno, analīzei vēl nepakļauto prātu daudz ko nesapratis, bet sajutis — esmu pārliecinātai — sajutis līdz pašiem sirds dziļumiem savu nevajadzīgumu mātei un tēvam.

Varbūt esmu cietsirdīga, bet nez vai man ir tiesības būt žēlsirdīgai un humānai tagad, pašlaik, pēc visa tā, kas noticis?

Pirmā aprīļa diena bija liktenīga. Viss, kas notika līdz šim, skāra tikai mani un dēlu, un tas bija parasts Sten-dāla sižets: jauns cilvēks — šinī gadījumā sieviete! — izlauž sev ceļu dzīvē. Taču aprīļa pirmajā dienā meiča atļāvās apgānīt pašu dārgāko!

Tika izšķirts nedzimuša bērna liktenis.

Dieva patiešām nav, citādi viņš būtu trāpījis viņai pašā sirdī tieši tur — jaunās, vēl neapdzīvotās mājas mazajā virtuvitē.

Par visnekaunīgāko grēku.

ОTRĀ DAĻA

Es pamodos no durvju virināšanas trokšņa. Vai tie nebija murgi? Uz kupejas sliekšņa stāvēja baskāje meitene baltā kleitiņā un sniedza man paplāti ar tējas krūzi.

— Par vēlu, par vēlu! — ar grūtībām atgūdamās, nomurmināju. — Kur gan tu biji agrāk?

— Iedzeriet tēju, — baskāje sacīja, — drīz būs liela stacija — varbūt izsaukt ārstu?

Ak dies, tā taču ir pavadone, bet es savā divvietīgajā kupejā braucu mājās pie AJas; tātad tas viss ir patiesība.

Patiesība, rūgta patiesība!

— Jūs paēdiet! — izbijusies aplūkodama mani, saka pavadone. — Te būs cepumi, — gribat, es jums atnesīšu kaut ko no restorāna?

Es purinu galvu, laikam man ir drausmīgs izskats, bet man tas vienalga, vienalga, kaut viņa ātrāk būtu gājusi prom un likusi man mieru, es iedzeršu vēl vienu tableti, pietiks vienas, arī tēja laikā — būs ko uzdzert.

— Meitiņ, — saku un dzirdu savu balsi apslāpētu, it kā no tālienes, — jūs neuztraucieties, es tikai esmu briesmīgi pārgurusi, man ir jāizgujas, paldies par tēju, un, lūdzu, atstājiet mani vienu.

Viņa atkāpjas pie durvīm, ar troksni aizbīda tās, tikai tagad uz otru pusi, un atkal viss nozūd.

Kādu brīdi pavadone stāv saules stara apspīdēta, tas izgaismo kleitu, iezīmē labi noaugušo augumu, pilnīgās kājas, kā zelta oreols apmirdz gaišos matus.

— Kur tad tu biji agrāk? — es murminu atkal, jau skaļāk, un no jauna ķeros pie savas somiņas.

Re, kur mana somiņa — apnēsāta, saplaisājusi, tikpat veca kā es pati. Mana mīļā, mīļā somiņa — tajā man zināma katra plaisiņa, katrs stūrītis, katra krunciņa ādā. Kādreiz, jau sen, es izturējos pret to kā pret nedzīvu priekšmetu, bet tagad gan sarunājos ar somiņu, gan jautāju tai dažādas muļķības: kur pazudis validols, kārbiņa ar miegazālēm, mazais spogulītis, lakatiņš? Taču pie rokas pagadās lūpu krāsa, bezgaumīgi rožaina, ne jau vecām sievietēm domāta, tfū! Es iemetu lūpu krāsu stūrītī, atvelku kabatiņas gumiju, kur atrodas trīs mazas pasei domātas fotogrāfijas: Zeņas, Sašas un Igoriņa...

Labāk nebūtu to darījusi, asaras atkal aizmiglo ska-tienu, kas tāpat jau bija miglains no dimedrola, es ar troksni aizcērtu somiņu un muļķīgi raugos uz to.

Nē, ne jau muļķīgi! Tieši te varbūt arī slēpjas galvenā doma. Somiņa un vecene. Pat šis nieciņš nebūs vajadzīgs vecenei tai tālajā ceļā, kas robežojas ar «neko» Iedzerdama miegazāles, es it kā iztēlojos priekšā stāvošo ceļu, tikai tur nebūs pat atmiņu. Nebūs vajadzīga arī somiņa ar dimedrolu.

Nekas nebūs vajadzīgs.

Tur visi būs vienlīdzīgi, nevienam nekas nebūs vajadzīgs ceļā, par kuru es domāju, atliks tikai viens — tīra sirdsapziņa.

Kādēļ gan tā pūlas cilvēki, visiem spēkiem cenzdamies samīdīt savu dvēseli? Kādēļ? Tas taču nepavisam nav grūti — saglabāt sevi —, bet viņi cenšas salauzt. Ak tu dies — kādēļ?

Es atveru somiņu, tā man ir tik dārga — vismīļākā pēc A|as. Tomēr meloju. Saša arī mīļš, lai kā tur būtu bijis. Un Zeņa, mana mīļā. Un Igoriņš.

Gaidiet mani, mani mīļie, drīz, pavisam drīz būšu klātī

Paņemu vēl vienu miegazāļu tableti. Kupejas sienas peld, šķiebjas uz sāniem, pēc tam iztaisnojas un griežas kā ap neredzamu asi, un es griežos līdzi šai karuselī vagona riteņu klaudzoņā...

Iekrītu gluži kā bezdibeni.

Pašlaik domāju par Irinu ar ļaunumu, citādi nevaru, taču mūsu kopīgā dzīvē pret viņu es izturējos visumā labi. Tiesa, atmiņas par viņas rīcību sakrīt ar manu toreizējo uztveri, bet dzīve nesastāv no izšķirošiem pagriezieniem vien. Starp tiem ir arī vienmuļš ceļš.

Pirmajā aprīlī mēs apskatījām to vienistabas dzīvokli, bet piektajā janvārī — kā pēc grafika! — Irinai piedzima dēls, pēc mēneša viņi saņēma no rūpnīcas divistabu dzīvokli, protams, citā vietā, tuvāk centram, tātad ari man.

Nav iespējams dzīvot, ik brīdi atceroties šīs neveiklās frāzes un nepatīkamās sarunas, es labprāt aizmirstu nelaimīgos prātojumus toreiz virtuvē. Rūpes par pirmdzimto, jaukie bērna piederumu iepirkumi —- visi šie grabuļi un rāpuli! — ikvakara noslēpumainā peldināšana, kurā es centos piedalīties pēc iespējas biežāk, jo Marija palika pie Aļas katru nakti, — šīs rūpes par Igoriņu satuvināja mūs ar Iri nu.

Es bieži tīksminājos, kā viņa sēž savā mātišķigajā vien kāršībā ar vaļēju blūzīti un baro Igoriņu ar bagātīgo dāsno mātes dzērienu, tik dabiska, omulīga, pilnīgi pre tēja sev, un man likās — viss aiz muguras un sāksies cita dzīve, tāda, kādu tiku vēlējusies Sašam. Es uzskatīju, ka mājās jāvalda vienlīdzībai, taču, ja jau izvēršas sacen sība, tad nevis par to, kurš ir gudrāks, stiprāks un uzstāji gāks, bet par to, lai pēc iespējas ātrāk varētu piekāpties cita priekšā, piedot, dziļāk izprast. Protams, te atklājās manis pašas pieredzes trūkums. Kad cilvēkam pašam nav pilnvērtīgas ģimenes, viņš mājas attiecības iztēlojas ideā ias — gluži kā grāmatās — un atpaliek no dzīves patiesības. Vienmēr esmu to atzinusi par savu galveno trūkumu

Tātad man uzradās Igoriņš. Ne velti tiek apgalvots, il kā vectētiņu jūtas esot stiprākas par tēva jūtām, bet vecmāmuļu pieķeršanās esot stiprāka par mātes mīlestību Savi bērni rodas, kad tu esi jauns, tev ir darbs, un viss notiek ārkārtīgā steigā, pat nepamani, kā izaug bērni Bet, kļuvusi par vecmāmiņu, sieviete jau ir nobriedusi un mazdēlā redz atkārtojamies mātišķību, tikai nu tā ir citā līmenī — saprotošāka, apzinātāka, tātad arī laimīgāka

Igoriņu mīlēju bezprātīgi, saskatīdama viņa sejiņā Sašas vaibstus. Vēlāk, kad Igors bija izstīdzējis pusaudzis, viņā apvienojās mātes skaistums un tēva skaidrie, vīrišķīgie sejas panti. Šito skaistuli! Esmu pārliecināta, ka meitenes viņa dēj kāvās, tomēr viņš palika viens, nevienu nelaida sev klāt, nevienai neticēja.

Mana mīlestība uz Aļu, liekas, bija izsūkusi visus manus spēkus, jo pēc likteņa gribas šī mīlestība bija vienpusēja, bez atbildes. Skūpstīju savu meitiņu, bet viņa nesaprata, ko tas nozīmē, un raudāja, fiziski kļuvusi jau pavisam pieaugusi, vai arī smējās, kad bija sāpīgi, nesaprazdama, kas ir sāpes.

Es palīdzēju viņai apģērbties, palīdzēju pārvietoties pa istabu, divatā ar Mariju mazgājām viņu vannā, ik brītiņu pieturēdama. Mīlestība uz Aļu bija pārvērtusies par pacietību un žēlumu, bet mazais pūpēdis Igoriņš priecīgs smaidīja pretī, ieraudzījis savu vecmāmiņu, dūdoja gluži kā putnēns, un cik saldi bija viņa pirmie šļupstošie skūpsti!

Silta uguntiņa dega manās krūtīs, nevienam nevajadzīga mātes mīlestība žņaudza sirdi, pieaugošā uzupurēšanās spēja, kas gatava izplest spārnus pār sev tuvo silto dzīvībiņu, vadīja mani.

Tai laikā, kamēr Irina bija atvaļinājumā, mums neradās ne mazākās domstarpības. Pie viņas brauca māte, bet vasarā viņa aizveda Igoriņu pie saviem vecākiem. Apskāvu mazdēlu asarām acīs, apmīļoju viņu — likās, viņu tur noēdīs odi un mušas, — un iznāca tā, ka es raudu, pavadīdama Irinu.

Atgriezusies no atvaļinājuma, vedekla pašā pirmajā vakarā tieši manā klātbūtnē sāka uzlaikot savas vecās kleitas, parādīja arī dažus jaunus modeļus, ko bija atvedusi no mātes. Viņa iesāka pieglaimīgi, klusiņām izgāja, padraiskojās, bez lieka trokšņa parādījās tumši zilā kleitā, kuru es biju uzdāvinājusi Marijai, bet viņa to bija atdevusi Irinai. Viņa izskatījās dabiska, ar augstajiem papēžiem Irina likās vēl garāka, slaidāka un vienkāršāka.

— Ko jūs sakāt, Sofja Sergejevna? — pagrozījusies spoguļa priekšā, viņa man jautāja un paskatījās tieši acīs.

— Labi, — es miermīlīgi piekritu, bet sirds atkal satraukta sažņaudzās: kur gan manam Sašam gadījies tāds putns? Taču to neizrādīju, tikai pamāju — atturīgi un eleganti.

Irina nepasmaidīja, it kā mans atbalsts viņu nepavisam nebūtu interesējis, un it kā par spīti ārā parādījās sarkanajā kostīmkleitā. Neko nevar iebilst: pēc dzemdībām viņa kļuvusi vājāka, meitenīgais apaļīgums zudis, augums izveidojies, kļuvis stingrāks, ceļgali gan tādi paši, toties krūtis manāmi pilnīgākas un vēl pievilcīgākas. Manā priekšā stāvēja uzziedējusi, zemes spēka un sulas pilna sieviete, kas apzinājās savu vērtību.

Irinas skatiens kļuva gaišāks, atplauka; tas vienmēr atplauka, tiklīdz viņa bija koncentrējusies jaunam mērķim. Tikko Saša pārradās no darba mājās un skūpstīja Igoriņu, viņa jau ziņoja:

— Tagad nodarbosimies ar tevi.

Saša bezgala ilgojās pēc skolas brīvdienām: veseli divi mēneši — kāda laime! Bija ieplānojis makšķerēt zivis, braucienu uz Maskavu, vienkārši bezdarbību. Mans nabaga Saša, viņu tik ļoti iepriecināja šie nieki, ka es nakti

30i ’

negulēju — nu kāpēc gan viņš ne pēc kā netiecas, jo var taču arī skolā atrast, ar ko aizrauties, paveikt ko derīgu, kam nodoties... Bet viņš bija vienkārši skolotājs, parasts ierindas skolotājs. Beidzot viņam viss padevās viegli, bez piepūles — un viņš apmierinājās ar mazumiņu.

Bet galvenais — kāpēc gan es bēdājos, ja pati vienmēr esmu iztikusi ar mazumiņu? Ko sēsi, to pļausi. Kam kāda daļa, ka tu esi dzīvojusi citos apstākļos, bet dēls pavisam citos, taču viņam ir tavs raksturs!

Irma sāka strādāt, atdevusi Igoriņu man, pareizāk sakot, Marijai. Vēlāk nācās iekārtot viņu bērnudārzā, bet, kamēr bija dzīva mana labdare, mazdēls atradās mūsu apgādībā, bija vesels, priecīgs un sadraudzējās ar Alu Bet viņa, liekas, arī kaut ko apjēdza. Smaidīja, īdēja, purinādama galvu, pacēla roku uz Igoriņa pusi. No darba Irina iegriezās pēc dēla, bieži vien ar direktora mašīnu, norūpējusies, lietišķa, es zināju, ka bagāžniekā ir tīkliņš ar produktiem, bet reiz. vēl tagad atminos — tas bija maijā, tāpēc ka ritēja eksāmeni skolā un Saša bija tur, — atbrauca pēc Igora kopā ar vīru — rosīga, līksma, vēl vairāk atplaukusi.

Viņi ienāca pie mums, un jau no sliekšņa Irina paziņoja, ka Saša tiek gaidīts jaunā darbā kāda profesora — viņas direktora drauga — tas bija viņš, mīļais, jaukais, kas izkārtoja visu, kā viņa bija lūgusi, — fizikas laboratorijā un nu Aleksandram pavērusies jauni apvāršņi. Atliek atsveicināties no mīļotās skolas, pateikties par pajumti, tā ir ievērības cienīga iestāde, taču zinātnieki tur nerodas, fiziķus — zinātņu kandidātus skola nedod, adieu, arrive-derci — un uz priekšu!

Saša bija neziņā: izrādās, laboratorijā vajadzēja ierasties steidzami, bez kavēšanās, tur kāds bija miris, nelaiķa vieta tika rezervēta pēc Varoņa, deputāta un doktora lūguma, bet dēlam bija jāzaudē ilgi gaidītais divmēnešu atvaļinājums.

— Ko tu iedomājies! — Irina smējās. — Jucis esi, vai? Kaut kas tamlīdzīgs varbūt tikai vienreiz dzīvē gadās. Mēs taču esam norunājuši — par katru cenu!

— To sacīji tu, — Saša rūca pretī, — es tam nepiekritu.

— Piekriti gan! — Irina kliedza. — Vēl kā piekriti! Vai nav tiesa, Sofja Sergejevna?

Pirmoreiz man iešāvās prātā: tiek mainīts stils. Agrākā «traktora» neatlaidība tagad devusies uzbrukumā atklāti un pašpārliecināti. Bet ko es varēju sacīt?...

Tur jau tas suns aprakts, ka taisnība vienmēr bijusi Iri-nai! Kā labāk —• atsevišķā dzīvoklī vai pie manis mazā istabiņā? Atbilde viena. Kur labāk Sašam — skolā vai laboratorijā? Jāsaka atklāti, neesmu sapņojusi par vienkāršu fizikas skolotāju, bet ne jau visu uzreiz...

Cīnīties ar vedeklu nepavisam nebija iespējams — katrā konkrētā gadījumā taisnība bija viņas pusē —, tomēr cīnīties vajadzēja, ak, kā vajadzēja! Bet kā? To nezināju arī pati. Uzvarējusi Irina ik reizes kļuva arvien atklātāka, pat nekaunīgāka. Pēc katras uzvaras viņa uzkrāja jaunus spēkus un pa|āvību. Tas viss manīgi tika koncentrēts viņas galviņā, un tā radās viņas pārliecība, zināšanas un pasaules uzskats.

Jau pēc nedējas Saša strādāja laboratorijā nožēlojamā amatā ar algu deviņdesmit rubļu mēnesī — mazāk nekā skolā —, taču tas Irinu iedvesmoja.

— Tagad, — viņa centās pārliecināt Sašu, — tev jāizlemj, ar ko tieši tu nodarbosies. Ar tehniku? Vai ar teoriju?

Viņa staigāja pa istabu, un nebija viegli no viņas atraut acis: lunkana kā kārklu vica, tvirta kā metāla stīga, pašpārliecināta kā ģenerālis kaujas priekšvakarā.

— Teorijā tu neesi stiprs! Ķeries pie tehnikas, varbūt tavs spēks slēpjas tavās rokās!

Kā viņa apjauta manu Sašul It kā viņš nebūtu sarežģīta personība, bet gan drošinātājs — aptin stieplīti, ieskrūvē ligzdā, un — lūdzu! — spuldze deg.

Aleksandrs sāka nodarboties laboratorijā ar tehniku un jau pēc gada saņēma divsimt rubļu mēnesī. Slava par viņa neparastajām rokām nonāca pat līdz mūsu lasītavai ar ungāru studenta starpniecību, kas pēc tam kļuva par Lizas vīru: akadēmijas institūtā uzturējās viņa novadnieki, viens no viņiem bija praksē fizikas laboratorijā, bet Saša reiz bija viņam sniedzis palīdzīgu roku eksperimentos, izglābis disertāciju, pēc kuras aizstāvēšanas restorānā tika sarīkots draudzīgs bankets.

Profesors uz Sašu nevarēja vien noskatīties, pateicās Irīnas direktoram, aizvien piešķīra Sašam prēmijas; mani jaunlaulātie pacēlās spārnos.

Nu visa uzmanība tika pievērsta Sašam.

Viņš ieradās jaunā eleganta piegriezuma uzvalkā, ar svītrainu kaklasaiti, importa kreklā, kabatā bija balts mutautiņš,

Kad mēs savā trešajā istabā apspriedām šos negaidītos panākumus, Agaša sacīja:

— Tomēr, redzams, ne velti viņi te skūpstās.

Agaša sākusi novecot. Arī viņa visu uztver ar humoru.

Ko lai dara: mazie aug, jaunie nobriest, bet mēs novecojam.

Sašas mērķtiecīgā augšupeja fizikas laboratorijas kalnu gālēs galīgi nostiprināja Irīnas pārliecību ne tikai savās, bet arī vīra acīs, līdz ar to attālinādama no manis dēlu. Kā gan citādi! Iznāca, ka viņa, atmetusi ar roku sev, noņēmās ar mī|otā vīra likteni, laboja viņa dzīvē pieļautas kļūdas, arī mātes vainas dēļ, un iedvesmoja viņu. Un nekā es nevarēju pret to iebilst, atkal nekā. Sarunu par šo tematu, protams, nebija, vismaz manā klātbūtnē, taču ideja eksistēja — es to sajutu pēc Irinas piemiegto acu skatiena un šaurā svītrā sakniebtajām lūpām.

Mātes sirds nav godkārīga — kā viņa to nesaprata! Ja dēlam klājas labi, esmu laimīga, un muļķīgi butu turēt ļaunu prātu uz to, kas ir palīdzējis viņam.

Iespējams, ka es to pārspīlēju un piemiegto acu ska tiens, ar kādu aplūkoja mani vedekla, nozīmēja pavisam ko citu. Kā es uztveršu viņas nākamo gājienu? Vai nesacelšos jau pret pašu domu? Viņa taču zināja, ka esmu bijusi maskaviete, zināja, ka esmu aizbraukusi no Maskavas, nezināja tikai vienu — kāpēc? — un atkal ar savu kaķenes intuīciju pārskaitīja iespējamos šķēršļus. Un viņa darbojās nekļūdīgi. Galamērķis slēpās nākotnē, bet vēl noslēgtāku būtni par lrinu nav iespējams pat iedomāties.

Pietiek, es sev saku! Vai tik briesmīgi viltīga viņa ir? Tik ļoti ļaunprātīga, kā tev pašlaik liekas? Cilvēks aizvien par vēlu atjēdzas — kad noticis, tad visi gudri. Kad viss galā, jāsavirknē cēloņi un sekas cilvēka rīcības ciešā sistēmā un citu mūžs atklājas kā uz delnas, taču patiesībā tā nemēdz būt.

Spāņu valodu viņa nepameta ne uz brīdi, ar maniaka neatlaidību staipīja līdzi somā vajadzīgās grāmatas. Tas ir labi, es sevi mierināju, cilvēks negrib peldēt pa straumi, cīnās kā spēdams, tavs pienākums ir viņu atbalstīt. So to man izdevās dabūt: paretam Kubas žurnālus, nu, bet tulkojumus no spāņu valodas — gan jaunākos «Ino strannaja literatūra» numurus, gan jaunākās grāmatas — dabūju vedeklai nekavējoties. Viņa sirsnīgi pateicās, šad tad pat noskūpstīja, taču ik reizes cieši ielūkojās

man sejā, acīmredzot cenzdamās izdibināt, vai es apjaušu viņas stratēģiskos nodomus.

Bet ko tad es varēju saprast no tādas vēlēšanās neatpalikt no jaunākās spāņu literatūras?

Tā viņa nepameta spāņu valodu ne uz brītiņu, pat dzemdību namā pēc Igoriņa piedzimšanas es gādāju viņai vajadzīgās grāmatas, bet, tiklīdz nokārtojās Sašas liktenis, valodas nodarbībām viņa metās virsū ar kaut kādu neredzētu sparu.

Tad Irinas acis atkal kļuva gaišākas — galvā viņai bija iešāvusies jauna doma. Reiz, atnākusi pēc Igoriņa, viņa paziņoja, ka braucot ar direktoru uz Maskavu. Tur būšot liela sanāksme, uzaicināti ārzemnieki, varbūt būšot vajadzība pēc viņas valodas.

Te nu viņa meloja — es to sapratu. Nezin kāpēc, bet meloja.

Saša bija mazlietiņ greizsirdīgs, drīzāk pa jokam, dažādības dēļ nekā patiesībā, aizliedza Irinai ņemt līdzi uz Maskavu sarkano kostīmkleitu; viņa pasmējusies piekrita un aizbrauca, bet, kad atgriezās, viņai ar Sašu radās noslēpums, dēls to izpļāpāja tikai pēc diviem gadiem — aizbraukšanas dienā.

Vai es tiku ievērojusi šī noslēpuma kaut niecīgākās pazīmes? Nē. Mēs taču dzīvojām dažādās mājās, un daudz ko es nezināju.

Irina bija aizsākusi dzīvokļa apmaiņu. Brauciens uz Maskavu viņai bija vajadzīgs, lai iesniegtu biļetenā vajadzīgo sludinājumu. Divistabu dzīvokli šeit pret vienistabas Maskavā, trīs cilvēki. Sašam tika piekodināts neizpļāpāt, bet neviens cits nekā nezināja. Bez tam Irina pielietoja tādu ieroci kā sievietes glaimus: ar savām rokām — turklāt vēl galvaspilsētā — tu pacelsies — oho-ho! — kādos augstumos. Tālāk atliks tikai piedot tvaiku. Irina bija iemanījusies lieliski apieties ar vīru. Iepazinusi viņa raksturu, ne reizes nesastrīdējusies par niekiem, viņa vadīja viņu vienīgi ar sievietes viltības palīdzību.

Sākumā tas tika slēpts no manis. Bet, tuvojoties jaunai uzvarai, Irina atklāja savas kārtis — uzvarēja viņas pašapziņa.

— Mūsu Saņa, mīļā Sofja Sergejevna, — vedekla runāja manā klātbūtnē, — ir vienkārši Edisons; atcerieties, viņš izrāva matiņu no savas bārdas, ielika spuldzītē — un tā iedegās.

Atklāti sakot, es netiku dzirdējusi par šādiem notikumiem, izbrinijusies raustīju plecus, bet dēls priecājās — atplauka apburošā smaidā, bija sajūsmā par sevi, patiešām jutās kā Edisons.

Pēc vairākām līdzīgām atklātu glaimu stundām es sapratu: Iročka ari šeit sasniegusi spožus rezultātus. Saša sapņoja par baltu zirgu, uz kura viņš kopā ar dzīvesbiedrēm kā uzvarētājs iejās zeltkupolu galvaspilsētā. 2ogs, kas bija uzcelts no glaimiem un godkāres, ģimenes noslēpumu pasargāja no ļaunas acs un vienoja jaunos — pārcelšanās uz Maskavu bija jāveic divatā, bet ļauno acu vidū tagad bija ne tikai manas, bet ari Varoņa, deputāta un doktora acis. Kāpnes ir izmantotas — dzīvoklis saņemts —, nu var atgrūst tās malā, lai nemaisās pa kājām, tā ka Irinas jūsmīgie izsaucieni par augstsirdīgo direktoru izrādījušies visai Šķietami: jūs man bijāt vajadzīgs noteikta mērķa sasniegšanai.

Atkal esmu aizsteigusies priekšā!

Kamēr Irina darināja savus «mežģīņu rakstus», es guvu prieku, audzinādama mazdēlu.

Ap to laiku, kad Jgoriņš man tika atņemts, viņš bija izaudzis par burvīgu, spurainu knauķi, neticami dzīvu, smieklīgu, ziņkāru draiskuli — īstu Vezuvu! Es viņu lutināju, bijusī jauno istaba manā dzīvokli kļuva par pilnīgu viņa īpašumu un atgādināja rotaļlietu veikalu: gan di-vāns, gan grīda, pat skapītis bija nokrauti ar uzvelkamām mašīnām, lāčiem un bumbām. Man, vaļsirdīgi runājot, šķita, ka Igoriņš mani mīl vairāk nekā vecākus: tur viņiem dažādi pienākumi, pieaugušie aizņemti, bet šeit brīžos, kad bijām kopā, Igoriņš nešķīrās no manis un es no viņa. Mēs apspriedām daždažādus notikumus no cilvēku un zvēru dzīves, runājām par mašīnām; izmantodama iespēju dabūt grāmatas, sagādāju viņam īstu bibliotēku, un mēs balsī studējām bērnu klasiku.

Kaktiņā starp apkures radiatoriem un sienu es iekārtoju bērnu krēsliņu uti izklāju gabalu lāčādas, kas brīnumainā kārtā bija saglabājies no manas bērnības. Es apsēdināju Igoriņu uz krēsla, pati iekārtojos blakus uz ādas, un mēs sākām sacerēt nabaga Miškas biogrāfiju. Kā viņš piedzima un sākumā nekā nesaprata, kā pēc tam iemācījās staigāt un pat peldēt, kā māmiņa iemācīja ēst avenes tieši no krūma, bet tētis — laizīt skudras. Vēlāk mūsu fantāzijā Miška izauga par nepaklausīgu dēlu un aizbēga no māmiņas un tēta, nu viņam iepatikās tāda bezrūpīga dzīve: var pavārtīties zaļā norā karstā saulītē, saldi pakasīt pilno vēderu, bet, redz, nebija viņam draugu, tā ka, uznākot sniegam un pienākot laikam līst alā, Miška palika viens, apgūlās zem koka, pasūkāja ķepu un sāka raudāt no vientulības. Viņš pamodās, jo tieši pie auss rēja suņi, Miškam nepatika tāda nekaunība, viņš izlīda no migas — un te mednieks viņu nošāva ...

Pirmoreiz izdzirdējis tādu pasaku, mans Igoriņš rūgti ieraudājās, viņš gribēja, lai Miška paliktu dzīvs, taču pēc tam samierinājās un glaudīja lāčādas atliekas, žēlodams zvēru. Es gribēju, lai viņš saprastu, cik slikti ir palikt bez vecākiem un biedriem, bet viņš saklausīja pavisam ko citu — vientulību. Igoriņš lūdzās:

— Pastāsti, kā skumjais Miška sūkāja ķepul

Klausīdamies aizsapņojās, un viņa jautājumos izskanēja dziļas bēdas.

— Kad viņš gāja gulēt, vai spilvena viņam nebija?

— Nē, nebija.

Igoriņš uz ilgāku laiku apklusa vai sāka spēlēties, piemēram, ar mašīniņu, un piepeši atkal iejautājās:

— Vai aprunāties viņam arī nebija ar ko?

— Par ko tu jautā?

— Par Mišku.

Man likās, Igors lieliski prata uztvert vissmalkākās jūtu nianses. Bieži vien viņš ieklausījās, turklāt nevis skaņās, bet gan klusumā, skaņas viņu uztrauca vismazāk, turpretī klusums... Droši vien tas viņam likās kā noslēpums, brīnišķīgs pasaules stāvoklis, kuru izprast ir daudz svarīgāk nekā šīs noteiktās un skaidrās skaņas.

Brīžiem man bija tāda sajūta, it kā Igors tuvotos kādai neredzamai robežlīnijai, stāv metra attālumā no tās, taču tuvāk pieiet neuzdrošinās, tāpēc, pacēlies pirkstgalos, skatās, lai redzētu dziļāk...

Ko viņš tur saskatīja tai lejā, kādas vienīgi viņam redzamas dzīles?

Vēl viņš bija sapņotājs zēns. Reiz atnāk pie manis un nezin kāpēc saka:

— Labu vēju!

— Tu gribi sacīt — vakaru?

— Vakars būs vēlāk. Bet pagaidām ir vējš.

Saprotams, bērna pasaule ir dziļš noslēpums, kas nav

pieejams pieaugušajam, un, kaut arī katrs pieaugušais

reiz bijis bērns, vai nu tāpēc, ka ātri aizskrien laiks, vai ari tāpēc, ka cilvēkam atmiņa ir īsa un ātri vien aizmirstas mazās dvēselītes juceklīgie labirinti, cik tālu reizēm aizklīstam cits no cita, tuvie bērni un vecāki!

Atcerējos Sašu. Un nošausminājos. Toreiz viņš taču bija tieši tāds pats! Un saslima ar nenoteiktu drudzi. Tātad juta!

Kā gan var muļķīgi apgalvot: vientiesītis, vientiesītis, ja šis vientiesītis, nekā nezinādams, ar visu savu sīciņo būtni pavisam apzināti jūt viņam uzbrūkošo nelaimi!

Izskrējusi domās atpakaļ cauri gadiem, es paliku gluži bez valodas no skumjām, simtiem reižu sev jautāju, izsaukdamās: nu, bet vai tu pati esi darījusi visu, kas vajadzīgs, lai glābtu? Vai esi darījusi? Vai tas mazais Saša, kas tik maz līdzinājās savam trīs gadus vecajam dēlam, izauga tāds, par kādu viņam bija jākļūst? Vai esmu izpildījusi savu zvērestu? Vai tikai pusi no tā? Bet varbūt pat pusi ne? Šaudījos starp mājām un darbu, taupīju rubļus, plēsos starp pieklājīgu trūkumu un atklātu nabadzību, lutināju Aļu, bet vai visu esmu darījusi viņa labā? Lai izaudzinātu viņu stipru grūtajai pieaugušo dzīvei?

Nē.

Visu izdarīt nebija manos spēkos, dzīvi aprija sadzīve un rūpes par dienišķo maizi; viss ir skaidrs, tālāk nav jāturpina, ar vienu vārdu pasacīts — nē, viss nebija darīts.

Es traucos atpakaļ pagātnē, sagrābu apkampienos Igo-riņu, piekļāvu sev mazo augumiņu, kas bija tik līdzīgs un reizē nepavisam neatgādināja Sašu, — sagrābu viņu savos apskāvienos un apklusu, gatava atlikušo mīlestibu atdot mazdēliņam Igoram. To, ko nespēju dot Sašam.

Taču veltīgi! Es skaļi kaucu, ierāvusies kaktiņā uz lāčādas, protams, kad nebija mājās Marijas, tikai divas būtnes bija palikušas kopā ar mani — Aļečka un Igoriņš. Raudāju no bezspēka. Pienākums izpildīts, taču ne līdz galam un nepavisam ne tā, kā to vajadzēja izpildīt.

Pēc tam atguvos, nomierinājos. Laiks atsauca mani atpakaļ pie Aļas, viņas neapzinātajām, neizprotamajām skaņām no blakusistabas un pie Igoriņa, mana pūpēdīša.

Viņš stāvēja man priekšā uz pirkstgaliem un dziļi lūkojās manas dvēseles dzīlēs: kāds gan tur ir bezdibenis!

Igora trīs gadu jubileja dēla ģimenē tika atzīmēta ar aktīvu, taču slepenu pārcelšanos.

Vispirms no jauna komandējumā aizbrauca Irina. Maršruts — tas pats. Pēc tam viņa pieprasīja ikgadējo atvaļinājumu un atkal aizbrauca uz Maskavu, pavadīja tur nedēļas trīs. Pēc tam galvaspilsētu apmeklēja Saša.

No braucieniem viņi atgriezās nezin kāpēc saspringti, klusi, un bija vajadzīgs zināms laiks, lai dzīve ieietu ierastajās sliedēs. Komandējumi paliek komandējumi, par tiem gari nebija jāklāsta, bet Irinas brauciens atvaļinājuma laikā darīja mani piesardzīgu. Saša man mēģināja iegalvot: «Viņa ir pārgurusi, grib izklaidēties,» — taču es tam neticēju. Irina bija kaut ko uzsākusi, viņas acis atkal staroja, kad viņa iegrima domās.

Dēls centās mani mierināt, taču arī pats nebija mierīgs. -Kaut kas mocīja viņu, un, jādomā, es būtu varējusi uzzināt patiesību, it īpaši pēdējās Irinas prombūtnes dienās, kad viņš skuma, uztraucās, nezināja, ko domāt, — nevienas tālsarunas, nevienas atklātnes.

Nē, to es nedrīkstēju — izmantot dēla vājību, kuru es pati esmu viņam ieaudzinājusi. Uzbāzība taču ir pielāgošanās spēju otra puse, un jādomā, ka viena bez otras nepastāv.

Es neko netiku viņam jautājusi. Vēl vairāk — kad viņš meklēja manas acis, lai ierunātos pirmais, es novērsos. Negribu zināt, tā ir tava darīšana, bet, ja tu neizlemsi pats, neviens cits tavā vietā nelems. Darbojies — tu taču esi vīrietis!

Taču tūlīt acīs sariesās asaras, domāju par žēlumu, pienākumu pret Sašu, kas nav izpildīts tā, kā vajadzēja, un man kļuva slikti, žēlums žņaudza sirdi, vēl mazliet — un es metīšos klāt pieaugušam cilvēkam, apskaudama to gluži kā bērnu. Taču nē, tas arī būtu bijis pienākums, kas nav izpildīts tā, kā vajadzīgs.

Kad Saša bija izbraukājis Maskavu, viņš ilgi izvairījās no mana skatiena. Vai nu apskāva mani, slēpdams galvu aiz mana pleca, vai, taisni otrādi, turējās attālu — skatījās garām, runāja par problēmām, kuras, viņš to zināja, mani galīgi neinteresēja.

Tikai reiz viņš samulsināja mani ar savu jautājumu:

— Māmiņ, bet kurā vietā mēs esam dzīvojuši Presņā?

Es izvairījos no atbildes:

— Droši vien tā māja būs nojaukta.

— Tu kļūdies, — Aleksandrs sacīja. — Tāda veca, veca, noplukusi māja netālu no zooloģiskā dārza? — viņš skumji jautāja.

Es visa saspringu, aiz satraukuma aizkrita ausis.

— Tu biji tur? Ar kādu runājies?

— Nē, — viņš skumji sacīja, un es pazinu agrāko Sašu. Viņš mēdza ilgi domāt un ar grūtībām atguvās, kad tika uzrunāts. — Nē, — viņš lēnām atkārtoja. — Tikai piegāju un paskatījos. No tālienes.

— Kā tad tu atradi?

— Es visu atceros.

Vēl mazliet — un man būtu kļuvis slikti, taču Saša ņēmās skaidrot, kā viņš gājis, atcerēdamies bērna takas, kur un kā pastaigājies, un es sapratu, ka viņš neatceras visu, tikai ceļu, visu atcerēties viņš nekādi nevarēja, tāpēc ka nezināja.

Sī bija epizode, kas lika man saprast: Saša nedrīkst braukt uz Maskavu. Vēl mazlietiņ. Večuki, kas mani varētu atcerēties, ir vai nu nomiruši, vai izklīduši, vēl mazlietiņ — un tur nepaliks neviena, tad, lūdzu, brauc, bet pagaidām...

Pagaidām vēl nedrīkstēja, taču dēlu nevadīju es. Viņu vadīja sieva.

Pēc Sašas atgriešanās starp viņiem bija notikušas vētrainas debates. To es nopratu pēc atsevišķām frāzēm un Irinas pārakmeņojušās sejas. Noticis iekšējs konflikts, zemestrīce, kas tika rūpīgi slēpta no manis.

Saša, kā vienmēr, tiepās, bet Irina skubināja. Reiz dēls neizturēja, taču par to viņš, liekas, dabūja pamatīgu brāzienu. Noziedzīgs laikam bija pat niecīgs mājiens par viņu slepeno nodomu.

— Māmiņ, — tikko biju ieradusies, viņš reiz iesaucās, — kā tu domā, ja Irina iestātos aspirantūrā savā specialitātē?

Sejas viņiem kvēloja, divkauja vēl nebija paspējusi rimties, kad Irina piecirta kāju:

— Es negribu aspirantūru! Es gribu pavisam ko citu!

Neizturēja! Gan viens, gan otrs — no pusvārda. Es pasteidzos aiziet, atstājusi viņiem Igoriņu, un savā prātā sāku apsvērt, ko darīt, ja viņa patiešām aizbrauks, lai iestātos aspirantūrā. Notika krass pavērsiens, it īpaši Sašas dzīvē, bet es biju pilnīgā neizpratnē, kāpēc viņš bija — par, bet viņa — pret aspirantūru. Aizkars pavērās tikai uz īsu mirkli, un es nepaspēju aplūkot, kas notiek uz skatuves.

Taču tur notika zili brīnumi!

Pēc pāris nedējām Irina atkal gatavojās braukt uz Maskavu. Varonis, deputāts un doktors atkal izrādīja laipnību, piešķirdams bezalgas atvaļinājumu. Vedekla aizšāva uz iemīļoto rajona centru un atgriezās ar veselu lērumu jaunu tērpu — viss tika nomainīts, arī sarkanā kostīm-kleita aizlidoja nebūtībā, dodama vietu jauniem tērpiem. Tātad atkal viesizrādes, es nodomāju, atcerēdamās mūsu pilsētas sturmēšanu, kas beidzās ar pilnīgu triumfu. Tā taču ir Maskava, tur tādu netrūkst, pat ar svešvalodu zināšanām.

Ceturksni pirms taksometra ierašanās Irinas valstībā notika atmosfēras izlādēšanās.

Saša sāka šaudīties starp krēsliem un čemodāniem un iesaucās:

— Lūdzu tevi, nekā nevajag!

Viņa neatbildēja.

— Es ne-gri-bu! — Saša izrunāja pa zilbēm.

Irina, valdzinoši smaidīdama, pagriezās pret mani.

— Paskaidrojiet galu galā — kas notiek ar jums? — es jautāju.

•— Sis donkihots ir gatavs sevi aprakt zemē! — Irina, nezaudēdama pašsavaldīšanos, pavisam mierīgi nodungoja.

Šaubu nebija: tika sturmēta pamatīga augstiene.

Vēlāk noskaidrojās: Irina bija atklājusi divas frontes.

Vienu — sludinājumu biļetenā, kur uzņēma ciešus sakarus ar Dzīvokļu apmaiņas biroju — no konfekšu kārbām līdz draudzīgām iedzeršanām.

Otrā fronte bija saistīta ar Sašu — zinātniskā fronte. Te īstais brīdis atcerēties, ka visi fizikas laboratorijas galvaspilsētas viesi — no zinātnieka līdz sagādniekam — katrā ziņā bija ciemojušies jauno mājā. Es tam netiku pievērsusi absolūti nekādu uzmanību, taču pēc tam, aizbraukusi uz Maskavu, Irina turpināja pazīšanos, ko bija aizsākusi mājās, un daudz ko panāca. Valodas par Sašas zelta rokām klīda pa solīdajiem zinātniskā institūta gaiteņiem, un dažs labs nopietni aizdomājās, kā varētu pārvilināt spējīgo jauno cilvēku uz Maskavu.

Taču Irina viņu pārspēja, gribēja iekarot galvaspilsētu, un liktenis saveda viņu kopā ar kādu Rižovu, akadēmiskā institūta direktora vietnieku administratīvos jautājumos.

Rižovs! Sātans, mefistofelis, dēmons, kas izņēmis ķieģeli no grīļīgas sienas, — viņu es nekad neesmu redzē-

jusi, tikai zināju par viņa eksistenci un savā prātā iztēlojos kā trulu, rudu bulli, kas nosēts ar pretīgiem vasar-raibumiem — no degungala un ausīm līdz pat rokām, kas klātas ar sarkanīgu pūku, — pretīgs, neģēlīgs, piedauzīgs tips. Taču par to vēlāk.

Nekas labs Irinai ar Rižovu neiznāca. Itin nekas.

Turpretī apmaiņas birojs un draudzīgie saviesīgie vakari nepiekrāpa — Irina atgriezās nevis viena, bet gan ar pensionētu vecīti Vasiliju Matvejeviču Zaharovu.

Vasilijs Matvejevičs atgriezās dzimtajā pusē, lai nomirtu pie savas večiņas un meitas, kas jau bija krietni gados. Par nāvi viņš spriedelēja labsirdīgi un lietišķi, deklarēja, ka sastapties ar to, pats par sevi saprotams, visviens, kur, tomēr te viņš ir dzimis, izaudzis, arī sieva te dzimusi, tikai meita ir maskaviete, bet arī viņa šad tad jau ieminējās par kapu — un ko gan viņa viena iesāks tajā Maskavā!

Dīvaini, sirmūsainais večuks pamodināja manī kaut ko, pievērsa manu skatienu mūžsenajai patiesībai, līdz kurai arī man vairs nebija tālu, bet es aizvien pārdzīvoju, šaubījos, jutu līdzi dēla un viņa ģimenes problēmām, veltīgi uztraucos.

• Vasiliju Matvejeviču Irina sagaidīja cienīgi, dzīvoklis viņam iepatikās, un atpakaļ uz Maskavu aizbrauca jau trijatā — viesis, Saša un Irina. Sev līdzi viņi veda «papīru» kaudzi, bet, lai iekļūtu Maskavā, tika pieprasīts pats svarīgākais — uzaicinājums darbā no kādas iestādes vai rūpnīcas. Saša brauca ar pazemīgu lūgumu pie visvarenā Rižova, vēl nekā nezinādams.

Atgriezās gavilēdami. Arī Saša bija pārmainījies. Vērtīgo «papīru» Rižovs sagādājis: dēlu aicināja slavens institūts, un, kaut arī alga bija mazāka nekā šeit, tas viss tikai pagaidām, bet priekšā — spožākās perspektīvas.

Tika sarīkots svētku mielasts ar šampanieti. No viesiem biju es viena pati: laiks taču tikt skaidrībā. Mani aizskāra kāds sīkums — kāpēc tas jāslēpj? Kādā veidā es varēju traucēt Irinai īstenot viņas plānus? Vai tad tiešām esmu to pelnījusi — parastas sievietes muļķības! Tomēr es apsolījos sev: ne vārda par to!

Bet par ko tad?

Es gribēju, no visas sirds gribēju lūgt — atstājiet man Igoriņu! Taču tās bija tikai jūtas, mīlestība, bet Iri-nas valstībā viens pats šis nosacījums neko nenozīmēja. Bija vajadzīgs saprāts. Bet ar prātu es zināju, ka Igoram jābrauc viņiem līdzi. Lai sacītu ko sacīdams viņš ir viņu abu kopsaucējs. Es klusēju.

Runāts tika par tīriem niekiem. Cik jauki, ka Saša kļūs par galvaspilsētas institūta līdzstrādnieku, cik sarežģīti bija skraidīt pa neskaitāmo resoru bezgalīgajiem gaiteņiem, cik grūti bija izprast sarežģīto apmaiņas sistēmu un cik daudz ir cilvēku, kuri grib iekļūt Maskavā.

— Bet ko tavs direktors, Irina? — es starp citu jautāju. — Droši vien arī palīdzēja?

— Pagaidām vēl nekā nezina! — viņa iesaucās un iespurdzās: — Dabūs trūkties, aitasgalva!

Kā tad tā?! Viņa taču dievināja viņu, dedzīgi ticēja, ja reiz dzīvo, tad tikai tā kā viņš — pilnu krūti. Bet nu — aitasgalva!

— Dīvaini gan, — es murmināju. — Viņš tev tik daudz palīdzējis — vispirms ar dzīvokli, pēc tam fizikas laboratorija. Vai neērti nav?

— Neērti! — Irina iesaucās, un viņas seja saspringa, kļuva neglīta, ļauna. — Bet man ar savu spāņu valodu bija ērti apkalpot viņu veselus četrus gadus!

— Apkalpot? Ko tas nozīmē? — Saša sasprindzināja uzmanību.

— Ne uz to pusi, muļķīti! Mūsu Varonis, deputāts un doktors tikai blenza uz mani, apveltīja mani ar skatieniem, viņš, redzat, esot tikumības sargs, — tā ka nomierinies! Vēl nav zināms, kurš kuram izdarīs pakalpojumu. Bet dzīvoklis un laboratorija — tas viss mums pienācās!

Pie galda iestājās klusums. Saša sēdēja, nodūris galvu, klusēju arī es, lai, pasarg’ dies, nejauši nesaasinātu sarunu. Taču Irina iekarsa. Beidzot es sapratu: jau toreiz viņai bija vajadzīgi savas taisnības atklāti pierādījumi. Saprotams, pašu galveno viņa slēpa, bet, lai šķīstītu savu sirdsapziņu, visu pārējo apstiprināja. To, kas iekļāvās pieklājības robežās. Arī šis mājasrīts Irinai bija vajadzīgs, lai izkratītu sirdi un attaisnotu savu slepeno, taču mērķtiecīgi neatlaidīgo rīcību. Viņai bija vajadzīgs nevis dialogs ar mani, bet gan monologs. Monologs man.., Varbūt vēl vīram... Iespējams.

— Apmainīt dzīvokli mums ir pilnīgas tiesības. Direktora piekrišana nav vajadzīga — mēs esam pieauguši cilvēki, varam izlemt paši.

Viņas teiktie vārdi izskanēja tukšumā, un tas viņu tracināja.

— Morālais pienākums? Es neesmu parakstījusies ne par kādām saistībām.

Klusums.

— Kāpēc gan jūs, Sofja Sergejevna, vienmēr rūpējaties par citiem, par citiem? Bet kad par mani? Es taču nestrādāju savā specialitātē. Vesela pilsēta, kā jūs apgalvojāt, nespēja sagādāt man piemērotu darbu. Tātad — es ņemu to patil

Klusums.

— Jūs esat ar mieru jūsmot par savu dēlu, par viņa spējām, bet šīs spējas taču atklāju es. Neslēpšu — darīju to savā labā. Sašam no tā nav nekāda jaunuma, taisni otrādi.

Pauze.

— Es izcīnīju dzīvokli, turklāt divistabu dzīvokli — protams, sev! Bet vai tāpēc jums klājas sliktāk? Vai Sašam? Vienistabas uz Maskavu nevar apmainīt!

Lūk, kur tas suns aprakts!

— Jā, šim nolūkam bija vajadzīgs bērns! Vai Igoriņam tāpēc ir sliktāk, ka viņš dzīvo šai baltajā pasaulē? Bez tam es viņu esmu dzemdējusi mokās un sāpēs — es, viņa māte!

Es satraucos: ko viņa ar to domāja? Vai tikai tāda frāze?

— Es visus atbalstīju — nevis ar svētku runām un tukšiem solījumiem, bet ar darbu, rīcību, saprotat — rī-cī-bu! Es izturējos kā vīrietis atšķirībā no sava mīļotā vīriņa.

Saša sarāvās, gribēdams apvainoties, taču Irina mīļi un reizē valdonīgi paglaudīja viņam plecu.

— Es nemuldēju, bet darbojos — un tā ir mana nelaime; sievietei vajag būt svilpastei, pļāpukulei, vīra algas izšķērdētājai, taču pie mums viss bija citādi, mīļā Sofja Sergejevna, un jūs to nevarat noliegt. Dzīvoklis, Saša, Igors, tagad Maskava — visu es. Viena pati! Es — nevis ar kāda palīdzību, bet — par spīti visam.

Viņa nopūtās, noveldama no pleciem ilgo gadu nastas smagumu.

— Un atcerieties, mīļā vīramāt, ka nevienam neko neesmu parādā! Darīt to, ko esmu darījusi, mani piespieda dzīve! Arī jūs! Taču es jums esmu pateicīga par to.

— Paskaidro, — es lūdzu, un tad viņa ļāva vaļu asarām.

— Atcerieties, — slaucīdama vaigus, bet joprojām nezaudēdama pašsavaldīšanos, viņa sacīja, — kā prorektors

solīja jums atbrīvot vienu no «spānietēm» un pieņemt mani? Jums kļuva žēl. Tikai ne manis — kādas no tām. Es būtu varējusi četrus gadus nodarboties ar patīkamo darbu! Bet jūs negribējāt! Padomā tik — tās mani mācījušas! Es taču esmu labāka par tām. Bet jūs man piedāvājāt visas četras debespuses. Un, ko esmu izvēlējusies, — tā ir mana darīšana! Skaidrs?

Viņa sāka kliegt, krita histērijā; tādu viņu redzēju pirmo un pēdējo reizi.

īsi pirms jauno aizbraukšanas nomira Marija. Ja nāve kādu var darīt laimīgu, tad Marija nomira tieši tā. Ne slimoja, ne cieta. Iepriekšējā vakarā, kad es atgriezos, sēdēja pie Aļas un mēs atkal pārrunājām jauno aizbraukšanu.

— Nedod dieviņ, es nomiršu, ko iesāks nabaga bērns? — viņa sacīja un aizgāja nakšņot uz savām mājām, bet otrā rītā vairs neieradās. Es aizskrēju pie Marijas: durvis bija aizšautas ar aizbīdni, nācās meklēt atslēdznieku un pierādīt, ka neesmu viņai sveša un ka Marija nekur nav varējusi aiziet, visas viņas darīšanas man zināmas līdz pēdējam sīkumam.

Nemiers, sāpes un nelaimes nojausma steidzināja mani. Noņēmāmies ilgi, bez namu pārvaldes nedrīkstēja, taču man Aļa palikusi viena pati bez uzraudzības. Bet, tiklīdz uzlauzām durvis, ieraudzīju savu labdari apkoptu — tīrā, izgludinātā kreklā, kārtīgi saņēmusi pirkstus virs segas, it kā jau iepriekš būtu sagatavojusies un mierīgi paveikusi savu pēdējo darbu.

Aizskrēju līdz tālrunim, piezvanīju Irinai un Sašam, izstāstīju par Aļu, palūdzu aizbraukt pie viņas un izsaukt Marijai mašīnu, pēc tam atgriezos. Liecinieki aizgāja pēc miliča — tā vajadzēja, kad bija nomiris vientuļš cilvēks; es paliku viena, un man kļuva nelabi. Visbiežāk pie mums uzturējās Marija, arī es reizēm mēdzu iegriezties pie viņas, taču šoreiz kaut kas man sāka likties dīvaini viņas istabā.

Es apstaigāju dzīvoklīti, ielūkojos visos kaktos — viss kā parasti. Atkal apsēdos uz krēsla un iegrimu domās. Pusmūžu pazinu Mariju, pusmūžu, tomēr pārāk viegli viņa atvadījās no manis — pajokoja, aizgāja un izdzisa. Tik daudz gadu kopā, bet nu viņas vairs nav. Nav Marijas, nekad viņa neatgriezīsies.

Aizgājām uz miliciju, taču mans apgalvojums, ka mēs esam tuvinieces, netika atzīts; kāpēc gan tā, ja mūsu radniecība ir stiprāka par asinsradniecību?

Šo pusmūžu, cik es Mariju pazinu, viņa dzīvoja manis dēj, Ajas, Sašas, Igoriņa dēj. Pirms manis kopa slimniekus palātās, palīdzēja medicīnas māsām un ārstiem. Viņa nekad netika lūgusi: man vajag, es gribu, — tādi vārdi nav dzirdēti. Ar savu bilstamo «Re, meitiņ!» stiepa tīkliņus, mazgāja veļu, gludināja — un to visu citiem, citiem, citiem, par sevi nemaz nedomādama.

Sēdēju, domās iegrimusi, pārcilādama nesenos un pagājušos notikumus, un piepeši it kā mani kāds būtu pagrūdis. Uzmetu skatienu sienai un ieraudzīju pulksteni — sienas pulksteni, lielāko Marijas lepnumu. Tumšā koka ietvarā, ar nospodrinātām vara bumbām — tas vienmēr šeit tikšķēja, un, tiklīdz kāds ienāca istabā, uzreiz juta: te pulsē kaut kas dzīvs, rosās, elpo. Marija man par pulksteni sacīja:

«Ak, meitiņ, bez tā es būtu gluži kā kapā. Radio tak tumsā klusē, bet pulkstenis vienmēr elpo.»

Nu pulkstenis klusēja. Rādītāji bija apstājušies ceturksni pāri trim, stundu un minūšu rādītājs gandrīz blakus, taču — pats pārsteidzošākais! — bumba nebija noslīdējusi, pulkstenis bija uzvilkts! Ceturksnis pāri trim nozīmēja nakti. Pagājušo nakti.

Pacēlos uz pirkstgaliem, pavilku uz augšu bumbu un iešūpoju vēzēkli, tas moži sakustējās, bet tikpat spēji ari apstājās.

Pulkstenis negribēja iet bez Marijas klātbūtnes. Varbūt tā bija apmātība, taču es, materiāliste, lasītāju zāles pārzine, nespēju aptvert ko tādu. Atkal atvēru durtiņas, sakārtoju atsvaru bumbas, paraustīju ķēdi, sašūpoju vēzēkli.

Tas labprāt sarosījās un no jauna pamira.

Marija man mēdza lielīties, ka pulkstenis viņai uz goda, mūžīgs. Mani sagrāba drebuļi. Es mulsi raudzījos pulkstenī ar romiešu cipariem un trīcēju — nevis no bailēm, bet no aukstuma, no ledainiem drebuļiem, kas pēkšņi mani bija sagrābuši.

Kāds man uz pleca uzlika roku, es sarāvos un pagriezos. Nemaz netiku dzirdējusi, kā bija ienācis Saša. Viņš saņēma manu plaukstu savās karstajās rokās un, ieskatījies aizgājējas sejā, klusiņām jautāja:

— Kāpēc tu trīci?

— Nezinu.

Mēs sēdējām pie Marijas, es raudzījos te uz viņu, te uz Sašu un domāju par vientulību. Pašlaik esmu viena ar Aju, bet tā ir finiša taisne. Dēls izaudzis, atradis dzīvē savu vietu, viņam ir ģimene un savas intereses, un man nav tiesību viņu traucēt — aizturēt vai — vēl sliktāk — braukt viņam līdzi. Tā labpaticies liktenim.

— Pulkstenis apstājies, — es sacīju, aizvien vēl trīcēdama no aukstuma.

— Salabosim, — Saša pārliecinoši atbildēja, atvēra durtiņas un darīja to pašu, ko iepriekš es. Taču pulkstenis tik un tā apstājās.

— Nevarēs, — es sacīju, un dēls uzmanīgi paskatījās uz mani. Es nopūtusies precizēju: — Nav iespējams.

Irina prata veikli izkļūt no jebkuras situācijas. Viņas direktors nebija apvainojies, bet, gluži otrādi, atbrauca uz staciju pavadīt.

Rudens jau uzvēdīja savu auksto elpu, trīsuļoja bērzu zelts, kritušās lapas soļus vērta mīkstus. Tuvojās vakars, saule slīdēja aiz apvāršņa, pārvērzdama sliedes par sarkanām svītrām, šis skaistums atsauca atmiņā kaut ko satraucošu.

Kā gan citādi — es taču šķīros no mazdēla un šķīros no dēla! Beidzot arī no vedeklas.

lin zaudēju Mariju, uz mūžu šķīros no viņas.

AAēs stāvējām pie vagona, bijām atbraukuši uz staciju agrāk, vēl pat vilciens nebija padots, it kā Irina baidītos nokavēt, neticēdama savai veiksmei, uzskatīdama, ka es varu aizturēt Sašu. Zaudējums parasti vieno cilvēkus, bet nu Saša pats brauc prom no manis: kas tur sevišķs, ja viņš stāvēja, apskāvis mani. Es bikli skatījos uz Irinu un gaidīju, ka viņa arī pienāks man klāt, bet vedekla mīņājās no vienas kājas uz otru, ik pa brīdim sakārtodama Igoram drēbes. Puišelis uz beigām skraidīja pa peronu, tikai paretam mums uzmezdams vienaldzīgu skatienu.

Viņš mani visu laiku skūpstīja, mans lielais, pieaugušais dēls, nopūtās, atkārtoja banālus, taču sirsnīgus vārdus, lai es nesarūgtinos, solījās bieži braukt ciemos, bet es braukšot pie viņiem, taču šai sirsnībai cauri saklausīju nožēlu, tiesa, ne jau dziļu, tomēr nožēlu.

Liktenim labpatikās izšķirt mūs pilnīgi — es paliku divatā ar Aļu un nespēju ne iedomāties, kas notiks tālāk. Tiesa, apstākļi uzlabojās, man tika paaugstināta alga, arī labdare Marija — neērti atzīties — bija novēlējusi man noguldījumu krājkasē, taču vai tikai nauda vien cilvēku dara laimīgu? Šodien pie Aļas sēdēja Agaša, bet kas paliks rīt? Man vajadzēja nopietni padomāt.

Tomēr ne jau tur tas suns aprakts. Kā viņiem klāsies Maskavā? Gan darbā, gan savā starpā? Te es vismaz redzēju, kas ar viņiem notiek, iejaukties nedrīkstēju, taču redzēt redzēju, šo to nojautu, nu arī tas man liegts, un sirds pareģoja rūpju un raižu pilnas bezmiega naktis.

Jautrā pulkā pie vagona metās jaunieši, Sašas un Iri-nas biedri: cits no universitātes, cits no darba, un vajadzēja saņemties, jo mani pazina un es ar savu drūmo izskatu nedrīkstēju izjaukt atvadīšanos.

Satvērusi Igoriņu aiz rokas, es aizvedu viņu perona malā pie dzeltenām, nemierīgām apsītēm, pacēlu spilgti sarkanu lapiņu, apsēdos tupus pie mazdēla:

— Ņem par piemiņu!

Viņš pieņēma dāvanu ļoti nopietni, paostīja lapiņu, tad saudzīgi ielika to kabatā. Un apskāva mani ap kaklu. It kā mēs būtu mainījušies lomām: viņš — pieaudzis, pat vecs cilvēks, es — trīs gadus veca meitenīte; mazdēls apskāvis meiteni ap kaklu, lai noskūpstītu, lai atvadītos. Sakodusi zobus, ieraudājos, baidīdamās izbiedēt Igoriņu.

Viņš atvirzījās.

— Tev žēl vecmāmiņas Marijas? — Igoriņš jautāja.

— Man žēl tevis, — es atbildēju, cenzdamās pasmaidīt.

— Bet es taču esmu dzīvs! — viņš, mani nesapratis, iesaucās.

Atkal viņu apskāvu ar abām rokām.

— Ko tu izdomāji! — es murmināju, ieelpodama, saldi uzsūkdama sevī mētelīša zilā auduma smaržu, puišeļa sviedru un vēl kaut ko bezgala tuvu un mīļu.,,

Saķērušies rokās, mēs atgriezāmies pie vagona; tur bija dzirdami smiekli, tika liets konjaks papīra glāzītēs un uzsaukti tosti par godu jaunajiem maskaviešiem — lrinai un Aleksandram.

Te spēji pūlis pašķīrās, un es ieraudzīju, kā lrinai tuvojas elegants vīrietis iesirmiem deniņiem vaļējā lietusmētelī — pie žaketes atloka vīdēja tumšsarkans deputāta karodziņš.

Izstieptajā rokā nedaudz teatrāli viņš turēja krāšņu vēlīno rožu buķeti, sniedza tās lrinai, nemaz nemulsdams, tuvojās pa eju, kuru bija izveidojuši jaunieši, bet, pienācis klāt, noņēma platmali un paklanījās:

— Irina Andrejevna, pateicos jums par īso mirkli, kurā ar savu klātbūtni greznojāt manu, tā sacīt, pirts priekšiņu.

Sveikšana, kas sākumā draudēja izvērsties pārāk ceremoniāla, pārgāja smieklos, direktoram tika pasniegta papīra glāzīte, viņš to kāri iztukšoja, paspieda roku Sa-šam, iepazinās ar mani un palika tepat stāvam, acīmredzot izlēmis, ka viņa vieta — pēc gadiem — man blakus.

Sākās rosīšanās, es apskāvu Igoriņu, pēc tam Sašu u:i noskūpstīju Irinu.

— Pacentieties izprast arī mani, — atvadīdamās viņa čukstēja, — tas nav tik grūti!

— Pacentīšos! — noskūpstījusi viņu uz pieres, atbildēju. — Dzīvojiet draudzīgi! Mīliet viens otru! Sargict Igoriņu!

Vilciens sāka kustēties klusi, bez jebkāda brīdinājuma, bet kādreiz trīs reizes nopūta; sākumā es gāju blakus vagonam, pēc tam sāku skriet.

— Igoriņu! — atkārtoju tikai ar lūpām. — Viens otru!

Viņi piekrītoši māja ar galvu un bezbēdīgi smaidīja. Tikai Igoriņš, uz mani skatīdamies, raudāja.

Viņš vienīgais.

Zēlums pazemo, sacījis kāds Ievērojams vīrs. Lai smejas par mani augsti izglītotie, taču es tam nepiekrītu: žēlums dod cerību.

Pieprasīju atvaļinājumu — gan ikgadējo, gan bezalgas: Aļu nedrīkstēja atstāt vienu, viņai vajadzēja sameklēt kopēju; sarīkojām «sanitāro stundu», ieslēdzāmies, apsēdāmies pie galdiņa savā trešajā istabā — un izvērtās kaut kas līdzīgs atvadām. Lepna — pēc pasūtījuma — torte, šampanietis, juceklīgas runas, skūpsti un asaras...

Es centos uzmundrināt meitenes, atcerējāmies savu aizraušanos, studentu mīlestību, kā es, vākdama grāmatas, klaudzināju ar papēdīšiem, bet Liza bārās vai kūkoja, Toņa staigāja ar lineālu, Agaša sūdzējās, un mēs smējāmies, taču tūlīt sariesās acīs asaras. Nē, noturēties nebija iespējams, tas bija pāri spēkiem.

— Ja, meitenes, — es nopūtos, kad pirmais skumju vilnis bija pāri, — tā, redz: pūlies, noveco, bet pēc tam nevari pat atcerēties, kāpēc esi dzīvojusi. — Labsirdīgā Agaša sasita plaukstas, es, pacēlusi balsi, viņu apstādināju: — Koku neiestādīju, grāmatu neuzrakstīju, tikai izsniedzu ...

— Toties bērnus esi izaudzinājusi — vai tas ir maz? — Liza raudzījās neizpratnē — viņa jau gatavojās precēties ar savu ungāru studentu un domāja par bērniem.

Daudz vai maz — uzaudzināt bērnus? Aļa slima, un es viņai palīdzēju tikai iztikt, eksistēt, bet Saša aizbrauca prom. Rosījos, pūlējos — un nu esmu palikusi viena.

— Citi būvē ceļus, atklāj zvaigznes, — domīgi sacīja labsirdīgā Agaša, — kādam taču arī grāmatas studentiem jāizsniedz. Velti jūs, Sofja Sergejevna, sūkstāties; kādreiz mēs nomirsim, bet kāds students kļūs vectētiņš, atcerēsies sevi jaunībā, kā iemīlējies, un pie viena arī mūs — vienu ar lineālu, otru baramies.

— Cits kļūs par akadēmiķi, — Toņa piebalsoja, — bet akadēmiķim taču grāmatas izsniedzām mēs, vai ne?

Mēs iesmējāmies. Manas mīļās draudzenes mani mierināja, kā spēdamas mierināja, un es piekritu:

— Arī tas ir tiesa; visapkārt tik daudz cilvēku — parastu, ne ar ko neievērojamu cilvēku. Viesmīlis, vilcienu pavadones, mēs, grēcīgie, visi dzīvojam katrs pēc sava prāta, nu labi, it kā esam nodzīvojušas nemanāmi, neinteresanti, veltīgi, iznāk — muļķīgi, neīsti. Patiesība taču slēpjas vienkāršībā, patiesība rodama ne tikai panākumos, bet arī neveiksmē, patiesība — tas ir viss, kas ar mums noticis, ka tikai beigās nebūtu kauns. Bet kāds var būt kauns dzīvot parastu dzīvi?

Visas māja ar galvu, un es sāku raudāt — tāpēc ka viņas tik ātri piekrita, nestrīdējās pretī, neaizstāvēja spilgtu, ievērojamu, interesantu dzīvi.

Ak dies! Raudāju ne jau tāpēc, nē; tagad esmu palikusi viena ar Aļu, un nav ko nosodīt šo pelēcīgo, vienmuļo dzīvi šeit, bibliotēkā, man bija interesanti, zināju, ka šeit esmu vajadzīga, nepieciešama, bet šī laime pašlaik man slīdēja prom — tur slēpās visa traģēdija! Esmu palikusi viena. Un kā vēl tikšu galā ar Alu?...

Mājup gāju lēni, lēni, metu līkumus pa ielām, kurām agrāk izskrēju cauri, nepagūdama ne uzmest skatienu, aplūkoju ciļņiem greznotās veco namu dzegas un jutos gluži kā skolniece, kas sagaidījusi mūžīgās brīvdienas.

Pie Aļas todien bija palikusi kaimiņiene; tikko pārrados, sākās krītamās kaites lēkme, izsaucām «Ātro palīdzību», un meitene tika nogādāta uz slimnīcu.

Viss norisinājās palēninātā tempā, kā sapnī. Aļas lēkmi uzņēmu gluži kā viņai svešs cilvēks. Vakarā, atgriezusies mājās, sapratu, ka nu atkal esmu viena. Pilnīgi viena. Pat bez Aļas.

Sēdēju pie galda, abažūrs, kas karājās virs tā, meta spilgtu loku uz galda centru — gluži kā mērķi. Man nebija vēlēšanās izkļūt no šī loka istabas plašumā, sēdēju sarāvusies, baidīdamās no puskrēslas, pārcilāju savu dzīvi kā lūgšanu krelles.

Kāpēc es peldēju pa straumi, nespēju atrast, nemaz nemeklēju ceļus, lai ietu pret likteni? Neizvēlējos augsta lidojuma profesiju, neiekārtoju Aļu speciālā internātā, nesoļoju pārliecinoši, droši kā Irinas direktors — man nav vajadzīgi ne augsti tituli, ne gods, gribējās tikai paveikt kādu darbu — svarīgu un ievērojamu. Taču es devu priekšroku žēlumam, pienākumam un mīlestībai.

Vai tik svēti ir šie pienākumi, it īpaši, ja tie prasa upurus — nevis sīkas un vieglas atlaides, kuras izdarīt nemaz nav tik grūti, bet likteni, visu mūžu un laimi?

Kas to teicis, ka mīlestība ir savstarpēja labklājība? Varbūt ciešanas, rūgtums, atteikšanās?

Kas uzdrošinās apgalvot, ka pienākums vienmēr sagādā prieku? Varbūt tikai asaras un mokas?

Un žēlums? Kurš domā, ka pažēlot neesot grūti, tas it kā neradot nekādas saistības?

Nu pietiks, es visu laiku par sevi, par sevi vien, bet ja paraugāmies apkārt? Kā vērta ir viena cilvēka patiesa un godīga mīlestība salīdzinājumā ar otru, kurš nepazīst mīlestību, nepazīst godu — mīda to kājām, pazemo ar savu neuzticību, gara nekaunību un zemiskumu?

Visi runā — pienākums, pienākums... Tiesa, mēdz būt godīgi ļaudis, jo godīgums taču arī ir pienākums, bet, ja no desmit cilvēkiem pieci pienākumu izprot tikai kā sava vēdera un savas sīkumainās dvēseles apmierinājumu, kā vērts gan ir citu — patiesi godīgu cilvēku pienākums?

Bet žēlums? Nelaimīgas sievas žēlums pret dzērāju vīru? žēlums bez rīcības — ieraugu pamestu pusaudzi, izsaku nožēlu, pablisinu acis un eju tālāk — savā mierā, labklājībā, mājībā...

Varbūt mums, sievietēm, ir mazāk jātrīc par šiem svētajiem pienākumiem, mazāk jābrīnās un jāvaimanā, bet gan

reālāk un vīrišķīgāk jāraugās uz dzīvi. Vājais dzimums, vājais dzimums! Jau kur tas laiks, kopš nekādas vājās mēs neesam! Stingrāk, bargāk jāizturas pret šo svētumu, pret pienākumiem, un — skaties vien! — būtu bijusi daudz vieglāka dzīve.

Es noskurinos: stingrāk, bargāk? Vai tā kā Irina?

Kā Irina...

Vēstules no Maskavas pienāca možas. Tās tika rakstītas trīsrocīgi: vispirms vedekla — lietišķs, kaujiniecisks ziņojums, kas izdarīts, pēc tam sekoja dēla mierinājumi — neskumsti, mēs pēc tevis ilgojamies! — un tamlīdzīgi emocionāli mīlestības apliecinājumi, beidzot — pats mīļākais. Ar zīmuli apvilkta mazdēla rociņa. Vai arī zīmējums uz lapiņas, kas izrauta no burtnīcas: saulīte virs mājas, no skursteņa paceļas tāda kā atspere — tie esot dūmi. Vai arī nezināmas izcelsmes zvērs ar zilām krēpēm un šauru purniņu, līdzīgu lapsas purniņam. Vai dārzs ar kupliem kokiem. Vai tieši uz globusa — jādomā, ka tā ir zemeslode, — peld tvaikonis. Man saglabājusies vesela mape ar Igoriņa bērnu dienu zīmējumiem, es pārskatu tos, kad mani māc skumjas, un pamazām atgriežos pagātnē, pārdzīvoju tās jūtas, ko toreiz apjautu stacijā: sēžu pietupusies, bet mazdēls apskauj mani kā pieaudzis cilvēks — saprotošs un noskumis...

Maskavā Irina iekārtojās Ārzemju literatūras bibliotēkā, viņai bija pieejams spāņu literatūras pirmavotu bagātīgais klāsts — lasīja žurnālus, sekoja Latīņamerikas zemju literatūrai, pēc gada iestājās neklātienes aspirantūrā. Disertācijai izvēlējās Scrvantesa prozu — kad es to izlasīju, negribot notrīsēju —, nevis «Donu Kihotu», bet gan Servantesa stāstus, jo reti kāds zina, ka Migelam de Saavedram ir vēl citi darbi, ne vien «Dons Kihots», un tic ir pelnījuši, lai par tiem uzrakstītu veselu disertāciju.

Man šķita, ka Irina par savām spāņu literatūras studijām raksta īpaši sīki, lai pierādītu savu taisnību. Bet vai tas ir vajadzīgs? Vilciens, kā saka, bija aizgājis, turklāt ko gan var domāt māte, ja dēls un viņa sieva dabūjuši labu darbu? Par to var tikai priecāties.

Tomēr Sašam atgadījās man neizprotama aizķeršanās Nostrādājis slavenajā institūtā mēnešus divus, viņš ne no šā, ne no tā pārgāja uz jaunu darbavietu. Izskaidrojums vienkāršs — būšot vairāk naudas, kaut arī mazāk zinātnes, arī iestāde bija nopietna — «kastīte», «pasta kaste»; un es sapratu — darbs saistīts ar valsts drošību.

Vārdu sakot, es gribēju aizbraukt uz Maskavu un reiz, kad Aja ar smagu lēkmi atkal iekļuva slimnīcā, aprunājos ar viņas ārstiem, pierakstīju nodaļas vadītāja tālruņa numuru un riskēju — paķēru čemodāniņu, aizbraucu uz lidostu un ierados Maskavā bez jebkāda brīdinājuma un ielūguma.

Tomēr ielūgumi bija — katrā vēstulē, ik reizi Saša ieteica salīgt kādu cilvēku Aļai un nekavējoties braukt, visus izdevumus segšot viņi, galvenais, lai es redzētu viņu iedzīvi. Arī pati es ļoti gribēju redzēt viņu Maskavas dzīvokli, apskaut Igoriņu, aplūkot dēlu un Irinu, kādi viņi kļuvuši, kā dzīvo, vai viss tāpat kā agrāk vai ir kas mainījies un uz kuru pusi — uz labo vai uz slikto...

Gribējās cerēt, ka tikai uz labo, jo Irina panākusi visu, ko gribējusi, — ko gan vēl?

Un tā es ierados.

Vasara bija tikko sākusies — pagājis pusotra gada, kopš viņi aizbraukuši, — es riskēju nevienu nesastapt mājās. Tā arī notika. Es atstāju čemodānu pie kaimiņiem, bet, lai sagādātu pārsteigumu, uzdevos par paziņu, apsolījos ierasties vakarā un izgāju uz ielas. Rajons, kur viņi dzīvoja, man bija pavisam svešs — baltu daudzstāvu milzeņu labirints, pilsētas mežs, kurā auga tikai mājas. Biju centusies aizmirst Maskavu, saraut ar to visus sakarus, bet tagad šeit nekā nezināju, vismaz jaunajos rajonos ne, pat jaunajās metro līnijās spēju orientēties tikai pēc ilgākas domāšanas un stipras koncentrēšanās — še tev nu bija — dzimusi maskaviete!

Man nebija ilgi jāgudro, kur dēties: līdz pirmajai metro stacijai, pēc tam līdz Sarkanajai Presņai, tur ar trolejbusu uz Vagaņkovas kapiem. Puķes tika pārdotas visur — nopirku kuplu balto ceriņu zaru.

Sirds salēcās tā, ka vairākas reizes man bija jāapstājas un pat jāpabāž zem mēles validola tablete, bet kapu vārtos mani sagrāba drebuļi.

Tikko cilādama stingās kājas, es izgāju cauri centrālajai alejai un nogriezos pa kreisi. Kaut kur tepat, tepat vajadzēja būt, taču viss bija pārmainījies, kļuvis svešs — koki izauguši, krūmi sakuplojuši, noslēpdami pieminekļus. Beidzot, galīgi nogurusi, nepavisam ne tur, kur biju iedomājusies, es pašķīru biezokni un izlasīju pazīstamos vārdus.

Zeņa!

Zem akmenī iemūrēta stikla vīdēja izbalējusi mīļotās māsas fotogrāfija.

Ak, Zeņa, Zeņa! Jēdziens «mīļotā māsa» atgādināja izkaltušu tauriņu, kas vēl ir skaists, taču jau zaudējis savu sākotnējo svaigumu. Katrs jaunais gads aiznesa atmiņas par pagātni aizvien tālāk un tālāk, dzīvās sejas un mīļie vārdi kļuva stingi, līdz izbaloja pavisam...

Mīļā māsa! Mīļā māsa! Zeņa! Man vajadzēja aizvien biežāk atkārtot savus zvērestus, lai no atmiņu dzīlēm atsauktu siltas jūtas. Kauns atzīties, taču pie Zeņas kapa skubināju, mudināju sevi, lai ieraudātos, lai no jauna atgūtu krāsu šī izbalējusī fotogrāfija un atdzīvotos reiz mīļās lūpas. Smadzenes gluži kā sastingušas šai karstajā vasaras dienā, tikai sirdspuksti, bieži kā ložmetēja kārtas, lika man notrīsēt.

Ko gan nozīmēja šie sirdspuksti un stingās smadzenes?

Varbūt visapslēptāko — pārinodarījumu?

Pagrozījusi galvu, noliku ceriņus un sparīgi izravēju pāraugušo zāli, lai kapu kopiņa atgūtu savu sākotnējo izskatu.

Pēc stundas kaps bija pārvērties, un es uz kādu brītiņu apsēdos. Atcerējos Mariju...

Kas gan kopīgs viņām abām? Viena aizgāja jauna, dzīves šaustīta, otra — nodzīvojusi daudzu mūžus un daudzu vietā pildījusi visvienkāršākos cilvēka pienākumus. Zeņa rūpējās par sevi, domādama par sevi, es žēloju viņu, uzskatīdama, ka māsa viena nespēs tikt galā. Bet Marija kalpoja visiem, kas vien vēlējās, tikai ne sev. Žēlsirdība un ciešanas. Kuras dzīvē to bijis vairāk?

Piedod, Zeņa, es taču nepavisam nepārmetu tev, nepavisam!

Noslaucīju ar roku viņas portretu un atvadīdamās noliecu galvu.

Vai vēl tiksimies kādreiz? Piedod, ja kaut kas nebija tā! Centos, cik varēju. Nestrīdos, ne jau viss izdevās, arī Saša izauga ne tik stiprs, kā vajadzēja.

Taču es centos. Paliec sveika!

Durvis atvēra Saša, viņš bija viegli ieskurbis, ieaurojās pilnā kaklā, sagrāba mani tā, ka kauli vien nokrakšķēja, ievilka istabā, sagrieza riņķī un gandrīz vai nogāza.

Igoriņš sita plaukstas, lēkāja, tikko Saša bija izlaidis mani no apskāvieniem, iekārās man kaklā un, atdarinādams tēti, klaigāja pilnā kaklā:

— Vecmāmiņ, vecmāmiņ!

Atvirzīju viņu no sevis, lai aplūkotu, kāds izaudzis, pie-kjāvu klāt no jauna un atkal aplūkoju— paaudzies krietni, jaunā, modernā, rūtainā uzvalciņā, tomēr tikpat pūkains un mīlīgs kā pūpēdis, uzticīgs un atklāts. Attinot iepirkumu saiņus — jāatzīstas, Maskavas gan, — baidījos no viņa mežonīgajiem sajūsmas saucieniem, skūpstījos te ar lielo, te mazo, līdz beigu beigās viņi sarīkoja muļķīgas sacensības — kurš vairāk reižu mani noskūpstīs; es tikko paglābos, aizbēgdama uz vannas istabu, lai pēc ceļa pārģērbtos un nomazgātos dušā.

Irinas nebija, es tam nepievērsu uzmanību, jo vairāk tāpēc, ka Saša uzreiz paskaidroja: viņa esot bibliotēkā, rakstot disertāciju. Jā, disertācija nav nekāds joks; mazgājoties man kļuva žēl dēla: ar augsti izglītotu sievu dzīve nav nekāds rožu dārzs, ir jāpieskaņojas viņai, — un, izgājusi no vannas istabas, jautāju Aleksandram:

— Bet vai tu nedomā par disertāciju?

Viņš pastiepa man pretī rokas, pakustināja pirkstus:

— Rokas, māt, — rokas ir mans instruments. Lai uzrakstītu disertāciju, vajadzīga galva.

— Bet vai tās tev nav?

— Ir, tikai ļoti parasta! — Viņš satvēra mani aiz pleciem un apsēdināja uz dīvāna. — Nu, kā tev tur vienai klājas?

— Nekas. Saki labāk, kā tev, dēls!

— Man? — viņš apmulsis jautāja un pārlaida izklaidu skatienu pār istabu. — Normāli. Man normāli. Saņemu divsimt divdesmit, Irina pusotra, aizstāvēs disertāciju, tad sāksim dzīvot.

Viņš runāja kaut kā mehāniski, nejūtīgi, bez dzīvīguma. Un ar lielāko prieku mainīja tematu:

— Tu taču dzīvokli neesi apskatījusi! Nāc, iesim! Igor, uzņemies gida pienākumus!

Mazais saķēra mani pie rokas un — acīmredzot ne jau pirmoreiz — vispirms aizveda mani uz virtuvi: «Šeit mēs ēdam pusdienas!» — pēc tam uz kaktu, kas piekrauts ar rotaļlietām: «Šeit es nakšņoju,» — pēc tam pie dīvāna: «Šeit skatos televizoru!» Dzīvoklis bija labi kopts, iekārtots pēc ārzemju labākajiem paraugiem, taču diezgan trūcīgs: vēlmes neatbilda iespējām.

Ap vienpadsmitiem pārnāca Irina. Igoriņš aizvien vēl nekādi nespēja nomierināties, grozījās gultā, bet, izdzirdējis zvanu, vienā krekliņā metās priekšnamā. Irina bija noraudājusies, taču, ieraudzījusi mani, priecīgi sasita plaukstas. Es aplūkoju viņu un nevarēju vien noskatīties: gluži kā izkāpusi no modes žurnāla vāka — eleganta, intelektuāla dāma, tērpi, kurus viņa valkāja kādreiz, bija noiets posms — provinciālisms. Varbūt es pārspīlēju. Taču nevarēju nepriecāties.

Iznesīga, vēl vairāk novājējusi, arī izturēšanās Irinai bija citāda: mierīga, pašpārliecināta, droša. Vienā mirklī viņa izrīkoja savu ģimeni — Igoriņu gultā, viņš tūlīt bez pretošanās aizmiga, Sašu uz virtuvi vārīt tēju. Visa uzmanība tika veltīta man: ar ko es atstāju Alu? Kā dzīvoju? Nemanāmi, glāsmaini, neatraudamās no mana stāstījuma, viņa uzklāja greznu galdautu un uzlika skaistu tējas servīzi. Saša ienesa tējkannu, mēs sēdējām klusi, sarunājāmies, it kā pieglaimodamies cits citam, baidīdamies pamodināt Igoriņu. Irina izturējās atturīgi, ar pārliecības pilnu cieņu. Par Sašas darbu tika stāstīts ļoti pavirši, viss esot kārtībā, jaunā vietā ticis uzņemts lieliski, atkal ir kā spārnos, zelta rokas — un tikai, toties Irinas dzīve tika aprakstīta sīki un gleznaini.

Šodien viņai bijusi saruna ar ievērojamu starptautisko komentētāju — zinātņu doktoru, populāru personu —, kas bieži redzams televizora ekrānā; lūdzis sagādāt kādu literatūru, aizrunājušies, viņa stādījusies priekšā sīkāk, pastāstījusi par aspirantūru, un starptautiskais komentētājs esot sniedzis šādu tādu neoficiālu informāciju par Franko režīmu. Spānijā briestot spēki pret kaudiljo, tas vis/pār esot zināms, taču zinātnieks pastāstījis šo to sīkāk. Arī par Servantesu esot interesanti jaunumi: kāds diplomāts ar franču draugu starpniecību sagādājis speciāli Irinai jaunu spāņu monogrāfiju par viņas tematu, tas esot ļoti svarīgi — mūsdienu zinātniskā literatūra no Spānijas pagaidām pienākot ļoti maz, bet šī grāmata discrtantam esot īsts atradums.

Beidzot speciāli man Irina pastāstīja par pēdējām Parīzes modēm, bibliotēkā esot žurnāli: tas ir satriecoši, kādas muļķības tur tiekot izdomātas — lūk, te kails, līdz šai vietai, te mazliet piesegts, viņa plātījās ar rokām, rādīdama, kur kā neesot sievietei pēdējās franču modēs, un es atkal nodomāju, cik ļoti viņas izturēšanās kļuvusi brīva un atraisīta.

Varbūt arī atklātāka?

Piepeši es sapratu: kaut arī ārēji Irina bija mierīga un cēlsirdīga, tomēr viņas runa iznāca nesakarīga satura

zigā. Likās, viņa plīst vai pušu no apziņas, cik viņa ir svarīga persona, no slāpēm palielīties ar saviem apbrīnojamiem paziņām.

Veselu stundu viņa esot runājusi par Latīņamerikas literatūru ar bibliotēkas direktori, brīnišķīgu sievieti ar pazīstamu uzvārdu, braukusi pie kāda akadēmiķa, gandrīz vai vienīgā akadēmiķa Rietumeiropas literatūras resorā, viņš esot bijis laipns un pateicīgs, ka sagādājusi vajadzīgo grāmatu, viņu, Irīnu, uzlūdzis uz kokteili sūtniecībā, steidzīgi kaut kas jāizdomā, vakaros sūtniecības apmeklē tikai vakarkleitās, taču kokteilis paredzēts pēcpusdienā, vajadzēšot noskaidrot pie speciālistiem, vai šī stunda sūtniecības aprindās skaitās vakara vai ne.«,

Irinas plūstošā runa pamazām mani sāka kaitināt — es zināju šo galvaspilsētas paradumu: stāstot par citiem, izcelt savas personas nozīmīgumu, savus sakarus, savas klātbūtnes neapšaubāmu lietderību šai pilsētā. Kaut ko tādu esmu dzirdējusi arī agrāk, kad dzīvoju galvaspilsētā.

— Nu, kā tad klājas Igoriņam? — cik iespējams maigi es viņu pārtraucu.

— Igoriņš iekārtots bērnudārzā, kuru apmeklē ievērojama maršala mazdēls, — nemaz nemulsdama, viņa atbildēja, — kaujas ar šo mazdēlu, bet maršals man atvainojas. Vai varat iedomāties?

Es piekrītoši pamāju. Jā, tev, meitiņ, pilnīgi trūkst mēra izjūtas!

Ak, cik daudz pārdomāju tajā naktī! Cīnīdamās ar bezmiegu un ieklausīdamās nakts trokšņos, iztēlojos, kā mans Saša iet pēc Igora uz bērnudārzu, pēc tam sēž līdz vēlai naktij pārdzīvodams, gaidīdams sievu, līdz beidzot viņa ierodas — eleganta, skaista, papildinājusi savu paziņu ioku, zināšanas, dzīvi, nomākdama Sašu ar savu mierīgo, pašpārliecināto stāstījumu, un viņš apjūk, ieraujas sevī. Protams, laulības dzīvē vienam noteikti jāpiekāpjas, vienam jābūt ilkšu zirgam, otram — piejūga zirgam, tad nu mans Saša ir piejūgts Irinai — un viņa triecas pa to ceļu, kurš patīk viņai, bet piejūgtais nekā nevar izdarīt.

Neviens salīdzinājums neder, arī šis ne. Ir acīm redzams, ka Irina plaukst, viņai ir sava dzīve, Sašam sava, — kaut tikai neiznāktu slikti!

Toreiz — savā pirmajā braucienā — vienbrīd apjautājos viņai:

— Irina, vai tu centies patikt citiem?

— Vni vīriešiem? — ātri un labprāt viņa precizēja, it kā būtu pieradusi pie šādiem jautājumiem.

— Sievietēm arī.

— Mīļā Sofja Sergejevna, bet vai ir tāds cilvēks, kurš negribētu patikt citiem? Tas taču ir kultūras un estētikas jautājums. Ja cilvēki sāktu sevi kontrolēt, viss, arī dzīve kļūtu krāšņāka, tātad arī labāka. Sadusmoties uz skaistu sievieti ir grūtāk nekā uz parastu cilvēku. Būtu mazāk rupjību.

Vesela teorija! Daiļrunas azartā viņa izpļāpājās:

— Vispār man viena draudzene sacīja: «Ira, kaut tik tevi šis «emancipē» nenovestu līdz nelaimei.» Emancipācija, citiem vārdiem — vienlīdzība, vienlīdzība ar ko — ar vīrieti, kā gan vienlīdzība var tiktāl novest? Turklāt vēl līdz nelaimei.

Agrāk viņa bija klusa, nerunīga, tagad kļuvusi pļāpīga, un man pēc tam ne jau vienam mēnesim vien pietika vielas pārdomām, lai izlobītu viņas teorijas un slēdzienus, izprastu garastāvokli un frāzes.

Jo biežāk es tās atcerējos, jo skaidrāk zināju: arī šis ir viens no posmiem, kas aprēķināts iepriekš, iecerēts un īstenots apzināti un precīzi. Taču pļāpīgums un atklātība pagaidām ir ārišķīga, nevis pēc būtības, tā ir atkarīga no mērķa tuvuma un veiksmes prieka.

Dzīve iegrozījās tā, ka uz Maskavu es varēju aizbraukt tikai tad, kad Aļai uznāca jauna lēkme un viņa nokļuva slimnīcā. Kopējas, kuras es salīgu Aļai, ilgi neturējās, viņa bija smagi slima, meitai biju vajadzīga es, tā ka mana dzīve, mani pēdējie gadi pirms pensijas lasītavā vērtās sevišķi grūti.

Tikai tur, aiz drūmā nama dzeltenajām sienām, es nespēju palīdzēt meitai un tāpēc aizbraucu. Mana sirds plīsa vai pušu, gandrīz ik dienas es zvanīju nodaļas vadītājam, kaut arī tas bija bezjēdzīgi, uztraucos, dzīve Maskavā jau pēc nedēļas mani sāka kaitināt — un es atgriezos. Pēc tam reti parādījos Maskavā. Reiz pie manis ieradās Igors, kas mācījās piektajā klasē.

Tajā laikā viņš aizrāvās ar tehniku, nodarbojās ar konstruēšanu, bija Pionieru pils aktīvists, un notika tā, ka brauciens pie manis pārtrauca viņa nodarbības. Viņš draudzīgi mīlinājās, taču skuma, un es viņu necentos aizturēt. Turklāt drūma ir tā māja, kurā uz mūžu iemitinājusies slimība. Lai arī kā smietos, jokotu, priecātos, viss tikai īsu brīdi, ne pa īstam, īstais ir sarūgtinājums, skumjas, ilgas. Ne jau tās ilgas, kas nes laimi, bet gan nomācošas, mokošas, sirdi plosošas ilgas.

Es saudzēju savu mīluli, negribēju, ka viņam būtu jādalās ar mani — pat uz neilgu laiku — manās ciešanās. Taču izlikties, ka man ir viegli, vairs nebija spēka. Iznāca tā, ka viņš pie manis ciemojās tikai vienu reizi, es Maskavā — piecas sešas reizes. Aizgājusi pensijā, atteicos no kopēju pakalpojumiem Ajai.

Irina sekmīgi aizstāvēja disertāciju, no bibliotēkas pārvācās uz universitāti, lasīja lekcijas, dabūja krietnu algu, laida klajā grāmatiņu par Servantesu, kaudiljo nomira, Latiņamerika izslēja kamiešus, radās aizvien lielāks pieprasījums pēc spāņu valodas pratējiem, brauca delegācijas, tika tulkota literatūra, bija vajadzīga viņas neizsīkstošā enerģija — un viņa ienira interesantā dzīvē.

Bet Saša? Viņš nesūdzējās, taču bija sācis dzert, un tas mani sāpīgi ievainoja.

Vēstules no Maskavas pienāca aizvien retāk. Toties katrā lasīju sūdzības par Igoru. Viņam bija apritējuši piecpadsmit gadi, viņš bija izrāvies no pakļautības, kļuvis spītīgs un nepiekāpīgs.

Es atbildēju, lai dēls un vedekla nezaudē pacietību, tas ir tāds īpašs vecums, arī es mocījos ar Sašu, kad viņam bija sešpadsmit gadu, pec tam viss pārgāja. Vajadzīga pacietība un maigums, zināmā mērā jāatsakās arī no savām personiskajām izpriecām dēla labā.

Vērsos pie Sašas un Irinas daudzskaitlī, taču patiesībā rakstīju vedeklai. Kā tad tā — pati ir pasniedzēja universitātē, inteliģenta dāma, bet dēls droši vien pamests pašplūsmā tādā vecumā, apkārt tik daudz zemūdens klinšu — zēns jāpasargā, beigu beigās pašu labā jāpasargā, jāatsakās no pieņemšanām sūtniecībās, no jaunām ārzemju filmām Kinonamā, no viesiem.

Kaut kas ir jāziedo, arī Sašam mazāk jādzer, nav jādomā par patmīlību, biežāk jābūt kopā ar dēlu, citādi — kāds gan viņš var būt paraugs atdarināšanai? Ja arī Sašam ir nesaskaņas ar sievu, jāatccras — pieauguši cilvēki! — viņiem ir dēls! Un viņi par to ir atbildīgi.

Piepeši gluži kā zibens noplaiksni. Nē, tas nav aizsteidzies priekšā pērkonam, draudīgas skaņas tiku saklausījusi jau agrāk. Taču zibens apžilbina.

Es atvēru ar Sašas roku rakstīto aploksni un apstulbu. Tikai viena īsa frāze:

«Mēs ar trinu izšķīrāmies.»

TREŠĀ DAĻA

Dzirdu tikai dārdoņu, dārdoņu vien, kaut kādus izsaucienus, redzu Svešas ēnas. Atveru acis. Ar grūtībām nāku pie samaņas, taču nevienu nepazīstu — tikai baskāji meiteni. Viņa stāv visiem aiz muguras uz kupejas slieksnīša, saule nozudusi, virs pavadones galvas spīd elektriskais plafons.

— Vai jums ir slikti? — kāds jautā, un es ieraugu pār mani pārliekušos sievieti, kurai no putekļmēteļa apakšas lien ārā balts uzsvārcis. — Vai streiko sirds? — viņa jautā, bet pati jau ņem manu roku, tausta pulsu.

— Kāpēc jūs tā domājat? — lēnām saku.

— Jūs joprojām guļat! — meitene iesaucas. — Nekā neēdat. Braucam otru diennakti...

Šeit ir vēl viens — trešais. Vīrietis ar dzelzceļnieka formas cepuri galvā, droši vien vilciena brigadieris. Vilciens stāv — tātad kāda liela stacija

— Varbūt jūs izkāpsiet? — viņš maigi jautā. — Šeit ir laba slimnīca.

— Muļķības, — atbildu, — man vienkārši jāizguļas, jo esmu iedzērusi miegazāles.

— Ko? Cik daudz iedzērāt? — kā pratinādama jautā ārste.

— Neuztraucieties, — saku, — dimedrolu, divas table-tcs_ diennakts laikā, ja tā ir jau pagājusi.

Ārste nomierinās, uzrotī man piedurkni un mēra asinsspiedienu.

— Pazems, — pēc brīža viņa saka brigadierim,— pulss palēnināts, taču nav nekā briesmīga.

— Vai izdzīvošu? — es zobgalīgi jautāju. Viņi manu ironiju nepamana.

— Cik jums gadu?

— Viss kārtībā, ko jūs iedomājaties! — es apjūku, un šie divi, liekas, atgūstas. Mana miegainība izzudusi, esmu spējīga reaģēt un saprotu, ka pats labākais būtu viņus izlikt aiz durvīm. — Tavu nekautrību! — brīnos. — Jūs ielaužaties bez klauvēšanas, es nevienu neesmu aicinājusi.

Viņi attālinās, brigadieris atvainojies klusinātā balsī baras uz pavadoni:

— Ko tu, Taņa, sacēli traci!

— Taņa! — saucu baskāji, sapratusi, ka viņa jāglābj, un redzu apmulsušu, pietvīkušu seju. Viņa stāv uz sliekšņa un murmina:

— Atvainojiet, es domāju.,,

— Panāc šurp, — pasaucu, — aizver durvis! — Viņa klausās. — Domāji, būs nomirusi vecene? Paldies par rūpēm!

— Piedodiet...

— Nē taču, es nopietni. Paldies! Vai tiešām augu diennakti esmu nogulējusi?

— Arī neēdat nekā ...

— Pasūti man buljonu!

Man šķita, ka viņa zibenīgi, burtiski, pēc piecām minūtēm ienāca ar lielu buljona krūzi.

— Tūlīt izdzeršu, — paskaidroju pavadonei, — uzreiz vajadzēja pateikt, nevis celt paniku. Un atkal aizmigšu. Bet tu neuztraucies! Tā mēdz gadīties...

Klusēju, skatījos uz buljonu, pēc tam jautāju Taņaī:

— Kur tu dzīvoji? — Viņa neatbild. — Agrāk?

— Šeit, braucu jau trešo gadu. — Viņas acis ir izbijušās, apaļas.

— Nē, — purinu galvu, — tu nesaproti. Un nevajag arī. Raudu pavisam nevietā, nevaru saņemt sevi rokās, bet

Taņa piesēžas man klāt, gluži kā maziņai glauda plecu:

— Kas noticis? Kas?

— Ej, — nenoslaucījusi asaras, atbildu. — Vari iet. Tas ir viss. Man ir labāk.

Mīlīga meitene, gandrīz pusaudze, bet sirsniņa labsirdīga — lai dieviņš dod tev laimi!

Dzeru buljonu, jādomā, ka tas ir karsts, taču to sajūtu nenoteikti. Atveru rokassomiņu, savu burvju somiņu. Pamāju tai ar galvu:

«Sezarn, atveries!»

Un izņemu kārbiņu ar miegazālēm. Pati sev skaļi saku:

— Kāda laime, ka var nopirkt divas biļetes, visu kupeju, — ne no viena nav jākaunas! — Un, gluži kā pierunādama kādu, izlūdzos atļauju: — Vēl vienul

Sai vietā Stendāla sižets ir galā. Ar Sašas vēstuli vajadzētu beigt. Jauns cilvēks — jaunietei — cīnās par vietu zem saules, lieto visus paņēmienus, gan atļautos, gan aizliegtos, ja vajadzīgs, dod sitienu pakrūtē, un tas viss smalki formulēts: darbs, jauni mērķi, dzīves jēga!

Izlasījusi vienīgo Sašas rindiņu uz lielās, baltās lapas, vispirms iesaucos:

— Ko gan iesāks Igors?!

Mujķīgs jautājums: vai nu pie tēva, vai mātes, trešā varianta nav — tā man likās tai brīdī, nē, slikti es pazinu savu vedeklu.

Pēc dažām dienām atbrauca Saša. Es, viņu skūpstīdama, raudāju, bet viņš mierināja mani. Vakarā, kad Aļa aizmiga, uzvārīju tēju un mēs sākām smagu sarunu. Smaga tā bija tāpēc, ka sākumā Saša izvairījās no atbildes, klusēja un man nācās gluži kā ar knaiblēm izvilkt no viņa vārdus. Likās, viņš pats ir apstulbis, nesagatavojies, nav gaidījis. Es apjautājos viņam par to.

— Nekā tamlīdzīgai — viņš iesaucās. — Jau mēnesi pēc mūsu pārcelšanās zināju, ar ko tas beigsies.

— Tieši pēc mēneša?

— Noslēpumains labvēlis bija iegrūdis man galdā ar rakstāmmašīnu rakstītu zīmīti.

Viņš apklusa, bet es paskubināju:

— Bet kas tai zīmītē?

— Maksa par pieprasījumu, ko izsniedzis Rižovs Dzīvokļu apmaiņas birojā.

— Vai bija jāmaksā? — es brīnījos.

— Un kā vēl! — Saša nosmīknēja un šaubīdamies nosauca to: — Gulta.

Sabruku uz galda un no izmisuma skaļi ieraudājos: nevar būt, nevar būt! Es iedomājos rudmataino Rižovu — visu, līdz pēdējam sīkumam, ar pretīgajiem vasarraibu-miem, šo orangutānu, netīro dzīvnieku — un ar pūlēm izrunāju:

— Kāds nelietisl

— Izrādījās, ka nelietis biju es. Parādīju zīmīti Rižo-vam, viņš pārbijās, viss trīcēja, baidījās, ka iešu uz direkciju, partijas komiteju, lūdzās, vēla visu uz Irinu. Tad parādīju zīmīti viņai. Zini, viņa sacīja, ka to esot darījusi manis dēļ, bet es esot nepateicīgs lops. Nelietis. Tā es aizgāju no institūta, tu jau zini.

Manā mūžā bijis diezgan nelaimju — tās kropļojušas dvēseli, dedzinājušas un salauzušas, taču vienmēr es, tāpat kā citi, kurus pazinu un kuriem arī dzīve bija sagādājusi rūgtus brīžus, centos pēc labā, pēc mierīgas dzīves un prieka — tas ir dabiski, vienīgais iespējamais ceļš. Pat briesmīgos murgos nevarēju ne nosapņot kaut ko tādu: sava labuma dēļ pašai izraisīt katastrofu, kā apsvilušai mesties atvarā. Nē, nav iespējams to iedomāties, nav iespējams!

Bet Saša! Dzīvot ar cilvēku, kurš tevi piekrāpis, lai tikai iekļūtu Maskavā: kaut kas briesmīgs, veselam saprātam neaptverams!

— Kā tu varēji?! — atkal čukstēju.

— Piedevu, — dēls sacīja. — Mīlēju, tāpēc arī piedevu, taču viss velti, mīlestība neko neglāba. Tā izplēnēja.

— Un tu aizgāji?

— Nē, — viņš atbildēja pārāk lēni un vaļsirdīgi, — mēs izšķīrāmies.

— Aizgāja viņa?

— Mēs aizgājām katrs uz savu pusi.

— Ko tas nozīmē? — man nepietika ne prāta, ne spēka, lai izprastu šo vārdu spēli.

Mans dēls vīrišķīgi saņēmās un nolasīja glu*i kā spriedumu:

— Viņa aizgāja pie cita vīrieša, bet es aizgāju pie citas sievietes — tas arī viss.

Tas arī viss!

Aizmirsties, kļūt kurlam, nomirt! Tas arī viss... Es tiku domājusi, protams, varēju iedomāties, ka vedekla ir spējīga to izdarīt, bet ka arī dēls... Kaut gan... Viņš taču neaizgāja uzreiz, nerīkojās tā, kā tas ir parasts, kad vīrietis tiek aizskarts; viņš cieta, varbūt nogaidīja — gandrīz tāpat kā Irina.

— Viņai būs bērns, — Saša tikai piebilda. — Apprecējās ar diplomātu. Es? — viņš iesmējās, it kā akmens no sirds būtu novēlies. — Mērķēju augstāk! Zinātņu doktore, laureāte...

— Un deputāte? — es čukstēju.

— Pagaidām vēl nav deputāte, — viņš nekā nebija sapratis. — Bet kas viss dzīvē neatgadās!

— Jūs esat sajukuši prātā! Arī tu, Saša.,,

Viņš nokāra galvu, liekas, apvainojās.

— Tev ir grūti aptvert tādus jaunumus. Taču es, liekas, pirmoreiz mūžā esmu laimīgs. Mani mīl. Es arī mīlu, taču mīl arī mani, saproti?

Viņš raudzījās manī izbijies un jautājoši, mans pieaugušais dēls.

— Bet Irina?

— Tiklīdz piedzims bērns, brauks uz Spāniju.

Es taču jautāju par mīlestību.

— Kur tad paliks Igors?

Saša nodūra galvu, saāķēja pirkstus un saspringa.

— Redzi, māt, — viņš to pasacīja diezgan skarbi, — dēls atteicās braukt kādam no mums līdzi. Un mēs piekritām.

— Atteicās? — es brīnījos. — Viņš ir vēl zēns, arī tiesību viņam nav nekādu — vai tad iespējams atstāt viņu bez vecākiem?

— Iespējams, māmiņ, viss iespējams. Pēc gada viņš beigs skolu, iestāsies institūtā, pieaudzis cilvēks. Elgai — tā ir mana sieva — ir divi bērni, viņa atraitne, bet Irinas diplomāts grib uz ārzemēm, viņam Igors nav prātā.

— Atdodiet mazdēlu man! — iesaucos. Taču dēls pakratīja galvu:

— Viņš arī tev nav vajadzīgs, tev ir Aļa. Un vispār...

— Kas — vispār?! — sašutusi zaudēju pašsavaldīšanos.

— Vienistabas dzīvoklis paliek Igoram, mēs viņu nepametīsim, beigs institūtu, apprecēsies. Viņam neviens neko neatteiks, tici man, Elga ir labs cilvēks, tā ka neraizējies.

— Bet sirdsapziņa, dēls? Vai tā neprotestēs?

— Viņam mēs neesam vajadzīgi, pieaudzis cilvēks.

— Veltīgi tu tā runā, pēc vecākiem jūtu vajadzību pat es, vecene.

— Nu, ko tu gribi? Igors atteicās braukt gan pie manis, gan pie Irinas.

— Saki beidzot, — šīs neticamās sarunas nomocīta, jautāju, — tikai, lūdzu, godīgi, — kuram šī ideja piederēja — tev vai Irinai?

Viņš papurināja galvu:

— Igoram!

Stiprie visu uzveļ vājajiem. Pieaugušie — bērniem.

Nezinu, kā citi, bet es nopietnās sarunās apjūku, visu līdz galam nenoskaidroju un pēc tam mokos ar neskaidriem jautājuniem, mokos ar bezmiegu. Taču izskaidrošanos ar dēlu nevar nosaukt par sarunu, pat visnopietnāko ne, tas ir kaut kas vairāk — tiesa, spriedums, mocīšana, spīdzināšana. Es slikti sapratu, visu nevarēju aptvert, daudzus viņa vārdus palaidu garām, iekrizdama kurlumā, transā, zaudēju valodu, pēc tam apķēros, bet bija par vēlu, kaut kas tika palaists garām no Sašas nesakarīgajiem spriedelējumiem.

Kad viņš no manis atvadījās, lai dotos uz aerodromu, es, kā vienmēr, novēlēju viņam: «Laimīgu ceļu!» — taču tūlīt pārmetu sev vaļsirdības trūkumu — nu es vairs

neticēju viņa laimei. Vēl sliktāk — viņš man bija kļuvis

svešs.

Es kaunināju sevi, piespiedu sevi domāt un just citādi nekā iepriekš, bet nespēju, nē, nespēju: dēls attālinājās no manis, un, jo vairāk domāju par viņu, jo straujāk viņš attālinājās.

Kur snaudusi mana pašcieņa tik ilgus un melīgus gadus, es ar novēlošanos tai jautāju un pati sev atbildēju: tātad nav bijis šīs cieņas, jo mīlestiba bez pašcieņas ir pazemojoša, nav iedomājama.

Ko nozīmēja tava ilgus gadus mokošā pacietība, es domāju, pēc tam taču mīlestības vairs nebija, izrādās, bija palikusi tikai nogaidīšana, kails aprēķins — kā tas tev radies, manu dēliņ? Vai tava vājā rakstura dēļ? Bet vai tas nav pārāk nomierinošs paskaidrojums?

Un jaunā ģimene — varbūt tu atkal peldi pa straumi? Ari šī peldēšana var kļūt postoša. Vai tikai tu neslēp galvu kā strauss smiltīs? Baidies no dzīves, negribi tai kļūt neuzticīgs?

Beidzot Igors — kas ar viņu notiks?

Man nezināmā Elga, divi sveši bērni, jaunā Sašas māja, viņa darbs — tas viss nepavisam mani neaizskāra, neaizvainoja.

Igor!

Kopš dēla aiziešanas visas manas jūtas bija vērstas uz Igoru — mazdēlu un dēlu reizē.

Nomocījusies nedēļu bezmiegā, sāku aktīvi darboties. Aizgāju uz lasītavu, piezvanīju dažiem draugiem; izeja, kaut arī ne sevišķi laba, tomēr radās: es salīgu Aļai kādu Medicīnas institūta studenti, piesolot viņai uzturu, naktsmājas, labu samaksu, un aizdrāzos uz Maskavu.

Tikšanās sīkumus nestāstīšu; sen nebiju redzējusi Igoru, gadus trīs, jādomā, saņēmusi tikai fotogrāfijas, taču arī to sen nav bijis, mazdēlu gandrīz nepazinu — slaiks, garāks par māti, kalsens, seja šaura gluži kā tēvam, taču izteiksmīga kā mātei un acis, protams, viņas. Glīts puisis — gan manējais, gan tāds kā svešāds.

Sirsnīgā bērnība ieslīgusi pagātnē; viņš nemetās man ap kaklu kā agrāk, atturīgi noskūpstīja, paņēma no rokām mantas un palīdzēja novilkt mēteli. Es apmulsu — manā priekšā bija cits cilvēks —, taču slēpt satraukumu ar pļāpāšanu vairs nepietika spēka, es tikai apjautājos:

— Vai nedzīsi prom? Atbraucu pie tevis padzīvot.

— Arī tu? — viņš raudzījās manī smaidīgs, bet izturējās atturīgi.

— Ko nozīmē «arī tu»? Kāds jau ir atbraucis?

— Nē, vienkārši tāpat, — viņš nosmīnēja.

«Vienkārši tāpat» nekas nemēdz notikt, arī māju uzreiz

nevar uzcelt; man vajadzēja ne mazumu pacietības, lai visu ieraudzītu un saprastu.

Stāsta, ka sešpadsmit gadus vecam cilvēkam gads līdzinās veselam laikmetam. Igoram gadījās vairāki laikmeti vienā gadā.

Savu vizīti es iesāku, gluži kā inspektors, ar dzīvokļa apskati.

Ledusskapis bija piebāzts ar produktiem vismaz triju cilvēku ģimenei — gaļa, visdažādākās desu, sieru šķirnes, gatavas Kijevas kotletes, pelmeņi, apakšējā — augļu nodalījumā kārbas ar sulām un ikriem — gan sarkanajiem, gan melnajiem. Istaba ārkārtīgi tīra, spīd un laistās. Vannas istaba lieliski izremontēta, spožas flīzes, milzīgs spogulis, pie kura, it kā šeit dzīvotu sieviete, daudzkrāsainu šampūnu rinda, pie sienas blakus lielajiem — arī krāsainajiem dvieļiem lepns aveņkrāsas ārzemju frotē peldmētelis.

Nolēmu neforsēt notikumu gaitu, bet gan runāt ar Igoru piesardzīgi — šodien par vienu, rīt par citu —, vispirms apskatīties un, kad no rīta viņš aizgāja uz skolu, nesteidzīgi sāku saimniecības darbus. Atvēru veļas skapīti, izņēmu zeķes, sporta kreklus, virskreklus.

Gribēju sakārtot, salāpīt veļu, ja vajadzētu, izmazgāt, taču nekāda darba neatradu, un tas mani satrieca. Krekli bija tīri, izgludināti, zeķes salāpītas. Skapis pilns ar mantām — divi labi uzvalki, augstas kvalitātes zamšādas žakete, pavisam jauni angļu džinsi.

Arī dzīvoklis bija citāds. Kādreiz likās, ka dēla ģimene cenšas tuvoties pasaules standartam, taču tai laikā — cik sen tas bijis! — vēlēšanās nesakrita ar iespējām. Pēdējā laikā dzīvoklis bija līdz nepazīšanai pārvērties: nomainītas mēbeles, radies zināms stils. Importa sekcija ar bāru, ar dzeltenu, senlaicīgu stiklu vitrīnā, dārgs, zils dīvāns, pūkains paklājs. Lampas novietotas tā, ka vakarā istabā ir omulīgi, klusināts apgaismojums ar spilgtiem akcentiem pie dīvāna un uz galcla. Citu zemju mākslinieku gleznas kļuvušas par realitāti, bet, kaut arī tas nav nekas slikts — gluži otrādi, jāpriecājas —, visā es saskatu kaut kādu samākslotību, vienkāršības trūkumu, kas tik Joti nepieciešama mājās.

Atbraucu, tāpat kā pirmoreiz, bez jebkāda brīdinājuma un telegrammām, tā ka mēs ar bijušo vedeklu tikāmies iepriekš nesagatavojušās — ne es, ne viņa.

Noklikšķēja slēdzene, izbiedēdama mani, durvis atvērās, un manā priekšā uzradās Irina ar lielu, modernu tirgus-somu, kas novilka viņai roku.

Tā nu mēs satikāmies!

Viņa klusē, skatiens nepatīkami saspringts, baidās no manis, no maniem jautājumiem. Mana seja arī, jādomā, nebija kā konfekte, nez vai man izdevās apvaldīt jūtas labāk nekā Irinai.

A^ērnā aina. Gluži kā Gogolim.

Viņai ir liela izlikšanās pieredze, turklāt viņai jāizvēlas priekšāstāvošās sarunas tonis, un Irina iesaucas ar neīstu prieku:

— Ak, Sofja Sergejevna! — Tiesa, «ak» bija nedaudz novēlojies, un es atbildu viņai tādā pašā tonī:

— Sveicināta, Irinai

AAēs saskūpstāmies, it kā nekas nebūtu noticis, taču es tikko turos kājās: sirds vai gatava izlēkt no krūtīm, it kā es atrastos dēla vietā un mani pašu kādreiz Irina būtu pievīlusi.

Viņa dodas uz virtuvi, izkravā iepirkumus, izņem kastroli ar vārītu cāli, somu desu, kaut kādus dīvainus konservus, ko neesmu redzējusi, apelsīnus.

Tikai tagad — neticami, ka sievietei tik Joti aizmiglo acis mātes greizsirdība! — pamanu, ka viņa ir uz grūtām kājām: zaļa brīva krituma kleita, kurpes ar zemiem papēžiem. Samierinies, māt, samierinies, atmet savas cerības!

Dīvaini, gandrīz vai jāsmejas — kādreiz taču atklāti ienīdu vedeklu, žēl bija Sašas, bet tagad esmu gatava visu piedot, kaut tikai salabtu, atgrieztos viens pie otra. Igoriņa dēļ.

Taču nē, nu vairs tas nav iespējams — redzu pati savām acīm.

Redzu nosvērtas, noapaļotas kustības, grūtniecība viņu vērtusi dabisku, saspringtā lokanība izzudusi, skatiens koncentrēts, taču topošās mātes priekšnojautu apgarots. Ko lai dara, ir jādzīvo tālāk...

— Jūs varat iedomāties, Sofja Sergejevna, — Igoriņš nekā neēd, — Irina aizsāk jaunu meldiņu, — ledusskapis pilns ar produktiem, taču viņam nav apetītes, kaut kas neticams, viņa vecumā bērni ēd kā zirgi, aug, bet viņš ne, pavisam novājējis — tievs kā sērkociņš; jūs viņu, protams, redzējāt?

Pat valoda mainījusies — es pamanīju. Atcerējos pirmo sadursmi toreiz uz kāpnēm — Irina paņēma mani aiz elkoņa, apņēmīgi pavērsa pret sevi un izskaidroja savu augsto morāli. Viņas frāzes bija skaidras, aprautas — īsi jautājumi un tikpat īsas — kā sitieni — atbildes. Tagad valoda plūda kā burbuļojošs strautiņš — daudzvārdība kļuva par ērtu formu, kas aizsedza patiesību. Gluži kā viņas kuplā kleita.

Beidzot viņa ienāca istabā un mājīgi kā kaķene iekārtojās dīvāna stūrī.

— Nu, Sofja Sergejevna, — viņa sacīja, — mēs esam vienas, daudz kas aiz muguras — un mums laikam jāizrunājas?

Ak redz, ko — jāizrunājas gan! Bet vai vērts to darīt? Tam nav nekādas nozīmes, es nekā neizlemju un vispār... No jauna uzvandīt smago sarunu ar dēlu, atkārtot to, mazgāt veļu? Veļa ir jūsējā, jūs to arī mazgājiet, man nav jāzina visi sīkumi! Esmu pārāk veca.

Klusums kļuva nospiedošs, tas grieza ausīs.

— Kāpēc tu atstāji Igoru? — beidzot jautāju. Vienīgais, par ko es raizējos. — Visādi mēdz atgadīties, taču dēls...

— Jūs to zināti Viņš pats atteicās. To prasīja veselais saprāts! — Irina iesaucās; es biju trāpījusi mērķī, biju pārliecināta, ka nevis dēls, bet gan morālā puse viņu uztrauca. Jādomā, ne jau man pirmajai tika pierādīta veselā saprāta mērķtiecība, vienīgi tas attaisnoja Irinas soli. Protams, arī Sašas rīcību.

— Veselais saprāts prasa, — ar pūlēm valdīdamās, sacīju, — lai bērnam būtu māte. Kaut vai māte.

Ar caururbjošu skatienu pētīju Irinu, centos uztvert viņas skatienu, taču tajā atspoguļojās tikai ieslēgtās stāvlampas gaisma.

— Velti jūs tik kareivīga, mīļā Sofja Sergejevna, — viņa pieglaimīgi sacīja. — Man ar Igoru nekas nav mainījies. Es nāku katru dienu. Nesu produktus. Divreiz nedēļā ierodas mūsu mājkalpotāja — man tagad grūti apkopt dzīvokli. Mēs rūpējamies par viņa garderobi, iegriežos arī skolā. Vai ir jāstāsta, ka mēs maksājam par dzīvokli un vēl dodam mēnesī simt rubļu? Piecdesmit pieliek Saša. No šejienes joprojām neesmu izrakstījusies, lai saglabātu Igoram dzīvokli līdz viņa pilngadībai.

Viņa mazliet aizdomājās. Droši vien pašas runa likās cienīga, maiga un pārliecinoša. Saprātīga. Tiesa, kaut kā pietrūka no morāles sfēras, bet viņa to drīz vien atrada:

— Viņam ir daudz labāk, nekā bija. Nedzird strīdus. Neredz nemīlestību. Bet tas nav tik mazi

Ak redz, kā! Slikti, ja bērns neredz mīlestību. Labi, ja neredz nemīlestību.

Vai viņa atrada kaut graudiņu patiesības sarunā ar mani? Prata saskatīt? Katrā ziņā toreiz es piekritu tam, izdarīdama kļūdu. Kas varēja iepriekš paredzēt, cik bargi nāksies maksāt par mūsu kļūdu...

— Viņš taču jau pieaudzis, — Irina mēģināja iegalvot, — viņam būtu grūti jaunā ģimenē. Gan manā, gan Sašas — vienalga. Jaunais tēvs nav tēvs — kas viņš ir? Jaunā māte vai pamāte? ...

Tas ir tiesa, es nodomāju. Grūti — trūkst vārdu. Piekritu — lai nolādēta tā stunda... Lai dzīvo viens, ja reiz liktenis tā lēmisl Toreiz vēl nodomāju — ko nevar celt, to nevar nest.

Visu mūžu esmu samierinājusies ar apstākļiem, pakļāvusies tiem.

Irina stiepa tīkliņus, bagātīgi deva naudu, bet Saša it kā sacentās ar viņu.

Jau pirmajā dienā, tikko Irina bija paspējusi aiziet, ieradās dēls. Aizelsies iedrāzās priekšnamiņā — rokā aukliņa, uz kuras kā barankas savērti tualetes papīra ruļļi. Ieraudzījis mani, viņš apjuka, tad bezgala priecīgs metās skūpstīt. Es atstūmu viņu, nosmīnējusi:

— Pat par to rūpējaties?

Viņš nesaklausīja ironiju, pareizāk sakot, negribēja saklausīt:

— Vai, tas taču tāds deficīts!

Atbrīvojies no nastas, viņš sāka vicināt breloku ar atslēgām un iztaujāja — kā atbraucu, kā ar veselību...

— Tu esi nopircis mašīnu? — es pamāju ar galvu uz breloku.

— Nē taču, tā ir Elgas, — daudz nedomādams, viņš ņipri atbildēja un tūlīt nosarka, nokaunējies no manis. Viņš nekļūdījās — es nodūru galvu, lai neredzētu dēlu: savas sievas personiskais šoferis? Vai aplaimotais muļķis? Kas viņš vēl tur ir, mans nabaga Saša?

— Arī dzīvoklis labs? — es jautāju drūmā balsī.

— Trīsistabu, — mani nesapratis, viņš atbildēja.

— Arī vasarnīca ir?

— Arī vasarnīca.

Viss jums ir, mani mīļie, es īdzīgi domāju, bārdaina sevi par to, ka nevaru savaldīties; laikam esmu pārvērtusies par vecu grezeli, kas visus apskauž. Taču mana sirds uzveica prātu — ne velti saka, it kā jūtām varot vairāk uzticēties nekā prātam.

Viss jums ir, domāju, tikai, ja labi apsver, tad nav nekā, tam visam — graša vērtība: vējš uzpūš — un izkūp kā dūmi. Jūs, dumiķīši, neapjēdzat: ja ir kas dārgs, īsts, neaizstājams, tad tas ir dēls, dzimtas asinis, kaut ko tādu nevar tik vienkārši iegūt, bet, ja zaudēsi, tad uz visiem laikiem. Taču jūs, nabaga dvēseles, no viņa atsakāties!

Ko lai iesāk? Dzīve ir mūsu tiesnesis, tā arī tiesās. Agri vai vēlu, bet noteiks tiesas dienu.

Kāds viņš izaugs, neviens nezina. Varbūt novērsīsies no jums jūsu miesīgais dēls un sacīs: nav man vecāku, varbūt, kad jums kļūs sērdienīgi un vientuļi, rīkosies tāpat kā jūs ...

Es nedomāju pareģot nelaimi, nesludinu, nevēlu ļaunu, tikai domāju — domāju ar drudžainu izmisumu un neiz pratni, vai tiešām šo vienkāršo patiesību tik grūti saprast un uztvert. Tik neiespējami.

Vai arī cilvēki zina, uz priekšu visu zina, tikai slēpjas paši no sevis, no pienākuma, no mīlestības, slēpjas no līdzjūtības, izlikdamies, it kā šīs jūtas, uz kurām balstās pasaule, nebūtu domātas viņiem.

Bet kā tad mana labdare Marija? Vai tiešām viņas mūžs būtu tukša skaņa?

Un es pati?

Nē, nav tik vienkārši iznīcināt labsirdību — tad ir daudz kas jāaizmirst, pārāk daudz.

Kas tikai neiešaujas vecajā galvā, visu jau nevar izteikt, un nav neviena, kas īpaši klausītos.

Nopūties un klusē...

Jūnija sākumā Irina darīja man zināmu — Igors beidzis devīto klasi un viņa gribot šo notikumu atzīmēt. Es piekritu, nezinādama, kas iecerēts.

Mūžu dzīvo, mūžu mācies. Nebiju tik tumsonīga, daudz ko esmu dzirdējusi, daudz ko pieredzējusi, bija arī draugi ar dažādiem likteņiem, universitātes bibliotēkā ilgi nostrādājusi, taču pirmoreiz mūžā redzēju, ka var atgadīties arī kas tāds.

Aizvien domāju, kā lai šo notikumu atzīmēju. Kaut ko izcepšu, sagatavošu — tas nav tik svarīgi. Galvenais — ko iesāks vecāki, ja atnāks abi, vecā ģimene — būs neērti. Igoram svētki, bet viņš uztrauksies — kam

tas vajadzīgs?

Kāda man tur daļa? Domā vai nedomā — dzīve rit tālāk bez tevis. Piepeši atskan zvans, un uz sliekšņa parādās Irina, viņai blakus pārāk švītīgi uzcirties dūšīgs tēvainis — viņas diplomāts. Ne lūgti, ne aicināti. Ko lai dara, domāju, jābūt laipnākai, bet viņi ienāk tik droši, noauj apavus, kā tas pieņemts Maskavas dzīvokļos, diplomāts spiež man roku, stādās priekšā — Boriss Vladimi-rovičs! — uzsit Igoram uz pleca tā, ka tas notrīs, un jautājoši skatās uz mani.

Irina sāk rosīties — liek uz galda traukus —, Boriss Vladimirovičs sadrebina dīvāna atsperes, optimiski dungo kādu dziesmiņu.

Tikko es nodomāju — kaut neatnāktu Saša, būs neērti, atgadīsies vēl kas nepatīkams, izraisīsies skandāls —, it kā par spīti atskanēja zvans.

Radās neveikla situācija: zvans, Irina tuvāk durvīm nekā es, taču raugās uz manu pusi, bet es skatos uz Igoru. Viņa garastāvoklis nav nosakāms — nav īpaši priecīgais —, viņš vienaldzīgi lūkojas apkārt, acis apātiskas, pat vienaldzīgas. Viņš jūt manu skatienu, taču nepagriežas, nekā nedara, lai atvērtu durvis. Es eju atvērt.

Otrpus sliekšņa stāv miesās kupla gaišmate ar ziediem rokās, vienkāršā, paslikti pieguļošā, tumšā kostīmā. Nāk pie manis, familiāri saņem mani aiz pleca, pievelk sev klāt, noskūpsta vaigu, runā patīkami vibrējošā, valdonīgā balsī:

— Saša ceļ ārā kravu. Bet es esmu Elga.

Mana dēla jaunā sieva droši ienāk dzīvoklī, draudzīgi sasveicinās ar Irinu un viņas vīru, izrādās, viņa arī ir Vladimirovna, tūlīt atskan smiekli, viņi dzīvi sarunājas par niekiem, bet es nezinu, kur likties, kā izturēties. Bijušie vīri un sievas, pēc visiem literatūras likumiem, esot mūžīgi ienaidnieki; atveduši savas jaunās sievas un vīrus, šie gandrīz vai skūpstās — nevar saprast, vai nu tas ir neaptveramais inteliģences apvārsnis, vai neizmērojama liekulība. Inteliģence viņiem piestāv daudz vairāk, Boriss ar Elgu cenšas mani iesaistīt sarunā, uzdod man dažā dus jautājumus, pēc viņu uzskata, man saprotamus, — gan par laika apstākļiem, gan par darbu bibliotēkā.

Man derdzas viņu uzspiestā pieklājība, taču pamazām sāku apjaust, ka arī viņi paši ir pamatīgi apmulsuši, tikai savu apjukumu slēpj aiz runas plūdiem — tāda mode —, jo palikt viņiem nav kur.

Ar troksni un dārdoņu durvīs parādās Saša, nevis viens, bet ar diviem palīgiem, kas, šļūkādami ar zābakiem, velk iekšā milzīgu kasti — tas esot krāsu televizors, dāvana Igoram. Es iesaucos izbrīnā — tas ir pavisam dabiski, pirmā reakcija; istabā sākas kņada: melnbalto novāc, jauno velk ārā, ieslēdz, regulē ... Es novēroju Igoru. Skatās izrādi ar interesi, liekas, krāsu televizors viņam nav vienaldzīgs, taču īsti nevar saprast, kas viņu uzjautrina vairāk — dāvana vai rosīšanās ap to.

Irina arī brīnās, it kā dāvanu būtu atstiepis nevis viņas bijušais vīrs, bet gan labs draugs vai vecs paziņa, labsirdīgi smejas, jautri trallina, sauc no virtuves visdažādākās replikas. Beidzot televizors darbojas, palīgi aizgājuši prom, Saša, gaviļu pārņemts, ielej glāzītēs, Elga kā ar labu draudzeni simboliski saskandina ar Irinu — viņa dzert nedrīkst —, pieaugušo skatieni vērsti uz Igoru, tēvs uzsauc garu, nesakarīgu tostu par dēla labklājību un visām iespējamām viņa pozitīvajām īpašībām, kas tik nepieciešamas sabiedrībai, — godīgumu, krietnumu, labsirdību un kārtīgumu.

Uztveru Igora skatienu, kas klīst pa tangenti no tēva uz galda apakšu, skatiens ir noslēgts, tajā neko nevar izlasīt. It kā tiktu runāts par kādu cilvēku, kura šeit nav. Igors ir uzlūgts ciemos — tikai uzlūgts.

— Paldies, tēt! — viņš neļauj tēvam pabeigt runu. Sakarā ar svinībām glāzītē ieliets sausais vīns, taču viņš to neaiztiek, vīna glāzē lej limonādi. Dzer mierīgi, kā jau pieklājas dzert ūdeni, bet es redzu, kā no kuplo skropstu apakšas piepeši izlaužas zibenīgs, sitienam līdzīgs skatiens. Vispirms uz Elgu. Pēc tam uz Borisu.

Esmu pārliecināta, ka neviens to nav pamanījis, un man ir taisnība. Tēvs un māte zelē uzkožamos, pļāpā un, ja arī redz dēlu, tad uztver visu kopumā, labākajā gadījumā — viņa mierīgo seju. Acumirklīgu skatienu viņi nav spējīgi uztvert.

Vīna glāzes piepildītas, nu runā māte. Viņas runa ir daudz sakarīgāka, jūtama filoloģiskā izglītība, disertācija, Servantess. Taču viņa it kā norunājusi ar Aleksandru — viņas tosts nepārkāpj dēla pienākumu robežas — jābūt godīgam, kārtīgam ...

Igors joprojām raugās apkārt. Viņš pagriež televizoru skaļāk un klausās to vairāk paraduma nekā nepieciešamības dēļ. Tas viņam neuzliek nekādus pienākumus, vienkārši klausās — un cauri.

Irina monologu noslēdz ar izteiksmīgu fragmentu no mīļotā spāņu literatūras klasiķa:

— Mīļo dēliņ, «nekas nav tik lēts un nekas nav vērtējams tik augsti kā pieklājība».

Tas neatstāj uz Igoru nekādu iespaidu — viņš ir pamiris, it kā aizsnaudies.

— Bet tagad, — Irina bāž roku savas kuplās kleitas kabatā, — pieņem šo dāvanu!

Igors atdzīvojas, skatās ar interesi, viņa izvelk mazu, spožu atslēdziņu un sniedz to dēlam.

— Paskaties pa logu!

Igors paklausīgi izpilda pavēli, un visi metas viņam pakaļ. Pagalmā stāv sarkans motocikls ar vējstiklu.

Tas acīmredzot iecerēts, lai panāktu efektu, Irina gaida sajūsmas šalti, taču Igors aukstasinīgi un bez emocijām apstiprina:

— Java.

Viņš pagriežas, skūpsta māti, un es redzu instinktīvu Sašas reakciju — smaida, taču drudžaini, it kā sportists, kas zaudējis sacensībās.

Igors skūpsta māti, uzsmaida viņai, pēc tam sniedzas pāri galdam pie tēva un saka, ne pie viena nevērsdamies:

— Esmu bagāts gluži kā šeihs.

Vakarā mēs paliekam divi vien.

Mīļotie vecāki ir tik uzmanīgi, ka aiziet, tikko nomazgājuši visus traukus. Elga un Boriss Vladimirovičs jūtas sevišķi neveikli, demonstratīvās, nedabiskās rūpes par pamesto pusaudzi kļūst pārāk uzkrītošas, sarunas pierimst, Irina un Saša šķindina virtuvē traukus — viņa mazgā, viņš slauka —, bet es domāju, ciktāl gan var aiziet šī sacensība.

Beidzot durvis aizveras — un es atviegloti uzelpoju.

Kā var nomocīt un nogurdināt šī mīlestībai

Mīlestība? Igors to neizturēja, aizskrēja uz veikalu pēc motociklistu ķiverēm, pēc tam, neiegriezies mājās, aizlaidās izmēģināt dāvanu. Izrādās, viņš esot mācījies speciālos kursos, nokārtojis visus eksāmenus, jau februārī ieguvis tiesības, kuras izsniedz tikai vecākiem par sešpadsmit gadiem. Dāvana satriecoša, un ja vēl pieliek krāsu televizoru... Vecāki lutināja Igoru, tas bija skaidrs, lutināja ar skaidri izteiktu jēgu — bet viņš?

Ko domāja viņš?

Mazdēls atgriezās satraukts, sārtiem vaigiem un nometa uz grīdas ķiveres. Jau pie durvīm viņš uzsauca man:

— Vecmāmu], tu redzēji, kā senči atpērkas?

Ilgi gadi man bija vajadzīgi, lai izveidotu savus uzskatus, pārbaudītu tos, pirms pieņēmu patiesību, bet viņš ar vienu vēzienu nocirta: atpērkas!

Neko neatbildējusi, sāku iztaujāt mazdēlu par skolu. Viņš atbildēja gurdi, tad piepeši ierunājās:

— Mūsu klasē ir viena meitene, viņai arī vecāki šķīrušies, viņa aizvien raud — vai vari iedomāties?

Kādu brīdi klusēju, pirms atbildēju:

— Varu gan iedomāties.

— Bet es uzskatu, ka tas ir pat labi! — Ar izbailēm paskatījos uz Igoru. Viņš sēdēja zem stāvlampas uz dīvāna, viņa seja bija spilgti apgaismota, un es visu redzēju — visu, pat vismazākās pārmaiņas. — Būtu pa vecam, nezin kad tiktu pie motocikla. Vai krāsu televizora.

Es Igoram gribēju uzkliegt, pasacīt: «Dievs ar tevi!» — taču sapratu — viņš nerunā to bez iemesla. Viņš mani pārbauda.

— Tu tā domā? — nomurmināju.

— Bet vai nav taisnība? — acis uzmanīgi pēta mani, to dzīlēs jaušama viltībiņa.

— Jebkuru patiesību es pārbaudu pie sevis, — paklusi saku. — Vai būtu varējusi tā rīkoties? Nevarētu? Vai no tā man kjūtu labāk? Vai sliktāk? Izmēģini — kas iznāks?

Viņš iesmējās un apdomīgi sacīja:

— Tu, vecināmuļ, esi rūdīts kadrs. Tevi tik viegli nevar paķert. Taču bez jokiem! — Nu viņš bija nopietns: — Man patīk motocikls, arī teļļuks — paskat, kādas krāsas! — un dzīvoklis. Es nejūtos pamests.

— Taisni otrādi — patstāvīgs, — es pārtraucu.

— Jā! Kas tur slikts, agri vai vēlu vajadzēs sākt, ļaudis sasniedz labklājību ar pūlēm — kaut vai vecāki! — bet man viss jau ir. Pēc tam uzdāvinās mašīnu.

Aizvien vēl pārbauda?

— Bet kad būs mašīna? Kad būs viss? Ko tad?

— Ap to laiku es apprecēšos un no viņiem nekā neņemšu.

Es iesmējos.

— Pēc precībām, dēliņ, prasības iet nevis mazumā, bet, gluži otrādi, pieaug.

— Es apprecēšos ar miljonāri. — Beidzot viņā pamodies bērns. Tikai par agru tā nodomāju. Nākamā replika lika man notrīcēt: — Kā tēvs!

Es klusēju, tagad bija viņa reize smieties. Viņš iesmējās, pienāca pie manis, apskāva un mīļi sacīja:

— Ko tu tik daudz pārdzīvo, vecmāmuļ! Gan viss nokārtosies. Tikai pasaki — kāpēc tu mani nosauci par dēliņu? Vai pārteicies?

Apskāvu viņu ap vidu, līdz pleciem nevarēju aizsniegties — garš, piespiedos viņam pie krūtīm, atdūros ar degunu pret auksto pogu — un karsts vilnis iesitas man galvā. Asaras pilēja gluži kā pavasara lāses, trīcēju kā netaisnīgi apvainota meitene, domādama, kāpēc gan dēla apskāvieni jau sen vairs neaizkustina mani, bet, tiklīdz pieskārās Igoriņš, žēlums sagrāba manu sirdi — žēlums, maigums, skumjas ...

— Vecmāmuļ, — mazdēls mani mierināja, — ko tu, vecmāmuļ, rimsties!

— Tagad tu man esi viss kopā — gan dēls, gan mazdēls, — es runāju.

Lūk, par kādu bezpalīdzīgu būtni esmu pārvērtusies!

Mana dvēsele bija nokļuvusi oāzē.

Dienā, bet visbiežāk pret vakaru uz sliekšņa parādījās Irina un Saša, tīkliņos nesa savas dāvanas, man pat uz veikalu nebija jāiet — ja nu pēc maizes —, šie brīži man nesagādāja prieku, taču pēc tam mēs palikām ar Igoriņu divatā un neviens mums neatgādināja notikušo nelaimi, neviens.

Televizors visbiežāk bija ieslēgts, zibēja krāsaini attēli, skaņu mēs izslēdzām, lai netraucē, un runājām — runā-nājām bez apstājas.

Viņa sirds bija kā izžuvusi augsne, bet mani nostāsti to veldzēja līdzīgi lietum, redzēju, ka pat vispieticīgākie prātojumi vērš viņu maigāku, smaidošāku, ka viņš gaida šos vakarus un mūsu garās sarunas par visu un par neko. Viņš it kā gribēja* dalīties manā liktenī, jo sava vēl nebija, un mūsu sirdis atgādināja savienotos traukus — zināšanas, nostāsti un prātojumi no mana trauka precīzi pārlējās Igora traukā.

Reiz viņam izstāstīju savu sapni. Es, baskāje meitene, skrienu pa akmens plātnēm tveicīgā vasaras dienā, kurai ir tik salds kausētas darvas smārds, — skrienu uz dārza vārtiņiem, pie kuriem piestiprināta liela, laba pastkaste, atveru to, izņemu žūksni dažādu krāsainu atklātņu un vēstuļu, kaut kādu paziņojumu, meklēju sev adresēto aploksni, bet nevaru to atrast, nekādi nevaru atrast... Tad pēc pusgada vai gada vai pat pēc gariem pieciem gadiem atkal skrienu sapnī pēc vēstules, kas adresēta, esmu pārliecināta — izsūtīta man ...

Igors noklausījās, apklusa, tad, gluži kā pieaudzis, sacīja, noteica diagnozi'

— Tevi kaut kas moka.

Es iesmējos:

— Moka? Pašlaik — jā, bet bija taču laiks, kad es biju brīva kā putns, tomēr šis sapnis rādījās.

— Tātad, — viņš pašūpoja galvu gluži kā gaišreģis, kurš visu zina, — vienmēr ir mocījis. Mani arī moka. Ari man ir sapnis.

Un viņš pastāstīja, kā viņš, vēl maziņš, iet pa apmali starp trotuāru un ceļu ap peļķi, viņam priecīgs prāts, saulīte atspoguļojas peļķēs, žilbina acis, taču piepeši asfalts nozūd, visapkārt, cik vien tālu sniedzas skatiens, plešas ūdens klajs, krasts nav redzams, bet, kaut arī ūdens ir mierīgs un apmale pietiekami plata — divi pakāpieni —, viņš zina, ka te ir dziļš. Ir briesmīgi, taču kliegt nezin kāpēc nedrīkst, ir jāiet tikai uz priekšu, tas glābs, jāglābj, viņš sāk steigties un gandrīz vai ieveļas ūdenī. Tad viņš palēnina soli, iet nesteidzīgi, taču spītīgi, bet celiņš — šī siena dziļajā ūdeni — aizvien vēl nebeidzas, un viņam zūd cerības ...

Es glaudīju Igoriņu, jaucu viņam matus, valdīdama asaras, man bija ārkārtīgi žēl mazdēla, bet kā var palīdzēt sapnim?

— Tu pamosties, zaudējis jebkuras cerības? — jautāju.

— Jā, mani kaut kas moka, pagaidām nezinu, kas, bet moka. Tāpat kā tevi. — Viņš pagriezās pret mani un jautāja: — Kas gan mūs moka?

— Izbeidz! — norūcu. — Man ir piedodami, esmu veca, bet tu esi pārāk jauns, lai kļūtu māņticīgs.

Igors smaidīja, māja ar galvu, pēc tam ierosināja:

— Zini ko, es tevi pavizināšu ar motociklu!

Ar motociklu? Es atgaiņājos ar rokām, sāku vaimanāt, taču viņš bija neatlaidīgs puisis — un pusstundu vēlāk mēs abi smējāmies locīdamies. No spoguļa manī noraudzījās vecene platās, brūnās slēpošanas biksēs, uz deguna acenes, bet galva pazuda sarkanā motociklistu ķiverē.

Bija silts pavasara vakars, visur pilns ļaužu, un man vajadzēja ne mazumu vīrišķības, lai cilvēku acu priekšā šķērsotu pagalmu savā drausmīgajā izskatā un uzraustos uz motocikla. Kas tik netiek darīts sava mīluļa dēļ!

— Es tev parādīšu mūsu motobrodveju! — uzņemdams ātrumu, Igors iesaucās. — Tur puišeļi vizina savas meitenes, taču es pavizināšu vecmāmiņu. — Mazdēls vadīja motociklu droši un vienmērīgi, bet es sākumā sēdēju gluži kā pārakmeņojies Būdas tēls, mazpamazām atslābināju muskuļus, atļāvos pat pašūpoties kā huligāns no vieniem sāniem uz otriem, nekas nenotika — ar spēcīgu tark-šķoņu motocikls drāzās uz priekšu. Nemanot mēs iebraucām platā, zaļā prospektā.

— Skaties! — Igors man uzsauca.

Skatīties patiešām bija uz ko. Tobrīd mūs apdzina trīs motociklisti, uztvēru sev pievērstus izbrīna pilnus skatienus. Igors acīmredzot bija iesācējs, jo viņš tika aplūkots īsu brīdi, nepievēršot vajadzīgo uzmanību, taču es satriecu motociklistus. īpaši pasažieres. Sākumā tie vienkārši skatījās, te atpalikdami, te atkal mūs apdzīdami. Pēc tam sāka sarunāties. Nolēmu salauzt atsvešināšanās ledu un, kad cits pārītis brauca mums blakus, apbrīnodami mani, pašāvu sānis vienu roku un skaļi uzsaucu viņiem:

— Ja neesi drošs, neapdzen!

Igors sāka smieties, piedeva gāzi, un mēs izrāvāmies priekšā, aizšmaucām no ziņkārīgā pārīša.

Nekad netiku ielūkojusies pavasarīgajā Maskavā, bet, izrādās, tās plašie bulvāri pārpildīti ar motociklistiem. Viņi šāvās mums garām nošķiestiem sāniem, luksoforu priekšā sarīkoja daudzbalsu kori, veikli lavierēdami starp mašīnām, un man kļuva bail par šiem pārgalvīgajiem braucējiem.

Negaidīti Igors pagriezās sānis un drāzās uz centru. Nozibēja Dārza loka pazīstamās mājas, es pazinu zooloģiskā dārza žogu, stāvo pagriezienu, skvēra stūri, soliņu. Un nu mēs stāvam pie tā ...

Atsperēm nočīkstot, no javas aizmugurējā sēdekļa nokļūstu uz ērta dārza soliņa, raugos apkārt, un mana sirds sāk dauzīties ...

— Vecmāmuļ, — Igors sauca, — vai tu pazīsti?

Vai es pazīstot? Gandrīz četrdesmit gadu pagājis kopš tiem laikiem, kad aizbraucu no Maskavas, aizvezdama līdzi Sašu un Aļu. Četrdesmit, bet liekas — tas bijis tikai vakar.

Kā lai neatceras!

Bet Igors — kā viņš to zina? Es pajautāju. Tēvs, Saša. Reiz, kad Igors bijis vēl maziņš, viņi aizgājuši uz zooloģisko dārzu un Saša parādījis dēlam māju, kur mēs dzīvojuši agrāk.

— Un tu atceries? — es brīnījos.

— Ne to vien, — viņš atbildēja.

Pagriezos pret Igoru — viņš skatījās manī izbrīnījies, taču mīļi.

— Pagājušo vasaru sastapu kādu večuku, kas jūs vēl atceras. — Mazdēls pētīja mani gluži kā mazu, nogrēkojušos meiteni, pēc tam ne visai skaļi sacīja: — Vecmāmuļ! Kāpēc tu slēp?

Ar stīvu, nepaklausīgu mēli ledainā balsī iejautājos:

— Vai viņiem esi stāstījis?

Viņš it kā iešņukstējās — īsi iesmējās:

— Nē!

Klusēju, līdz pamazām atguvos. Atkāpšanās ceja nav. Bet vai zēns spēs glabāt noslēpumu?

Noslēpumu? Neatklāju to ilgus gadus. Pārdzīvoju, tomēr klusēju, nevarēju izstāstīt. Vienīgi Mar^'ai, savai žēlsirdīgajai glābējai, kādā grūtā brīdī izstāstīju, dalījos sāpēs. Taču Marija savu mūžu ir nodzīvojusi, bet Igors vēl ir zēns.

— Es taču visu zinu, — viņš mani paskubināja. — Tu tikai paskaidro!

Viņš it kā dzirdētu manas šaubas.

Patiešām zina.

— Tikai nevienam ne vārda! — es saku. — Pat viņiem ne.

— Nevienam! — mazdēls nosolās un raugās manī mirdzošām acīm, es nopūšos: ticu viņam tāpat kā Marijai.

Vai maz vajadzīga ši bezgalīgā mīlestība? Tāda, kas izposta visu, pat laimi...

Tātad — Zeņa un es, vienmēr abas kopā, kaut arī man laimējies nākt pasaulē stundas ceturksni agrāk.

Mēs bijām dvīņumāsas, taču neizskatījāmies līdzīgas. Viņa bija atsitusies māmiņā, es — tēvā; cik nav redzēts brīnumu pasaulē! Varbūt tāpēc vienmēr un visur — vispirms Zeņa, pēc tam es. Man kā vecākajai no dzimšanas bija lemts visur piekāpties.

Ak, Zeņa, Zeņa! Tāpat tas turpinājās, kad kļuvām pieaugušas, — viņa bija uzmanības centrā, vispirms vecāku, pēc tam arī apkārtējo. Mēdz gadīties, ka māsas un brāļi pieauguši vairs nedraudzējās, taču mēs ne tikai draudzējāmies, bet ari mīlējām viena otru. Pārāk daudz kas mūs saistīja, lai ķildotos kādu sadzīves nieku dēļ.

Piecpadsmit gadu vecumā, tuvojoties jaunības gadiem, mēs sapņojām par neparastu mīlestību. Un, tāpat kā daudz kas cits, arī tā uzsmaidīja Zeņai.

Zeņa izskrēja pie vīra deviņpadsmit gadu vecumā! Un kad? četrdesmit otrajā. Bija janvāris, vācieši tikko atvairīti no Maskavas, bargs sals, bads, bet viņa ierodas vēlu naktī. Un ne jau viena — viņai līdzi virsnieks, majors, ar Varoņa zvaigznīti pie krūtīm. Mūsu vecāki, rokot prettanku grāvjus, pirms mēneša bija gājuši bojā no bumbas, mēs vēl nebijām attapušās no bēdām, vakaros raudājām, jautājām viena otrai, kā lai dzīvo, un te piepeši uz sliekšņa salā sasārtušiem vaigiem parādās Zeņa — acis staro vien. Sāku saimniekot gluži kā māte — klāju galdu, kautrēdamās no Varoņa un mokoši apsvērdama, ko nu lai daru, esmu tāds pats skuķēns kā Zeņa, tikai par stundas ceturksni vecāka. Man vajadzēja Zeņai pievilkt grožus, pasargāt no nepārdomāta soļa: pazīstami vienu dienu, viņš ir Varonis, tas ne tikai labi, bet arī bīstami — slavas izlutināts, tātad arī sieviešu mīlulis.

Lidotāju sauca par Andreju, viņš bija tikko iznācis no hospitāļa, vēl mazliet kliboja, bija atnesis spirtu, mēs svinējām uzvaru pie Maskavas, un, godīgi atzīstoties, man reiba galva. Un tad Zeņa pameta durvīs man ar pirkstu.

Mēs izgājām gaitenī.

— Soņa, mīlulīt, — Zeņa sasarkusi čukstēja, — es precos!

- Kad?

— Tūlīt, nekavējoties! Un lūdzu tevi, mijā! — Viņas sejā staroja gaviles, tā bija naivitātes un skaidrības pilna. — Lūdzu tevi!

— Ko tu lūdz? — es nesapratu.

— Nu, iziet, — 2eņa mulsdama sacīja. — Pastaigājies, saproti!

— Tu esi piedzērusies! — Centos paņemt Zeņu pie rokas, aizvest kaut vai uz virtuvi, pierunāt tur zilgajā priekšaus-mas klusumā, taču viņa ieķiķinājusies izrāvās, iespurdza pa durvīm un atgriezās no turienes ar manu kažociņu, uzmeta to man virsū un klusiņām iesaucās:

— Gan redzēsi, viss būs labi — viņš mani mīl!

Izgāju salā, atspiedos pret notekcauruli, ieraudājos

pilnā kaklā, izsmērēju asaras pa seju un sāku klīst pa Maskavu. Vairākas reizes mani aizturēja patruļa, pilsētā bija komandanta stunda, paldies dievam, ka man bija caur-laide — ar Zeņu abas strādājām par medicīnas māsām hospitālī.

Redz, kāda viņa ir, sašutusi spriedu. Vēl vakar mēs nezinājām, kā dzīvot bez māmiņas un tēva, bet te piepeši tādā laikā sadomājusi precēties — gluži kā mesties ūdeni no kraujas.

Es it kā apmulsu — varbūt tas tiek darīts aiz izmisuma? Bet vai tad mīl aiz izmisuma? Nē. Ar Zeņķu atgadījies kaut kas nopietns, gluži kā stihiska dabas katastrofa.

Māsas aizvainota, viņas muļķīgo izlēcienu un egoisma dēļ, bet galvenais — tāpēc ka tik svarīgu lēmumu viņa pieņēmusi bez manis, es atgriezos tikai pret vakaru, pēc darba, iepriekš hospitālī noskaidrojusi, ka māsa steidzami dabūjusi brīvdienu.

Mani sagaidīja gluži kā karalieni — ar skūpstiem, izturējās laipni un sirsnīgi.

— Jūs mums piedodiet, — Andrejs iesāka runāt, labsirdīgi, atklāti smaidīdams, — man taču rīt jāatgriežas karaspēka daļā.

Ak tā! Man apskrējās dūša. Un es metos uzbrukumā:

— Jūs esat precējies?

— Nē! — Andrejs smējās līdz asarām, bet es no kauna vai zemē līdu, mierinādama sevi: tas vēl neko nenozīmē.

Andrejs piesēdās man tuvāk, paņēma mani aiz rokas, uzreiz kļuva nopietnāks un ierunājās:

— Soņa, jūs esat vecākā māsa, un jums jāizlemj mūsu liktenis — es neprātīgi mīlu Zeņul

Es pagriezos pret lidotāju, ielūkojos viņam acīs, cenzdamās saskatīt kaut kripatiņu melu, taču viņš palika stingrs un nopietns.

— Pie kā lai zvēru? — Andrejs domīgi jautāja. — Labi. Pie bojā gājušās mātes. Vai ticēsiet?

Ko es varēju atbildēt? Piekrītoši pamāju ar galvu.

Zeņa ar Andreju sareģistrējās tai pašā dienā, un viņš aizbrauca.

Andrejs karoja pie Maskavas, izmantoja Varoņa privilēģijas, reizēm parādīdamies mūsu komunālajā dzīvoklī. Ir teiciens — nēsā sievu uz rokām. Andrejs nēsāja Zeņu uz rokām vārda tiešā nozīmē līdz pašām pēdējām dienām. Neko tamlīdzīgu dzīvē neesmu redzējusi, pat dzirdējusi netiku — viņi viens otram nav bilduši nevienu asāku vārdu.

Oktobrī piedzima puika. Uzzinājis, ka sieva atrodas slimnīcā, Andrejs izrāvās uz Maskavu un pa notekcauruli uzrāpās dzemdību nama otrajā stāvā, aizgāja pa karnīzi līdz palātai, kur gulēja Zeņa, un, stipri izbiedēdams viņu, iemeta viņai sauju kļavu lapu. Es stāvēju apakšā, brīnījos un vaimanāju, bet, kad pie loga parādījās Zeņa, kura nekādā ziņā vēl nedrīkstēja celties, ieraudājos. Aiz bailēm par māsu, par Andreju, aiz prieka par viņiem abiem.

Andrejs aizveda mani mājās, izvilka pudeli šampanieša un nopietni uzrunāja:

— Soņa, bet nu par tavu laimi!

«Par tavu gan!» Būtu viņš zinājis, kā iegrozīsies mana laime, labsirdīgais, uzticīgais Andrejs, kas dzimis neparastai mīlestībai!

Ne vienreiz vien pēc tam tiku domājusi: viņš ir gluži kā izkāpis no pasaku pasaules, uz brītiņu ieskrējis dzīvē, dabūjis belzienu no tās un nozudis, nepavisam nebūdams gatavs dzīvot šeit starp parastiem ļaudīm, pasaku varonis, kas dzīvo pēc ideāliem principiem.

Viņš negāja bojā frontē, kaut arī karš ritēja pilnā sparā. Pēc gada, kad Zeņa bija cerībās ar otru bērnu, Andrejs brauca atvadīties — viņš tika pārcelts uz citu karaspēka daļu —, ceļā uz mājām aizstāvēja večiņu, kurai huligāni ņēma nost somiņu, un no iegūtajiem ievainojumiem noasiņoja kādā skvērā netālu no mājām, bet, par nelaimi, pirmā to uzzināja Zeņa.

Kad pārnācu no darba, māsa sēdēja uz galda ziemas mētelī, šūpoja kājas un dziedāja:

— Esmu ma-a-ziņa balerīna ,

Man likās, viņa ir sajukusi prātā: līdz asinīm sakošļātas, apkaltušas lūpas, dzeltena seja — bēdas acumirkli viņu bija pārvērtušas, viņu vairs nevarēja pazīt. Taču Zeņa sāka runāt ar mani gluži saprātīgi, tikai pārlieku dzīvi.

Pēc tam bija bēres, godasalūts, pie mums nāca klāl karavīri, lai izteiktu līdzjūtību, bet es nojautu — viss vēl priekšā.

Zeņa izvairījās no cilvēkiem, nerunāja pat ar mani, tikai taustīja apaļīgo vēderu, šūpoja galvu, bet es — tagad es — košļāju lūpas. Drīz vien pēc bērēm Zeņa atgriezās mājās galīgi piedzērusies, viņa stipri vēma, bet es visu nakti noņēmos ar viņu — liku kompreses, nesu mutes bļodu, mocīdamās ar vienu domu — cik briesmīgs ir ceļš, kuru viņa varētu izvēlēties.

No rīta, iedama uz darbu, Zeņa pie durvīm, mani mierinādama, sacīja:

— Nē, tas nav priekš manis. — Viņa novecoja acīm redzami; kad aizvedu viņu uz dzemdību namu. ārsts ilgi noraudzījās sirmajā Zeņā, es jutu, ka viņam uz mēles pārmetums — tik veca — un bērns! — taču pacietības viņam pietika, kad slimnīcas papīros sāka aizpildīt aili «vecums», viņš izbrīnījās, neticīgi pārprasīdams:

— Divdesmit viens?

Mēs nesām mājās jaunpiedzimušo meitiņu gluži kā smagu slogu. Bija jau zināms — dzemdību trauma, Zeņai tika piedāvāts atstāt meitu dzemdību namā, atlika tikai parakstīt papīrus, taču viņa atteicās to darīt.

Atkal mēs bijām četratā.

Es cerēju, ka jaunās bēdas nomāks vecās un atgriezīs Zeņu dzīvē, liks viņai rūpēties par bērniem, taču viss bija veltīgi. Māsa cieta no nepiepildītas mīlestības.

Par bērniem viņa interesējās, vai ir paēdis un apģērbts, tā ka man vajadzēja stāties mātes vietā, Zeņai vēl dzīvai esot. Es mazgāju meiteni, vedu puiku uz mazbērnu novietni ...

Bet māsa ik pa brīdim atkārtoja:

— Es vairs nevaru! Nespēju!

Tai rītā viņa bija mājās; kad ar puiku devos uz durvīm, viņa mani aizturēja.

Šo mirkli nemūžam neaizmirsīšu.

Zeņa it kā bija atguvusies, pieglaudās man klāt, noglāstīja galvu, ieskatījās acīs un čukstēja:

— Nekas nesanāk — vai saproti? — Taču es nesapratu — smagās ikdienas rūpes bija nomākušas manu uztveri.

— Mēģināju, bet nesanāk, — Zeņa lūdzošā baisi turpināja. Un noskūpstīja mani. — Piedod, māsiņ!

Es viņu mierināju, aizvedu gulēt, liku viņai zvērēt, ka beidzot rimsies, un aizgāju.

Kad atgriezos, Zeņa gulēja tai pašā pozā. Pasaucu viņu, bet viņa neatsaucās. Satraukumā metos viņai klāt un atrāvos — viņa bija jau stinga. Blakus autiņos knosījās un īdēja meitiņa.

Zeņa bija iedzērusi lielu devu miegazāļu. Tā viņa aizgāja no mums.

Vai viņa maz iedomājās par Sašu un Aļu? Nevarēja nedomāt, bet arī sevi pārvarēt nespēja. Maģiskā, bezgalīgā, neticamā mīlestība pārvērta pīšļos visu Zeņas dzīvi.

Man tika piedāvāts bērnus atdot valstij, taču es kategoriski atteicos, bet, tiklīdz Saša nedaudz paaugās un mazliet pieņēmās gudrībā, es no hospitāļa aizgāju, savācu vienkāršo iedzīvi un uz visiem laikiem nozudu no vecās mājas, lai rūgtās atmiņas nemocītu bērnus. Aļu tās nevarēja mocīt, bet Sašu gan ...

Aizbraucu no šejienes uz visiem laikiem, sarāvu ar šo māju visas saites, bet nu atkal esmu pie tās. Un mani atvedis mazdēls.

Mēs atgriezāmies pavisam citādi. Vismaz es.

Kaut kas mani salūza, kāda atslēga, kas turēja ciet šīs atmiņas.

Daudz ko toreiz izstāstīju Igoram, gandrīz visu. Taču visu izstāstīt nav iespējams. «Visu» paņemšu līdzi uz visiem laikiem. Sis «viss» ir, lūk, kas — es taču mīlēju Andreju.

Mokoši, dedzīgi un slepeni. Vispirms izbijos, pēc tam, sevi nosodīdama, iemīlēju. Centos noslāpēt savas greizsirdības jūtas pret Zeņu, bet nespēju. Iemesls bija viens — mēs esam dzimušas reizē, nedrīkst būt greizsirdīgs uz savu otru pusi. Bet Zeņa ir mana otrā puse.

Nestrīdēšos, manas jūtas atšķīrās no tām, ko liktenis bija dāvājis māsai. Tās bija vājākas — tas ir neapstrīdami. Taču spēku tām piešķīra, jādomā, tikai to piepildīšanās neiespējamība.

Es milēju slepeni, mokoši, bet, kad k|uva neizturami, gāju prom no mājām, nakšņoju pie draudzenēm, nevēlēdamās pat redzēt Žeņu.

Vai māsa ar Andreju to maz apjauta? Nē. Pašu mīlestība padarīja viņus aklus. Viņi neredzēja, kas notiek apkārt. Un paldies dievam!

Bet, kad viņu vairs nebija starp dzīvajiem, nokļuvu grūtas izvēles priekšā — arī es biju māsas pusīte. Mīlestība, kas izdzisa bez mīļotā, nekā nebija vērta.

Nē, nekādas izvēles nevarēja būt, to es patlaban ar atpakaļejošu datumu, nodzīvojuši mūžu, izdomāju — šo vārdu «izvēle».

Apbedījusi Zeņu, es noformēju Sašas un Aļas adoptā-cijas dokumentus un aizbraucu no Maskavas. Bēgu, atpakaļ neatskatīdamās, domādama tikai par bērniem, un tur, savā mīļajā pilsētiņā, pamazām atguvu sirdsmieru. Ne velti Marija smējās par šķīsto jaunavu ...

Man kļuva slikti ap sirdi, galva vai plīsa no atmiņu rūgtuma. Es pasūdzējos Igoriņam.

Viņš satraucās, noguldīja mani uz dīvāna, uzbužināja spilvenu un iedeva citramona tableti.

Es gulēju, mazdēls sēdēja spilgtā gaismas lokā, ko meta stāvlampa, pašā centrā un, tāpat kā kādreiz es, mocījās ar neskaidriem jautājumiem.

— Vecmāmujl — viņš ierunājās. — Un tu viņus nepameti?

— Kas tur sevišķs! — es atrūcu. — Bez viņiem man būtu simtreiz sliktāk.

Sliktāk? Būtu apprecējusies, skaties vien, būtu pašai savi bērni, izbaudītu pilnvērtīgu mātes laimi, bet mīlestība — galu galā vai tagad es varu apgalvot, ka mīlu Andreju? Bija, taču izzuda, izplēnēja, ar laiku ieslīga aizmirstībā, nežēlīgajā laika ritumā.

Kas tad palicis pāri? Pienākums?

Kāpēc gan jākautrējas pildīt vienkāršu cilvēcisku pienākumu? Nepadomāju par sevi?

Bet vai tad ir iespējams visu aplēst? Un vai tas vajadzīgs? Tā dzīve ievirzījās, bet pēc tam nokavēju, palaidu garām savu laimi, arī laiki pēc kara bija tādi: sieviešu atliku likām, kam gan biju vajadzīga ar diviem bērniem?

Taču pietiks par sevi, pietiks! Igoriņš noraugās manī jautājoši, it kā nespēdams kaut ko saprast, ņemu viņu pie rokas un saku:

— Tikai lūdzu tevi, mazdēliņ, neviens to nedrīkst zināt.

— Zvēru! — Igors atbild, kā to mēdza sacīt Andrejs,

Viņš skatās manī uzmanīgi, un man aizvien vairāk

liekas — Igors par kaut ko mokoši domā.

Taču viņš klusē.

Pirms gulētiešanas ilgi klimstu, pārcilāju virtuvē traukus, pamazām nomierinos, pēc tam pieeju pie Igoriņa, lai viņu noskūpstītu.

Viņš guj saliekamajā gultā, apsedzies ar segu tikai līdz jostasvietai, un es priecājos par viņa jauno ķermeni — spēcīgām rokām, sporta krekliņā iespīlētām krūtīm — ieelpojot tās paceļas spēcīgi un mierīgi. Mans jaunais dievs — gandrīz vai nobriedis cilvēks, katrā ziņā — fiziski, es glaudu viņam galvu, skūpstu deniņus.

Piepeši mazdēls satver mani aiz rokas. Redzu satrauktu skatienu, nemieru, bailes.

Maza, bezpalīdzīga, vientuļa cilvēka bailes.

Viņš tur mani aiz rokas un lūdzošā balsī saka:

— Vecmāmuļ, nebrauc prom!

Šais vārdos bija tik daudz skumju un izmisuma, ka man nekas cits neatlika kā apsēsties uz gultiņas malas un mierināt viņu.

Igors apklust, uzsmaida man, beidzot aizver acis.

Es glaudu un glaudu viņa roku. Viņa elpa ir vienmērīga un mierīga.

Guļ.

Kā gan es varēju nebraukt prom? Mājās Aļa ar Medicīnas institūta studenti, esmu saistīta ar meitu uz mūžu, viņa ir mana pēdējā osta, bet es — kuģis ar smagu enkuru.

Un, lūk, pēdējā tikšanās!

Pieaugušie brauc divās mašīnās: es, Saša un Elga braucam žigulī, Irina un Boriss — volgā. Igors ar sarkanu ķiveri galvā un sarkanā sporta tērpā drāžas mums pa priekšu kā īsts matadors, apseglojis dzelzs rumaku.

Kad esam izbraukuši uz šosejas, kas ved uz lidostu, Igors iekārtojas blakām, brauc līdzās tēvam un māj man ar roku.

— Uzmanīgi, īgoriņ! — es kliedzu viņam pa logu, taču viņš neklausās. Kad tuvojas mašīna, kas grib apdzīt, viņš pabrauc uz priekšu, pēc tam pievienojas atkal — iznāk pārgalvīgi, neuzmanīgi, es vaimanāju, bet Saša smejas, viņam patīk, ka dēls sacenšas ar viņu. Dēls nesaprot Igoru — zēns ar savu braucienu it kā grib tēlot kortežu. Grib, bet nevar atrasties blakus.

Lidostā atlicis maz laika: iekāpšana ir jau izziņota. Atvadāmies.

Vispirms no Borisa un Elgas, lai dievs dod jums spēku un izturību, varat būt droši, tas jums, mani milie, būs vajadzīgs. Es skūpstos ar viņiem, esmu jau apguvusi galvaspilsētas paradumus — ko darīsi!

Tālāk Irina, viņa uz grūtām kājām, spiežas man klāt ar savu vēderu, smejas, cerēdama, ka šis žests nozīmē radniecisku frivolitāti, un man neatliek nekas cits kā nedabiski ķiķināt līdzi.

Irina domā, ka es aizbraucu nomierinājusies. Viņa cer, ka veselais saprāts ir pārliecinājis arī mani, taču es skatos uz viņu un domāju par citu viņas aksiomu. Ko lai saka, tagad ir citi laiki un nepavisam nav jāafišē jaunības taisnā devīze, tas būtu pārāk vulgāri, bet kādreiz taču ir bijis — «Par katru cenu!».

Diemžēl šis «Par katru cenu!» pastāv arī tagad, tikai, redzat, tas ir novecojies, prasa atjaunināšanu vai maskēšanos, — un kā vēl pastāv!

— Nedusmojieties, mīļā Sofja Sergejevna, — man ausi saldi čukst Irina, bet viņas čukstos saklausāms augstprātīgi pamācošs tonis: sak, tam tā jābūt, veco kleperi, redzi, es vēl izdabāju tev, tavai vecmodīgajai svētulībai, morālei, ko saēdušas kodes. Esmu gatava pat galvu noliekt tavā priekšā — galu galā tu šo to esi darījusi manā labā, man nepavisam nav grūti, jo pēc mirkļa tu iekāpsi lidmašīnā un mēs šķirsimies uz ilgiem gadiem. Ja nebijis Igora, tad uz visiem laikiem.

— Tu esi izvēlējusies nepareizo sinonīmu, — čukstu viņai pretī pietiekami dzēlīgi.

— Ko lai dara, — man pie auss, lai neviens nedzirdētu, atkal atvairās pieredzējusī paukotāja, — ka tik maz ir šo sinonīmu!

— Vārdu netrūkst, — nevēlēdamās padoties, es viņai čukstu pretī.

— Par ko jūs tik ilgi sačukstaties? — smejas Saša; nu Irina runā skaļi, lai kāds, nedod dieviņ, nepalaistu garām viņas teikto:

— Es sacīju, ja man piedzims meita, mēs to nosauksim par Soņu.

Sitiens uzreiz diviem — Sašam un man.

Mani apskauj dēls. Nabaga Sašai Bet galu galā — kāpēc gan nabaga? Viņš taču ir bagāts, izrādās, ka ne tikai stipra griba, bet ari neuzņēmība var sagādāt cilvēkiem panākumus. Ne jau visi zina, ka šie panākumi ir

šķietami.

Uz redzēšanos, dēls! Tu nespēj ne iedomāties, kā es tiku sargājusi tevi no šim rūgtajām atmiņām. Un nosargāju ari. Bet kādēļ to darīju? Lai tu atstātu savu dēlu?

Zināju, ka man nāksies ne vienreiz vien pārdomāt savu rīcību, zināju — daudz kam vajadzēs pārvilkt svītru. Ak, tavu nelaimi — neko vairs nevar glābt.

Manu Igoriņ! Viņš, nabadziņš, piespiedās man klāt, mans vismīļākais cilvēciņš. Es baidos, ka viņš var atkārtot: «Nebrauc prom!» — baidos, tāpēc ka nevaru izpildīt šo lūgumu, taču viņš klusē.

— Uz redzēšanos, vecmāmuļ!

Es aizeju pa stiklotu gaiteni, kas domāts pasažieriem, atgriežos, paceļu roku, atsveicinādamās no visiem, bet redzu tikai Igoru.

Viņš māj ar abām rokām, tā ka virs galvas no sakrustotajām rokām izveidojas sarkans krusts.

Redzu viņu, ielūkojos puiša skaidrajā sejā un saprotu: viņš vairs nav nekāds puika, bet gan domājošs cilvēks, kas dziļi noskumis.

Mana sirdsapziņa.

Zvanīju viņam, apvaicājos par jaunumiem un jautāju:

— Vai aizbraukt?

— Kā tad Aļa? — atbildes vietā viņš jautāja. — Nē! Man viss kārtībā.

Irinai piedzima dēls, un viņai nevajadzēja atkāpties no saviem vārdiem — droši vien viņa atviegloti nopūtās. Saša aizrāvās ar mašīnu, nākamo vasaru gatavojās doties ceļojumā uz dienvidiem. Igors piekrita braukt līdzi.

— Kā tu dzīvo? — es izprašņāju Igoru, jau iepriekš zinādama atbildi.

— Viss kārtībā! — viņš atbildēja. Bet es biju pārliecināta: Igors ir viens kā koks.

Piepeši mana dzīve zaudēja jēgu.

Atskanēja tālruņa zvans, un cilvēks, kas nosauca sevi par Aleksandru — es nepazinu dēla balsi —, sacīja, lai lidoju uz Maskavu.

— Kas noticis?! — iekliedzos.

— Igors ...

— Kas ar Igoru?

— Gājis bojā.

Sāku dauzīt pa tālruni un skaļi ieraudājos.

— Kas zvana? — es kliedzu. — Kas tā par muļķigu ņirgāšanos?!

— Zvana Saša, — klausulē atskanēja, — tavs dēls. Vai nepazīsti?

Viņš bija nosities — ietriecies kravas automašīnā. Pie stūres sēdējis vecāks vīrs. Ieraudzījis sarkanu motociklu, šoferis paguvis apstāties. Tas notika apļveida krustojumā ar puķu dobi vidū. Motociklistam vajadzēja dot ceļu automašīnai, taču viņš to nedarīja, bet Šoferis, redzēdams zēna kļūdīšanos, paspēja apstāties. Un tad motociklists drāzās viņam pretī — tieši virsū.

Igors brauca ar motociklu, bet, kaut arī varēja domāt, ka viņš šoreiz bija apjucis pieredzes trūkuma dēļ, es tomēr tam neticēju.

Nav taisnīgi, ka mirst cilvēki, kas jaunāki par tevi.

Ir briesmīgi, ja pirms tevis nebūtībā aiziet tavi bērni.

Nespēju ne iedomāties, ka miris mazdēls, mans Igoriņš.

Kādēļ, kādēļ tāda netaisnība?

Biju kā sajukusi un nevarēju atcerēties, kas es tāda esmu. Vai jauna? Veca? Bet kas tie par ļaudīm visapkārt — ar rokām mājoša bezveidīga siena?

Un bērni, daudz bērnu — no kurienes un kas viņi tādi?

Kapi, dzeltens māls. Klusumu iztraucē vārdi, te klusi, te skaļi, — kaut varētu ko domāt, koncentrēties, atcerēties!

— Kur Igors? — es jautāju, bet mani tūlīt satver aiz rokas:

— Klusu!

Tā ir sieviete, seja grūti saskatāma.

— Vai tu, Irina? — es jautāju.

— Elga.

— Kur ir Igors?

— Klusu!

Pazīstama istaba, uz brītiņu saskatu sejas.

Re, tur ir Saša un Irina. Cenšos viņus saredzēt, bet nekas neiznāk. Maskas.

Ak, maskas! Atceros, jaunībā Irinai bijušas daudzas maskas. Šī ir viena no tām.

Sasprindzinu visu savu gribu un atgriežos īstenībā.

Nē, Irinas seja ir žēluma izmocīta, novājējusi. Maskas nozudušas, viņa palikusi kaila — raugās manī ar izbaiļu pilnām acīm:

«Kā lai dzīvo, Sofja Sergejevna?»

Kā dzīvot tev, tā nav nekāda problēma. Bet kā lai dzīvoju es? Kā dzīvot man?

Saša ierāvies kaktā, kalsenā, asarainā seja kļuvusi vēl šaurāka, vaigi iekrituši.

Re nu! Panācāt to, pēc kā tiecāties.

Gluži kā atbalss drebošām lūpām atkārtoju:

— Panācāt to, pēc kā tiecāties!

Vairāk pārmest nav vērts. Pietiek. Pārējo lai atceras paši: «Par jebkuru cenu!», «Veselais saprāts»!

Nosodīju sevi par to, ka noticēju, it kā Igoram būtu grūti pierast pie pamātes vai patēva.

Man kaut kas nedeva mieru, taču es ilgi nevarēju pareizi formulēt savu domu. Beidzot saku:

— Ja cilvēks kļūst lieks saviem tuviniekiem, viņš mirst.

— Viņš tik pārgalvīgi braucal — Saša raud. Viņš nav sapratis manu domu.

— Vienalga — vecs vai jauns, — es turpinu.

Truli atkārtoju*

— Ja cilvēks kļūst lieks saviem tuviniekiem, viņš mirst.

Vēl domāju par pastardienu, par augstāko sodu.

Nedod dievs nevienam tādul Pat vislielākajam grēciniekam ne!

Sēžu pie galda, ēdu drūmā klusumā, bet ar vienu roku žņaudzu somiņu, savu veco rokassomiņu.

Pēc tam — stacijā — piespiežu to pie krūtīm.

Saša un Irina iet atstatu viens no otra līdzās manam vagonam, tikai meitenes — pavadones trauslā roka šķir mani no viņiem.

Esmu sarijušies nomierinošas tabletes, tūlīt likšos gulēt — rokassomiņa pie manis, pie manis! — bet viņiem jāpaliek šeit.

Nekad neesmu redzējusi Irinai tik cilvēcisku seju!

Nekad neesmu redzējusi dēlu tik bēdu sagrauztu!

Es aizbraucu, palieciet sveiki!

Pamostos. Riteņi dārd sliežu savienojumos un nejauj gulēt.

Un tad man ataust atmiņā Aja. Viņas trulā, saprātu zaudējusi seja iznirst no rītausmas.

Man patīk aplūkot Aļu, kad viņa guļ. Reti vasarraibumu lāsumiņi, gluži kā ar zīmuli apvilktas lūpas, melni uzacu loki, biezas skropstas.

Iecerēta kā pati pilnība, bet nelaime pārvilkusi visam svītru. Vai Aja ir vainīga? Vai tad kādreiz esmu uzdrošinājusies domāt, ka varētu viņu pamest?

Cilvēks nav vainīgs, ja viņu izaicina dzīve.

Cilvēks mirst, ja viņš kļūst lieks tuviniekiem.

Es piecēlos, atvilku aizkariņus — aiz loga zibēja balta bērzu birzs.

— Aja! Aja! — čukstēju. — Pacieties mazliet! Es steidzos pie tevis.

ALBERTA ĻIHANOVA DARBU TULKOJUMI LATVIEŠU VALODĀ

Maldi. Stāsts. No krievu valodas tulkojusi Regina Fran-kenšteine. R., Liesma, 1982.

Labie nodomi. Stāsts. No krievu valodas tulkojusi Milda Paula. R., Liesma, 1983.

Saules aptumsums. Stāsts. No krievu valodas tulkojusi Emīlija Marjutina. R., Liesma, 1983.

SATURS

Romāne Mārīte. Ticu labā bezgalībai , . ,

Golgāta. Tulkojusi Paula M.......

Maldi. Tulkojusi Frankenšteine R.....

Augstākais sods. Tulkojusi Frankenšteine R. . Alberta Ļihanova darbu tulkojumi latviešu valodā

Альберт Лиханов ВЫСШАЯ МЕРА Повести

Рига «Лиесма» 1S86 На латышском языке Серия «Библиотека юношества» Перевели с русского: Регина Франкенштейне, Милда Паула

Художник Андрис Ламстерс

ИБ Nb 4365 Alberts Ļihanovs AUGSTĀKAIS SODS Redaktors A. Tiļ|a

Mākslinieciskā redaktore M Dragūna Tehniskā redaktore V. Ruskule Korektore I. Kalniņa

Nodota salikšanai 27.05.85. Parakstīta fespte-šanai 17.01.86. Formāts 84x 108/32 Tipogrāfijas papīrs № 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 19,32 uzsk. iespiedi.; 19,74 uzsk. krāsu nov.; 21,97 Izdevn. I. Metiens 45 000 eks. Pasūt. № 703-5. Brošējumā

42 000 eks., cena 75 кар. 6. tipa iesējuma 3000 eks.. cena 90 кар. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 265/32216/J-2838. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Krievu padomju rakstnieks Alberts Ļihanovs dz. 1935, g.) iRdaudzu jaunatnes un bērnu grāmatu autors. Viņš apbalvots ar Nadeždas Krupskajas Krievijas PFSR Valsts un VĻKJS prēmiju. Rakstnieka daiļrades uzmanības centrā vienmēr ir morālie aspekti, autors grāmatās akcentē jūtu kultūru, cilvēciskās īpašības, kas izpaužas cieņā pret vecākiem, atbildībā par tuviniekiem, rūpēs par vājākajiem, cēlsirdībā un augstsirdībā.

Ļihanovs А.

Li 350 Augstākais sods: Stāsti/No kr. vai. tulk.

R. Frankenšteine, M. Paula; Priekšv. sarakst. M. Romāne; Sast. R. Frankenšteine; Māksi. A. Lamsters. — R.: Liesma, 1986. — 363 lpp., ģīm. — (Jaunības b-ka).

4702010200—265 ISR__RR 84K7-44

* M801 (11)—86

Sērija «jaunības bibliotēka» iznākušas šādas grāmatas:

Grigorijs Baklanovs «Uz mūžiem deviņpadsmitgadīgie»

©

Vasiļs Bikavs «Dzērves kliedziens»

®

Dončo Cončevs «Prinči»

©

Aleksandrs Dimā «Trīs musketieri»

Aleksandrs Grīns «Sārtās buras»

©

O. Henrijs «Gausīgie ierāvēji»

©

Hrants Matevosjans «Māte brauc precināt dēlu»

9

Владимир Богомолов «Момент истины»

Drīz tiks izdotas:

Ivans Jcfremovs «Atēnu Taīda»

Valentins Rasputins «Mužu dzīvo, mužu mīli»

Bodss'stfugadds'3’ «Nenorunātās tikšanās:

1

Atdzejojis Andrejs Balodis.

2

Atdzejojis Jūlijs Vanags.

Content

Ļihanovs Alberts Augstākais sods

TICU LABĀ BEZGALĪBAI

GOLGĀTA

PIRMĀ NODAĻA IEVAINOTAIS

OTRA NODAĻA GRĒCINIEKS

TREŠA NODAĻA POSTS UN BĒDAS

CETURTĀ NODAĻA DZIEDIET, HARMONIKAS MANAS!

MALDI

PIRMĀ NODAĻA ORANŽA LIDMAŠĪNA

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

OTRA NODAĻA KĀZU CEĻOJUMS

2

3

4

6

7

8

TREŠĀ NODAĻA RADNIECISKAS JŪTAS

3

4

5

6

7

8

CETURTĀ NODAĻA BĒGŠANA

1

3

5

6

7

8

10

11

12

13

augstākais sods

PIRMĀ DAĻA

ОTRĀ DAĻA

TREŠĀ DAĻA

ALBERTA ĻIHANOVA DARBU TULKOJUMI LATVIEŠU VALODĀ

SATURS

Sērija «jaunības bibliotēka» iznākušas šādas grāmatas:

Drīz tiks izdotas:

1