Tendrjakovs Vladimirs

Brīnumdare

Vladimirs Tendrjakovs

Brīnumdare

1

Ik gadus, pavasara ūdeņiem krītoties, Pelegovkas upīte sāk «spridzināt krastus». Milzīgie zemes gabali kā smagi, neveikli lāči, klāti ar pērnējo kūlu vai arī apjozti ar cieti iemīdītām piekrastes taciņām, brūk lejā te vienā, te otrā vietā, uzšaudami gaisā duļķainas šļakatas.

Gadu no gada Pelegovka spītīgi graužas pļavā, kas plešas Gumnišču sādžas piekājē.

Gadās, ka tādās dienās vēl nemierīgajā ūdenī uz sliekām ķeras ālanti. Gumnišču puikas, pa ziemu nosērojušies pēc upes, izbirst krastmalā. Vai nu ķeras vai ne, bet viņi visi bez izņēmuma pacietīgi līdz pat krēslai čurn pie savām makšķerēm.

Rodja Guļajevs izvēlējās vietu pie maza līcīša, pabāza zem dibena dēli, lai bikšelēm cauri nelīstu mitrās zemes vēsums, un jau kuro stundu vēroja pludiņu. No priedes mizas izgrieztais pludiņš grozījās līcīša slinkajā straumītē, brīžiem apstājās un lēni, negribīgi grima ūdenī: tad āķis bija ieķēries upes dibenā. Rodja vicināja kātu, cenzdamies

aizsviest makšķeri tālāk. Mālainais ūdens laiski riņķoja, pār to skumīgi nolīka makšķeres kāta gals, pludiņš stinga bezcerīgā mierā, izskalotā piekraste ar rūgstošajām, spurainajām velēnām likās kā izmirusi.

Rodja piecēlās, lai izkustinātu no ilgās sēdēšanas notirpušās kājas, paskatījās apkārt, vai nepameklēt citu vietu, un pēkšņi pamanīja, ka krasta kraujā, no blīvās smilts izlīdis, rēgojas melns kastes stūris. Viņš piegāja klāt, pataustīja — saujā palika satrupuša dēļa gabals.

«Kaut kas ierakts zemē … Upe izskalojusi…» Rodjas sirds vai pamira. «Un ja nu apslēpta manta!»

Vispirms ar rokām, pēc tam ar dēļa palīdzību, uz kura pats bija sēdējis, Rodja steidzīgi sāka rakt.

Ilgi jau nebija jārok, pēc kādām desmit minūtēm kasti izdevās izļodzīt un izvilkt laukā. Nolicis to pie kājām, Rodja ilgi grozīja un pētīja satrupējušo koku. Kaste nebija smaga un atgādināja sādžas veikala kastes, kurās tas saņēma konfektes — spilventiņus, — tāda paša platuma un garuma, tikpat plakana, tikai pamatīgāka, jo pussatrunējušie dēļi bija diezgan biezi un salaidumu spraugas bija nodrīvētas ar pakulām. Un, tā kā pakulas bija saglabājušās, pirkstos nesadrupa, Rodja saprata: spraugas laikam piedarvotas.

Satrunējušie dēļi viegli atlēca no sarūsējušām naglām. Zem dēļiem parādījās brūns, sauss, stīvs maiss, kas locījumu vietās lūza pušu.

«Kā noglabājuši. Pat maiss sadarvots… Laikam dārga manta …»

No nepacietības un baisma satraukuma nezināmā priekšā Rodjas rokas kļuva nepaklausīgas, ceļgali trīsēja. Viņš izplēsa no kastes maisu, aiz

griezdams' pie tam seju sānis no sauso putekļu mākoņa, un izvilka … platu, smagu dēli.

Liels, tumšs, it kā nokvēpināts dēlis — un viss!

Nekā nesaprazdams, vīlies Rodja pētīja dēli, grozīdams to gan uz vienu, gan otru pusi. Netīrajā — nokvēpinātajā pusē viņš pamanīja divus acu baltumus: uz dēļa bija uzzīmēts cilvēks. Iebridis ūdenī, Rodja ar plaukstu cītīgi nomazgāja savu atradumu. Dēlis no mitruma uz mirkli pārklājās ar spīdumu, taču tumšās krāsas kļuva tikai mazliet redzamākas. Tāpat kā pirmīt, ne tik daudz pašas melnās acis, bet vairāk gan tikai baltie acu āboli ar drūmu nošķirtību blenza Rodjam garām.

Pamazām Rodja saskatīja, ka acis un tikko samānāmā bārda savienojas ar garu, taisnu, koka nūjai līdzīgu degunu. Viņš saskatīja arī seju — izstieptu, šauru, ar divām asām rievām degunam abās pusēs, saskatīja pusapli virs galvas un saprata: viņš atradis tikai svētbildi.

Sīks atradums. Ar tādu mantu vecaimātei viss kakts piekrauts. Bet atradums paliek atradums, laikāds, palielīties ar to ir vērts.

Rodja satina makšķeres auklu, paņēma svētbildi padusē un devās uz sādžu mājās.

2

Māte un vecāmāte rosījās aiz mājas, lauciņā. Vecāmāte ara, sejā viņai niknums, galvas lakatiņš noslīdējis, dzīslainās rokas cieši apkrampētas ap arkla turekļiem. Sādžā Rodjas vecāmāte bija iesaukta par Krauķiem. Viņai sen jau bija p-āri sešdesmitiem, taču visus vīriešu darbus mājās darīja viņa. Nogāžas vārtu stabs, vecāmāte ķeras pie cirvja un, savas meitas necilo vīreli lādēdama, dievu to kungu un svēto jaunavu piesaukdama, drīz vien aptēsa jaunu stabu. Vecāmāte pati brauca uz mežu pēc malkas, pati pļāva, pati sastiepa sienu gubeni, pati ara. Rodjas māti, savu meitu, kas arī par veselības trūkumu nevarēja žēloties, sauca par «mīkstmicsi» un pastāvīgi rūca: «Kad nomiršu, tā māja izjuks kā sapuvusi sēne.» Gara, kaulaina, ja uz viņu paskatās no priekšpuses, šķiet durvju platumā, bet no sāniem — plakana kā dēlis; arī seja plata, stūraina, lieliem, asiem vaigu kauliem; virs tiem no brūnu, izkaltušu grumbu un grumbiņu mudžekļa nemierīgi un cieši veras dzeltenas acis. Pašlaik vecāmāte milzīgos zābakos, arklam uzvēlusies, lāčo pa vagu, zirgam uzkliegdama:

—  Nu-u! Tā kunga sodība! Kusties, mūļa! Dabūsi pa skaustu!

Rodjas māte, seju no saules sargādama, uzsējusi lakatiņu vai uz pašām acīm, lasīja pērnos kartupeļu lakstus no sasutušās, pa ziemu nogulējušās zemes un gāza tos ugunskurā. Zem sniega satrupējuši, vēl mitri tie lāgā negribēja degt, un pār lauciņu vilkās zilgani, smirdoši dūmi.

No vecās Krauķienes Rodjas māte mantojusi platos vaigu kaulus un piemiegto acu skatienu, zaļganu aiz bālganām skropstām, taču vaigu kauli viņai nav tik asi un seja nav tik stūraina, drīzāk gan apaļa, ar mīkstu spilventiņu zem nelielā zoda; no vecāsmātes kalsnuma viņai nav ne vēsts: pleci apaļi, nolaideni, nonēsātie, izbalējušie brunči ap gūžām vai pušu plīst. Daudz vairāk no vecāsmātes ticis mazdēlam. Kaut pleci viņam vēl sīki, taču jau tagad zem vecā vateņa manāms to platums, bet kakla gandrīz nemana nemaz, un tieši uz pleciem guļ liela galva ar platu pieri; roku delmi vēl tievi, bet plaukstas jau platas, plaka-

nas, ar īsiem pirkstiem. Pašreiz viņš tur stāv, aptvēris plato dēli, nomītajos zābakos ieautās kājas izplētis, galvu piešķiebis, uz apakšējās lūpas izsitums (apsaldējies, gar upi klaiņodams) — ar laiku no tāda izšķilsies Krauķis, ne sliktāks par veco Krauķieni.

—    Izskrējies, resgali? — vecāmāte, apturējusi zirgu, sāka ar nūju aptīrīt lemesi, mezdama bargus skatienus uz Rodjas pusi. — Varja, ej sagrūd cūkai kartupeļus. Lai tas klaidonis stiepj to drazu.

—   Bet es atradu svētbildi, — Rodja palielījās.

—    Atkal palaidnības! Aizvakar mežonēni kapsētā no Feklušas — svētceļnieces kopiņas krustiņu nolauzuši un iemetuši upītē. Agrākos laikos par tādiem darbiem pēra tā, ka lai vai beigts.

Māte, slaucīdama no dūmiem asarojošās acis, piegāja Rodjam klāt un viegli paraustīja viņu aiz pleca.

—    Ej mājās, sēdies pie grāmatām. Skolotāja tevis dēļ neliek miera … Ej, ej, mēs te pašas tiksim galā.

—   Nu paskaties, ko es krastā atradu!

Rodja nolika svētbildi zemē. Māte apklusa, ieskatījās, tad stingri noprasīja:

—   Kur tu to atradi?

—   Teicu, ka piekrastē izraku. Bija ielikta kastē.

—  Māt, panāc šurp!

Vecāmāte izslējās taisna un, netīrās rokas izvalkāto brunču malā slaucīdama, zābakus pa arumiem vilkdama, nāca klāt.

—    Mūžam nerātnības. Jēzus Kristus, svētbildes pa krastmalām mētājas! Ai, Rodja, i neskatīšos, ka māte tevi aizstāv …

Vecāmāte piegāja, paskatījās un apklusa. Dzeltenīgie redzokļi dziļo grumbu mudžeklī pēkšņi kļuva nekustīgi.

Svētbilde gulēja zemē starp sapuvušiem lakstiem. Divi baiti acu āboli ar saltu bardzību vērās vieglajos, pa zilo debesi izstaipītajos mākonīšos.

Vecāsmātes smagā, ar zilganām vēnām piebriedusī roka lēni, lēni pacēlās. Raupjie, stīvie pirksti ar aplauzītiem nagiem pārmeta krustu.

—   Svēts, svēts … Jēzus Ktistus, taisnprātīgais .. . Varjuk, mīlulīt, paskaties jel, nu paskaties! Ak tu tētīt! Tā taču, mīļie, brīnumdare no Nikolas Bruģa!

—   Tā pazudusī… — māte nopietni piebalsoja.

—   Piparus tev uz mēles! «Pazudusī». Nē, meit, nevis pazudusī, bet jaunatrastā.

Vecāmāte paķēra no zemes svētbildi, ar abām rokām piespieda to pie krūtīm un skriešus metās mājup … Lakats viņai pavisam nokrita uz pleciem, atklādams niecīgu sirmu matu mezgliņu sīpoliņa lielumā.

Rodja aizdomīgi caur pieri noskatījās viņai pakaļ. Vecāmāte pārāk nopietni ķērās pie tās svētbildes, pat darbu pameta, ka tikai nesāk piekasīties, sak, kas, kā un kur atradi. Ja ko nepasacīs pa prātam — var dabūt pa pakausi.

—   Mammuk, — viņš ierunājās, — es iešu pie Vasjas stundas gatavot.

Bet māte viņā nemaz neklausījās. Diezgan noskatījusies pakaļ vecaimātei, viņa izslējās, savilka lakatiņa stūrus ciešāk zem zoda un, krūtis izgāzusi, sīkiem, cienīgiem solīšiem devās prom no lauciņa.

3

Vakarā mājās gaidīja Rodju. Jau no sliekšņa viņš ieraudzīja, ka istaba ļaužu pilna: vecāmāte Domna, vecāmāte Darja, uz pusēm pārlikusī 2erebiene. Starp vecenēm, sakrustojusi īsās, resnāš rokas zem piebildušajām krūtīm, sevišķi izcēlās ' varenais (ar vienu aptvērienu ir nedomā aptvert!) Agnijas Ručkinas augums. Viņai tūka kājas, un savas ūdeņainās miesas tā parasti saudzēja, tupēdama mājās. Nu, kā par brīnumu, atvilkusies no sādžas viņa gala. Viņas gaļīgajā sejā ar drebelīgajiem vaigiem ir sastingusi raudulīgi padevīga izteiksme, smaga nopūta laužas no krūtīm:

—   Ak, manas kājas, manas kājas …

Pie pašām durvīm lāviņas galā bija piemeties naktssargs Stjopa Kazačoks — bikls večuks. Viņa aprepējušās lūpas cieši sakniebtas, apsarkušās, asarojošās ačeles ar izbīli un nesapratni blenza uz ienākušo Rodju. Viņš pirmais sāka aši, aši mest krustus, sēca un, bieži mirkšķinādama savas valgās acis, kuru plaksti bija pavisam kaili, bez skropstām, sāka uz lāviņas grozīties.

Māte un vecāmāte sēd blakus it kā ciemiņi, salikušas uz ceļiem rokas, kas mazgājot noberztas gluži sarkanas. Vecaimātei šķidrie mateļi gludi sasukāti, ieeļļoti, mātei ap balto kaklu oranžkrāsas krelles.

Rodjas atnestā svētbilde jau ievietota stūrī, tās priekšā dega vairākas svecītes, tievas kā zīmulīši, ar sīkām, sīkām liesmiņām. Pārvērstie, izvalbītie svētbildes acu baltumi pāri svecēm un viesu galvām bargā noslēgtībā raugās Rodjā.

—   Tu dieva sūtni, mūsu eņģelīt! — iedziedājās viņam pretim saliektā Žerebiene, laipni raudzīdamās savām melnajām, blāvajām acīm, kas atgādināja samērcētas ogles. — Tas kungs jau zina, kuru pagodināt ar savu žēlastību. Patiesi' kā eņģelis.

Bet Rodja eņģelis, nobraucis ar piedurkni gar slapjo degunu, neizprotamās viesu uzmanības dēļ

galvu tiepīgi noliecis, pieri uz priekšu izvērsis — pat izslējušās ausis pauda viņa apmulsumu —, sāniski aizspraucās pie krāsns.

—        Dieva izredzētais, mūsu cerība, — smaidā kusa Agnija Ručkina. — Ak, manas kājas, manas kājas…

—        Tev liela laime, Varvara … Tak jau dēls! — Zerebiene atskatījās uz Rodjas māti. — Otrs svētais bērns — Panteleimons. Nudien otrs Panteleimons — mūsu aizstāvis. Tā ir dieva griba. Kaut kādās rokās vis svētā brīnumdare nenonāktu. Nāc, gaišumiņ, tuvāk, nebīsties! Rociņas tev gribētu nobučot, balodīt.

Rodja, caur pieri glūnēdams, tramīgi nozibsnīja acis un pavisam apmulsis atkāpās pie sliekšņa.

—        Edz, kāds tu, nu nāc tak šurp, gribu tev ko pavaicāt, — stingri aicināja Rodjas vecāmāte, tad piemetināja laipnāk: — Nu, nāc, nāc, neviens tev nekodīs!

Pamīņājies, galvu vēl zemāk noliecis, Rodja piegāja.

—   Nu, kas ir?

—   Izstāsti, mīlulīt, vēlreiz — kur tu viņu atradi?

—       Vai svētbildi? Cik reižu tad jāstāsta? Krastmalā izraku. No Pantjuhina atvara kā iet, tā pa labi.

Uzmanībā sastingušās vecenes visas reizē izdvesa:

—       Bērnam dvēsele kā balta dūjiņa… sirdsšķīsta …

—   Pats dieviņš laikam ar pirkstu parādīja…

—       Ak, manas kājas, manas kājas… Ak, apgrēcība!

—       Bet kā tu viņu uzgāji? — vecāmāte turpināja pratināt.

—   Skatos, krastā rēgojas kastes stūrītis. Ņēmu un izraku … Nu un iekšā tur tā …

—  Bez viņas mūsu baznīca bija kā pamesta sērdiene.

—   Ļaudis, mīļie, runā, ka no tās dienas, kamēr pazudusi brīnumdare, katru mīļu naksniņu kāds zāģējot baznīcas kupolu. Katru naksniņu tā pirms gaiļiem…

—   Kails un tukšs mūsu dievnams, tādēļ tur dažādi nešķīsteņi perinās.

Rodja ar bailēm un nesaprašanu skatījās apkārt un klausījās iedegušos sarunu. Bet tumšajā istabas kaktā sīko sveču liesmiņu skopajā gaismā, augstu pacelta, klusēja jaunā svētbilde: uz melnā dēļa spīdēja baltie acu āboli.

4

Ciemiņi aizgāja. Aiz tumšā loga pēdējo reizi raudulīgi noskanēja:

—   Ak, manas kājas, manas kājas …

Vecāmāte novāca sveces ap svētbildi, nodzēsa lampu. Kaktā palika svētbildes lampiņa; tumšajā istabā tās liesma plivinājās kā zaļgans, miegains taurenītis.

Te krustīdamās, te sastingusi, neskanīgi čukstošām lūpām, te spēji līdz pašai grīdai noliekdamās, vecāmāte skaitīja vakara lūgšanas.

Cilvēks nav nekas sarežģīts. Vecāmāte noskaitīja tik lūgšanu, cik pienācās, tad rūkdama un krekstēdama uzrausās uz atdzisušās krāsns un, saldi žāvādamās, izstiepa savus nogurušos kaulus. Pēc mirkļa jau atskanēja spēcīga krākšana.

Toties Varvara, apbāzījusi Rodjam noslīdējušo segu, vienā kreklā, matus pār muguru izlaidusi, nometās uz aukstās grīdas ccļos un kā apburta cieši skatījās lampiņas nekustīgajā uguntiņā.

Aiz muguras krāca vecā Krauķiene. Aiz loga ievas jaunajās lapās iešalcās vējš. Tālumā iedziedājās samiegojies gailis, bet liekas — nelaikā: neviens tam neatsaucās. Klusums.

Varvara salika rokas lūgsnā uz krūtīm un nesakarīgi čukstēja:

—   Žēlīgais dievs kungs … Nikola taisnprātīgais … Sirdij nekur nav miera … Palīdzi man, apskaidro manu prātu …

Katru vakaru, pagriezusi seju pret svētbildēm istabas stūrī, Varvara lūdzās: «Kungs, palīdzi!»

Un tā jau daudzus gadus.

Kādreiz, būdama vēl meitene, viņa nekā nebaidījās, netrīcēja bailēs par rītdienu, neticēja ne dievam, ne velnam, pie galda sēzdamās, nekrustījās, bet uz mātes — vecās Krauķienes ņurdēšanu atbildēja:

—   Nav ko gausties! Tā mode pagājusi. Krusties vesela, ja tev patīk …

Vislielākās raizes viņai toreiz bija — atnāks vai neatnāks Stepans pie nogāztā bērza kraujas malā? Bija karš, un sādžā puišu palicis maz. Stepans arī bija atbraucis slimības atvaļinājumā, kliboja ar ievainoto kāju. Skropstas viņam kā meitenei, acis tumšas un laipnas. Viņš spēlēja ģitāru un, šķelmīgi smiedamies, dziedāja līdz:

Viļņo augstu, rudzu druva,

Glabā noslēpumu šo …

Vai mazums Gumniščos jaunu meiteņu, bet arī Varvara nav zemē metama — ne mūsaina, ne greiza, dažkārt Stepans pieglaudās augstajām krūtīm un pieklusa kā bērns. Meiču tad pārņēma milžīga ticība — nekāds spēks viņu neatņems. «Vi|ņo augstu, rudzu druva …» Pa visu mēnesi, kamēr Stepans Guļajevs bija atvaļinājumā, nevienu naksniņu viņi neizlaida. Varvara toreiz it nekā nebaidījās, netaisījās ne pie viena palīdzību meklēt, un par dievu jau nu ne prātā neienāca.

Atvaļinājuma laiks beidzās, un Stepans posās ceļā. Bez kautrēšanās kā īsta sieva viņa visas sādžas priekšā metās puisim ap kaklu, skaļi raudādama: «Kā-a ziņā tu mani atstāj?»

Tikai tad, kad bija pavadījusi, sāka pārdomāt: vai maz atgriezīsies? Aizbrauca taču uz fronti. Būs bērniņš, māte veca, labi ja var mājas darbos palīdzēt. Un ja nu iznāk kā salmu atraitnei mūžu nokūkot? Kaut spētu atsaukt atpakaļ! Ja varētu, pati rāpus aizrāpotu pie viņa, cauri mežiem, pilsētām, pāri upēm. Kā palīdzēt? Ar ko?! Sēdi, ar aukstiem sviedriem norasojusi, un domā, ka viss tik ātri beidzies .. . Beidzies?! Nē, to nevar pieļaut! Kaut kas jādara! …

Vecā Krauķiene to visu redzēja un nemitīgi skandināja:

—   Pietiek sevi šaustīt. Kā bez prāta, bendē sevi vai nost. Lūdzies labāk! Lūdzies! Dievu to kungu esi aizmirsusi. Lepnība tevi sagrauzusi. Par savu lepnību tu vēl ne mazums dabūsi ciest.

Varvarai kaut kas ir jādara. Bailes māc. Varbūt tiešām mātei taisnība, jo nekādu citu palīdzību viņa nevar izdomāt. Un tad pirmo reizi satraukumā un izmisumā Varvara nepaklausīgām lūpām sāka čukstēt: «Kungs, palīdzi!»

Vai nu lūgšanas palīdzēja, vai tā bija jānotiek, bet Stepans pēc demobilizācijas atgriezās. Tās pašas sievišķīgās skropstas, tā pati žiglā gaita, nemaz vairs nekliboja. Bet acis vairs nebija agrākās, tās kļuvušas saltākas, ari dziesmiņu «Viļņo augstu, rudzu druva» viņš vairs nedziedāja.

No mūžīgām bailēm pagurusi, Varvara paslepus lūdzās: «Kungs, palīdzi! Stepana dvēselē iezagušās šaubas, apskaidro to, lai atgriežas pie manis viņa mīlestība.» Bet Stepana sirds nepalika mierā. Viņš īgni ņurdēja:

—   Seit tik garlaicīgi. Nepagūsi ne apskatīties, kad apglemēsi kā sieksta stāvošā ūdenī…

Tad pēkšņi ņēma un aizlikās uz pilsētu, iestājās darbā mēbeļu fabrikā, nosolīdamies, ka, tiklīdz iekārtosies, ņems pie sevis Varvaru un Rodju.

Kas zina, kā viņas dzīve tad būtu iegrozījusies, ja Stepans bez svārtīšanās būtu palicis mājās. Varbūt būtu kārtīga ģimene kā visiem. Ja ir vīrs un tēvs, saimnieks un atbalsts, tad arī visas rūpes dalās uz pusēm un jebkura bēda ir pusbēda. Nav lielu raižu par rītdienu, ja blakus vīra spēcīgais plecs: dzīvo vienā mierā, un dievs nemaz nav jātraucē!

Bet Stepans aizbrauca, un nav nekādas lielās cerības, ka atgriezīsies. Varvaras vienīgais atspaids ģimenes lietās ir vecā Krauķiene. Bet tā pati sev neuzticas, aizvien pie dieva meklē palīdzību, ik dienas kaļ vienu un to pašu: «Lūdzies! Lūdzies! Ne no viena cita labumu nesagaidīsi. Tikai no dieva tā kunga. Viņš ir visuvarens!»

Un Varvara vakaros tupēja uz ceļiem, klanījās pret svētbilžu kaktu.

—    Palīdzi, kungs! Svētā dievmāte, neaizej man garām ar savu žēlastību. Liec, lai Stepans nenomaldās pa sliktu ceļu. Lai neieskatās pilsētniecē, krāsotā un pūderētā …

Vai Varvaras ceļā nostājās krāsota vai nekrāsota, nav zināms, bet Stepans mājās vairs neak griezās. Sākumā vēl sūtīja naudu un skopas vēs-' tules, vēlāk vairs tikai naudu un ari to ar pārtraukumiem.

Notika vislielākā nelaime, kāda vien var notikt. Varētu likties, sak, ja jau nu tā gadījies, ko tur vairs bīties, — met bailes pie malas un apdomā visu ar skaidru prātu. Bet Varvaru dzīve iebiedēja.

Rodja kustīgs kā dzīvsudrabs, katru mīļu dieniņu tikai uz upi vien, uz upi vien. Bailes, ka nenotiek nelaime — nenoslīkst. Dievs, pasargi!

Skolotāja Paraskovja Petrovna žēlojas, ka slikti mācoties … Bailes, ka neizaug par klenderi. Apgaismo, kungs, neceļa gājēja prātu!

Govs diez kā neēd — bail!

Naktī suns pret mēnesi gaudo — bail!

No rīta melns kaķis ceļu pārskrien — vai, tas gan nav uz labu!

Visur draud nelaime. Nav viegli dzīvot. Pasargi, kungs Kristus, no visām likstām!

Uz krāsns krāc vecāmāte. Lampiņas liesmiņa nekustīga kā sasalusi, svētbildē tik tikko saredzami acu baltumi un šaurais deguns. Laukā jau gaiļi kliedz kā negudri. Sirds izkratīta, nu var likties uz sāniem: rīt agri jāmostas.

Varvara pieceļas. Basām kājām pa zarainajiem gridas dēļiem pieiet pie gultas. Tur, nepaklausīgo matu cekulu izbalojušā spilvenā iespiedis, guļ Rodja. Slīpi krītošais mēnesstars apspīd cieši sakļautās skropstas, no vecāsmātes mantotos, asos vaigu kaulus, vāti uz lūpas.

«Sodība gan … Edz, ko, viņam svētbilde parādījās … Vai tas var būt uz labu? Ka tikai kas nenotiek . .. otrs Panteleimons — taisnprātīgais … Notiek gan brīnumi … Aī-ai-jā-ā,» Varvara saldi nožāvājās un uzmanīgi pavirzīja pie sienas kamoliņā savilkušos puisēnu.

—   Paej tālāk, mīlulīt. Dod māmiņai vietiņu …

5

Vecu laiku uzskats bija tāds: iai cik liela apdzīvotā vieta, ja nav baznīcas, tā būs sādža, ja ir baznīca — ciems. Pašos Gumniščos baznīcas nebija. Baznīca atradās nostāk — apmēram versti.

Stāsta tā. Pirms simt piecdesmit, varbūt pat pirms divsimt gadiem kāds ganiņš, vārdā Panteleimons, dzīdams sādžas ganāmpulku uz Maškina purvu, ieraudzījis tur starp ciņiem un celmiem Nikolas taisnprātīgā svētbildi. Ganiņš turpat nometies tās priekšā ceļos un izlūdzies veselību savai slimajai mātei, kas jau kuro gadu gulējusi uz krāsns. Kad viņš vakarā pārnācis mājās, tad ieraudzījis, ka māte, lūgšanas skaitīdama, staigā pa pagalmu un labo sabrukušo žogu. Svētbildei piemitis brīnumains spēks.

Nez vai svētajā Krievzemē bija kāda vieta, kur nebūtu radušās tādas labsirdīgas, bērnišķi naivas, cita citai līdzīgas teiksmas. Un katru reizi tās izplatījās daudzu verstu attālumā pa sādžām un ciemiem, satraukdamas iztēli, sirdsapziņu, radīdamas cerības.

Uz maz pazīstamo Gumnišču sādžu pie jaunatrastās svētbildes plūda ļaužu bari — gan kājnieki ar nūjām un kulītēm, gan vienkārši pajūgi ar sievām un bērniem, gan važoņi ar grezniem pajūgiem un labiem rikšotājiem, skaļi klaigādami un uzsvilpdami. Gan tādi, kas laupīja, blēdījās, izlaidīgi žūpoja, gan tādi, kas grauza sagrūstas mizas un kā par lielāko laimi sapņoja par maizes gabaliņu, gan tādi, kas sirga ar dažādām kaitēm, — visi ar grēkiem, ar vajadzību, ar savu bēdu nastu, saceldami putekļus gan ar vīzēm, gan asiņainām, apdauzītām kājām, gan ar dzelzīm kaltiem rite-

ņiem, visi tiecās izlūgties žēlastību no brīnumdares.

Vispirms Maškina purva ciņu un celmu vidū no tikko cirstiem, cietiem baļķiem uzcēla lūgšanas namiņu ar tēstu, smailu tornīti kupola vielā. Pēc tam svētceļnieki un svētccļnieces, kas dieva slavēšanu un svēto vietu apmeklēšanu uzskatīja par savu profesiju, bet brīnumdares atrašanos par panākumu dzīvē, sāka staigāt pa Krievijas ceļiem, skārda krūzītēs kaparniekus žvadzinādami, glaimīgi gaudodami: «Ziedojiet, pareizticīgie, priekš dieva nama!» Un pareizticīgie atvēra savas sirdis un naudas makus.

Maškina purvā nekādu labo māju uzcelt nevarēja — stūri sašķiebtos, apakšējie vaiņagi iegrimtu staignājā. Bet brīnumdares labā, par godu dievam, visi kopīgi sanesa smiltis, zemi, akmeņus, izbruģēja purvu, akaču un staignāju vidū izveidoja salu. Uz šīs salas slējās augšup gandrīz vai veselu asi biezas ķieģeļu sienas. Atbraucēji meistari izgleznoja tās ar dievmātes, eņģeļu un Kristus attēliem. Putnu lidojuma augstumā pacēla pudiem smagus zvanus. Vēl augstāk, virs gaišzilajiem kupoliem, turpat vai mākoņos ķerdamies, saulē iemirdzējās zeltītie krusti.

Tā Maškina purva vidū radās celtne ne dzīvošanai, ne kopējam priekam, uz gadu simteņiem pacēlās piemineklis tumšai ticībai neesošam dievam, dārgs un smags ietvars diezgan nemākulīgi ar krāsām notrieptam ozola dēlim.

Jauno baznīcu nosauca par Svētā Nikolas Bruģi, par godu jaunatrastajai svētbildei un tam, ka baznīca uzcelta ar ticīgo rokām izbruģētā purvā.

Sie ļaudis ticēja, ka brīnumdare izdziedina visas miesīgās un garīgās kaites, bet ka tas notiek tikai tad, ja lūgšanu skaita ne pats vājinieks, bet

Panteleimons, ganiņš, kurš zemojies svētbildes priekšā.

Un tā nu Panteleimons drīz vien kļuva kaut kas līdzīgs vietējam svētajam. Stāsta, ka viņš uzcēlis sev dzirnavas un nodzīvojis līdz sirmam vecumam kā taisnprātīgais.

Aiz sādžas Pelegovkas upē ir Pantjuhina atvars, un blakus tam krastā vēl šobrīd redzamas mūra drupas — Panteleimona dzirnavu pamatu atliekas.

Aiz režģu sētas ap Nikolas Bruģa baznīcu cita pie citas saradās kapu kopiņas, ap ciema kapsētu iešalcās bērziņi, Sērmūkši, liepas, zem kupoliem kovārņi savija ligzdas. Baznīcā mainījās popi. Viņi kristīja bērnus, laulāja jaunos pārus, izvadīja nelaiķus, noturēja gan rīta, gan dienas dievkalpojumus, dziedāja «ilgus gadus», pasludināja par nolādētu. Vīraka smarža un kanoniskā svētuma atmosfēra apņēma leģendāro svētbildi. Pie tās pierada, lielā slava apdzisa, brīnumspēks iesnaudās, taču aizvien vēl turpināja to pielūgt, un no liela attāluma vēl vilkās ļaudis, lai svētlaimībā tai pieskartos, aizdegtu par kapeiku tai svecīti.

Divdesmit devītajā gadā, laikā, kad ap Gumniščiem sāka veidoties kolhozi, pēdējo Nikolas Bruģa baznīcas popu pieķēra prctvalstiskā aģitācijā. Viņa mantu konfiscēja, pašu aizsūtīja uz Solovkiem, bet baznīcu kā vecās varas balstu nolēma slēgt. Ar virvēm no augstā torņa nolaida smago zvanu par lielu sašutumu vecenēm. Tas, kas kādreiz ar savu klangšķēšanu modināja visu Gumnišču apkaimi, triecās pret zemi, pēdējo reizi savā mūžā iestenējās un izjuka. Visu baznīcas īpašumu, sudraba ietvarus, kvēpināmos traukus, dāvanu glabātavas konfiscēja, bet brūnumdares svētbildi pēc ciema komjauniešu ieteikuma gatavojās pārsūtīt uz no-

vadpētnieclbas muzeju. Bet tā pēkšņi pazuda. Šoreiz tādu notikumu nepavisam neuzskatīja par brīnumu, tikai nosprieda, ka kāds ticīgais to no tukšās baznīcas aizstiepis.

Bet vecenes vēl ilgi atcerējās svētbildi, stāstīja par uguntiņām purvā, par Panteleimona taisnprātīgā dvēseli virs atvara, par to, ka katru pusnakti pamestajā baznīcā kāds «zāģē kupolu» — «nu katru nakti, vienā un tai pašā laikā pirms gaiļiem» …

No tā laika pagāja daudz gadu. Un, lūk, aizmirstā svētbilde atkal uzradās Pelegovkas upes krastā.

6

No rīta kā parasti Rodja posās uz skolu: sasēja grāmatas un burtnīciņas mātes vecajā lakatiņā, aplika pioniera kaklautu un ilgi, plaukstas siekalodams, gludināja uz krūtīm tā stūrus (vakar pēc stundām viņš visu cēlienu bija to savīkstītu nēsājis kabatā), tad metās pie galda.

—   Vecomāt, dod ēst! Citādi nokavēšu. — Vecāmāte vis nenorūca, kā parasts: «Gan vēl paspēsi pierīties…» — viņa atlieca muguru, jo bija noliekusies pie krāsns, aizgāja aiz starpsienas un drīz vien atkal atgriezās, kaut ko slēpdama uz priekšu pastieptajā saujā.

—   Nu-u, bērniņ… — viņa pasauca.

Rodja ar aizdomām pašķielēja uz vecāsmātes sauju, kas bija cieši sažmiegta, it kā būtu pilna ar dzīviem prusakiem.

—  Apliec nu, dārgumiņ, uz labu veselību! Diezgan esi ar tiem bezdievjiem skraidījis.

Rodjam pie paša deguna resnā zīda diegā sašūpojās mazs vara krustiņš. Rodja mirkli apstulbis

mirkšķināja acis, pēc tam nosarka līdz ausu galiem un ievilka galvu plecos.

—   Ko tu esi sadomājusi? Kam man tas …

—        Tā nedrīkst, gaišumiņ, tu tagad esi dieva izraudzīts. Ne jau man, ne vecai Zerebienei atklājās brīnumdare. Tik nedomā, actiņ, dievu kungu ar nepaklausību kaitināt. Edz, aplikšu tev ar dieva vārdu …

Rodja vēl vairāk sarāvās un atkāpās.

—   Neļaušu.

—   Redz, kāds tu …

Vecāmāte izstiepa roku. Rodja atlēca atpakaļ; baiļu dzirkstis pašķīla viņa gaišajās, mazliet iedzeltenajās acīs.

—   Ko nu lēkā kā āzis?

—       Nomiršu — bet nelikšu! Uzzinās citi bērni — izsmies, ka nezināšu, kur likties.

—        Kam tad tev viņiem jāstāsta? Katrs dzīvo, kā viņš atrod par pareizu, katrs pats glābj savu dvēseli. Nēsā paslepus un priecājies.

Ienāca māte, lakatu cieši apsējusies, vecie zābaki dubļos sabristi, redzams, tikko no ecēšanas vai no siltumnīcām, no spirgtā rīta dzestruma un ātrās iešanas piesārtusi, piemiegtajās acīs aiz gaišajām skropstām — mīļums.

—   Vai atkal ar vecomāti saplēsies?

Rodja metās viņai klāt.

—        Mam, saki, lai neliek! Kādēļ man tas krusts? Vai tad es esmu vecene? .. . Skolā tak visi uzzinās…

Māte šaubīdamās novērsās no vecās.

—       Varbūt gan nevajag. Labi zini, ka skolā par to galvu neglaudīs.

Vecā izslējās, saknieba lūpas un sažņaudza krustiņu brūnajā dūrē.

—   Vienmēr tikai aizstāvi. Būtu labāk viņam

dvēseli pasargājusi. Dieva dusmas būs briesmīgākas nekā tas skolotājīšas nostrostēšana.

—       Līdz šim, māt, dievs tas kungs nav uz viņu dusmojies. Pat parādījis savu žēlastību.

—        Padomā labi, Varja: vai šī žēlastība nav brīdinājums? Kamēr vēl Rodja nebija izraudzīts, viņam viss tika piedots. Bet tagad tak grēks puisim nenēsāt krustiņu.

Māte sāka padoties.

—       Tiešām nezinu. Ko tad no tāda maza nejēgas var prasīt?

—       Tam kungam visi vienādi, vecs vai jauns, visi vienādi dieva kalpi. Uzkritīs kāda liksta — tad citu dziesmu dziedāsi, tad atcerēsies, ka dieviņam nieku nenoliecies. Bet ko nu ar tevi runāt, tfū! Kauns dēlam krustiņu aplikt.

Un māte padevās.

—   Nu apliec, Rodja, apliec. Esi prātīgs.

—   Teicu, ka nelikšu.

—   Dieviņš ieraudzīs tavu stūrgalvību . ..

—       Nospļauties man par jūsu dievu! Būtu to zinājis, nebūtu nemaz to svētbildi racis ārā no zemes, būtu upē iesviedis.

—       Atjēdzies, atjēdzies, pagāns! — iebrēcās vecāmāte. — Lai tev mēle nokalst! Te nu ir, meit, tavas piekāpības augļi…

Uz mātes vaigiem parādījās zilgani plankumi, acis samiedzās šauras, šauras, rokas pacēlās pie krūtīm un ātri, ātri sāka darboties ap podziņu rindu pie vecās blūzītes.

—       Tevi lūdz ar labu. Nu! … Māt, padod man krustiņu. Es tam neklaušam aplikšu.

—       Nē, lai viņš sev pārmet krustu. Nē, lai viņš lūdz piedošanu dievam. Lai vispirms saka: «Piedod, dievs, piedod man grēkus!»

Pie sienas zem ģīmetnēm, kas bija saliktas kartona ietvaros, karājās veca no tēva palikusi kareivja siksna. Māte to noņēma no naglas, piemiegtām acīm ieurbās Rodjā un biedinoši pārlika siksnu no vienas rokas otrā.

—   Dzirdi, ko tev saka vecākie?

Savilcies, uzrāvis plecus, paliecis uz priekšu gaišo matu cekulu, skatīdamies caur pieri kā vilcēns ar modrām, spīdīgām acīm, Rodja lēni, lēni virzījās uz durvju pusi, tīdams ap pirkstu sarkanā kaklauta stūrīti.

—  Jums nav … jums nav tiesību.

—   Novilkšu bikses un uzrakstīšu tev tiesības .. „

—       Pareizi, meit, pareizi. Edz, kāds gudrinieks.

—   Bet es tad skolā visu izstāstīšu …

—       Lai tikai parādās, es taviem skolotājiem acis izskrāpēšu. Kas viņiem par daļu … Nu, kam es teicu?!

—   Pareizi, Varjukiņ, pareizi.

Rodja vēl vairāk sarāvās, acis nikni šaudīdams te uz vecomāti, te uz māti, viņš tikko manāmi atkal pavirzījās tuvāk durvīm.

—       Velc nost zābakus! Nu, žigli! … Uz skolu nelaidīšu. Nu! — Mātes roka sāpīgi saplucināja cekulu. — Pārmet krustu, nejaucēn!

—  Visiem pastāstīšu! Visiem! Vai…

Siksna ķēra plecu.

—       Velc nost zābakus! Žiglāk! Nekur neiesi! Ne uz skolu, ne ārā! Aiz atslēgas ietupināšu!

Otrs sitiens, trešais … Rodja izmisīgi iebrēcās, metās uz durvīm, bet vecene ar tai neparastu žiglumu aizlēca priekšā un sakampa puikas ausi.

—       Edz, kur viltīgs! Nekā nebūs, putniņ, stājies te!

Mātei bija sarkana, satraukta seja un arī asaras acīs.

—       Par ko man tāds sods? Čūskulēnu azote esmu izaudzējusi. Kā es ar tevi tikšu galā? Vai vēl ilgi tiepsies, mocītāj?

Rodja šņukstēja, raustījās un slaucīja asaras tīrā skolas krekla piedurknē. Viņa labā auss dega kā ugunī, likās smaga, kā ar asinīm pieplūdusi gaiļa sekste.

—        Liec viņu mierā, Varja, — paziņoja vecā.

—   Ja negrib, lai dara, kā zin. Bet ēst nedabūs un uz skolu netiks. Tev teica — velc nost zābakus!

Rodja, nevarēdams apvaldīt elsas, ar acīm grīdā urbdamies, klusēja.

—       Tak ar labu tevi lūdz … Ak tu kungs! — māte izmisusi iekliedzās. — Tak lūdz tevi, lū-ūdz! Vai ilgi vēl man ar tevi būs jānoņemas, nelabais tu, velna sodība!

Tāpat grīdā skatīdamies, Rodja nedroši pacēla roku, ar trim pirkstiem pieskārās pierei un kaunīgi un nemākulīgi pārmeta krustu.

—   Kas tad ir jāsaka?

—   Pie . .. piedod … ku … ungs …

—   To jau vien tikai no tevi lūdza!

—       Kad krustu met, tad grīdā neskatās, — bargi pamācīja vecāmāte. — Nu-u, pret svētbildi pārkrusties. Vēlreiz, vēl! Nebīsties, roka nenokaltīs.

Rodja pacēla acis uz kaktu un caur asarām ieraudzīja niknus acu baltumus, kas blenza viņā no tumšā dēļa.

7

Bet uz ielas smaržoja uzartie piemājas lauciņi. Saule bagātīgi lēja savu spožumu pār apžuvušajiem skaidu jumtiem. Cauri dzeltenai pērnai zālei spraucās laukā maigas, vēl nevarīgas zaļas zāles adatiņas un čokurainas lapiņas.

Pavasaris klāt. Pēc nedēļas jau ļaudis būs pieraduši pie karstās saules, košā zaļuma, uz ceļiem celsies putekļi… Pēc nedēļas vai pusotras pavasaris jau pārsvērsies uz vasaras pusi … Cik daudz mazu prieciņu sola šī skaidrā diena!

Pēc stundām var skriet uz pļavām. Tur no paliem palikuši mazi ezeriņi ar nostāvējušos, tumšu, stiprai tējai līdzīgu ūdeni. Var noķert lielu, pārziemojušu vardi, piesiet tai pie kājas diegu un palaist viņu ezeriņā, vērojot, kā viņa, priecādamās par brīvību, pazūd necaurredzamā ūdens tumsībā, tad ņemt un izvilkt atpakaļ — nekā nebija, vardīt, tu tagad būsi mums ūdenslīdēja, pastāsti, ko tu ūdenī redzēji.

Var paņemt riekšavu duļķaini caurspīdīgos varžu kurkuļus, pārskaitīt melnos punktiņus — kodoliņus, bet katrs kodoliņš — nākošais vardulēns.

Un seklākās peļķes? Un dziļās ratu dangas palejās, kas arī vēl nav izžuvušas pēc palu ūdeņiem? Tanīs peld gūstā nokļuvušie sīki, sudrabaini kurkulēni, zaļgani spīdīgie līdacēni, sarkanacainās raudinas. Sajauc ūdeni, un tad itin viegli var ar rokām saķert.

Bet, jo priecīgāka diena, jo Rodjas sirds smagāka. Zem krekla, zem izbalējušā pioniera kaklautiņa ādu uz krūtīm dedzina vara krustiņš. Sēdi stundās, un tas vien prātā, ka nevienam citam bērnam tāda nav … Starpbrīžos rotaļās visu laiku jādomā, ka neatsprūk vaļā krekla pogas: citi ieraudzīs un izsmies … Arī tagad tas kņudina, tas jāslēpj kā nelaba vāts uz miesas. Un, kaut arī neieraudzīs, kaut arī neuzzinās, tu tomēr jūties it kā netīrs. Tāds sods! Par ko? Par to, ka izraku to nolādēto svētbildi. Un kas zin, ko vēl rīt māte ar vecomāti neizdomās?

Uz ielas neviena nav. Tikai pie Orehovu Vasjas mājas vārtās cūka, pavērsusi pret sauli savu plato vēderu ar rožainajiem pupiem.

Bet ja nu to krustu noņemtu un iebāztu kabatā … Prom sviest nedrīkst. Pēc skolas vecāmāte noteikti pārbaudīs. Ja krusta nebūs, noslānīs, ka nezināsi, kur sprukt.

Kabatā? . . . Bet kabatas seklas, var viegli izkrist, un pats arī netīšām var izraut līdz ar nazīti vai gumiju. Vislabāk jānoslēpj kādā spraugā, mājās nākot, atkal var aplikt un gods godam ierasties pie vecāsmātes.

Rodja apstājās un sāka steidzīgi zem kaklauta atpogāt krekla apkakli. Bet no Orehovu mājas iznāca Vasja, Rodjas draugs. Zem nobružāta kokvilnas svārciņa viņam jauns, koši dzeltens krekls, tāds kā nevienam. Pat daudzkārt mazgātais, izbalējušais kaklautiņš par to bālāks.

Vasja uzsauca:

—  Ei, Rodja! Cik tagad pulkstenis? Mūsu pulkstenis stāv jau trešo dienu. Vai nenokavēsim stundas?

Viņš pienāca klāt, sniedza roku, apsveicinājās.

—  Tu esot kādu tur svētbildi atradis. Vecenes par to tev klanīšoties. Patiešām, māte tā teica.

Rodja aizgriezies tvarstīja zem kaklauta nepaklausīgās pogas un, slēpdams aiz kauna nosarkušo vaigu, nikni attrauca:

—   Tici vien sievu tenkām.

—  Vai tu neatradi svētbildi? Tas izmelots?

—   Kas nu par svētbildi, dēļa gabals … Bet ko tu man piesienies? Ka nedabū pa degunu!…

—  Nu, nu, ne tik strauji! — Taču katram gadījumam Vasja atvirzījās nostāk.

Ar Rodju ķīvēties viņš neuzdrošinājās. Viņam jau pat meitenes dod pretim. Vasja ir pazems, šauriem pleciem, mazās ausis pastāvīgā sasprindzinājumā izslējušās abpus apcirptās galvas; viņa možā seja pašreiz pret spilgti dzelteno kreklu izskatās gluži bāla, gandrīz zaļgana. Toties viņš varen manīgs, vienmēr visu uzzina pirmais. Gluži mātē atsities, ne jau velti viņa Gumniščos iesaukta par Žagatu.

Apvainoti šņaukādamies, Vasja sāka soļot blakus un līdz pašai skolai nebilda ne vārda.

8

Par krustu Rodja drīz vien aizmirsa. Starpbrīžos rotaļājās, rāpās bērzā «palūkot» kovārņu olas …

Bet stundas beidzās, bērni izspurdza skolas pagalmā un trokšņainos bariņos izklīda uz visām pusēm. Rodja atkal atcerējās krustu. Atcerējās, ka jāiet mājās, ka vecāmāte pirms ēšanas atkal pavēlēs: «Pārmet krustu!» Orehovu Vasja, ar kuru Rodjam bija pa ceļam, pēkšņi kļuva netīkams: «Sāks atkal tincināt par svētbildi, kaut tā izputētu! Nez ko šis teiktu, ja pašam tāda laime gadītos …»

Klajuma malā Rodja ieraudzīja veco Stjopu Kazačoku. Viņš stāvēja, vienu roku iebāzis salāpīto bikšu kabatā, ar otru plūkādams šķidro, sirmo bārdeli.

Rodjam tuvojoties, Stjopa Kazačoks nez kādēļ apmulsa, pagrozīja uz galvas rūsgano cepuri, kuras nags atgādināja neizceptu pankūku, nedroši pamīņājās.

—   Rodja … Dēliņ, tu gan …

Orehovu Vasja, kurš patlaban Rodjam stāstīja, kā kolhoza priekšsēdētājs Ivans Makarovičs mācījis brigadierim Fjodoram iebraukt ērzeli Sarapu,

apklusa un, sasprindzinājis uzmanību, veras vecajā Stepanā. Večuks neapmierināti pašķielēja uz puiku.

—   Rodja, draudziņ … Es tev, edz še, cicma kukuli paglabāju…

Stepans Kazačoks pakalpīgi izvilka no kabatas līdzatnesto papīra tiltiņu.

—   Ņem, draudziņ, ņem … Tur, edz, kumpetītes, saldumiņš … Labam cilvēkam nav žēl. Nopirku par trijnieciņu.

Sarepējusī roka pasniedza tūtiņu. Rodja nosarka līdz ausu galiem. Viņš nesaprata, kāpēc viņam dod konfektes, tomēr nojauta, ka tas nav bez nolūka. Apsmulētā papīra tiltiņa, krastā atrastā svētbilde, kaklā pakārtais krusts, vecāsmātes uzmākšanās ar krustīšanos — tas viss droši vien sasaistīts vienā noslēpumainā mezglā. Rodja sirdīgi aizgriezās.

—  Vai es kāds ubagotājs, vai? Ēd pats!

—   Nu, neskaisties, es tev no sirds … Edz, kāds tu … — Stepana Kazačoka tumšajā sejā ar šķidro bārdeli un apsprēgājušajām lūpām pavīdēja nožēlojams apjukums.

—  Rodja, ja tev dod, kādēļ tu neņem? — Vasja atbalstīja Kazačoku.

—   Ko piesienies! — Rodja uzbrēca.

—   Pareizi, brālīt, pareizi, — Vasjas vārdi Stepanu iepriecināja. — Bet tagad tu, ziķer, ej savu ceļu un nemaisies citu darīšanās. Ej ar to dieviņu. — Viņš atkal pievērsās Rodjam. — Man, mīļais, tev daži vārdiņi sakāmi.

—   Briesmīgi laikam vajadzīgs, — Vasja nicinoši atcirta. — Savas konfektes varat iesālīt.

Viņš gāja uz priekšu, rokas nevērīgi kabatās sabāzis, šauros plecus grozīdams, bet apcirptais pakausis, stūrainās, lielās ausis liecināja par aiz-

Vainojumu un ari ziņkārību; Vasjam miizīgl gribējās paklausīties, par ko nu runās vecais Stepans ar Rodju.

—   Nu paņem, nenoniecini. . . Pats zini, nekāda spožā dzīve man nav. Kas man tagad par dzīvi! — Vecais nopūzdamies nedroši burzīja rokā tiltiņu.

—   Man dzīve tagad tada, ka vieglāk būtu nomirt. Iekšas sāp, neko smagu pacelt nevaru, tāpēc jau gāju tai sarga dienestā. Esmu turpat trīs gadus vecāks par tavu vecomāti… Dēlu izaudzināju, meitu izdevu pie laba cilvēka, tagad dzīvo Kinešmā. Viss būtu labi, bet vienam pašam, edz, tā bēdīgi ap sirdi.

Rodja klausījās, un viņu pārņēma dīvaina sajūta. Griezies, kur gribi, visur tik daudz nesaprotama! Vai agrāk Stepans Kazačoks būtu ar viņu tā sarunājies, žēlojies kā pieaugušajam? Ko tas viss nozīmē?

—   Nevaru jau nu sūdzēties, palīdz tēvam, te dēls naudiņu atsūta, te meitiņa kadu sainīti. Tikai bēdīgs prāts vienam, tā kūkojot. Sirdi kremt nemiers. Meita, protams, atgriezts rieciens. Bet dēlu gribētos atpakaļ. Tas vēl neprecējies, mīkstas dabas, kaut varētu viņu atgriezt mājās. Būtu labi un jauki — apprecētos un pažēlotu arī mani.

—   Bet ko tad es varu līdzēt, vectēv Stepan?

—   Tev, mīlulīt, dvēselīte kā stikliņš. Tev dievs devis spēku. Tikai — vai tu tiešām manu dāvaniņu nonicināsi? Ņem, neapbēdini mani, Kristus dēļ .. . Palīdzi man, puisīt, visu mūžu bušu pateicīgs.

—   Bet ko tad es tur varu darīt?

—   Nu neskaisties, neskaisties … Palūdzies brīnumdares priekšā, aizlūdz par mani, lai Nikola taisnprātīgais pamāca dieva kalpu Pāvelu, ek, dēliņu manu. Lai dod viņam tādu prātu, ka viņš atgriežas mājās. Mana lūgšana nelīdz: esmu pārak grēcīgs. Bet no tava vārda svētie nenovērsīsies, tavu vārdu līdz pašam dieviņam aiznesīs, tevi pats dievs izraudzījis. Varbūt esi dzirdējis par ganiņu Panteleimonu? Tas bija taisna prāta cilvēks. Bet konfektiņas, vanadziņ, bāz kabatā, ja pašlaik nekārojas …

Saule spīd zaļajā peļķē ceļa vidū. Pie brigadiera Fjodora mājas piebraucis traktors, piekūpinājis zilus dūmus, izbaidījis laiskās zosis, piepildījis ielu ar motora raustīgo sprakšķēšanu. Apkārt — pierastais ciems, pierastā dzīve. Un nekad vēl tā nav bijis, ka šajā pierastajā pasaulē būtu tik daudz nesaprotama: vecā Kazačoka nomāktā seja ar bēdīgi raustīgiem, apsarkušiem plakstiem, viņa runa, it kā Rodja būtu pieaudzis cilvēks, viņa pielabināšanās, nesaprotamais lūgums, šī tūtiņa… Kas notiek pasaulē? Vai vecais Kazačoks nav prātu zaudējis? Vai varbūt viņš, Rodja, ir jucis? .. .

Rodja atgrūda večuka roku un metās skriet.

Neaizskrējis līdz mājām, viņš atskatījās atpakaļ: vecais Kazačoks stāvēja ielas vidū, cepure ar smago nagu uzvilkta uz acīm, šķidrā bārdele izslieta gaisā, izkaltušais stāvs ar noslīdējušām biksēm pauda apmulsumu un sarūgtinājumu. Rodjam kļuva vecīša žēl, tikai viņš pats nesaprata, kādēļ.

9

Pie Rodjas mājas uz zemē iemītām kāpnītēm sēdēja divi cilvēki: maza vecenīte, kuras smailā seja atgādināja kādu purva putnu, un vīrietis bez kājām, vārdā Kindja, — māte un dēls, labi pazīstami gan Gumniščos, gan Guščinā, gan arī rajona centrā Zagarjā.

Šis Kindja — Akindins Pojarkovs — pirms kara bija pavisam nenozīmīgs puisis Troicas ciemā. Strādāja mucinieka darbus ciema veikalam, mazliet spēlēja ermoņikas, piedzēries auroja līdzi dziedātājiem un, griezdamies kā urbis, lauzās dejotāju pulkā. Karā kaut kur pie Orlas viņam sadragāja abas kājas. Kindja gan nebija vienīgais Troicā, kas pēc kara atgriezās sakropļots, bet neviens tā kā viņš ar savu invaliditāti neplātījās.

Bieži vien piedzērušais Kindja, uz saviem stumbeņiem sēdēdams Zagarjas tirgus vidū, plēsdams uz krūtīm kreklu un kratīdams dūres, bļāva:

—   Man tādi likumi bijuši nebijuši! Varu zagt, varu laupīt — mani neviens iekšā nelupinās! Es neesmu vairs pilnvērtīgs! Kas man var ko liegt! Ei, jūs! Kuru nosist? Kuram nolaist asintiņas?

Un, atspiezdamies ar savām stiprajām rokām ; pret balstiem, ķermeni uz priekšu sviezdams, metās virsū ļaudīm, baidīja sievietes.

Daudzreiz viņu sasietu aizveda uz miliciju, bet līdz tiesai nekad nenogāja: žēloja kropli. Par visu vairāk pasaulē Kindja baidījās no savas mātes — sirmas vecenītes. Stāsta, bijuši gadījumi, kad viņa tā ārdīšanos izbeigusi ar vienu uzklicdzienu:

—   Nolādēšu, nešķīstēn!

Pēdējā laikā Kindja bija kļuvis gluži rāms, dzēra jau gan kā vienmēr, taču netrakoja. Slepus tirgojās gan ar kurpēm, gan drānām, abi ar māti valkājās apkārt pa baznīcām, gan uz Scelkanovsku, gan Zagarju, gan arī uz sešdesmit kilometru attālo kaimiņu rajonu — Uhtomu.

Rodja, tāpat kā visi citi bērni, par invalīda Kindjas gaitām bija daudz ko dzirdējis. Tādēļ jo drausmīgāk viņam šķita tas, ka šis Kindja, tāds sarkans, aptūcis, rudiem sariem apaugušu, lielu zodu, stiklainām acīm un pāri ausīm uzrautiem,

milzīgiem pleciem, pieķēries pie saviem ar ādu apšūtajiem balstiem, sāka zemu klanīties.

Bet vecenīte krekstēdama piecēlās, ar pūlēm atstiepa muguru un, stīvi likdama no sēdēšanas notirpušās kājas, tuvojās apstulbušajam Rodjam. Viņai bija smails deguns, iekritusi mute ar galīgi izzudušu virslūpu un noslīdējušiem kaktiņiem un zilas, možas acis, kas, šķita, tūlīt pat no sejas izlēks laukā. Grumbainā, tumšā plauksta cieši satvēra Rodjas roku.

—   Parādies nu, parādies, gaišumiņ! — viņas balss bija čērkstoša un skaļa. — Neraujies laukā, es jau nekodīšu … Ak tad tāds tu esi! Neticu vis, ka tu būsi otrs Pantelcimons taisnprātīgais! Tavās acīs nav godbijības. Nav, nav. Esi atsities vecāmātē, bet no Krauķienes dzimuma bijību nav ko gaidīt… — Viņa pagriezās pret dēlu, kas vēl arvien klanījās. — Nu, ko tik daudz klanies, diezgan būs. Edz, puika no tava mežonīgā izskata nobijies. Gana, vai dzirdi!

Kindja paklausīgi novēlās no kāpnītēm. Kamēr Rodja, bikli šķielēdams, kāpa augšā, viņš paguva vēl trīs reizes jo zemu palocīties, parādīdams Rodjam savu pliko pakausi.

Bet arī istabā bija viesi.

Līkā Zerebiene, kas, šķita, tūliņ trūksies no sola un jozīs uz durvīm, uzsāka savu parasto gaudošanu:

—  Ko tu tik bāliņš? Laikam nobiedēja tie nolādētie — tā ragana ar savu apcirsto elku.

Bez Žerebienes Rodjka ieraudzīja vēl divus — Mjakiševu ar sievu.

Pats Mjakiševs strups un maziņš. Ap pliko pakausi tam zeltainas mazbērna pūciņas; apaļā, priecīgiem vasaras raibumiņiem nosētā seja kā kautrīga ziemas saulīte mūžam staro it kā vainīgā smaidiņā. Viņš bija Gumnišču patērētāju biedri bas vadītājs, uzstājās sēdēs un skaitījās aktīvistos. Dzīvoja veikala tuvumā lielā mājā ar zaļu skārda jumtu. No rajona atbraukušie pilnvarotie bieži vien pārnakšņoja pie viņa. Mjakiševs gan laikam visā savā mūžā nekad nevienu nebija rupji nolamājis, un tomēr daudzi viņu necieta. Gumnišču kolhoza priekšsēdētājs Ivans Makarovičs klaji izteicās: «Tāds paklīdenis kaķis. Nočieps, pielaizīsies un skat — izies sveikā.»

Ieraudzīdams Rodju uz sliekšņa, Mjakiševs tik priecīgi izstiepa kaklu, ka likās — nupat viņš izlēks no sava platā svārka ar saņurcītajiem atlokiem. Smaidā sakustējās ne vien viņa vaigi, bet pat ausis.

Mjakiševa piebriedusī sieva ieurbās Rodjā ar savām melnajām, izvalbītajām acīm, kuras pēkšņi valgi iemirdzējās.

—   Kam 11u tu tā, Katrīn, — Rodjas vecāmāte īgni ierunājās, — kāda jēga ļaut asarām vaļu. Dievs dos, viss iegrozīsies. Dzemdēsi kā visas sievas. Vai tad nu mazumu ārsti kļūdījušies.

Redzēdams sievas asaras, Mjakiševs samulsa un nemierīgi sarosījās.

—   Dzīvoju vienās bailēs un nemierā. — Ar satrauktu smaidu viņš pievērsās Rodjam. — Varbūt tā ir mūsu laime, ka tu, puisīt, to brīnumdari atradi? ..'.

Rodja, nobijies jau no sarunas ar Kazačoku, no satikšanās ar invalīdu Kindju, pavērās apkārt kā vajāts zvērēns. Vai tiešām visi traki kļuvuši? Pat Mjakiševs atnācis pie brīnumdares. Ja nu tas ar vēl sāks lūgt? Jāmūk, kamēr nav par vēlu! Bet uz kurieni…

Šoreiz izpestīja vecāmāte. Viņa piecēlās un neparasti laipni pavaicāja:

—   Droši vien esi izbadojies, mazdēliņ? Uzcepšu oliņas … Nez kāpēc mate tik ilgi nenāk mājā? Tak jau pusdienas laiks … Tik pa to kolhozu vien, pa to kolhozu vien, pavisam no mājas atjukusi.

Kamēr vecāmāte rīkojās pie pavarda, cepdama uz skalu uguns olu kulteni, Rodja kā sasaistīts sēdēja pie loga, ar vienu aci šķielēdams uz ielu.

Mjakiševa sieva klusi raudāja un slaucīja asaras saburzītā lakatiņā. Pats Mjakiševs ar skāņu, vainīgu smaidiņu lūdzošā tenoriņā taisnojās:

—   Mans ieskats: visas nekārtības dzīvē tāpēc vien nāk, ka cilvēki no reliģijas atkrituši. Bez ticības dvēsele nekādi nevar dzīvot.

—   Tiesa kas tiesa. Aizmirsuši dievu, visi aizmirsuši. Mūsu grēku dēļ arī nāk visas nedienas, — liekuļotā vientiesībā piebalsoja Žerebiene.

—   Ticība jau tagad kā tāds apkaunojums. Nu teiksim, ja ņem mani … Man jau nu dienas laikā nepienāktos pie jums ierasties, bet gan tikai naktī, paslepus, kad neviena dzīva dvēsele neredz. Mani tak ievēro, un ja nu sāk piekasīties un apspriest, un pārspriest, un tincināt! Vai to viegli paciest…

—  Nekas, dieva dēļ var arī paciest, — vecāmāte no pavarda priekšas atsaucās.

—   Tā jau nu ir, — ne visai pārliecināts piekrita Mjakiševs. — Bet ko tīšuprāt acīs lēkt. Es jau nu gan jūs, labie ļautiņi, palūgšu, pārāk daudz nu nepļāpājiet, ka es, rau, pats sievu atvedu.

Istaba pieplūda ar kairinošu smaržu, un vecāmāte, ar troksni novietojusi pannu uz galda, aicināja Rodju:

—   Sēsties nu, gaišumiņ, ēd vesels! — Un, pievērsusies viesiem, sāka slavināt: — Viņš jau nu mums paklausīgs, nepārmetis krustu, pie galda vis nesēžas. Pielūdz nu, dārgumiņ, dieviņu.

Vecāmāte pazibsnīja ašu skatienu. Tikai uz mirkli Rodja pamanīja vecāsmātes dzeltenās acis saspringtajās grumbās, bet tā pietika, lai saprastu: ja nepaklausīsi — mūžam nepiedos …

—   Nu, vanadziņ, ko vilcinies? Sēsties pie galda, kad lūdz! Nu … sēsties un neaizmirsti dievu!

Rodjas labā roka, stīva, smaga kā svins, tik tikko pacēlās pie pieres. Viņam aiz muguras Mjakišiene, stipri iešņukstēdamās, vaimanāja:

—  Mīļais, dārgais, aizlūdz par mani, grēcinieci. Līdz kapa malai būšu pateicīga …

Rodja sarāvās …

10

Nekad vēl tā nebija priecinājusi zilā debess un vieglais vējiņš no pļavām. Izspruka no mājas, no vecāsmātes, no Zerebienes, no Mjakišienes, no invalīda Kindjas — tālāk no ciema! Se jums visiem, ķeriet nu vēju laukā!

Aiz piemāju lauciņiem Rodja gluži aizelsies sāka iet lēnāk. Silta, rūsgana, pavasarīga pļava gozējās saulītē. Uzrūgušais ceļš, pakalnos palēkdamies, steidzās uz mežu. Pats mežs pagaidām vēl salts, violets, vietvietām izraibots mitriem tumšo egļu puduriem. Drīz vien viņš iesils, kupli salapos, un no viņa dzīlēm atskanēs sēri maigie «ku-kū».

Nē, nē, Rodja netic, ka viss ir pārvērties. Kas kuro reizi negadās mājās. Paies viena diena, paies otra — un viss atkal būs pa vecam. Tikai mazliet jāpaciešas un vairāk jādomā par ko citu, patīkamu …

Šinīs dienās klubā rādīs jaunu filmu. Afišas jau izlīmētas: puisis sarkanarmieša cepurē, tādā, kādas nēsāja vecajā karā; aiz viņa dūmi un ugunsgrēki, uz zirgiem auļo cilvēki ar zobeniem. Tā ir

filma par Paveļu Korčaginu. Rodja zina, ka par šo puisi ir uzrakstīta vesela grāmata. Orehovu Vasja to ziemā paņēma no bibliotēkas un Rodjam iedeva tikai uz trim dienām. Vai tad par trim dienām par visu izlasīt, ja grāmata vēl biezāka par mācību grāmatu? Bet Vasja pats «Rohinsonu Krūzo» turēja pie sevis veselu nedēļu. Rodja vēl viņa dēļ dabūja brāzienu no bibliotekāres … Māte vienmēr iedod kinobiļetei naudu, neatteiks arī tagad. No vecāsmātes gan ne pieckapeiku nevar izlūgties …

Drīz būs eksāmeni. Katru gadu pēc eksāmeniem skolā ir pašdarbības vakars. Uz to jau laikus gatavojas. Viss ciems sanāk skatīties, Jurka Gračevs no septītās klases spēlē uz bajāna. Veņka Lupcovs un Griška Samohins rādīs jocīgu ludziņu «Ķirurģija». Griška spēlē ķesteri, kuram ar knaiblēm rauj zobu. Viņš prot sasmīdināt. Reizēm, kad sāk stāstīt, var smieties, vēderu turēdams.

Rodjam gribētos spēlēt matrozi ar granātām pie jostas, šauteni plecā un matrožu cepuri ar lentām galvā. Bet tādu ludziņu nez kāpēc nevarēja sadabūt… Toties viņš iemācījās dzejoli «Drosmīgi, brāļi, ar vējiem iet cīņā …». Dzejolis piemērots — par jūru, par vētru … Sarīkojumā, protams, ieradīsies arī priekšsēdētājs Ivans Makarovičs, viņš ir jūrnieks, viņam patiks. Nez vai nevajadzētu paprasīt Ivanam Makarovičam viņa mičmaņa cepuri, ko uzlikt, kad deklamēs? Iziet uz skatuves ar jūrnieka cepuri galvā un nolasīt: «Vētra grandīs, stāsim pretī, trauksim cīņās drosmīgil» Tikai, jādomā, Ivana Makaroviča mičmaņa cepure būs mazliet par lielu.

Lai viņi pa māju ņemas ap to svētbildi, viņam par to nospļauties. Gan jau viņš kaut kā pārcietīs, mazāk dzīvos pa māju, jādomā, visu mūžu tak

nebūs jācieš. Viena otra dieniņa, un gan jau viss nokārtosies.

Tālu, pļavas otrā galā, Rodja ieraudzīja vairākas mazas figūriņas. Pēc koši dzeltenā krekla, kas kā gaišs punktiņš dega uz rūsganās zemes fona, viņš pazina Vasju Orehovu. Kopā ar viņu, rādās, ari Paška Gorbunovs un Veņka Lupcovs, tā jau mūžīgā kompānija.

Nepaguvis apdomāt, ko īsti viņi tur sagudrojuši, kāda izprieca viņu gaida, Rodja pa galvu pa kaklu bez ceļa, pa pavasara ūdeņos izmirkušām vēlēnām metās skriet, ka pērnie dadži vien pajuka uz visām pusēm.

Bērni mīņājās ar ūdeni pieplūdušas, seklas graviņas krastā. Divi jau bija bez krekliem, tikai Vasja Orehovs vēl nemierīgi lēkāja ar koši dzelteno kreklu mugurā.

Vai tu re, ko, peldēties sadomājuši!

Upē ūdens vēl duļķains, droši vien traki auksts, vēl ar izkusušā sniega smaržu — tur peldēties nevar. Toties žūstošajās pļavās palu ūdeņu ezeriņus saulīte jau sasildījusi.

—   E-e-ei! — Rodja iesaucās. — Velni tādi! Pagaidiet mani arī!

Garais Paška Gorbunovs stāvēja pie paša ūdens, galvu plecos ievilcis, un īgni atskatījās uz saucēju. Veņka Lupcovs, melnīgsnējo, lokano muguru izliecis, tupēja blakus drēbēm un sagaidīja skrejošo Rodju ar ziņkāri un patiku. Viņa tumšajā sejā plaiksnījās cerība: varbūt Krauķēns nirs pirmais? Vasja Orehovs savā dzeltenajā kreklā, bez bikšelēm apmulsis stāvēja nomaļus, plikšķinādams pa saviem zili nosalušajiem ceļgaliem.

Rodja pieskrēja klāt, vienā rāvienā nosvieda zemē cepuri.

—   Ko jūs mīņājaties? Laikam skudriņas kož?

—   Pats droši vien esi varonis tikai ieskrienoties, — Venka attrauca.

—   Eh!

Rodja nosvieda svārkus, viena rāvienā nomauca pār galvu kreklu, atsēdās zemē un ar pūlēm sāka stiept nost slapjos zābakus.

—   Ek, jūs! Aiziet un nekā nesaka …

Bet te viņš pamanīja, ka Paška Gorbunovs, acis piemiedzis, atkāpās soli no ūdens. Veņka Lupcovs, ieurbies Rodjas krūtīs ar aizdomīgu skatienu, piecēlās. Bet Vasjam aiz brīnumiem pat mute palikusi vaļā.

Pusnovilktais zābaks izslīdēja Rodjam no rokām; tikai tagad viņš sajuta kaklā karājoties krustu.

Veņka attapās pirmais. Viņš izsmējīgi samiedza acis, parādīja zobus, mazus un blīvus kā zirnīšus pākstī,.un pavaicāja:

—  Vai to varonības dēļ uzkāri vai kā citādi?

No galvā ieplūdušajām asinīm ausīs sāka dunēt,

apmigloto acu priekšā pa rūsgano pļavu peldēja izplūdis dzeltens plankums, līdzīgs Vasjas kreklam.

Rodja neatcerējās, ka uzlēca kājās. Klibodams ar pusnoauto zābaku, viņš tuvojās Veņkam. Vasja Orehovs, vēl tāpat bez biksēm kreklā vien stāvēdams, atvērtu muti pavērās Rodjas sejā un kā zaķēns atlēca sāņus. Rodja ieraudzīja, kā izstiepās Veņkas možā seja, kā melnajās acīs sāka šaudīties kāda dzirksts. Veņka nepaguva piecelties. Rodja atvēzējies ietrieca viņam taisni pa izbiedētajām, melnajām acīm. — Par ko? — Veņka iekliedzās, atmuguriski nokrizdams zemē.

Rodja spēra soli, sapinās pusnovilktajā zābakā, uzkrita Veņkam virsū un ieķērās krūtīs.

Vasja Orehovs, apaļās acis no kaušļiem nenovērsdams, krizdams klupdams vilka bikses kājās. Paška Gorbunovs metās zēniem klāt, ar savām garajām, stiprajām rokām kampa aiz kailajiem pleciem.

—   Vai tu jucis, Rodja? Ko viņš tev izdarīja?

Rodja, no Paškas rokām izrāvies, galvu noliecis, tādu dīvainu kūkumu Uzmetis, paķēra no zemes savus svārkus un kreklu, gandrīz skriešus, vilkdams aiz sevis pusuzauto zābaku, streipuļoja prom.

Puikas necentās viņu panākt. Klusi stāvēja ezeriņa malā un lūkojās nopakaļ. Veņka Lupcovs ar dūrītēm slaucīja asinis no padegunes.

Vara krustiņa zīda aukliņa bija stipra. Rodja niknumā raustīja to, pat nejuzdams, ka tā griežas kaklā. Beidzot pārrāva un aizmeta krustu prom.

11

Līdz šim pasaule viņam dalījās trīs daļās: māja, iela un skola.

Mājās riebjas. Vecāmāte tagad i maizes kumosu nedod, ja nepārmet krustu.

Uz ielas nevar rādīties. Lupcovu Veņka ar Pašku un Vasju droši vien jau izbazūnējuši pa visu ciemu, ka Guļajevu Rodja kā tāda vecene nēsā krustu kaklā. Pamēģini parādīties — izsmies un nekur neliks mieru.

Bet skola? . .. Arī skolā nu viss kļūs zināms.

Rodjam vairs nav kur dēties, nav kur paslēpties, nav kam pažēloties. Pat māte neaizstāvēs.

Rodja, nolīdis dziļi krūmos, sēdēja krastmalā. Viņam bija labi pārredzams viss ciems: tumšie dēļu jumti, nesen krāsotais ciema padomes skārda jumts, arteļa «Adu atvietotājs» kantora sarkanā ķieģeļu siena.

No ciema nomaļus paceļas baznīca. Tā ir vecāka par šīm mājiņām ar skaidu un skārda jumtiem, taču iztālēm nav redzams, ka vecums to būtu izķēmojis: baltās sienas silti mirdz novakara saulē, aprūsējušie kupoli un zvanu tornis it kā ieurbušies vakara debesīs. Vairak nobriedis cilvēks nekā Rodja droši vien tūliņ būtu izjutis šīs vientuļās baznīcas augstprātību un mūžseno nicību pret mazajām, barā sablīvētajām vienādajām mājelēm. Rodja sēdēja nekustēdamies, gluži sastindzis aiz bēdām, un vēroja ciemu. Sākumā jumti saplūda ciešā, viengabalainā, tumšā masā. Krēslas pielietās ielejās gulās zilga, blāva migla. Un, beidzot, tumsa pavisam aizsedza; tālo mežu, ciemu. Cita pēc citas, pat nevarēja pamanīt, kad kurā, iemirdzējās siltas uguntiņas. Baznīca vēl ilgi, tiepīgi pretojās, vēl ilgi cauri naktij kā neskaidrs plankums blāvi balsnīja tās sienas.

No upes vilka vēsums, kļuva auksti vienos svārciņos. Ļoti gribējās ēst. Aizmugurē kā bezdibenis skalojās upe, pašlaik melna, melnāka nekā augstās debesis. Pļava, dienā pazīstama līdz pat pēdējam cinim, tagad šķita pamesta un mežonīga. No turienes nāca kādas nesaprotamas skaņas: kaut kas iešalcās, kaut kas nošvīkstēja, tālumā kaut kas sāka neganti sisties, varbūt putns, uz naktsguļu kārtodamies, varbūt kas cits, kam nav ne apveida, ne nosaukuma, kas nevienam no parastiem cilvēkiem nav saprotams. Pat strautiņš, kas visu laiku tālumā burbuļoja, tagad, tumsai iestājoties, sāka draudīgi šņākt. Pat nonīkušie, pēc paliem ar dūņu skrandām apkarinātie krūmi, kur Rodja slēpās, šķita baismīgi. Neviļus gaidi: ja nu tumšajā dzelmē zem tuvākā krūma iedegas kāda zvēra vai pasaku putna acis, dzeltenas, aukstas kā divi mazi mēneši! Tici katrai neprātīgai domai, nodrebi pie katra troksnīša. Nevar šeit palikt! …

Lai nu kā tas būtu, bet šai melnajā, drēgnajā naktī sirdij vistuvākais un dārgākais ir šīs ciema uguntiņas. Kaut arī tur dzīvo ļaudis, kuriem kauns acīs rādīties. Kaut māja nemīlīga un niknā vecāmāte pārbaudīs, vai krusts vēl kaklā … Lai. Tik un tā nav kur palikt, jāiet…

«Rīt no rīta aizbēgšu … Pārnakšņošu un aizbēgšu. Taisni tā arī pateikšu mammai, ja viņa krusta dēļ sāks sist,» Rodja nolēma un piecēlās kājās, tās bija notirpušas.

Jo tuvāk viņš nāca mājai, jo asāk izjuta: drausmīga bija šī diena, un drausmīgs laikam būs tās nobeigums. Tūliņ viss beigsies …

Kad Rodja ar karstu, mitru roku satvēra salto durvju rokturi, viņam uz mirkli pat sirds stāja pukstēt.

Bet viss izgāja gludi. Istaba atkal bija viesu pilna. Bez pazīstamajiem — Žerebienes, vecās Seklctejas, resnās Ručkinu Agnijas — sēdēja vairāki Rodjam nepazīstami cilvēki. Kalsnējs vecis ar kaulainu, šķību degunu lasīja priekšā ļoti biezu grāmatu ar nodzeltējušām lapām.

Visi cītīgi klausījās, šņākāja, bet pēc sejām bija redzams, ka nekā viņi nesaprata.

Māte, baidīdamās iztraucēt večuka vārgo, lūstošo balstiņu, uzmanīgi piecēlās no soliņa, pienāca Rodjam klāt un klusītēm norūca:

—   Būtu vēl rīta pusē pārradies, naktsputns tāds! Ej otrā pusē, paēd, piens ir uz galda. Rīt atkal nokavēsi skolu.

Mātes pierastā, ņurdošā balss novēla no sirds kā smagu slogu.

Šoreiz Rodju pie viesiem nesauca. Savā gultā gulēdams un laizdamies miegā, viņš vēl dzirdēja aiz starpsienas sarunu.

—   Jāiet uz rajonu lūgt, lai atver baznīcu.

—   Gaidi vien, ka tev atvērs!

—   Bet ja mēs visi kopā lūgsim?

—       Cik mūsu ir? Kas jaunāks, tas nospļaujas par visām svētām lietām. Pat Mjakiševs ne vārda neteiks. Dievu lūdz, galvu uz visām pusēm grozīdams, ka tik kāds nemanītu.

Rodja aizmiga, pakluso strīdu līdz galam nenoklausījies. Aizmiga tramīgā, saraustītā miegā. Māte, kas gulēja viņam blakus, bieži pamodās no viņa žēlabainajiem kliedzieniem un, segu kārtodama, nobažījusies murmināja:

—   Nav vairs labi ar to puiku.

12

Bet rīts Rodjam sākās veiksmīgi.

Veiksmīgi tāpēc, ka māte, kā parasti, agri piecēlusies, apsedza nospārdījušos puiku, bet nemanīja, ka viņam nav krusta kaklā.

Veiksmīgi arī tāpēc, ka šķūnītī, kur tupēja puscūcis, bija iebrukusi sapuvusī grīda un vecāmāte visu rītu ņēmās pa to, šķūrēja mēslus laukā, pielaikoja jaunu dēli. Viņai ir prātā nebija Rodja. Un Rodja pirms brokastīm nepārkrustījās.

Uz ielas skaļi rēja suņi, uz piemēslotā ceļa priecīgi plūcās zvirbuļi, skanēja vārnu apmierinātā ķērkšana, bet ciema nomalē pie lopu mītnēm, kur ar dēļiem apšuva jauno krejošanas telpu, neganti, aizrautīgi rīstīdamies, kliedza ripzāģis, šķeldams priežu baļķus no viena gala līdz otram.

Iepriekšējā vakarā Rodja domāja, ka noticis kas nelabojams, ka mājās nevar vairs dzīvot, nevar rādīties uz ielas, nevar iet uz skolu. Iepriekšējā vakarā viņš stingri bija apņēmies iebāzt kabatā gabalu maizes, noslēpt zem kāpnēm mācību grāmatas un aizbēgt no ciema. Vispirms uz Zagarju, bet pēc tam — gan jau tad redzēs …

Un tagad viņš nu stāv saulītē, acis piemiedzis, klausās kaimiņu dējējas vistas lielīgajā kladzināšanā — grāmatas rokā, rudzu maizes doniņa izspiedusi kabatu — un jūt, ka nav jau tik traki, ka vecāmāte par pazaudēto krustiņu gan sados — vai tad nu mazums pļauku no viņas nācies saņemt —, nu un bērni smiesies, bet lai tikai pamēģina! Vai tad ir vērts tādu nieku dēļ bēgt prom no mājas, un vai tad agrāk viņam slikti klājās? …

Rodja apņēmīgi tuvojās skolai.

Zvirbuļi ar tādu īpašu pavasarīgu spurkšķēšanu pašķīda pie pašām kājām. Vecās Zerebienes gailis ar asinssarkanu uz vienas acs nokārušos seksti, žilbinoši oranžsarkans — nu gluži kā kad sakņu \ dārzā būtu nokritis karstās saules gabaliņš —, sašutumā izslējies, nekaunīgi iebļāvās pakaļ zvirbuļiem. «Nu ko tu, muļķi, vēl lien! Nezini savu vietu!» Mitras zemes kunkulis aizlidoja uz gaiļa pusi, un šis sakaunējies aizvācās.

Nieks par vecomāti, nieks par puikām, gan viss nokārtosies, viss ies pa vecam!

Bet te Rodja ieraudzīja vecās Zerebienes izbalējušā jakā iespīlēto līko muguru: viņa rakņājās pa kāpostu stādu kastīti. Ja nu viņa piepeši paceļ galvu, ierauga Rodju un sāk atkal gaudot saldenā balstiņā: «Eņģelīt… Dieva izredzētais… Taisnprātīgais.» Izdzirdēs ļaudis … Krūtīs Rodja sajuta nepatīkamu saltumu, un, galvu noliecis, uz Zerebienes pagalmu šķielēdams, viņš mudīgi steidzās tālāk.

Bet rūpju pilnā, līgojošā gaitā — rokas kabatās sabāzis, uz pakauša Rodjas kārotā jūrnieka cepure ar lakoto nagu, zobos sazelēts tītenis — pretim soļo kolhoza priekšsēdētājs Ivans Makarovičs. Un ja nu viņš par Rodju jau visu zina (kā nu nezinās, nedzīvo jau citā ciemā) un ja nu aptur, ar nicinoši piemiegtām acīm cauri tabakas dūmam palaiž kādu vārdiņu (lai nu kurš, bet Ivans Makarovičs uz to meistars): paklau, puis, vai vecenes tevi svētajos dieva kalpos ierakstījušas?… Ivans Makarovičs ar katru soli nāk arvien tuvāk, nekur vairs nogriezties, nekur pabēgt. Rodja no visa spēka liec galvu lejup, lai tikai priekšsēdētājs neieskatītos sejā, lai tikai neapstādinātu. Lūk, jau viņa smagie zābaki dzen papēžus zemē, jau dzirdama pat apģērba čaboņa — tūdaļ apturēs… Ui! Pagāja garām, uzvēdīdams tikko manāmu mahorkas dūmu smaržu. Rodja ar pateicību atskatījās uz priekšsēdētāja plato muguru.

Bet tūlīt viņš ievēroja, ka iet garām Orehovu mājai. Var izskriet Vasja … Rodja pielika soli.

Un, kad šī māja bija aiz muguras, tad kāda pavisam vienkārša doma lika viņa sirdij bēdās sarauties: kāpēc viņš bēga, kāpēc centās paslēpties? Viņš taču iet uz skolu, un tur, vai nu slēpies vai neslēpies, viņi visi — Paška Gorbunovs, Vasja Orehovs un Veņka Lupcovs — mācās vienā klasē. Tur jau nu vairs neizgrozīsies …

Platā, neizskatīgā ciema iela pielieta pilna žilbinošas saules gaismas. Kāda sievietes balss aiz mājām piemājas lauciņā kliedz:

—   Ivan! Ivan! Vai man atkal pašai pie priekšsēdētāja pēc zirga būs jāiet, krama dvēsele? Uzkrauts man kaklā tāds mūlāps!

Visiem savas darīšanas, visi savās vietās. Sava vieta ir pat vecajam, ar vienu aci neredzīgajam

sunim Dubkam: guļ uz ceļa un lietišķi koda blusas savā sapinkotajā spalvā.

Par ko gan tāda nelaime? Ko sliktu viņš ir izdarījis? Nav ne zadzis, ne dauzījis logus, ne lamājies. Par to, ka atrada krastā šo svētbildi? Kaut velns viņu parautu! Eh, būtu viņš to zinājis! …

Galvu ievilcis uzrautajos plecos, muguru saliecis, gurdā gaitā, apdullis no savas, pašam īsti vēl neizprotamās nelaimes, iet divpadsmitgadīgais puisēns — Rodja, kuram nu jābaidās ļaužu nosodīšanas.

13

—   Guļajev!

Rodja apcirtās, it kā saņēmis sitienu. Smagā, vīrišķīgā gaitā pienāca Paraskovja Petrovna, krievu valodas skolotāja un Rodjas klases audzinātāja. Lēnīga, mazliet pasmaga, apaļu, plakanu, iedegušu, īstu laucinieces seju, mugurā adīta jaka ar nokarenām kabatām, tāda viņa tuvojās, un zem viņas vērīgā skatiena steigšus noliecās Rodjas galva.

—  Kamēr nav sākušās stundas, ieiesim skolotāju istabā.

Pirms maza brīža varbūt vēl varēja nosviest grāmatas, pagriezties un aizbēgt. Tagad jau par vēlu: Paraskovjas Petrovnas roka uzgulēs plecam.

No plašās skolotāju istabas ar starpsienu bija atdalīta mazītiņa istabiņa. Tajā stāv kumps dīvāns, pārvilkts ar spīdīgi melnu vaska drānu. So istabiņu sauc par direktora kabinetu, bet tā bieži vien kalpo arī citām vajadzībām. Daudzu gadu laikā tajā ir doti gan stingrie rājieni nedarbos pieķertiem skolēniem, gan notikušas ilgstošas pārrunas, gan iztirzāti nodarījumi, kurus viena vai otra iemesla dēļ nebija vēlams plašāk izpaust.

Sinī kabinetā, nervozās trīsās sarāvies, tagad iegāja Rodja un apsēdās uz augsti uzpolsterēta dīvāna, un tūliņ cauri bikšelēm sajuta melnās vaska drānas nemājīgo saltumu.

Paraskovja Petrovna atbalstīja vaigu pret plaukstu.

—       Atkal rokām ļauj vaļu? Par ko tu Lupcovu sasiti?

Rodja neatbildēja, sēdēja taisni, no visa spēka ar rokām pret dīvānu balstīdamies un baidīdamies pat pakustēties, lai pa gludo vaska drānu nenošļūktu lejā.

—       Tu klusē? Bet es jau zinu, par ko tu viņam siti. ļ

Rodja uz mirkli pārstājd elpot, viņa skatiens apstājās pie galda resnās kājas, kas bija izvirpota kā trepju margu balsts: tūliņ sāks runāt par krustu.

—       Tu iesiti aiz bailēm. Nobijies, ka uzzinās biedri, ka varbūt dzirdēs arī Paraskovja Petrovna? Vai nav tā? Tas man ir sāpīgi.

Rodja nesapratnē pacēla acis.

—        Brīnies? Te nekā nav par ko brīnīties: man sāpīgi, ja mani skolnieki baidās atnākt pie manis un visu izstāstīt. Droši vien nebija jau viegli?

Rodja pamāja ar galvu un nolaida acis.

—   Laikam vecāmāte tev to rotu uzlika?

—       Viņas mani nelaida uz skolu, — Rodja beidzot ar pūlēm izgrūda.

—   Vai tad māte arī?

—  Arī…

Paraskovja Petrovna piecēlās un, zābakos apautās kājas smagi uz grīdas likdama, pagājās no viena kakta otrā. Lielā, izbalējušā jakā viņa starp šīm lietām — rakstāmgaldu, dīvānu, pie sienas atstutēto vārīgo krēslu — neiederējās, likās neveikla, raupja, līdzinājās cilvēkam, kuram vieta kaut kur laidarā vai tīrumā, bet ne šinī šaurajā kabinetā. Turpretim Rodja, viņu caur pieri vērodams, redzēja tikai vienu: Paraskovja Petrovna dusmojas, bet, liekas, ne uz viņu — Rodju.

—   Lika mest krustus? — Paraskovja Petrovna prasīja.

—   Lika.

—   Bet tu negribēji?

—   Negribēju … Nelaida pie galda.

—   Jā.

Atkal vairāki smagi soji no viena kakta otrā.

—   Labi, Rodja, nokārtosim. Es parunāšu ar tavu māti. Šodien pat. Novadīšu divas stundas un aiziešu pie jums.

Viņa pienāca pavisam klāt, ar plaukstu izbužināja Rodjas sausos, nepaklausīgos matus.

—   Visu nokārtosim. Tikai tu, draudziņ, dūres turpmāk vairs nepalaid. Ar Lupcovu jāsalīgst miers. Tūliņ viņu pasauksim.

Pēc minūtēm piecām pa durvīm sāniski iestūmās Veņka Lupcovs un tūliņ novērsās no Rodjas. Deguns viņam sarkans un uztūcis, sejas izteiksme apvainoti vienaldzīga.

—   Guļajevs grib tavā priekšā atvainoties, — Paraskovja Petrovna paziņoja. — Sniedziet viens otram roku, un aizmirsīsim šo neglīto gadījumu … Nu, ko tu sēdi, Rodion? Piecelies… 2igli, žigli, tūliņ būs zvans.

Veņka un Rodja abi kopā izgāja no skolotāju istabas. Gaitenī pa ceļam uz savu klasi, acīs viens otram neskatīdamies, viņi apmainījās stiprākiem vārdiem.

—   Tupeļu vāronis tāds! Uzreiz kauties! Ko tad es tev izdarīju?

—   Bet tu tūliņ sūdzēties. Atceries, kā man Somovu Fedja reiz iegāza! Es nevienam ne vārdiņa neteicu.

—   Es ari nebūtu teicis, bet deguns bija ļoti aptūcis. Paraskovja Petrovna pati izvilka . . .

Šķita, ka šī vārdu pārmaiņa vēl ciešāk nostiprināja samierināšanos.

14

Jau trīsdesmit gadus Paraskovja Petrovna mācīja Gumnišču ciema bērnus. Likās, ka viņas dzīve ritēja rāmi, bez uzlidojumiem un lejupkritieniem: diendienā viņa mērija taciņu no savas mājas kāpnēm līdz skolai, no gada gadā noteiktā dienā atkārtoja to, ko tanī pašā dienā, tanī pašā stundā bija stāstījusi iepriekšējām paaudzēm. Un tā trīsdesmit gadus! Laiku viņa mēroja pēc saviem personiskiem piedzīvojumiem:

—   Kad tas bija? … Ak jā, atceros! Tanī gadā es mocījos ar Skundinu Grišu! Viņam ģimenē nebija viss, kā vajag, gribēja mācības mest pie malas. Spējīgs puika.

Bet «spējīgais puika» Griša Skundins tagad jau ārsts vai inženieris, cienījams ģimenes galva, dzīvo kaut kur simtiem kilometru tālu prom no Gumnišču ciema un droši vien sen aizmirsis savu mazo traģēdiju un diezin vai maz atceras pašu Paraskovju Petrovnu, kurai viņš pateicību parādā par to, ka nepameta skolu, aizgāja tālāk mācīties un atrada vietu dzīvē.

Visa Paraskovjas Petrovnas pagātne, visi viņas trīsdesmit darba gadi pārpilni gan panākumiem,

gan neveiksmēm, to bērnu priekiem un bēdām, kurus viņa mācījusi.

Kad viņa pasauca Rodju, ieraudzīja viņa izbaidīto, samocīto skatienu, tūliņ pēc savas ilggadīgās pieredzes saprata: notikusi nelaime, viena no tam nelaimēm, kādas ne jau pirmo reizi viņai — Gumnišču nepilnās vidusskolas skolotājai nācies risināt.

Guļajevu mājas pagalmā stāvēja izjūgts zirgs, kas ar purnu rakņājās pa ratos ielikto sienu. Paraskovjai Petrovnai tuvojoties, tas pacēla mazo, skaisto galvu ar baltu svītriņu, kas stiepās no krēpēm līdz pat purnam.

«Kas tur atbraucis? Vai nebūs Stepans?…» Rodjas tēvs Stepans Guļajevs, kā jau vairums Gumnišču iedzīvotāju, bija viens no Paraskovjas Petrovnas skolniekiem.

Bet tas, kas sēdēja istabā un pieklājīgi atņēma sveicienu, nepavisam nelīdzinājās Stepanam Gujajevam.

Viesis bija jau labi gados. Apaļā, izplūdusī seja apaugusi ar mīkstu, sirmu, gandrīz vai zilganu, tīru bārdiņu. It kā svešas šajā izplūdušajā sejā zem retajām ūsām bija redzamas pilnīgas, juteklīgas lūpas. Gar augsto pieri auga sīkas pūkas, toties no pakauša un kakla uz rupjā, izturīgā svārka apkakles mati krita jau sen neapcirptārn šķipsnām. Bet citādi svešais atgādināja sādžas inteliģentu, skolotāju vai feldšeri, vienu no tiem, kas sādžas dzīves garlaicībā cenšas būt oriģināls — ataudzē matus un bārdu, pašmāju kārtībā pafilozofē un par visādiem notikumiem atsaucas skeptiski, kā jau sava veida nekaitīgs nihilists.

Vecā Krauķiene, kas ar viesi sarunājās, pavaicāja:

—       Kas jums Sakāms, Paraskovja Petrovna? Vai mūsu palaidnis atkal ko nogrēkojies?

—   Viņam viss kārtībā.

Grumbas tumšajos plakstos savilkās ciešāk. Vecenes dzeltenās, piemiegtās acis jau skatījās ar aizdomām.

—        Bez vajadzības diez vai nācāt. Rodjas lietas vien jau mums kopā kārtojamas, citu tā kā nebūtu.

—   Kur Varvara?

—   Kur citur kā darbā. Pagaidi, ja gribi.

—   Pagaidīšu.

Vecenes kaulainā seja pauda neslēptu nepatiku. Viesis sēdēja, savu lielo galvu piešķiebis, un pretēji vecenei lūkojās skolotājā labvēlīgi. Mirkli valdīja klusums, pat peles grabināšana zem krāsns bija dzirdama. Vecene neizturēja.

—       Gaidīt jau vari, maksas par sēdēšanu neprasīšu. Bet mums, cienījamā, ar tēvu Mitriju sava runāšana.

«Ak tad tas ir viņš!» nobrīnījās Paraskovja Petrovna. «Zagarjas pops …» Viņai šad tad bija nācies dzirdēt par tēvu Dmitriju, kas rajona pilsētiņā pēc kara kaut kā nemanāmi bija uzpeldējis.

No nekautrīgajiem Krauķienes vārdiem tēvs Dmitrijs manāmi apmulsa, pie tam pašaudzētais nihilists viņā tūliņ pagaisa, un Paraskovjas Petrovnas priekšā pēkšņi atradās vienkārši labs večuks.

—       Ko nu, Avdotja Daņilovna! — viņš neapmierināts iesaucās. — Kas nu mums par noslēpumiem? Tāpat vien savas darīšanas. Jums tikai, Paraskovja … E, piedodiet, aizmirsu, kā jūsu tēva vārds.

—   Petrovna.

—   Jums tikai, Paraskovja Petrovna, būs garlaicīgi klausīties. — Un, baidīdamies, ka negaidītā viešņa neaiziet ar kādām aizdomām, sāka steidzīgi paskaidrot:

—   Dzirdēju, ka esot atrasta sena svētā Nikolas svētbilde, kura skaitījās uz laikiem nozudusi un kuru kādreiz godāja par brīnumdari. Tur, redziet, ir viņa… — Ar savu balto, zildzīslaino roku tēvs Dmitrijs norādīja uz kaktu. — Tas mums, ticīgajiem, sava veida, es teiktu, sabiedrisks dārgums …

Viņš runāja maigi, bet viņa maigumā nebija nedrošības, drīzāk gan pamācīgs tonis.

—   … Tādas relikvijas vieta ir dievnamā …

Vecā Krauķiene viņu pārtrauca:

—   Kādā dievnamā? No mums projām gribat aizstiept! Dievnams šai brīnumdarei stāv tukšs, pamests. To vajag atvērt.

—   No visas sirds to darītu, bet nezin vai izdosies.

—   Nevajag, tētiņ, būt slinkam pavirināt durvis. Neļauj viens priekšnieks, ej pie otra, kas stāv augstāk, dod godu … Vai mums viegli katrreiz divpadsmit verstis līdz Zagarjai staigāt, ja gribam dievu pielūgt?

Tēvs Dmitrijs atturīgi paraustīja plecus un, sataisījis skumīgu seju, klusēja.

Paraskovja Petrovna viņu apskatīja. Lūk, sēd viņas priekšā večuks ar nespodrām veca cilvēka acīm, mīkstām lūpām, droši vien mīl mīkstu gultu, pilnu galdu, pieklājīgu sarunu, — dieva tā kunga sludinātājs, pārstāvis no izmiršanai nolemtas cilts, kas tomēr visiem spēkiem pretojas izmiršanai. Kas viņš tāds bijis? Diezin vai visu mūžu dievam vien būs kalpojis! Vai tikai pats vēl dievam tic? Vai tic tam, kas ir viņas — Paraskovjas Petrovnas

dzīves saturs? Kā šodiena viņa vecajā galvā sadzīvo ar novecojušiem Kristus vēlējumiem, ar naivajām leģendām par augšāmcelšanos, svēto garu un paradīzes jaukumiem?

—   Dmitrija tēv, — Paraskovja Petrovna nolēma uzsākt sarunu, — ja jau nu esam sastapušies, tad arī parunāsimies.

Bez jebkādas aizdomas ēnas tēvs Dmitrijs pielieca sirmo galvu, un viņa sejā bija tikai viena izteiksme — vislielākā uzmanība.

—   Es, būdama neticīgā, atceros, ka mūsu zemē ir saglabāta pilnīga ticības brīvība. Neviens nevar cilvēkam aizliegt pielūgt savu dievu, kādu viņš vēlas. Bet varmācīgā kārtā uzspiest ticību ir aizliegts.

Tēvs Dmitrijs piekrītoši palocīja galvu: «Tā, tā, pareizi.» Vecā Krauķiene, nekā nesaprazdama, ko nozīmē skolotājas runā «ticības brīvība», «varmācīgi uzspiest», tomēr, nelabu jauzdama, ar savām kaķes acīm nikni raudzījās te uz tēvu Dmitriju, te uz viešņu.

—   Bet šeit, šinī mājā, ar varu uzkāra krustu manam skolniekam, pionierim, ar varu pavēl lūgšanas skaitīt…

—  Tā nu, cienmātiņ, nav tava darīšana! — Krauķiene asi pārtrauca.

—   Pagaidi, Avdotja, iebildumus varēsi celt pēc tam. — Paraskovja Petrovna atgaiņājās.

—   Ir nedomāju gaidīt, ir dzirdēt negribu! Edz, ko, ģimenes darīšanās līdīs iekšā!… Bet es, nelga, te pūlos uzminēt, pēc kā šī nākusi.

Avdotja! — negaidīti stingrā tenoriņā viņu pārtrauca tēvs Dmitrijs. — Gribu ar cilvēku parunāties. Vai tādēļ būs prom no tavas mājas jāiet?

Krauķiene uzreiz aprāvās un tikko dzirdami norūca zem deguna:

—   Tagad jau rīkotāju netrūkst… Rīkojies, tikai nelien svešā mājā .. .

Viņa piecēlās, aizgāja pie krāsns un sāka nikni klaudzināt podu dakšas. Bet no muguras vien jau varēja redzēt, ka sasprindzināti klausās sarunā.

Paraskovja Petrovna turpināja:

—   Skola māca vienu, ģimene turpretim — pavisam ko citu. Vai nu skola liks puikam atteikties no dieva, vai arī ģimene no viņa iztaisīs svētuli. Mūsu laikos vidusceļa nevar būt. Kamēr šis strīds risinās, divi dzirnakmeņi var salauzt, sakropļot bērna dzīvi. Lai vecāki tic, kā grib un kam grib, bet lai neposta puisēna nākotni. Bērna nākotne nepieder viņiem vien. Gribot negribot viņi noziedzas pret sabiedrību.

Vecā Krauķiene saliekusies tikko dzirdami rīkojās ap krāsni un raidīja pār plecu svelošus skatienus. Turpretim tēvs Dmitrijs, brītiņu pieklājīgi nogaidījis, mierīgi skatīdamies skolotājas sejā ar savu labsirdīgo, godīgo veca cilvēka skatienu, piesardzīgi vaicāja:

—   Bet kāds tad man sakars ar šo lietu, Paraskovja Petrovna?

—   Vai tas vēl jāizskaidro, Dmitrija tēv? Vistiešākais. Jūs esat šīs ģimenes dvēseles gans, un jūsu attieksme pret šo jautājumu mani interesē.

—   Hm … Jūs, lūk, minējāt vārdu «noziedznieks». Noziedznieks ir tas, kas nostājas pret likumu. Tad sakiet, vai būs pretlikumīgs šāds gadījums. Puisēns aiz ziņkārības prasa savai ticīgajai mātei: «Māmiņ, vai debesis ir dievs?» Parastais bērna jautājums, bet tas skar ticības mācības pamatu pamatus. Paši saprotiet, ka ticīgā māte nevar citādi atbildēt: «Ir dievs, dēliņ.» Un, ja nu bērna ziņkārība iet vēl tālāk: «Kāds dieviņš izskatās, ko viņš dara?» — tad mātei būs viņam jāpaskaidro par trīsvienību, par dvēseles nemirstību, par tiesas dienu. Un raugi — ticība jau bērnā iegājusi, te ir lūgšanas, ir krustiņš ap kaklu. Kur šeit ir robeža starp likumīgo un pretlikumīgo? Sakiet — kur šeit ir noziegums? Jums, cik es saprotu, nav svarīgi, vai ar varu piespieda bērnu lūgšanas skaitīt vai viņu pārliecināja. Jums svarīgāk savu skolnieku no ticības pasargāt. Tā taču ir, Paraskovja Petrovna?

«Veikls! Padomju likumu izmanto par balstu.» Paraskovja Petrovna nobrīnījās un tikai tagad saprata, cik muļķīgi no viņas puses bija izaicināt uz atklātu sarunu šo cilvēku, kura uzskati viņai pilnīgi sveši.

—        Ir daudz tādu noziegumu, .— viņa teica,

—   kurus uzreiz nevar kvalificēt pēc viena vai otra kodeksa paragrāfa. Taču tādēļ tie nav sabiedrībai mazāk kaitīgi.

—   Katrs uz dzīvi skatās savādāk, — uzreiz atsaucās tēvs Dmitrijs, — bet likums visiem viens. Ticiet man, likums jūs neatbalstīs. Citādi nemaz nevar būt. Ja likums ņemtos noteikt ticības mācīšanas kārtību ģimenē, tad tas droši vien būtu nonācis strupceļā, nevarētu pasacīt, ko drīkst, ko nedrīkst. Tāpēc! — Tēvs Dmitrijs pacēla noliekto galvu. Izplūdušie, it kā uzburbušie sejas vaibsti kļuva stingrāki, pilnās lūpas zem ūsu šķidrajiem sariem savilkās apaļā ripulī, gatavodamās izteikt neapstrīdamu patiesību. — Tāpēc likums gudri atļauj ģimenei pašai lemt ticības jautājumus bez tā palīdzības. Griezieties, pie kā vien gribat, cienījamā Paraskovja Petrovna, — tiesā vai milicijā,— neviens jūs neatbalstīs. Jūs sabiezināt krāsas, saukdama to par noziegumu. Valstij nekāds ļaunums no tā neceļas. Ticiet man, par valsts interesēm es pats rūpējos, cik nu atļauj mani vājie spēki.

Krauķienes stingrā sejas izteiksme mazliet atmaiga. Viņa stāvēja, salikusi uz vēdera savas smagās rokas, un skatījās skolotājā ar izsmieklu, bet ne vairs ar tik ļaunu: «Sak, lielies nu vēl ar savu gudrību, arī mēs neesam no muļķu mājām.»

Tēvs Dmitrijs izvilka no kabatas metāla etviju ar Kremļa torņu attēlu uz vāka, paņēma papirosu, uzsita ar to pa torni, aizsmēķēja un caur dūmu virpuļiem tēvišķi paskatījās Paraskovja Petrovnā.

Skolotāja turpināja viņu novērot.

Sis dieva kalps ne vien labi sadzīvo ar padomju likumu, viņš satiek arī ar mūsdienu dzīves uzskatiem. Pamēģini tikt klāt, atmaskot: viņš ir par progresu, par mieru visā pasaulē, pie pirmā grūdiena droši vien gatavs nolādēt aizrobežu kapitālu. Visos jautājumos pakļāvīgs, ar visu mierā, visam piekrīt, grib tikai mazumiņu: lai Rodja Guļajevs tic visaugstākajam, ir iecietīgs pret ļaunumu, lai atzīst debess spēku. Sī «nieka» dēļ sākas arī karš. Un tad sirmais večuks, kurš patlaban spēlējas ar etviju, kam uz vāka Kremļa torņu siluets, kļūst Paraskovjas Petrovnas ienaidnieks. Lūk, viņš sēd iepretim, pieklājīgi smaida un laipni skatās viņā. Interesanti būtu uzzināt: vai viņš atskārst to, ka viņi ir ienaidnieki, vai ne? … Uzminēt grūti.

—  Mēs kopīgu valodu neatradīsim, — skolotāja teica. — Gribu tikai piebilst, ka jūsu atsaukšanās uz likumu ir veltīga. Es netaisos sūdzēt tiesā vai rīkoties ar milicijas starpniecību. Ir vēl viens spēks — sabiedrība. Esmu pārliecināta, ka tā būs manā pusē.

—   tin es, — ar draudzīgu smaidu uziv&ra viņas vārdus tēvs Dmitrijs, — varu apliecināt, ka nelikšu jums ceļā ne mazākos šķēršļus.

Istabas smagās durvis vaidēdamas atvērās. Ienākusi iekšā, Varvara nemierīgi sasveicinājās ar skolotāju.

15

Tēvs Dmitrijs nolēma palikt pie sava principa: «Es te esmu lieks cilvēks.» Līdzko Varvara apsēdās krēslā, viņš piecēlās, pieklājīgi pamīņājās un, pāris reižu pie sliekšņa ieklepojies, uzvilka naģeni sirmajā galvā un izgāja pagalmā.

Vecā Krauķiene, aptvērusi, ka daudz laika zaudēts runās un pārrunās, sāka rīkoties pa saimniecību: te nozuda priekšnamā, te līda pagrabā, te slaucīja gružus pie krāsns un, laiku pa laikam pamezdama aizdomu pilnu skatienu uz ilgi sēdošo viešņu, klausījās.

Cienīgi salikusi rokas uz balti noberztā galda, Varvara truli raudzījās skolotājas adītās jakas lielajās pogās.

Bet Paraskovja Petrovna pārliecināja:

—   Tu to puisēnu dzen postā, Varvara. Vai tu esi māte vai ļauna pamāte? … Piecus gadus zēns mācās padomju skolā, bet pasaulē nodzīvojis pavisam tikai divpadsmit. Gandrīz pusi dzīves viņam mācīja, ka dieva nav. Viņa biedri smejas par tādām pasakām, ka svētbildes var darīt brīnumus, par taisnprātīgajiem panteleimonicm. Vai tu tiešām gribi, lai tavs dēls arī kļūst par apsmieklu? …

—   Kas tur par brīnumu, — no krāsns puses atsaucās vecene, sirdīgi vilkādama ar slotu pa klonu,

—   puiku nomocīs un no skolas vēl saņems pateicību. Sais laikos ne tādas lietas vien redzētas.

—   Dari savu darbu, Avdotja! Ļauj mums mierīgi parunāties, — stingri aprāva Paraskovja Petrovna.

Vecene nosvieda slotu, aizgrūda krāsns aizbīdni, lūpas cieši sakniebusi, virzījās uz durvīm, pa ceļam vēl izgrūzdama:

—  Taisnība laikam kož acīs.

—   Kas Rodjam dārgāks: vecāsmātes pasakas, vai skola? — Paraskovja Petrovna turpināja. — Bet var iznākt, ka puika izmisumā skolu pametīs, paliks bez izglītības. Jeb vai tu domā, ka viņš visu mūžu ar vecāsmātes lūgšanām nodzīvos?

Varvaras dzeltenās acis ir krietni atstatu viena no otras, starp abām uzacīm āda gluda kā uzstiepta. Un šajā uzstieptajā ādā, īsajā, uzrautajā degunā jūtams bezcerīgs trulums. Klausās, neko neiebilst, bet ik vārds, lai cik iekšēja siltuma un pārliecības tajā neieliktu, atlec kā zirnis no sienas, neiededzina domas dzirksti nekustīgajās acīs.

—   …Ja tu tik ticīga esi, met krustus, lūdzies dievu kopā ar vecenēm, bet liec Rodionu mierā. Dzirdi, Varvara! Pažēlo zēnu!

Varvaras stingajās acīs iekveldas nemiers, skatiens mulsi sāka skraidīt pa galda virsmu, kļuva valgs. Gludi uzstieptā āda starp uzacīm savilkās atsperīgā grumbā. Ar cieti sastrādāto pirkstu Varvara vilka gar galda dēļa spraugu un sāka runāt:

—   Es pati biju neticīga un . .. esmu dieva piemeklēta. Vīrs pameta. Jau no divdesmit pieciem gadiem esmu ne sieva, ne atraitne, domā — viegli … Un ja nu par grēkiem arī manam puisim tāds ļauns liktenis gadās? Kā par to iedomājos, tā sirds vai pušu plīst. Jūs, Petrovna, dieva neatzīstat, bet ko var zināt… Varbūt klausās mūsos …

—   Kas klausās?

—  Dievs.

Pilnīgs, balts kakls, zem stipri vairākkārt samazgātās blūzes nolaideni, apaļi un spēcīgi pleci — veselīga, pieaugusi sieviete. Bet gaišajās acīs ar mazītiņām zīlītēm truls nemiers. Nav tajās domu, tikai bailes. Paraskovja Petrovna atcerējās, kāda Varvara bija skolā: apaļa, sārta sejiņa, nerātnas acis, spīdīgas kā kaķēnam, kurš tīko spēlēties, arī muļķe nelikās. Acīmredzot ne viss dabā līdz ar gadiem kļūst pilnīgāks.

—   Ai, Varvara, Varvara! Kā lai tev prātu iedod! Ar savām bailēm un tumsonību tu sakropļosi dēlam visu dzīvi.

—   Dievs tēvs! Vai tad viņš nevar ticēt dievam un dzīvot kā visi citi?

—   Tur jau tā lieta, ka nevar. Panteleimonu laiki sen beigušies.

Pa Varvaras vaigiem sāka ritēt asaras.

—   Par ko man tāds krusts dzīvē uzlikts?

—   Velnu izdzen ar belcebulu. Padomā par visu, ko es sacīju. Liec aiz auss: skola puiku veceņu mācībā vis neatdos. — Skolotāja piecēlās.

Viņa gāja mājās savā lēnajā, smagajā gaitā, mazliet salīkusi, miesās pilnīga, platā, adītā jakā, visu cienītā skolotāja, un gandrīz katrs pretimnācējs bija viņas skolēns.

Viņa gāja un domāja par to, ka ari viņai pašai dzīve nesniedz tikai panākumus vien, bet sagādā arī daudz vilšanās. Ikreiz, kad paskaties uz saviem skolēniem, neviļus priecājies par viņiem. Nemaz nevar nepriecāties, jo bērnība aizvien ir skaista. Katru iedomājies pieaugušu, redzi nākotnē: Petja Gavrilovs labi zīmē — varbūt kļūs mākslinieks! Pašā Gorbunovā jaušama tēvu tēvu interese — viņam patīk klausīties par zemi, par jarovizācijū — varbūt būs agronoms. Visus trīsdesmit gadus Paraskovja Petrovna no katra skolēna gaidīja nākotnē tikai labu. Un vai gan viņai nebija jāpiedzīvo smaga vilšanās, kad Mihailu Solomatinu, pludināšanas kantona veikala vadītāju, uz astoņiem gadiem ielika cietumā par izšķērdēšanu? Viņš skolā nebija sliktāks par citiem. Kas viņu sabojāja? Kas noveda līdz noziegumam? Izšķērdējis ir — iesēdināja, bet par iemesliem nepainteresējās. Vārpu zālīti noplūca, bet sakne palika.

Un Varvara — Rodjas Guļajeva māte… kas viņu tādu padarījis? Vai tiešām te ir arī viņas — vecās skolotājas Paraskovjas Petrovnas vaina?

Aļājās Paraskovju Petrovnu gaidīja parastais darbs — skolēnu burtnīcas. Kaudzītē viņa sameklēja Rodjas Guļajeva burtnīcu. Apvāks tik tikko turas, stūri uzliekti, pirmā lappuse uzrakstīta centīgi, bez traipiem, otrā sākas ar izberztu caurumu: te dzēsts tintes traips. īsta puikas burtnīca.

Viņa dzīvoja kolhozā kopš tā dzimšanas dienas līdz šim brīdim. Un ne jau blakus, bet aizvien bija visu lietu un notikumu degpunktā. Viņas acu priekšā izmainījās divpadsmit priekšsēdētāji, viņas laikā uzcēla visu saimniecību: fermas, teļu kūtis, staļļus. Dažas celtnes jau savu laiku nokalpojušas, pamazām sāk celt no jauna. Vai gan viņa visos sīkumos nezina Varvaras Guļajevas dzīvi?

Pabeidza piecas klases; sākumā palīdzēja mātei, tad tika ieskaitīta pirmajā laukkopības brigādē: ecēja, pļāva, kūla — darīja, ko lika brigadieris, priekšsēdētājs, MTS agronomi, rajona pilnvarotie. Neviens no viņiem necentās ierosināt: padomā pati, kā labāk ražu izaudzināt, pasaki savas domas, runā pretim, ja mums nav taisnība. Neviens nemācīja: domā par dzīvi, centies to saprast. Visi, sākot no brigadiera Fjodora, beidzot ar rajona priekšniecību, tikai pavēlēja: ecē, pļauj pēc iespējas ātrāk, pēc iespējas labāk, nerunā gari, bez tevis zinām, ko darīt. Atcerējās tikai vienu, ka viņa ir kolhoza darba rokas, bet to, ka viņa bez tam ir vēl ari cilvēks, bieži aizmirsa. Un Varvara nebija no tiem ļaudīm, kas prot pierādīt, ka spēj pati domāt. Paklausīgi pildīja pavēles, daudz strādāja ar savām rokām un vismazāk ar galvu. Neizbēgams garīgs panīkums, neizbēgami arī tas, ka viņai nācās meklēt visvarenu, taisnīgu pavēlnieku, kurš aizvien būtu pieejams. Un tad vēl karš. Tad neveiksme ar vīru, mūžīgās, sīkās bailes no rītdienas. Vai gan var viņu tik stingri tiesāt par to, ka viņa meklējusi glābiņu pie dieva?

Paraskovja Petrovna ar stingu skatienu raudzījās zemajā lodziņā. Uz galda aizmirsta gulēja atvērtā Rodjas Guļajeva diktātu burtnīca.

16

Pēc lielā starpbrīža Vasja Orehovs atnesa Rodjam jaunas ziņas.

—   Pie jums pops no Zagarjas ciemos atbraucis. Rīt tavas svētbildes priekšā turēs dievkalpojumu.

—   Kā tu zini?

—  Aizmirsu mājās botānikas burtnīcu, aizskrēju pakaļ. Māmuļa sacīja.

Ai, kā negribējās iet mājās! Jau tā ciemiņu pilns, un nu vēl pops … Pēc stundām Rodja ilgi klaiņoja apkārt, bet bads nav brālis — vajadzēja iet mājās …

Pagalmā, purnu siena klēpī iebāzis, snauda svešs zirgs. Taču istabā, izņemot vecomāti un māti, neviena nebija. Abas bārās.

Mātes acis bija saraudātas, lūpas — aptūkušas. Rodja nekad nebija redzējis māti tik niknu pret vecomāti.

—   Skolu pametīs! Vai neskolotam šajos laikos kāda dzīve! Visa dzīve puikam sāks iet greizi. Vai es esmu viņa māte vai ne?

—   Klausies vien, klausies — piedziedās tev pilnu galvu. To jau viņi prot varen. Bet varbūt tev skolotāja ir augstāka par dievu? — Vecāmāte stāvēja istabas vidū, viņas seja no dusmām bija pietvīkusi ķieģeļa sarkanumā, sirmie mati pajukuši.

—   Dieva priekšā visu vainu uzņemšos uz sevi. Izlūgšos žēlastību par dēla grēkiem, bet no skolas atraut neļaušu! Viņam neklājas stāties pretī skolai!

—   Tādi jau ir Jūdasa vārdi! Vēl brīnies, nekauņa, ka tev laimes nav dzīvē! Par kādiem nopelniem lai tev dod laimi? Ar ko tu dieva priekšā esi izpelnījusies? No dieva savu miesu un asinis gribi atraut? Atmaksa nāks! Ne pār tevi, pār Rodionu nāks atmaksa! Mātes stulbuma dēļ mūžu mūžos bēdu pavedienu vērps …

Vecāmāte pirmā pamanīja pie sliekšņa stāvošo Rodju.

—   Te nu ir dzīva tēva bārenis, skaidri var manīt nelabās asinis … Laikam visu līdz pēdējam vārdiņam skolotājīšai izkratījis. Bet šī it naiga uz komandēšanu, uzmesties cita mājā par saimnieci! Kā dēle tēvā Dmitrijā ieķērās … Kungs dievs! Ko es te pūlos! Tak jau jūsu laimes dēļ. Vai man pašai vairs daudz vajag? Ar vienu kāju jau stāvu kapā …

Māte pieskrēja, satvēra Rodju, pieglauda sev klāt un sāka tik skaļi vaimanāt, ka visa istaba skanēja.

—   Mana nelaime! Ko lai ar tevi daru?

Mātes siltās krūtis mājīgi smaržoja, kā pamostoties smaržo vaiga iesildītais spilvens. Rodjam, kas jau bija nožēlojis, ka atnācis mājās, pēkšņi kļuva mātes žēl.

—   Brēc vien, brēc, no tā vieglāk netiks. Tik un tā no dieva nenoslēpsies, — ļauni rūca vecāmāte.

Kruķi klabinādama, ienāca Zerebiene; nevarēdama izslieties taisni, viņa atgāza galvu un jautri iesaucās:

—  Vai tad strīdaties, vai?

—        Kur nu bez strīdiem! — vecāmāte attrauca.

—   Te bija skolotājīša, sagrozīja Varjai galvu. Puikam būšot slikti, ja no dieva neatteikšoties.

Zerebiene, šaudīdama savas izdzisušās acis, kas nemaz nesaderējās ar viņas jautro sejas izteiksmi, aizklaudzināja ar kruķi līdz lāviņai, salīkusi apsēdās un, pašķiebusi galvu uz Varjas pusi, mīlīgi ievaicājās: — Kura skolotājiene? Paraskovja Petrovna? Tā jau, mīļie, partijniece. Un partijniekiem izdots stingrs likums: visus līdz pēdējam atraut no dieva ticības. Nav ko brīnīties, ka tā centās atrunāt.

Māte, vainīga juzdamās, taisnojās:

—   Skola par dievu galvu neglaudīs. Apdomā pati — kur tagad bez skolas lai liekas? Vai liels prieks būs, ja Rodja visu mūžu, tāpat kā māte, pie govju astēm stāvēs?

—   To izlemt, cielaviņ, nav mūsu varā. Kā dievs noliks, tā būs. Pret viņa gribu neko neiespēsi.

—   Bet citi tak dzīvo bez dieva, — Varvara iebilda, — un ne sliktāk kā mēs.

—  Vai tu re, kas par valodu! — vecāmāte iesaucās.

Zerebiene ierīkojās uz lāviņas ērtāk, jautro krunciņu vidū drūmi kvelda tumšās ačeles.

—   Tie, māt, staigā zem pacelta zobena, zem pacelta zobena. No ārpuses viņiem tā dzīve gluda, prieku pilna. Bet ieskaties iekšā, dvēselē, ieraudzīsi tādas mokas, īstu Sodomu. Nu saki vienam cilvēkam, atteikušies no dieva! Tūkstoš gadu ļaudis ticējuši dievam. Vai gan pa tiem tūkstošiem gadu nav dzimuši cilvēki, kas par mūsējiem bija gudrāki? Vai nu tā kāda gudrība, tā ir sātanīga lepnība. Kurli un akli. Dievs tak šad un tad rāda savas zīmes, tikai jāmāk tās saprast. Vai tu Pomelovu Vasiliju atminies? Lai attāls, bet radinieks man tā kā tā. Arī partijnieks, tāds, ka nedod dievs, pirmais ķērās pie virves, kad svētos zvanus no baznīcas torņa vilka lejā. Visos stūros kliedza: «Reliģija — upijs tautai. Dieva nav!» Bet ta dārgi samaksāja par tādu dieva zaimošanu. Nedod dievs tādu nāvi piedzīvot! I<ā sākās karš — pirmajam uzkāra kaklā šauteni. Ir līdz frontei netika: bumba trāpīja taisni pa pakausi, ne kauliņa nepalika, ko zemē ierakt. Redz, kāds sods: pat kapa kopiņas zemes virsū nepalika, nav ne kas paraud, ne kas pažēlo. Sieva Verķa tūdaļ pielipa citam pie sāniem …

Visu aizmirsts, Rodja stāvēja, piespiedies pie krāsns, un klausījās. Nekad mūžā viņš nopietni nebija par dievu domājis. Skolā teica, ka dieva nav. Viņš tam ticēja, sevišķi nedomādams. Viņam dievs bija saistīts ar vecāsmātes kurnēšanu, mātes asarām, ar kaut ko garlaicīgu, neinteresantu, kas nedeva vielas pārdomām. Agrāk viņš laikam nepievērstu uzmanību vecās Zerebienes vārdiem. Bet tagad viņa dzīve gribot negribot piepildīta ar dievu. Nevar tak par viņu nedomāt, neklausīties, kad runā. Viņš klausījās, un tumšas šaubas šaudījās pa galvu. «Tūkstoš gadu ļaudis ticējuši dievam. Visi tak nebija muļķi. Skolā par Ļevu Tolstoju stāstīja, ka dievu esot meklējis. Ja meklēja, tad ticēja … Bet kādēļ tagad dievam tic gandrīz vienīgi veči un vecenes? Vecāmāte tic, bet Paraskovja Petrovna ne … Paraskovja Petrovna ir gudrāka par vecomāti. Jā, bet Ļevs Tolstojs rakstīja grāmatas, viņš bija gudrāks par Paraskovju Petrovnu. Viss tik neskaidri…»

Zerebiene nevarēja zināt, ka krāsns pelēkajam sānam pieplakušais zēns, kurš skatās viņā ar plati ieplestām, nekustīgām acīm, izcīna sevī drudžainu cīņu. Žigli aplaizījusi sasprēgājušās lūpas, viņa pievērsās Varvarai un, it kā ap ko garšīgu tīksminādamās, dziedošā balsī atsāka:

—   Kaut jel vienam būtu ienācis prātā painteresēties: tak jau sagruvušajā baznīcā ne veltīgi ik nakti vienā un tai pašā laikā — skaties, kā gribi: vai nu pēc gaiļiem, vai pēd pulksteņiem — zāģēšana notiek. Vai tā nav dieva zīme? Nevienam pat prātā nenāk paklausīties un uz saviem darbiem paskatīties. Kas par aklumu! Kas par kurlumu … Nekā negrib redzēt, nekā negrib dzirdēt. Bet dievs brīdina, brīdina, taču arī viņa pacietībai reiz pienāks gals. Uzkritīs ļaudīm dieva sods, piedzīvosim vai nu mēri, vai bada postu, un tad grēkus nožēlot būs par vēlu. Ai, Vareņka, Vareņka, atjēdzies! Kam tu zemojies, no kā novērsies?

Varvara stāvēja istabas vidū kā stabs, platajā uzacu starpā zvīļoja sviedru rasa, acis pilnas asaru, šķita, tās tūdaļ šļāks pāri uztūkušo plakstu malām.

Uz lieveņa bija dzirdami mierīgi, nesteidzīgi vīrieša soļi. Ienāca vecis, nocēla naģeni, garas, sirmas matu šķipsnas uzkrita uz apkakles. Zerebiene pietrūkās no savas vietas, žigli klaudzināja ar kruķi vecim pretī.

—   Svētī mūs, tēvs!

Caur atvērtajām durvīm varēja dzirdēt, kā Agnija Ručkina, pa kāpnītēm rāpdamās, pazemīgi vaidēja:

—   Ak, manas kājas, manas kājas …

Sāka pulcēties ciemiņi.

17

Ciema malā, saules rietā nosārtusi, stāv baznīca. Tās laipnais izskats līdz ar nekopto liepu birztalu, līdz ar kovārņu kliedzieniem virs kupola bija ierasts kā rudzu maizes garša.

Sis zvanu tornītis, izslējies virs koku galotnēm, ar acij apnikušo, apaļo, sarūsējušo kupolu bija saistīts ar noslēpumaino dievu. Ne no Zerebienes vien, arī agrāk Rodja bija dzirdējis, ka pusnaktī vienā un tai pašā laikā kāds zāģē kupolu.

Melš niekus, protams …

Bet ja nu ne?

Rodju urdīja un bikstīja ne jau bērnišķīga ziņkāre, ne jau jaunu atklājumu tieksme, bet šaubas. Vai dievs ir vai nav? Sajā īsajā jautājumā bija ietverta visa nākošā dzīves jēga. Agrāk nekad Rodja nedomāja par to, kā dzīvot. Viņš dzīvoja kā visi Gumnišču vienaudži: mācījās skolā, vasarā klaiņoja pa upmalu, makšķerēja zivis, peldējās Pantjuhina atvarā, bet rudenī veda labības kūļus ar kolhoza zirgu, bija lepns, kad par to brigadieris viņam ievilka «strīpiņu» — veselu darba dienu. Kas viņam bēdas, kā jādzīvo… Mamma ar vecomāti vienmēr uzlika galdā kāpostu bļodu un lielos gabalos sagrieztu maizi, bet vairāk Rodjam nekā nevajag. Lai nu kas, bet dievs un dvēsele gan Rodjam ne prātā nenāca. Turpretim ta

gad no jautājuma — vai dievs Ir vai nav? — nekur nevar izvairīties.

Vecāmāte melo, māte melo, vecā Zerebiene melo! Nav dieva!

Un ja nu nemelo?… Tūkstošiem gadu (audis ticējuši. Ļevs Tolstojs ticējis. Un zāģēšana baznīcā pa naktīm? … Agrāk viņš paklausījās šajā pasakā un atkal to aizmirsa. Taču tagad tā iekodusies galvā kā ērce. Ja nu pašam paklausīties? …

Baznīca stāv nomalē. Virs tīrās, it kā tikko nomazgātās birztaliņas (lapas tai vēl pavasarīgi svaigas) izslējies zvanu tornis kā sens karavīrs, kam galvā cepure ar smailu galu. Rodjas vērīgās acis redz arī kovārņu virmošanu gaisā. Tur noglabāts noslēpums, tirdošs un baigs. Melo vai nemelo? …

Līdzko sāka nākt ciemiņi, Rodja klusītiņām izmanījās laukā.

Viņš ilgi jau sēd vecās Zerebienes dārza malā, slēpjas no citiem cilvēkiem. Tie var iztraucēt domāšanu, runāt par ko citu, bet Rodja nevar ne runāt, ne domāt par citu, vienīgi par šo nolādēto jautājumu.

Kā a[ģu dūksnājā violetajā, miglas klātajā mežā grimst saule — piesārtusi un izpūtusies no piepūles. No tā tālā meža, no zemes malas, no pašas saules, cauri pļavām spītīgi, nekam ceļu negriežot, stiepjas dzelzceļa uzbērums. Jau sen uz tā parādījās sārts dūmu mutulītis, rietošās saules staru piesūcies. Tas aug. Dzirdama vilciena dunoņa tuvāk, tuvāk, stiprāk, stiprāk. Lokomotīves melnajā ķermenī iezalgojās kāds stikls, iedegās asā šautrā, it kā spiezdamies cauri adatas acij, un nodzisa. Preču vagoni saules staros izskatās kā nokaitēti. Lokomotīve aizdunēja pāri pļavām, vilkdama aiz sevis garu, svelmainu asti, ienira restotajā tilta kaste, no jauna iznira, skrēja tālāk un nozuda aiz baznīcas.

Klusumā negaidīti atskanēja sauciens:

—   Redz, kur Rodja sēd! … Rodja, ehei!

Pārvēlies pāri pussatrunējušajai sētiņai, pieskrien Vasja Orehovs. Kalsnā sejiņa ar smailo zodu, kā parasti, laistās priekā: «Ā, re, kur tu esi!»

—   Ko tu te dari?

Rodja neatbildēja, bet Vasja atbildi nemaz nebija gaidījis, apgriezās un uzsauca:

—        Veņka! Nāc šurp, te Rodja sēd! — tas skanēja tik jūsmīgi, it kā šī ziņa Veņkam Lupcovam būtu vislielākā dāvana.

Veņka lēnīgi tuvojās. Lai arī ar Rodju bija salīgts miers, tomēr arī tagad zem ogļmelnās matu šķipsnas drūmā uzmanībā raudzījās piesardzīga acs.

—        Ko tu te dari? — Veņka atkārtoja Vasjas jautājumu. — Kovārņus skaiti?

—   Un kas tev par daļu?

—   Nekāda. Laikam.no mājas izēda?

Šobrīd Rodjam negribējās ķildoties, un viņš nopūzdamies atzinās:

—   Glābiņa vairs nav.

Sī piekāpība Veņku noskaņoja miermīlīgi. Viņš apsēdās zemē blakus Rodjam.

Visi trīs ilgi klusēja, raudzīdamies plašajā pļavā, lēzenajos, vakara saules apzeltītajos uzkalniņos, tālē zibošajā zvanu tornītī.

Rodja sakustējās pirmais, nevarīgi pavērās biedros un ievaicājās:

—       Runā, ka baznīcā pa naktīm kāds torņa kupolu zāģējot.

—   Tā jau runā, — Veņka vienaldzīgi piekrita.

—   Tu Kostju Šarapovu pazīsti? — Vasja nepacietīgi sagrozījās. — Pērngad pie mums bija par traktoristu. Tas esot pēc pulksteņa pārbaudījis. Sākoties ik nakti bez desmit minūtēm divpadsmit.

—       Tavs Kostja laikam melš, — Rodja bikli iebilda.

—   Kostja!

Veņka pārtrauca atkal:

—   Es no citiem arī esmu dzirdējis.

—   Nu, un ja taisnība, kas tas ir?

—   Kas zina.

Visi atkal apklusa, bet nu raudzījās tikai tornīti.

—       Stāsta, ka tur esot pats nelabais, — nedroši ieminējās Vasja.

—       Blēņas! — Rodja nogrieza kā ar nazi. — Veceņu pasakas! Ja būtu iļclabais, tad jau arī dievs būtu.

—       Bet Kostja Sarapovs dievam nemaz neticēja, es pats dzirdēju, kā viņš stāstīja, lai mani zibens sasper uz vietas, ja meloju.

—       Es arī šo to esmu dzirdējis, bet ne no Kostjas, — Veņka apstiprināja.

—        Puikas! — Rodja uzšāvās kājās, apsēdās atkal, satraukti vērdamies te viena, te otra biedra sejā. — Iesim šodien uz baznīcu … Kad satumsīs … Paklausīsimies paši. Nu, vai bail?

—   Vai naktī? — Vasja brīnījās.

—        Eh, tu jau pie pirmā vārda laidies lapās. Veņka, tu nāksi? Jeb vai nobijies tāpat kā Vasja?

—   Ko tur bīsies! Ja tu ej, tad es arī.

—       Skaidrs. Vai nu mums uz Vasju jāskatās. Taisnība vien ir tiem, kas saka, ka viņš vairāk izskatoties pēc meitenes nekā puikas.

—       Vai tad es atsakos? — Vasja sāka aizstāvēties. — Bet ko mēs tur meklēsim? Ja arī zāģē, kas mums par daļu …

—   Neņaudi! Ja negribi nākt, raudāt jau neraudāsim.

Rodju pēkšņi pārņēma nervozi jautrs uzbudinājums. Veņka Lupcovs izlikās, ka viņam viss vienalga …

18

Pašā biezākajā nakts tumsā ciemā, ko iezīmēja uguntiņas, Stjopa Kazačoks iesita ar dzelzs stieni pa stabā pakārto vagona buferi. Vienu reizi, otru, trešo, ceturto . Sitiens pēc sitiena — dang, dang! dang! — vienmuļi un drūmi aizvēlās pāri tumsas un valgmes pielietajai pļavai, cauri gravai, kura aizaugusi ar krūmiem un kurā sēdēja trīs gaidot noguruši zēni, pāri upei, kuras stāvā krasta malā neapmierināti guldzēja pavasara ūdeņi, kaut kur projām uz dzelzceļa uzbēruma pusi un tālāk un tālāk — bezgalībā.

—   Vienpadsmit, — Rodja nočukstēja. — Varbūt iesim lēnāk?

—   Agrs. Ko mēs tur baznīcā kvernēsim? — Veņka protestēja. Vasja Orehovs bikli sarosījās un klusēja. Atkal sākās gaidīšana.

Veņka dobjā, neskanīgā balsī, no kuras pašam bija baismīgi, turpināja stāstu par to, kā viņa tēvs reiz braucis no Ņizovskas sādžas uz Sibajevu Dvoru:

—   Guļ ratos, bet zirgs tik tikko velkas. Sis pieceļas. Sak, uzdot vajag zirgam, lai pieliek soli. Paceļas un redz — kaut kās uz fceļa spīd… Apskatās labi: zirgam pa priekšu veļas zila uguntiņa. Mazītiņa, ne lielāka par dūri.

—   Nu izbeidz, Veņka, jau tā aukstums iet caur kauliem, — klusi lūdza Vasja.

—   Paskraidi, sasildīsies, — Veņka attrauca.

—   Veļas uguntiņa un tad … Bet tēvs toreiz bijis jauns, nekā nebaidījies. Domā, sak, uzmetīšu tai ugunij cepuri virsū …

—   Lai paliek, Veņka, — Rodja aprāva biedru.

—  Vasja tik tikko dzīvs. Lai paliek, rit izstāstīsi līdz galam.

—   Iepiņķerējāmies ar viņu . . . Nevajadzeja to mīkstpēdiņu ņemt līdz, — Veņka apskaitās un piebilda: —■ Man vienalga, visbriesmīgākos nostāstus varu klausīties un nenobīstos ne tik, cik melns aiz naga.

—   Puikas, es iešu mājās. Mamma sados pa biksēm, — Vasja lūdzās.

—   Es tev iešu! — Veņka tam uzbruka. — Visi kopā sarunājām. Tu laidīsies lapās, bet mēs lai paliekam … Atradis muļķtis!

Tā ar bāršanos un klusu kurnēšanu pagāja laiks.

Beidzot Rodja apņēmīgi piecēlās.

—   Ejam!

Veņka ar Vasju negribīgi paklausīja.

Nakts bija tumša, vienīgi trīs četras lielas zvaigznes dažādās debess pusēs šad tad paraudzījās pa mākoņu spraugām.

Gāja visi rindiņā: pa priekšu Rodja, tad Veņka. Ne soli no Veņkas neatpalikdams, mīdams tam uz papēžiem, klupdams krizdams pēdējais vilkās Vasja Orehovs.

Taciņa bija kā nosēta ar stingrām, gumijas kamoliņiem līdzīgām pērnā gada ceļmalītēm. Rodja, līdz pēdējam sasprindzinājis redzi, lūkojās tumsā. Pāris soļu atstatumā tieši uz taciņas sakustējās kaut kas dzīvs, tāds kā vilks, bet lielāks, platāks, briesmīgāks par vilku, tup un gaida … Sirds krūtīs sāk stipri sist, ausīs zvana no galvā sakāpušajām asinīm. Solis, vēl solis, vēl… un taka apmet līkumu nelielam krūmiņam, kas nav ne lielāks, ne platāks par vilku, tuvumā tas ir pavisam nožēlojams, tikai pāris līku zariņu. Pie velna visas bailesl

Pie velna? … Bet kas tur, malā? Tur nu gan kaut kas ir: tur patiešām kaut kas kustas. Pat dzirdams, kā mīņājas no vienas kājas uz otru, negaida, bet nāk pretī — liels melnums bez noteikta apveida. Tas var arī izgaist melnajā tumsā, bet var arī uzgāzties tev kā smacējošs mākonis… Dzirdama sprauslāšana … A! Zirgs! Jau izlaists ganīties, agri gan, zāle tik tikko galvu pabāzusi.

Līdz pēdējam kukurznītim pazīstamo zemi sedza vienīgi tumsa, un pazīstamā zeme kļuva nesaprotama, baismīga.

Rodja soļoja, skatīdamies uz priekšu, un šobrīd bija gatavs ticēt visam: gan ļauniem gariem, kas jebkurā mirklī var izaugt acu priekšā, gan miroņiem, kas ceļas augšā no kapenēm, gan dievam — milzīgam, briesmīgam, kas pašlaik raugās lejup no melnajām debesīm. Un tomēr viņš soļoja tālāk; tomēr viņam vajadzēja pārbaudīt, uzzināt pašam, dzirdēt ar savām ausīm, citādi viņam nebūs miera.

—  Ai! — aizmugurē ieskanējās vaidiens.

Rodja un Veņka, sagrūzdamies kopā, pagriezās

pret Vasju.

—   Kas tev?

—   Kāju izmežģīju. Tālāk neiešu.

—   Domā — ticēsim? Tikko vēl bija vesela.

—   Labāk saki taisnību — dūša papēžos.

Vasja pārstāja stenēt.

—   Domā, ka nav bailes? . . .

•— Celies! — Veņka saķēra zēnu aiz apkakles.

—   Citādi vilkšus aizvilksim.

—       Velkat vai nevelkat — neiešu. Saku taisnību: kāju izmežģīju.

■— Mēs tevi žigli vien izārstēsim, — Veņka stiprāk sapurināja Vasju. — Nu, vai ilgi vajadzēs noņemties?

—   Laid! Neiešu. Teicu jau reiz.

—        Labi, Veņka, velns ar viņu, lai paliek, — Rodja čukstēja. — Nočubināsimies te ar viņu un nokavēsim. Laika jau tā maz.

—        Slapja vista, ne biedrs. Tikai pa skaustu vajadzētu, vairāk nekā. Sēdi ar, ja tu tāds.

Rodja un Veņka — abi cieši blakus virzījās tālāk. Veņka drusciņ nopukojās un apklusa. Pārāk bargi un nepatīkami skanēja paša balss šajā stindzinošajā klusumā.

Viņi tuvojās baznīcai, bet vēl arvien nekas nebija saskatāms. Tikai aj vislielāko piepūli varēja nevis redzēt, bet drīzāk sajust sev priekšā ķieģeļu milzeni, kas tagad aizklāja pusi debess.

Baznīcai apkārt — kapsēta. Veca, pamesta, tajā jau sen vairs nevienu neglabā. Bet kurš tad nezina: jo vecāka kapsēta, jo ātrāk tajā var sastapt visādus mošķus.

Veņka apstājās.

—   Rodja, dzirdi, Rodja …

—   Kas vēl? — tas klusītiņām atsaucās.

—   Vasja būs aizskrējis uz mājām.

—   Un kas par to?

—       Viņš sēdēs istabā, bet mēs kā nolādēti lai lienam tai baznīcā?

—   Arī nobijies?

—        Nenobijos, bet dumjāks par Vasju negribu būt. Varen man vajadzīga tā baznīca. Lai velns viņu parauj, nospļauties — vairāk nekā.

—   Kādēļ tad nāci?

—       Tāpat. Ja vēl visi kopā būtu, bet Vasja, redz …

Rodja sajuta, kāda nelaime pēkšņi palikt vienam

šādā mironīgā klusumā, valgas nakts vidū. Vienam aiziet aiz baznīcas sētas, vienam iet garām vecām kapenēm, vienam ielīst baznīcā, vienam gaidīt… Tas nav iespējams! Labāk atteikties, griezties atpakaļ, mājup. Griezties atpakaļ? … Un rīt atkal skatīties uz baznīcu, mocīties, domāt, kā tikt iekšā. Agri vai vēlu, tikpat reiz atkal vajadzēs nākt. Nedrīkst atlaist Veņku! Nedrīkst palikt viens!

—   Veņa, mēs jau esam klāt… Kas lad mums Vasja?… Vasja ir muļķis, zaķapastala, skuķis… Mēs vēl abi pasmiesimies par viņu …

—  Neiešu, lai tur vai kas … Ja gribi, iesim abi atpakaļ, ja negribi…

—  Veņka! Mēģini aiziet — es tevi atkal piekaušu.

—  Phē — piekausi! Maz tev šodien tika no Paraskovjas Petrovnas?

—  Lai tiek vēl. Šodien piekaušu, rīt, katru dienu sitīšu.

Kautiņš laikam būtu izcēlies pusnaktī pie vecās baznīcas, ja tumsā zēnu aizmugurē pēkšņi neatskanētu steidzīgi, klūpoši soļi, satraukta elpošana. Abi, aizmirsuši par kaušanos, apgriezās un cieši saspiedās kopā.

—   Rodja… Veņka… Jūs te? — Aizelsies no ātrās iešanas, parādījās Vasja. — Vienam pašam vēl baismīgāk, — viņš saraustīti čukstēja. — Vienam taisni šaušalīgi … Labāk kopā ar jums …

Drebelīgā, lūdzošā Vasjas balstiņa vainīgi aptrūkās. Mirkli visi stāvēja nekustīgi. Nekustējās ne lapa, neiekliedzās grieze, viņus apņēma blīva tumsa.

Rodja attapās pirmais.

—  Ejam, — viņš teica nevis čukstus, bet pusbalsī un pagriezās pret baznīcu.

Vasja klupdams steigšus metās viņam pakaļ. Kā pēdējais sakustējās Veņka.

Viņi iegāja pa baznīcas sētas platajiem vārtiem.

19

Kā blāvs miglas mākonis naktīs virs upes pagalma dziļumā balsnīja baznīcas siena. Viņi apstājās zem koka.

Rodja izvilka no kabatas tāsis, sataustīja zem kājām sausu zaru, ievaicājās:

—  Vasja, tev sērkociņi ir? … Tūlīt aizdegsim tāsis. Ar uguni būs labāk.

Vasja iečukstējās:

—   Nevajag, Rodja, tā mūs neviens neredz, bet, kad uguns, — visi uzzinās, ka mēs te.

—   Dod sērkociņus, kad tev saka!

Divas rokas — Vasjas un Rodjas — tumsā uzreiz vis nesastapās. Viens sērkociņš salūza, otru ilgi nevarēja uzraut. Beidzot iedegās bikla, vārga uguntiņa — vienīgais gaišais punktiņš šajā pazemes tumsībā. Grumbuļainās tāss gabals iesprakstējās, sagriezās līkumā, vilkdamies čokurā, sāka locīties kā dzīvs. Rodja uzmauca to zara galā. No tumsas blakus viņiem iznira milzīgs liepas sāns, viss vienos punos un bumbuļos. Priekšā zem kājām bija redzama ar ķieģeļu drumslām piebārstīta zeme. Uguns snaikstīja jautras mēlītes, laida tumšas dūmu strūkliņas, priecīgi sprauslāja. Un bailes gandrīz izgaisa. Rodja, Vasja un Veņka reizē atviegloti nopūtās, saskatījās savā starpā un atkal pievērsās uguntiņai.

Bet pa malām tumsa vēl ciešāk iekļāva degošās tāss izcirsto gaismas laukumiņu. Baznīcas sienu vairs nevarēja saskatīt. Likās, šo biezo, milzīgo tumsu nav iespējams izkustināt, nav iespējams pārlauzt, nav iespējams izrauties no gaismas apļa. Taču Rodja, saudzīgi turēdams pacelto zaru ar liesmojošo tāsi galā, lika soli uz priekšu, un smagais tumsas gredzens paklausīgi atkāpās. Liepas grumbuļainais stumbrs izzuda, it kā zemē būtu iegrimis. Priekšā izlēca tievs, rotaļīgi izliekts bērziņš, pārklāts ar trauksmainu gaismas atblāzmu.

Vēl divi soļi — un parādījās siena, kas nemaz nebija balti līdzena, bet apdrupusi, ar iedauzītu ķieģeļu robiem un saplaisājušu apmetumu sānos.

Sienā — logs, aizvilkts ar nepiekāpīgu, samtainu tumsu. Kas tur būs? Drebuļi skrien pa muguru, iedomājoties, ka vajadzēs ķerties pie ķieģeļu dzegas, pavilkties un… un līst ar galvu iekšā, šajā drūmajā, samtainajā tumsā.

—        Turi, Veņka, — Rodja atdeva tāss lāpu..

—   Uzmanīgi, citādi tāsis nopurināsi… Vasja, paliec plecu … Ko tu ķeries man krūtīs? Plecu padod, plecu … Nu, tā …

Rodja jāteniski uzsēdās uz palodzes. Krekls bija izlīdis no biksēm, mugurpusē uzpūties, izspūrusī galva ierauta plecos, plīvojošās liesmas apspīdēts, loga melnajā fonā viņš pats tagad izskatījās pēc baismīga, kupraina pasaku burvja.

—   Do .. . dod šurp uguni.

Veņka kavējās: kam gribas līst pa šo nolādēto logu, bet, kad uguns būs atdota, jālien vien būs.

—   Nu! — Sis «nu» tika pasacīts pārāk skaļi un dobji atbalsojās tukšajā baznīcā aiz Rodjas muguras.

Veņka steigšus pasniedza degošo zaru.

—   Ko tu man liesmu bāz acīs? Dod otru galu …. Pacel Vasju augšā.

No melnās alas logā vilka pazemes pelējuma un putnu mēslu smaka. Rodja nolēca pirmais, un tai pašā mirklī milzīgā, tumšā, melnā baznīca sāka šalkt, burzguļot, it kā tās vecajam jumtam gāztos virsū trakojošs ūdenskritums. No apakšās atskanēja vāja, saraustīta Rodjas balstiņa:

—       Ne … ne … bai . . . dieties … Kovārņi… Ai, cik te viņu daudz!

Uguntiņa apgaismoja gabaliņu no sienas, kura atplaiksnījās kaut kādas gleznas, kļuva redzamas pieslietās svētbildes, ķieģeļu un stikla drumslas uz grīdas. Viss pārējais — augšā un gar malām — bija ieslēgts drūmā, biezā tumsā.

Rodja mirkli paskatījās svētbildēs, un viņam pēkšņi iekrita prātā:

«Redz, cik te ir skaistas bildes. Ko viņi kā muļķi tai manai bildei pieķērušies, it kā tā nu būtu labāka …»

—   Vai jūs drīz?

Veņka un Vasja norāpās lejā bāli, cenzdamies neklabināt zobus, nostājās blakus.

Liesmiņa vāri šūpojās apogļotā zara galā, sveķaino dūmu smarža sajaucās ar mūra pelējuma dvingu. Augšā vēl laidelējās iztraucētie putni. Ceļš bija noiets, atlika tikai gaidīt.

—        Cik… — Rodja ieteicās, tūdaļ noklusinādams balsi līdz čukstam, jo neuzmanīgi izteiktais vārds uzreiz ieskanējās zem paša kupola. — Cik pulkstenis?

—        Kas to lai zina, — tāpat čukstēdams atbildēja Veņka. — Pāri par divpadsmitiem droši vien.

—   Man šķiet, ka vēl nav sitis.

—   Vai nu šeit cauri sienām mēs sadzirdētu?

—   Sadzirdētu gan. Logos jau nav stiklu.

Uz mazu brīdi viņi pārstāja sačukstēties. Augstu virs galvas zem melnā jumta iztraucētie putni sāka nomierināties. Sakustējās viens vistālākajā, vistumšākajā stūrī, tuvāk sakustējās otrs, nogrūzdams zemē cietu kaļķa gabaliņu, — tas viegli atsitās pret klonu, un kritiena troksnis atbalsojās kupolā. Beidzot palika pavisam kluss. Līdz galējībai sasprindzinātais klusums sīki un skumji zvanīja ausīs.

—   Viss ir meli, — Rodja izelpoja.

—   Kas meli? — tikai ar lūpām ievaicājās Veņka.

—   Tas … ka kupolu zāģē.

—   Skaidrs, ka meli, — Veņka ar labpatiku apstiprināja. — Iesim prom, Rodja, ko te tupēs.

Rodja neatbildēja.

Tāss zara galā beidza degt. Dzeltenā uguntiņa saplaka. Melnā dūmu strūkliņa virs tās kļuva biezāka. Zēnu sejas bija bālas, nopietnas, ar nedabiski lielām acīm.

Rodja sajuta atvieglojumu, radās neskaidra, vārdos neizsakāma vēlēšanās: pasacīt kaut ko (pagaidām viņš vēl nezināja, ko īsti) — nicinošu un noteiktu mātei un vecaimātei, nolamāt Zerebieni.

Rodja jau ievilka krūtīs gaisu, lai pateiktu vēlreiz: «Viss ir meli…» — bet pēkšņi gaiss krūtīs it kā sasala ledus gabalā, kakls sažņaudzās …

Kaut kur augšā, visbiezākajā tumsā, kas gūlās uz galvām, tur, kur nesen rosījās nemierīgie putni, atskanēja savāda, ļoti klusa, bet skaidra, ļoti piesardzīga, bet pārliecinoša šņirkstēšana. Tā tiešām atgādināja mazas, asas vīlītes neatlaidīgo graušanos dzelzs gabalā. Šņirkstēšana pieauga stiprumā, pletās plašumā, kļuva spēcīga un noteikta. Nu jau likās, ka nevis maza vīlīte, bet milzīga skrāpvīle lielā ātrumā, bez kādas. piesardzības nikni žvigāja pa dzelzi. Stiprāk, aizvien stiprāk, nervozāk, atgādinādama kaucošas, histēriskas skaņas . . .

Tas nenāca no ārpuses, bet radās kaut kur sienās, zem jumta, karājās virs galvas. Dīvaini, ka putni nepievērš uzmanību.

Tad pēkšņi kaut kas nodārdēja, iekaucās, aizvien pieaugošais troksnis eksplodēja. Apstulbušais Rodja uz īsu mirkli ar kādu tālu smadzeņu stūrīti tomēr paspēja atskārst, ka tukšajā baznīcā bija iebrēcies līdz nāvei pārbiedētais līdzās stāvošais Vasja.

Viņi neatcerējās, kā bija izlēkuši pa logu, kā nokļuvuši aiz baznīcas sētas . ..

Nakts bija tikpat klusa, valga un svaiga. Mierīgi spulgoja ciema retās uguntiņas. Nomalē priecīgi un bezrūpīgi klaudzēja aizejošā vilciena riteņi. Trīs sarkani lākturīši pie beidzamā vagona pamazām peldēja prom, tumsā. Laikam pasažieru vilciens. Pēc piecpadsmit minūtēm pieturēs mazajā Suhovatkas stacijā, kur Rodja un Vasja vasarā skrien pārdot ogas.

Nē, nekas pasaulē nav noticis. Itin nekas nav noticis!

Dang! Dang! Dang! … Pāri valgajai pļavai pāri upei, pāri dzelzceļa uzbērumam peldēja vienmuļas skaņas. Naktssargs Stjopa Kazačoks noskandināja divpadsmito stundu.

Puikas nepārmija nevienu vārdu. Klupdami pa nelīdzeno taku, viņi skriešus metās uz ciemu …

Ciema pievārtē viņus sagaidīja juceklīga, trokšņaina gaiļu sasaukšanās.

20

Atkal visu vakaru sēdēja ciemiņi, Mjakišiene stāvēja, piespiedusies pie Varvaras pleca, ieplētusi asaru aizmiglotās acis.

—  Varjuška … Dzēru zā|u tēju, bet ticības nav. Nav ticības, ka labi izies.

Garlaicīgi par savām kājām gaudās Agnija Ručkina. Večuks no Zabolotjes ciema, lielais Vecās derības zinātājs, kūpināja resnus pašaudzētas tabakas tīteņus, dzēsa tos citu pēc cita saplēstajā apakštasītē un spriedelēja par «šolaiku izlaidību».

—   Agrākos laikos visa dzīve cilvēkam, lai viņš darīja ko darīdams, pagāja vienās bailēs. Tādēļ arī visur bija kārtība …

Tēvs Dmitrijs vairāk klusēja, piekrītoši māja ar galvu un tikai dažreiz iesprauda pa vārdam:

—   Ja cilvēks saindēts ar indi, lai nenomirtu, vajag ķermeni iztīrīt. Dzīvē cilvēka dvēsele dienu un nakti uzņem sevī indi. Sliktu vārdu pateici — inde. Ar degvīnu sevi apgānīji — inde. Spītību savu parādīji, priekšniecībai neklausīji — viss inde. Ticība attīra cilvēku dvēseles. Bez ticības nav garīgas veselības.

Un no jauna apklusa, skaidru, mazliet nogurušu sejas izteiksmi paklanīja galvu, droši vien kādas savas domas domādams.

Varvara sēdēja kā pārakmeņojusies. Vienmēr, kad bija ciemiņi, viņa jutās neērti, bet tagad pēc sarunas ar Paraskovju Petrovnu, pēc sarunas ar 2erebieni pavisam bija apjukusi, skatījās uz durvīm, gaidīja Rodju, brīnīdamās, kāpēc viņš tik ilgi nav mājās. «Ir jau vēls, kur viņš mētājas? . . . Lai gan — nemaz nav slikti, ka nav mājās. Citādi Mjakišiene skaitītu savus pātarus. Vai gan viegli muļķa zēnam to izturēt… Ne jau veltīgi skolotāja biedē, ai, patiešām ne veltīgi! Ko lai zēns iesāk? No skolas novērsties? … Dievs, apskaidro manu prātu . . . Bet tā tak ir, lai notiktu kas notikdams, — visur dieva prāts, tomēr Paraskovja Petrovna grib Rodju no dieva atraut…»

Sāka sāpēt galva. Varvara klusi piecēlās, iegāja otrā pusē aiz aizkariem, neizģērbusies atlaidās gultā. Aizturēti guldzēja balsis blakus istabā …

Viņu pamodināja dusmīgas dunkas sānos.

—    Celies nu, celies! Edz, kā izlaidusies… Vai aizmirsi, ka pie mums Mitrija tēvs gulēs? Ciemiņu uz ārdiem likt, vai? — Vecā Krauķiene pavisam izspūrusi, kreklu uz krūtīm rokā saturēdama, stāvēja blakus. — Mūsu klaiņotāja līdz šim brīžam nav mājā. Gāju meklēt, saucu — bet nekā. Satiku Klaudiju, tā savu Vasju arī meklē. Kopā kaut kur klimst.

Pabāzusi galvu pāri aizkaram, vēlreiz aicināja:

—   Nāc nu, cienīgtēv, nāc, tūlīt gultu uztaisīšu.

Varvara piecēlās samiegojusies, ar smagu galvu

izgāja priekšā. Istabā biļja redzamas neseno ciemiņu pēdas: grīda pie sliekšņa piemīdīta, apakštasīte uz loga pilna ar smēķu galiem.

Smagi un nemājīgi ir mājās. Gribas miera un klusuma. Viņai vēl nekas, bet Rodjam divreiz nemājīgāk.

Kremšļodams un šņākdams aiz aizkara grozījās tēvs Dmitrijs, likdamies Varvaras iesildītajā gultā. Vecāmāte steidzīgi noskaitīja vajadzīgās lūgsnas, uzrāpās uz krāsns. Pēc maza brītiņa, kā parasts, no turienes atskanēja vienmuļa krākšana.

Ik vakarus Varvara metās ceļos svētbilžu priekšā, nometās arī šovakar.

Ko teikt dievam? Kā visu izsūdzēt? Ko vēlēties, ko izlūgties? Kā izturēties? Viss sajucis, nekas nav saprotams. Viens vienīgs vārds izlaužas no krūtīm.

—   Dievs!

—    Lai gan bez skaņas, tomēr tas ir izmocītās sirds žēlais, bezspēcīgais kliedziens.

Aiz muguras kluss troksnītis. Varvara atskatījās. Pie durvīm stāvēja Rodja. Dziestošās lampas gaismā redzama bālā samulsusī seja. Varvara lēni piecēlās no zemes.

—   Rodjuška … Vai atkal kāda nelaime?

Rodja aši parāva plecu uz augšu, it kā nomezdams no tā neredzamu slogu, kā sapīts, stūrī raudzīdamies, ienāca istabas vidū, garām mātei.

Mirkli viņš cieši raudzījās tumšajā svētbildē, tad viņa ceļi saļodzījās, viņš nevarīgi nolaidās uz grīdas, nolieca galvu un sāka raudāt.

—   Rodjka, mīlulīt, kas tev ir, dārgais?

Varvara metās zēnam klāt zemē, apkampa un

arī pati sāka raudāt. — Jūtu jau, ka atkal kāda nelaime. Tādu krustu! Kas notika, izstāsti!

Taču Rodja klusēja; vienīgi pleci zem mātes rokām nervozi raustījās.

No šīs klusēšanas, no dēla asarām, no brīnumdares svētbildes ļauni izvērstiem acu baltumiem, no visa neizprotamā, kas notika apkārt, Varvaru pārņēma šausmas. Jauna nelaime. Jaunas bēdas! Vai nu vēl maz to bijis?! Dēls jāglābj, vismaz viņš jāglābj no nelaimes!

Varvara ciešāk satvēra zēna trīcošos plecus, pacēla, šņācošā čukstā ierunājās:

—   Lūdz dievu, Rodja, lūdz, dēliņ! Lūdz piedošanu sev un grēciniecei mātei. Māte padevās šaubām … Ak, mēs nelaimīgie! … Nav mums glābiņa … Lūdzies, mīlulīt. ..

Un notika brīnums … Rodja, aizvien spītīgais, neklausīgais Rodja, kuru ar koku tikko varēja piespiest pārmest krustu, pēkšņi, skaļi šņukstēdams, noslaucīja seju piedurknē, paklausīgi nometās ceļos, pacēla asarainu skatienu pret svētbildi un nevarīgā balstiņā noskaitīja vienīgo viņam zināmo lūgšanu divu vārdu garumā:

—   Piedod . . . dievs . . .

Viņš meta krustus, sejā trīcēja neizprotamu baiļu izteiksme, un Varvara, turpat blakus uz ceļiem tupēdama, sastinga pārsteigumā un jaunās šausmās. Lūk, kur ir piepildījums! Lūk, dieva spēks! Kā vēl var šaubīties par dieva visvarenību?

21

Ierastā pasaule Rodjam bija sagrauta. Vajadzēja dzīvot citādi, rīkoties citādi.

Katram veselam puikam dzīves jēga ir ietverta vienā teikumā: «Kad es izaugšu liels…»

Pirms diviem gadiem Gumniščos no flotes atgriezās pašreizējais kolhoza priekšsēdētājs Ivans Makarovičs. Ar jūrnieka kreklu, zelta enkuriem un mičmaņa cepuri ar krabi — ar visu savu jūrnieka izskatu viņš dziļi iespiedās Rodjas sirdī. Vēlāk Rodja arvien sapņoja: «Kad izaugšu liels, kļūšu jūrnieks.»

Zeltots uzraksts uz lentes, zila matroža apkakle, siksna ar vara sprādzi delnas lielumā, — redz, kāds tas Rodja Guļajevs — nupat atbraucis atvaļinājumā! Lai ari tie bija bērna naivie sapņi, tomēr sapņi par nākotni. Un bērnībā nākotne un laime ir viens un tas pats.

Tagad no šādas nākotnes jāatsakās. Kur nu tagad var runāt par matroža cepuri ar lentām, ja tev jālūdz dievs, ja tu esi atradis svētbildi, kas dara brīnumus, ja tev pa pēdām seko pats dievs, jo viņš tevi izredzējis. Vai tiešām būs jādzīvo pēc vecāsmātes noteikumiem? Kas viņš būs, kad izaugs liels? Nākotnē viss ir neskaidrs, nesaprotams un tumšs. Ar dievu un vecomāti Rodja nemācēja sev iztēloties nākotni.

Nākotnes nav, tātad dzīves nav, no visa jāatsakās. Nevis pēc vecāsmātes pavēles, aiz bailēm, ka dabūs pērienu, bet jāatsakās pašam! Tas vis nav kaklā uzkārts krustiņš, nav vienkārši kauns no zēniem, kurš nesen bija jāpārdzlvo. Toreiz cieti, bet zināji, ka paies diena, nedēļa, mēnesis, kaut vesels gads un viss nokārtosies, nogrims pagātnē. Tagad uz laika spēku nav ko cerēt, neglābs. Toreiz varēja spītēties, varēja sūdzēties kaut vai Paraskovjai Petrovnai. Bet nu nav kam spītēt, nav par ko sūdzēties, tevī pašā sēd tava nelaime. Nav nākotnes, nav laimes, nav nekā!

No rīta gatavojās uz dievkalpojumu, un vecāmāte nelaida Rodju uz skolu.

—   Ne jau katru dienu turam aizlūgumus par godu jaunatrastai svētbildei. Rodja mums nav nekāds svešais. Skola nenodegs, ja dienu neaizies.

Rodja klusēja, neraudzījās kā agrāk ar spītīgu vērsēna skatienu grīdā, viņa skatiens bikli šaudījās apkārt. Māte izbijās no šīs padevības un nedroši iebilda:

—   Ka nu tracis neiznāk …

—   Redz, redz, kādi jūs dieva kalpi, — vecāmāte ar slotu, kas bija uzdzīta garā kātā, slaucīja zirnekļa tīklus no griestiem. — Žēlastību no dieva protiet lūgt, bet pasaulīga trokšņa bīstaties. Dieva vārda dēļ nav jābīstas no pasaulīgiem tračiem. Izturēsiet, ja arī pierās.

Rodja klusēja. Klusēja arī tad, kad vecāmāte iesauca viņu blakus istabā un, rakņādamās ar diegu spolītēm un zāļu pudelītēm piebāztā kastītē, dusmīgi iešņācās:

—   Krustu aizsviedi? Domāji, ka nedabūšu zināt, grēka gabals? Saki paldies, ka dievs tevi paglāba. Tādā dienā nesitīšu. Sanāks cilvēki, vai nu kāds prieks kaunu no mājas nest laukā. Se tev otrs krustiņš. Nu, kar kaklā veicīgi, nerausties.

Vecāsmātes raupjie pirksti atpogāja krekla apkakli, cietā plauksta iesita pa pakausi, piespieda noliekt galvu. Krustiņa aukliņa aizķērās aiz auss, vecāmāte rupji pavilka to uz leju.

Viņa sāka mazgāt grīdas, un Rodja nolēma iziet laukā. Bet, kad viņš izgāja uz lieveņa, saprata: vajadzēja palikt istabā.

Uzrautos plecus kustinādams, ar noliekto galvu spiezdamies sievu barā, kas bija sapulcējies uz lieveņa, līda bczkājis Kindja. Bez cepures, seja uztūkusi, zilgana zem smagajiem plakstiem — nevarēja saprast — naidīgi vai pieglaudīgi, vai vienaldzīgi urbās nekustīgo acu skatiens. Atgāzis galvu, Kindja ievilka platajās krūtīs gaisu, likās, nupat viņš teiks garu runu. Bet Kindja izgrūda tikai vienu vārdu:

—   Svē-tī-ī! — un, turēdamies pie roku balstiem, pie tam elkoņi uzslējās augšā kā sienāža kājas, viņš sāka dauzīt pieri pret zemi.

Grumbainu seju večuks no Zabolotjes, tas, kurš zināja visu Veco derību, aizgriezdamies nospļāvās:

—   Zaimotājs. No rīta piesūcies… Tādā dienā.

Lakatu zemu uz acīm uzvilkusi, Kindjam pieskrēja klāt māte, iegrūda kalsno, sažuvušo dūri asiņu pieplūdušajā dēla skaustā un spalgi uzkliedza:

—   Pazūdi, nekauņa, pazūdi, odžu dzimums! Izlīdis kā mežonis, kaut mātes dēļ būtu kaunējies.

—  Svē-tī! Svētību gribu, — nedroši nodīca Kindja un ar pieri atsitās pret zemi.

—   Kiņka! Paliksi viens pats. Aiziešu, tad redzēsi, — vecenes balsī tagad skanēja draudi.

—   Kādu svētību tev vajag, muļķa galva? Puikam tak nav svētās činas.

Kinclja vēl drusku pakavējās, plats, muskuļots, ar milzīgo galvu, tik tikko sniegdamies līdz kalsnās, sīkās mātes plecam, tad nopūtās un sāka virzīties sāņus.

—   Nebīsties, mīļais. Nāc pie mums. Kamēr tur vīkšķējas, pasēdēsim blakus, aprunāsimies.

No zemu uz pieres uzsietā lakata apakšas Rodju taustīja it kā no pieres izlēkušo acu skatieni, kaulaina roka saudzīgi, bet tai pašā laikā cieši satvēra aiz elkoņa un novilka viņu no lieveņa.

Agnija Ručkina, kas plata kā lietū izmiekšķējis statiņš bija apsēdusies tieši uz zemes, sakustējās, mēģinādama pacelties Rodjam pretī, taču nespēja, tikai žēli nopūtās:

—   Manas kājas, manas kājas …

Toties viņai aizmugurē izauga garā šallē ietinusies Mjakišiene — acis izvalbītas, ar drudžainu spīdumu, plānās lūpas bez krāsas.

—   Mīļais! — Viņa sagrāba Rodjas roku, piekļāvās tai ar sausām, degošām lūpām.

Rodja ar visu spēku atrāva roku, atbrīvoja elkoni no Kindjas mātes kaulainā tvēriena, kā vajats zvērēns paskatījās apkārt. Nākošajā mirklī viņa skatienu piesaistīja ceļš. Platā, vīrišķīgā solī vārtiem tuvojās Paraskovja Petrovna.

Mugurā viņai pazīstamā adītā jaka, viegls lakatiņš cieši satur taisnos, melno§ matus, sejā ikdienišķas rūpes un pazīstamā skolas stingrība. Tik ļoti viņa atšķīrās no tiem, kas stāvēja pagalmā,— tik pazīstama, vienkārša — cilvēks no citas pasaules, kas bija tuva Rodjas sirdij, bet tagad zaudēta uz mūžu.

—   Rodja, kāpēc tu neesi skolā?

Tajā mirklī Rodja iedomājās pats sevi, it kā no malas butu paskatījies uz visu ar Paraskovjas Petrovnas acīm: tīrā, ar jostu sajoztā svētku kreklā, mitri mati gludi sasukāti ar vecāsmātes suku — te stāv viņš, Paraskovjas Petrovnas skolēns, stāv šo sievu vidū kopā ar piedzērušo Kindju, ar Agniju Ručkinu, kas kā izrūdzis iejavas kluncis tup zemē. Tas bija negods. Tās bija beigas visam. Neko sliktāku nevar pat iedomāties.

—   Rodja, es vaicāju: kādēļ tu neesi skolā?

Visi, kas atradās pagalmā, klusēja, aizdomīgi

lūkodamies skolotājā. Paraskovja Petrovna, nepievērsdama viņiem vērību, ar mierīgu maigumu skatījās Rodjā.

Un šajās dienās izmocītais, drausmās nakts salauztais Rodja neizturēja, galvu rokās saķēris, viņš sāka spārdīties ar kājām, aizsmakušā skaļā balsī iekliedzās:

—       A-a-a! … Pie velnal Visus pie vel-nal Prom! Visi prom! Visi!!!

Pēc pirmā kliedziena barā sacēlās protestējoši saucieni:

—   Re, kāda, uz mājām atnāca.

—       Vai tad nav palaidņu, kas paši bēg no skolas prom bez kāda iemesla?

—   Tos liek mierā. Tos neaiztiek.

Rodja ar pārvērstu, sasarkušu seju tikai mīdījās ar kājām, kliegdams:

—   Prom Prom! Prom!

—        Nāc man līdz, Rodja, iesim projām no šejienes, — nepiegriežot vērību naidīgajai veceņu rūkšanai, pasauca Paraskovja Petrovna.

Bet Rodja nedzirdēja neko, viņa kliedzieni apklusa, zobus atņirdzis, viņš skatījās apkārt ar vajāta dzīvnieka skatienu, elsās raustīdamies.

Kindja, ar pleciem pabīdīdams sieviešu brunču malas, izlīda pie pašas sētas, pacēlis ķieģeļsarkano, aiztūkušo ģīmi, viņš aizsmakušā balsī sāka bērt kā zirņus:

—   Neņem par ļaunu, mammiņ … Ej vien savu ceļu. Citādi, vai zini, es esmu kroplis un par savu rīcību neatbildu …

Paraskovja Petrovna klausījās sākumā it kā izbrīnīta, tad ar riebumu paskatījās zemē sēdošajā Kindjā, pārlaida skatienu vecenēm, kuru izbalējušās acis no balto lakatiņu apakšas urbās viņā, un no jauna pievērsās Rodjam, kas stāvēja, košļādams krekla piedurkni.

—   Nomierinies, Rodja. Iesim prom no šejienes.

Bet Kindja atkal draudīgi sakustināja uzrautos

plecus.

—  Tu, mammiņ, dzirdēji? Es vistiņas nespēlēšu.

Sen nemazgātais krekls uz krūtīm atrauts vaļā, sarkano ģīmi klāj rudi bārdas rugāji, acis zem pietūkušajiem plakstiem naidīgi seko katrai skolotājas kustībai. Aiz platā, it kā līdz pusei zemē ieaugušā Kindjas bariņā saspiedušās vecenes baltos lakatiņos, večuks no Zabolotjes izstiepis dzīslaino kaklu kā sakaitināts zostēviņš, krampjaini sarāvies stāv puisēns, ar piedurkni aizsedzis šausmās pārvērsto seju.

Uz mirkli iestājās klusums. Trokšņaini elsa Kindja. Paraskovja Petrovna stingri izslējās, cieši lūpas sakniebusi, pāri Kindjas paceltajai galvai paskatījās Rodjā.

Neviens nekustējās, visi gaidīja.

Paraskovja Petrovna sakustējās pirmā un gāja gar sētu uz iebraucamo vārtu pusi. Viņa vairs nebija salīkusi, kā parasts, bet taisna, ar bezkaislīgu seju, un, nelikdamās ne zinis par Kindjas draudiem, kurš ar visu ķermeni bija saliecies uz priekšu, viņa soļoja, acis no Rodjas nenolaizdama.

Bet Kindju pārkaitināja skolotājas lielā paļāvība. Jau tā sarkanais ģīmis pieplūda tumšām asi

nīm, aizsmakušā balsī izkliegtas nekrietnas lamas piepildīja saules pilno pagalmu. Smagais, ar ādu apšūtais roku balsts aizlidoja pakaļ skolotājai…

Kindja kļūdījās. Paliktenis spēcīgi atsitās pret vārtiem, kārts dobji nodunēja.

Paraskovja Petrovna spēji pagriezās pret Kindju. Viņas platajā, diezgan raupjajā sejā ar cieši sakniebtām lūpām parādījās vīrišķīgi cieta izteiksme. Bet uz viņu rāpoja, ar rokām pret zemi balstīdamies, smago galvu izslējis, kroplis — nožēlojams stulbenis. Dusmas izgaisa no Paraskovjas Petrovnas sejas, vienīgi vaigu galos iesitās tikko manāms sārtums. Viņa apgriezās un, nevienā neskatīdamās, aizsoļoja prom pa ceļu savā platajā, smagajā solī.

Neviens pat nepakustējās, ne vārda nepateica. Tikai Kindja vicināja dūres un lamājās.

Atjēdzies Rodja ieraudzīja savā priekšā Kindjas mātes iekritušo, grumbaino muti, satracināts ietrieca viņas kaulainajās krūtīs dūri un metās prom, uzskriedams virsū Agnijai Ručkinai. Tā vaidēdama apgāzās uz sāniem.

Kāda roka gribēja Rodju aizturēt, viņš negantā niknumā tai iesita. Ar asarām pārplūdušu seju, zobus mežonīgi atņirdzis, viņš izmetās uz ceļa un sāka pa to skriet. Prom no mājas, prom no briesmīgajiem cilvēkiem.

22

Pēc pusstundas viņš sēdēja Paraskovjas Petrovnas istabā.

Nelielā, ar gaišām tapetēm izlīmētā istabiņa bija saules pilna. Šaurais, ar burtnīcām un grāmatām piekrautais galdiņš, logs, aiz kura plauka maigās, robainās jāņogkrūmu lapiņas, veclaicīgā, nomelnējušā pulksteņa vienmērīgā tikšķēšana — viss Rodjas izmocītajā dvēselē viesa sen neizjustu mieru. Ja te varētu dzīvot — nevajadzētu ne jūrnieka cepures ar lentēm, ne svītrotā krekla, varētu lasīt šīs grāmatas, cilāt burtnīcas. Paraskovja Petrovna gan ir laimīga.

Uztūkušu, saraudātu seju, nomākts, pārguris — Rodja tomēr izstāstīja par baznīcu, par nesaprotamo, šausmīgo troksni, kas pusnaktī dzirdams zem kupola, visu laiku vienu un to pašu atkārtodams:

—  Ja par baznīcu viņiem taisnība, tad jau par dievu arī …

Paraskovja Petrovna — tagad bez apnicīgās jakas, vieglā, sīki punktainā kleitā, pilnīga auguma, mierīga, paļāvīga — klausījās viņā bez mazākā izbrīna, tikai beigās pakratīja galvu.

—   E-he-e! Cik tu esi lētticīgs … Baznīcas brīnumiem ir jau gara, sirma bārda. Pirms kādiem divdesmit gadiem es pati līdu klausīties to zāģēšanu …

—   Nu, un kas tā ir?

—  Vajadzēja pašam līdz galam izpētīt. Bet tu uzreiz brīnumiem notici.

—   Bet kas tur ir?

—   Tu jau zini, ka netālu no baznīcas ir dzelzceļš. Kad vilciens iet garām, riteņu troksnis atbalsojas baznīcā zem kupola. Fizikā šādu parādību sauc par rezonansi. Katru nakti vienā un tai pašā laikā baznīcai garām iet pasažieru vilciens. Tātad katru nakti vienā un tai pašā laikā rodas skaņa, kuru tu dzirdēji. Bet, lai to dzirdētu, nemaz nevajag līst baznīcā naktī. Dienā arī iet vilcieni… Tu saproti?

—   Rezonanse, — Rodja atkārtoja.

Viņš atcerējās trīs sarkanās uguntiņas, kas izzuda naktī, atcerējās riteņu mierīgo dunoņu, atmiņā atausa arī zem baznīcas kupola dzirdētais troksnis … Ja padomā, tas tiešām bija līdzīgs dunoņai, kāda dzirdama, kad tuvojas vilciens: sākumā kluss, kā jau no tālienes, tad tuvāks, spēcīgāks, vienīgā atšķirība, ka šis troksnis zem kupola likās spiedzošāks … Rodja tomēr nejuta atvieglojumu un prieku, ka viss tik vienkārši noskaidrojās, bet gan drausmīgu nogurumu un vienaldzību. Tās bija mokas, naktī viņš negulēja, pat skaitīja lūgšanas, bet par ko? … Riebjas atcerēties, riebjas pat domāt.

—   Sis brīnumainais nostāsts tika aizmirsts, — Paraskovja Petrovna stāstīja, — tad to atcerējās no jauna, sāka pārrunāt. Bet večiņas vien jau ticēja, ka tā saistīta ar ļauniem spēkiem… Ei, draugs, tu jau neklausies!

—   Uz mājām es vairs neiešu, — Rodja paziņoja.

—   Es tevi nemaz nelaidīšu. Padzīvosi pāris dienu pie manis, kamēr viss nokārtosies. Es tagad iešu uz skolu, atbrīvošos no stundām un došos uz Zagarju, uz partijas rajona komiteju. Jāizrunājas tā pamatīgi. — Paraskovja Petrovna piecēlās.

—   Kad sagribēsies ēst — zupa ir krāsnī, izvelc pats. Ja vēlies iet pastaigāties — ej. Atslēgu noliec uz durvju apmales. Ja patīk — palasi grāmatas …

Viņa aizgāja.

Rodja zināja, ka Paraskovjas Petrovnas vīrs, arī skolotājs, sen, pirms kara, tad, kad Rodjas nemaz pasaulē nebija, braukdams ar zirgu, ielūzis ledū, sasaldējies un nomiris. Paraskovja Petrovna savā mājiņā dzīvoja viena pati, saimniecībā viņai piepalīdzēja krustmāte Glaša — skolas apkopēja. Sad tad Paraskovja Petrovna pieņēma pie sevis dzīvokll kādu jaunu skolotāju, abas tad dzīvoja kopā, kamēr jaunā skolotāja apprecējās.

Tukšajā mājoklī Rodjam kļuva drūmi. Viņš pastaigāja no vienas istabas otrā, pataustīja plauktos grāmatas, taču ņemt kautrējas.

Rodja apgūlās uz šaurā dīvāniņa un, rokas zem galvas palicis, sāka pētīt jautros nieciņus uz tapetēm. Gulēja stundu, gulēja divas, ne nu gluži kā arestants, tomēr kaut kas līdzīgs. Gulēja un domāja tikai par svētbildi.

Viņu iztraucēja piesardzīgs klauvējiens. Viņš izi bijās, ka ienāks kāds no skolotājiem. Sāks izprašļ ņāt, izsacīt līdzjūtību, kratīt galvu . . .

Ieskatījies blakus istabā, viņš redzēja, ka pa durvīm sāniski spraucās iekšā viņa māte izbijusies, novecojusi, ar ciešanu pilnu seju, ziliem riņķiem zem acīm.

—        Rodjuška, — skumji un vainīgi iesāka māte.

—   Tu te esi, balodīt?… Izskraidīju visu ciemu, visas malas izmeklēju …

Zagšus paskatīdamās apkārt, viņa bikli pienāca ļ klāt un čukstus vaicāja:

—   Saimnieces nav?

Un, kad Rodja noliedzoši papurināja galvu, viņa atviegloti uzelpoja.

—     Iesim, balodīt, mājās! Iesim … Aizlūgums sen beidzies, visi aizgājuši. Mājās, paldies dievam, klusums! Iesim, dārgumiņ!…

Viņa sāka raudāt, un Rodjam kļuva žēl mātes.

Kāpēc viņš nevar dzīvot ar māti un vecomāti, kā visi puikas dzīvo? Kas traucē?… Nolādētā svētbilde! Kamēr tās nebija, viss taču gāja labi.

Viņš to atcerējās visos sīkumos: melna seja, ko divās daļās dalīja garš, šaurs deguns, izvalbīti acu āboli, un sīka svētlampiņas uguntiņa deg pie bārdas. Kā viņš nīst šo seju! Un vecomāti nīst un māti nīst — ieķērusies tajā svētbildē, vai nevarēja Zercbienei atdot, — bet nē, — priecājas kā par rotaļlietu. Bet šī rotaļlieta viņam visu dzīvi sagandējusi! Visu! Sveši cilvēki žēlo, bet mātei ne silts, ne auksts. Pret dēli apmainīja! …

23

Ne tikai Rodjas Guļajeva dēļ Paraskovja Petrovna taisījās iet uz partijas rajona komiteju. Ja tik vien bēdu būtu kā Rodja! Savu skolēnu viņa pati prastu aizsargāt, gan jau tiktu galā ar vecākiem. Bet pēdējā laikā aizvien biežāk izceļas dažādas tumšas baumas. Pērngad Pjatidimkas ciemā pēkšņi radās avotirļš ar «svēto» ūdeni. Komjauniete Frosja Kostiļeva ziemā aizbrauca uz kaimiņu rajonu Uhtomu un tur baznīcā salaulājās. So notikumu neapsprieda tādēļ, ka Frosja «noņemta no uzskaites». Un kur tad bērnu kristības, kur visvisādu «svēto» dienu svinības! … Vajag reiz nopietni izrunāties rajona komitejā.

Bija sējas laiks, un nebija ko cerēt, ka kolhozs dos zirgu. Novakares saule pamatīgi cepināja. Lietus mēteli nācās novilkt, paņemt uz rokas. Smaržoja satrunējušās lapas, sniega slogu nokratījušie egļu zari, smaržoja pavasarīgās, vecās zāles trūdi, kas solīja nevis nāvi, bet atjaunotu dzīvību. Paraskovja Petrovna gāja pa labi zināmo ceļu, kura malā katra eglīte, katrs celms bija sen pazīstami. Pa šo ceļu viņa jau trīsdesmit gadus nesa savas rūpes. Novecoja, salīka, matos iemetās sirmums, uzkrāja pieredzi, kļuva gudrāka, viss ir pārmainījies viņā pašā, nemainīgas palikušas tikai viņas rūpes. Varbūt pa šo ceļu viņa nesa rūpes par Rodjas māti? Mācies, vecā skolotāja, no savām kļūdām! Nepielaid, ka Rodja Guļajevs izaugtu savai mātei līdzīgs!

Uz valgā ceļa aiz Paraskovjas Petrovnas muguras ieskanējās pakavu dipoņa. Novirzījusies grāvmalā, skolotāja apgriezās. Jautri cilādams slaido kaklu, vieglos rikšos tuvojās zirgs ar baltu svītriņu no pieres līdz pat purnam. Kad zirgs jau bija blakus, ratos sēdētājs pievilka grožus.

—   Tpru-u!

Mīksta, zemu uz pieres uzvilktā žokejcepurē, brezenta lietus mētelī, kādos parasti braukā rajona pilnvarotie, ar vēja sajauktu sirmo bārdiņu ratos cienīgi sēdēja tēvs Dmitrijs.

—    Es jūs, Paraskovja Petrovna, jau iztālēm pamanīju. Jūs uz Zagarju? Atļaujiet izdarīt pakalpojumu un nogādāt jūs līdz mērķim.

Ratus stipri kratīja pa grambām. Gar ceļa malu jautri zibēja eglīšu jaunaudze. Tēvs Dmitrijs pieklājīgi šņaukājās, gaidīja, līdz skolotāja uzsāks sarunu, bet nesagaidījis uzsāka to pats:

—   Ar lielu nožēlu uzzināju, ka jūs šorīt aizvainojis tas piedzērušais invalīds. Netiesājiet viņu bargi, jo viņš vairāk pelna līdzjūtību nekā sodu.

—   Man atmiņā ļaunums nekrājas.

—   Vispār te ļaudis nav samaitāti, bet labsirdīgi un viesmīlīgi. Viena kaite — ļoti stūrgalvīgi.

—   Stūrgalvīgi? Kādos jautājumos? Neesmu ievērojusi.

—    Kaut vai šādā jautājumā: pieprasa, lai es rūpējos par jaunas baznīcas atklāšanu Gumnišču tuvumā. Nekādus iebildumus negrib klausīties.

—   Vai tad jūs baznīca traucēs?

—   Nē. Es esmu baznīcas kalps, un būtu grēks izlikties un teikt, ka nevēlos atklāt vēl vienu baznīcu.

—  Tad jau jums vajag priecāties par viņu stūrgalvību.

—   Visa nelaime ir tā, ka Nikolas Bruģa baznīcas atklāšana nav iespējama. Nedos atļauju. Ja, teiksim, šī baznīca būtu izlietota kā noliktava vai graudu glabātava — tad cita lieta. Es neapzvēru, ka izdotos, taču tad būtu daudz vieglāk panākt labus rezultātus.

—        Kāpēc? — Paraskovja Petrovna brīnījās.

—   Man šķiet, ka tieši otrādi. Ja kādreizējā baznīca ir aizņemta, tad to grūtāk atbrīvot.

—   0, nē — te ir savas priekšrocības! Mēs ietu uz šādiem noteikumiem: būvējam graudu noliktavu — protams, lielu, ērtu un modernu —, bet baznīcu lūdzam atstāt ticīgo vajadzībām. — Un ne pirmo reizi viņu īsās pazīšanās laikā Paraskovja Petrovna ar izbrīnu paskatījās šajā cilvēkā. Zodu mēteļa raupjajā apkaklē ierāvis, tēvs Dmitrijs sēdēja, turēdams grožus dzīslainajās, ar pietūkušu vēnu tīkliņu klatajās rokās, un viņa spēcīgais augums pauda cieņas pilnu vienkāršību.

Tas nav tikai dieva aģitators, par dieva slavu viņš cīnās ne jau ar lūgšanām vien. Gumnišču kolhozs jau kuro gadu taisās celt jaunu klubu, bet nekā nevar sataisīties, ciema bibliotēka mitinās tai pašā istabā, kurā strādā ciema padomes sekretārs, bet te — cik jums vajag? Simt tūkstošu, divi simti, trīs simti — lūdzu! Nav žēl vecās Krauķienes ērtībām, lai viņai nebūtu jāskrien divpadsmit verstis uz vakara dievkalpojumu, lai dievnams būtu tepat blakus, lai bez liekām raizēm var tur aiznest ar darbu un taupību iegūtos grašus.

Tēvs Dmitrijs ir neievērojams, rajona vadība viņu nerāj savās sēdēs, neiesaista sabiedriskā darbā. Viņš dzīvo klusi, kārto lietas, māna ticīgos un tur prātā savu labumu. Redz, kāds — žokejnīca apbružāta, lietus mētelis no lētākajiem, bet rati jauni, zirgs labi turēts … Zagarjas tautas izglītības nodaļai — valsts iestādei nav iespējams izkaulēt zirgu, skolu inspektori komandējumos skraida kājām.

Paraskovjas Petrovnas klusēšana tēvu Dmitriju acīmredzot darīja uzmanīgu. Ar visu ķermeni pagriezies uz skolotājas pusi, viņš atkal sāk runāt intīmi sirsnīgā balsī:

—   Ir viena patiesība, mūžīga kā pasaule: labajam jāuzvar ļaunais. Katrs cīnās par to ar saviem spēkiem. Jūs to darāt citādi, es — citādi, kā protu.

—   Kāpēc jūs par to runājat?

—   Tāpēc, ka sajūtu jūsu nelabvēlību pret sevi.

—  Vai tā jūs traucē?

—   Aizvien skumji apzināties, ka cienījams cilvēks skatās uz tevi ar nepatiku. Neslēpšu — starp šodienas baznīcas kalpiem ir visvisādi. Ir spekulanti, kas silda rociņas ticīgo kabatās. Ir aprobežoti, neizglītoti, bez jebkādiem ideāliem. Bet ir ari tādi, kas ar visu sirdi un dvēseli kalpo labajam. Jūs Kristum neticat. Var jau būt, ka arī es viņam ticu ar dažām ierunām. Bet, ja ar Kristus vārdu es ļaudīs varu pamodināt labas jūtas, kāpēc tas jāuzskata par negodu? Kāpēc tas izraisa sašutumu?

Tas bija klajš izaicinājums uz atklātību. Paraskovja Petrovna nolēma to pieņemt.

—   Tieši tādēļ tas izraisa sašutumu, ka jūs cenšaties labās jūtas modināt ar dieva un Kristus vārdu.

—   Bet vai nav vienalga, caur dievu vai caur ko citu rodas labas jūtas? Galvenais, ka tās rodas.

—   Nē, nav vienalga. Bībelē laikam ir teikts, ja vien pareizi atceros: «Un Dievs tas Kungs darināja Ādamam un viņa sievai ādas apģērbus un apģērba viņus.» Dievs apģērbj, dievs baro, dievs

prasa: esiet labi — dievs ir visur. Bet cilvēks taču kļuva cilvēks tieši tādēļ, ka visu prata sasniegt pats, ar savām rokām, ar savu prātu. Ar mūžīgo dieva iejaukšanos jūs atņemat cilvēkam tiesības būt savas dzīves saimniekam.

—   Kā tā — mēs atņemam? Dievs pasarg! Lai ļaudis ar zemi, ceļ rūpnīcas, audzina bērnus un lai bīstas dieva — taisnīgā, visvarenā dieva, kas nepieļaus ļaunu.

—   Lai bīstas… Kāpēc jūs domājat, ka cilvēkiem nepieciešama morāla pletne? Kāpēc jums šķiet, ka visu labo cilvēks var saprast tikai aiz bailēm kāda visvarenā spēka priekšā, nevis tādēļ, ka pats pratis novērtēt krietnuma nepieciešamību un nekrietnības ļaunumu? Es esmu pedagogs un zinu, ka bērnus nevļar pāraudznāt ar iebaidīšanu. Jūs gribat audzināt ļaudis ar iebaidīšanu. Kaitīgs mēģinājums! Tā pati sirmā Krauķiene visu mūžu dzīvo bailēs dieva priekšā. Bet tas taču nav palīdzējis viņai kļūt labākai, cienījamākai, krietnākai par tiem, kas sen jau ir atmetuši šīs bailes.

—   Paraskovja Petrovna, vecas, es teiktu, ne visai gudras sievas izturēšanās vēl nepierāda, ka ļaudīm ticība nav vajadzīga. Jūs taču nevarēsiet noliegt, ka ticība dievam ļaudīm var palīdzēt ticēt arī citām noderīgam lietām. Piemēram, es kara laikā centos uzturēt ticību slavenā krievu karaspēka uzvarai. Starp citu, tas bija ne vien morāls atbalsts: mana draudze aizsardzības fondam ziedoja ap divsimt tūkstošu rubļu. Par šo summu droši vien izlēja ne vienu vien lielgabalu.

—   Ticu, tas bija noderīgs atbalsts. Bet cik daudz ļaunuma jūs tiem pašiem cilvēkiem nodarījāt blakus šim labumam?

—   Pazemīgi lūdzu, paskaidrojiet — kādu ļaunumu?

—   Es mācīju Varvaru Guļajevu patstāvīgi domāt, saprast un iedziļināties dzīvē. Es vēlējos, lai viņa kļūst par cilvēku ar plašu redzesloku, ar apzinīgu ticību nākotnei. Bet jūs varbūt tieši šajos smagajos kara gados pielīdāt ar savu ticību — ar aklo ticību, kurai nav vajadzīgs prāts, nav vajadzīga domāšana. Dzīve viņai kļuva tumša, neizprotama. Mēs karā uzvarējām — kas gan viņai, Varvarai, tur ko analizēt, lauzīt galvu ar jautājumiem — kāpēc un kādēļ tā notika, — vienkārši dieva prāts — un viss. Pēc kara Gumnišču kolhozā bija grūta dzīve. Kā izlabot stāvokli? Atkal tā pati atbilde: tas dieva rokā. Un tā visur — garīgs aklums. Bet no akluma, no neskaidrības rodas dzīvnieciskas bailes no dzīves. Bailes no dieva dusmām, bailes no priekšniecības, no negaidīta lietus, no kaķa, kas pārskrien ceļam pāri. Un jūs vēl kaļat kā ar āmuru: pacieties, esi pazemīga, viss nāk no dieva. Pazemība, kūtrs prāts, bailes — tas ir pilnīgi pietiekoši, lai no cilvēka iztaisītu morālu vergu. Vai nu jūs to gribējāt vai ne, bet jūs

' radījāt garīgi nabagus ļaudis, morālus kropļus. Paldies jums par jūsu mazo atbalstu, bet ziniet: mēs pēc nopelniem esam novērtējuši arī ļaunumu.

Tēvs Dmitrijs nenoteikti paraustīja plecus, it kā teikdams: «Domājiet, kā gribat, ta jūsu darīšana …»

—   Ar valdziņu mēs nevienu pareizticībā nevelkam, — viņš cienīgi teica. — Mūsu uzdevums ir nenovērsties no ļaudīm.

—   Ja jūs vilktu ar valdziņu, tad mūsu saruna būtu vienkāršāka. Jūs eksistējat, un ar to jau pietiek. Bet, lai kā jūs izliekaties, lai kā mierināt sevi, ka mūsu ticības sadzīvos kopā, jūs it labi zināt: nākotnē jūs gaida trūdi un aizmirstība. Neuzskatiet to kā personisku aizvainojumu.

Teva Dmitrija juteklīgās, pilnās lupas skumīgi savilkās.

—   Ko var zināt, ko var zināt, — pēc īsa klusuma brīža viņš atsāka. — Pēc kara ļaudis vairāk pievērsās dievam. Nākotnē vēl var visādi būt.

—   Ak tad tādi jūs esat! Saucat sevi par labā bruņiniekiem, bet paši slepus gaidāt tautai lielu nelaimi. Varbūt tā jums palīdzēs. Vai nav tā?

Tēvs Dmitrijs neatbildēja, grūtsirdīgi pašūpoja galvu un novērsās. Atlikušo ceļa gabalu viņi nobrauca klusēdami.

Paraskovja Petrovna izkāpa pie partijas komitejas. Tēvs Dmitrijs, uzlicis atvadoties noņemto cepuri, goddevīgi noskatījās, kā mazliet salīkusī skolotāja, stingri soļodama ar smagajiem zābakiem, uzkāpa uz tās iestādes lieveņa, kurā viņam nekad nebija ne vajadzības, ne vēlēšanās ieiet.

24

Rajonā beidza pavasara sēju. Partijas komiteja bija tukša — visi aizbraukuši uz kolhoziem. Vispārējā daļā klaudzināja mašīnrakstītājas, aiz aizvērtajām durvīm tukšajos kabinetos nikni zvanīja tālruņi. Pirmā sekretāra Vaščenkova kabinetā apkopējas izmantoja saimnieka prombūtni, mazgāja logus, ņēma laukā priekšlogus.

Skopi apgaismotajā gaitenī apmulsuši staigāja divi puiši siltos vateņos. Acīmredzot atbraukuši no kāda attāla kolhoza, atveduši kaudzēm neatliekamu jautājumu un nu netiek gudri, kādam priekšniekam tos uzkraut. Ikreiz, kad Paraskovja Petrovna gāja garām, viņi pavadīja to ar ciešiem, vaicājošiem skatieniem.

Vienīgi propagandas un aģitacijas daļas vadītājs Kučins bija savā vietā.

Paraskovja Petrovna iegāja pie viņa.

Kučins, turēdams sev priekšā kādu papīriņu, kas acīmredzot bija burzīts ne vienā vien netīrā kabatā, kliedza tālruņa klausulē:

—   Nav degvielu? … Jūs man ar tām degvielām neaizmiglojiet acis! Pirms trim dienām pieci centneri aizsūtīti… Ak iestrēga! … Kas tad vainīgs: es vai dievs tas kungs? Kāpēc traktoru neaizsūtījāt talkā? Trīs dienas ķēpājaties! Trīs dienas! …

Apsēdusies krēslā, Paraskovja Petrovna ar labpatiku klausījās Kučina jauneklīgi vingrajā balsī.

Kabineta sienas ar apputējušo apmetumu, vienkāršais Ļeņina portrets virs piebāztā grāmatu plaukta, galds ar saplaisājušo stiklu, plecīgais jaunais cilvēks, kurš enerģiski kārtoja ikdienišķās zemes lietas, — tas viss līdz beidzamajam sīkumam bija tuvs, radniecīgs, tais no tēva Dmitrija, Krauķienes un piedzērušā Kindjas šīrīta draudiem.

Kučins nometa klausuli, atviegloti uzelpoja.

—   Skaties vien, ka ceļu dēļ nepaliekam neapsējuši. Tad degvielu pietrūcis, tad sēkla iestrēgusi. Labdien, Paraskovja Petrovna! Kādi vēji jūs pie mums atpūtuši?

Paraskovja Petrovna jau taisījās paskaidrot, kādi «vēji» viņu iepūtuši šajā kabinetā, kad atkal iezvanījās tālrunis. Viņai nācās ilgi gaidīt, kamēr Kučins enerģiski ņēmās skaidrot kādam biedram, ka rajona komiteja nenodarbojas ar linsēklu sadali, ka jāgriežas pie biedra Dolgoaršina un viņš, Kučins, pilnīgi piekrīt, ka Dolgoaršins ir viltīgs kā lapsa, jo aizvien cenšas piešmaukt, ka vajadzētu reiz viņu papurināt birojā un tā tālāk un tā joprojām.

Beidzot abi, bailīgi skatīdamies uz tālruni, saka runāt.

Paraskovja Petrovna bija to nedaudzo rajonu ļaužu skaitā, kuru uzvārdiem aizvien pieliek epitetus: «piedzīvojis», «nopelniem bagāts», kuru portreti katros svētkos grezno rajona izpildkomitejas Goda plāksni, kurus sapulcēs obligāti sēdina pie prezidija galda. Tādēļ Kučins klausījās viņā ar sevišķu uzmanību, ar jo sevišķu cieņu.

Kučins bija garš, plecīgs puisis ar negantu matu cckulu, ar spēcīgu, vara brūnu kaklu, atklātu seju, kas dvesa veselību un spēku. Kancelejas galds viņam bija par šauru, un savas lielās, spēcīgās rokas grūti bija noturēt mierīgi saliktas, grūti sēdēt negrozoties, nepārtraucot, necenšoties arī visu enerģiju un jaunības spēku pierādīt savu taisnību tam, kas sēdēja pretī. Viņa acīs silti mirdzēja jautras, rūsganas šautriņas, skatiens līksmi mērķēja te uz Paraskovju Petrovnu, te uz papīriem, te uz loga pusi.

Bet līdz ar skolotājas stāstu Kučins pārmainījās: labsirdīgā izteiksme sejā kļuva noteiktāka, zem smakra savilkās apņēmības grumbas, rūsganās, līksmās acis satumsa.

—   Eh, — viņš īgni nosēcās, izslējās tā, ka šaurais galds iepīkstējās smalkās peļu balstiņās.

—   Jau tā bēdu pilna karote, bet te vēl jaunas! … Ticiet vai ne, bet nav laika sagatavot referātu par starptautisko stāvokli. Visu laiku apēd degvielas, auzas, rūpes, vai spīdēs dieva saulīte vai ne.

—   Sai lietai laiks jāatrod.

Kučins, vaigu enerģiski berzēdams, pieri savilcis, sāka domāt.

—  M-jā … Nav runa par laiku. Kad mēs runājam par ražu pacelšanu, mēs labāk vai sliktāk zinām, kā to dara. Mēslojumi, savlaicīga ravēšana, kultivācija — vārdu sakot, mums ir zinātne — agronomija ar skaidriem norādījumiem, ko un kā darīt. Bet mums saka — uzlabojiet antireliģisko propagandu. Kā to izdarīt? Sūtīt lektoru pēc lektora, kuri izskaidrotu, vai būs pasaules gals vai ne? Vispirms — uz tādām lekcijām parasti nāk neticīgie. Otrkārt — ja ticīgie arī atnāk, ar lekcijām vien viņus izārstēt nevar.

—   Bet kāpēc jūs neuztrauc tāda bezpalīdzība? Jūs esat partijas rajona komitejas propagandas un aģitācijas daļas vadītājs, partijas ideju paudējs, kāpēc es līdz šim neesmu dzirdējusi jūsu uztraukto balsi? Kāpēc jūs nodarbojaties ar degvielām, auzām vai, kā jūs teicāt, ar rūpēm par saulīti, bet aizmirstat vissvarīgāko — cilvēku apziņu?

Paraskovja Petrovna caur pieri skatījās Kučinā, un šis skatiens, likās, viņam atņēma vai visu dzīvotprieku, it kā smagums iegula plecos, cieši sakniebis lūpas, kuru kaktiņos ievilkās skarbas rievas, viņš klausījās, ar platajām krūtīm uzvēlies galda malai.

—   Ļaužu apziņu mēs neaizmirstam. Bet, ja ari aizmirsīsim, tad mums to atgādinās un diezgan jūtami, — Kučins atsāka. — Uhtomas rajonā veču un veceņu bars ievilka jaunatni kādā tur krusta gājienā par godu nez kādai vecai vai jaundzimušai svētajai. Ko tad sodīja? Vainīgos? Nekā nebija, tie visi palika sveiki un veseli. Sodīja rajona komitejas sekretāru un tadu pašu propagandas daļas vadītāju kā es.

—   Pareizi darīts.

—   Laikam pareizi, nav ko strīdēties. Bet jāatceras, ka rajona komitejā sēd nevis brīnumdari, bet vienkārši mirstīgie. Tūkstoš gadus Krievijas ļaudīm stāstītas pasakas par dievu. Tūkstoš gadus! Bet jūs atnākat un prasāt: nu, biedri Kučin, partijas propagandist, pakustini smadzenes, izdomā brīnummetodi, kā tūkstošgadīgos maldus par debesu valstību vienā rāvienā izvēdināt no ticīgo galvām, lai viņi kļūtu tīri un skaidri!

—   Kas no jums pieprasa izdarīt to vienā rāvienā?

Cik atceros, šajā kabinetā jūs sēdāt ceturto gadu. Pirms jums te bija Klimkovs, pirms viņa vēl cits . . . Vai toreiz šie jautājumi nebija tikpat asi? Ar ko jūs varat lepoties? Ko esat sasnieguši?

—   Daudz. Kad te Klimkovs sēdēja, kolhoznieks uz darbadienu trīs simtus gramu maizes saņēma, bet šodien tas pats kolhoznieks saņem piecreiz vairāk.

—   Es runāju par Jāni, bet jūs par Pēteri. Kāda nozīme te maizei?

—   Tāda, ka maize, auizas, degvielas — tas viss ir cīņa pret reliģiju. Vecās cīņas metode — saķert svēto tēvu aiz bārdas un izmest no baznīcas — sen atzītas par kaitīgām. Tagad mēs ejam nevis frontālā uzbrukumā, bet ar rāmu, pakāpenisku spiedienu. Divu, triju, pat desmit gadu laikā nevar iznīdēt to, kas audzis tūkstošos gadu. Simtgadīgu koku ar dūres triecienu nevar nogāzt, tam jāatrok saknes.

—  Vispārējas frāzes.

—   Nē, mēs tagad vismazāk runājam par reliģiju vispārējas frāzes. Jāpanāk, lai katra vecīte ticētu mums, nevis dievam. Lai to panāktu, mums jāparāda, ko spējam. Jāpierāda taustāmāk. Vispirms gaļas gabalu kāpostos, siltu apģērbu ziemai, tad radiouztvērēju, elektrību, grāmatas, kino. Lūk, mūsu pierādījumi, un to priekšā dievs kungs nespēj noturēties. Daudzās vietās viņš ir jau atkāpies. Pameklējiet Gridņeva kolhozā ticīgos! Varbūt kāda sirma māmiņa klusītiņām, savā kaktā sē

dēdama, noskaita pātarus. Pie viņiem galīgi izzudušas apdullinošās «svēto» dienas. Kāpēc? Tāpēc, ka kolhoza priekšsēdētājam Gridņevam tic vairāk nekā debesu labvēlībai. Visa nelaime ir tā, ka tādu kā Gridņevs rajonā nav visai daudz. Un šai medajai ir ari otra puse. Jūs no mums gaidāt palīdzību, bet mēs to gaidām no jums. Tādu cilvēku kā jūs, Paraskovja Petrovna, mūsu ciemos un sādžās ir simtiem: skolotāji, agronomi, ārsti. Rajona komitejas laužu skaits nav liels, turpretim jūs esat vesela armija. Kāpēc sēdāt, rokas klēpī salikuši? Visvienkāršākais, protams, ir gaidīt, lai vējš no rajona komitejas izdzenā visus mākoņus.

—   Kādam šie simti ir jāaicina cīņā. Sakiet mums — ir laiks! Un mēs celsimies cīņai. Varbūt ne visi reizē, bet daudzi prāti saviļņosies.

—   Gaidiet komandu Taču vecenes, kuras skrēja pie brīnumdares, laikam komandu negaidīja vis. Antireliģiskajai propagandai vajag būt katra kaut cik kulturāla cilvēka sirdsapziņas lietai.

—   Tīkamas valodas tīkami klausīties, — Paraskovja Petrovna drūmi piekrita. — Bet ko lai mēs darām tagad, tūlīt? Ko iesākt ar Rodju Guļajevu? Es esmu viņa skolotāja un nevaru būt mierā ar sarunu par pakāpenisku reliģijas uzveikšanu.

Spēcīgais Kučins, manāmi sadrūvējies, pēdēja un skatījās savās lielajās, uz galda saliktajās rokās.

—   Es te redzu tikai vienu izeju. Kaut kā loti uzmanīgi vajag zēnu nodalīt no vecākiem. Uz laiku, kamēr tie atjēdzas no dulluma. Gan jau tad pameklēsim iespēju aprunāties un vest pie prāta, ja ne veceni, kuru acīmredzot arī zārks taisnu nepataisīs, tad vismaz māti. Bet kā to izdarīt? Te nu jums, Paraskovja Petrovna, jānāk ar padomu. Jūs blakus dzīvojat, zināt apstākļus.

Paraskovja Petrovna domīgi grozīja rokās smago sūkli, bez kādas vajadzības to uzmanīgi pētīja un ilgi neatbildēja.

—   Uz laiku es varētu ņemt puisēnu pie sevis.

—   Ja jums nav par grūtu …

—   Man nav grūti. Bet zēna vecāmāte un māte sacels troksni, sekos skandāls pēc skandāla, var gadīties, ka pieprasa caur tiesu.

—   Tas būtu vareni! — Kučins trokšņaini sagrozījās krēslā, acis kļuva jautrākas, atgriezās pirmītējā enerģija. — Lai tik prasa caur tiesu! Tad lieta nonāks atklātībā, piesaistīs uzmanību. Iedegtos atklāta cīņa.

—   Tomēr paspēs ne vienu vien netīrumu spaini izgāzt uz manas galvas.

—   Neiedrošināsies. Vi^i dieva piekritēji rīkojas pa klusam, aizmuguriski. Jūsu jaunais paziņa tēvs Dmitrijs pirmais skries pie Rodjas vecākiem un centīsies tos vest pie prāta. Viņam sabiedrisks troksnis ir tas pats, kas saules gaisma kurmim. Ņemiet savu skolēnu pie sevis, Paraskovja Petrovna. Mēs no savas puses sacelsim kājās komjaunatnes organizācijas, palūgsim iejaukties rajona laikraksta redakciju …

Paraskovja Petrovna piecēlās no krēsla.

—   Tā arī darīšu.

Piecēlās arī Kučins — garš, gandrīz līdz griestiem, ar izgāztām krūtīm, vadmalas blūze ap vidu cieši sajozta ar siksnu. Viņa godīgā, atklātā seja staroja zēniskā lepnumā: lai arī individuāla, lai arī pagaidu izeja, bet izeja tomēr ir atrasta, lēmums pieņemts.

Durvīs Paraskovja Petrovna sagrūdās ar puišiem, kas pirmīt klaiņoja pa gaiteni. Puiši nozuda kabinetā, un pēc mirkļa bija dzirdama Kučina enerģiskā balss:

_— Mīļie zēni! Es jau teicu, ka transportu dabūt nav manos spēkos. Saprotu, ļoti labi saprotu! Tūdaļ piezvanīšu Jegorovam …

25

Gumniščos skolotāja atgriezās naktī. Viņa nogurušā solī lēni gāja pa tumšajām ieliņām uz savu māju, garām aizvērtajiem vārtiņiem, klausoties laiskās suņu rejās.

Pie ciema padomes dega skārda kupolā ietverta lampiņa, skopi apgaismodama grumbuļainos akmeņus laukumā. Blakus, stabā, karājās sarūsējis vagona buferis. Pie tā naktssargs Stjopa Kazačoks parasti sita pusnakts stundu. Kazačoks pats nekur nav redzams, laikam guļ mājās. Ko gan te sargās? Sen nav dzirdēts, ka kāds būtu traucējis Gumnišču ļaužu naktsmieru. Paraskovja Petrovna turpināja soļot pa tumšo ielu.

Pēkšņi viņa sadzirdēja ašus, vieglus soļus un saraustītu elpošanu: kāds skrēja viņai pretī. Mazs cilvēciņš gandrīz iedrāzās ar galvu vēderā.

—   Kas tu esi? — skolotāja vaicāja.

—   Es tas esmu …

Paraskovja Petrovna pazina Vasju Orehovu.

—   Ko tu tik vēlu skraidi apkārt?

—        Par… Paraskovja Petrovna … — zēns aizelsies nespēja izrunāt. — Rod. .. Rodja ielēca upē! …

—   Kā — ielēca?

—        Slī… slīcināties aizskrēja! No mājas! Viņu nupat… Stepans — naktssargs stiepj… Es pasaucu Stepanu …

—   Iesim tūlīt turp! Stāsti visu pēc kārtas.

Paraskovja Petrovna satvēra Vasju aiz pleca,

apgrieza, viegli pagrūda uz priekšu. Vasja palēkdamies un klupdams sāka skriet blakus un stāstīt:

—  Viņš vakarā pie manis atskrēja…

—   Kas atskrēja?

—   Rodja … Atskrien un saka: «Es, Vasja,» viņš saka, «mājās vairs nedzīvošu. Aizbēgšu!… Es tikai to bildi — brīnumdari vēl smalkās skaidās sacirtīšu … Tikai savai mammai nestāsti, bet es naktī pie tevis atnākšu, pārgulēšu palievenī uz siena.» Es teicu: «Guli, man nav žēl, es tev segu atstiepšu, ko apsegties . . .» Auksts taču! … Viņš aizgāja. Es sēdēju, sēdēju, gaidīju, gaidīju, tad sāku prātot, ka jāpaskatās, kas Rodjas mājā notiek, kāpēc viņš tik ilgi nenāk. Mamma pie Pelagejas Fomiņišnas aizgāja pēc ierauga, bet es skrēju taisni pie Rodjas. Pieskrienu un dzirdu — kliedz. Un tik stipri, ka uz ielas var dzirdēt. Es tūlīt sētai pāri un pie loga … Vai, Paraskovja Petrovna! Rodja valstās pa zemi, viss vienās asinīs, bet viņa ar dēli tā sit, tā sit un vēl ar kanti! …

—   Kas sita?

—   Vecāmāte … Ar dēli… Rodja svētbildi bija pārcirtis, un šī nu ar lielāko pusi tik pa galvu …

—   Un kur tad bija Rodjas māte?

—   Turpat stāvēja. Raud, skrāpē vaigus … Raud un stāv uz vietas, bet tad kā likās vecenei virsū! Nu, tad bija gan!… Rodjas mamma veceni aiz matiem, bet vecene atkal ar dēli un tik ar dēli … Rodja kā uzlec kājās, tā pa durvīm laukā. Es no loga atlēkt nepaguvu, kad šis jau žogam pāri. Es paka|. No sākuma klusītiņām saucu — šis tik jož. Es tad no visa spēka kliedzu: «Rodja! Rodja!» Bet šis no ciema laukā un pļavai pāri. Briesmīgi ātri, nekādi tikt līdzi… Un tad es sapratu, ka viņš skrien uz upi, taisni uz Pantjuhina atvaru. Es pārbijos un likos atpakaļ. Gribēju mammai izstāstīt, bet vēl nav mājās, sēd pie Pelagejas … Es izmetos uz ielas, skatos — Stepans Kazačoks iet stundas piesist. Es viņam stāstu, kā Rodja uz upi aizlikās, kā vecene viņu sita. Krusttēvs Stjopa ir paklausīgs. «Iesim,» viņš saka, «parādi, kur tad aizskrēja . ..»

—   Izvilkāt?

—    Nē jau . . . Krastā neviena nav. Ūdens kluss. Kliedzām, saucām — neviens neatsaucās. Meklējām, meklējām, līdz vasaras sēklei aizgājām, tad atkal atpakaļ . . . Nav nekā — itin nekā. Bet vai naktī zem ūdens var ko ieraudzīt…

—   Un kur tad atradāt?

—    Sadzirdējām, ka krastmalā kaut kas plunkšķ. Noliecāmies pāri kraujai — un tur kāds melnums… Rodja pa pusei no ūdens izlīdis gan, bet nu guļ krastā galīgi slapjš. Ielēkt ielēca, bet noslīkt nevarēja vis — izpeldēja. Viņš vēl labāk peld nekā Paška Gorbunovs . . . Viss slapjš, galva kā Iedus … Kad pacēlām, sāka vemt. Stepans saka: «Ūdeni sarijies, puika . . .»

—   Kur viņi ir?

—    Stepans jau vecs, maz spēka. Bet Rodja uz kājām nestāv un acis vaļā netaisa . ..

Viņi nepaguva iziet cauri ciemam, kad priekšā sāka plaiksnīties tumšs siluets.

—   Vecotēv! — paklusi iesaucās Vasja.

—   Ak tu dieviņ! Atvedi gan … — bija dzirdama vecīša stenēšana.

Paraskovja Petrovna pieskrēja pirmā.

—   Dzīvs?

—    Maķenīt vaidēja, dzīvs jau ir… Bet ta smags gan tas puisis! Ne roku, ne kāju nekustina, karājas kā smilšu maiss.

Tumsā varēja saskatīt nokārušos galvu. Seja kā bāls plankums — visi vaibsti no tās izdzisuši. No drēbēm nāca tāds atvara aukstums, ka jānodreb.

—   Es paņemšu uz pleciem. — Paraskovja Petrovna uzmanīgi pabāza rokas zem Rodjas padusēm. — Vienā krekliņā izlēcis… Nesīsim pie manis!

Turēdams Rodjas kājas, vecais Stepans gaja, tumsā klupdams, skaitīdams:

—   Tu re, kas notiek! . . . Tādu nelaimi! …

Paraskovja Petrovna norāva no galdiņa vaska

drānu, ieklāja gultā un noguldīja izmirkušo puisēnu.

Cauri slapjajam, pielipušajam kreklam varēja redzēt plecus, krekla priekša netīra, dubļaina, salipušajos matos smiltis, visa seja, piere vai lūpas — vienādā zaļganā nokrāsā. Paraskovja Petrovna pastiepa roku, lai norautu netīrumu piku no zēna vaiga, bet tūdaļ atrāva atpakaļ — netīrais receklis izrādījās asiņaina brūce.

—   Neej prom, Stepan, palīdzēsi izģērbt, — Paraskovja Petrovna sāka komandēt. — Vasja, skrej pie Trofima Aleksejeviča. Žigli, puisīt, žigli! — Un, nespēdama valdīties, caur zobiem izgrūda: — Mežoņi! Tik tālu zēnu noveduši!

Gumnišču feldšera Trofima Aleksejeviča vietā pēc četrdesmit minūtēm Vasjam līdzi ieradās kolhoza priekšsēdētājs Ivans Makarovičs.

—   Mūsu mediķis ir Zagarjā. Viņam tur rajona veselības nodaļā apspriede. Aizķēries gan par ilgu, — viņš skaļi paziņoja, bet, pavēries Paraskovjā Petrovna, aprāvās, ievaicājas klusi un nopietni: — Kas te noticis? Puisēns vai raudādams man uzklupa. Esot noslīcinājies — saka…

Savā parastajā jūrnieka pusmētelī, pakausī atgrūstu mičmaņa cepuri, smaržodams pēc nakts dzedruina un tabakas, Ivans Makarovičs pienāca pie gultas, cenzdamies nekāpt uz čīkstošajiem dēļiem, un vērīgi noklausījās Paraskovjas Petrovnas stāstā.

—   Izdarījušies gan ar puiku! Ka tā vecā slota ir prātu izkūkojusi, par to nav ko brīnīties. Bet kā gan muļķe Varvara pieļāva?

—   Kā pieļāva? — Paraskovja Petrovna pārvaicāja. — Kam gan citam tas bija jāzina, ja ne tev! Varvara jau nedzīvo manā, bet tavā uzraudzībā!

—   Kāda tad man gar to daļa? Jau tā darba līdz kaklam. Kā tur kolhoza dienestu, to es pieskatu, bet no svētuļiem vēl pasargāt… Nē, tas nu nav manā specialitātē.

—   Tā jau ir. Redzi cilvēku tikai no vienas puses — kā velk vezumu.

Ivans Makarovičs neatbildēja, tad, it kā domīgumu nokratījis, pēkšņi sāka dedzīgi rīkoties.

—   Stepan! . . . Nē, labāk tu, mazais. Tev jaunas kājas. Laidies, brālīt, uz zirgu fermu — Matvejs Derjugins šonakt dežurē. Saki, lai iejūdz Bezdelīgu. Lai iemet līdzi vairāk siena un lai ilgi netūļājas un neknosās! Pēc desmit minūtēm lai pajūgs būtu pie durvīm! Vedīsim puisi uz slimnīcu … Pagaidi! Pa ceļam pieklauvē pie Veras — pie pārdevējas loga. Labi dūšīgi — viņai ciešs miegs. Saki, lai atnes puslitreni šurp. Saki, ka Ivans Makarovičs lika. Puiku vajag norīvēt ar degvīnu, lai pēc tā saltuma asinis atsilst.

—   Kad viņa pagūs? Kamēr ies uz veikalu, kamēr dabūs vaļā … — Stepans Kazačoks neticīgi iebilda.

—   Eh, tu ar mūžu nodzīvojis, bet dzīvi nepazīsti! Tādu mantu Vera tur rezervē arī mājās…

Paraskovja Petrovna, priekšsēdētāju vērodama, pamanīja, ka viņš patlaban ir pārspīlēti trokšņains un sparīgs, var redzēt, kā viņam teiktais ķeries pie sirds un nu grib kaut drusku attaisnoties.

—   Ko nu vēl stāvi, degunu nokāris? — Ivans Makarovičs uzkliedza Vasjain. — Izpildi pavēli! Ņem kājas pār pleciem un ar pilnu tvaiku uz priekšu!

Vasja pa galvu pa kaklu metās uz durvīm, bet atlēca atpakaļ. Pāri slieksnim kāpa Varvara. Mati izjukuši, apģērbs saburzīts, zili riņķi zem acīm. Pie sliekšņa apstājusies, viņa paskatījās apkārt ar neko neredzošām acīm. Stepans Kazačoks vainīgi mīņājās no vienas kājas uz otru, Paraskovja Petrovna nogaidoši raudzījās viņā caur pieri, Ivans Makarovičs kaujinieciski saslējās.

—   Vai neesat redzējuši manu Rodju? — Varvara bikli vaicāja.

Ivans Makarovičs pagājās viņai pretī.

—   Rodju? Kam tev Rodja? Vai pret ko iemainīt jaunu svētbildi?

Tikai tagad Varvaras skatiens apstājās pie gultas. Rodjas iekritušajā sejiņā dega ķiršsarkani plankumi.

Varvara noslīga zemē, ieķērās matos, šūpodamās šurp un turp, sāka dobji īdēt. Sajā caur sakostiem zobiem stieptajā īdēšanā, pārvērstajā sejā, deniņiem piespiestajās dūrēs, šajās bezcerības pilnajās šūpās bija tādas bēdas, tāds izmisums, ka Ivans Makarovičs aprāvās pusvārdā un bezpalīdzīgi paskatījās uz Paraskovju Petrovnu.

Rodjas māti apsēdināja uz krēsla, un nu viņa paslēpa seju plaukstās. Ivans Makarovičs, paklausīdams skolotājas mēmajam norādījumam un uzmanīgi likdams kājas pa grīdas čīkstošajiem dēļiem, atnesa ūdeni. Paraskovja Petrovna apsēdās Varvarai pretim.

—   Izdzer un nomierinies, — viņa pavēlēja.

—   Tavu dēlu tūlīt vedīsim uz slimnīcu. Nebīsties — būs vesels.

Varvaras satūkušās lūpas piekļāvās ūdens krūzei.

—   Tikai ņem vērā, — Paraskovja Petrovna turpināja, — tā es šo lietu neatstāšu. Kamēr tavā mājā dzīvos tava māte — Rodionu pie jums nelaidīšu. Viņi nedrīkst dzīvot kopā, vai dzirdi! Saprotu, tas viss ir grūti, sarežģīti un smagi, tomēr ir jāizdara. Rodjas dzīvi nedrīkst kropļot. Ja pretosies, iešu pie tiesas.

Varvara no jauna sāka raudat.

26

Istabā caur cieši aizvērtajiem logiem nemanot spraucās vēl biklā rītausma. Varēja saredzēt gultas galu, vēdekļveidīgi sakārtās fotogrāfijas pie sienas ar izbalējušām tapetēm, spraugas griestos.

Pārnākusi mājās, Varvara nespēja iemigt. Viņa gulēja uz muguras un domāja.

Kā aizvien, domas vērpās ap rītdienu. Kā aizvien, rītdiena viesa bailes. Agrāk, lai rītdiena paietu mierīgi, bez starpgadījumiem, viņa lūdza dievu: glāb, dieviņ, pažēlo, novērs nelaimi. Viņa ticēja, ka dievs palīdzēs, un šī cerība padarīja dzīvi vieglāku.

Ai, Rodja, Rodja! Bet ja nu neizveseļojas, ja nu — šausmīgi iedomāties — slimnīcā nomirst! … Paraskovja Petrovna sacīja, ka nav bīstami. Ivans Makarovičs vislabāko zirgu iejūdza, pats aizbrauca līdz, teicās pašu Treščinovu no gultas izcelt. Pie daktera Treščinova brauc ārstēties no kaimiņu rajoniem … Dod dievs! Rīt pirms stundām atkal jāaiziet pie Paraskovjas Petrovnas, lai dod padomu,

kā dzīvot tālāk. Viņa ari pati saprot, ka Rodja ar vecomāti nevar palikt kopā, Rodja ar vecomāti nevarēs satikt. Mate ir cieta, svētbildi neaizmirsīs. Esi trīskārt nolādēta, riebīgā svētbilde! … Jā, pasacīt jau viegli: nošķirt Rodju no vecāsmātes. Lai Paraskovja Petrovna palīdz, Ivanu Makaroviču arī vajadzēs palūgt… Saliks prātus kopā un kaut ko izdomās .. .

Aizvien spēcīgāk caur piesvīdušo logu plūda rītausma. Aiz sienas zem jumta iečirkstējās zvirbuļi. Varvara ar nekustīgām acīm skatījās griestos. Viņa pat neievēroja, ka, domādama par rītdienu, vairs nemeklēja palīdzību pie dieva, bet pie cilvēkiem.

No viena ciema gala līdz otram aizskanēja gaiļu dziedāšana. Aiz dēļu starpļsieniņas sakustējās vecāmāte. Bija dzirdams, kā pūzdama, paklusi stenēdama, vecā Krauķiene nokāpa no lāvas, grīda viegli iečīkstējās zem viņas basajām pēdām. Kaulainie ceļgali nobūkšēja pret grīdu, atskanēja murmināšana … Vecā Krauķiene, kā parasti, savu dienu sāka ar lūgšanu.

Varvara zina, kā tas būs. Ja sacīs mātei, ka prasīs padomu Paraskovjai Petrovnai un Ivanam Makarovičam, māte sāks šos cilvēkus pulgot: «Viņi ir tādi, un viņi ir šādi… Ka skolotājīšai algu nemaksā par to, lai šī svešus no nelaimes rautu laukā. Domā, šiem par mums liela bēda, par paldies tavā labā pirkstu nekustinās …» Un katra vārda galā skandinās, lai lūdz dievu! Kāpēc māte visu laiku cenšas viņai viest bailes no cilvēkiem? Kāpēc māte domā, ka nevienam, izņemot dievu, nedrīkst uzticēties? Vai turpmāk tā var dzīvot? Agrāk Rodja neko nesaprata, tagad arī viņš ir izmācīts. Nabaga bērns! Tik agri iekritis izmisumā! … Un kādā izmisumā! Viņa pati, daudz

vai maz, taču ir pasaulē šo to piedzīvojusi, šo to pieredzējusi, tomēr galva gandrīz vai sajukusi no visām šim likstām. Nezini, kurā pusē turēties: vecās mātes pusē, vai arī labus ļaudis klausīt? Nē, ar māti zem viena jumta palikt grūti! Bet kā lai izšķiras? Dzīvoja vienā ģimenē — vienas rūpes, viena saimniecība …

Vecene, atkal grīdu čīkstinādama, sāka staigāt pa blakus istabu. Izspūrusi, vienā vecā kreklā, dzīslainām, melnīgsnējām rokām, kas līdz pat pleciem bija kailas, viņa parādījās durvīs un pamanīja, ka meita neguļ.

—   Jau augšā? Es taisos uz Zagarju, — viņa paziņoja.

Varvara neatbildēja. Vecene pārlaida meitai žiglu, vainīgu skatienu.

—   Ko nu tik daudz … Varbūt dievs būs žēlīgs un viss būs labi. Aizvedīšu mūsu rakarim ciema kukuli. Man jau ar par vakardienu sirds sāp.

Varvara ar grūtībām pacēla galvu no spilvena, smagi izslējās un apsēdās uz gultas malas. Viņa pēkšņi iedomājās, ka pie slimā, izmocītā puisēna gultiņas atkal parādīsies vecāmāte, ar savu klātbūtni vien jau aizdzīs mieru, tad sāks vēl savus pātarus: «Dievu zaimoji, palaidni … Grēkā ievedi…» Atkal mocīt Rodju! Pietiek!

—   Nebrauc pie viņa, — Varvara dobji teica.

—   Kāpēc lai nebraucu?

—   Tāpat… Es negribu.

—   Es laikam tev prasīšu! Es viņam neesmu sveša. Kā nekā mazdēls, nevis svešs ieklīdenis.

—   Klausies, māt! — Varvaras balsī ieskanējās līdz šim nedzirdēta noteiktība un apvaldīts niknums. — Labāk sarunāsim pa labam …

—   Par ko mums jāsarunā?

—   Par to, ka jādzīvo atsevišķi. Es ar Rodju par sevi, tu par sevi.

Vecenes acīs iedegās ļauns aizvainojums, ap cieši savilkto muti iezīmējās asas grumbas. Mirkli klusēdama, viņa pārsteigta skatījās meitā.

—   Vai tu prātu esi izkūkojusi, vai?

—   Laikam gan… un sen jau, ja visu laiku tev klausīju!

—   Izauklēju, izloloju, bet nu vecumā vairs neesmu tev vajadzīga … Man taču to pārestību nodarīja … Vēl -sliktāk — dievam nodarīja pārestību! Vilcēns tāds, ko izdomājis — brīnumdari — svētbildi ar cirvi! …

—   Apklusti!

—   Tā jau es tev apklusīšu! Gaidi vien! … Tāds man tas paldies par to, ka dievu neļāvu pulgot. Nāc jel pie prāta, nomaldījusies grēciniece! Kā tev mēle klausa tādus vārdus runāt? Atsevišķi dzīvot! Jūs jau abi nosprāgsiet badā! Kā zirgs jums esmu strādājusi! Edz, kāda nu pateicība vecumdienās!…

—   Ja ar labu sarunāsim, ir tev, ir mums būs laba dzīve. ..

—   Laba?! Kur tad jums, šodienas gaisa grābekļiem, tas labums ir? Kā Kaščeja dvēsele aiz trejdeviņām atslēgām — ir nedomā klāt tikt! Vecu māti no mājas iztriekt — to jūs mākat, tas jūsu labums! Bet to nu neceriet, neizdzīsiet vis! Māja ir mana! Kopā ar nelaiķi tēvu — lai viņam vieglas smiltis — es šo māju būvēju, katru baļķīti ar saviem pleciem esmu izsvērusi …

—   Dzīvo savā mājā, es aiziešu.

—   Ak kungs, kas man ir jāpiedzīvo! Par kādiem grēkiem tu mani, kungs, sodi? Miesīga meita no savas mātes atsakās! Čūsku pie savām krūtīm esmu izauklējusi!

Vecene sāka kliegt.

Pretējās mājas jumts iedegās rīta saules purpura atblāzmā. Svaigajā rītā visi reizē kā pēc komandas iečirkstējās zvirbuļi, to nesakarīgās, jautrās balsis ieskanējās pēkšņi, kā spēja lietus gāze uz jumta.

Varvaras Guļajevas mājās rīts sākās ar skandālu. Un, jo niknāk iedegās šis skandāls, jo noteiktāks brieda Varvaras lēmums: zem viena jumta dzīvot nav iespējams!

Tās pašas dienas vakarā Paraskovja Petrovna, pārnākdama no skolas, ieraudzīja savas mājas pagalmā pazīstamajos ratos iejūgtu zirgu ar lauko pieri. Uz lievenīša sveicinādams stāvēja tēvs Dmitrijs.

—   Labdien, Paraskovja Petrovna! Lūdzu, nebrīnieties, es pie jums uz mirklīti, darīšanās. Ja jums nav nekas pretī, apsēdīsimies tepat.

Viņi abi apsēdas uz lieveņa kāpnītēm. Tēvs Dmitrijs mirkli ar savu izbalējušo acu mierīgo skatienu taustīja skolotājas seju, tad ierunājās:

—   Esmu dziļi satriekts par nelaimi, kas vakar notika. Ticiet — cilvēcīgi satriekts . . .

—   Jūs atbraucāt tādēļ, lai izteiktu man savu līdzjūtību? — Paraskovja Petrovna vaicāja.

—   Nē. Dzirdēju, ka jūs gatavojaties iesūdzēt tiesā veceni, kura sadauzīja savu mazdēlu. Jūsu darīšana, bet vai ir vērts celt troksni? Vai iemesls ir tik svarīgs? Veca, prātu izdzīvojusi sieviete stāsies likuma priekšā par ģimenes skandālu. Un puisēna veselības stāvoklis, lai arī ir mazliet satricināts, tomēr nav bīstams …

—   Jūs baidāties no šī trokšņa?

—   Neslēpšu, lielu patikšanu man tas nesagādātu … Es pacentīšos nokārtot cietušā puisēna sa

režģītos mājas apstākļus. Nesen uzzināju, ka māte un meita nevēlas dzīvot kopā. Paceļas jautājums: kā izšķirties, kur likt veceni? Es viņu varu aizvākt no Gumniščiem, iekārtot pie baznīcas par apkopēju …

—  Ar vienu noteikumu, vai ne?

—  Jā-a … Necelt prasību tiesas priekšā.

Noliecis savu lielo galvu uz pleca, tēvs Dmitrijs

delikāti gaidīja atbildi — tīrs, pieklājīgs, maigi mierīgs, ne ar ko neparādīdams savu nepacietību un satraukumu.

—    Tātad man viens cilvēks vakar pateica taisnību, — Paraskovja Petrovna lēni iesāka. — Sabiedriskā doma jums ir tas pats, kas kurmim saules gaisma.

—    Publiska izķengāšana! nevienam nav patīkama.

—    Nē, tēv Dmitrij, no publiska nosodījuma baidās tikai tie, kam nav tīra sirdsapziņa. Atļaujiet man rīkoties pēc saviem ieskatiem. Varvaras Guļajevas ģimenes lietas mēs kaut kā kopējiem spēkiem nokārtosim paši.

Paraskovja Petrovna piecēlās no kāpnītēm.

Тендряков Владимир Федорович ЧУДОТВОРНАЯ Издательство «Лиесма» Рига 1378 На латышском языке Второе издание Перевод В. Спаре Художник Л. Клодан

HB Ns 1586 Vladimirs Tendrjakovs BRĪNUMDARE

Redaktore E. Melbārzde. Māksi. red. A. Lipitis. Tehn. redaktore A. Gerbaševska. Korektore K. Rumbēna.

Nodota salikšanai 1977. g. 27. oktobrī. Parakstīta iespiešanai 1977. g. 27. decembri. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 70X100/32. 3,75 fiz. iespiedi.; 4.88 uzsk. iespiedi.; 5,07 izdevu. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 15 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 2-t. Izdevu. Nr. 166/29023J-2609. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt. Nr. 3762-D.

Content

Tendrjakovs Vladimirs Brīnumdare