Hruckis Eduards

Ceturtais ešelons

Eduards Hruckis

Ceturtais ešelons

Triloģija (1941 —1945)

Veltīju Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes 60. gadskārtai

Pirmā grāmata KOMANDANTA STUNDA 1941. gads

MINSKA, 6. JūLIJA RĪTS

«Kareivji! Jūsu priekšā ir Maskava. Pa šiem diviem kara gadiem jums ir padevušās visas kontinenta galvaspilsētas, jūs esat soļojuši pa labāko pilsētu ielām. Palikusi Maskava. Piespiediet to padoties, parādiet tai jūsu ieroču spēku, soļojiet pa tās laukumiem. Maskava — tās ir kara beigas. Maskava — tā ir atpūta. Uz priekšu!»

Hitlera pavēle 1941. gada 6. jūlijā

Apspriede bija beigusies. Armiju grupas «Centrs» ģenerāļi, štāba oficieri un daļu komandieri, izgājuši no zāles, steigšus taustījās pēc cigaretēm. Viņi atgādināja kadetus, kas beidzot nokļuvuši pīpistabā. Protams, komandieris ģcnerālfeldmaršals fon Boks oficiāli neliedza smēķēt, taču visi zināja, ka viņš necieš tabakas dūmus.

Tikai viens cilvēks varēja atļauties neņemt vērā feldmaršala ieradumus — tas bija SS grupenfīrers Ērihs fon der Bahs-Zaļevskis, SS reihsfīrera personiskais pārstāvis armiju grupas «Centrs» štābā.

Neviens no štāba darbiniekiem, pat feldmaršalam tuvu stāvošas personas, nezināja, ar ko nodarbojas šis baisi pieklājīgais esesiešu ģenerālis. Zināja tikai, ka viņam ir savs štābs un bezmaz divus metrus gari miesassargi ar resniem mūļiem.

No zāles, kurā bija notikusi apspriede, grupenflrers iznāca pēdējais.

«Kā viņi visi man apnikuši!» viņš domāja, skatīdamies uz ģenerāļiem, kas rosījās vestibilā. «Kāda aprobežotība, pilnīga situācijas neizpratne! Tagad viņi dala uzvaras. Katrs grib pagrābt gardāko kumosiņu. Vai tiešām viņi nespēj apjēgt, ka viņu «uzvaras» izlemtas jau ilgi pirms robežas pāriešanas? Viņi mani nemīl tāpat kā visu drošības di'enestu. No Ilimlera ļaudīm viņi baidās, bet mani uzskata gluži vienkārši par iznireli. Ko lai dara — katram sava liesa. Es tomēr rīkojos pareizi, aiziedams no armijas uz apsardzes vienībām. Citādi tagad būtu uzdienējis labākajā gadījumā tikai līdz pulka komandiera vietniekam.»

— Kurt. — Grupenfīrers pagriezās pret adjutantu.

— Klausos, ekselence!

— Kas šai mājā bija agrāk?

— Baltkrievijas Tautas komisāru padome, ekselence.

— Sie krievi gan amizanti būvē, kaut kāds kazarmas un pils mistrojums. Starp cilu, Kurt, uzziniet to lidotāju uzvārdus un dienesta pakāpes, kuri dodas uz Maskavu.

— Klausos! — Sturmfīrers strauji pagriezās.

— Pagaidiet taču! Eskadriļas komandieris un apkalpju komandieri šodien pat lai butu pie manis.

— Klausos, ekselence!

— Tikai ātri, dodu piecpadsmit minūtes laika, ne vairāk, citādi es būšu jau prom! — viņš nosauca adjutantam pakaļ.

Grupenfīrers nebija izgulējies. Vakarnakt pie viņa bija ieradies reihsfīrera sevišķi pilnvarotais. štandartenfīrers Gunds un atvedis svarīgas instrukcijas, kurās bija noradīts, kādi pienākumi jāveic SD lauka aparātam, ko vadīja Bahs-Zaļevskis.

Uzdevums bija grūts, grupenfīrers lepojās, ka tieši viņam uzticēts pasākums, kas neapšaubāmi ieies kara vēsturē.

Ārā pie durvīm viņu gaidīja mašīna. Pazems, bruņām klāts maibahs. Apkārt stāvēja sardze.

Līdzās smagajam maibaham bija piestājis sudrabots horhs. Pretī grupenfīreram smaidīdams nāca oficieris ar šturmbanfīrera uzšuvēm. Melnais formas tērps viņam piegulēja kā fraka diriģentam. Viņš bija ārkārtīgi elegants.

— Franci, — grupenfīrers pasmaidīja, — dārgais Franci, jūs man esat ļoti vajadzīgs!

— Es jau to nojautu, šef. Atgriezies uzzināju, ka jūs esat apspriedē, un braucu tūlīt šurp.

— Velnišķi patīkami, ka man ir tāds vietnieks.

Grupenfīrers runāja skaidru patiesību. Tiešām, patīkami,

ja vietnieks ir tiesību zinātņu doktors, mākslas zinātņu profesors. Turklāt šturmbanfīrers Francis Alfrēds Zīkss bija nenovērtējams aģentūras darba lietpratējs. Fenomenālā atmiņa ļāva viņam paturēt prātā simtiem segvārdu, pseidonīmu, satikšanās vietu.

«Kamēr jūs esat pie manis, man nav vajadzīga kartotēka,» grupenfīrers mēdza jokot. «Jūs, Franci, esat jāsaudzē kā visdārgākais slepenais seifs.»

Bruņotais maibahs brauca, vairīdamies no ēku drupām. Sur tur pār zemi klājās sīvi, smirdīgi dūmi. Pilsēta vēl dega.

Grupenfīrers, nicīgi piemiedzis acis, skatījās ārā pa logu. Ielas bija tukšas, piebirušas ar ķieģeļu drazām.

Kas tik viss nemētājās uz bruģa: apgāzti rokas ratiņi, saplēsti čemodāni, lelle, saplacināts trīsritenis.

Bahs-Zaļevskis sameklēja cigareti, adjutants pakalpīgi noknikšķināja šķiltavas.

— Drūma pilsēta, Franci. Drūma. Vai tad to var salīdzināt ar Parīzi? Atcerieties — Monrnartra, brīnišķīgās kafejnīcas? Un sievietes? Un debesis virs pilsētas, violetas debesis virs melnajiem jumtiem.

— Parīze? Bet es biju Minskā 1939. gadā. Protams, tā nav tāda kā Parīze, taču... Attiecībā uz sievietēm...

— Nē, jūs mani nepārliecināsiet, Franci. Starp citu, šķiet, ka jūs tai pašā gadā bijāt arī Maskavā?

— Jums ir lieliska atmiņa. Biju gan. Tā teikt, īrēju istabu viesnīcā «Nacionāle».

— Tad jums ir veicies. Drīz jūs varēsiet stāstīt paziņām, ka bija reiz tāda pilsēta Maskava.

— Es jūs nesaprotu.

— Aizbrauksim, un sapratīsiet.

Pašā pilsētas nomalē, pie mājas, kas bija celta mednieku namiņa stilā, automašīna apstājās.

Grupenfīrers un Zīkss iegāja mājā. Kabinetā Bahs-Za-jevskis atpogāja formas svārkus, piegāja pie seifa un uzgrieza ciparu kodu.

Priekšnieks kari ievilka dūmu. Un uzreiz kļuva vieglāk, likās pat, ka sāpes pierimst.

— Nu tā, — Viņš smagi atslīga krēslā. — Nav ko ticēt ārstiem, Ivan Aieksandrovič. Uzpīpēju — un kļuva vieglāk. Atstāj man kādus piecus.

— Ņemiet visus. Man kabinetā ir vēl.

•— Kārdinājums liels, ņemšu arī. Ak tu jautā, ko iesākt ar Kostrovu?

•— Gadījums pārlieku neparasts.

— Nē, Daņilov, te nav nekā neparasta. Kur tad viņš pats?

— Sēž pie dežuranta.

— Viņa liecības vajag pārbaudīt. Ja nu izrādās, ka melo.

— Es taču viņu pazīstu, Miška nemelos.

— Tik un tā pārbaudi. Cik cilvēku palicis tavā grupā?

— Trīs.

— Tātad Poļesovs, Sarapovs un Muravjovs.

— Pareizi.

— Uzskati, ka esi palicis viens pats.

— Kā tad tā? — Daņilovs piecēlās un paspēra soli uz galda pusi. — Kā tā — viens pats, biedri priekšniek? Mana grupa zaudējusi visvairāk cilvēku. Astoņus paņēma uz fronti. Es pats ..,

— Pagaidi, Ivan Aieksandrovič, nesteidzies. Sel — Priekšnieks pastiepa viņam trīs vienādas papīra lapas.

Daņilovs, īdzīgi sēkdams, izvilka no kabatas brilles.

«Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšniekam. Operatīvā pilnvarotā palīga Igora Sergejeviča Muravjova iesniegums. Lūdzu Jūs atļaut man stāties aktīvās armijas rindās. Esmu komjaunietis, un mana vieta ir frontē. Gribu nesaudzīgi dragāt fašistiskos nešķīsteņus, atriebt mūsu apgānīto zemi. I. Muravjovs.»

—• Vai tu saprati, Daņilov, kas notiek? Abus pārējos vari nemaz nelasīt. Sarapovs un Poļesovs tāpat lūdzas. Tu viņiem pasaki, Daņilov, ka es pats gribu uz fronti un tu arī gribi. Visi grib. Ja tu zinātu, kādu koncertu Der-kovskis man sarīkoja — lai laižot viņu uz Maskavas milicijas bataljonu. Kas tad man te paliks?

— Biedri priekšniek...

— Tu, Daņilov, labāk klusē! Atceros vēl, kā tu uz somu karu lauzies. Klusē nu! — Priekšnieks paņēma papirosu. •— Klusē, Daņilov, bet ar saviem puišiem gan aprunājies... Ej, Ivan Aieksandrovič, ej... Es jūtu, ka vakarā

bfis daudz darba. — Priekšnieks atkal pagriezās pret

logu.

Nez kāpēc viņam likās, ka tā ir vieglāk domāt. Ielas kaleidoskops iedarbojās nomierinoši.

Petrovka bija gandrīz tāda pati kā pirrns mēneša. Kaut kur steidzās vasarīgi uzposušies ļaudis, veikli tirgojās saldējuma pārdevējs, stāvēja rinda pēc gāzētā ūdens. Taču karš jau bija jūtams. Ielās varēja manīt vairāk karavīru. Uz stūra, kur bija ierasts redzēt ūsaino posteņa milici, stāvēja jauna meitene ar Tokareva šauteni.

Rau, viņa novicināja svītraino zizli, apturēdama satiksmi. No Puškina ielas puses pa tramvaja sliedēm nesa milzīgu, desai līdzīgu zaļu balonu ar gāzi aerostata uzpildīšanai. Meitenes no vietējās pretgaisa aizsardzības bataljona cieši turēja aiz štropēm elastīgo, lēkājošo priekšmetu. Vēl pirms mēneša viņš, Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks, aerostatus bija redzējis tikai attēlos Osoavialnma kabinetā.

Karš viņam sākās tikpat negaidīti kā visai vasarīgi bezrūpīgajai pilsētai. Iepriekšēja dienā bija saņemta ziņa, ka barakā Dangauerovkā patvēries Koļka Čigāns. Jau divus mēnešus pirms tam kriminālmeklēšanas pārvaldes darbinieki dzīvoja vienā satraukumā. No nometnes izbēgušais Nikolajs Saveļjevs, pēc iesaukas Čigāns, bija izdarījis galvaspilsētas nomalē astoņas bruņotas ielaušanās. Zvanīja no PSRS prokuratūras, zvanīja no tautas komisariāta, zvanīja no tādām vietām, ka nemaz atcerēties negribas. Un vēl bija telefona saruna ar kada vadītāja palīgu. Un tas viss tāpēc, ka Čigāns bija aplaupījis arī vienu no vasarnīcām, kuru minot sarunās lieto apzīmējumu «speciāls». Koļku aizturēt viņi brauca naktī, vairāk uz rīta pusi. Operāciju vadīja priekšnieks pats, nevienam citam neuzticēja. Entuziastu šosejas galā, pie Baulinas diķiem, atradās dēļu baraka. Te arī bija Kolkas patvērums. Operatīvie darbinieki ātri ielenca baraku. Ieročus turēja šaušanas gatavībā, jo zināja, ka Čigāns ir apbruņots un lēti rokās nedosies. Priekšnieks jau bija ticies ar šo cilvēku. Viņš gāja pirmais. Pēc nerakstītiem likumiem, kas saglabājušies vēl kopš pirmajiem revolūcijas gadiem, visbīstamākajā operācijā pirmais iet vecākais.

Viņš gāja, soļus neklusinādams, — kā saimnieks, kā savā mājā. Pretīgi bija domāt, ka viņam, Sarkanā Karoga ordeņa kavalierim jau no pilsoņu kara laikiem, zagšus būtu jālavās, lai aizturētu šo nelieti.

dēlis. «Laba zīme. Citreiz tu ej un tīši to meklē, bet tagad — skat tikai, pats.»

Grīda kriminālmeklēšanas pārvaldes gaitenī bija pa pusei parketa, pa pusei krāsota. Viens dēlis čīkstēja, tikko uz tā spēra soli. Tas bija iesaukts par «dziedātāju». Pastāvēja uzskats; ja kāds tiek uzaicināts «uz kafiju», tad tieši šis grīdas dēlis nes laimi. Taču šodien pat «dziedātājs» nespēja Daņilovu iepriecināt. Kaut gan, starp citu, diena bija sākusies diezgan veiksmīgi.

Rīta agrumā pie kriminālmeklēšanas pārvaldes dežuranta bija ieradies bijušais dzīvokļu zaglis Miška Kos-troVs. Ieradies pats, Daņilovu gaidīdams, uzrakstījis par visiem pēdējiem «grēkiem» un beigās lūdza sūtīt viņu uz fronti. Daņilovs labi pazina Mišku un nojauta: Kostrovs kaut ko slēpj.

Pie sava kabineta durvīm Daņilovs brīdi pakavējās, it kā nevarēdams izšķirties — iet iekšā vai ne. Istaba juta sastāvējušos tabakas dūmu smaku. Pat atvērtais logs nelīdzēja. Likās, ka sienas un griesti uz mūžīgiem laikiem iesūkuši šo noturīgo, rūgto tabakas smārdu.

Iezvanījās telefons.

— Daņilov. — Klausulē dārdēja Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieka vietnieka balss. — Daņilov, vai tu zini, ka tiek reģistrētas ģimenes evakuācijai? Ka ir ar tevi?

— Kas ir ar mani?

— Kā ar tavu ģimeni?

— Bez pārmaiņām.

—' To es neprasu, vai tu sievu domā evakuēt?

— Nē.

— Nu, skaties ...

Ivans Aleksandrovičs nolika klausuli. Evakuēt Natašu. Protams, būtu jau labi. Tikai viņa par to negrib ne dzirdēt. Kara otrā dienā pieteicās Sarkanā krusta biedrības medicīnas māsu kursos. Viņš jau bija mēģinājis par to runāt. Bet kur nu!

Karš. Taču viņiem, kriminālistiem, darbs vēl gluži tāds pats kā miera laikos. Tās pašas vecās lietas. Divdesmit ceturtajā viņus sasauca uz apspriedi, runāja par to, ka iespējama noziedzīgo elementu aktivizēšanās. Taču pagaidām viss klusu. Pat otrādi — noziegumu kļuvis mazāk.

Daņilovs to izskaidroja vienkārši. Milzīgā nelaime, kas piemeklējusi valsti, likusi atcerēties pilsoņa pienākumu pat tiem, kuri miera laikā sagādāja ne mazums raižu.

Pirms dienām piecām viņš stāvēja pie aptiekas Gorkija ielas stūri, līdzās Baltkrievijas stacijai. Sali ■ ■ bija apturēta; gāja karaspēks. Pēkšņi kāds uzmanīgi pieskārās viņam pie elkoņa. Daņilovs pagriezās. Viņa priekšā stāvēja kareivis jaunā ieterpa,

— Nepazīstat?

Daņilovs ieskatījās vērīgāk.

— Es esmu Sarnsonovs, vai tiešām neatminat?

— Atminos, Boris, kā nu ne, atminos.

— Es jau ta domāju. Atmiņa jums laba.

— Uz fronti?

— Uz fronti, Ivan Aleksandrovič. Jūs tikai nedomājiet, es pats pirmajā dienā aizgāju uz kara komisariātu, daudzi mūsējie gāja. Jūs tikai nedomājiet...

— Es nemaz nedomāju, Borja. Dzimtene tev tic, un piedošanu pats izpelnīsies. Tu taču esi viņai liels parādnieks.

— Es zinu, — Samsonovam aiztrūka balss, — zinu. Jūs tikai nedomājiet...

— Kas tad vēl no «jūsējiem» aizgāja?

— Baranovs, Aļoška Berdadims, Seņečka, Koļans, Dauzītais ...

— Nu, ko lai saka, Borja. Vēlos, kaut mēs abi satiktos pēc uzvaras. Gribu pie tevis aiziet viesos, parunāties.

— Visādā ziņā! — Sarnsonovs cieši paspieda pastiepto roku. — Visādā ziņā!

Daņilovs raudzījās viņam paka] tik ilgi, līdz Boriss iejuka pūlī. Taču Daņilovs pārāk labi pazina savus «klientus», lai mierinātu sevi ar ilūzijām. Kāds aiziet uz fronti, bet kāds arī paliek. Un, ja ir palicis, tad gaida izdevīgu brīdi.

Ivans Aleksandrovičs vēlreiz pārlasīja iesniegumus, no-vīpsnāja un noglabāja tos rakstāmgalda atvilktnē. Uz fronti sagribējuši. Vēl nav zināms, kur viņiem būs grūtāk: frontē vai šeit. Vakar metropolitēnā Majakovska laukumā Daņilovs uz pretējā eskalatora bija pamanījis kādu karavīru — iesirmu apakšpulkvedi ar zaļām robežsarga zīmotnēm. Tas palūkojās uz viņa pusi un tūliņ pārlieku strauji novērsās. Taču Daņilova trenētā acs momentāni fiksēja nicīgi nolaistus lūpu kaktiņus, iešķību degunu gluži kā bokserim un, galvenais, acis — lielas, zilas, aukstas acis! Sirokovs? Nē, tas nevar būt. Sirokovs taču nogalināts. Pavisam noteikti. Viņš pat atcerējās Irkutskas kriminālmeklēšanas pārvaldes informatīvo biļetenu, kurā pašas gandrīz visas — sīkumi, galvenokārt zādzības, taču pa viņu nelielās mājas gaiteņiem leģendārajā Pet-rovkā staigāja īsti varoņi. Visumā Igors nenožēloja, ka nokļuvis kriminālmeklēšanas pārvaldē. Tikai ar priekšnieku viņam nebija veicies. Daņilovu nekā nevarēja ierindot «varoņu» vidū. Un, pats galvenais, viņš neparko nevēlējās saprast, ka ir noziegums sēdēt aizmugurē, kad sācies karš. «Bet tagad viss, cienījamo biedri Daņilov, raports iesniegts, un rit mēs abi šķiramies. Aizmugurē lai sēž Ivans Sarapovs — viņš to var, ir jau diezgan vecs.»

— Igor, cik ilgi uz tevi var gaidīt? — No virtuves atskanēja mātes dusmīgā balss. — Un vispār izbeidz svilpot mājā. Pirmkārt tas ir nepieklājīgi. Tēvs tavā vecumā ...

— Zinu, zinu, māmulīt, — Igors viņu pārtrauca, ienākdams virtuvē. — Visu zinu. — Viņš apskāva māti. — Tēvs manā vecumā nekad nesvilpoja. Kurš gan cits to lai zina, ja ne tu. Jūs taču iepazināties, kad viņam bija pāri trīs-desmitiem. Vai tā nav?

— Ak, liec mani mierā! Mūžīgi tu ar saviem jociņiem... Būtu labāk sekojis Pjotra priekšzīmei. Tas gan ir patiesi inteliģents cilvēks!

Igors jau gribēja izpļāpāties par briļļaino nīkuli, taču laikā iekoda mēli zobos. Cik varēja spriest, māte neko nezināja par Petjkas norīkojumu. Tatjana vēl acīmredzot nebija nākusi, tā ka labāk pievaldīt mēli. «Jā,» viņš nodomāja un nopūtās, «būs gan mātei pārsteigums...»

— Labi, mamin, es vairs tā nedarīšu, — Igors samierinoši noteica. — Dod ēst, citādi nokavēšu.

— Nu protams! Viņš nokavēs! Ak dievs, kas tic par cilvēkiem! ... Kāpēc es nekad nenokavēju?

Klepodams un cenzdamies norīt apkaltušos kartupeļus, Igors klausījās mātes sūrošanos par dārdzību, pēc tam viņa pārstāstīja pēdējās ziņas. Igors nenoklausījās līdz galam, izdzēra tasi piena un, noskūpstījis māti, aizsteidzās. Viņš nolēca no lieveņa, paskatījies atpakaļ, pamāja ar roku mātei, kas raudzījās pa virtuves logu, un metās skriešus pāri balandām aizaugušajam klajumam uz tramvaja pieturu.

Žvadzēdams un gāzelēdamies no aizstūra izlīda tramvajs, kā allaž, stāvgrūdām pilns. Šai pieturā vēl var tajā iespraukties. Bet tālāk, pie tirgus, braucēji jau karāsies, saķērušies pie rokturiem. Igoru piespieda pie aizmugures loga.

Atliecis tramvaja drūzmā notirpušos plecus, viņš izņēma tēva kabatas pulksteni ar ķēdīti un atsita vaļā vāciņu. Bija tikai pusdeviņi. Tātad atlikusi vēl pusstunda. Protams, labāk ir agrāk ierasties darbā, uzzināt pēdējos ticamos jaunumus, apspriest tos ar puišiem, taču gribējās, kamēr vēl laiks, kaut uz brīdi ieskriet pie Taņkas. Varbūt Pjotrs būs mājās. «Paskat tik,» viņš nodomāja, «Pcljka! Tagad viņu pat neērti tā uzrunāt.»

Izrādījās, ka mājās ir visa ģimene: Pjotrs, Tatjana un abi viņu meitēni. Mazās tūliņ iekārās Igoram rokās un abas reizē sāka skali saukt, ka viņu tētis iešot sist Hitleru, ka viņam esot revolveris un viņi visi kopā pošot leti ceļam. Pjotrs apjucis stāvēja istabas vidū, brilles bija noslīdējušas līdz pašam degungalam, mati sapinkojušies. Abām rokām viņš turēja mugursomu, bet Tatjana bāza tur iekšā turziņas un vīstokļus.

— Nē, es tā nevaru! — Pjotrs izmisis iesaucās. — Sasodīta būšana! Igor, nu paskaties taču! Nudien, sasodīta būšana! Visi taču smiesies!

Viņš strauji sapurināja mugursomu, un no tās sāka birt ārā cepumi, izkrita un aizvēlās monpansjē kārbiņa. Pjotrs noķēra kārbiņu, pacēla to augstu virs galvas un smalka balsī iesaucās:

— Re! Paskaties! Vecākais politiskais vadītājs Karpu-ņins sūkās «puķu zirnīšus»! Par mani visa divīzija sāks ņirgt! Tas taču ir... Nu, Taņuša, nu, bērniņi, ļoti lūdzu, es pats visu salikšu. Man taču ir pateikts, kas īsti jāņem līdzi.

Tatjana klusēdama sēdēja uz dīvāna, nolaidusi rokas klēpi, un pa vaigiem viņai ritēja lielas asaras. Viņa skatījās uz vīru un klusi raudāja. Bet meitenes smiedamās lasīja no grīdas cepumus.

Pjotrs izkratīja somas saturu uz galda un sāka tajā rūpīgi ievietot dvieli, veļu, autus...

Igors atsēdās uz dīvāna blakus māsai, uzlika roku viņai uz pleca, un Tatjana paslēpa seju viņam pie krūtīm.

— Jā, tad ir gan ... — Igors novilka. — Kādā virzienā jādodas, nezini?

— Kur nu uz fronti! — Pjotrs negribīgi atsaucās. — Pagaidām uz rezerves pulku — un tad jau redzēs... Tu neatstāj manējās, iegriezies šad tad, labi? — Viņš lūdzoši paraudzījās Igoram acīs. — Grūti viņām te būs bez manis... Un kas tad tas tāds? — viņš atkal iesaucās smalkā balstiņā. No mantu kaudzes izvēlās lācēns. Pjotrs to pagrozīja rokās, neizpratnē aplūkodams.

— To mēs, tētukiņ, lai tev nebūtu skumji, •— vienā mutē iesaucās meitenes. — Lai viņš kopā ar tevi karo!

Pjotrs domīgi paskatījās uz lāceņu un, novērsies no Igora, iebāza to mugursomā.

—• Tad iegriezies, — viņš dobji atkārtoja.

— Es domāju, — Igors lēni teica, — ka viņām vajadzētu pāriet dzīvot pie mātes. Es taču pats ari... kuru katru dienu... Raportu vakar iesniedzu, vajadzētu laist.

— Ak kungs, kāda nelaime! — Taņa sāka raudāt balsī. ■— Sitas arī turpat... Puika ,..

— Kas es tev par puiku! — Igors aizvainots atvirzījās no māsas. — Kur tu esi puiku redzējusi? Es jau veselu gadu strādāju kriminālmeklēšana, katru nakti operācijas... — Igors sastomījās, juzdams, ka pāršāvis pār strīpu. — Nu labi, man jaiet. Atvadīsimies. Varbūt iznāks vienā frontē karot.

Viņš piegāja pie Pjotra, paspieda roku, tad viņi cieši apskāvās, saskūpstījās, uzsita viens otram uz pleca.

— Uz drīzu redzēšanos! — Igors pamāja ar roku. — Bet par viņām nebaidies. Māte mūs ar Tanku viena pati izaudzināja, gan jau tiks galā arī ar manām māsasmeitām.

Tikai izgājis kāpnēs, Igors saprata, kas viņu satrauc. Māsas dzīvoklī bija iemājojusi jauna smaka — ādas siksnu, zābaksmēra — ceļa smaka. Pie viņiem pārvaldē, de-žūrtelpā, to juta vienmēr. Bet tagad Igoram sāka likties, ka tā ir kara dvaka.

Šarapovs

Visu nakti Sarapovain sāpēja plecs, kas bija sašauts pirms divdesmit gadiem. Viņu kratīja drudzis. Ivans rāva ceļus pie vēdera un, tumsā ar roku taustīdamies, vilka pāri segai savu veco mēteli. Bet, kad saltie drebuļi pārgāja, kļuva grūti elpot, un viņš, basām kājām plakši-nādams pa čīkstošo grīdu, gāja pie ūdens spaiņa, tur, zobiem klabot pret cinkotās krūzes malu, dzēra pretīgi remdeno ūdeni. Uz neilgu brīdi kļuva vieglāk, nakts tumsa it kā pašķīrās, un varēja just, ka rītausma nav tālu, kaut gan ārā jau tāpat bija gaišs — jūlija naktis ir īsas. Un vēl Ivanu mocīja pagātne, pareizāk sakot, nevis mocīja, bet tinās vaļā kā bezgalīga lente, un apturēt šo kustību nebija nekādas iespējas.

Vecais sienas pulkstenis rādīja pāri četriem. Ko nu vairs gulēs... Viņi ar sievu īrēja nelielu privātu mājiņu Pero-vas laukā. Mājiņa bija veca, bet izturīga, visapkārt biezi apstādīta ar ceriņiem, tāpēc istabas bija krēslainas un vēsas pat šajā jūlija svelmē. Ivans atrāva vaļā abas zemā lodziņa puses un ieelpoja smaržīgo, dzestro rīta gaisu — saimniece zem logiem audzēja flokšus pārdošanai, un ta-gad bija pats ziedēšanas laiks.

No netālās stacijas skanēja apslāpēti lokomotīvju svilpieni, šņāca tvaiks, un klabēja vagonu sakabes. Dzelzceļš dzīvoja saspringtu dzīvi gan dienu, gan nakti. Smagsvara vilcieni trauca uz Maskavu no Urālicm un no Sibīrijas — tehnika, cilvēki; likās, ka sakustējusies visa valsts. Ivanu atkal sāka kratīt drudzis, viņš pievēra logu, uzmeta uz pleciem mēteli un apsēdās pie galda, spaidīdams pirkstos papirosu.

Beidzot viņš aizsmēķēja un tīksmi ievilka dūmus, ciešāk ievīstīdams kreiso plecu. Lode toreiz acīmredzot jau beidza savu lidojumu, taču kaulu tomēr skāra. Jā, nomocījās gan tolaik ārsti ar viņu, kamēr dabūja to ārā... Izņemt jau izņēma, bet ievainojums joprojām liek sevi manīt!

Viņš labi atcerējās pilsoņu karu. Tas bija grūts karš, bet viņš taču bija jauns, deviņpadsmit gadu, — marš, marš, cērt, dur! Draugi eskadronā jautri, bezbēdīgi, kupliem matu cekuliem. Bet varbūt tikai tagad tā šķiet, ka viss bijis vienkārši? Viņš taču politikā nebija nekāds stiprais: par pasaules Revolūciju! — un metās zobenu tuvcīņā. Vēlāk viņš sāka izprast, kas un kā. Tad viņu arī ķēra budža lode.

Ivans izvilka no pagultes nobružāto čemodāniņu ar apdilušiem stūriem, kurā glabājās viss viņa paša un ģimenes arhīvs, nopūta putekļus, uzlika uz gultas, attaisīja vāku un, apsēdies līdzās, sāka pārcilāt nodzeltējušos papīrus ...

Beidzot Ivans apjēdza, ko viņš meklē savā «arhīvā». Tepat jau tas ir, sadilis, tā vien skaties, ka rokās neizjūk, vajadzētu salīmēt.

Viņš atlocīja gandrīz caurspīdīgo pelēko lapu, nolika to uz galda, rūpīgi izklāja un, acis piemiedzis, sāka lasīt.

«Tautas mantas izlaupītajiem un zagļiem nav žēlastības.

Laikā, kad visi darba tautas pūliņi veltīti cīņai pret sabrukumu un uznākušo stihisko nelaimi — badu.

Laikā, kad dārgs katrs savlaicīgi iegūts un trūcīgajiem un izsalkušajiem piegādāts maizes kumoss, katrs puds graudu cietušās Pievolgas plašo lauku apsēšanai, — atrodas parazīti un nelieši, kas izlaupa tautas labumu no dzelzceja vagoniem, noliktavām un spīķeriem.

Laupītāji izmanto katru iespēju, lai, citus padarot nelaimīgus, ciliem atraujot, paši iedzīvotos turībā.

Viņiem nav nekādas dajas gar miljoniem bērnu un zemnieku, kas savās guberņās mirst badā.

Viņiem nav nekādas daļas gar trūkumu un grūtībām, ko cieš visi strādājošie pilsētu iedzīvotāji.

Bieži viņi kļūst nenotverami, izliekoties par amatpersonām, kas piedalās iekraušanā, izkraušanā, kravu glabāšanā un pārvadāšanā ar transportlīdzekļiem.

Viņi ne tikai paši zog, bet arī palīdz svešiem bandītiem un zagļiem, slēpdami to noziedzīgās rīcības pēdas.

Padomju vara darbaļaužu masu interesēs darīs visu iespējamo, lai izbeigtu šos noziegumus.

Bargi sodi, līdz pat augstākajam soda mēram — nošaušanai, tiks lietoti ne vien pret tiem, kas paši piedalās laupīšanā transportlīdzekļos, bet arī pret nozieguma līdzdalībniekiem un zagto mantu uzpircējiem.

Padomju vara aicina visus godīgos pilsoņus cīņā ar parazītiskajiem elementiem, zagļiem un bandītiem, kas grauj republikas labklājību.

Visiem godīgajiem transporta darbiniekiem jāpiedalās šai cīņā kopā ar soda orgāniem.

Esiet modri un kopā ar strādnieku un zemnieku varu nesaudzīgi cīnieties pret vilkiem un tautas mantas izlaupītajiem!

VAK priekšsēdētājs un Satiksmes ceļu tautas komisārs F. Dzeržinskis»

Ar šo lapiņu, kuru bijušais kaujas eskadrona karavīrs Ivans Sarapovs Serpuhovas stacijā uzmanīgi, lai nesaplēstu, atlipināja no sienas, viņam arī sākās jauna dzīve.

Ivans Sarapovs kļuva par speciālu uzdevumu vienības ierindnieku. Uz viņu šāva, un viņš šāva.

Bet nakšņošanu Kirsanovas apriņķī Tambovas pusē viņš gan neaizmirsīs nekad, līdz pašai nāvei. Tās panīkušās sādžiņas nosaukums, kur viņu vienība bija apmetusies uz naktsguļu, pavisam izgaisis no atmiņas, bet tā nakts vēl tagad liek sevi atcerēties. Nakts vidu māja, kurā gulēja vienības locekļi, aizdegās no visām pusēm reizē, un tūliņ logos cirtās lodes. Ivans atceras, kā biedri kopējiem spēkiem izcēla šauro loga rāmi un novirzīja banditu uguni uz sevi, lai viņš varētu steigties pēc palīdzības. Gluži brīnumainā kārtā viņš atrada zirgu un aizjoņoja tumsā, ar visiem pieciem pirkstiem saspiedis sašauto piecu. Tikai pret rītu viņš sastapa zemniekus no kaimiņu komūnas un, tikko turēdamies seglos, atveda viņus pie mājas, kas bija nodegusi līdz pamatiem.

Pēc tam, kā stāstīja, bijušas bēres. Orķestris spēlējis «Internacionāli», bet Ivans tai laikā svaidījās slimnīcas gultā, atkal pusizģērbies aulekšos jāja caur sniegputeni un briesmīgi lamājās, un rāva nost saites ...

Cik vien brūču viņarn bija — visas sadzija, tikai rētas palikušas. Bet šī te — plecā — laikam nekad nesadzīs.

No hospitāļa viņš iznāca kā tīfu izslimojis — vējš gāza gar zemi. Nāk prātā, toreiz viņš ari devās uz pilsētu. Strādāja transporta apsardzē, milicijā. Jaunie biedri uzņēma iabi, palīdzēja no sākuma, deva padomu mācīties. Bet kā viņš varēja justies? Aiz muguras — karš, hospitāļi, tik daudz reižu nāve redzēta, ka veselam eskadronam pietiktu. Taču palīdzēja tas pats zemnieka sīkstums. Viņš bija cītīgs. Stipru gribu. Ābecei metās virsū gluži kā Dcņi-kinarn. Un pieveica to. Pārcēlās tuvāk Maskavai, uz Za-gorsku, tur arī apprecējās. Tikai neiznāca Ivanam sievasmātes mājā kārtīga ģimenes dzīve.

Sākumā viņarn likās: dievbijīga, klusa vecenīte, grēcīgas domas galvā netur. Arī māja tikpat klusa un pieticīga. Dārzs, sakņu dārziņš. Ivans apmetās pie jaunās sievas, cerēja savu vētraino dzīvi uzlabot, ievest tajā kārtību, un, kas zina, varbūt vēl mācīties tālāk. Bet viss iznāca citādi.

Sievasmāte jau klusa gan, klusa bija, bet izrādījās •— tālāk par viņu skatījusies. Ivans joprojām bija posteņa milicis. Tā sakot, ne sevišķi augstā amatā, bet, pēc dažu domām, — tomēr priekšniecība, citiem vārdiem runājot, varasvīrs. Sī vara tad nu arī bija vajadzīga sievasmātei viņas tumšajos darījumos. Sieva — ko nu tā... Marja, protams, šajos mātes darījumos dalību neņēma, droši vien nemaz nezināja par tiem. Viņa bija skaista meitene, lēnīga. Bet sievasmāte, iznāk, uzreiz bija sapratusi, cik nemodināt sievu. Nav j'au pirmā reize, pieradusi pie vīra nemierīgā dienesta.

Saule jau sen bija uzlēkusi, bet zāle un lapas vēl glabāja rīta svaigumu. Elpot bija viegli. Gaiss oda pēc lokomotīves dūmiem, kutināja nāsis. Blakus stacijai pie garā dēļu žoga karājās gluži svaigs plakāts. Ivans apstājās. Sieviete pacēlusi roku, bet aiz muguras viņai durkļi, durkļi... «Māte Dzimtene sauc!»

Ivans paskatījās un sakumpis devās uz staciju. Drīz vajadzēja nākt vilcienam uz Maskavu.

Pofesovs

Viņš vienmēr pamodās sešos. Lai kas būtu noticis, lai cikos būtu aizgājis gulēt — sešos acis bija vaļā. Pēc tam varēja vēl pagulēt, bet sešos noteikti vajadzēja pamosties.

Kad sieva Soņa vēl dzīvoja pie viņa, brīvdienās šajā sakarā gadījās saraušanās. Sak, miera no tevis nav pat atpūtas dienā. Taču Soņa no viņa aizgāja. Aizgāja, atstājusi zīmīti: «Stjopa, esmu iemīlējusi citu.» Kas bija šis cits, Poļesovs zināja pavisam skaidri. Pirmajā bridi gandrīz jau gribēja doties uz Gruzīnu valni 26, taču apdomājās. Ar varu mīļš nebūsi. Tā nu tas ir.

Taču arī pēc viņas aiziešanas mājās turpinājās vecā, ierastā kārtība. Sešos no rīta Stepans cēlās augšā. Četrdesmit minūtes vingroja, cilāja pudu smagas svaru bumbas, tad nomazgājās ar aukstu ūdeni līdz jostasvietai un berza ādu ar rupju dvieli, līdz tā kļuva sarkana. Brokastis viņš ēda bufetē uz 1. Brestas ielas un Gruzīnu vaļņa stūra, ieradās pats pirmais, kad vēl tikko vēra vaļā. Pēc tam nopirka avīzi un gāja uz darbu, uz depo. Visa diena bija aizņemta. Bet vakari?... Pēc darba viņš pārnāca mājās, iegāja tīrajā istabā, apsēdās pie loga un stundām ilgi raudzījās ārā. Zvanīja tramvaji, sasaucās lokomotīves uz Baltkrievijas dzelzceļa, pa ietvi švīkstēja gājēju soļi, bet Stepans sēdēja, skatīdamies, kā iedegas ugunis Ļeņin-gradas šosejā.

Reizēm pagalmā viņš satika Soņu. Pagalms bija kopīgs, jo viņa māja, četrdesmit trešais nams, it kā bija divdesmit sestā nama sākums.

Viņa gāja garām jautra, košā vasaras kleitā, bet viņai blakus Borja Konstantinovs, pievilcīgs, brašs puisis, labākais ģitārists, dzērājs un brunču mednieks. Viņš dzīvoja kopā ar vecāko brāli Anatoliju, kara inženieri. Tādās rei-/< Stepanam ap sirdi kļuva sevišķi smagi. Tad viņš caurus vakarus nosēdēja pie ioga apātisk un vientuļš. I'iesa, tādi vakari vairs neatkārtojās bieži: Stepans pieteicas svarcēlāju sekcija depo klubā.

Viņš bija stingri nolēmis iznīcināt atmiņas ar visām saknēm. Stepans bija neatlaidīgs vīrs. Biitu bijis citāds, kas zina, kā vēl būtu iznācis ...

Bargā divdesmitā gada puteņa naktī mašīnists Andrejs Poļesovs uz Citas preču stacijas perona atrada gadus septiņus vecu zēnu. Tas gulēja pie ogļu noliktavas pavisam nosalis. Andrejs viņu aiznesa uz dežūrtelpu, sa-sildīja, padzirdīja ar tēju. Zēns bija gluži melns no ogļu putekļiem, vājš, noplīsušā aitādas kažoķeli. Viņš ierāvās kaktā un tur visu nakti trīcēja kā nopērts suns.

No rīta Andrejs viņu aizveda uz stacijas sanitārās apstrādes punktu, nomazgāja, pats ar šķērēm apgrieza matus. Izrādījās, ka puisēns ir baltgalvītis ar lielām acīm. Viņš pastāstīja Andrejam, ka tēvs kritis karā, bet māti pirms mēneša ar zobeniem sakapājuši kaut kādi bandīti.

Poļesovam kļuva bāreņa žēl, viņš to iecēla lokomotīvē un aizveda sev līdzi. Sākumā gribēja iekārtot bērnunamā, bet atstāja tomēr pie sevis. Tā Maskavā sāka dzīvot Ste-paris Andrejevičs Poļesovs.

Tālāk dzīve ritēja, kā nākas. Stepans pabeidza septiņas klases, iestājās tehnikumā. Protams, dzelzceļnieku. Saņēma izcilnieka diplomu, saņēma un aizgāja dienēt armijā.

Stepans nokļuva robežapsardzības karaspēkā Karēlijas zemes šaurumā. Dienēja labi, uzdienēja par robežsargu posteņa staršinu. Tiesa, nekas sevišķs negadījās, tomēr viņš pārveda mājās tautas komisāra dāvinātu pulksteni, kurā bija iegravēts īpašnieka vārds. Stepanam bija veicies divas dienas pirms dienesta beigām: viņš aizturēja bīstamu robežas pārkāpēju.

Atgriezās Stepans mājās un sāka strādāt depo, lokomotīvju remonta brigādē par meistaru, kļuva par stahanovieti, kļuva par VK(b)P biedra kandidātu. Trīsdesmit devītajā, tieši pirms precībām, viņu apbalvoja ar medaļu «Par darba varonību». Četrdesmitajā, dažas dienas pirms somu kara sākuma, nomira tēvs. Tikko Stepans bija viņu apglabājis — sākās karš.

Viņš tūliņ uzrakstīja iesniegumu kara komisariātam. Bet pēc dažām dienām viņu izsauca uz partijas šūniņu.

Pie sekretāra galda sēdēja vīrietis karavīra formas blūzē bez zīmotnēm, toties ar medaļu «Par drošsirdību».

— Iepazīsimies, biedri Poļesov, — viņš teica, — es esmu no milicijas. Mans uzvārds Daņilovs. Sēdieties, lūdzu!

Stepans atsēdās pie galda, nespēdams aptvert, kāpēc viņš pēkšņi ievajadzējies milicijai.

— Jautājums ir šāds, — Daņilovs turpināja. — Pašlaik labākos komunistus partija sūta darbā IeTK orgānos. No depo rekomendēja jūs.

Stepans piekrita uzreiz. Viņš nekoķetēja, neteica, ka šis darbs nav pazīstams. Nē. Ja partija rekomendē, tad tā arī vajag.

Stepanu Poļesovu pieņēma darbā kriminālmeklēšanā. Viņu mācīja Daņilovs pats. Mācīties nebija viegli. Bet, ja pietrūka speciālo zināšanu, 'Stepans rīkojās tā, kā viņam lika boļševika sirdsapziņa.

Daņtlova nodaļā darbs bija grūts. Tā cīnījās ar laupītājiem, bandītiem. «Klientūra», kā mēdza teikt nodaļas priekšnieks, nopietna. Lielākoties rūdīti ļaudis.

Jaunais amats Stepanam bija pa prātam. Un biedri viņam patika. Jautri, drosmīgi, atsaucīgi puiši.

Arī viņi drīz vien iemīlēja Stepanu. Augstu vērtēja viņa aukstasinību un milzīgo fizisko spēku. Tāpat kā armijā un depo Stepans rīkojās apdomīgi, it kā pagausi. Viņš ķērās pie šķietami mazsvarīgiem darbiem. Taču katrā ziņā atrada tajos svarīgus un interesantus momentus. Tā, piemēram, reiz viņš saņēma, varētu likties, pavisam sīku uzdevumu — atklāt, kas uzlauzis baložu būdu 2. Kondra-tija šķērsielā. Taču Stepans bija stingri pārliecināts, ka sīku uzdevumu nav. Pakāpeniski atšķetinādams gandrīz nepamanāmo^kamolu, Stepans nokļuva līdz pusaudžu grupai un ar tās starpniecību — pie slavenā Vaļkas Ķīnieša, liela mēroga laupītāja un dzīvokļu aptīrītāja. Izrādījās, ka Vaļka savācis puišeļus, kuriem pagaidām licis zagt sīkas lietas: veļu no bēniņiem, baložus, papirosus no kioskiem.

«Kadrus gatavoja» —• tā Stepans ziņoja Daņilovam.

Šis uzdevums pārvērta visu Poļesova dzīvi. Viņam arvien biežāk Sāka uzticēt darbu ar pusaudžiem.

«Bērnudārza direktors,» smējās pārgalvīgie Daņilova brigādes puiši. Taču viņi bija priecīgi, ka nodevuši Poļc-sovam savas «garlaicīgās» lietas.

Stepans brauca uz skolām, uz komjaunatnes rajona komiteju, uz rūpnīcām un fabrikām. Runāja ar vecākiem un bērnu koloniju audzinātājiem, organizēja jauniešu klubus namu pārvaldēs, gādāja futbolbumbas un volejbola tīklus.

Dienas gūlās cieši cita pie citas kā patronas aptverē. Viņš ir nemanīja, kā bija aizsteidzies gads.

Arī torit Stepans piecēlās kā parasti sešos, tikko no reproduktora bija atskanējuši Kominternes raidstacijas pirmie signāli. Viņš vairākas reizes pietupās, tad paņēma svaru bumbas. Ierastām kustībām, viegli, pat ar zināmu eleganci pasvaidīja tās augšup, lejup, ieelpoja, izelpoja...

— Pārraidām Padomju Informācijas biroja rīta ziņojumu. — Istabā ieskanējās reproduktora metāliskā balss. Stepans nolika svaru bumbas un uzmanīgi noklausījās ziņojumu līdz galam. Nepabeidzis vingrošanu, viņš devās uz vannas istabu. Ilgi un nikni mazgājās pie krāna. Atgriezies istabā, atvēra drēbju skapi.

Ko lai velk mugurā? Uzvalku? Šodien viņš ies uz kara komisariātu (par to, ka viņa lūgums būs ievērots, viņš nemaz nešaubījās: nav taču nekāds jauniesaucamais, bet kadru staršina). Zināms, viņu tūliņ sūtīs uz sapulcēšanās vietu un tur iedos formas tērpu. Tātad noderēs gan hrom-ādas zābaki, gan komandiera platā josta.

Stepans izņēma no skapja jauno koverkota formas blūzi. Pēc desmit minūtēm viņš izgāja pa durvīm saules pielietajā pagalmā. Ak, būtu nu pagaidījis vel minūtes desmit, labak nemazf nebūtu gājis ārāl

Pretī nāca Borja Konstanlinovs jaunā formas tērpā, kreisajā rokā viņš nesa mugursomu, bet pie labās bija pieķērusies Soņka saraudātu seju.

Borjka klusuciešot kritiski noskatīja Stcpanu. Visgarām, sākot ar jauno formas blūzi un beidzot ar saulē spīdošajiem hromādas zābakiem. Noskatījis pavīpsnāja un nozuda zem vārtu arkas.

Stepans brīdi pastaveja, tad nez kāpēc sakārtoja medaļu pie krūtīm, pakavējās vēl mazliet un devās abiem nopakaļ.

Bez jebkādas apetītes viņš izdzēra glāzi kafijas un apēda pīrādziņu, pat nemanīdams, kas tajā iekšā. Samaksāja un izgāja no bufetes. Līdz pārvaldei bija minūtes trīsdesmit, ko iet. Viņš paskatījās pulkstenī. Septiņi un desmit minūtes. Laika vairāk nekā pietiekami.

Stepans bez steigas devās uz Gorkija ielu. Uz stūra, kur atradās aptieka, viņš apstājās pie «TĀSS logiem».

Vērīgi izlasīja dzejas rindas zem Kukriniksu karikatūrām. Attēlos bija redzami mūsu cīnītāji, uzdūruši uz durkja katrs pa pieciem bēgošiem vāciešiem uzreiz. Stepans atcerējās ziņojumu un nopūtās. Blakusstendā bija izlikts jaunākais avīzes «Krasnaja zvezda» numurs. Poļesovs izlasīja Padomju Informācijas biroja vakara ziņojumu, pēc tam vairākus rakstiņus par varoņdarbiem, ko veikuši nevienam nepazīstami karavīri un komandieri... Izklausās tā dīvaini. Ja spriež pēc rakstiņiem, tad iznāk, ka vāciešus trenc pa galvu pa kaklu. Bet tai pašā laikā tiek atstātas pilsētas cita pēc citas. Nudien dīvaini. Garastāvoklis bijā sabojāts galīgi. Gorkija ielā viņš iegriezās drūms kā lietus padebesis.

Pagājis jau gads, kopš viņš iet pa šo ceļu uz darbu. Nekas it kā nebūtu mainījies. Tā pati iela, tās pašas izkārtnes un vitrīnas ... Un tomēr kaut kas ir citādi. Logus krustām sedz baltas papīra strēmeles, no vitrīnām pazuduši produkti. Slēgta kafetērija «Forele». Tramvajos un trolejbusos logi cieši aizklāti ar zilu papīru, ielu krustojumos stāv miliči ar šautenēm. Pat sētniekiem, ielu slaukot, pār plecu pārmesta gāzmaska.

Droši vien tādai arī jābūt frontes pilsētai. Bet Maskava, kaut gan vācieši vēl tālu, ir tieši šāda pilsēta, šeit taču ir pats galvenais, no šejienes partija vada aizsardzību.

Un tomēr Maskava paliek Maskava. Lai notiktu kas notikdams. Rau, gāzētā ūdens pārdevēji ver vaļā savus kioskus. Kinoteātrī «Maskava» rāda filmu «Antons Ivano-vičs dusmojas» un «Cīņu kinoalmanaha» trešo numuru. Tajā ir laba dziesma. Stepans devās tālāk, klusi dungodams: «Nakts pār Belgradu klusa. Tā nomainījusi dienu,..»

Pamazām garastāvoklis uzlabojās. Viņš soļoja pa savu pilsētu, kurā bija uzaudzis un kuru viņam uzticēts apsargāt. Viņam Maskava likās tikpat skaista kā līdz šim, tā bija tikai uzvilkusi karavīra formas tērpu un kļuvusi vīrišķīgāka.

GRASS

Pirmo Daņilovs gaitenī satika Šarapovu. Kā vienmēr, Ivans bija ieradies darbā bez četrām minūtēm deviņos. Daņilovs vēlreiz nobrīnījās par šā cilvēka precizitāti. Viņš taču dzīvo tālāk par visiem, otrā pasaules malā.

~~ Esi sveicināts, Ivan Aleksandrovič.

— Sveiks, Ivan Sergejevič.

Sarapovs raudzījās uz priekšnieku mierīgi un nogaidoši. Ne, viņš neko nenožēloja un nejutās vainīgs. Viņam bija taisnība. Ka allaž, taisnība. Un savu taisnību viņš izjuta ar sirdi.

Daņilovs to zināja un nenosodīja Sarapovu. Viņš zināja: ja Sarapovs ko izlemj, tad apdomājis ir pamatīgi.

— Tu uz mani tā neskaties, Ivan, neskaties. Es jau pats arī pirms nedēļas lūdzos. Un redzi, kā ir...

— Tātad nē?

— Tātad nē.

— Nu, es saprotu, disciplīna un tā tālāk...

— Nē, tu vēl neko nesaproti. Mēs taču nedrīkstam pilsētu atsegt. Tā taču ir mūsu pilsēta? Mēs par to esam atbildīgi? Ej! Palūdz, lai aizturēto no dežūrtelpas atved uz manu kabinetu, abi nopratināsim. Bet es pa to laiku ieiešu pie Smirnova.

Ticis savā istabā, Sarapovs parāva stingro aizbīdni un atvēra līdz galam vaļā logu. Ilgajos dienesta gados milicijā Sarapovs tomēr nebija pieradis pie valsts iestāžu dvakas, kurā apbrīnojami jaucās kopā tabakas, apavu krēma, karbola un trūdu smaka. Sarapovs bija mēģinājis ar to cīnīties, pat puķu podus atnesa no mājām. Taču puķes aizgāja bojā trešajā dienā, bet jaunā zālīte uzreiz nodzeltēja.

— Ivan Sergejevič, sveiks! — vēl uz sliekšņa stāvēdams, iesaucās Muravjovs. — Vai tu tepat arī guli, vai?

— Vai tad tādā gaisā var gulēt, mušas sprāgst nost.

— Bet tu, Ivan Sergejevič, pamēģini ar gāzmasku.

Igors pavilka vaļā galda atvilktni un sāka raust laukā

papīrus.

— Tā, tā... — Viņš ātri pārlaida tiem skatienu, ptēsa un meta papīrgrozā. — «Stabu alejās, peronu ceļos... varžu zaļumā vagoni stāv...» Tā... nav vajadzīgs... Sis arī ne. Ivan Sergejevič, gribi, lai es tev dzejoļus uzdāvinu?

— Dzejoļus? Man tic ne visai patīk, Igor. Bet kāpēc tu visu tā kārto — lietas nodod, vai?

— «Jau eļļā līdz elkonim iegrimusi...» Ahā ... «... sāk svira ākāt urt okāt...» Nododu... Sis ir vajadzīgs... Eju uz fronti...

— Uz fronti?

— Nu jā. «Un dūmi noplok .Ko lai ar šito dara?

— Igor, pie Daņiloval — Durvis pavēra Poļesovs.

— Eju. Ai.., Stjopa, biedri vecākais oper! Tu gluži kā uz parādi esi saposies. — Igors skaudīgi noskatīja Pojesovu. — Klausies, mainīsimies, tu man jostu, bet es tev austriešu revolvera maksti.

~ Rimsties! Nu ko tu stāvi, ejam.

— Sēdieties. — Balss priekšniekam bija sausa un ikdienišķa. — Vispirms es jums kaut ko pajautāšu. Vai jūs abi tādu dokumentu — strādnieku un zemnieku milicijas darbinieku zvērestu — esat parakstījuši? Nu, es jums jautāju?

— Esam parakstījuši.

— Nu tad valoda mums būs vienkārša. Jūsu ziņojumi ir manā galdā. Tur tie arī paliks. Tepat karosim...

Uz galda gari un spalgi iezvanījās telefons.

— Daņilovs klausās. Tā, rakstu. Armēņu šķērsielā trīs, dzīvoklis desmit. No pagalma? Sapratu. Pojesov, — Ivans Aleksandrovičs nolika klausuli, — ekspertu, pavadoni ar sunil Steidzami uz notikuma vietu! Muravjov, tu brauksi man līdzi 1 Sarapovam pasaki, lai nopratina viens pats.

Trešā stāva kāpņu laukumā drūzmējās iedzīvotāji: gadus piecdesmit vecs vīrietis netīrā apakškreklā, ar putna degunu, uz kura tupēja brilles metāla ietvarā, trīs sievietes notaukotos rītasvārkos, ar asas ziņkāres pilnām acīm. Pie dzīvokja durvīm stāvēja sētnieks baltā priekšautā.

Uz kāpnēm, atbalstījusi galvu pret margu režģi, sēdēja meitene milicijas formas tērpā. Sejā ne asins lāses. Viņai blakus stāvēja vecenīte ar paplānu matu kušķīti uz pakauša un turēja ožamā spirta pudelīti.

— Biedri priekšniek! — Sētnieks panācās soli pretī Da-ņilovam. Ar nezin kādu sesto prātu viņš bija nojautis, ka vecākais no visiem ir tieši šis cilvēks pusrnilitārā apģērbā. — Sētnieks Spasovs. Dzīvoklī nevienu nelaižu.

— Paldies, biedri Spasov. Ļaužu tā kā par daudz ...

— Nu tak sievietes, traki ziņkārīgas, — sētnieks vainīgi pasmaidīja.

— Ziņkārīgajiem būs jāiet atpakaļ dzīvokļos. Kas milicei noticis? — Daņilovs pameta ar galvu uz kāpņu pusi.

— Nu, biedri priekšniek, tādas šausmas! — Viena no sievietēm ar ziņkāres pilnu skatienu ieurbās Daņilovā. •— Mēs iegājām dzīvoklī.,.

— Interesanti, kāpēc jūs tur gājāt? Bijāt kaut ko aizmirsuši?

— Kā — kāpēc? — sarunā iejaucās vīrietis ar brillēm.

«Mušmire,» Daņilovs nodomāja.

— Mēs esam sabiedrība ...

— Jūs labāk gādājiet par kārtību kāpnēs, tur jums īsta mēslu kaste. Bet šis, — Daņilovs pamāja uz durvīm, — ir milicijas darbs. Izklīstiet pa dzīvokjiem!

— Kā tad tā? Man kā aktīvistam ir jāinformē...

Daņilovs vērīgi ielūkojās šo cilvēku acīs, tās bija uzmācīgas ziņkāres pilnas acis. «Draņķi, tenku vāceles, šitie ir no tiem, kas putraimus un sāli pudiem sapērk...»

— Diezgan, — viņš stingri noteica, — pa dzīvokjiem. Dakter, palīdziet milicei. Orīov, laid vaļā.

Pavadonis, kas stāvēja vienu kāpņu laukumu zemāk, atsprādzēja saiti. Milzīgais aitu suns Naida, melns kā piķis, bez neviena plankuma, lietišķi, divos lēcienos bija pie durvīm.

Tas bija vecs paņēmiens. Sīs kategorijas jaudis vairāk par visu baidījās no suņiem. Kāpņu laukums acumirklī kļuva tukšs, tikai vecenīte palika līdzās ārstam un sētnieks stāvēja blakus Daņilovam.

— Kas noticis milicei?

— Ģībonis, Ivan Aleksandrovič, nekas briesmīgs, — tiesu medicīnas eksperts Ļevs Borisovičs pienāca pie Da-ņilova, —- skuķēns ...

— Beidzāt? •— Ivans Aleksandrovičs jautāja ekspertam, kurš apskatīja durvis.

— Var.

Viņi iegāja' dzīvoklī. Priekštelpa asi oda pēc sviluma. Gaitenis bija tumšs un likās bezgalīgs. Daņilovs pataustījās gar sienu un nospieda slēdzi. Pie griestiem iedegās blāvs, ar bronzu apdarināts lukturis. Divas durvis veda istabās.

Eksperts svilpodams ņēmās gar durvju rokturiem.

Daņilovs dzirdēja, ka aiz muguras saraustīti elpo Igors.

— Muravjov, mierīgāk, tu taču neesi meitene. Viss?

—• Jā. — Eksperts atkāpās pie sienas.

Istabā, kas bija pieblīvēta pilna ar masīvām mēbelēm, uz paklāja, kuru veidoja vairāki kopā sašūti šauri celiņi, gulēja cilvēks. Kreisā roka bija nedabiski izliekta un pie-, spiesta ar ķermeni pie grīdas, līdzās sānis atmestai labajai rokai atradām pistole.

Daņilovs vērīgi aplūkoja istabu: smagi samta aizkari pie logiem; bufete, kas atgādināja pili; melns birojs; ar perlamutru inkrustēts rakstāmgalds, smags kā sarkofāgs; noputējusi rasējamā iekārta; skapis ar sadauzītu spoguli; vēl viens spogulis karājās slīpi pie sienas, uz grīdas zem tā bija dažas mazas, mirdzošas drumsliņas; pusatvērtas durvis veda otrā istabā.

Ivans Aleksandrovičs piegāja pie sienas spoguļa. Dažus mirkļus vēroja tā ietvaru, kas bija izrotāts ar stiklā grieztiem ziediem. Tie bija neparasti smalki un glezni. Viens ziediņš bija pavisam atdauzīts. Daņilovs noliecās un pacēla drumslas no grīdas. Pēc tam noņēma spoguli no sienas, vērīgi apskatīja caurumu tapetēs un iegāja otra istabā.

Viņš negribēja skatīties uz nogalināto. Un nebija arī vajadzības. Viņš pazina nogalināto. Jau tur, pārvaldē, izdzirdis adresi, Daņilovs saprata, ka tas ir mākslinieks Zjama — grafiķis Zinovijs Arkadjevičs Grass. Trīsdesmit otrajā viņš tika pieķerts viltotu dokumentu izgatavošana, toreiz viņu aizturēja Daņilovs, aizturēja šeit pat. Tiesa Grasarn piesprieda piecus gadus. Taču ar trieciendarbu Baltās—Baltijas jūras kanāla celtniecībā viņš saīsināja termiņu, atgriezās, un Ivans Aleksandrovičs arvien biežāk un biežāk redzēja viņa zīmējumus laikrakstos un žurnālos.

Otra istaba acīmredzot bija guļamtelpa. To gandrīz visu aizņēma milzīga gulta ar izbalējušu baldahīnu. Gulta, atzveltnes krēsls, galdiņš uz zirnekļa kājiņām un soliņš. Grass bija vecpuisis, to varēja redzēt uzreiz.

«Nez kāpēc vecpuišu dzīvokļi pat ož kaut kā īpatnēji,» Daņilovs nodomāja.

Viņš apsēdās krēslā un tikai tagad pamanīja smagus juhtādas zābakus pie gultas, brezenta jostu ar revolvera maksti uz grīdas, kokvilnas formas blūzi ar zaļām aiz-sargkrāsas zīmotnēm.

Daņilovs piegāja pie gultas un pacēla formas blūzi. Zīmotnēs staršinas trijstūrīši, kabatā apliecība: «Ar šo tiek apliecināts, ka b. Z. A. Grass ir laikraksta «Večerņaja Moskva» mākslinieks retušētājs.»

Tā, nu ir skaidrs, kur viņš ņēmis pistoli. Tātad viņš ienāca šajā istabā, paņēma to, izgāja atpakaļ, izšāva uz kādu, kas stāvēja līdzās spogulim... Bet pēc tam?

Daņilovs sadabūja papirosu.

Jā, kas notika pēc tam? Otrreiz viņarn neļāva izšaut. Kāpēc?

Cilvēks nevarēja pielēkt viņam klāt. Gluži vienkārši nevarēja -paspēt. Grass būtu trāpījis. Noteikti būtu trāpījis. Tātad šauts divreiz. Tātad lode, kas viņu nogalināja, izšauta no citas pistoles.

— Muravjov! Ja var, atnes man viņa «korovinu».

Igors ienāca un nolika uz galda pistoli. Daņilovs izņēma

aptveri. Piecas patronas. Iznāk, ka nelaiķis šāvis divreiz.

— Lode no sienas izņemta, Ivan Aleksandrovič, tā ir «korovina» lode.

— Vai tu, ja būtu nolēmis padarīt sev galu, blieztu vispirms spogulī un tikai tad pats sev virsū?

— Varbūt viņš neprata ar ieroci rīkoties?

— Nedomāju vis.

— Bet var būt, ka vēl kādam ir bijis «korovins»?

— Diez vai. Te acīmredzot būs darīšana ar pieredzējušu cilvēku. Viņš pacenties inscenēt pašnāvību. Ja tas būtu bijis nejaušs strīds, tad nogalinātā viesis gluži vienkārši būtu aizgājis, pareizāk sakot, bailēs aizbēdzis. Cilvēku nogalināt nav joks. Tatad otram bijusi liela pieredze šai joma. Šādi ļaudis Korovina pistoli rokās neņem. Viņiem šī paukšķene nav vajadzīga. Tu taču ari no tās, cik atceros, atsacījies. Redzi nu...

— Interesantas lietas, mīļais Ivan Aleksandrovič.

— Istabā ienāca ārsts. — Mūsu aizbilstamajam pakausi ir hematoma.

— Pakausī? Jūsu secinājums?

— Pagaidām pāragrs, bet domāju, ka nekļūdos, sekcija apstiprinās. Nogalinātais vispirms apdullināts, pēc tam viņam iešauts deniņos.

— Un pēc tam kāds pārbīdījis spoguli, — Igors piebilda. — Tas abos galos bijis apņemts ar auklu. Mazliet jāpavelk — un caurums aizklāts...

— Suni palaidat?

— Nupat kā.

— Protokols?

— Poļesovs raksta.

— Igor, paaicini šurp milici un lieciniekus!

Pie durvīm kāds nedroši pieklauvēja, drīzāk gan paskubinājās.

— Jā, — Daņilovs beidzot atcerējās, ka viņam mutē ir neaizdegts papiross.

— Biedri priekšniek! — Uz sliekšņa, neveikli pielikusi roku pie beretes, stāvēja meitene milicijas formas tērpā.

— Vecākā milice Redečkina...

— Sēdieties, biedre Redečkina. — Ivans Aleksandro* vičs uzrāva sērkociņu. — Sēdies. Kā tad tu tā?

Meitene nosarka, iikās, no vaigiem tūliņ izsprāgs asinis,

— Pēc komjaunatnes iesaukuma?

— Jā, piekto dienu milicijā.

— Kur agrāk strādāji?

— Metro par kontrolieri.

— Kā tad tā? Posteņa milice — un bez ieroča ...

— Es neesmu posteņa milice, biedri priekšniek, man te māsa dzīvo sētas mājā. Es nācu no viņas. Pēkšņi redzu, skrien sieviete un sauc: «Palīdziet, palīdziet!» Metos viņai pakaļ.

— Sakopo domas un izstāsti visu pēc kārtas. Tikai atceries, kā nākas. Visu atceries, tas ir ļoti svarīgi.

Meitene bažīgi pašķielēja uz atvērtajām blakusistabas durvīm.

— Es tūliņ. Pagaidiet...

Pie māsas Alla Redečkina gribējusi ieskriet uz mazu brītiņu. Aiznest bērniem cukuru no savas miliča devas. Mājās neviena nebijis. Alla sadabūjusi zem grīdas dēļa paslēpto atslēgu, atvērusi durvis un atstājusi cukuru uz galda. Mazliet vēl pastāvējusi istabā. Pēc tam paskatījusies pulkstenī. Tas rādījis ceturksni uz deviņiem. Viņas rīcībā vēl bijušas veselas trīs stundas, un Alla nolēmusi aizbraukt uz kopmītni pie meitenēm. Viņa izgājusi pagalmā, priecādamās, ka atvaļinājums iedots tik saulainā dienā.

«Palīdziet... A-a-a! Palīdziet! Milicija!»

No kaimiņu kāpņu telpas izskrējusi sieviete. Alla redzējusi tikai tās seju un stingās, šausmu pilnās acis. Viņa vēl nepaguvusi atjēgties, kad sieviete saķērusi viņu aiz piedurknes un sākusi vilkt uz durvju pusi.

«Ātrāk, ātrāk, biedrene milicīte! Tur... Tur...»

Trešajā stāvā sieviete iestūmusi viņu pa dzīvokļa durvīm. «Turi Tur!»

Alla, neko nesaprazdama, gluži kā automāts iegājusi tumšajā gaitenī. Tā galā bijušas atvērtas durvis. Viņa piegājusi pie tām un ielūkojusies istabā.

Uz paklāja gulējis cilvēks. Basām kājām, zaļās galifē biksēs, blakus draudīgi spīguļojusi pistole, ap galvu uz paklāja pleties tumšs slapjums. Allai kaklā sakāpis kaut kas lipīgs, ausīs sācis smalki, smalki zvanit. Gaitenis pēkšņi satumsis. Ķerdamās ar rokām pie sienas, viņa izkļuvusi kāpņu laukumā.

— Vai pagalmā jūs nevienu nemanījāt?

— Nē, tuf nebija neviena.

— Labi, ejiet. Tikai nākamreiz nebaidieties. Tāds jau ir mūsu darbs.

— Es zinu, atvainojiet, — meitene apmulsusi gandrīz čukstus noteica.

— Nu ej, meitiņ ...

— Tātad jūs esat pretgaisa aizsardzības štāba dežurante? Jūsu uzvārds Samoilova, vārds un tēva vārds Jeļena Sergejevna?

— Jā, Jeļena Sergejevna.

— Bet sakiet, cienījamā Jeļena Sergejevna, — kādi ir jūsu pienākumi?

— Nu tādi, ja atlido fašists, jāpamodina iedzīvotāji savās kāpnēs, jāpavada viņi uz patvertni, nu, bērniņiem jāpalīdz, večām. Degbumbas jādzēš ...

— Un vēl?

—• Naktīs jādežurē. Visādiem nepiederīgiem dokumenti jāpārbauda un, ja kaut kas, tad jāsauc milicis.

— Vai jūs visu laiku atradāties pie parādes durvīm?

—• Visu laiku.

— Nu, un kā? Nebija neviena nepiederīga?

— Neviena.

— Bet vai jūs zināt, kas noticis?

— Kā nu nezināšu, desmitā dzīvokļa iemītnieks pats sevi nošāvis. Tas viss viņas dēļ.

— Kā dēļ?

— Aāarina viņam bija. Tāda balta. Nāca pie viņa. Ko viņi darīja, nevaru pateikt, neesmu redzējusi, tikai bieži gan viņa pie šā palika. Reizēm abi naktī atbrauc ar mašīnu, žvikt pa ārdurvīm iekšā un prom uz dzīvokli. Bet otrā rītā viņš viņu pavada.

— Vai bez Marinas pie Graša vēl kāds nāca?

— Daudzi, visādi viņa drauģeļi. Reizēm skaties — nāk, bet kabatas vai plīst no pudelēm. Izālēties pie viņa nāca. Viņš jau tāds vienkāršs, labsirdīgs bija, visus laida iekšā.

— Un pēdējā laikā?

— Pēdējā laikā viņa nemaz nebija. Viņš aizgāja pagājušā mēnesī. Stāstīja, ka uz fronti. Vakar jau tikai atgriezās formas tērpā un ar naganu. Pateica: «Tu, Ļenas tante, mani pamodini astoņos,» —■ un devās uz savu dzīvokli.

— Bet kāpēc jūs sešos atstājāt posteni?

— Ak, biedri priekšniek, nevis sešos — septiņos aizgāju. Mūsu gastronomu septiņos ver vaļā.

— Vai ilgi tur bijāt?

— Kādu stundu, man jau pulksteņa nav. Bet, mājās nākdama, pie vārtiem saslapu divus karavīrus, viņi man pateica, ka ir piecas minūtes uz deviņiem.

— Vai karavīri iznāca no jūsu pagalma?

— No mūsējā. Pa vārtiem.

— Pacentieties atcerēties, kādi viņi izskatījās.

— Hromādas zābaciņos, ar siksnām pār plecu. Tam, kurš skatījās pulkstenī, bija zeltīta uzšuve.

— Kāda uzšuve — šaura vai plata?

— Plata, biedri priekšniek, briesmas, cik plata.

— Agrāk jūs viņus nebijāt redzējusi?

— Nē, nebiju.

— Kas tālāk notika?

— Es, protams, steidzos modināt Zinoviju Arkadjeviču. Skatos, durvis vaļā. «Vai tiešām jau uzcelies?» domāju. Ieeju istabā, bet viņš guļ uz grīdas. Tad es metos āra no mājas.

— Igor, — Daņilovs piecēlās, — viss skaidrs. Ej tūliņ uz vakara avīzes redakciju, sameklē Graša paziņas, uzzini, kas ir Marina. Tu, Stepan, parunā ar īrniekiem. Es došos uz pārvaldi.

Kāpnēs Daņilovs uzkavējās, palaizdams garām sanitārus, kas nesa prom nogalināto. Ziņkārīgo pūlītis pie ārdurvīm pašķīrās, viņš izgāja tam cauri un piegāja pie mašīnas.

— Atvainojiet. — Kāds pieskārās viņam pie piedurknes.

Daņilovs atskatījās. Viņa priekšā stāvēja paveca sieviete ar tukšu tīkliņu rokā.

— Es gribēju jums kaut ko pastāstīt...

— Klausos.

— Pie pilsoņa Graša nāca daudz dažādu cilvēku. Žurnālisti ... Bet pirms trim dienām bija iegriezies viņa pulka biedrs, apakšpulkvedis.

■— Ak tad apakšpulkvedis. Es zinu. Lidotājs?

— Nē, robežsargs. Tāds inteliģents, iesirms. Ļoti nožēloja, ka nav saticis viņu mājās.

— Vai šim apakšpulkvedim ir deguma rēta uz labā vaiga? — iekšēji stingdams, Daņilovs vaicāja.

— Jūs kļūdāties, viņam ir balta rēta, te, kreisajā pusē. — Sieviete pārvilka ar pirkstu no lūpas līdz acij.

Viņš. Patiesi viņš. Sirokovs. Iekāpis mašīnā, Ivans Alek-sandrovičs atāķēja apkaklīti, uzmanīgi, lai neviens neredzētu, paņēma tabletīti un palika zem mēles. Viņam bija smagi ap sirdi. Tieši tāpat kā pirms piecpadsmit gadiem, kad viņš Pīterā, Ļigovkā, pazaudēja Grieztā pēdas.

Kāpēc Sirokovs bija ieradies pie Graša? Pēc naudas? Varbūt pēc vērtslietām? Maz ticams. Ne naudas, ne, vēl jo vairāk, vērtslietu nogalinātajam nebija. Tātad Siro-kovam bijis vajadzīgs mākslinieks Zjama. Bet Grass taču nekad nav bijis saistīts ar kriminālajiem. Viņš taisīja viltotas pavadzīmes arteļniekiem, viltoja zīmogus dokumentos, izziņas. Viņa «klientūra» bija liela mēroga saimnieciskie darbinieki. Kurš gan Sirokovam ieteicis griezties pie Graša? Kurš?

Avīzes «Večerņaja Moskva» redakcijā oda pēc petrolejas. Caur aizvērtajām durvīm lauzās ārā klusināta rakstāmmašīnu klaboņa, saraustītas telefona sarunas, smiekli.

Ilustrāciju nodaļā bija kluss. Milzīgais logs līdz galam, vaļā, aiz tā zeltītā dūmakā tinusies jumti un noplukuši baznīcas kupoli. No sienām uz Igoru lūkojās savas desmit cilvēku sejas. Skaistas, stingras un jautras sievietes, bārdaini un noskūti vīrieši ar un bez ordeņiem, bērni.

No galda, kas bija apkrauts ar vecām fotogrāfijām, papīra atgriezumiem, zīmējumiem, avīzes slejām, Muravjo-vam pretī piecēlās cilvēks zilā uzvalkā.

— Es vēlētos uzzināt, vai jūsu avīzē ir strādājis mākslinieks Grass.

— Zjama? Nu, protams! Mēs ar viņu esam gigantiski draugi! Bet, atvainojiet, ar ko man tas gods? Smirnovs, — mākslinieks stādījās priekšā.

— Tātad man ir veicies. — Igors izņēma no kabatas apliecību.

Smirnovs to vērīgi izlasīja un pacēla uz apmeklētāju izbrīna pilnas acis.

— Nē. Tas ir pārpratums. Viņam bija nepatikšanas, bet jau sen. Viņš ir brīnišķīgs mākslinieks. Labs biedrs.

— Jūs viņu labi pazināt?

— «Labi» nav īstais vārds. Zjama ir mans vislabākais draugs!

— Tātad man veicies dubulti.

— Ko? Sakiet — kas ar viņu varēja notikt? Ak tu kungs, Zjamka ...

Smirnovs sāka šaudīties pa kabinetu, viņš atgādināja lielu putnu.

— Apsēdieties, apsēdieties, lūdzu, — Igors piesēdās uz krēsla. •— Jautājums ir nopietns.

— Nopietns? — Smirnovs apsēdās un tūliņ sāka uz galda pārcilāt rindmērus, pincetes, šķēres.

— Jūs tikai... Vārdu sakot, Grass ir nogalināts.

Šķēres šķindēdamas nokrita uz grīdas. Smirnovs aizsedza ar rokām seju. Tikai pirksti sīki trīcēja.

«Tik tievi un skaisti, vīrietim tādi gan nepiederas,» Igors nodomāja, «pārāk maigi.»

Smirnovs atņēma rokas no sejas, un Muravjovu pārsteidza pārmaiņa, kas bija notikusi ar šo skaisto, jauneklīgo seju. Tā uzreiz bija kļuvusi veca, pat acis apdzisušas. Muravjovam pretī sēdēja noguris, slims cilvēks.

— Dodiet uzsmēķēt.

Smirnovs nemākulīgi paņēma papirosu un aizsmēķēja.

— Zjama vakar man zvanīja, šodien viņam vajadzēja nākt pie manis ar jauniem zīmējumiem ...

Viņš apklusa. Istabā iestājās smags, nomācošs klusums.

— Kas to varēja izdarīt? — Smirnovs jautāja.

— Mēs vēl nezinām. Tāpēc atnācām pie jums. Ceru, ka jūs palīdzēsiet.

— Es viņam teicu: atstāj šo sievieti. Atstāj!

— Jūs domājat Marinu?

— Jā, Marinu Fļerovu.

—- Kas viņa tāda ir?

— Kā lai jums pasaka? Ziniet, ir tāda sieviešu kategorija — skaistas, gudras, brīvas. Viņām ir milzīgs paziņu loks un neparasta kāre pēc izklaidēšanās. Viņas nedomā par to, kā un kur dzīvo. Viņas tikai dzīvo — viegli un brīvi. Tādas parasti patīk aizņemtiem vīriešiem. Iedodiet sērkociņus,_ lūdzu! — Smirnovs atkal aizsmēķēja. —■ Marina ir tieši tāda. Mazliet raksta, drusku zīmē, mazliet filmē, mazliet dzied, filmējas... epizodēs, bez šaubām. No visa pa druskai, bet tā īsti — neko. Viņai ir atklātais nams. Pilns cilvēku. Var aizbraukt pusnaktī, pēc pusnakts.

— Vai viņa sen bija pazīstama ar Grašu?

— Jā, gadus trīs. Viņš viņai bija patvērums. Tā viņa mēdza teikt... Uzdzīves nogurdināta, vīlusies kārtējā pie«

lūdzējā, viņa glābās pie Zjamas. Marina to dēvēja — doties dvēseles remontā». Bet viņš cieta, cieta un gaidīja.

— Jūs teicāt, ka viņai esot atklātais nams? Ja es jūs pareizi sapratu, pie viņas varēja nākt jebkurš, arī mazpazīstams cilvēks?

— Jā, jūs esat pareizi sapratis.

— Un ko jūs varat teikt par cilvēkiem, kuri pie viņas bijuši?

— Visādi ir bijuši, — Smirnovs nopūtās. — Mūsējie, žurnālisti, tad kinoļaudis, aktieri. Visādi. Bet reizēm atbrauc vesela kompānija zeļļu... Tādi nadzīgi, uzcirtušies, pirksti īsi, vienos gredzenos. Nerunīgi, tikai dzer un smejas. Man viņi nepatīk. Naudas viņiem ir daudz.

— Vai jūs zināt, kur Fļerova dzīvo?

— Jā, protams.

4

Daņilovs

Iezvanījās telefons.

— Pagaidi, neber tik ātri. Pagaidi! — Daņilovs paņēma klausuli. — Daņilovs klausās. Braši, Igor, atbrauc vispirms šurp un pēc tam varēsi braukt pie kundzes. Labs ir, gaidu. Nu, kā tad būs? — Ivans Alcksandrovičs atbīdīja telefonu. — Es jautāju, kā tālāk dzīvosim? Ko, Mihail?

— Kā jau cilvēki, kā visi cilvēki. Es taču esmu izbeidzis.

— To es zinu, lasīju tavu iesniegumu. Labāk pasaki — kāpēc esi ieradies pie manis?

— Bet kara komisārs taču ...

— Un tu domāji, Kostrov, ka kara komisārs tev uzreiz divus kubikus iedos? Cik atceros, tu trīsdesmit septītajā viņa dzīvokli patīrīji?

— Jā ...

— Nē, brāl, tu kaut ko slēp.

— Es jums, Ivan Aleksandrovič, kā pie bikts...

— Kāpēc tad tu sev piedēvēji zādzību Grohoļska šķērsielā? Ko? Tu taču biji dzīvokļu zaglis, bet šī ir ielaušanās laupīšanas nolūkā. Un vēl raksti, ka esot izbeidzis?

Miška Kostrovs sāka trīties uz krēsla. Viņš sēdēja kabinetā jau veselu stundu. Spēcīgs, lielām rokām. Miška bija nemierīgs, pārlieku nemierīgs. Kaut kur dziļi acīs slēpās bailes.

— Tā mēs ar tevi nesapratīsimies. Grohoļska šķērsielā tu nerīkojies. Tur rīkojās Vlass. Tagad viņš Tagankā gaida tiesu. Bet kāpēc tev šis noziegums jāuzņemas?

Miška klusēja.

— Bet es zinu. Tev bail iet uz mājām. Labāk cietumā nekā uz mājām. Vai tā nav?

— Ietupini mani, Ivan Aleksandrovič. Ja vēlies, uzņemšos visus apzagtos dzīvokļus.

•— Visus? Līdz pēdējam?

— Visus ...

— Re, kāds labdaris. Tu man dzīvok|us, bet es tevi — iepriekšējā ieslodzījuma kamerā. Vai tā? Tu klusē... Bet kur tad paliek taisnība? Kāpēc mēs te esam? Mēs likumu sargājam. Bet likums jau ir taisnība. Tu labāk pastāsti, kāpēc esi ieradies. Varbūt es tev varu palīdzēt?

— Nopietni?

— Tu, Miša, zini, ka es ar vārdiem nemētājos.

— Es baidos iet mājās, Ivan Aleksandrovič. Ritu ar bērnu šorīt aizvadīju uz Zaraisku pie mātes. Pats nācu šurp: vai nu uz fronti, vai cietumā, tikai ne uz mājām.

•— Kāds bija ieradies? Kas?

— Pele.

— Kas par Peli? ... Ļebedevs?

— Jā.

— Kāpēc?

— Naktī ieradās, durvis ar mūķīzeri atmūķēja, piecēla mani. Teica, lai parīt esot pie Avdotjas.

— Mazajā Botāniskajā?

— Kā tad. «Ja nebūsi — gan tev, gan Ritai un Nad-jai —- dunci mugurā,» — tā esot Grieztais licis pateikt.

— Skaidrs. Kas vēl?

— Lika uzmeklēt Pahomu, lai tas arī būtu. Bet es šorīt taisnā ceļā pie jums. Ar Griezto, paši zināt, joki mazi...

— Zinu, pagaidi mani gaiteni, es tevi pasaukšu.

Nu, ko darīsim, Daņilov? Ko darīsim? Tātad Maskavā parādījies Sirokovs. Ak, nereizē gan viņš ieradies. Bet kad tad Grieztais bijis īstajā reizē? Uz galda stāv vesels sējums. Uz tā apdilušās muguras šķērsām uzspiests zīmogs — «Arhīvs». Se tev nu bija arhīvs! I<ā tad jūs tur tā, brālīši irkutskieši, ko? Sirokovs ir dzīvs. Jau cik gadu uzdarbojas un ne reizi nav aizturēts.

Bet galvā tikai tinas un tinas atmiņu lente. Divdesmit piektais gads. Saratova. Toreiz tu ieradies šai pilsētā kopā ir puišiem no bandītisma apkarošanas nodaļas, lai palī-l/.ctu turienes čekistiem padarīt nekaitīgu sevišķi bīstamu grupu. Vai atceries?

... Viņš bija pamodies tāpēc, ka juta: kāds stāv pie gultas un vērīgi viņu aplūko.

Istabā valdīja rītausmas krēsla, ārā pa jumtiem grabināja lietus. Visupirrnās viņš ieraudzīja acis. Saltas, lielas, zilas acis. Tās skatījās viņā prasīgi, saimnieciski. Pie gultas stāvēja cilvēks ādas jakā, švītīgās bridža biksēs un zābakos.

«Ak tad tu esi tas Daņilovs?»

Ivans pietrūkās un pabāza roku zem spilvena.

«Guli, guli! Tavu pistolīti es paņēmu. Tev varen ciešs miegs, pilnvarniek. Mans uzvārds ir Sirokovs. Skaidrības labad — poručiks Sirokovs.»

Ivans aizvēra acis un iestenējās aiz kauna un nevarības.

«Nevajag nervozēt. Tu taču gribēji mani redzēt? Tāpēc atbrauci no Maskavas? Skaties! Te es esmu.» Sirokovs ar kreiso roku noņēma naģeni.

Sirms, lielām acīm, kalsens, līdzīgs kinoaktierim Alfrēdam Menžū, viņš stāvēja Ivana priekšā, spēlēdamies ar tā mauzeri, kurā bija iegravēts īpašnieka vārds.

«Nu, iegaumēji, pilnvarniek? Paliec sveiks, brālīt!»

Ivans redzēja, kā no tukšā, melnā stobra izšaujas bezgalīgi gara uguns adata un ietriecas viņam krūtīs, kreisajā pusē, tur, kur siuds.

Ķirurgs vēlāk viņam teica: «Pusmilimetru augstāk, draudziņ, un beigas būtu.»

Sirokovs, Sirokovs... Bandīts, kas nekad neaplaupīja privātpersonas. Tikai inkasentus, krājkases, transporta līdzekļus, kas veda zeltu.

Nē, viņš pieļāva gan tomēr dažus izņēmumus. Jā. Nudien. Baznīcas aplaupīšana. Trīsdesmitajā, trīsdesmit trešajā un, ja Ivans nemaldījās, tad trīsdesmit septītajā, šeit pat Maskavā, mēģinājums ... Baznīca ... Mākslinieks Zjama ... Interesanti. Interesanti. Nē, pagaidiet, kāds tam sakars ar Zjamu? Kāds sakars laikraksta grafiķim ar baznīcu? It kā nebūtu nekāda sakara? Un tomēr tā ir versija... Bet varbūt Sirokovs bija ieradies pie Zjamas pēc dokumentiem? Nē. Nevar būt. Zjama strādāja arteli, un tā ir gluži cita pasaule. Arī Sirokovam ir cilvēki, kas domāti šādiem pasākumiem. Citi cilvēki. Pavisam citi.

Sai brīdī Daņilovs nez kāpēc atcerējās tēvu. Vecais strādāja par mežzini Brjanskas tuvumā. Pēdējo reizi viņš to bija redzējis pirms diviem gadiem. Jūnijā. Viņam bija iedots atvaļinājums, un viņi abi ar Natašu aizbrauca pie vecīšiem. Maskavā sapirkās vīnu, ikrus, zivis, žāvēto desu. Veselu kaudzi nevienam nevajadzīgu dāvanu. Na-taša vienmēr pirka visdīvainākās lietas: te pulksteni, kurš sit stundas un pusstundas un kura vecumu nav iespējams noteikt, te ierīci saldējuma kulšanai, te elektrisko gludekli.

Vēlāk viņi abi ar veco staigāja pa mežu, un Daņilovs priecājās, ka viņam tāds tēvs, vēl tik spēcīgs. Bet tēvs izrādīja dēlam mežu, it kā iepazīstinādams ar cilvēkiem, pēc tam aizveda uz kokaudzētavu un parādīja divus gadus vecas priedītes, aizkustinoši bezpalīdzīgas, pēc skata gluži kā jaunā zālīte. Un tomēr tās bija priedes, un tām varēja saskaitīt skuju adatiņas. Visas līdz pēdējai.

Šeit pie kokaudzētavas viņi iedzēra degvīnu, ko tēvs bija paķēris līdzi. Dzēra pēc kārtas no vienas krūzes, uzkožot stiprus skābētus gurķus. Asi smaržoja skujas, un bija auksta rasa. Viņš vāca rasu saujā, laizīja ar mēli, un viņam likās, ka reizē ar to viņā ieplūst svaigums un spēks. Bet vecais sēdēja iepretī, smēķēja un klusēdams smaidīja.

Durvis atvērās bez klauvējiena, un kabinetā aizelsies ievēlās Muravjovs.

— Ivan Aleksandrovič, es ...

— Tu pagaidām vēl esi pilnvarotā palīgs, nevis kriminālmeklēšanas priekšnieks. Saprati?

— Sapratu.

— Un kas no tā izriet?

— Es, biedri priekšniek, to sievišķi uztaustīju.

— Tā ,..

— Atļaujiet man viņu aizturēt un dodiet orderi šmo-nam, tad viņa pāršķelsies kā rieksts.

— Tā! — Daņilovs draudīgi noteica. — Kas tu esi, milicijas darbinieks vai zaglis? Ja vēlreiz dzirdēšu — iespundēšu uz piecām diennaktīm. Apsēdies, iedzer ūdeni un ziņo kā cilvēks.

— Es uzzināju, kas ir šī sieviete. — Igors atvilka elpu. — Marina Aleksejevna Fļerova. Dzīvo Delegātu ielā.

— Skaidrs. Tev būs jābrauc pie viņas. Man pagaidām noteiktu versiju nav. Zināms tikai viens — tas ir Širokova roku darbs. Jā, jā. Nebrīnies, tieši Širokova. Viņš ir dzīvs. Sarunā ar Fjerovu pievērs uzmanību baznīcai. Noskaidro visus viņas sakarus ar baznīcu. Saprati?

Kad Muravjovs izgāja, Daņilovs dziļi ievilka elpu un iegrima domās. Viņu atkal gaidīja grūta saruna ar Mišku Kostrovu.

— Tu klausies, ko tev teikšu, Miša. Uzmanīgi klausies. Nu no kā tu baidies? No riebekļa, Grieztā, bandīta, bijušā poručika. Bet viņš taču nemaz nav bijis pat ne poručiks. Pusmācīts junkurs. Kur ir viņa spēks, kur? Tavās bailēs. Bet, ja pārstāj no viņa baidīties, — viņš kļūst vājš, pavisam vājš.

Klusums.

— Tu klusē? Uz fronti iet tev nav bail, bet šeit... šeit tāpat ir fronte, ne jau velti Grieztais Maskavā uzradies tieši tad, kad vācieši nāk virsū. Saproti jel to, Mihail! Mums Grieztais ir tāds pats ienaidnieks kā vācieši, šodien viņš nogalināja cilvēku. Bet šis cilvēks gatavojās doties uz fronti, doties kaujās. Vai saproti? Viņš vēl daudzus nogalinās, ja netiks saņemts ciet. Kāpēc viņš lūdza sameklēt Pahomu, kā tu domā? Pahoms ir meistars. Tātad Grieztajam vajadzīgi instrumenti. Bet kādā nolūkā? Nu ko tu klusē? Baidies? Jā... šeit ir tāda pati fronte!

— Es nebaidos, es domāju par ko citu ...

— A, par zagļu goda kodeksu? Tāda nav. Mums visiem ir viens kodekss — pilsoniskums. Tas ir mūsu rīcības mērs. Skaties! — Daņilovs piegāja pie kartes. — Skaties, kur vācieši jau atnākuši! Padomā par to, nevis par saviem bijušajiem drauģeļiem.

Iezvanījās telefons: Daņilovu izsauca kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks.

Ivans Aleksandrovičs iegāja kabinetā un apstājās pie sliekšņa. Priekšnieks sēdēja aizvērtām acīm. Daņilovs piesardzīgi ieklepojās.

— Es neguļu, tikai acis nogurušas. Nāc iekšā.

— Jums vajadzētu galda lampu uzdegt.

•— Man nepatīk. Sēdies, Ivan Aleksandrovič.

Daņilovs mierīgi, pat pārāk mierīgi saka ziņot par slepkavību Armēņu šķērsielā. Priekšnieks nepārtrauca. Viņš sēdēja, acis aizvēris, atspiedies pret krēsla atzveltni. Klusēja un klusēja visu laiku. Pat tad, kad izdzirda Si-rokova vārdu.

Ivans Aleksandrovičs pabeidza ziņojumu. Istabā iestājās klusums, tikai vecais pulkstenis kaktā, sēkdams kā astmatiķis, skaitīja sekundes.

— Pavisam bēdīgi, Ivan. — Priekšnieks atvēra acis. — Pavisam bēdīgi. Vai tu nekļūdījies?

— Noteikti viņš.

— Sirokovs... Sirokovs. Taisni neticami. Vai tiešām atkal uzradies? Neaizmirsti, ka Sirokovs nav parasts bandīts. Tas ir noziedznieks ar politisku ievirzi. Un, ja viņš parādījies Maskavā šādā brīdi, tad tas nav tāpat vien.

Priekšnieks atkal aizvēra acis. Pulkstenis kaktā iečirkstējās un sāka lēni, ar piepūli sist. Viens... Divi... Trīs .., Četri... Pieci... Seši... Septiņi... Astoņi...

Pēc tam apklusa, un istabu pēkšņi piepildīja tīra, gaiša skaņa, it kā būtu sākusi vibrēt kāda smalka stīga.

Priekšnieks pasmaidīja.

— Dzirdi? Tāpēc vien jau to iuru... Pavēlu! Izveidot grupu Sirokova versijas pārbaudei. Vecākais būsi tu, tavi palīgi — Muravjovs, Sarapovs un Poļesovs. Ja būs grūti, iedošu vēl cilvēkus. Par Sirokovu jāpaziņo Valsts drošības dienestam.

Priekšnieks nocēla telefona klausuli.

Potapovs

«Vai, vai, grēki, mūsu smagie grēki. Juku laiki, sātana laiki, laupītāju laiki!»

Georgija tēvs gāja pa ierasto taciņu gar kapsētu. Tā līdzinājās pilsētai. Te bija savs centrs un sava nomale. Sīs mūžīgā miera pilsētas centrā savu pēdējo mājvietu bija atraduši pirmo divu ģilžu tirgoņi, īstenie valsts padomnieki, kalnu un ceļu inženieri. Mazliet tālāk veselu kvartālu aizņēma ģenerāļi un ordeņu kavalieri... Militārpersonu kapus rotāja zirgi, bungas, lielgabali, ķiveres.

Aktieru, mākslinieku, dzejnieku kapi bija vieglprātīgi Izgreznoti ar akmens un ģipša puķēm, vinjetēm, paletēm un lirām. Sis kvartāls Georgija tēvam nepatika. It īpaši piemineklis dzejniekam Jescņinam. Pie tā bieži nāca iedzēruši daiļrakstriiecibas cienītāji. Viņi dzēra degvīnu, dziedāja, raudāja, rakstija uz pieminekļa dzejoļus. Garīdznieku sevišķi kaitināja students Vladislavs Arbatskis. Tas ieradās un trokšņoja gandrīz katru nakti. Bet tagad pazudis, laikam paņemts armijā.

Ik vakaru Georgija tēvs staigāja pa skumju pilsētas ielām. Viņš nebaidījās no mirušajiem, viņš gāja garam kapiem, pat tumsā lasīdams uzrakstus uz pieminekļiem. Tos, kas te bija apglabāti, viņš skatīja gluži kā dzīvus: mundieros, ar krūtežām, dārgas vadmalas svārkos.

Mājās Georgija tēvs uzmanīgi novilka garīdznieka ģērbu, novietoja to skapī uz pakaramā, izlīdzināja smagā virstērpa krokas. Tad viņš uzmeta uz pleciem izrakstītu Ķīnā ražotu halātu un devās uz vannas istabu. Ļaudams ūdens strūklām šaustīt vēl spēcīgo, labi kopto ķermeni, viņš labpatikā krekšķināja, dauzīja kājas uri diezgan skaļi dungoja savas trauksmainas jaunības dziesmiņu, kas nezin kā bija ienākusi prātā. Vārdus viņš šai dziesmai vairs lāgā neatcerējās, mēles galā bija tikai rindas: «Ložu cauraustā stepe apskāva mani...» Tās nu Georgija tēvs tagad dungoja dažādos variantos. Un viņa skaistais, sulīgais baritons aizskanēja līdz virtuvei, kur laulatā draudzene Jekaterina Ivanovna gatavoja vieglus uzkožamos. Viņa šūpoja galvu, domādama par to, cik ātri gan pasaulīgais cienīgtēvā ņem pārsvaru pār garīgo.

Viņa bija audzināta stingrā ticībā un ar dziļu cieņu izturējās ne vien pret visu, kas cieši saistīts ar kulta piekopšanu, bet bija stingra un nepielūdzama arī tad, kad, viņasprāt, tika grauti iedibinātie kārtīgas ģimenes dzīves pamati. Tā tas bija klusajā Tambovā, tēva ģimenē, līdz viņas laulībām. Nekas toreiz nespēja iztraucēt dzīves galveno plūdumu — ne revolūcija, ne karš, kas tai sekoja, ne antonoviešu bandu sirojumi. Tambovas pareizticīgo priestera cienījamajā ģimenē nebija vietas revolūcijai. Pirmo apjukumu ienesa spēcīgs, mazrunīgs, drūms vīrietis, kura sejā vētrainais laiks bija atstājis neizdzēšamas pēdas: viņam bija sašauts vaigs, uztraukumā viņš mazliet stostījās un neskaidri izrunāja skaņu «r». Spriežot pēc skopajiem stāstiem, dzīve viņu bija mētājusi gan pa pilsētām, gan sādžām, viņam bija gadījies būt arī ievērojamai figūrai politiskajā spēlē, bet tagad viņš bija nolēmis atkāpties no politikas, novīt pats savu ligzdiņu un pievērsties dievam.

Kopā ar viņu Jekatcrinas Ivanovnas dzīvē ielauzās arī tā laika nemiers. Lāgiem tēvs un jaunais iemītnieks klusā balsī ilgi apspriedās aiz cieši slēgtām tēva kabineta durvīm. Pie viņiem neuzkrītoši nāca dažādi jaudis un tikpat neuzkrītoši nozuda. Bet vēlāk viss iegriezās parastajās sliedēs. Viņa pierada pie viesa, pie drūmā smaida, kas meiteni visur pavadīja, un pat nejutās pārsteigta, kad reiz viņš to bildināja un tēvs rnīļuprāt deva savu svētību. Lai nu kā, bet viesim bija diezgan prāvs kapitāls — un nevis papīriņos, bet samērā drošā valūtā. Acīmredzot vīrieši bija noslēguši savu vienošanos par Jekaterinas Ivanovnas nākotni. Mazliet vēlāk, pateicoties tēvam, viņas dzīvesbiedrs tika par garīdznieku Ņikoļskas ciemā Maskavas tuvumā. Un no turienes Georgi ja tēvu pārcēla uz Vagaņ-kovas baznīcu/

Liktenis veidojās labvēlīgi. Atkal pateicoties tēva vecajiem sakariem un jaunizceptā cienīgtēva centībai, ari tālāk pavērās plašas perspektīvas kalpošanā dievam. Jekaterinu Ivanovnu mulsināja tikai viens — tas, ka Georgija tēvs nekādi nespēja un acīmredzot arī negribēja atteikties no pasaulīgām lietām. Viņa nopūtās un sāka nest uz ēdamistabu uzkožamos.

Georgija tēvs ar veclaicīgu ķemmi rūpīgi izsukāja garos matus, bārdu, drusciņ sakārtoja ūsas un, vēlreiz aplūkojis sevi spogulī, jutās apmierināts. Re, drīz jau būs piecdesmit, bet seja svaiga, nevienas krunciņas. Un tas tikai tāpēc, ka viņš prot dzīvot. Nekādu pārmērību — un viņš vienmēr ir formā. «Bet, ja šī roka,» viņš izstiepa roku, sažņaudza pirkstus dūrē un atlaida, «tvers zobenu, tad oho-ho! — mēs vēl paskatīsimies, kurš spēs izturēt slaveno Potapova cirtienu.»

Viņš ietinās halātā, apjozās ar zīda auklu un, iebāzis kājas čībās, devās uz ēdamistabu.

— «Stepe, ložu cauraustā...» — viņš, iekšā nākdams, atkal iedziedājās.

— N-nu, māmulīt, ar ko jūs šodien iepriecināsiet izsalkušo? — viņš nodziedāja. •— Paskatīsimies, paskatīsimies. ■— Viņš piegāja pie bufetes, atvēra durtiņas un izņēma kristāla karafi sudraba apdarē. Attaisīja aizbāzni, ilgi ostīja saturu, tad nokrekšķējās un teica: — Lieliski, māmulīt. Nu ir, kā nākas, nostāvējies! Gatavoju lieliem svētkiem, bet, lai dievs man piedod, nobaudīšu jau šodien.

Viņš izgaršodams izdzēra glāzīti uzlievas un, atgāzies atzveltnī, sāka lēni gremot uzkožamos.

— Jā, mīļā Jckalerina Ivanovna, — viņš turpināja savu runu, — drīz, drīz mums abiem sāksies lieli svētki. Un kāps jums zināmais Georgija tēvs augstu. Un atkal, kā agrākos laikos, zinīgiem ļaudīm daudz ko izteiks Sergeja Vladimiroviča Potapova vārds.

«— Vai tikai tu netaisies, — sieva smīnēdama teica, — pamest baznīcu? Pēc pasaulīgās dzīves esi sailgojies?

— Nu, ko tu runā, ko tu! — Viņš iesmējās. — Dārgs man ir vārds, kas dots, iesvētot par priesteri. Taču man nav nekāda iemesla nonievāt ari savu paša vārdu, kas mantots no vecākiem, atteikties no tā. Gaidāmas lielas pārmaiņas, un mums jāsagatavo tām draudze. No zinīgiem ļaudīm dzirdēju: briest nopietnas pārmaiņas.

Sīs pārmaiņas viņš bija gaidījis visu mūžu. Būdams pieredzējis cilvēks, viņš prata savu pagātni aizvilkt ar tādiem plīvuriem, ka, jādomā, nevienam, pat paša sievai, ta neradīja aizdomas.

Kas tad par viņu bija zināms? Sergejs Vladimirovičs Potapovs. Cēlies no muižas pārvaldnieka ģimenes. Beidzis praporščiku skolu. Sapnis par virsnieka uzplečiem \’*ņam patiesībā bija sapnis par izsišanos uz augšu. Taču sākās Oktobra revolūcija.

Viņš devās uz Donu, bet, kad Rostovā ieradās Budjon-nijs, Potapovs beidzot saprata; kam sākusi smaidīt Fortūna. Viņš- izbijās, ka «biedri», kuriem bija ātra roka, gribēs izrēķināties, un ar saviem vecajiem dokumentiem devās tālāk, dziļi iekšā Krievzemē. Sapratis, ka jaunā kārtība nodibinājusies uz ilgu laiku, ja ne uz visiem laikiem, nolēma, ka vajag tai kalpot. Savu meklējumu ērkšķainajās takās viņš sastapa labus ļaudis, tie palīdzēja atrast ceļu. Izrādījās, ka šis ceļš ir kalpošana dievam. Tas arī viss. Nejuzdams, ka būtu sevišķi nogrēkojies pret padomju varu, viņš pat neuzskatīja par vajadzīgu mainīt uzvārdu, kaut gan divdesmitajos gados to varēja izdarīt pavisam vienkārši. Godīgums pret dievu un- pašam pret sevi — tāds bija viņa pamatprincips. Principi tiek respektēti. Pat kļūdoties var cerēt uz iecietību. Viņa tagadējā dievbijība ar uzviju izlīdzināja zaļās jaunības kļūdas. Taču reizēm vai nu skurbulī, vai gaidāmo satricinājumu nojausmā viņš pēkšņi atkal sajuta agrāko mokoši saldo vēlēšanos «izsisties uz augšu». Nē, viņš nedomāja, ka viņam dzīvē pamatīgi nebūtu veicies, viņš tikai gatavoja sevi citai, cēlākai lomai.

Bet Sergejam Vladimirovičam bija arī otra dzīve.

Tas notika tā. Bija gan praporščiku skola, gan sapnis par uzplečiem. Juku dienās starp septiņpadsmitā gada februāri un Oktobri viņš iestājās triecienvienibā — ķēra un lika pie sienas dezertierus. Tajās dienās viņam uz piedurknes bija balts galvaskauss un trīskrāsaina uzšuve. Forma viņam piestāvēja. Pēc Oktobra viņš pārvācās uz Donu pie ģenerāļa Krasnova. Un tur tad nu notika tā neaizmirstamā tikšanās. Sergejs Vladimirovičs pats nebija maza auguma, taču uz baronu fon Manteifelu raudzījās no apakšas uz augšu, raudzījās ar godbijību un uzticību. Rotmistrs fon Manteifels bija vācu ekspedīcijas korpusa izlūkdienesta priekšnieks, un viņam bija diezgan cieši sakari ar ģenerāļa Krasnova štābu.

Potapovam nelika veikt sarežģītus vai grūti izpildāmus uzdevumus. Tāpat vien, sīkumus. Bet maksāja kārtīgi, ar vāciešiem raksturīgo pedantismu. Karš ir karš, un drīz vien kapteinis Sergejs Vladimirovičs Potapovs par drošsirdību un izcilu centību tika ieteikts apbalvošanai ar virsnieka Jura krustu, kuru saņemt tomēr nepaspēja. Varbūt kā piemiņu par šo pirmo apbalvojumu viņš vēlāk arī pieņēma vārdu Georgija tēvs^1. Stāstīja, ka viņam esot ļoti līdzsvarots un mierīgs raksturs. Neviens visā pretizlūkošanas dienestā gan laikam nemācēja tik pamatīgi veikt pratināšanu. Un galu galā kādam taču vajadzēja darit melno darbu. Viņš lieliski taisīja pratināmajiem «manikīru», tas ir, dzina zem nagiem( adatas, un nobeidza vairs nevajadzīgos gūstekņus. Protams, ne jau visi uz to viņa darbu raudzījās ar simpātijām vai vismaz elementāru vēlību. Taču savā skaidrajā, lietišķajā prātā viņš šos inteliģentus augstu nevērtēja, klusībā pat nicināja par viņu vājumu un rakstura nepastāvību. Varbūt tāpēc arī Deņikina sakāvi uzņēma mierīgi, bez traģēdijas, neielaida sev izmisumā lodi pierē, bet kopā ar pārinieku, junkuru vahinistru Sirokovu, kas tāpat bija pamatīgi sasmērējies pretizlūkošanas dienestā, devās uz Krievijas vidieni pie tikpat mierīgiem un stipriem cilvēkiem. Jau agrākos laikos viņš nebija centies līst priekšniecībai acīs, iegūt saroņa slavu un laikam tāpēc arī palika nepamanīts.

Tainbovas pusē viņš nokļuva grūtā bridi. Par laimi, nc-I aklausīja Sirokovam un nepievienojās eseru dumpim. Viņš sprieda, ka šis nav īstais brīdis, lai piedalītos apšaubāmos un īslaicīgos pasākumos. Bija pienākusi reize noenkuroties stingri un uz ilgāku laiku, jo vairāk tāpēc, ka, lai nu kāds, bet savs kapitāliņš viņam bija. Jaunajos apstākļos vajadzēja izturēties klusi kā pelītei. Viņš atcerējās tēva padomu: pele vispirms izgrauž alu, mazu caurumiņu, un tikai pēc tam sāk uz turieni vilkt cukuru. Galvenais ir iztaisīt aliņu...

Un Potapovs atrada savu alu. Viņš nepārtrauca sakarus ar bijušo līdzgaitnieku — kas viss nevar gadīties! — taču šo pazīšanos arī neafišēja.

Viņš jau sāka piemirst savu pagātni, bet tā sevi atgādināja pati. Tas notika Ņikoļskā. Viņš biktēja kādu caurbraucēju. Viss ritēja kā parasti. Te pēkšņi šis ņem un jautā, sak, vai jums, tētiņ, rau, šeit nav mazs caurumiņš, un rāda uz labo vaigu. Potapovs mehāniski ķēra ar roku pie rētas, ko apslēpa bārda. Spēji aizsmakušā balsī viņš noprasīja, kā svešinieks par to uzzinājis. Cilvēks klusēdams pasmaidīja un palūdza cienīgtēvu veltīt viņam dažus mirkļus tur, kur pats uzskata par iespējamu. Potapovs uzaicināja nepazīstamo uz savām mājām. Sievas nebija, viņi palika divatā.

Jā, pagātne atgriezās. Bet, taisnību sakot, kāpēc gan viņš domāja, ka viņu būs aizmirsuši? Kāds pamats viņam bija tā domāt?

Ievainojumu Potapovs bija dabūjis kādā no reizēm, kad tikās ar baronu. Tumsā uz viņu tika raidīts šāviens. Potapovs pēc tam mēnesi novāļājās pa hospitāli. Vaigs ilgi negribēja sadzīt. Barons jokoja, ka šī rēta tagad būšot arī parole. Mūžīga parole. Drūms bija barona joks.

Izrādījās, ka svešais ir nesabiedrisks cilvēks, viņš atteicās no pusdienām, pat piedāvāto glāzīti neņēma. Iedeva pabiezu naudas žūksni un papīriņu, uz kura bija rakstīts tikai viens vārds: «Gaidi.»

Potapovs piesardzīgi mēģināja noskaidrot, sak, kurš gan izrādījis šādu labvēlību un vai to neizmantot baznīcas vajadzībām. Nepazīstamais pavīpsnāja, pārlaida acis Po-tapova itin pieklājīgajam miteklim un beidzot tgica, ka ar naudu cienīgtēvs varot rīkoties pēc saviem ieskatiem, uz tās nekas nav rakstīts, taču viņu kopīgais paziņa, kurš nekad neaizmirsīšot kādu dramatisku vakaru, — te nepazīstamais atkal piedūra sev pirkstu pie labā vaiga, — domājot, ka svētais tēvs pats šai naudai atradīšot vajadzīgo izlietojumu.

— Vai viņš nav tāds garš? Ar sirmiem deniņiem? — Potapovs atkal centās izdibināt.

— Var jau būt, ka tas pats, — ciemiņš izvairīgi atbildēja.

Viņi atvadījās; Potapovs viņu vairs nebija saticis un ne no viena nekādas ziņas nebija saņēmis. Tas notika trīsdesmit ceturtajā gadā. Tātad pirms septiņiem gadiem. Un viņš sāka gaidīt.

Potapovs nolēma: kamēr viss nokārtojas, nevar taču ļaut naudai stāvēt neizmantotai. Iedeva to kādam vajadzīgam cilvēkam. Procentu noteica nelielu, lai pats neciestu zaudējumus. Tā tas sākās. No šā uzticamā cilvēka ieradās sūtnis, atnesa šādus tādus niekus, galvenokārt zeltu. Tas ir izdevīgs — daudz vietas neaizņem. Turklāt draudze Georgija tēvam nebija sevišķi turīga, vajadzēja domāt arī par nākotni. Vārdu sakot, tika organizēts neliels, taču drošs pasākums. Dieva cilvēks nakts aizsegā nesa sveicienus no kopīgā paziņas, bet Georgija tēvs pieņēma veltes pēc noteiktās cenas, reizēm aizdeva naudu uz nākamo darbu rēķina ...

Georgija tēys lēnītēm dzēra savu liķierīti, bet ausīs skanēja frāze no senās dziesmas, kuru tik Joti patika dziedāt jaunajiem virsniekiem, slīcinot kandžā savas neprātīgās skumjas: «Stepe, ložu cauraustā, apskāva mani...»

Uzlieva gāja uz beigām, un Georgija tēva grūtsirdība auga augumā. Jekaterina Ivanovna jau ne reizi vien bija atgādinājusi, vai nevajadzētu atpūsties no dievam tīkamiem darbiem, taču cienīgtēvs ir nedomāja atstāt kara-fīti. Laiku pa laikam viņš izslēja rādītāja pirkstu un nomurmināja: «Pārmaiņas.» Pēc tam viņš teica: «Smo|en-ska,» — un nez kāpēc ar patosu nodeklamēja: «iet bojā krievu zeme, ko naidnieka papēži mīda,» — un novīpsnāja. Sieva nosodoši pagrozīja galvu.

— Ak, tēvs, tava mēle tevi nenovedīs pie laba gala. Re, kā piesūcies! Tu dieva nebīsties. Būtu gājis gultā, prom no grēka...

•— Es nebīstos grēka! — Georgija tēvs atkal ierunājās. — Lielas pārmaiņas nāks! Lielas ... Krievzeme ir liela, un nekādi baroni... — viņš aprāvās. — Tiešām gan, laiks iet pie miera. Vai šodien dieva ļaudis mani nav meklējuši? — viņš piesardzīgi apjautājās.

— Ja arī meklētu, kā tad tu ar viņiem sarunāsies — šitādā paskatā?

— Ar dieva vārdiem, māt, ar dieva vārdiem ...

— Eka, nu esi šļaugans, — sieva līdzjūtīgi sacīja, gādīgi pieturēdama vīru. — Paskat tik, pulkstenis jau pāri deviņiem. Atbalsties nu pret mani, pavadīšu.

Georgija tēva halāts bija atsities vaļā, čības viņš aizmirsa zem galda. Līgodamies aizgāja līdz guļamistabai, ar roku atvirzīja sievu un teica:

— Ja kāds atnāk, sauc mani bez kavēšanās. Laiki tagad grūti, ienākumi samazinās. Uz visu jābūt gatavam. Tā ka modini tūlīt. Tagad ikviens dieva vārds...

Savā istabā Georgija tēvs atgūlās tāpat nenoģērbies, pataustījās pa kabatu un izņēma savu spēlējošo pulksteni. Nospieda podziņu. Kuranti nozvanīja deviņas reizes. Miegs nenāca. Potapovs gulēja un domāja. Domāja par to, ka vakar atkal bija ieradies Sirokovs. Viņš atcerējās naida izķēmoto bijušā līdzgaitnieka seju, tā svelpjošos čukstus.

«Vajag apvaldīt Andreju, vajag gan, — citādi ievārīs ziepes ... Sacels troksni — un beigas būs.»

Potapovs piecēlās, aizdedza sveci un piegāja pie rakstāmgalda. Pameklēja ar roku skapīša sānos, nospieda koka rotājumu, un skapītis apgriezās otrādi. Viņš jau sen tur bija ierīkojis slepenu glabātavu. Iebāza tajā roku un izvilka savu oksidēto automātisko virsnieka naganu ar saīsinātu stobru.

Potapovs to saudzīgi nolika uz galda. Sveces gaismā atspīdēja melnais eļļainais stobrs. Un pēkšņi Potapovam izlikās, ka tālumā sāk dimdēt zirgu pakavi un atkal ieskanas dziesma, braša, ar piesvilpieniem: «Stepe, ložu cauraustā, apskāva mani...»

Kāds spēji un prasīgi pieklauvēja pie loga. Georgija tēvs piecēlās, iebāza naganu bikšu kabatā un nopūta sveci. Tad piegāja pie loga un pacēla aptumšošanas aizkaru.

Tumsā aiz rūts kā blāvu plankumu varēja samanīt cilvēka seju.

— Kas tur ir? — Potapovs jautāja.

— Man vajadzētu Georgija tēvu.

— Es pats tas esmu.

— Ielaid, tēvs, tavs vecais draugs no Rostovas sūta sveicienu.

Potapovs sastinga. Vai tiešām atcerējušies? Bet vai nu mazums ļaužu var staigāt naktī gar logiem? ... Ar labo roku viņš sataustīja kabatā naganu, ar kreiso atvēra logu.

— Ko tad tu, Georgija tēv, neaicini iekšā? Varbūt baidies?

— Mans svētums, cienījamo pilsoni, sargā mani pret ļaundariem. Nāciet vien iekšā ...

Viņi apsēdās pie galda. Potapovs vērīgi aplūkoja vēlīno viesi. Tas tikko bija nolicis viņam priekšā pusīti krusta — tajos tālajos laikos norunāto paroli.

No dzēriena viesis atteicās, toties ēda kāri.

Potapovs skatījās uz viņu un domāja, ka svešinieka sejā ir kaut kas no suņa, masīvais apakšžoklis, vai...

Beidzot viesis atstūma šķīvi un aizsmēķēja, svētlaimīgi atgāzies pret krēsla atzveltni.

«Tūliņ sāksies galvenais, tūliņ,» Georgija tēvs noprata. Ko gan viņam atnesis šā cilvēka apmeklējums? To viņš nezināja. Skaidrs bija tikai viens: beigusies, uz visiem laikiem beigusies mierīgā dzīve ar pašdarītiem liķierīšiem, sālītām sēnītēm un skābētiem gurķīšiem... Un Potapo-vain pēkšņi kļuva baigi. Viņš atcerējās zirgu pakavu trako klaboņu Rostovas ielās, jātniekus ar smailu cepuri galvā. Blāvi spīdīgos zobenus. Viņa pirksti vēl tagad juta, cik elastīgi pretojās nepakļāvīgie uzpleči, kad tos rāva nost no formas svārkiem.

— Baidāties?

Georgija tēvs sastinga: viesis gluži vai lasīja viņa domas.

— Nē, nebaidos.

— Nu tad tā, svēto tēv, pienācis laiks rīkoties.

Potapovs dedzīgi pārkrustījās.

— Jums būs mums jāpalīdz. Apakšpufkvedis fon Man-teifels cer, ka tieši jūs to izdarīsiet.

— Kā tad manai palīdzībai jāizpaužas?

— Jums ir sakari ar kriminālajiem..,

— Kas nu tie par sakariem ...

— Ir, ir. Mēs zinām noteikti. Vajag izveidot labi apbruņotu grupu. Tās uzdevums — celt paniku, aplaupīt veikalus, naktīs uzlidojumu laikā signalizēt ar raķetēm. Iegaumējiet: laupīšanām, raķetēm, baumām — tam visam jārada panika, jādernoralizē boļševiki. Armijai, kas aizstāv Maskavu, nedrīkst būt drošas aizmugures. Un vēl kas. Pilsētā ir daudz vērtīgu mākslas darbu: gleznas, • Kulptūras, metālkalumi, baznīcas piederumi, svētbildes. To visu, bez šaubām, sāks evakuēt. Nedrīkst pieļauti

— Kā tad mēs varēsim? Tretjakovkā un Tēlotājas mākslas muzejā vien jau ir tik daudz vērtībul ...

— Es nemaz nelūdzu visu. Tik vien, cik varēsiet. Jūs esat garīdznieks, ķerieties pie baznīcām.

— Nu, ja tā... — Potapovs gari novilka. Bet viņa domas jau drudžaini darbojās.

Kā gan vācieši var zināt, kādas vērtības ir baznīcās? Paņems tās pats, Svētā Nikolaja baznīcā «uz smiltīm» vien to ir par daudziem tūkstošiem. Pircējs allaž atradīsies.

— Jūs kļūstat domīgs. Vai uzdevums par grūtu, ko?

— Jā, nav viegli. IeTK plosās. Bet cilvēki... Paši zināt, cilvēkiem patīk nauda. Kur gan lai nabaga garīdznieks ņem šo naudu?

— Ar to arī jāsāk. Naudu, ieročus, raķešu pistoles, raķetes saņemsiet tūliņ. Nāciet man līdzi.

Viesis piecēlās. Potapovs izgāja tam līdzi uz ielas, un viņi devās uz kapsētu. Georgija tēvs pabrīnījās vien, cik labi šis cilvēks pazīst visas alejas un taciņas. Mirušo pilsētas nomalē viesis piegāja pie pussagruvušas kapličas un atvēra durvis. Sejai uzvēdīja mitruma un pelējuma dvaka.

— Šeit!

Svešais iededza kabatas lukturīti. Pagrozīja to. Tievais gaismas stariņš pārslīdēja pār izdrupušajiern ķieģeļiem un apstājās kaktā uz akmeņu kaudzes.

— Palīdziet nu man. — Viesis pavēla sānis akmeņus. Zem tiem atradās divi čemodāni.

Potapovs ar mokām pacēla vienu. Čemodāns bija ļoti smags.

— Iesim.

Tagad klusums, kas gūlās pār kapsētu, Potapovarn likās draudīgs. Krusti un kapakmeņi varēja kļūt par slēpņiem.

— Nu ko jūs stāvat! — viesis neapmierināti izgrūda. — Māri nav daudz laika, ejami

— Pagaidiet,..

Klusums. Tikai viegls vējš tikko dzirdami čabina koku lapotni virs galvas.

— Baidāties? — Potapovarn likās, ka viesis pasmaida.

— Nē.

— Ejam!

Viņi gāja ātri, neapstādamies. Tikai izgājis pa vārtiņiem un nolicis zemē čemodānu, kas bija novilcis roku, Potapovs atviegloti uzelpoja: sveikā gan.

— Tagad klausieties mani uzmanīgi...

Svešinieks nepaguva pabeigt teikumu. Kaut kur pavisam tuvu griezīgi iekaucās sirēna. Tai atsaucās lokomotīves Baltkrievijas stacijā. Trauksme! Pilsēta pie tām jau bija pieradusi. Gandrīz katru vakaru reproduktori uz mirkli apklusa, tad meta gaidpilnajā klusumā vārdus: «Pilsoņi, gaisa trauksme!» Bet pēc kāda laika pa radio deva atsaukumu un ļaudis mierīgi devās uz mājām. Trauksme Maskavā bija kļuvusi par tikpat parastu parādību kā logu rūtis, krustām aplīmētas ar papīru, kā aptumšošanas aizkari, neapgaismoti tramvaji un trolejbusi vakaros.

Taču šoreiz viss bija citādi. Debesīs satikās balti prožektoru stari. Un pēkšņi kaut kur tepat līdzās aizrīdamies sāka riet ložmetējs.

— Uzlidojums! — Viesis saķēra Potapovu aiz rokas. — Ātrāk!

Viņš paraustīja čemodāna slēdzi. Beidzot vāks atvērās un Georgija tēvs ieraudzīja garas čaulas, kas atgādināja bises patronas. Virs tām atradās lielas, melnas pistoles.

— Ņemiet vienu. Ar raķešu pistoli protat rīkoties? Noslēpiet čemodānu! Ejam!

Viņi skrēja caur krūmiem, pāri kapiem. Zari sitās sejā, kājas pinās zālē un puķēs. Pēkšņi viesis, aplauzdams krūmus, smagi sabruka uz kapa sētiņas.

— O... Verfluchte Luder![2] — viņš caur zobiem nolamājās un tūliņ pielēca kājās.

Vācietis. Nudien, vācietis.

Viņi apstājās pie kapsētas žoga.

— Kur ir dzelzceļš? — viesis aizsmakušā balsī jautāja.

— Tur tai pusē. — Potapovs izstiepa roku.

Viesis atlieca raķešu pistoli, ielika tajā patronu un izšāva norādītajā virzienā.

Raķeto izšķieda zaļu dzirksteļu spietu gandrīz virs pašas Baltkrievijas stacijas...

Daņilovs aizgāja pie priekšnieka, bet Miška pustumsā ameklēja cieto koka dīvānu. Cik labi pazīstams tas bija Kostrovam! Ik reizi, kad viņu atveda uz kriminālmeklēšanas pārvaldi, viņš pratināšanu bija gaidījis, sēdēdams uz šā dīvāna ...

Zilās spuldzītes apgaismoja gaiteni ļoti vāji. Retumis Miškam garām pagāja pārvaldes darbinieki. To sejas viņš neatšķīra, bet viņu tie gluži vienkārši neredzēja. Kostrovs dzirdēja sarunu drumslas. Sarunas bija lietišķas un satraukuma pilnas. Šeit gaitenī viņš vienīgais bija lieks un svešs visiem šiem ārkārtīgi noslogotajiem cilvēkiem.

No rīta, ieradies Petrovkā, Kostrovs vēl īsti nezināja, par ko runās ar Daņilovu. Kad naktī pie viņa atnāca Ļe-bedevs un, ik pēc vārda ar mēli bakstīdams slimo zobu, miegdams acis un smīnēdams, nodeva Miškam Grieztā pavēli, Kostrovu sagrāba šausmas. Nē, viņš pats nebaidījās no Sirokova, lai arī zināja, ka jokus dzīt ar šo cilvēku nav ieteicams. Viņš izbijās sievas un meitas dēļ.

Pirms pusotra gada, kad Miška bija iznācis no cietuma, viņš, mājās neiegriezies, tūliņ aizbrauca pie Da-ņilova.

— Ā, tas esi tu, Kostrov, — Ivans Aleksandrovičs teica tā, it kā nebūtu pagājuši ilgi gadi pēc viņu pēdējās tikšanās. — Nu nāc, nāc iekšā. Vai sen jau Maskavā?

— Tikko kā no vilciena.

— Un uzreiz pie manis, ko.

— Jā, uzreiz pie jums.

— Tāpat vien vai ir kāda darīšana?

— Ir man darīšana, — Miška teica. — Ir. Es nometnē ieguvu specialitāti. Lielisku specialitāti — esmu dīzelists. Tāpēc vēlos turpmāk strādāt tieši šajā specialitātē, nevis kādā citā.

— Tā, — Daņilovs sacīja, — tā, Miša. Tātad pats esi sapratis, ka pa vecam dzīvot nevar. Tātad tevi vajag iekārtot darbā.

Miška toreiz neko nepateica Daņilovam. Bet pateikt gribējās ļoti daudz. Piecus pēdējos mēnešus viņš bija gatavojies šai sarunai, pārdomājis to visos sīkumos, bet atnācis pateica tikai dažus vārdus. Viss pārējais palika viņu sarunas zemtekstā. Un abi to saprata. Viņi pietiekami sen viens otru pazina.

Miškas dzīve bija veidojusies nejēdzīgi un ļauni. Tā varēja turpināties līdz galam tāpat kā daudzu citu cilvēku dzīve, kas sākusies pēckara posta laikā. Bezpajumtnieka bērnība, zagšana, ieslodzījuma nami un kolonijas. Taču viņam veicās, viņš savā ceļā sastapa Daņilovu.

Pēc desmit dienām Miška sāka strādāt par dīzelistu ekspedīcijā, kas Maskavas tuvumā meklēja vietas, kur izdarīt artēziskos urbumus. Darbs bija patīkams, pārmaiņām bagāts. No aprīļa līdz novembrim laukā. Bet ziemā klājās pagrūti. Sad tad viņu apmeklēja vecie drauģeļi. Reiz Miška gandrīz vai eksplodēja, kad Volodjka Šķībais smiedamies sāka viņam pārmest gļēvumu. Un tomēr izturēja...

Ta nu tagad, tumsā sēdēdams, Miška atcerējās visu savu nodzīvoto mūža daļu, kurā, ja nerēķina šos pēdējos gadus, ir bijuši tikai kautiņi, iedzeršanas un nepārtrauktas bailes no soda.

ķebedeva ierašanos viņš uztvēra kā atgriešanos pagātnē un saprata, ka tagad, kļuvis par citu cilvēku, vairs nespēs dzīvot tā, kā dzīvoja agrāk. Taču viņā pārāk sīksti turējās cieņa pret zagļu likumiem. Sarāvis saites ar pagātni, viņš allaž palīdzēja bijušajiem drauģeļiem, kā vien spēja, un nekad nevienam nestāstīja to, ko zināja.

Daņilovs lūdz viņu palīgā. Kas tā par palīdzību, Kos-trovs lieliski saprata. Viņam būs kaut kas jāizdara, lai palīdzētu noķert Griezto. Bet vai tā nebūs nodevība? Vai viņš nenodos cilvēku, par kuru stāsta leģendas zagļu midzeņos, cietumos un nometnēs? Miška labi pazina Siro-kovu. Kādreiz viņam patika šis cilvēks, viņš pat centās atdarināt Griezto. Tikpat švītīgi ģērbās, pūlējās pēc iespējas retāk lamāties, tikpat noteikti un mierīgi runāja ar cilvēkiem. Taču Miška pazina arī citādu Sirokovu. Pazina viņa cietsirdību, neticamo alkatību, kad nonāca līdz ieguvuma dalīšanai. Neviens saviem kompanjoniem tā neplēsa ādu pār acīm kā viņš.

Kostrovs lieliski saprata, ka Sirokovs gluži vienkārši ir maita, lieliski saprata, ka tieši tādi kā Sirokovs ir sabojājuši viņam dzīvi. Taču nodot...

Kaut gan rēķini ar pagātni bija noslēgti, dvēseles dziļumos vēl slēpās pagātnes inerce. Bet viņu lūdza Daņilovs. Cilvēks, kas viņa labā bija darījis ļoti, ļoti daudz. Miška atcerējās pūļus pie kara komisariātiem, peronus, pie kuriem stāvēja vilcieni ar cīnītājiem, gatavi doties ceļā,,. To visu atcerēdamies, viņš juta, cik pats ir neva-lādzīgs un bezpalīdzīgs tieši tajā brīdī, kad gribēja būt noderīgs. Daņilovs lūdza viņu palīgā, un, ja viņš piekritis, tad uzreiz kļūs vajadzīgs un noderīgs.

Jādomā, jāizlemj.

Viņš nezināja, cik ilgi bija nosēdējis gaitenī, gandrīz vai pusnemaņā. Garām vēl arvien staigāja cilvēki, taču Kostrovs tos vairs neredzēja — viņš domāja.

— Vai tu guli, vai, Mihail! — No dziļajām pārdomām viņu atmodināja Daņilova balss, — Ko tad tu, brāl, tā? Nāc iekšā!

Viņi atkal sēdēja tajās pašās vietās, it kā nemaz nebūtu izgājuši no šīs istabas. Sēdēja un runāja par jautājumiem, kam nebija nekāda sakara ar viņu neseno sarunu. Daņilovs uzmanīgi vēroja Kostrovu. Miška bija izklaidīgs, atbildēja nevietā — viņš domāja.

— Nu, ko izlēmi, Miša?

Kostrovs nodrebēja, vairāk par visu viņš bija baidījies no šā jautājuma.

— Ko tad esi izlēmis, Kostrov?

— Ivan Aleksandrovič, — Miška nopūtās, — nu, palīdziet man tikt uz fronti, ko ...

— Tātad neko neesi izdomājis. Bet es, starp citu, pārvaldes priekšniekam par tevi galvoju.

— Un ko viņš?

— Tagad tas vairs nav interesanti. Nu, dod šurp savu caurlaidi!

— Tad jau man jāiet mājās?

— Jā, kur gan citur?

— Tur taču ...

— Ak baidies? Nekas, tu Grieztajam palīdzēsi, un viņš tevi neaiztiks.

— Bet kā tad tā? — Miška iekliedzās. — Es taču godīgi gribu dzīvot, bet jūs sakāt — palīdzi. Es palīdzēšu, bet man — augstāko soda mēru!

— Ak tu saki — godīgi gribi dzīvot? — Daņilovs apgāja apkārt galdam un pienāca cieši klāt pie Miškas. — Godīgi? Bet vai tu zini, ka ikviena godīga pilsoņa pienākums ir palīdzēt izmeklēšanas orgāniem? Tu klusē? Svaidīgs gan tev tas godīgums. Ir jūsējiem, ir mūsējiem. Nē, Kostrov, cilvēkam jābūt skaidrībā — ar ko viņš turēsies kopā. Ja tu esi mūsu pusē, tad tev jācīnās par mūsu ideāliem. Vidusceļa te nav. Vai saprati? Tev, es redzu, visvairāk bail no Grieztā?

*— Man nav bail. Lai tikai atnāk, es ar viņu, ziniet, ko izdarīšu!

— Neko tu neizdarīsi. Viņam ir nagans, bet tev? Tu labāk palīdzi.

Piepeši ārā asi un griezīgi iekaucās sirēna, tā, kas bija uz kriminālmeklēšanas pārvaldes jumta. Tās balsij pievienojās kādas desmit citas. Pār pilsētu vēlās smaga, gari stiepta dunoņa.

— Atkal trauksme. — Daņilovs nodzēsa galda lampu un pacēla aptumšošanas aizkaru. — Kas tad tas! Paskaties, Kostrov!

Virs pilsētas šaudījāt prožektoru gaišmas kinžali. Piepeši divi no tiem sastapās, un krustpunktā iemirdzējās lidmašīnas korpuss. No jumtiem aizrīdamies sāka šaut zenīt-ložmetēji, dobji iedārdējās zenītlielgabali.

Uzlidojums. Ak tā gan. Vācieši virs Maskavas.

Daņilovs aizmirsa Kostrovu, viņš aizmirsa visu pasauli. Viņš redzēja tikai prožektoru sašķeltās debesis, kur gluži kā sarkani ziedi sprāgstot uzliesmoja šāviņi.

Kaut kur aiz namu jumtiem sāka celties blāzma.

— Kas tas? — Kostrovs jautāja. — Kas tur notiek, Ivan Aleksandrovič?

— Tur deg mūsu pilsēta, Miša. Karš ienācis arī Maskavā.

Bet blāzma iekvēlojās arvien spožāka. Dega kaut kur netālu, Trubnajas laukuma pusē. Nepārtraukti zvanīdamas, uz turieni aizdrāzās ugunsdzēsēju mašīnas. Kabinetā kļuva gaišs. Sārtās gaismas plandieni ik pa mirklim izrāva no tumsas sejas, kas izskatījās gluži kā nokrāsotas dzeltenas.

Daņilovs palūkojās uz Kostrovu. Tam raustījās vaigs.

— Ivan Aleksandrovič, — Miška aizsmacis teica, — es palīdzēšu. Izdarīšu visu, kas būs vajadzīgs.

Muravjovs

— Are, šite ir tas dzīvoklis. Šeit dzīvo Marina Alek-sejevna.

— Paldies, māmuļ. Jūs neuztraucieties, viņa par manu ierašanos būs priecīga, — viņš teica, cieši raudzīdamies aizdomu pilnajās sirmgalves acīs.

— Nu, ja nu tā ...

— Tikai tā un nekā citādi.

Sirmgalve attālinājās, vēlreiz aizdomīgi palūkojusies itpakaļ. Dievs vien zina kas tas par putnu. Lācīgs spēkavīrs, ģērbies gluži labi, varbūt tiešām radinieks.

Igors apsēdās uz soliņa pie lieveņa. No puķu dārziņa паса rūgtena, reibīga smarža.

«Gandrīz tāpat kā vasarnīcā, kā Razdoros.»

Tur šīs puķes auga pie paša lieveņa un vakaros smaržoja tikpat reibinoši. Kādreiz tās viņam šķita kā milzīgs, pūkains paklājs. Milzīga likās arī vasarnīca, pat sols. Bet ar ka'tru gadu viss kļuva mazāks un mazāks. Vasarnīca vairs neizskatījās tik liela — parasts vienstāva namiņš. Tad Igors saprata, ka viņš ir izaudzis, bet viss pārējais palicis tāds, kā bijis.

Pēdējo reizi viņš vasarnīcā bija trīsdesmit devītā gada vasarā. Ak, kas tā bija par vasaru! Agri no rīta viņi trijatā, Koļa, Volodja un viņš, ar divriteņiem brauca uz Maskavas upi, peldējās līdz pārgurumam, vāļājās zāle, smēķēja. Smēķēja pilnīgi atklāti, un tieši tas bija sevišķi patīkami.

Pēcpusdienā viņi devās uz ciemata nomali, uz inženiera Durnova vasarnīcu, kur bija volejbola laukums. Tur allaž gāja jautri. Inženieris pats gandrīz nekad nebija mājās — būvēja tiltus. Viņa sieva Aleksandra Aleksejevna, kaut gan jau dāma gados, ļoti mīlēja jaunatni un arī pati spēlēja volejbolu.

Vakaros viņi sēdēja uz soliņa pie ūdens sūknētavas un dziedāja par to, ka nažiem rokās junga Bils kaujas ar bocmani Bobu, un par «tālo dienvidu zemi, kur neauro puteņi...».

Bet līdzās soliņam bija žogs, arī aiz tā liegi un mulsinoši smaržoja puķes, un aiz šā žoga dzīvoja Inna.

Viņi kopā bija pavadījuši vasaras, kopā vizinājušies ar divriteņiem un kopā spēlējuši volejbolu. Bet tikai togad viņš ieraudzīja meiteni gluži kā pirmoreiz, it kā šo piecu ilgo gadu nemaz nebūtu bijis. Ieraudzīja, ka viņai ir smuidrs un vingrs augums, zeltaini mati, uzrauts deguns un dzimumzīmīte virs augšlūpas.

Innas klātbūtnē viņam gribējās vēl labāk spēlēt volejbolu, vēl ātrāk braukt ar divriteni. Gribējās izdomāt neparastus notikumus vai glābt meiteni no huligāniem. Nez kāpēc, spēlējot volejbolu (ja viņi nokļuva katrs savā komandā), viņš centās gremdēt bumbu tieši viņai, bet peldoties apšļākt ar ūdeni. Kas tik toreiz nevarēja iešauties prātā!

Reiz, atbraucis no Maskavas, viņš satika Innu stacijā, un viņi abi sāka iet no tās prom pavisam uz citu pusi, garām vasarnīcām, garām žogiem, pāri šosejai uz mežu.

Viņi gāja un klusēja, tikai dažbrīd saskārās viņu karstās rokas. Viņš paturēja Innas roku savējā, un viņa to neatrāva. Pēc tam viņš skupstija viņas siltās, raupjās lūpas, un viņa skūpstīja Igoru — nemākulīgi, tā kā skūpstās bērni.

Viņa visu laiku atkārtoja: «Igoriņ... Mīļais... Igo-riņ.» Kopš tās reizes viņi satikās katru dienu tajā pašā meža klajumiņā. Inna skrēja viņam pretī, un Igoram aiz maiguma kļuva aukstas rokas.

Maskavā viņi satikās retāk un tomēr bieži. Gāja uz kino, uz slidotavu.

Un tagad, ieraudzījis puķes, sajutis tās senās vasaras smaržu, Igors atcerējās Innu un nožēloja, ka nav piezva-’ r.ījis viņai. Viņš pat zināja, kā viņa gaida šo zvanu. Uzraušas ar visām kājām uz lielā, sarkanā dīvāna savā istabā, lasa un gaida. Vējš, pa logu ieskrējis, plivina viņas matus, viņa smieklīgi pūš uz tiem, ja tie krīt pār pieri.

Bet kā gan viņš var zvanīt, ko viņš tai teiks?... Visi puiši dodas uz fronti, bet viņš ...

Igors sēdēja uz soliņa, gaidīja Fļerovu, klausījās, kā trīc logu rūtis, un domāja par Innu. Pienāca nakts. Ta bija sevišķi melna, šī kara laika nakts, jo tumsu neklic-dēja gaisma no logiem.

Igors aizsmēķēja, uz mirkli apžilbdams no sērkociņa liesmas. Tikko acis bija pieradušas pie tumsas, viņš savā priekšā ieraudzīja vecīti ar gāzmasku par plecu.

— Ak tad sēžat? — tas pieglaimīgi vaicāja.

Jau no šīs balss vien Igoram kļuva nemierīgi ap sirdi. Viņš saprata, ka neparko netiks vaļā no šā cienījamā namu pārvaldes veterāna un ka vajadzēs vilkt ārā un uzrādīt apliecību, bet tas nepavisam nebija vēlams.

— Sēžu, onkulīti — Igors tomēr mundri atsaucās.

— Smēķējat?

•— Smēķēju.

— Vai jūs zināt, kādā attālumā no gaisa redzams papirosa kvēlojošais gals?

Igors atcerējās plakātus, ar kuriem bija apkarināta kriminālmeklēšanas pārvaldes patvertne, un stingri noteica:

— Zinu. — Un tūlīt nodzēsa papirosa galu.

— Vai jums tādi dokumenti ir, ka jūs esat Fļerovas

radinieks?

«Velna vecene tomēr nosūdzējusi,» Igors nodomāja un atbildēja:

— Kam gan vajadzīgi dokumenti, onkulīt, vai tad es neesmu viņai līdzīgs? Daudzi apgalvo, ka ļoti.

— Man jūsu līdzību noskaidrot nav laika...

— Onkulīt!

Igors nepaspēja pabeigt. Pienāca kāda sieviete. Murav-jovs nevarēja viņu tumsā labi saskatīt. Viņš tikai redzēja, ka viņa ir zēniski slaida un gara.

— Pie jums atnācis radinieks, pilsone Fļerova, — dežurants dzēlīgi nočērkstēja.

— Pie manis? — Balss bija zema, drusku piesmakuši. «Droši vien viņa smēķē,» Igors nodomāja.

— Es pie jums, Marina Aleksejevna, — Muravjovs piecēlās. — Varbūt aicināsiet iekšā?

Sieviete atvēra durvis un apstājās uz sliekšņa, teikdama:

— Lūdzu, radiniek!

Uzmanīgi izgājis cauri tumšajam priekšnamam, Igors nokļuva istabā. Viņš dzirdēja, kā saimniece nolaiž loga aizkarus un nospiež slēdzi. Kaktā iedegās dīvaina lampa: bronzas sieviete tur aiz kātiņa lotosa ziedu. Zaļa, nedzīva gaisma piepildīja istabu, kurā visas sienas bija nokārtas ar gleznām.

— Nu, es jūs klausos, radiniek. — Fļerova paņēma tievu papirosu.

«Ražots Latvijā.» Igors ievēroja.

— Nu, ko teiksiet?

— Es esmu Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes pilnvarotais, — Igors sacīja, vilkdams ārā apliecību.

— Tā, — Fļerova atsaucās, — interesanti!

Dziļi acīs viņai kaut kas ietrīsējās, pirksti sāka nervozi cilāt sērkociņus kastītē, un Igors saprata, ka viņa no kaut kā baidās. Un pēkšņi viņam gluži vai pati sirds pateica priekšā īsto, pareizāk sakot, vienīgo lēmumu.

— Jūsu draugs ir nogalināts.

— Zjama? — Fļerova gandrīz vai iekliedzās.

«Ahā, sākas!» Igoram pār muguru pārskrēja skudriņas.

— Kāpēc jūs iedomājāties viņu?

— Es ne...

— Atbildiet! Nu! Ātril

Pauze.

— Vai tad jums ir tikai viens draugs?

— Zjama posās uz fronti...

— Nemelojiet, jūs zinājāt, ka viņš ir Maskavā, viņam šovakar vajadzēja būt pie jums.

— Es...

—• Runājiet taisnību!

Un te notika kaut kas negaidīts. Fļerova sāka raudāt. Skaļi, pilnā balsi. To nu Igors nekādi nebija varējis paredzēt. Pa ceļam uz šejieni viņš btja izdomājis, ko visu varētu sagaidīt: melus, liegšanos, pat pretošanos, tikai ne asaras.

Bet sieviete raudāja un raudāja. Igors ielēja glāzē ūdeni un pasniedza viņai.

— Labi... Es pateikšu... Es visu... pati... — Fļerova sacīja, zobiem sitoties pret glāzes malu.

— Saņemieties.

Sai brīdī kaut kur gluži blakus atskanēja saraustīts, dobjš troksnis. Mirkli skanēja un apklusa. Taču tam sekoja otrs, trešais. Smalki jo smalki sāka džinkstēt loga rūtis. Kaut kur ārā ierējās ložmetējs. Tad pēkšņi nodārdēja briesmīgs grāviens. Stiklam šķindot, izgāzās loga rāmis. Nodzisa gaisma.

Igors pieskrēja pie loga. Debesīs prožektoru gaismas staros balti sprāga zenītartilērijas šāviņi.

Uzlidojums! Pirmais īstais uzlidojums!

— Marina Aleksejevna, — Igors pasauca.

Un pēkšņi viņš saprata, ka Fļerovas istabā nav.

Uzgrūzdamies mēbelēm, kaut ko apgāzdams, Igofs izskrēja uz lieveņa. Pagalms bija tukšs. Ielu pildīja mirdzoša, nedzīva gaisma. Tā izskatījās svešāda. Kādu simt metru attālumā viņš pamanīja skrejošu sievieti.

Viņa!

— Stāt! — Igors iesaucās. — Stāt, es šaušu! — Viņš izrāva naganu un metās skriet. Zem kājām pretīgi šņirkstēja stikli. Pēkšņi kāja paslīdēja un viņš smagi nogāzās uz ietves. Kreisā roka skaudri iesāpējās, bet Igors redzēja tikai Fļerovu, kas tūliņ, tūliņ pazudīs aiz stūra.

—? Stāt! — viņš vēlreiz iesaucās un izšāva gaisā.

No aizstūra pretī Fļerovai izskrēja milicijas patruļa. Viens cilvēks palika pie viņas, otrs piesteidzās pie Igora.

•*— Viss kārtībā, — Muravjovs teica, —• es esmu no kriminālmeklēšanas pārvaldes, palīdziet tur nogādāt aizturēto.

— Jums ir tikai viena iespēja, — Daņilovs piecēlās un pagājās pa istabu, — teikt patiesību.

FJerova klusēja. Viņa bija gluži kā sastingusi kopš ta brīža, kad viņu ieveda pārvaldē.

— Jūs dzirdat mani? Es saprotu jūsu stāvokli. Taču gribu atgādināt: ir kara laiks, kad likums divkārt bargāks. Iegaumējiet, ka tiesa vienmēr ņem vērā vaļsirdīgu atzīšanos. Es iziešu, bet jūs pasēdiet, padomājiet.

Viņa palika viena.

Enerģijas uzplūdam, ko bija radījušas bailes, liekot viņai bēgt prom no dzīvokļa, sekoja vispirms histērija, kad viņu veda pa tumšo Kariešmeistaru ielu, bet pec tam pilnīga apātija.

Viņai lidzās uz galda bija «Kazbeka» paciņa un sērkociņi.

Viņa paņēma papirosu un mēģināja aizsmēķēt. Neizdevās. Sērkociņi lūza cits pēc cita. Un tikai tad Marina pamanīja, ka viņai trīc rokas. Viņā gluži kā akla izpleta pirkstus acu priekšā.

Trīc. Kāpēc tā? Ko viņa izdarījusi sliktu? Ko? Nē, tas nekur neder. Kāpēc šis cilvcks runāja par tiesu? Tiesā slepkavas, spiegus, zagļus. Viņa taču neko nav nozagusi. Nevienu nav nogalinājusi... Zjama ir nogalināts. Bet kāds tam sakars ar viņu? Viņa, protams, izstāstīs. Visu pēc kārtas. Te ir papīrs, spalvaskāts. Viņa uzrakstīs. Pati uzrakstīs ...

Bet dziļi atmiņā jau bija iespiedušies vārdi: «...tiesa vienmēr ņem vērā vaļsirdīgu atzīšanos.»

...Tā diena likās sevišķi gara. Sauli bija aizsegusi gaiša dūmaka. Baturni gaidīja lietu. Skurbinoši un rūgti smaržoja puķes. Gaiss bija kļuvis mitrs un lipīgs.

No rīta viņa bija sabārusies ar Zjainu. Tāpat vien, aiz gara laika. Viņai negribējās vairs dzīvot šajā pilsētā, ēst smacīgajās šašliku pārdotavās, dzert kafiju krastmalā irti gaidīt lietu. Viņai gribējās braukt uz Sočiem. Sastapt paziņas, atsākt ierasti jautro, juceklīgo nakts dzīvi. Viņa nespēja iztikt bez tenkām un jaunumiem, bez elegantiem pielūdzējiem un pazīstamu kinoļaužu uzspēlēti draudzīgajiem apskāvieniem.

— Brauc prom, ja gribi, — Zjama teica, — es nebraukšu. Man te ir darīšanas. Un vai tad tiešām man

nav tiesību kaut vienu mēnesi gadā neskatīties tavu pie* dzērušo paziņu mūļos?

Viņam patiesi bija darīšanas. Viņš bija atbraucis pie kāda veca metālkalēja. Zjama gribēja uzrakstīt par veco meistaru žurnālam un pamācīties no viņa kalšanas mākslu. Zjama devās pie viņa agri no rītiem un mājās nāca tikai pievakarē. Viņš oda pēc kalves, nokaitēta metāla un oglēm.

Garlaicība Marinu dzina izmisumā. Sākumā viņa gāja Zjamam līdzi pie vecīša. Patiesi jūsmoja par smagajiem bareljefiem un smalkajiem šķīvjiem, dzēra skāņo vīnu un ēda staipīgo sieru. Bet drīz vien viņai tas viss apnika — gan varā kaltās figūras, gan laipnais, smaidīgais sirmgalvis, gan vīns.

Viņai bija jātiekas ar paziņām, katrā ziņā jākārto citu ļaužu dzīve, caurām naktīm jāstrīdas par mākslu.

— Tu saki, ka mīlot mākslu, — Zjama teica. — Te tā ir, tev līdzās, īsta māksla, nevis muldēšanās par to. Tu nekad nebūsi laba māksliniece — tu pārāk daudz par to runā. Bet jaunradei vajadzīgs klusums. Tā mīt tevī pašā, un to vienmēr ir bail klaji izrādīt tāpat kā mīlestību.

— Paskaties labāk pats uz sevi. Tad nu gan atradies mākslinieks — bijušais katordznieks.

Pateica — un tūliņ arī nožēloja. Zjama stāvēja bāls, tikai pirksti krampjaini pārcilāja otiņas, kas žāvējās uz palodzes.

— Jā, es sēdēju cietumā. Bet tur es strādāju. Biju spridzinātāju brigadieris. Es būvēju kanālu, un man beidzās termiņš, bet es paliku spridzināt granītu kanāla būvvietā vēl pusotra gada. Es tikai tur sapratu, kas ir jaunrade un kādam jābūt māksliniekam. Viņam jābūt cilvēku dižo veikumu, to pašu kanālu un jaunceltņu, cienīgam. Citādi viņš gluži vienkārši ir lieks.

Tad Zjama paņēma savu koferīti un devās pie vecā. Bet viņa palika.

«Nav labi,» Marina nodomāja, «nav labi, ka es viņu tā apvainoju. Viņš ir labsirdīgs. Viņš taču ir vienīgais cilvēks, kas man ne reizi nav pāri nodarījis. Cik ilgi viņš man pievērsa uzmanību un gaidīja! Ne tā kā citi. Tiem tikai viens prātā: uz restorānu, iedzert, bet pēc tam — gultā. Nē, velti es pret viņu tā izturējos ... Velti.» Nu nekas, vakarā viņa «nolaizīs brūces» ... Paņems no viņa' naudu un uz nedēļu aizlaidīsies uz S.očiem.

I npad, kad bija atrasts kompromiss, Marina nomierinā-l i Un, lai gan viņa skaidri zināja, ka vairs neatgriezies Batumi, viņai tomēr bija patīkami domāt par to, ka viņa noteikti pēc nedējas vēl atbrauks. Un Zjama viņu sagaidīs, un seja viņam būs laipna un priecīga. No Min domām kļuva labi ap sirdi, un viņa devās uz krastmalas .kafejnīcu kaut ko iekost.

Kamēr melnīgsnējais, dižūsainais, laupītājam līdzīgais viesmīlis vel nebija atnesis vīnu un kupatus, viņa domāja par to, kādus cilvēkus satiks Sočos un kā tur nopriecāsies par viņas ierašanos.

— Vai te ir brīvs?

— Jā, — viņa atbildēja un pacēla acis.

, Pie galdiņa stāvēja garš, sirms cilvēks. Kad tas apsēdās, Marina ievēroja rētu tā sejā un ordeni uz gaišo svārku atloka. *

Kādu brīdi viņi sēdēja klusēdami. Tad sāka raisīties valodas. Un atkal Marina kļuva tāda, kāda bija Maskavā: mēreni koķetīga, mēreni skumja un .asprātīga. Viņas jauno paziņu sauca par Vadimu Aleksandroviču jeb vienkārši par Vadimu. Viņš teicās esam ļeņingradietis. Polārais lidotājs. Marina juta, ka nespēj vairs rimties. Tā allaž sākās viņas kārtējā dēka. Pēc brokastīm viņi pastaigājās pa krastmalu, pēc tam iegriezās pie Vadirna dzīvoklī (viņa saimniekam bija brīnišķīga arba) ...

Tai pašā dienā viņi aizbrauca uz Sočiem. Marina tik vien paguva kā savākt mantas un uzrakstīt zīmīti.

Sočos viss ritēja tā, kā viņa jau bija iedomājusies. Skaļi, jautri, juceklīgi. Bija pazīstami mākslinieki, režisori, rakstnieki. Taču bija vēl arī Vadims. Marinai patika kopā ar viņu būt cilvēkos. Lidotājs, varonis. «Apskaužams vīrietis.»

Bet viņš pret Marinas paziņām bija atturīgs. Atturīgs, tomēr devīgs. Tikai kad Vadims sēdās spēlēt kārtis, viņš kļuva pavisam citāds. Viņa acis tad bija tukšas un saltas, seja ieguva divainu izteiksmi, kāda mēdz būt medniekam.

— Viņš ir īsts vīrietis, —• draudzenes teica Marinai, — viņam tīk risks. Redzi, kāda viņam seja?

Vadims nekad nepaspēlēja un nekad neatlaida parādus. Par viņu runāja: — Tas jau ir sātans, ne cilvēks.

Rīta pusē, kad viņi palika divata, Marina Vadimu alkatīgi apskāva. Viņš bija spēcīgs kā profesionāls sportists. Viņa stāstīja Vadimam par sevi, par Zjamu ... Stāstīja un baidījās cerēt, ka šī ir tā laime, kuru viņa bija gaidījusi visu mūžu.

Vadims aizbrauca pēkšņi. No rīta viņi gāja uz pludmali, bet ceļā sastapa kādu cilvēku. Tas kaut ko pateica Vadi-mam, un viņš tūdaļ kļuva steidzīgs.

Viņš saposās ātri kā karavīrs. Atstāja Marinai desmit tūkstošus naudā un divus uzvalkus.

— Maskavā pēc tiem iegriezīšos. Gaidi ...

Bet vakarā galvaspilsētas žurnāla fotokorespondents Miška Poseļskis pastāstīja, ka pirms divām dienām kolhozā «Vīnkopis» kāds apdullinājis sargu, uzlauzis seifu un aiznesis trīssimt četrdesmit tūkstošus. Taču Miškam neviens neticēja. Visi viņu pazina kā traku muldoņu.

Protams, Batumi Marina neatgriezās. Desmitajā jūnijā, karstuma nomocīta un iedegusi gluži melna, viņa nolēma doties prom. Gribējās aizšaut uz Ļeņingradu, tur Polārās aviācijas pārvaldē uzzināt Vadima adresi un tad abiem kopā aizbraukt uz Latvijas jūrmalu. Latvijā vēl pagaidām bija «eksotika», un kinoļaudis, atbraukuši no turienes, stāstīja brīnumu lietas.

Taču Maskavā viņa sāka griezties kā vāveres ritenī: kārtoja darīšanas, zīlnieču valodā runājot, viņai bija daudz veltīgu klapatu. Nauda tika iztērēta. Pagadījās haltūra kinostudijā «Mosfiļm» — maza lomiņa ar vārdiem, un viņa palika. Bet pēc nedēļas sākās karš.

Veselu mēnesi viņai neviens nezvanīja, neviens nenāca viesos. Viņa gluži vienkārši bija aizmirsta. Un tad viņa sāka justies ļoti vientuļa. Viņa bija palikusi viena šajā milzīgajā pilsētā, ko nodarbināja bargi un svarīgi jautājumi. Reizē ar vientulību uzmācās bailes. Tad Marina piezvanīja. Zjarna bija mājās. Viņš sagaidīja Marinu, uzvārīja kafiju, ielēja konjaku, un viņa saprata, kur ir viņas īstais patvērums, un visu nakti kala viņu abu turpmākās dzīves plānus. Bet otrā rītā, nomierinājusies un pilna ciešas apņēmības sākt jaunu dzīvi, Marina atgriezās savās mājās. Pārcilādama skapī lietas, atrada Vadima uzvalkus. Un viņai kļuva skumji. Tie piederēja gluži citai, bezrūpīgai, jautrai dzīvei... Droši vien Vadims jau ir frontē. Vai viņi vēl satiksies?

Viņš atnāca pēc divām dienām. Neskuvies, saburzītā uzvalkā.

— Vai tad tu neesi frontē?

— Pagaidam ne. Esmu ļoti noguris. Rit parunāsimies.

Otrā rītā Vadims izņēma no čemodāna robežsargu komandiera formas tērpu.

— Tu taču esi lidotājs! — AAarina izbrīnījās.

Vadims pasmīnēja ar lūpām vien un rakņājās tālāk pa

čemodānu. Marina piegāja un palūkojās viņam pār plecu. Čemodānā bija biezas naudas pakas, divas pistoles, daudz dzeltenu patronu.

— Kur tu to visu ņēmi?

Vadims neatbildējis savāca patronas, izbēra tās uz galda, sadabūja čemodānā dažas aptveres un tāpat klusēdams sāka tās piepildīt.

— Kāpēc tu klusē?.! Dzirdi! Kāpēc?!

Vadims klusuciešot iebīdīja aptveri pistoles rokturī. Atskanēja nepatīkams klikšķis.

— Tā. — Vadims piegāja pie viņas, šūpodams plaukstā blāvi spīdīgo, melno pistoli. — Tevi interesē, kur es ņēmu ieroci? Ja? Man tāda profesija.

— Tu taču esi lidotājs?

— Jā, es esmu «lidotājs». Es lidoju un, paldies dievam, lejā nelaižos. Es esmu ekspropriators, skaidrs? Nu ja gribi vienkāršāk — «uzlidolājs».

Un viņa atcerējās Mišku Pose|ski, tā stāstījumu par seifa uzlaušanu.

— Tātad tu toreiz kolhozā ...

— Ne jau es viens. Kopā ar tevi.

— Es neko negribu zināt.

— To tu pasaki Iekšlietu tautas komisariātā. Tu taču dzīvoji no šīs naudas.

— Kaut velns to būtu parāvis!...

— Tā ir patētika, tā sakot, fragments no melodrāmas. Bet čekistiem tik fakti.

— Kādi fakti... Vai tu dzirdi, kādi?!

— Neesmu jau kurls, dzirdu. Pirmais — nauda. Otrais — tu man noderēji par aizsegu. Trešais — slēpi manas mantas. Ar jebkuru no šiem faktiem pietiek, lai tevi ietupinātu uz desmit gadiem. Bet, tā kā tagad ir kara laiks, tad — lai nošautu.

Viņa padevās. Taisnību sakot, piespieda sevi padoties. Viņas rīcību tagad noteica tikai bailes. Vadiniam bija vajadzīgi dokumenti, pareizāk sakot, vajadzēja kaut ko izlabot nakts caurlaidē. Viņa iedeva Zjamas adresi...

Visu uzrakstījusi, Fļcrova nolika spalvaskātu un pēkšņi kļuva apbrīnojami mierīga, nejuta vairs nekādu baiļu.

— Viss skaidrs. Grašu nogalinājis Grieztais. Mākslinieka noslepkavošana ir viņa pirmais noziegums Maskavā. Vai saprotat, biedri, pa pilsētu staigā robežsargu komandieris. Var gan būt, ka viņš jau mainījis savu ārieni. Bet tas vairs nav svarīgi. Asinis ir izlietas. Viņam nav dokumentu, tātad gaidāma jauna slepkavība. Viņš brīvi staigā pa pilsētu. Arī signāli ir satraucoši. Kāds laiž raķetes virs jumtiem. Nevajag aizmirst: Sirokovs ir bijušais baltgvardu bandas loceklis. Tādam ir tīrais nieks saostīties ar fašistiem. Pagaidām tas ir tikai pieņēmums. Pagaidām.

Daņilovs apklusa un palūkojās uz puišiem. Viņu sejas bija nogurušas un pelēkas. Tikai Muravjovs sēdēja spirgts, it kā visu nakti būtu gulējis. Jaunība.

— Es domāju, Ivari Alcksandrovič, — Pojesovs piecēlās, — ka Sirokovs jāgaida vai nu pie Miškas, vai pie Fļerovas.

— Vai tu par Mazo Botānisko esi aizmirsis?

— Tur viņu nav ko gaidīt. Pirms stundas no rajona nodaļas paziņoja, ka sestais nams nodedzis.

— Kā tad tā?

— Ļoti vienkārši. Uzkritusi degbumba.

— Nelaikā gan. Vai saimniece dzīva?

— Mantu glābusi, apdegusi. Ielikta slimnīcā.

—• Tu, Poļesov, aizbrauc uz šo slimnīcu. Uzzini, kas un kā. Domāju, ka uz turieni jāaizsūta kāda no meitenēm. Apspriede beigusies. Muravjov, tu iesi pie Fļerovas. Tur gaidīsi Sirokovu. Es parūpēšos, lai tev iedod palīgus, māju ielenks. Sarapov, paliec, jāaprunājas.

Muravjovs

— Vai gribat, es jums uzvārīšu kafiju. īstu, melnu kafiju. Tā ļoti palīdz, kad gribas gulēt.

— Es nezinu, tā kā neērti.

— Kas nu par neērtumu, saimnieks šeit esat jūs, tikai pavēliet.

— Tā nu gan nevajag, Marina Aleksejevna ...

— Es tikai pajokoju, sēdiet un gaidiet. Tūliņ būs burvīga kafija, man to iemācīja vārīt kāds večuks Batumi.

Fļerova izgāja. Dzīvoklī bija neparasti kluss. Igors apskatīja klusās dabas pie sienām, un vienubrīd viņam sāka likties, ka nekāda kara nav. Klusums viņu apņēma ka

valkans plīvurs. Gaisu istabā bija saslāņojuši zili tabakas dūmi.

«Jāatver logs. Noteikti jāatver logs, citādi es aiz-migšu.»

Igors piegāja pie veca atzveltnes krēsla, kas bija pārklāts ar izdilušu zvērādu, apsedas, izstiepa kājas un pēkšņi sajuta nāvīgu nogurumu. Acis sāka lipt ciet. Murav-jovs dziļi ievilka papirosa dūmus.

«Pielūko, Igor, tu dodies uzdevumā kā vecākais. Es sarunāju, māju aplenks. Kur izvietot cilvēkus, paradis milicijas nodaļas pilnvarotais. Ja kas gadās, šauj, bet labāk saņem dzīvu. Viņš mums ļoti vajadzīgs, tas Širo-kovs, dzīvs vajadzīgs. Sis tas jānoskaidro.»

Igors piecēlās un palūkojās āra pa logu. Iela bija tukša.

Tas ir labi, tātad nodaļas puiši paslēpušies, kā pienākas. Piepeši viņš satrūkās: ja nu kāds viņu logā redzējis? Muravjovs aizvilka aizkarus un atkal apsēdās krēslā.

Istabā čērkstēdams atdzīvojās reproduktors:

«Labrīt, biedri! Pārraidām Padomju Informācijas biroja ziņojumu.

22. jūlijā mūsu karaspēks cīnījās Petrozavodskas, Por-hovas, Srtioļenskas un 2itomiras virzienā. Būtiskas pārmaiņas karaspēka stāvoklī frontēs nav notikušas.

Mūsu aviācija 22. jūlijā notriekusi 87 pretinieka lidmašīnas. Padomju aviācija zaudējusi 14 lidmašīnas.

Pēc papildu datiem, naktī no 21. jūlija uz 22. jūliju, kad vācu lidmašīnas mēģināja masveidīgi uzlidot Maskavai, iznīcināti 22 vācu bumbvedēji. Jāatzīst, ka nakts uzbrukuma apstākļos šie pretinieka zaudējumi ir ļoti lieli. Mūsu nakts iznīcinātāju aviācijas un mūsu zenītlielga-balu uguns izkliedētas un demoralizētas, vācu lidmašīnas lielāko daļu bumbu nometa mežā un uz lauka Maskavas tuvumā. Neviens no militārajiem objektiem, kā arī neviens no pilsētas saimniecības objektiem.nav cietis.

Jāuzsver, ka pašaizliedzīgi rīkojās ugunsdzēsēju komandas, milicijas darbinieki un Maskavas iedzīvotāji, ātri apdzēšot degbumbas, ko uz pilsētu nosvieda atsevišķas lidmašīnas, kurām bija izdevies izlauzties, kā arī likvidējot ugunsgrēkus.»

Igors vērīgi noklausījās ziņojumu. Pat ar divkāršu interesi. Galu galā viņš taču bija nakts notikumu līdzdalībnieks.

Saimniece nenāca. Muravjovam nebija vairs spēka gaidīt. Acis grauza, it kā tajās būtu iekļuvušas ziepes. Igors tās aizvēra, uz mirkli atvēra, tad atkal aizvēra. Istaba sāka šūpoties, pa to šaudījās zeltainas dzirkstis. Apkārtējie priekšmeti te attālinājās, te atkal tuvojās. Ķermeni pārņēma stingums un miers. Gar logu grabēdams aizbrauca tramvajs. Zemos toņos nodžinkstēja rūtis. Bet Igors to vairs nedzirdēja. Viņš gulēja.

Marina ienāca pēc minūtēm desmit. Muravjovs gulēja, nevarīgi nokāris roku gar krēslu.

«Lai,» viņa nolēma, «lai paguļ vien. Durvis ir ciet, un, ja kāds zvanīs, es viņu pamodināšu.»

Viņam gāzās virsū milzīgs vilnis, dārdošs un elastīgs. Igors gribēja iekliegties un pamodās. Gar logiem brauca tramvajs. Muravjovs paskatījās pulkstenī. Desmit. Tātad viņš gulējis četras stundas. Neko teikt, labs slēpņa vecākais. Viņš grasījās piecelties, kad izdzirda balsis.

— Kā lai es zinu... Tu atnāc un aizej... Es tev nejautāju, ar ko tu pavadi naktis...

«Marina.» Igors pazina.

— Kas tas ir — greizsirdība? Vai slikti iestudēta loma? Es vairs tevi nepazīstu.

Muravjovs sāka celties stāvus un tikko neiekliedzās aiz sāpēm. Notirpušajās kājās dūrās simtiem adatiņu.

«Ak kungs, tā tik vēl trūka!»

Pārvarēdams sāpes, viņš tomēr piecēlās un spēra pirmo soli. Bet balsis aiz durvīm turpināja strīdu.

— Protams, tu mani nepazīsti. Kur es esmu, kā es dzīvoju, ko es daru — tev viena alga. Tu esi pajautājis, vai man ir nauda?

— Re, kas tev prātā. Nauda... Bet kā tad paliek ar jūtu skaidrību un svētumu, kuru tu tā mīlēji?

— Skaidrību? Par kādu skaidrību tu vari runāt? Tu to esi nogalinājis tāpat kā Zjamu ...

— Pagaidi! Kā tu zini, ka viņš ir nogalināts? Tu taču neesi izgājusi no mājas.

* — Es...

— Jā, tu. Varbūt tomēr biji izgājusi? Tu klusē? Ka tu uzzināji par viņa nāvi? Runā!

— Viņa ir Sapinusies, Grieztais, sapinusies, fakts, — aiz durvīm teica vēl kāds.

«Viņi ir divi, tikai divi.»

Ipiis juta, ka pār muguru pārskrien drebuļi. Tā allaž un 11/ .1 būt bērnībā pirms kautiņa. Viņš izņēma-no kaba-l.i uaganu, uzvilka gaili.

liet aiz durvīm tā pati balss, aizsmakusi un zema, jo-l'inļam centās pārliecināt Griezto:

Viņa ir saostījusies ar čekistiem. Sī maita mūs no-(In Nu, ko tu vēl gaidi!

— Tā, — Grieztais teica. Viņa balss aizlūza un kļuva draudoša. — Tā. Tātad jūs, kundze, esat kļuvusi gluži vienkārši par tiskālu vai, kā pie jums tur kriminālmeklē-■ •inas pārvaldē saka ...

— Vadirn... Tu mani nesaprati. Es zvanīju uz turieni pa telefonu. Es biju aizgājusi līdz automātam.

— Vieni meli rada citus. Tu nevarēji tur piezvanīt, mēs pārgriezām telefona auklu. Kā tu uzzināji?

Noskanēja pļauka.

Jāpagrūž tikai ar kāju durvis. Tas nemaz nav grūti. Tikai jāpagrūž. Pēc tam jāiziet un jāpavēl viņiem pacelt rokas. Taču Igoru bija pārņēmis nodevīgs vājums. Durvis dalīja dzīvi divās daļās. Sī puse ir ierasta, te dzīvo viņš, Inna, māmiņa, māsa. Dzīvo viņa draugi un sapņi. Otra puse ir briesmīga, tur nogalina, sit sievieti... Viņš ieies, atskanēs šāviens ...

— Pagaidi! — sieviete smalkā balsī iekliedzās.

Igors atgrūda ar kāju durvis un iegāja blakusistabā.

— Rokas augšā! Nu! Nošaušu, ja kustēsieties.

Sirokovs stāvēja tuvāk pie durvīm. Otrs — viņu Mu-

ravjovs redzēja pa acu galam —, drukns un pazems, lēni kāpās atpakaļ uz bufetes pusi.

— Māja ir ielenkta. Pretošanās nelīdzēs.

Un šai mirklī Igors pieļāva kļūdu. Visu uzmanību viņš bija koncentrējis uz Griezto un aizmirsis otru, kas raudzījās uz viņu ar spīvu naidu. Tikai uz divām sekundēm viņš izlaida to no redzeslauka. Smaga vāze gluži kā šāviņš pārlidoja pāri istabai un atsitās viņam pret krūtīm. Igors paspēra soli atpakaļ un nokrita, aizķēries aiz krēsla.

Viņš dzirdēja saucienu: «Bēdz!» — un krizdams divreiz izšāva uz to otro, drukno cilvēku.

Grieztais metās uz durvīm.

Marina redzēja, kā nokrita Muravjovs, kā lēni gar sienu zeme noslīdēja bandīts, uz lūpām viņam burzguļoja asinis, un viņš kļuva līdzīgs lupatu lellei. Viņa redzēja Va-dimu skrienam uz durvīm un raujam ārā no kabatas pistoli. Tad viņš pagriezās un pacēla to.

«Beigas,» Igors nodomāja. Stobra melnais caurums viņam likās milzīgs un briesmīgi dziļš.

Marina redzēja pakritušo pilnvaroto un Vadimu, kas mērķēja uz viņu ar pistoli. Un pēkšņi viņa atcerējās, kā bija ienesusi kafiju un ieraudzījusi šo stipro, skaisto, vēl pavisam jauniņo zēnu aizmigušu. Viņš gulēja gluži kā bērns, galvu uzlicis uz krēsla ruļļa, un vaigi viņam bija sārti kā bērnam, tikai uz virslūpas auga melnas pūkas.

«Droši vien vēl neskujas,» viņa tobrīd nodomāja. Atmiņu aina uzplaiksnīja un nodzisa. Tā ilga nepilnu sekundi. Marina paspēra soli uz priekšu. Viņai trāpīja divas lodes. Sāpes viņa nejuta, bet trieciena spēks viņu atsvieda sānis un nometa uz grīdas.

Muravjovs ieraudzīja, ka Marina lēni slīgst lejup. Siro-kova vairs nebija. Viņš pielēca un metās uz izeju. Priekšnamā ^aizcirtās durvis, dobji nodunēja šāviens, pēc tam kaut k*as smagi, ar troksni novēlās. «Vai tiešām būs nogalināts?»

Igors izdrāzās šaurajā, tumšajā gaitenītī un paklupa pār milicijas nodaļas pilnvarotā līķi.

«Kāpēc viņš nāca iekšā? Kāpēc? Viņam taču vajadzēja gaidīt, kamēr Grieztais ies ārā.»

Un tad viņš saprata, ka Sirokovs ir aizbēdzis. Aizbēdzis tieši pa to spraugu, kuru viņam pavēra pilnvarotais.

Daņilovs

— Nu, Muravjov, tu nu gan esi pastrādājis tādas lietas. — Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks noliecās pār nogalināto. — Abas divas sirds apvidū. Tu tiešām tik trāpīgi šauj, vai tas gadījās nejauši?

— Nejauši, biedri priekšniek.

— Par kautrību pienākas uzslava. Bet pastrādājis tu tomēr esi gan. Visu pilsētu sacēlis kājās. Kliedzieni, svilpieni, šaušana. Grieķu uzbrukums ūdens sūknētavai, nevis slēpnis. Slēpnis ir tad, kad klusu sēž un klusu saņem ciet.

Daņilovs, sēdēdams pie galda, vērīgi un cieši aplūkoja istabu. Viņš gandrīz nedzirdēja, ko saka pārvaldes priekšnieks. Divi sanitāri tikko bija aizveduši uz slimnīcu ievainoto Fļerovu.

— Kā ir? — Ivans Aleksandrovičs jautāja ātras palīdzības ārstam.

— Kā tad var būt? — Ārsts bija neizgulejies, sarka-

ii un, gluži kā ar asinīm pieplūdušām acīm. — Kad grie-1 , tad redzēs.

Drūmi joki.

Zvaniet ... Tikai cerību ir maz ...

Daņilovs saprata, ka Igors kādā brīdī pieļāvis kļūdu, laši tā pazudinājusi pilnvaroto Kozlovu un Fļerovu, atņēmusi izmeklēšanai Grieztā līdzzinātājā liecības un de-\usi iespēju aizbēgt Sirokovam.

«Visdārgāk maksā mūsu kļūdas,» viņš domāja. «Kriminālmeklēšanā vispār nedrīkst kļūdīties, citādi — asinis un nāve. Bet to zēnam nedrīkst teikt. Var slikti beigties. Viņš ir labs puisis. Kļūda. Ko lai dara? Mēs abi esam kļūdījušies. Es un viņš. Man vajadzēja pašam nākt uz eejieni. Bet es taču neticēju, ka Sirokovs ieradīsies pie viņas vēl pēc slepkavības, tas ir pretrunā ar loģiku. Pēc mantām viņš varēja atsūtīt savu palīgu. Kāpēc viņš nāca?»

Un tad Daņilovs viņu saprata. Saprata nevis kā profesionālis, bet kā vīrietis. Sirokovs bija nācis pie sievietes. Viņš taču ir pozētājs, tas Sirokovs. Pozētājs un švīts.

Vai viņš ies pie Miškas? Nē. Neies. Viņam tagad ir jānoslēpjas. Jāpaglābjas. Alā jāielien. Tad vajadzēs meklēt šo alu.

— Ivan Aleksandrovič, kad pabeigsi, ienāc pie manis! — Priekšnieks uzlika cepuri.

Pārvaldē Daņilovs atgriezās pēc stundām divām. Murav-jovu aizsūtīja ar automašīnu, bet pats gāja kājām, nebija jau nekāds gaisa gabals. Viņš lēni soļoja pa Kariešmeis-taru ielu. Ar izbrīnu vēroja, cik ikdienišķa izskatās pilsēta. Ir taču karš, bet sievietes joprojām pievilcīgas, ģērbušās elegantās kleitās. Rau, stāv pulciņš vīriešu, veselīgi puiši gaišos uzvalkos, acīmredzot no «Kinohronikas», stāv un smejas pilnā kaklā.

Tas ir labi, vareni, ka viņi smejas. Ja jau smejas, tātad tic, ka viss ir pārejošs: gan bombardēšana, gan mūsējo atkāpšanās. Pārejošs. Mūs iebiedēt nevar. Mēs neesam no tiem.

Daņilovs pārgāja ielas otrā pusē, kur atradās «Errni-tāža», un iestājās rindā pēc gāzētā ūdens. Izdzēra glāzi ūdens ar iedzeltenu, skābu sīrupu un nopirka saldējumu.

Tā viņš arī iegāja kriminālmeklēšanas pārvaldē — ar saldējumu rokā. Milicis pie ieejas viņu izbrīnījies sveicināja. Bet pēc tam neizpratnē noskatījās pakaļ, pārsteigts par neredzēto vaļību.

— Biedri Daņilov! — Pa gaiteni skrēja priekšnieka palīgs. — Jūs izsauc!

Arī pie priekšnieka viņš iegāja, turēdams rokā saldējumu. Un tikai pie galda, gribēdams aizsmēķēt, apjēdza, ka rokas aizņemtas ar nepiedienīgu priekšmetu,

— Ko tad tu, Ivan Aleksandrovič, saldējumu esi nopircis?

— Esmu gan.

— Kāpēc tad neapēdi?

— Aizmirsu.

— Gadās. Ņem un laizi nost, citādi sāks pilēt.

— Es neēdu saldējumu.

— Kāpēc tad pirki?

— Saprotiet...

— Saprotu. Atdod to sekretārei, citādi vēl notecināsim grīdu.

Priekšnieks piezvanīja.

— Anna Sergejevna, re, Ivans Aleksandrovičs sadomājis jūs pacienāt. Ņemiet, ņemiet!

Daņilovs atdeva mīksto saldējumu pārsteigtajai sievietei, atviegloti uzelpoja un iebāza roku kabatā pēc papirosiem.

— Tu nopirki pēdējo saldējumu, Daņilov, — priekšnieks teica, — nu vairs tā nebūs. Daudz kā vairs nebūs. Maskavā sāksies grūti laiki. Es biju partijas pilsētas komitejā. Valstī ievieš pārtikas kartītes. Bet par to — par mūsu stāvokli parunāsim partijas sapulcē. Tagad kaut kas konkrētāks. Atceries, Spānijā fašisti uzbruka Madri-dei ar piecām kolonnām. Tā bija?

— Nē, tā gan ne. — Daņilovs pieliecās tuvāk galdam.

—- Tā noteikti nebūs. Kur viņi ņems pie mums Maskavā

piekto kolonnu — pagrīdi? Kur?

— Ko tu man politābeci māci? Es izteicos figurāli. Drošības orgāniem ir ziņas, ka fašisti grib radīt pilsētā paniku, No Sarkanās Presņas rajona ziņots, ka naktī bombardēšanas laikā kāds laidis raketes stacijas virzienā.

— Tā.

—• Tā nu tas ir, ja. Paredzams, ka ienaidnieka aģentūra centīsies atrast palīgus visādu salašņu — kriminālnoziedznieku, pašlabuma tīkotāju un tamlīdzīgu elementu vidū. Tavai grupai jāķeras pie šā raķešu jautājuma. Es domāju Sarkano Presņu.

— Vai citos rajonos arī bijušas?

Jā. Bet tur strādās citi.

Un kā tad Sirokovs?

— Strādāsi paralēli.

Sirokovs un Potapovs

— Nu, kā ir, «baltais bruņiniek»! Dabūji? Ar bābieti biji sapinies!

— Būtu labāk stāvējis klusu, Sergej.

— Ak tu mani baidīsi, gnīda, sāc jau aizmirsties! Es levi, starp citu, varu ari nožmiegt.

— Tu man šitādas runas izbeidz! Dzirdi, izbeidz!

— Neizbeigšu vis! Tikmēr neizbeigšu, kamēr tu nesapratīsi, kas jādara.

— Nu apgaismo, garīgais gans, apgaismo. Tikai neaizmirsti, ka es neesmu dievbijīga vecīte.

— Tu esi idiots, Andrej. Vai tiešām tu nesaproti, kas tev jādara?

— Nesaprotu.

— Vāc kopā uzticamus Jaudis. Tādus, kas līdz ausīm aptraipījušies. Ar asinīm aptraipījušies.

— Tad jau bandu.

— Nē, grupu.

— Čekai tas ir vienalga.

— Drīz te būs vācieši. Pie manis bija cilvēks no turienes.

— O-o-o!

— Viņš teica: ir laiks.

— Kam «laiks»?

— Pagaidām jālaiž raķetes. Katru nakti raķetes. Pēc tam būs jāaplaupa veikali, dzīvokļi, jāsēj panika. Nauda, dokumenti, ieroči — viss jau ir.

— Paniku sēt es neprotu, baumas izlaist arī ne, bet šaut es protu.

— Nu tad varēsi šaut, cik gribi. Tikai nevis viens, bet kopā ar cilvēkiem. Vai cilvēki būs?

— Jābūt.

— Sūtīsim pie viņiem uzticamu cilvēku, bet tev vajadzēs uz kādu laiciņu nolīst. Ed, dzer, atpūties.

— īsta Riča. Kūrorts.

— Kaut kas līdzīgs.

— Vai ilgi būs jāgaida?

— Nedējas divas trīs, tai vācieši pienāk tuvāk.

Daņilovs

Iezvanījās telefons, un viņš tūliņ pacēla klausuli.

— Sarapovs ziņo.

— Nu, kas jauns?

— Pie Miškas viss klusu. Gaidīt?

— Nevajag. Miška zina?

— Jā.

— Brauc uz pārvaldi. Viņš pats tiks galā, ja kas gadīsies.

— Klausos!

Maskava. Augusts

Daņilovs skatījās kalendārā. Viņš tikko bija norāvis priekšpēdējo jūlija lapiņu. Ko gan varēja teikt par aizvadītajām trīsdesmit dienām? Laikam jau neko labu. Noteikti neko labu. Jūlijs Daņilovain bija bijis neparasti grūts. Graša lieta pagaidām uz priekšu nevirzījās. Pēc neveiksmīgā slēpņa Fjerovas dzīvoklī Sirokovs pazuda kā ūdenī iekritis. Nekādi operatīvie pasākumi nelīdzēja. Protams, ja nebūtu kara, Grieztais, iespējams, jau sēdētu iepriekšējā ieslodzījuma cietumā. Taču situācija, kāda bija izveidojusies Maskavā, neļāva Daņilovam visus spēkus veltīt Grieztā meklēšanai. Pārāk maz cilvēku bija palicis kriminālmeklēšanas pārvaldē, un pārāk daudz darbu uzgūlis viņu pleciem. Milicijas stingri noteiktās funkcijas izpletās līdz galīgi neskaidrām robežām. Tagad tās darbības sfērā nokļuva pilnīgi viss: rūpnīcu apsargāšana, patrulēšana naktīs, palīdzības sniegšana tiem, kas cietuši ienaidnieka uzlidojumu laikā. Sevišķi lielas grūtības sagādāja pasu režīma pārkāpēji. Maskava bija kļuvusi par pārsūtīšanas bāzi pilnīgi visiem bēgļiem no rietumu apgabaliem. Pilsētas dežuranta ikdienejos pārskatos bija papilnam ziņu par sīkiem pārkāpumiem, kurus sakarā ar sarežģīto situāciju vajadzēja atstāt bez ievērības.

Maskavas milicija un, protams, arī kriminālmeklēšanas pārvalde pārgāja uz kazarmu režīmu. Ivans Aleksandro-vičs gan dažkārt pamanījās aiziet uz mājām, lai tiklos ar Natašu, tomēr šīs tikšanās bija īsas.

Taču, lai ko arī Daņilovs darīja, viņš nemitīgi domāja par Graša noslepkavošanu. Diemžēl pagaidām nevarēja nopratināt Fjerovu. Viņa joprojām bija ļoti smagā stā-

Mi Viņas liecībā, kas bija uzrakstīta jau agrāk, Dāņi-i > uzgāja vairākus interesantus faktus, ko vajadzēja i l .iidrot un, galvenais, izvērst. Pagaidām nekā nebija i i ziņot arī Kostrovam. Miška pastāvīgi dzīvoja pa māju, i .mlidams Sirokova ierašanos. Viņa dzīvoklis tika novēmi' cauru diennakti, taču līdz šim tas viss nebija devis nekādus rezultātus.

Aizvakar Ivanu Aleksandroviču bija izsaucis kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks.

— Sēdies, Daņilov, — viņš teica. — Ar ko iepriecināsi?

— Pagaidām ne ar ko.

— Tātad viss bez pārmaiņām?

— Pagaidām jā.

— Es domāju, ka Grieztais ir «nogruntējies». Zini, tā aka zemūdens flotes jūrnieki. Pēc uzbrukuma, lai piemānītu akustiķus, zemūdene nolaižas dibenā un nogaida.

— Tur jau ir tas joks, ka viņš nogaida. Tikai ko un, galvenais, kur? Ilgi viņš neizturēs. Sirokovs šā vai tā parādīsies tuvākajās dienās.

— Biedri no Valsts drošības dienesta ziņo, •— priekšnieks atvēra seifu un izņēma no tā plānu mapi, — ka mūsu izlūki noskaidrojuši, it kā Maskavā ieradies rezidents ar iesauku Tēvs, un šis «tētiņš» formējot sev bandu no kriminālnoziedznieku vidus. Vai tev ši iesauka neko neatgādina?

— Nē. Var jau pārcilāt. Trīs tādi bija. Taču nevienu no tiem aizdomās turēt nevaru.

— Kāpēc?

— Viens bija Gavrilovs. Viņu nošāva Mazajā Bronna-jas ielā.

— Tas, kurš pa maiznīcām saimniekoja?

— Tas pats. Otrs ir Smiglo, viņš atrodas Sibīrijā, nometnē. Trešais — Kņazevs. Pulksteņmeistars. Ar akūtu diabētu ievietots slimnīcā.

— Tad būs kāds jauniņais.

— Nedomāju vis. Drīzāk kāds no recidīvistiem. Vai bez iesaukas cits nekas nav zināms?

— Nē, cits nekas.

— Pamaz.

— Tur jau ir tas joks. Nu paskaties pats, Ivan Alek-sandrovič, kā sanāk. Sirokovs parādās, pastrādā noziegumu un pazūd. Kur palicis? Mēs esam visus atlikušos midzeņus pārķemmējuši, visus kriminālistus izpurinājuši, bet viņa nav. Es te skatījos vecas lietas un atradu kādu interesantu ierakstu.

Priekšnieks padeva Daņilovam biezu mapi.

— Palūk, šeit, kur pasvītrots. Tas ir Osipova nopratināšanas protokols. Nu atceries, viņu aizturēja Mitiščos.

— Kā nu ne, atceros gan, viņš toreiz tik tikko vēl neaizbēga ar viņējo mašīnu,

— Pareizi. Lasi.

— «Es par Sirokovu varu pateikt tikai to, ka viņam Maskavā ir nevienam nezināms dzīvoklis, kurā viņš slēpjas un vienmēr var aizņemties naudu.»

— Nu, interesants ieraksts?

— Jā, patiešām. Varbūt tas ir kāds no viņa agrākajiem «kolēģiem».

— Tieši tāpat domā arī Valsts drošības dienesta darbinieki. Viņi šo versiju pašlaik pārbauda. Taču viņiem ir savs darbs, mums atkal savs. Tāpēc ir jāmeklē.

— Jūs varētu atbrīvot manu grupu no kārtējiem darbiem.

— Nevaru. Cilvēku nepietiek, tā ka visu dariet paralēli. Kā iet ar Kostrova dzīvokļa novērošanu?

— Nav nekā interesanta.

— Tad būs jāizbeidz. Cilvēki ir ļoti vajadzīgi.

— Pagaidīsim vēl nedēļu.

— Nevaru. Trīs dienas, ne ilgāk.

Atcerēdamies šo sarunu, Daņilovs bija pateicīgs priekšniekam, ka tas neprasīja no viņa neiespējamo. Taču viņš jau arī pats lieliski saprata, ka meklēšanas gaitai kāds ļoti vērīgi seko un ka viņam kā grupas priekšniekam nekas labs nav sagaidāms. Graša noslepkavošanas apstākļi joprojām bija tikpat neskaidri kā pirms mēneša. Tiesa gan, bija parādījusies jauna persona — Tēvs. Po-ļesovs divas dienas pētīja kartotēku, tomēr nekā interesanta neatrada. «Ko lai dara?» Daņilovs mokoši domāja. «Kurš varētu kaut ko par viņu zināt?»

Uz galda iezvanījās telefons.

— Daņilovs.

— Ivan Aleksandrovič, — kaut kur tālumā satraukti teica Miška, — pie manis tikko bija Ļebedevs.

— Labi, Miša, viņš tiks uzraudzīts.

— Ir jāaprunājas, Ivan Aleksandrovič, ļoti vajag satikties.

— Piebrauc tūliņ pie Ņikitas vārtiem. Vai tu zini, kur ir sestais nams?

— Zinu.

— Tur pagalmā ir skvēriņš, gaidi.

Daņilovs ieradās pirmais. Miškas vēl nebija. So pagal-miņu Ivans Aleksandrovičs bija ievērojis pavisam nesen. Labāku tikšanās vietu grūti atrast. Pirmkārt, pagalms ir caurstaigājams, vai mazums ļaužu te nāk un iet. Otrkārt, te ir mazs priekšdārziņš. Apsēdies uz soliņa, un zaļā lapotne tevi sargā no skatieniem. Daņilovam bija pa prātam vēl kāds svarīgs apstāklis: dienā šeit gandrīz nekad nebija cilvēku.

Ivans Aleksandrovičs apsēdās uz soliņa un atvēra avīzi. Pārlaidis acis lappusei, atrada Iļjas Erenburga rakstu. Viņš tikko bija sācis lasīt pirmās rindas, kad līdzās uz soliņa aizelsies smagi atkrita Miška.

— Ivan Aleksandrovič, Ļebedevs bija.

— Labdien, Miša. Atvelc elpu un mierīgi izstāsti visu pēc kārtas.

— Viņš mani aicina uz vienu darbinu.

— Kur?

— Kur — neteica. Tikai to, ka Grieztais drošu darbiņu piedāvājot. Aptīrīt pārtikas veikalu, sak, par produktiem uzticami cilvēki došot lielu naudu.

— Kādu veikalu, un kas tie par cilvēkiem?

— Viņš neteica, pats nezina. Grieztais vakarā viņiem paziņošot.

— Kur?

— Salamājos ar viņu, un viņš aizgāja.

— Kā tā — salamājies, par ko?

— Par vecām lietām.

— Ai, Miša, Miša! Tā tu, brāl, neko neesi uzzinājis.

— Vēl viņš saka, it kā Grieztais pie kāda cilvēka slēpjoties.

— To mēs zinām, tikai kas ir šis cilvēks?

— Citu neko es neuzzināju, — Miška apjucis teica, — man neiznāk... Bet jūs nedomājiet, es centīšos.

— Pe, tas jau ir labi. Iegaumē, ka viņu acīs tev jāpaliek agrākajam Miškam Kostrovam, tieši tādam, kāds biji. Ceru, ka tu neatteicies piedalīties?

— Es piekritu, tikai pēc tam salamājāmies. Bet tie mums ir veci rēķini. Es viņam šo to atgādināju.

— Ko tad, ja nav noslēpums?

— Viņš mani apveda ap stūri pirms gadiem sešiem. Es viņam toreiz nodevu mantas.

— Tas ir vecs stāsts, ienaids kājās — draudzība vējā.

— Tā iznāk.

— Tagad ej prom, Mišai Ej viens pats. Mūs nedrīkst redzēt kopā. Sēdi mājā un gaidi. Bet par veikalu paldies, tas mums ir ļoti svarīgi. Ne jau velti viņi grib apzagt tieši veikalu. Rīt cilvēki ies iepirkties, bet produktu nav. Produkti pazuduši. Un gan jau kāds palaidīs baumas, ka Maskavā sācies bads. Ej, Miša, un gaidi.

Pārvaldes gaitenī Daņilovu panāca operatīvais pilnvarotais Rogovs.

— Slikti, biedri Daņilov, mēs palaidām to cilvēku.

— Kā tā — palaidāt?

— Viņš iznāca no Kostrova dzīvokļa, puiši devās viņam pakaļ, bet Kurbatova laukumā viņš nozuda kādā caurstaigājamā pagalmā.

— Vai tiešām manīja, ka tiek novērots?

— Nē, viņš gāja mierīgi, viens mūsējais izdarīja aplamību. Viņu satika māte un aizkavēja mazu brītiņu.

— Jā, — Daņilovs sacīja, — neko teikt, jauka dieniņa. Taisni kā uz pasūtījumu. Ko tad nu darīsim? Jūsu cilvēki runājas ar radiniekiem, bet «klients» pazūd, un mēs zinām, ka šonakt gaidāms noziegums, bet, kur, — to nezinām.

— Viņš taču netīšām.

— Ja es to nezinātu, es ar tevi šobrīd sarunātos citā vietā.

Daņilovs, ticis savā kabinetā, piezvanīja dežurantam un deva rīkojumu nosūtīt telefonogrammu visām nodaļām, lai naktī pastiprināti novēro veikalus. Turklāt viņš nolēma pats instruēt darbiniekus, kas dosies nakts patruļā.

Patruļu vecāko izvade sākās pulksten divdesmit trijos. Šodien no kriminālmeklēšanas pārvaldes tika norīkoti piecpadsmit darbinieki. Katra rīcībā vēl bija divi miliči no operatīvā diviziona.

Daņilovs nokāpa dežūrtelpā.

— Biedri, — viņš uzlūkoja sapulcējušos, — jūs zināt, ka mana grupa meklē bīstamu noziedznieku. Mūsu rīcībā ir dati, ka šonakt tiks aplaupīts kāds no gastronomijas veikaliem. Jādomā, tas būs liels veikals. Droši vien noziedznieki vedīs produktus ar mašīnu. Lūdzu jūs sevišķi vērīgi pārbaudīt automobiļus un kravu. Atcerieties, ka jābūt ārkārtīgi piesardzīgiem: būs darīšana ar ļoti bīstamiem ļaudīm. Vai viss skaidrs, biedri?

Pēdējo jautājumu viņš varēja nemaz neuzdot. Patruļā devās pieredzējuši un drosmīgi ļaudis, kas jau daudz bija darījuši, lai galvaspilsētā naktīs uzturētu kārtību.

Daņilovs piegāja pie Poļesova. Šodien Stepans būs patruļas vecākais.

— Skaties, Stjopa, tu jau pats zini, kāds darbs jūs gaida. Ja nu mums pēkšņi uzsmaida laime un Grieztais darbojas tavā rajonā? Jā, kur tu īsti būsi?

— Bronnajas ielā, pie Patriarhu dīķiem.

— Nu, skaties, Stepanl — Daņilovs spēcīgi paspieda viņam roku.

Poļesovs

Viņi gāja pa tumšo bulvāri uz Puškina laukumu — Stepans un divi miliči ar pusautomātiskajām šautenēm. Vakars bija vēss, taisījās uz lietu, un Stepans nožēloja, ka nav paņēmis lietusmēteli. Pilsēta bija tukša un klusa. Ne cilvēku, ne mašīnu. Kad Stepans uzzināja, ka ir norīkots patruļā, viņš pat nopriecājās. Pēdējas dienās viņš bija pētījis Sirokova lietas, kas glabājās arhīvā. Pārbaudījis visus tā sakarus Maskavā. Sai laikā Stepanam iznāca tikties ar ļoti dažādiem cilvēkiem. Izrādījās, ka sakari Grieztajam ir plaši un gluži negaiditās aprindās. Kaut gan tie bija nejauši un juceklīgi, Stepans atrada interesantu pavedienu, kas veda uz Ņikoļskas ciemu Maskavas tuvumā. Sī versija Poļesovam likās vispareizākā un precīzāka. Bet patlaban nebija īstais bridis domāt par Ņikoļ-sku. Šonakt ir pavisam cits darbs un arī rūpes ir citas.

Pie tramvaja pieturas līdzās Radiokomitejai viņi apturēja divus radio darbiniekus, pārbaudīja caurlaides un ļāva iet. Puškina laukumā viņi sastapa inženieri. Arī tam nakts caurlaide bija pilnīgā kārtībā.

Patruļa šķērsoja laukumu un tālāk devās pa Lielo Bronnajas ielu. Uz Sitina šķērsielas stūra viņi, burtiski, saskrējās ar kādu cilvēku gaišpelēkā uzvalkā.

— Stāt, — Stepans pavēlēja, — caurlaidi!

— Man tās nav, puiši, — atsaucās ārkārtīgi pazīstama balss, — ir pase, apliecība. Bet caurlaides nav.

Stepans uz mirkli paspīdināja kabatas lukturīti.

— Vaņa Kurskis,— viņam aiz muguras teica milicis.

Poļesovs tagad arī pats pazina visā zemē slaveno kinoaktieri.

— Biedri Aļeiņikov, kā tad tā, bez caurlaides taču nedrīkst.

— Esmu vainīgs, puiši. Draugu pavadīju uz fronti.

Aizsēdējāmies.

— Varējāt palikt turpat pa nakti.

— Nevar, māte mājās slima.

— Ko lai dara? — Poļesovs noskuma. — Nu labi, mēs jūs atlaidīsim, bet citi saņems ciet.

Pēkšņi atskanēja motora rūkoņa. No Ņikitas vārtu puses brauca viegiā automašīna.

Stepans izskrēja uz bruģa un pacēla roku.

— Kas noticis? — Automobilis apstājās, un no tā izkāpa karavīrs. — Sī ir laikraksta «Krasnaja zvezda» redakcijas mašīna. Vai jāuzrāda caurlaide?

— Nē, nē, biedri korespondent, palīdziet tikt līdz mājai šim cilvēkam, aktierim Ajeiņikovam.

— Kur viņš ir?

Aktieris ilgi spieda Stepanam roku.

Divos naktī patruja piestāja uzsmēķēt skvēra stūrī pie Patriarhu dīķiem. Pagaidām viss bija klusu. Viņi bija aizturējuši trīs cilvēkus bez nakts caurlaides un nodevuši tos posteņa miličiem.

No dīķiem kāpa drēgnums, un Stepans atkal nožēloja, ka nav uzvilcis lietusmēteli.

— Biedri Poļesov, — viens no miličiem teica, — varbūt mazliet pasēdēsim, kājas galīgi nogurušas. Mēs taču patruļā nokļuvām tūlīt pēc dežūras.

— Apiesim vēlreiz apkart un tad atpūtīsimies. — Stepans nodzēsa papirosu.

Motora rūkoņu viņš izdzirda pēkšņi, tad cauri tai izlauzās miliča svilpes trellis. No šķērsielas izdrāzās pusotr-tonnīgā automašīna. Uz stūra tā sasviedās uz sāniem, un no mašīnas sāka birt ārā kaut kādas kastes.

Stepans izrāva naganu un metās uz brauktuves.

— Stāt! — viņš iesaucās. — Šaušu!

Mašīna traucās tieši viņam virsū.

Stepans pacēla naganu, divreiz izšāva un atlēca malā. Viņam uzplūda karstums un benzīna smaka. Mašīna aiz-brāzās garām dažu centimetru attālumā no viņa.

— Stāt! — to kliedza milicis.

Atskanēja šauteņu šāvienu sprakšķi. Pusotrtonnīgā mašīna sagriezās un ietriecās skvēra metāla žogā. No mašīnas izlēca divi cilvēki. Viens no kabīnes, otrs no kravas kastes.

— Stāt!

Tic abi bēga katrs uz savu pusi, atšaudīdamies ar naga niem.

Stepans skrēja pakaļ vienam no viņiem, skaitīdams šāvienus. Nepazīstamais apstājās pie vārtu arkas. Pacēla naganu. Divas lodes izšķīla dzirkstis no bruģakmeņiem.

Viņam bija palikusi viena patrona. Nu, ne vairāk par divām. Stepans metās melnajā tumsā zem arkas. Cilvēks skrēja, šķērsodams pagalmu pa diagonāli. Atkal pagriezās un atkal izšāva. Tagad nedrīkst viņam ļaut pārlādēt pistoli. Stepans metās virsū svešajam. Nazi viņš ieraudzīja pēdējā mirklī. Izvairījās no tā un atvēzējies spēcīgi iebelza viņam pa žokli.

— Biedri priekšnieki — Zābakiem smagi klaudzot, pie viņiem skrēja milicis. — Jūs esat dzīvs?

— Kārtībā. Palīdzi piecelt. Kā jums tur?

— Kravas mašīnas šoferis nogalināts, otrs bandīts ievainoja manu pārinieku un nozuda.

Daņilovs

— Kur tad ir aizturētais? — ivans Aleksandrovičs jautāja. — Sis te? Ak uzvārdu negrib nosaukt. Ko tad tu tā, Ļebedev? Tiesa, pazīt tevi ir pagrūti, žoklis uztūcis, bet mēs ar tevi taču esam veci draugi!

— Saķērāt, maitas gabali. Tikai es jums neko neteikšu.

— Kur ir Grieztais? — Daņilovs jautāja. — Tu klusē. Iegaumē, Pele, tu esi, pirmkārt, notverts nozieguma vietā, otrkārt, veikalu aplaupījis, treškārt, uz milicijas darbinieku šāvis. Tribunālam ar to pietiks. Tieši augstākajam soda mēram. Tā ka vari nemaz nerunāt.

Ivans Aleksandrovičs pamanīja, ka ķebedevam sāk sīki trīcēt uz ceļiem noliktās rokas.

— Noformējiet aizturēšanu un tad — prom uz tribunālu. — Daņilovs pievērsās Poļesovam.

— Pag, priekšniek! — Aizturētais pielēca kājās.

— Sēdēt! — Stepans asi pavēlēja.

— Es izstāstīšu, tikai rakstiet, ka pats esmu pieteicies par vainīgu.

— Ak šitā! Tātad tu ar šo pusotrtonnīgo mašīnu no noliktavas taisnā ceļā brauci uz pārvaldi? Bet kas ievainoja milici? Kurš, rau, viņu tik tikko ar nazi nenodūra, es, vai? Nekas neiznāks. Tu vari kaulēties ar zagto mantu uzpircējiem, bet šeit ir kriminālmeklēšanas pārvalde, šeit cilvēki saka patiesību, un šo patiesību jebkura tiesa ņem vērā.

— Raksti! — Ļebedevs sarāvās. — Visu pateikšu...

— Redzi, Stjopa, — Daņilovs teica, kad viņi palika divatā, — Grieztais atkal aizbēdzis. Meistars, nav vārdam vietas. Taču šis tas mums ir zināms. Starp citu, ir apstiprinājusies tava versija par Ņikoļsku. Tur agrāk dzīvojis labdaris, kas tagad Maskavā slēpj Griezto. Būs mums abiem ar šo lietu jānodarbojas. Pagaidām tās ir vienīgās drošās pēdas. Jā, starp citu, palasi Ļebedeva liecību. Ne tur. No šejienes.

— «Sirokovs savācis bandu, kurā ir cilvēki, kas ieradušies no aplenkuma. Es pats redzēju, ka Sirokovam bija čemodāns, kurā atradās raķešu pistoles. Bez tam viņš regulāri klausās vācu radio.»

— Vai tu saproti, ko tas nozīmē? — Daņilovs paņēma papirosu. — Sirokovs bija baltgvardu bandas loceklis,' bet kļuvis par vāciešu rokaspuisi. Agrāk mēs to tikai nojautām, bet tagad zinām noteikti, no drošiem avotiem. Iesim pie priekšniecības, ziņosim.

«Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšniekam

Lai apmainītos ar operatīvu informāciju, paziņojam jums, ka, pēc mūsu datiem, vācu izlūkdienests, SD sistēma, iesūta Maskavā cilvēkus no to personu vidus, kuras speciāli sagatavotas izlūku skolās Viņu uzdevums ir radīt paniku un organizēt laupīšanas. Mūsu rīcībā ir drošas ziņas, ka minētos cilvēkus vada rezidents, pēc iesaukas Tēvs, kuram ir plaši sakari ar kriminālelemcn-tiem.

Valsts drošības dienesta vecākais majors Sergejevs

1941. g. 20. augustā»

Maskava. Septembris

Sis septembris nemaz nebija tāds, kādam rudens mēnesim jābūt. Pēc lietainā augusta iestājās silts, skaidrs laiks. Un tomēr bez vītuma neiztika. Rudens bija jūtams, it īpaši ārpus pilsētas.

Ivanarn Sarapovam nepatika šis gadalaiks. Rudens allaž atgādināja, ka tuvojas ziema — laiks, kas zemkopim nesola neko jauku. Kaut arī viņš jau sen dzīvoja pilsētā un bija pat aizmirsis, kā izskatās viņa māja laukos, tomēr rudens viņam nepatika. Ziema ari milicim nav nekas iepriecinošs. Dienesta pienākumus pildot, viņš bija dabūjis izsalties: gan ragavās, būdams lauku milicijas nodaļas pilnvarotais, gan uz tilta Zagorskā, gan Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes rīkotajos slēpņos.

Nē, rudens Ivanarn Sarapovam nepatika, tā nu tas bija. Nu bet šis septembris viņam bija divkārt sūrs. Vācieši mācās virsū Maskavai. Un kā veli Likās, nav tāda spēka, kas varētu viņus apturēt.

Tas bija biedējoši. Reizē baismi un nesaprotami. Baismi kļuva, kad viņš avīzē lasīja garos atstāto pilsētu sarakstus, nebija saprotams, ka varēja kaut kas tāds notikt. Ivans atcerējās kinohronikas kadrus, fotoattēlus žurnālos, grafikus, referātus. «... Pasaulē tomēr visvarenākā strādnieku Armija Sarkanā.» Tad kāpēc gan atstato pilsētu saraksts kļūst arvien garāks un garāks?

Vai atceries Pirmā Maija parādi? Vienīgo, kurā tu esi bijis? Kājnieki soļoja, šautenēs elkoni turēdami. Juhtādas zābaki, zaļas formas blūzes, izturīgas mugursomas, bruņucepures ... Tad nāca kavalērija. Pec spalvas krāsas sagrupēti, zirgi iet tikpat kā dancodami... Pār Sarkano laukumu lido iznīcinātāji... Maršals Budjonnijs smaida ūsās.

Kur ir viss šis spēks? Kur?

Taču tādas domas Ivans dzina prom. Viņš, varas orgānu darbinieks un boļševiks, nedrīkst tā domāt. Nedrīkst. Viņš nav nekāds puika. Pats pilsoņu kara laikā bija mētājies pa laukiem kopā ar kavalēristu brigādes paliekām. No tām tik tikko divi eskadroni sanāca. Ģenerāļa Pokrovska sevišķu uzdevumu grupa bija viņus krietni sakapājusi pie Kalačas. Bet nekas, mēneša laikā viņi atžirga, piepulcināja sev cīnītājus, ņēma vērā kļūdas un... Vareni cīnījās Hopjoras krastā. Kazaki knapi paguva aizbēgt pāri upei.

Pārliecība Ivanarn bija stipra. Viņš ticēja partijai, ticēja, ka partija un tauta, ja nolēmušas komunismu uzcelt, tad arī uzcels. Bet karš ir pārbaude, tikai celtniecības pagarinājums. Viņš nepiedalījās karā. Viņš strādāja. Bet to, cik svarīgs viņa dienests, viņš īsti saprata tikai šajos kara menešos.

*

Agrāk Ivans bija domājis un ticējis, ka sociālisma iekārtā nav pavisam sliktu cilvēku. Pat ar zagļiem viņš apgājās saudzīgi. Dienestu pildīja apzinīgi, bet ar žēlumu raudzījās uz šiem cilvēkiem, kas neko nebija spējuši saprast. Un viņš ticēja, ka pienāks diena, kad milicija vispār nebūs vairs vajadzīga.

Karu viņš uzņēma bez bailēm un apjukuma. Tas viņā radīja patriotisku jūtu uzplūdu. Tāpēc Ivans arī uzrakstīja iesniegumu, kurā lūdza viņu sūtīt uz fronti. Taču tieši tad viņš saskārās ar parādībām, kas viņu pārsteidza, lika no jauna pārdomāt pašreizējos notikumus un savu vietu tajos.

Ivans nekā nespēja saprast, no kādām spraugām pēkšņi izlīduši visi šie baumotāji, panikas cēlēji. Viņi pie stacijām tirgojās ar papirosiem, pārdodami tos pa gabaliem, uzpirka kioskos sērkociņus, bailīgi, bet alkaini sačukstējās bumbu patvertnēs un sūkstījās tramvajos.

Ivans, pēc dabas būdams labsirdīgs un lādzīgs cilvēks, neieredzēja viņus, uzskatīja, ka tie ir paši galvenie ienaidnieki.

Kad viņš aizgāja pie Daņilova un pastāstīja par savām bažām, Ivans Aleksandrovičs ilgi smējās.

— Nu, Sarapov, tu gan mani sasmīdināji. Ir visādi nelieši, es zinu, taču pilsētā viņu tikai tāds nieks vien. Mēs, redz, sociālismu esam uzcēluši, bet mietpilsonis ir palicis. Sīksta dzīvība šai cilvēku pasugai — mietpilsonim. Bet no viņa nav ko baidīties.'Viņa būtība ir gļēvums, saproti? Pietiek skaļāk uzsaukt, un viņš paslēpsies savā spraugā. Ielien — un ne čiku, ne grabu. Mietpilsoni jums jāprot atšķirt no ienaidnieka. Bet tas jau ir grūtāk. Tā ka iegaumē to, Sarapov, cieši iegaumē.

Ivans toreiz nesāka apstrīdēt priekšnieku. Viņš tik un tā palika pie uzskata, ka mietpilsonis un ienaidnieks ir viens un tas pats.

Aizvakar viņš brauca ar divdesmit sesto tramvaju. Tas notika no rīta, ap pulksten astoņiem, cilvēku vagonā nebija daudz. Ivans sēdēja priekšgalā. Snauda, atspiedies ar plecu pret loga rūti. Viņu pamodināja kautiņa troksnis. Divi eļļainos darba tērpos ģērbušies strādnieki mizoja vārgu, kalsnu vīreli.

— Stāt! — Ivans iesaucās. — Izbeigt!

Viņš metās tiem klāt, pa ceļam vilkdams ārā no kabatas kriminālmeklēšanas pārvaldes apliecību.

— Kas par lietu?

— Lieta tāda, — viens no strādniekiem atteica un nai-itiļ’.i paskatījās uz vārguli, — ka šis te ir vācu spiegs. IS.iumo, ceļ paniku.

— Izkāpsim, aiziesim uz nodaļu un noskaidrosim.

Pārvaldē Ivans pats nopratināja aizturēto un lieciniekus, mehāniskās rūpnīcas strādniekus.

Viņi esot braukuši no darba un izdzirduši, ka tramvaja čalā šis cilvēks stāsta sievietēm, it kā vācieši izcēluši Taldomā desantu un jau sagrābuši Dmitrovu.

Pēc stundas nopratināšanas protokols tika nolikts uz kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieka galda. Trijās lappusēs, ko Ivans bija aizpildījis savā ciešajā rokrakstā, priekšnieks ar sarkanu zīmuli pasvītroja pašu galveno.

«Jautājums. Jūsu uzvārds, vārds un tēva vārds, dzimšanas gads, dzīvesvieta?

Atbilde. Jurijs Filipovičs Maslovs, dzimis 1895. gadā, dzīvoju Zooloģiskajā šķērsielā seši, dzīvoklis trīsdesmit astoņi.

Jautājums. Kur un par ko strādājat?

Atbilde. 1932. gadā kļuvu invalids, no tā laika strādāju par šablonētāju Padomju rajona sestajā artelī, darbu ņemu uz mājām.

Jautājums. Kā jūs uzzinājāt, ka Maskavas tuvumā izsēdināts fašistu desants?

Atbilde. Dzirdēju to no kādas sievietes gastronomijas veikalā Presņā.»

Tālāk Sarapovs aizturēto brīdināja, ka par nepatiesu liecību sniegšanu draud kriminālatbildība. Sekoja nenozīmīgi jautājumi un atbildes. Tikai pašās protokola beigās bija galvenais.

«Atbilde. To man teica kaimiņš Nikolajs Jegorovičs Ha-rilonovs. Bez tam viņš apgalvoja, ka ziņas esot pareizas, pārraidītas pa radio.»

— Interesanti. — Priekšnieks vēlreiz pārlaida acis protokolam. — Ļoti interesanti.

— Parasta «pīle», — Daņilovs gurdi teica.

— Nē, nav vis «pīle». Pirms trim dienām pie Taldomas tiešām izcēlās desants. Neliels. Tas tika iznīcināts. Taču šī operācija norisinājās stingrā slepenībā. Tāpēc interesanti, kā par to uzzinājis pilsonis Nikolajs Jegorovičs Haritonovs.

— Pēc mūsu ziņām, biedri priekšniek, — piecēlās slepenās operatīvās nodaļas priekšnieks Serebrovskis, — Nikolajs Jegorovičs Haritonovs, bijušais kokmateriālu krau-

tuves direktors, sodīts par izlaupīšanu, sodu izcietis 1940. gadā, no karadienesta atbrīvots veselības stāvokļa dēļ, strādā par fotodarbnīcas vadītāju.

— Nu, nekas cits neatliek. — Pārvaldes priekšnieks pasniedza protokolu Daņilovam. — Apciemo viņu, Ivan Aleksandrovič, šodien pat apciemo.

Atgriezies savā kabinetā, Daņilovs piezvanīja Sarapo-vam.

Sarapovs ieradās tūliņ, apsēdās un jautājoši palūkojās uz grupas priekšnieku.

— Sis Maslovs ir ļauns panikas cēlējs. Taču viņš tikai izplata baumas. Redzi? — Daņilovs paņēma papīra lapiņu, uzzīmēja aplīti, tam līdzās uzrakstīja burtu M. Pēc tam uzvilka vēl dažus aplīšus un savienoja tos ar pirmo. Vienam vēl blakus uzrakstīja burtu H, pārējos izdaiļoja ar treknām jautājuma zīmēm.

— Re, kas mums iznāk: panikas cēlējs Maslovs, kāds Haritonovs, kurš klausās radio, un daži nezināmie. Varbūt nezināmo vispār nav. Ir tikai divi tenkotāji — un cauri. Tad nav nekā briesmīga. Bet var gadīties arī citādi.

— Es saprotu, Ivan Aleksandrovič, ka šī saruna nav nejauša. Acīmredzot priekšniecība kaut ko zina?

— Tu pareizi esi sapratis. Bet priekšniecība pagaidām nekā nezina, ir tikai minējumi. Tie jāpārbauda. Un, redzi, kā ir, Sarapov, mums uzticēts viss rajons no Gorkija ielas līdz Sarkanās Presņas dīķiem, vieni paši mēs neko neizdarīsim. Ir jāiet uz fabrikām, uz depo, pa dzīvokļiem jāpastaigā. Vajag ar cilvēkiem aprunāties, pastāstīt strādniekiem ...

— Strādnieku jau tikpat kā nav palicis. Sievas vien.

— Nu tad jārunā ar sievietēm. Tur, kur mēs kaut ko nebūsim pamanījuši, ļaudis palīdzēs.

— Šodien pat iešu.

— Aizej, aizej! Taisnā ceļā pie tiem, kas aizturēja Maslovu, uz mehānisko rūpnīcu. Sāc ar viņiem!

Mehāniskās rūpnīcas caurlaides telpā Šarapovu apstādināja ražena auguma sieva — sardze. Viņa ilgi lasīja un pārlasīja tā apliecību, pēc tam minūtes desmit kādam zvanīja, nikni griezdama vecā, pie sienas piekārtā telefona rokturi. Beigās, acīmredzot saņēmusi atļauju, viņa atdeva Ivariam sārkano grāmatiņu un pakāpās sānis. Sarapovs tik tikko izspraucās starp viņu un spoži noberzto dzelzs turniketu.

Izgājis pagalmā, viņš atkal sāka justies drošs un, galvu nepagriezdams, izmeta:

— Jūs, pilsonit, varētu aizpogāt ieroča maksti, citādi naganu nozags, — un devās uz rūpnīcas pārvaldes ēku.

Partijas šūniņas sekretārs bija izgājis, un Ivanu uz cehu pavadīja rūpnīcas komitejas priekšsēdētāja, padzīvojusi sieviete zilā darba tērpā.

— Jūs, biedri, esat īstajā brīdī ieradies. Mums tūliņ sāksjes pusdienas pārtraukums, taisni varēsiet lekciju nolasīt. Pie mums sen neviens nav bijis.

— Es gan, patiesību sakot, nevis lekciju ...

— Protams, protams... Mums ir lāga ļaudis, biedri pilnvarotais.

Viņi gāja gar sastatņu plauktiem, uz kuriem atradas lieli metāla šķīvji.

— Kas tie tādi? — viņš jautāja pavadonei.

— Mīnas. Mēs tās izgatavojam savā virpošanas cehā, bet blakus atslēdznieki kniedē tām stabilizatorus. — Sieviete paņēma no plaukta nāvējošā lādiņa astes plākšņus:

— Redzat? Agrāk mēs taisījām labas lietas — aritmometrus, skaitļošanas mašīnas, bija pat metāla rotaļlietu cehs, lidmašīniņas ...

Sarapovs viņas balsī izdzirda tik lielas sāpes, ka viņam līdz asarām kļuva žēl šīs nogurušās pusmūža sievietes un pašam sevis kļuva žēl, un bērnu lidmašīnu.

— Vai smēķēt pie jums drīkst? — viņš jautāja.

— Drīkst, smēķējiet. Bet nu jau esam klāt.

Strādnieces sēdēja turpat pie virpām uz apgāztām kastēm, klēpī nolikušas sainīšus ar ēdamo. Neviena nepievērsa Sarapovam uzmanību, acīmredzot cilvēki bija pieraduši pie svešām personām.

— Biedres! — rūpnīcas komitejas priekšsēdētāja teica.

— Pie mums ieradies lektors, biedrs... •— Viņa pagriežas pret Ivanu.

— Sarapovs.

— Sarapovs, viņš jums pastāstīs par pašreizējo stāvokli.

Sievietes pārtrauca ēšanu un kā pēc komandas pievērsās Ivanam.

Viņš piegāja tuvāk, lūkodamies uz šīm sejām, kas raudzījās viņā cerību pilnas.

— Es, biedres strādnieces, esmu ieradies cita vajadzībā, — Sarapovs atvilka elpu, — pavisam citādā vajadzībā. Man ir īpaša vajadzība. — Ivans vēlreiz pārlaida

skatienu klātesošajām. — Es, biedres sievietes, esmu no

milicijas.

— Paskat tik, — izbrīnā teica kāda balss.

— Par pašreizējo stāvokli nav vērts runāt. Jums visām tas ir ļoti labi zināms. Brūk virsū fašists, tuvojas mūsu galvaspilsētai. Tāpēc esmu atnācis pie jums pēc palīdzības.

— Pēc palīdzības? — zobgalīgi jautāja gara auguma strādniece. — Paskat tik! Sieviņas, milicija mums palīdzību lūdz. Nu dod mums naganu — mēs iesim ķert garnadžus. Labāk pasaki — ko tu Maskavā dari? Mans vīrs un brāļi ir frontē. Bet tu, veselīgs vīrietis, sievas sauc palīgā ...

Laikam gan nekad mūžā viņš nebija juties tik nelādzīgi kā šobrīd. Kā bieza, ķcpīga masa kauns aizsedza viņa apziņu, taču reizē ar to, pareizāk sakot, tam cauri lauzās kaut kādas dziļas un siltas jūtas. Karsts kamols aizžņaudza kaklu un traucēja, neļaudams runāt. Kaut tikai neuznāktu raudiens!

Bet sievietes jau skaļi klaigāja. Visas. Līdz pēdējai. Un viņu pārmetumi bija rūgti un netaisni.

Tad viņš spēra vēl soli tuvāk. Ievilka dziļi elpu, lai skaļak varētu pasacīt:

— Biedres sievietes!

Viņa balss pēkšņi ieguva spēku un skanīgumu. Tā kļuva lokana kā pirms daudziem gadiem, kad Ivans dienēja kavalērijā.

— Biedres strādnieces! Es dienu milicijā. Bet attiecībā uz karu es jums atbildēšu tā. Neņemiet ļaunā, taču tad, kad jūsu vīri vēl mammai brunču stērbelē turējās, es jau biju kavalērists pilsoņu kara. Esmu vairākkārt ievainots, da vēlaties, varu novilkt kreklu, zem tā redzamas visas manas dienesta gaitas. Tāda bijusi tā mana dzīve. No frontes es neesmu izvairījies. Taču mums ir boļševiku partija, un tā man pavēlēja pret fašistiem cīnīties tepat.

Sievietes apklusa. Ivans atņēma elpu.

— Jūs domājat, ka ienaidnieks ir tikai tur, frontē? Nekā nebija, uz ko tad fašists cer? Uz paniku mūsu vidū. Tiklīdz mēs izbīsimies, viņš būs uzvarējis. Tāpēc jau mēs Maskavā esam atstāti. Ko? Nedzirdu! Nē, ne tādēļ es pie jums ierados. Gribu jūs Maskavas strādnieku un zemnieku milicijas vārdā lūgt mums palīdzēt.

— Kā tad lai palīdz?

— Tūliņ izstāstīšu. Jūs, protams, esat dzirdējušas, ka bombardēšanas laikā tiek laistas raķetes? Esat dzirdēju-• as. Bet rindās stāvētāju vidū nelieši ccj paniku. Redzat, ka tas ir. Palīdziet mums. Divi jūsu strādnieki nesen tramvajā aizturēja kādu negantu panikas cēlēju. Gods un slava viņiem. Viņi pierādīja savu lielo proletārisko apzinīgumu. Es te gribēju pastāstīt par visvisādām ienaidnieka viltībām, bet redzu, ka jūs, biedres strādnieces, ilgi aģitēt nevajag. Vai es pareizi runāju?

— Ko tad tur nu!... Neesam jau maziņās!...

Ivans piegāja pie strādniecēm, apsēdās uz kastēm un mierīgi uzsaka sarunu.

Daņilovs

— Vai šī te māja? — Daņilovs iebāza roku kabatā pēc papirosiem.

— Si pati.

— Cik izeju uz pagalmu? Sērkociņi tev ir?

— Divas, Ivan Aleksandrovič. — Cerkašins uzrāva sērkociņu.

— Cilvēkus izvietoji?

— Jau no rīta, biedri priekšniek.

— Nu tad labi. Ej pārbaudi posteņus, bet es pa to laiku ārā uzsmēķēšu.

Cerkašins, drusku pievilkdams kāju, kas bija cietusi jau divdesmitajos gados, devās uz vārtiem. Daņilovs palika viens. Nu vai nav joki, šķiet, ka visa Maskava būtu izlodāta šajos divdesmit gados, kamēr viņš strādā kriminālmeklēšanas pārvaldē, bet šajā šķērsielā ar amizanto nosaukumu — Zooloģiskā — nav gadījies būt. Laba šķērs-ieliņa, ļoti laba. Te var brangi dzīvot. Daudz za|umu un kluss. Re, kas lapu sakritis.

Likās, ka uz ietves izklāts rūsgandzeltcns paklājs. Lapu bija daudz, tās klusināja soļu troksni, grima zem kājām.

Un pēkšņi Daņilovs pieķēra sevi pie dīvainas iedomas. Viņam bija sagribējies kāpt tramvajā un braukt cauri visai Maskavai uz Sokoļņiku parku. Vagoni šķindēdami līkumos pa šaurajām ieliņām, šķērsos trokšņaino Dārzu loku. Garām aizslīdēs trīs stacijas, sāksies Cerkizova. Zaļā Cerkizova ar zemajām koka mājām. Un tad būs Sokoļņiku loks. Tur viņš izkāps no tramvaja un ies uz birzi. Nē,’ nevis uz dīķi, pie alus bodītēm un karuseļiem, bet uz otru pusi. Tur, kur ir klusās taciņas, pa kurām tik patīkami klaiņot vienatnē. '

— Biedri priekšniek!

Cerkašina balss viņu atgrieza no Sokoļņikiein Zooloģiskajā šķērsielā.

— Vai tik jūs neesat slims, Ivan Aleksandrovič?

— Nē, nē, es tāpat vien. Nu, kā ir?

— Kārtībā.

— Ak, Cerkašin, Cerkašin, tev vienmēr viss kārtībā. Kad četrdesmitajā ieradāmies pēc Lapiņa, arī tad bija kārtībā.

— Jūs, biedri priekšniek, man šo Lapiņu laikam visu mūžu pieminēsiet,

— Tāpēc jau es esmu priekšnieks, lai pieminētu. Arī man viens otrs to atgādina. Vai viņš ir mājās?

— Mājās. Nekur nav gājis.

— Nu, ja tā, tad ejam.

— Vai vēl kādu paņemsim līdzi?

— Kālab? Tu izvieto puišus lejā, kāpņu telpā.

— Ivan Aleksandrovič, bet kā tad viņš nokļūs tajā kāpņu telpā?

— Ar kājiņām, Cerkašin, ar kājiņām.

— Un kam tad mēs esam?

— Cilvēks ir mirstīgs, pārkāp tam pāri un ej tālāk.

— Tā nu jums nebija jāsaka.

— Vai tad tu līdz simt gadiem gribi nodzīvot?

— Kaut vai. Ne jau no bandīta lodes mirt.

— Tur tev taisnība, es arī gribu līdz simtam. Tikai tad mums abiem nebūs vairs ko darīt...

— Mūsu mūžam pietiks.

— Diemžēl tā tas ir. Kuras durvis?

— Are, tās.

— Stāvs?

— Pats pēdējais, piektais.

— Ek, Cerkašin, tu nemaz nežēlo priekšniecību. Pasauc sētnieku!

— Viņš jau gaida piektajā stāvā.

— Nu, jauki.

Viņi apstajas pie durvīm ar apaļu plāksnīti — «143».

— Tātad es piezvanīšu, — Daņilovs pavērsās pret sētnieku, — un jūs pateiksiet Haritonovam, ka viņam ir pavēste no kara komisariāta. Skaidrs? Nu tad labi. Tikko mēs ieiesim dzīvoklī, jūs nokāpiet stāvu zemāk un gaidiet, mēs jūs pasauksim, ja vajadzēs.

Daņilovs pagrieza zvana sviriņu. Aiz durvīm bija kluss. Vmis grieza vēl un vēlreiz. Beidzot kaut kur dziļi dzīvokli .il kanēja smagi soļi.

- Kas tur ir?

- Es, — sētnieks izbijies nosēca.

Daņilovs bez skaņas, tikai ar lūpām nolamājas.

Es, sētnieks Kuzmičovs. Jums pavēste no kara komisariāta.

— Ā, tas esi tu, Kuzja? Ko gārdz, atkal tempi politūru? Iebāz kastītē.

— Nevar, vajag parakstīties.

«Ļoti labi!» Daņilovs sētnieku domās uzlielīja.

— Velns viņu zina! — Neredzamā Haritonova balss skanēja neapmierināti. — Es taču esmu invalīds, ko viņiem vajag?

Noklaudzēja pēdējais aizbīdnis, un durvis lēni sāka vērties vaļā. Cerkašins ar spēku parāva rokturi.

— Labdien, pilsoni Haritonov. — Daņilovs iegāja dzīvoklī. — Kāpēc pie jums tik tumšs?

— Bet kas jūs esat?

— Es... Nu kā lai jums saka? Ja precīzi, tad Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes nodaļas priekšnieks, bet tas ir biedrs Cerkašins no rajona milicijas nodaļas. Vai vēl ir jautājumi?

Viņš neatlaidīgi gāja Haritonovam virsū, spiezdams to atkāpties arvien dziļāk dzīvoklī un tai pašā laikā cieši, saspringti vērodams tā rokas.

— Es domāju, mums labāk būtu parunāties citur. Kā jūs domājat?

Joprojām iedams virsū Haritonovam, viņš nokļuva istabā, kur oda pēc piedegušiem taukiem. Uz galda,_ kas bija klāts ar vecu vaskadrānu, atradās liela nokvēpusi panna ar ēdienu un iesākta portvīna pudele. Taču tas nebija galvenais. Pie galda tikko kā bija sēdējuši divi.

— Jūsu dokumentus, — Haritonovs aizsmakušā balsī teica, — orderīti!

Cerkašins izņēma orderi.

— Tūliņ dabūšu brilles. —• Haritonovs pastiepa roku pēc žaketes.

Un šai mirklī Daņilovs saprata, ka tā nav Haritonova žakete, — tā bija pārāk maza viņa milzīgajam, izblīdu-šajatn augumam. Taču saimnieks jau bija iebāzis roku kabatā, un tad Daņilovs viņam iesita ar plaukstas malu pa kaklu. Haritonovs nožagojās, it kā būtu aizrijies ar gaisu, un, jocīgi savicinājis rokas, nogāzās uz grīdas. Priekšnamā noklaudzēja durvis.

«Otrais!» Daņilovs sastinga.

— Cerkašin, paliec pie šitā! — viņš iesaucās un izmetās tumšajā gaitenī.

Pēc gaišās istabas viņš priekšnama tumsā vispār neko nevarēja saskatīt. Uzgrūzdamies lādēm, lvans Aleksan-drovičs sasniedza durvis un saprata, ka nemūžam netiks galā ar šo slēdzeņu un aizbīdņu lērumu. Viņš uzrāva sērkociņu. Bet dārgie mirkļi gāja zudumā. Beidzot durvis padevās.

Pistole. Liela, smaga pistole mētājās kāpņu laukumā. To Daņilovs ieraudzīja pašu pirmo, tad pamanīja roku, kas sniedzās pēc tās, un nedomādams uzkāpa uz šīs rokas ar zābaku. Tikai pēc tam viņš saskatīja uz grīdas dīvainu radījumu ar daudzām rokām un kājām. Tur sētnieks zem sevis bija pamiedzis vārgu, mazu cilvēciņu.

— Piecelties! — Daņilovs noliecās un paņēma pistoli.

Vispirms, asinis spļaudams, piecēlās Kuzmičovs. Otrs

gulēja, smagu skatienu vērdamies Daņilovā.

— Piecelties! Pieceliet viņu, Kuzmičov.

Svešais pieslējās kājās. Viņš izskatījās pēc pusaudža. Viņa augums un mazas rokas nesaderējās ar uztūkušo, grumbaino seju un nespodrajām acīm.

— Ejiet iekšā dzīvoklī! Tikai bez jokiem. Skaidrs? — Daņilovs pagrozīja pistoles stobru.

— Es viņu aizvedīšu tā, kā pienākas, biedri priekšniek, — Kuzmičovs nosēca, — varat nešaubīties.

— Labi, ved arī!

Aizturētie sēdēja katrs savā istabas kaktā, abiem līdzās stāvēja pa operatīvajam darbiniekam. Daņilovs ar Ccrka-šinu izdarīja istabā kratīšanu.

Tā bija dīvaina kratīšana. Vēl nekad lvans Alcksandro-vičs nebija sastapis tik nevērīgus noziedzniekus. Uz naktsgaldiņa stāvēja vācu radiouztvērējs, izskata pēc pārklāts ar raibu salveti, čemodānā zem gultas Lija divas raķešu pistoles un raķetes. Skapī atrada trīs pistoles ar rezerves aptverēm un vairākas biezas naudas paciņas. Likdams uz galda visas šīs lietas, Daņilovs iesānis vēroja Harito-novu. Tas sēdēja, atslējis galvu pret sienu, seja bija kļuvusi pelnu pelēka, maisiņi zem acīm vēl lielāki.

Baidās, maita, zina, ka nopelnījis augstāko soda mēru. Bet kāpēc gan viņš to visu nepaslēpa? Kāpēc ieročus un raķetes glabāja tik redzamā vietā? •

Un (ad Daņilovs saprata, ka Haritonovs gluži vienkārši ir gaidījis vāciešus. Viņš tos gaidīja ierodamies kuru katru dienu un neuzskatīja par vajadzīgu kaut ko slēpt.

Bet raķetes viņš turēja pa ķērienam, gribēja laist tās darbā tuvākajā laikā.

— Biedri priekšniek, vai protokolu rakstīsim? — Cer-kašins jautāja.

— Kā gan citādi, noteikti rakstīsim. Lai viss būtu pēc likuma. Viņus tiesās, un tiesai ir vajadzīgi pierādījumi. Dokumenti tribunālam vajadzīgi, — viņš teica un paskatījās uz aizturētajiem.

Baidās no nāves, nelieši. Stāstīs visu, lai tikai izpirktu dzīvību.

Pēc stundas atbrauca mašīna. Operatīvie darbinieki noveda aizturētos lejā. Daņilovs vēlreiz apstaigāja dzīvokli, deva Cerkašinam norādījumu attiecībā uz slēpni un kāpa lejā.

Sirokovs

Viņš gandrīz mēnesi novāļājās uz dīvāna mazā istabiņā ar sīku lodziņu pie pašiem griestiem. Sirokovs caurām dienām lasīja vecās «Ņivas», kuru iesējumi bija smagi kā marmors. Lasīja visu pēc kārtas, sākot ar romāniem turpinājumos un beidzot ar ziņojumiem par kadetu korpusu jubilejām. Ak kungs, ir nu gan dzīvojuši ļautiņi! Velns zina ar kādām blēņām noņēmušies. Vai tu redzējies, īstenajam slepenpadomniekam palicis septiņdesmit gadu. Nu un tad? Kāpēc par to jaraksta? Sie biezie žurnāli viņā neradīja nekādas asociācijas. Jāteic, ka savu agrāko dzīvi viņam atcerēties netikās. Viņa tēvs bija akcīzes ierēdnis Tambovā. Andrejs kaunējās no viņa. Tēvs bija pilsētā izdaudzināts par kukuļņēmēju, un ģimnāzisti katrā izdevīgā brīdī ņirgājās par Andreju.

191G. gada decembrī, sakāvies ar pristava Jurjeva dēlu, Sirokovs aizbēga uz fronti. Viņam veicās. Rostovas tuvumā viņš pievienojās Ņižņijnovgorodas dragūnu pulka ešelonam. Dragūnu virsnieki bija draudzīgi puiši, viņi pierunāja komandieri ņemt ģimnāzistu līdzi, jo vairāk tāpēc, ka jauneklis lieliski spēlēja ģitāru un dziedāja aizkustinošas romances. Viņu ietērpa mundierī un ieskaitīja apgādē. Tā līdz ar papildinājumu Rersijas pilsētā Hamadānā ieradās jaunais dragūns Sirokovs.

Kādās dzīrēs virsnieku sanāksmē Andrejs korpusa komandiera ģenerāļa Baratova klātbūtnē nodziedāja romanci «Es sapni redzēju dārzu...». Ģenerālis, liels dziesmu mīļotājs, apraudājās un nekavējoties pieņēma jauno dragūnu par savu ziņnesi. Pēc piecām dienām viņš «par lielu patriotismu» apbalvoja Sirokovu ar ceturtās pakāpes Jura krustu un paaugstināja par 'vahmistru. Bet pēc desmit dienām sākās revolūcija. Kā Sirokovs to uzņēma? Jupis viņu zina, laikam jau ar prieku. Viņš gaidīja kādas sevišķas pārmaiņas. Revolūciju jaunizceptais vahmistrs un Jura krusta kavalieris iedomājās kā nebeidzamu, piedzīvojumu un briesmu pilnu auļošanu pa bezgalīgu stepi. Taču īstenībā viss ņēma citu virzienu. Viņa labdaris ģenerālis Baratovs aizbēga, zaldāti atteicās paklausīt, ķērās pie paša lielākā svētuma — virsnieka uzplečiem. Kaukāza fronte sabruka.

Kur tikai visur nepabija vahmistrs Sirokovsl Donas apgabalā pie Krasnova viņš .-paguva kļūt pat par virsnieku. Beidzot astoņpadsmitajā gadā viņš iestājās Rosto-vas junkuru kavalērijas skolā. Kļuva par portupejfeld-fēbeli. Taču neiznāca noklausīties kursu līdz galam: junkurus raidīja cīņā pret Pirmo Jātnieku armiju. Tā tikai bija kaušanās! Vahmistrs Sirokovs, kaut arī ar pārcirstu plecu, tomēr aizbēga, izlauza sev ceļu ar zobenu un revolveri.

Pēc tam hospitālī viņš bieži atcerējās šo kauju. Niknuma pilnās cilvēku acis, putas uz zirgu purniem un mēmo ciršanos, baismīgu savā mēmumā. Un, atcerēdamies to visu, Andrejs saprata, ka dzīvojis viņš ir tikai šīs piecpadsmit minūtes, visa pārējā dzīve bijusi nogurdinoša, ilga eksistēšana. Viņš bija briesmīgas dabas cilvēks. Risks viņu ietekmēja gluži kā narkotiska viela. Viņš darbojās pretizlūkošanas dienestā, bija Krimā pie Vrangeļa, klaiņoja pa ciemiem kopā ar dzīrotāju antonoviešu pulku. Pat pie barona Ungerna pabija. Tur, Mongolijā, viņš pats sevi iecēla par poručiku. Vēlāk asa pārdzīvojuma alkām pievienojās truls naids pret šiem ādas jaku valkātājiem, no kuriem vienmēr bija jāaiziet «ar pārcirstu plecu».

Gulēdams mazajā, smacīgajā istabā, Andrejs laiski pārcilāja atmiņā visus viņa sagūstītos inkasentus, aplaupītās krājkases un juvelierizstrādājumu veikalus. Tagad dzīve pati viņam piedāvāja jaunu, riskantu un jautru pasākumu, bet galvenais — iespēju šaut. Visu laiku šaut — uz ko vien gribil

Sis mēnesis Sirokovam lika atcerēties daudzus citus, kad viņš «nolīda» pēc kāda veiksmīga ķēriena. Kad gaidīja, lai mazliet pieklust, un viņš varēs aizbraukt un mierīgi notriekt tik grūti iegūto naudu. Taču taisni šie atelpas brīži Sirokovam nepatika. Sajās dienās izzuda nervu sasprindzinājums, palika milzum daudz laika pārdomām. Un tieši tas bija pats nepatīkamākais. Četrdesmit viens gads, tātad grozies, kā gribi, bet piektais gadu desmits klāt. Gandrīz visa dzīve nodzīvota. Un kāda jēga? Nekādas jēgas. Neko viņš nav sasniedzis.

Veselu mēnesi viņš te bija novaļājies dīkdienībā un bezrūpībā. Tiesa, kaut ko tomēr izdevās padarīt. «Svētais tēvs» sameklēja ļautiņus. Bet tad nu tiešām bija ar ļautiņi! Draņķi, maitas gabali. Tādi tevi nodos, tiklīdz padzirdēs operatīvo darbinieku zābakus čīkstam. Taču citu nebija. Un, ja jau tā, tad jāstrādā ar tiem pašiem. Tiesa, pāri frontes līnijai bija pārnākuši trīs drosmīgi puiši. Viņiem nebija ko zaudēt. Jebkurā gadījumā — augstākais soda mērs. Uz viņiem Širokovs lika sevišķi lielas cerības.

Aiz durvīm atskanēja saimnieka vieglie soļi.

— Andrej Nikolajevič, jūs neguļat?

— Guļu-,

— Tad mostieties augšā un sakārtojieties!

— Kāpēc tā?

— Ātrāk, ātrāk, — Potapovs atgrūda vaļā durvis, — cilvēks tevi gaida.

— No kriminālmeklēšanas pārvaldes?

— Tev nu gan tīk jokot. No viņas puses — ar instrukcijām.

Ēdamistabā gaidīja divi Sirokovam nepazīstami cilvēki. Viens stāvēja, atspiedies pret griezumiem rotāto bufeti, otrs kaktā aplūkoja svētbildes. Tas pat nepagriezās, kad Širokovs ienāca istabā.

«Skat, kāds maita — priekšniecību tēlo.» Andreju pārņēma mēms niknums. Kas šie divi tādi ir? Vācieši? Izlūki? Nekauņas! Širokovs ieslidināja roku kabatā un sataustīja pistoles spalu.

— Ņemiet roku ārā, — teica tas, kurš stāvēja pie bufetes, un pavirzījās tuvāk Sirokovam, — es neiesaku lietot ieroci. Liekas, jūs esat atpūties, kāpēc tad tik nervozs?

— Man nav ko nervozēt, es esmu savās mājās. Jūs gan esat uztraukušies ...

— Baidos, ka tā mēs neatradīsim kopīgu valodu. — Pret viņu pagriezās otrs viesis. — Nevienu darbu nedrīkst iesākt ar strīdu, vai ne, svēto tēv?

— Tieši tā, Prilucka kungs, tieši tā.

— Nu re, tātad inūsu uzskati saskan. Bet roku tomēr izņemiet.

— Ja saimnieks neiebilst, — sarunā iejaucās pirmais, — mēs labprāt kaut ko uzkostu.

Pie galda apsēdās visi četri. Sirokovs tūliņ novērtēja viesu pieredzi: tie izvietojās tā, ka konflikta gadījumā viņš atrastos krustugunīs. Tika ielieta pirmā glāzīte.

— Sirokova kungs, — Priluckis teica, — acīmredzot jūs jau nojaušat, kas mēs esam?

— Aptuveni.

— Nu tad tā. Man šķiet, ka cilvēkiem, kas sēž pie viena galda, ir jāiepazīstas tuvāk. Par jums mēs zinām visu vai gandrīz visu. Mani sauc Priluckis, manu pavadoni—■ Aleksandrs.

— Bet sīkāk?

— Var arī sīkāk. Mēs pārstāvam vācu pavēlniecību un esam šeit ieradušies, lai praktiski palīdzētu mūsu uzticamības personai Potapova kungam.

«Tātad «svētais tēvs» ir gluži vienkārši vācu spiegs,» Sirokovs nodomāja, «gluži vienkārši spiegs.» Un skaļi jautāja:

— Vai sen jau viņš ir jūsu uzticamības persona?

— Sen.

— Skaidrs. Nu bet kāpēc es jums esmu ievajadzējies? — Viņš nolika sāņus glāzīti un ielēja konjaku vīna kausā. Pielēja pilnu līdz malām. Nenogaidījis, līdz viesi pacels glāzītes, viņš vienā rāvienā, mazliet dižodamies, salēja rīklē svilinošo brūno šķidrumu. — Nu kāpēc tad?

— Sirokova kungs, — Priluckis drusku atdzēra no savas glāzītes, — jūs negribat mani saprast. Tieši pēc mēneša Maskavā būs mūsu armija...

— Nu, to vēl nevar zināt.

— Tā tas būs. Jums katrā ziņā tiks dots darbs, kas atbilst jūsu prasībām un tieksmēm. Jūs varat ieņemt cienījamu vietu jaunajā Krievijas administrācijā.

— Tā. — Sirokovs aizsmēķēja. — Ja es jūs pareizi sapratu, šī vieta ir jānopelna?

— Gluži pareizi.

— Un kā?

— Mēs jums nepiedāvāsim neiespējamo. Jūs agrāk esat specializējies..,

— Pants 59.3.

— Tas būtu?

— Bandītisms. Vai tas jūs apmierina?

— Mani pilnīgi.

Sirokovam joti gribējās ņemt pudeli un no visa spēka triekt Priluckim pa galvu. Lidotu stikla drumslas, apgāztos galds, sāktos īss un nikns kautiņš. Citādi sēž, gnīda, un runā runu runas.

— īsāk, ko jums vajag? Es esmu lietišķs cilvēks.

— Tā ir īstu vīru valoda, — iejaucās Aleksandrs.

Priluckis ātri uz viņu paskatījās, un viņš apklusa, it

kā būtu aizrijies.

«Šis baltacis viņiem ir galvenais.» Sirokovs noprata.

— Es jums nepiedāvāju neko neiespējamu. Būs cilvēki, būs ieroči, mēs jums dosim mūsu automātus.

— Skaidrs, kas man būs jādara?

— Boļševiki atkāpdamies mēģinās izvest no Maskavas vērtslietas: gleznas, zeltu, dārgakmeņus.

— Būs pagrūti.

— Es jūs vairs nepazīstu. Potapova kungs rekomendējot teica, ka jums nesot nekā neiespējama.

— Runa nav par to. Vērtslietu daudz, bet es viens pats.

— Jūs pievāksiet to, ko varēsiet, pārējo izdarīs cili.

— Kad un ko?

— To jūs uzzināsiet pavisam drīz. Bet kāpēc mēs nedzeram? Man šķiet, ka ir laiks nostiprināt mūsu savienību.

Priluckis piecēlās un visiem ielēja nevis glāzītēs, bet tā, kā bija darījis Sirokovs, — vīna kausos.

Daņilovs

— Aizturēšanas brīdī jums bija klāt ierocis, jūs mēģinājāt bēgt, kratīšanā Haritonova dzīvoklī atrastas raķetes, radiouztvērējs un nauda. Ar to visu pietiek, lai jūs nodotu tribunālam, bet tur jokot nemēdz. Ceru, ka jūs saprotat?

Daņilovs paskatījās uz aizturēto, un atkal viņu izbrīnīja šā cilvēka izskats. Nepatīkama seja. Gluži kā maska. Kam gan viņš līdzinās?

— Pec dokumentiem jūs esat Mihails Anato|jevičs Siv-kovs. Vai tas ir jūsu īstais vārds?

Aizturētais sagrozījās uz krēsla, pacēla galvu, un īvans Aleksandroviēs ieraudzīja, ka viņš raud.

— Te tev nu bija! Savaldieties. Uzsmēķējiet.

— Paldies.

Kā par brīnumu, balss viņam bija rupja un zema. «Tas taču ir pirmais vārds, ko viņš izrunājis. Pirmais vārds sešās stundās.»

— Pilsoni izmeklētāj, vai tiesa ņems vērā vaļsirdīgu atzīšanos?

— Es ceru.

— Tad rakstiet. Mans uzvārds ir Nosovs. Sauc par Nikolaju Petroviču. Esmu dzimis Brestā 1894. gadā. Ka* sieris. 1940. gadā tiesāts par izšķērdēšanu, sodu izcietu Minskas cietumā.

— Nu, re, — Daņilovs atviegloti nopūtās, — bet tā — ne pušplēsta vārdā. Raksti, Poļesov.

Uz galda klusināti iezvanījās iekšējais telefons.

— Daņilovs klausās... Jā... Būšu... Cikos? — viņš pārjautāja. — Ja divos, tad divos.

Tieši vienos un četrdesmit piecās minūtēs Daņilovs paņēma no seifa papīru kaudzīti, uz kuras bija rakstīts: «Grupa — Sirokovs, Fļerova, ITaritonovs, Nosovs.» Abi pēdējie uzvārdi ierakstīti tikai šodien. Un, kaut arī viņam pagaidām nebija nekādu pierādījumu, ka Haritonovs un Nosovs būtu Graša noslepkavošanas līdzdalībnieki, viņš tomēr tos visus apvienoja. Tikai nespēja vēl izskaidrot, kāpēc. Gaitenī dega zilas spuldzītes. Jau mēnesi visi kriminālmeklēšanas pārvaldes un arī citu Maskavas milicijas dienestu darbinieki dzīvoja pēc kazarmu režīma. Iekārtojušies bija kā nu kurš. Daži kabinetos, ja pietika vietas, bet vairums pagrabā, kas bija pārvērsts par bumbu patvertni. Daņilovs un Muravjovs gulēja istabā bez logiem, kur kādreiz bija atradies arhīvs. Tur novietoja divas gultas, un tajās pēc kārtas atpūtās nodaļas darbinieki.

Priekšnieka pieņemamā istabā, uzlicis galvu uz rokām, snauda Paša Osetrovs, jauns puisis, kas pārvaldē bija ieradies gluži nesen. Stiprās tuvredzības dēļ viņš armijā nebija ņemts, tā paša iemesla dēļ nederēja arī operatīvajam darbam, tāpēc viņu iekārtoja «postenī pie telefona».

Daņilovs nevarēja vien nobrīnīties, raudzīdamies uz Osetrovu. It kā būtu visīstākais civilists, bet stāja tāda kā kadru karavīram. Ja inteliģents cilvēks uzvelk formas tērpu, tad iespējamas tikai divas galējības: vai nu viņš līdzinās putnu biedēklim, vai arī kļūst par briesmīgu burta kalpu, staigājošu reglamenta ilustrāciju.

Ivans. Aleksandrovičs vēlreiz ar patiku noskatīja Oset-rovu. Visgarām. No traki spīdīgajiem zābakiem līdz pat koši sārtajām zīmotnēm uz apkakles.

Noskatīja un nodomāja: «Brašs puisis!»

— Kur priekšnieks?

— Tikko kā zvanīja, teica, ka drīz būšot, lika uzgaidīt.

— Labi, pagaidīšu. — Daņilovs apsēdās uz dīvāna.

— Tu paguli vien vēl. Es tevi pamodināšu.

— Sen neesmu gulējis. — Osetrovs vainīgi pasmaidīja.

«Smaida gan viņš kā bērns un vispār izskatās pēc liela

bērna. Pēc bērna, kam at|auts nēsāt ieroci.»

Ivans Aleksandrovičs ierīkojās ērtāk un paņēma no galda avīzi. Tas bija vecs laikraksta «Moskovskij boļševik» numurs. Daņilovs paskatījās datumu. Piektais jūlijs. Viņš atvēra avīzi. Otrajā lappusē bija iespiesta korespondence par to, kā elektrospuidžu rūpnīcā brīvprātīgie piesakās lautas zemessargos.

«Paraugieties, cik bezgala garā virknē cilvēki iet uz istabu, kur atrodas partijas komiteja, un caur šā viena — viena no tūkstošiem! — uzņēmuma prizmu jūs ieraudzīsiet visu valsti, miljoniem padomju patriotu, kas stājas tautas zemessardzē.

— Kurā gadā dzimis?

— Stop! Tu vēl esi par jaunu, puisīt. Varbūt pagaidīsi?

— Nē! -- stingri atbild sešpadsmit gadus vecais pusaudzis. — Nav laika gaidīt! Pierakstiet!...

... Nāk trīs vīri ar vienu uzvārdu — Kukuškini.

Komunists ar diviem dēliem. Trešais dēls jau ir armijā.

— Iesim arī mēs, — tēvs saka. — Iesim visa ģimene.»

Gaitenī atskanēja balsis. Daņilovs nolika avīzi, piecēlās un sapurināja Osetrovu aiz pleca. Pieņemamā istabā ienāca priekšnieks, tā vietnieks un divi cilvēki Valsts drošības dienesta formas tērpā.

— Ā, tu jau esi šeit? — priekšnieks teica. — Nu vareni, vareni! Iepazīstieties, biedri, — viņš pagriezās pret viesiem,

— nodaļas priekšnieks Daņilovs.

Ivans Aleksandrovičs paspieda viņiem roku un gluži automātiski konstatēja, ka vecākajam no viesiem zīmotnēs ir divi rombi — tātad vecākais majors, bet otram trīs ķieģelīši — kapteinis. Acīmredzot bija gaidāma nopietna saruna. Kabinetā Daņilovs apsēdās savā parastajā vietā, līdzās priekšnieka galdam. Pretī ierīkojās vecākais majors, kapteinis apsēdās krēslā tumšajā kaktā. Priekšnieka vietnieks, kā arvien, stāvēja, atspiedies pret sienu.

— Ivan Aleksandrovič, — priekšnieks atpogāja formas blūzes apkakli, — te biedri no Valsts drošības dienesta interesējas par tavas grupas darbu. Ziņo sīki!

Daņilovs atvēra vākus un paskatījās uz vecāko majoru. Viņš sēdēja, ar plaukstu piesedzis acis, taču tās mazliet piemiegtas vērīgi un cieši raudzījās uz Daņilovu.

— Kā lai ziņo: pēc kārtas vai par pēdējo aizturēšanu?

— Pēc kārtas, — no tumsas atbildēja kapteinis.

— Kā tad darīt, biedri priekšniek? — Daņilovs uzrunāja tikai pārvaldes priekšnieku, likdams viesiem saprast, ka jautājumus uzdot tie viņam var, bet pavēles šajā kabinetā dod tikai tā saimnieks.

Vecākais majors acīmredzot to saprata un nepagriezdamies izmeta:

— Cietiet klusu, Koroļov!

tvans Aleksandrovičs sāka ar jūliju, ar tām tālajām dienām, kad tika nogalināts Grass, tad pastāstīja par Ha-ritonovu un Nosovu. Viņš runāja lēni, tīšuprāt lēni, lai atstātu mirkli pārdomām, ja tiks uzdoti jautājumi. Taču viņu nepārtrauca, klausījās uzmanīgi, un tas Daņilovu iepriecināja. Ja tā klausās, tad, jādomā, saprot, cik sarežģīta ir šī lieta, tātad viesi ir prātīgi cilvēki.

— Tas man ir viss. — Ivans Aleksandrovičs aizvēra vākus.

Visi klusēja. Daņilovs paņēma papirosu un sāka to lēni spaidīt.

— Tā, biedri Daņilov. — Kapteinis piecēlās un no tumsas iznāca gaismas aplī, ko meta lampa.

Tagad Ivans Aleksandrovičs varēja viņu aplūkot, kā nākas. Viesis bija neliela auguma, platiem vaigu kauliem, bakurētainu seju.

— Tā, — viņš atkārtoja, — faktiski jūs esat Sirokovu palaiduši.

— Jā atzīst, ka jā.

— Drosmīga atbilde.

— Man nav no kā baidīties.

— Arī no paša kļūdām ne?

— Nek]ūdās tikai tas ...

— Zinu, — kapteinis pārtrauca, — jūs gribat teikt, tas, kurš nekā nedara! Veca patiesība.

— Taču joprojām spēkā.

— Es jūsu vielā izturētos kautrīgāk.

— Bet es jūsu vietā — pieklājīgāk.

— Pagaidiet! — Sarunā iejaucās vecākais majors. — Biedri, man šķiet, ka jūs neesat uzņēmuši īsto toni. Bez šaubām, biedrs Daņilovs ir izdarījis vairākas kļūdas. Jūs man piekrītat? — Vecākais majors pagriezās pret kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieku. — Nu redzat, nu. Taču Ivans Aleksandrovičs izteica pareizu domu. Nekļūdās tas, kurš nekā nedara. Manuprāt, kriminālmeklēšanas darbinieki šajos trīs mēnešos strādājuši daudz un labi.

— Saprotiet, Pāvel Nikolajevič, — pārvaldes priekšnieks piecēlās no galda, — es, zināms, ne žēlošos, ne arī lielīšos, tikai gribētu pateikt skaidrības labad: rūpju kļuvis vairāk. Nē. Es nedomāju noziedzības augšanu. Mums radušās citas rūpes, ne mazāk svarīgas. Krasi sašaurinājušies vairāki milicijas dienesti. Cilvēki nosūtīti uz partizānu un tautas zemessargu vienībām, uz iznīcinātāju bataljoniem ...

— No mūsu pārvaldes aktīvajā armijā iesaukti divdesmit pieci cilvēki, — precizēja priekšnieka vietnieks.

— Visā visumā tas nemaz nebūtu tik daudz. — Priekšnieks atkal apsēdās pie galda. — Taču nelaime tā, ka mūsu aparātam uzticētas vairākas jaunas funkcijas. Pirmām kārtām — patrulēšana pa pilsētu un uzņēmumu apsardzes kontrole. Pagaidām es runāju, tā sakot, par pastāvīgajiem pienākumiem. Taču, kā jums zināms, katra bombardēšana mums sagādā arvien vairāk darba.

— Ko lai dara, karš visiem sagādājis vairāk darba.— Vecākais majors ievilka papirosa dūmu. — Mūsu darbinieks kapteinis Koroļovs mazliet pārsteidzās, apgalvodams, ka Daņilova grupa faktiski palaidusi Sirokovu. Kā es saprotu no jūsu stāstījuma, īvan Aleksandrovič, vēl ir palikusi iespēja tuvākajā laikā viņu padarīt nekaitīgu.

— Redzat, Pāvel Nikolajevič, — Daņilovs teica, rūpīgi apdomādams katru vārdu, — viss atkarīgs no tā, kā saprot šo formulējumu.

— Nelaime ir tā — jūs jau pats ļoti labi zināt —, ka esat ielauzušies mūsu darbības sfērā. Nē. Nekādā ziņā es jūs nevainoju. Mēs, Valsts drošības dienesta darbinieki, esam jums pateicīgi par palīdzību, taču, dabiski, rodas jautājums: kā rīkoties tālāk?

— Pāvel Nikolajevič, — Daņilovs piecēlās, — es saprotu, ko jūs gribat teikt. Sak, tā nav jūsu darīšana ...

— Biedri Daņilov, — kapteinis pārtrauca, — nu ko jūs runājat...

— Atvainojiet mani. — Daņilovs paspēra dažus so|us pa kabinetu. — Visi šie riebekļi, ko mēs šodien apcietinājām, protams, nav mūsu «klientūra». Taču Sirokovu tomēr atļaujiet notvert mums.

— Pareizi, — pārvaldes priekšnieks atbalstīja Daņi-lovu. — Mākslinieka Graša slepkavības lieta ir mūsu ziņā.

Pāvels Nikolajevičs paņēma jaunu papirosu un padauzīja ar iemuti pa kārbiņu.

— Es jūs saprotu, biedri. Mēs visi esam čekisti un darām vienlīdz svētīgu darbu. Starp citu, es jums nosūtīju informāciju par rezidentu ar iesauku Tēvs.

— Jā, mēs to saņēmām, rūpīgi iepazināmies un šo to pārbaudījām. Biedram Daņilovam ir radusies doma, ka Sirokovs saistīts ar šo Tēvu, — pārvaldes priekšnieks teica.

— Vai tiešām? — Vecākais majors pagriezās pret Da-ņilovu.

— Pagaidām tā ir tikai versija, taču stabila versija.

— Nu tad darīsim tā. — Pavels Nikolajevičs izņēma no kabatas pildspalvu. — So lietu mēs izmeklēsim kopīgi. No Valsts drošības dienesta jums ies palīgā kapteinis Koroļovs. Domāju, ka viņš ātri ar visu iepazīsies. Tas pirmkārt. Otrkārt — mēs jums, protams, palīdzēsim ar cilvēkiem. Izveidosim kopīgu operatīvo grupu. Bet tagad pastāstiet sīkāk par tiem, kas aizturēti šodien.

— Ziņo, Daņilov, — kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks teica.

Ivans Aleksandrovičs sāka ar pēdējo nopratināšanu. Pastāstīja, ka uz Maskavu no Minskas izlūkošanas centra pārsviests kāds Nosovs, viņam bijis jāierodas fotoateljē, kur strādāja Haritonovs. Nosovatn vajadzējis saistīties ar izlūku grupu, tikšanās ar viņiem bijusi paredzēta pie tā paša Haritonova.

— Tā. — Vecākais majors kaut ko ierakstīja piezīmju grāmatiņā. — Nododiet šos cilvēkus mums!

— Man ir lūgums, Pāvel Nikolajevič, ņemiet tikai No-sovu.

— Vai jums ir kādi apsvērumi attiecībā uz otru kandidatūru?

— Ir. — Daņilovs aizsmēķēja un sāka izklāstīt savu plānu.

Kostrovs

Viņu veda pa iepriekšējā ieslodzījuma cietuma šauro gaiteni. Miška gāja neatkarīgā gaitā, soju rakstu pakļaudams jautrajam meldiņam, kas neatlaidīgi skanēja ausīs: «Pienāk pie viņas kāds simpātisks puisis, cepure uz auss, un spīd zelta zobs ...»

— Ej mierīgi, — konvojnieks pikti teica, — mierīgi ej! Ne jau uz kāzām tagad vedīs, bet uz «Taganku».

— Tu gan esi apnicīgs cilvēks, priekšniek. ««Ta-ganka» — visas naktis gaismas pilnas...» — Miška iedziedājās. — Tev no tās būtu jābaidās, tu tur neesi bijis. Bet es ...

— Draņķis tāds, — konvojnieks tikai noteica, — cilvēki karo. Rokas aiz muguras, ej!

Miška izgāja tumsā. Pamazām acis aprada ar nakti, un atmiņa pakalpīgi atgādināja pagalma izkārtojumu.

«Ak, nebrīve, nebrīve!» Viņš nopūtās un spēra soli uz priekšu. Un tūliņ aiz muguras atskanēja vēsa, metāliska balss:

— Soli pa labi, soli pa kreisi uzskatīšu par mēģinājumu bēgt, šaušu bez brīdinājuma.

— Skaidrs. — Miška izslējās tā, ka locītavas noknik-šķēja, un paraudzījās debesīs. Tumšs, nevienas zvaigznītes. Un pēkšņi viņam ienāca prātā, ka tūliņ tieši šeit, šinī pagalmā, sāksies pats svarīgākais notikums viņa dzīvē. Ar šo brīdi viss k|ūs pilnīgi citāds.

Aiz muguras atkal noklabēja durvju aizbīdnis, vēl kāds pārkāpa pār slieksni un nostājās blakus Miškam. Viņš pašķielēja, taču tumsā varēja saskatīt tikai garu, smagnēju stāvu.

Kaut kur no tumsas, motoram rūcot, pieripoja «melnā Berta».

— Kāp iekšā! — konvojnieks nokomandēja.

Vispirms Miška, pēc tam tas, otrais, ielīda smacīgajā

metāla kastē. Cietuma automašīna sāka braukt.

Kostrovs ērti ierīkojās tumsā un jautāja:

— Nu, braucam uz «Taganku»?

— Nē, uz Sočiem, — atteica neredzamais ceļabiedrs. — Par ko?

— Laupīšana. Un tu?

— Spekulācija.

— «Brītiņu mūzika spēlēja, brītiņu freijers dejoja ...»

— Tu gan esi varen jautrs. Smēķis tev ir?

— Nav, visu pa tīro atņēma, suni.

— Slikti.

— Sliktāk vairs nevar būti

Viņi apklusa. Mašīna neciešami kratījās, un Miška saprata, ka viņi brauc pa šķērsielām, pa bruģi. «Melnajā Bertā» nemaz vairs nebija gaisa, kaktā skaļi sēca Haritonovs.

— Kad tad beidzot? Ilgi nu gan...

— Paklau, draugs, — Miška jautāja ceļabiedram, — kā tevi sauc? Citādi...

Viņš nepaguva izteikt līdz galam. Mašīna salēcās, nošņirkstēja metāls, Miškam uzvēlās virsū kaut kas lipigs un smags. Bet tas viss ilga tikai kādu sekundes daļu. Atjēdzies Kostrovs saprata, ka guļ uz grīdas, Haritonova miesas blāķa saspiests. Pa vaļējām durvīm plūda iekšā vēsais nakts gaiss.

«Ir laiks,» Miška saprata. Viņš nokratīja no sevis ceļabiedru. Haritonovs sagrozījās un iestenējās.

«Dzīvs, maita.» Miška stipri sapurināja viņu aiz pleca. *— Bēgam, dzirdi, bēgam!

Miška nolēca uz bruģa. Viņam sekoja Haritonovs. Uz ielas ar seju lejup gulēja milicis. Mašīna bija ietriekusies stabā un, ērmīgi sagāzdamās uz sāniem, ieslīdējusi bedrē, kura nez kāpēc bija izrakta pie pašas ietves. Kabīnē kāds vaidēja. Stiepti un drausmi. Miška noliecās un izņēma milicim no maksts naganu. Bet Haritonovs jau iegriezās caurstaigājamā pagalmā.

Viņi skrēja minūtes divdesmit. Garām kaut kādām piebūvēm, garām mēslu kastēm un maziem vēderainiem namiņiem.

Beidzot viņi pārlīda pāri žogam un nokļuva kādā parkā. Tur atrada pussagruvušu lapeni un paslēpās aiz tās šķirbainās sienas.

— Daņilovs klausās.

— Viss kārtībā.

•— Cilvēki veseli?

— Jā.

— Un mašīna?

— Darbs vienai dienai.

— Labi. Viņš ieroci paņēma?

— Paņēma.

— Brauc tūliņ šurpl

— Tā, — Miška teica, — tātad «mēs skrējām pa tun-dru». Bet ko tālāk?

— Vai tev miteklis ir? — Haritonovs jautāja.

— Kāda jēga, tur droši vien ierīkots slēpnis. Viņiem mans miteklis jau daudzus gadus zināms.

— Tu esi zaglis?

— Nu kāpēc tik rupji?

— Skaidrs. Esi sēdējis?

— Piecus termiņus, divreiz bēdzis, šī ir trešā reize. Ja noķers, tad, kā jau kara laikā, mierīgi var pielikt pie

sienas.

— Pie manis arī nevar. Bet ir viena vieta. Tā ka ejam. — Haritonovs piecēlās.

— Es jau neesmu pats sev ienaidnieks — naktī ar «lielgabalu» patruļai acīs rādīties. Jāpagaida līdz rītam.

— Prātīgi. Tātad uzgaidīsim. Tikai smēķēt trakoti gribas. Es laikam nosnaudīšos.

— Guli, es pavaktēšu.

Miška ietinās lietusmētelī. Septembra naktis tomēr ir aukstas. Viņš sēdēja un raudzījās tumsā.

Pavisam tuvu koku zaros šalca vējš, netālu dīķī skanīgi šļakstēja ūdens. Nakts bija tumša, un viņš tajā viens pats ar savām domām, ar savām bailēm. Viņš sēdēja un klausījās. Miškam likās, ka viņš dzird smagu, dobju dunoņu, kuru no rietumiem nes vējš. Un Miška domāja par to, ka šī ir kara laika nakts, cilvēki iet bojā, bet viņš nekā nevar tiem palīdzēt. Savas bezpalīdzības apziņa radīja viņā nevaldāmu niknumu. Viņam gribējās izvilkt naganu un ietriekt visas septiņas lodes šajā riebeklī, kas šņāca pie pretējās sienas. Paskat, maita, ar vāciešiem sapinies. Taču viņš atcerējās Daņilova vārdus, ka šis uzdevums, kas viņam uzticēts, palīdzēs frontei un pašlaik tas daudziem cilvēkiem ir pats galvenais un svarīgākais.

Uz rīta pusi viņš aizsnaudās. Pamodās no spēja grūdiena. Līdzās stāvēja Haritonovs un kratīja viņu aiz pleca.

— Rīts. Tu esi aizgulējies, sargātāj.

— Es tikai pusstundu. Vai, kā gribas pīpēti

— Drīz dabūsi uzpīpēt. Ejam.

— Uz kurieni?

— Kurieni, kurieni. Zvirbuļus ganīt.

— Ā, nu ja tā, tad es varu.

Viņi sāka iet pa zāli, kas vēl bija slapja no rasas. Alejās cēlās migla, un saules stari, ar grūtībām lauzdamies tai cauri, nespēja sasniegt zemi. Bija pavēss.

— Iesim ātrāk, — Miška teica, — citādi es sasalšu ragā.

Kaut kur iezvanījās tramvajs, un viņi devās tā balss virzienā, garām bērnu rotaļlaukumain, mitriem soliem, saulē izbalējušām lapenēm.

Viņiem veicās. Tramvajs, izgriezies no aizstūra, nupat kā sāka uzņemt ātrumu. Viņi ielēca ejošā tramvajā. Vagons bija tukšs. Tikai konduktore, pavecāka sieviete, snauda, atspiedusi galvu pret sienu. Viņa atvēra acis un palūkojās uz pasažieriem.

— Samaksājiet par braukšanu. — Viņas balss, kā jau rīta agrumā, bija aizsmakusi.

Nu ir ķezā. Miška sastinga: naudas taču nav.

Viņš paskatījās uz Haritonovu, kas drudžaini grābstījās pa kabatām. Konduktore jau bija galīgi pamodusies un nogaidoši raudzījās uz viņiem.

— Māmuļ, — Miška teica, — māmuļ, mēs esam bēgļi. No Smoļenskas puses. Mums nav naudas. Tu atvaino mūs.

— No kurienes? — konduktore pārjautāja.

Miška klusēja. Tad viņa noplēsa divas biļetes un pasniedza viņam:

— Ņem, citādi, nedod dievs, — kontrolieris uznāks. Kā tur ir?

— Slikti, māt, pavisam slikti.

Viņi aizgāja uz priekšgalu un apsēdās.

— Tu nu gan esi veikls zellis. — Haritonovs pasmīnēja. — Acīmredzot tev pamatīga skola.

— Pēc kā tad tas redzams? — Miška dusmīgi jautāja.

— Nu pēc visas izmanības.

Tramvajs lēni ripoja pa tukšajām Maskavas ielām. Miška skatījās ārā pa logu un brīnījās, cik ļoti mainījusies pilsēta. Garām slīdēja veikalu vitrīnas, aizsistas ar dēļiem. Namu apakšējie stāvi bija aizkrauti ar smilšu

" i icrn, krustojumos rēgojās ķetnveidīgi prettanku aiz-iprosti. sametināti no sliežu gabaliem.

— Ei, viri, — konduktore uzsauca, <— vai jūs savai pie-Iurai neaizbrauksiet garām?

— Nē, nē, — Haritonovs sarosījās, — mums te jākāpj ara, pie Kurbatova ielas.

Viņi-īzkāpa no tramvaja un, iedami caur apstādījumiem,

■ l ersoja laukumu. Pagāja garām savrupmājai, kurā atradās Vissavienības biedrība kultūras sakariem ar ārzemēm, tad kādai vecai katedrālei un nonāca klusā ieliņā. Pēc tam viņi ilgi riņķoja pa caurstaigājamiem pagalmiem.

— Šeit, — Haritonovs beidzot sacīja, — klāt esam.

— Kur?

— Pie uzticamiem ļaudīm. Tikai iegaumē: tie ir nopietni cilvēki, ja kaut kas... — Viņš pasita gaisā knipi.

— Nemāci, — Kostrovs slinki novilka caur zobiem,

— ne tādus vien esam redzējuši.

Viņi iegāja vecā, kazarmai līdzīgā mājā. Ilgi maldījās pa kāpņu un gaiteņu labirintiem.

Līdzās durvīm, no kurām līda ārā tūba, Haritonovs apstājas un pieklauvēja pie sienas.

«Numura nav,» Miška automātiski konstatēja.

Viņi stāvēja un gaidīja minūtes trīs. Haritonovs jau cēla roku, lai klauvētu vēlreiz, kad aiz durvīm atskanēja balss, kas Miškarn likās pazīstama.

— Kas tur ir?

— Savējie.

— Mums visi ir mājās.

— Jegora nav.

Durvis atvērās.

— Viens? — jautāja tā pati balss.

— Nē, kopā ar labu cilvēku.

Miška iegāja tumšajā dzīvoklī. Viņam aiz muguras aizcirtās durvis. Priekšnamā tūliņ iedegās spuldzīte. Un tad Miška ieraudzīja Griezto. Viņš stāvēja, plati iepletis kājas komandiera galifē biksēs, stāvēja un smaidīja.

— Nu, kā mēdz teikt, kalns ar kalnu.',. Vai tā ir, Miša?

— Ta kā butu. — Miška drošības labad iebāza roku * kabatā.

— Esi rāms, — Grieztais mierīgi, pat pārāk mierīgi teica. — Nagans vai nazis, nezinu, kas tev tur ir, bet tas nepalīdzēs. Un kam tie tev vajadzīgi, tu taču neesi

lil

pie svešiem ļaudīm. Ak papēži sāka svilt, Miša? Pie manis atskrēji.

—' Bet kur tad lai skrien, Grieztais? Kur? Tagad laiki tādi: kas ar īstajiem uz vienu roku — tam nāk skanošais.

— Tur tev taisnība. Nu ko mēs stāvam? Nāciet istabā! Tur parunāsimies, uzkodīsim. Brokastu laiks. Lūdzu. — Sirokovs ar aicinošu žestu atvēra istabas durvis.

Miška gāja pirmais, un tūliņ kādas spēcīgas rokas atlauza viņam elkoņus atpakaļ, kāds neredzamais izrāva no viņa bikšu kabatas naganu.

Daņilovs

Nekas nav sliktāk kā gaidīt un dzīties pakaļ. Astoto dienu cilvēki nepārtraukti dežurē pie telefona, bet Miškas nav. Miška kā ūdenī iekritis. Ai, tas gan nav labil Teiksim skaidri un gaiši — tas ir slikti. Vai tiešām... Nē, par to Daņilovs pat domāt negribēja. Bet ja nu Sirokovs nav noticējis Miškam? Tad... Labāk nemaz nedomāt, kas tad... Un, ja arī noticis visļaunākais, tad tik un tā viņš ir atbildīgs par šo izgāšanos, tātad jāatrod vēl kāds risinājums, avārijas variants, kas palīdzēs tuvākajā laikā padarīt nekaitīgu'laķetnieku grupu.

Visu šo nedēļu Daņilovs bija skraidījis pa pilsētu. Abi ar Sarapovu viņi apbraukāja gandrīz visus savas zonas uzņēmumus, tikās ar daudziem cilvēkiem. Instruēja namu pārvaldniekus un vietējās pretgaisa aizsardzības štāba dežurantus. Sevišķi ilgi viņi runājās ar puikām, tie jau neko garām nepalaidīs.

Pagaidām bija izdevies aizturēt dažus panikas cēlājus un divus nepazīstamus cilvēkus, kas trauksmes laikā mēģināja izlaupīt gastronomijas veikala noliktavu Meža ielā.

Taču tas nebija galvenais. Vakar piezvanīja Valsts drošības dienesta kapteinis Koroļovs un pavēstīja, ka Maskavā jau darbojoties labi konspirēta diversantu grupa, kuru vada tas pats Tēvs. Kā jau varēja sagaidīt, šī grupa bija izveidota no bijušajiem kriminālnoziedzniekiem.

— Nu, ko jūs domājat? — Koroļovs jautāja.

— Es domāju, ka tieši pie viņiem mēs esam aizsūtījuši Kostrovu.

— Viņš klusē?

— Pagaidām jā.

— Bet vai jūs esat domājis par sliktāko iznākumu?

— Es par to vien domāju.

— Ko tad darīsim?

— Šimbrīžam es zinu tikai rajonu, uz kurieni viņus aizveda tramvajs. Tālāk mūsu ļaudis viņiem nesekoja, baidījās, ka tiks pamanīti.

— Tas jau ir kaut kas. Vajag orientēt iedzīvotājus.

— Ir darīts.

— Teicami. Ivan Aleksandrovič, tūdaļ man piezvani, ja būs kādi jaunumi.

— Noteikti.

Nolicis klausuli, Daņilovs nodomāja, kā gan mainās cilvēki. Pēc apspriedes viņam bija radies iespaids, ka Ko-roļovs ir ass un pat rupjš — un še tev, pārvērties līdz nepazīšanai.

— Toreiz viņš bija ļoti satraukts, — priekšnieka vietnieks teica. — Viņa ģimene bija aizbraukusi atpūsties uz Ukrainu. Un tad sākas karš — bet no šiem ne ziņas, ne miņas. Tikai pirms trim dienām pienāca vēsts, ka viņiem izdevies evakuēties.

Ģimene ... Viņam taču arī tēvs ir okupētajā teritorijā, bet viņš par to nevienam nestāsta. Viņš visu laiku bija dzinis proin domas par tēvu. Vienīgi naktīs un retajās atpūtas stundās atcerējās pēdējo braucienu pie vecākiem, un ap sirdi kļuva drūmi, smagi. Viņš pārāk labi pazina tēvu, tāpēc nemeklēja to starp evakuētajiem. No sava meža vecais varēja pārcelties tikai uz kapsētu.

— Atļausiet ieiet? — caur pusatvērtajām durvīm jautāja Igors Muravjovs. Viņam mugurā bija jauns šinelis, ko cieši apjoza siksna ar ieroča maksti, un galvā naga cepure. Hromādas zābaki neciešami spīdēja.

— Nāc iekšā, Igori — Daņilovs viņā palūkojās ar izbrīnu. — Uz kurieni tad tu?

— Pie jums.

— Pie manis tu nebūtu nācis tik uzcirties. Saki vien — uz kurieni dodies?

Igors nosarka.

— Es jums kaut ko gribēju palūgt... Es... Vārdu sakot, man jāprecas.

— Ko? — Daņilovs jautāja. — Ko tu teici?

1— Es precos, Ivan Aleksandrovič, — Igors nomurmināja.

— Ak tā! Tas ir — kā tu precies?

— Ļoti parasti! — Muravjova balsī ieskanējās aizvainojums. — Tāpat kā visi citi,

— Nē, nē, tu mani pārprati. — Daņilovs piecēlās. — Vai tad es esmu pret! Tikai tā negaidīti.

— Man jau ari. Bet tā nu iznāk. Inna ar savu institūtu evakuējas ... Tāpēc mēs izlēmām.

— Viss ir pareizi. Tas ir brīnišķīgi. Bet kāds man ar to sakars? Ja tev vajag, es tevi palaidīšu ...

— Nē, Ivan Aleksandrovič, man cita vajadzība. Lūdzu jūs par liecinieku un, protams, uz kāzām... Poļesovu un Sarapovu jau uzaicināju.

— Tā. — Daņilovs pārlaida plaukstu pār seju. Bārdas rugāji nepatīkami skrāpēja ādu. — Mazdrusciņ pagaidi. Dod man pusstundiņu laika. Gaidi šeit, es drīz būšu.

Daņilovs izgāja gaitenī. Tad redz, kā, Igors precas. Tas gan ir labi! Vareni! Jauks zēns. Skaists, labs. Droši vien viņa Inna arī ir tāda pati.

Ivans Aleksandrovičs nokāpa lejā kopmītnē un izvilka no pagultes čemodānu. Šodien viņš uzģērbs izejamo formas tērpu un arī medaļu piespraudīs pie blūzes, lai viss būtu, ka pieklājas. Ja jau svētki, tad svētki.

Pēc piecpadsmit minūtēm Daņilovs noskuvies, ģērbies gabardīna formas blūzē, kāpa augšā uz priekšnieka kabinetu.

— Ir iekšā? — viņš jautāja Osetrovam.

— Viņam ir apspriede, Serebrovska grupa ziņo,

— Iedod, Paša, viņam zīmīti!

— Labi, — Osetrovs atbildēja. — Jūs gaidīsiet?

— Gaidīšu, noteikti gaidīšu.

Daņilovs ar zīmuli uzrakstīja dažas rindas un iedeva Osetrovain.

Priekšnieks iznāca tūlīt. Viņš pētījoši aplūkoja Daņi-lovu no romba uz zīmotnes līdz pat zābakiem un izbrīnā iepleta acis.

— Paskat tik, milicis Daņilovs uzcirties gluži kā leib-gvardes pulka huzārs. Esi kaut kur izsaukts, vai? —* Priekšnieks pacēla pirkstu pret griestiem.

— Nē jau, pavisam kas cits. — Ivans Aleksandrovičs, šķielēdams uz Osetrovu, sāka kaut ko čukstēt priekšniekam ausī.

— Ko tu neteiksi! Atraduši laiku. Deg, vai? Nevarēja pagaidīt!

— Mīlestība taču, tā negaida.

— N-jā, tu saki, Muravjovs ... Nelāgi iznāk, cilvēks precas, bet nav ko uzdāvināt. Pag... Ņem mašīnu, līdz divdesmit diviem es jūs atlaižu. Tas ir, tevi, Poļesovu un

1H

Sarapovu. Muravjovs ir brīvs divas diennaktis. Bet tagad atsūti pie manis Sarapovu, došu viņam steidzamu uzdevumu.

Kabinetā Daņilovu gaidīja Igors, Poļesovs un Sarapovs. Visiem trim bija svētdienīgs izskats.

— Nu, esmu gatavs, — Ivans Aleksandrovičs teica un apmulsa. Pārāk neparasta un negaidīta bija viņam uzticēta loma.

— Ivan Sergejevič, — viņš teica Sarapovam, — aizej pie priekšnieka, viņš grib tev dot kādu svarīgu uzdevumu.

— I<ā tad tā, — Igors jautāja, — bet pie manis?

— Viņš atbrauks, drusku vēlāk atbrauks. Atstāj viņam adresi.

Viņi izgāja no istabas.

— Ieročus paņēmāt līdzi? — Daņilovs noprasīja.

— Paņēmām.

— Tad labi, viss kas var gadīties. Jā, Igor, bet kur ir

līgava?

— Gaida dežūrtelpā.

— Operatīvā darbinieka nākamās sievas cienīga vieta. Caurlaidi izrakstīt neienāca prātā?

Dežūrtelpā uz koka sola, kas bija nodeldēts līdz spīdumam, sēdēja Inna. Ieraudzījusi Igoru, viņa piecēlās.

— Iepazīsties, Inka, — Igors apjucis nomurmināja, •— tie ir mani draugi.

Viņa pastiepa roku. Viņas rokas spiediens bija spēcīgs un maigs.

Daņilovs pabrīnījās par meitenes matu krāsu un acu zilgmi. Pie ārdurvīm gaidīja priekšnieka emka. Ivans Aleksandrovičs atrāva vaļā durvis. Inna apsēdās blakus šoferim. Vīrieši saspiedās aizmugurē.

— Kurp tad nu brauksim, biedri Daņilov? — šoferis iejautājās.

— To tev Muravjovs parādīs, viņš šodien ir vecākais.

— Uz kurieni, Igor?

— Uz dzimtsarakstu biroju.

— Nu-u! Ko tad tur ķersim?

— Neķersim, Jegor Akimovič, šoreiz precēsimies.

— Tas ir ko vērts! Saturies, līgava! — šoferis iesaucās. — Detektīva sieva būsi, kalnu ērgļa sieva!

Skaļi signalizēdama, emka strauji iegriezās šaurā ieliņā un apstājās pie maza namiņa.

Rajona dzimtsarakstu birojs atradās pagrabā. Telpās neizturami oda pēc pelējuma.

«Kāpēc gan,» domāja Ivans Aleksandrovičs, «pašam skaistākajam cilvēka dzīvē noteikti jānorisinās šādos te-briesmīgos pagrabos? Vai tiešām nekad neiedomāsies uzcelt jaunlaulāto klubu vai kaut ko tamlīdzīgu!»

Viņiem pretī no otras istabas iznāca vīrietim līdzīga sieviete žaketē, pie kuras atloka bija piesprausta nozīmīte «Vorošilova strēlnieks».

— Kas noticis, biedri? Es esmu dzimtsarakstu biroja vadītāja.

Balss viņai bija nosmēķēta un aizsmakusi, tajā skaidri varēja just satraukumu. Zināms, triju milicijas komandieru parādīšanās uztrauks kuru katru.

— Nē, nekas, viss kārtībā. — Poļesovs pasmaidīja.

— Mēs atbraucām savu biedru piereģistrēt.

— Kā — piereģistrēt? — vadītāja brīnījās.

— Ļoti vienkārši, — Stepans uzsmaidīja vēl platāku smaidu, — apprecināt. — Viņš norādīja uz Igoru un Innu.

— Apprecināt? — vadītāja sašutusi pārjautāja. — Jūs, biedri, jādomā, visi esat partijā, bet pašreizējo momentu neizprotat. Vai tad tagad ir laiks šikiem personiskiem priekiem? Dienās, kad zvērīgais ienaidnieks ...

— Izbeidziet, — Ivans Aleksandrovičs piegāja viņai gandrīz pavisam klāt, — tūliņ izbeidziet un dariet savu darbu! Kad precēties, to cilvēki paši zinās. Skaidrs?

— Man jau, protams, skaidrs, bet es ziņošu, kur pienākas. Orgānu darbinieki — un tāds neapzinīgums. Dodiet dokumentus! — viņa uzbrēca Igoram.

— Jūs man apzinīgumu nemāciet! — Igors sašuta.

— Mēs darām savu darbu, un jūs dariet savējo!

Sejā viņam parādījās sarkani plankumi, rokas, meklēdamas dokumentus, trīcēja. Irīna uzmanīgi saņēma viņu pie elkoņa.

— Igori ņ!

Līdz šim viņa visu laiku bija klusējusi, tikai smaidījusi gaiši un priecīgi. Apkārtne viņu nemulsināja: ne šī rupjā un jaunā sieviete, ne dzimtsarakstu biroja drūmās telpas, ne gurkstošām siksnām apjozušies liecinieki. Viņa gluži vienkārši neko nemanīja. Viņai šajā milzīgajā pasaulē šobrīd eksistēja viens vienīgs cilvēks — Igors.

Vadītāja sadabūja kaut kādus papīrus, rakņājās pa galda atvilktnēm, un to visu viņa darīja, bez mitas burkšķēdama. Beidzot viņa pasniedza Igoram dokumentus,

— Parakstieties! Re, šeit... Un tagad jūsu sieva.

— Viss? — Stepans jautāja.

— Ko tad vēl?

— Nē, neko, — iejaucās Daņilovs, kas līdz šim bija klusējis, — neko sevišķu, vārējāt gan arī apsveikt cilvēkus.

— Ko dievs nav devis, — teica šoferis, kas stāvēja pie durvīm, — to arī bodītē nenopirksi.

Viņi izgāja uz ielas.

— 0, cik labi! — Stepans iesmējās. — Nu, Igoriņ, apsveicu! — Viņš apskava Muravjovu un noskūpstīja. Draugi pēc kārtas apsveica jaunos.

— Uz kurieni tagad, Igor? — šoferis jautāja.

— Uz Gorkija ielu, līdz Baltkrievijas stacijai.

— Bet varbūt iesim kājām? — Inna pēkšņi ieteicās.

— Nu lūdzul

— Kāpēc gan ne? Iesim. — Daņilovs pagriezās pret šoferi. — Jūs varat braukt uz pārvaldi, mēs aizstaigāsim

kājām.

Iedami pa šķērsielām, viņi sasniedza Gorkija ielu.

Pa priekšu gāja Igors ar Innu, aiz viņiem Daņilovs ar Po|esovu. Līdz Innas mājām, kur tika gaidīts jaunais #• pāris un viesi, nebija tālu. Viņa dzīvoja stūra namā pie Baltkrievijas stacijas, pašā augstākajā — vienpadsmit* stāvu celtnē Gorkija ielā. Tā bija pēdējā māja, tālāk — stacijas laukums un Ļeņingradas šoseja.

— Ivan Aleksandrovič, — Stepans teica, — zināt, man nez kāpēc ir skumji.

— Te nu bija. Skauž, vai?

— Nē jau. Igora precības ir tādas kā drusku ērmotas.

— Vai tad tu, Stepan, arī domā, ka nav īstais laiks?

— Es nezinu.

— Bet kas mums šo laiku ir noteicis — mīlestības laiku? Vai tad skaistajam būtu jāparedz īpaši termiņi? Sak, šis gads tev būs darbam, šis — karošanai, šis — nepatikšanām, bet šis te — laimei. Tā, vai?

Daņilovs brīdi klusēja, tad turpināja:

— Nē, brāi, laime ir pastāvīgs jēdziens. Tai jābūt stabilai, citādi nav vērts dzīvot. Un labi vien ir, ka viņi apprecējās tieši tagad. Acīmredzot viņiem abiem tas bijis vajadzīgs.

Viņš aizgāja līdz Lielās Gruzīnu ielas stūrim un apstājās. No Miusas laukuma puses tuvojās karaspēks. Gara cilvēku kolonna pa četriem katrā rindā. Gāja zemessargi.

Privātos mēteļus cieši apjoza siksnas ar patronsornām. Virs kolonnas šūpojās trīslīniju šauteņu šķautņainie durkļi.

Gāja strādnieki, inženieri, rakstnieki, aktieri. Miermīlīgāko profesiju pārstāvji, kurus karš bija piespiedis ņemt rokās ieroci. Kas par to, ka rindas nebija tik taisnas un līdzenas kā armijas ierindā. Kas par to, ka durkļu gali šūpojās pie katra soļa. Bataljonu saliedēja kas cits — vīrišķība un vēlēšanās nosargāt savu dārgo galvaspilsētu.

Daņilovs, kolonnai garam ejot, cītīgi lūkojās cilvēku sejās, meklēdams paziņas. Tie tur noteikti bija, tikai viņš tos nepazina. Pareizāk sakot, nevarēja atšķirt. Skarbuma zīmogs darīja tos nepazīstamus un pat līdzīgus citu citam.

Blakus smagi nopūtās Poļesovs. Ivans Aleksandrovičs paraudzījās uz Muravjovu. Igors stavēja, zemu noliecis galvu.

Kolonna gāja, aiznesdama sev līdzi ādas siksnu un ieroču eļļas dvesmu.

— Uzsmēķēsim. — Daņilovs ierosināja un izņēma «Kazbeka» paciņu. Viņš uzrāva sērkociņu un pēc kārtas deva piesmēķēt Stepanam un Igoram.

— Ziniet, puiši, — Ivans Aleksandrovičs teica, dziļi ievilkdams papirosa dūmus, — vissliktāk ir tad, ja cilvēks vairs neciena savu darbu. Tagad, rau, zemessargi dodas uz fronti. Bet kas viņus pirms kara apsargāja? Kas sargāja viņu mājas, darbu, dzīvi? Mēs! Tagad mums šeit Maskavā ir jāaizstāv viņu ģimenes. Un vai tad ģimenes vien? Nu .ņemsim un aiziesim visi uz ierakumiem. Kas tad paliks aizmugurē? Parasti armija uzbrūk pa ešeloniem. Pirmais, otrais, trešais. Mēs esam ceturtais ešelons, tikpat svarīgs un vajadzīgs kā visi iepriekšējie. Mēs sargājam aktīvās Sarkanās Armijas aizmuguri. Padomājiet par to! Bet, ja runājam par briesmām, tad ikvienu no mums jebkurā brīdī var ķert lode.

Daņilovs ar vienu aci pamanīja, ka Innai pēkšņi nobāl seja.

— Jā, — viņš turpināja, — protams, rūgti par to ir runāt tādā dienā, taču lai ari tava sieva, Igor, to zina un lepojas ar tavu profesiju. Iegaumējiet, mēs esam čekisti, un ar to ir viss pateikts. Nu, ko tā stāvam? Iesim, citādi zoss uz kāzu galda atdzisīs.

Lifts nedarbojās. Bija kāpšus jākāpj vienpadsmitajā stāvā. Daņilovs tik tikko spēja pievārēt nebeidzamos pakāpienus. Hroniskā neizgulēšanās un smēķēšana dari ja savu. Tikai tagad viņš apjēdza, cik ļoti ir noguris. Sirds dauzījās dobji un saraustīti.

«Nu gan vairs nav labi,» viņš domāja, uzveikdams pakāpienu pēc pakāpiena, «nepavisam nav labi. Cik tad man gadu? Tikai četrdesmit viens. Virs pašos spēka gados, bet sirds jau niķojas. Draņķis Sirokovs toreiz Sara-tovā to sabendēja. Nu nekas, vēl ir mazliet laika. Gan es ar viņu norēķināšos. Katrā ziņai»

Viņus jau gaidīja. Tikko kāpnēs atskanēja soļi, durvis atvērās. Uz sliekšņa viesiem pretī iznāca līgavas māte.

Viņi iegāja priekšnamā, kas likās ļoti plašs, jo tajā vairs nebija ierasto lietu. Tikai pakaramais cieši piestiprināts pie sienas, un kaktā kaudzē sakrautas lādes un čemodāni.

— Atvainojiet par nekārtību, — saimniece teica, — mēs evakuējamies. Braucam abas ar Inniņu un arī vecmāmiņa mums līdzi.

Priekšnamā ieslīdēja, tieši ieslīdēja, nevis ienāca, maza večiņa, ievēlās gluži kā rausis.

— Nāciet iekšā, dārgie viesi, nāciet iekšā! Vai tad miliči vien, vairāk cilvēku nebūs?

— Būs, — Igors skaļi iesmējās, — vēl viens būs, Anna Vasiļjevna, tikai tas arī ir milicis.

Galds bija klāts lielajā istabā. Pēc divu mēnešu dzīves kazarmu režīmā šīs baltās salvetes un šķautņainie, mirdzošie kristāla kausi likās neparasti, sevišķi tīri un trausli.

— Šeit nu ir visi krājumi! — Daņilovam aiz muguras atskanēja Irīnas mātes balss. — Kā zinādama pataupīju graudaino kaviāru nebaltai dienai, sak, ja nu kāds saslimst ... Redz, kā tagad noder.

Kas tiesa, tas tiesa, galds, ņemot vērā karalaika apstākļus, nebija trūcīgi klāts, un smarža, kas plūda no virtuves, radīja vilka apetīti vīriešiem, kuri jau vairākus mēnešus pusdienoja ēdnīcā.

Pie galda vēl nesēdās, gaidīja Innas tēvu. Daņilovs paņēma no palodzes atvērtu grāmatu.

«Aiz Gushrustaļnijas, klusajā Turnas stacijā, es pārkāpu šaursliežu dzelzceļa vagonā. Tas bija Stefensona laiku vilciens. Lokomotīve, kas izskatījās pēc patvāra, svilpa smalkā bērna balsī. Lokomotīvei bija aizskaroša iesauka — «zirģelis». Tā tiešām atgādināja vecu zirgu. Ceļa līkumos tā sāka stenēt un vaidēt, līdz apstājās. Pasa

li!)

žieri kāpa ārā uzsmēķēt. Ap noslāpušo «zirģeli» valdīja meža klusums. Vagoni pieplūda ar saulē sasilušu savvaļas neļķu smaržu.»

Ivans Aleksandrovičs nolika grāmatu un aizvēra acis. Atkal ienāca prātā braucieni pie tēva: mazā stacija, līdz kurai viņu aizvizināja tādi paši tvaikrati, ar zāli aizaugušais meža ceļš. Parasti viņš tur ieradās vakarā. Mežā bija kluss, tikai mazajā ezeriņā griezīgi un skāņi kvark-stēja vardes.

Kā tur klājas viņa vecītim? Taisni briesmīgi iedomāties, ko ar tēvu var izdarīt vācieši. Taču viņš dzina prom šīs domas. Aleksandrs Daņilovs nesēdēs un negaidīs fašistus. Nav tas cilvēks. Jau pilsoņu kara gados mežsargs uz laiku bija kļuvis par apriņķa milicijas priekšnieku, cīnījies ar bandām un budžiem. Tagad tēvs droši vien ir partizānos. Taču sirds tik un tā smeldza. Daņilovu pārņēma satraukums. Nepatīkami iesāpējās krūtīs.

Priekšnamā atskanēja zvans. Ivans Aleksandrovičs atvēra acis. Zvans atkārtojās. Tas saimnieciski un valdonīgi šķindēja tukšajā priekšnamā. «Laikam Inrias tēvs.» Istabā ienāca vīrietis karavīra tērpā bez zīmotnēm, ar Darba Sarkanā Karoga ordeni pie formas blūzes.

— Nu, iepazīsimies, biedri. — Viņš plati pasmaidīja.

— Es, tā sakot, esmu jauniķes tēvs.

— Frolovs, — viņš teica, pēc kārtas spiezdams roku.

— Aleksandrs Pctrovičs.

Līdz ar saimnieka ierašanos viss atdzīvojās. Sievietes sāka rosīties ap galdu, kaut ko uz tā izvietodamas un sakārtodamas.

— Ko nu vēl stāvam? Pie galda, pie galda!

Aleksandrs Petrovičs apskāva Irmu un Igoru un veda

viņus pie galda. Tikko bija apsēdušies, tikko sāka šķindēt trauki, priekšnamā atkal atskanēja zvans.

Tas ir Sarapovs, — Igors teica, — nepūlieties. Es atvēršu.

Viņš izsteidzās priekšnamā, un pēc brīža istabā ienāca Sarapovs. Ivans bija svinīgs un nopietns. Rokās viņš turēja milzīgu vāzi, to pašu Ķīnas porcelāna vāzi, kura ilgus gadus bija stāvējusi priekšnieka kabinetā blakus seifam. Viens otrs apspriežu laikā nokratīja tajā pelnus, saceldams pārvaldē ātri pārejošus negaisa viesuļus. Priekšniekam patika atgādināt, ka šai vāzei, kas saglabājusies no septiņpadsmitā gadsimta, ir milzu vērtība. Taču kāds eksperts, kas sakarā ar zādzību muzejā bija

ataicināts uz pārvaldi, Ivanam Aleksandrovičam pateica, ka vāze tiešām esot izgatavota Ķīnā, tikai daudz vēlāk, apmēram 1908. gadā, un to darinājis Ilarbinas meistars. Un tomēr vāze bija pārvaldes lepnums. Bet tagad pārsteigumu sagādāja kas cits, nevis vāze. Nē. Rozes, milzīgas samtainas, sarkanas rozes.

— Ai, — Inna iesaucās, — cik brīnišķīgas!

— Tas ir, tā sakot, — Sarapovs pat nosarka, — tas, tā sakot, no biedriem. Esiet laimīgi!

Ivans nolika vāzi uz galda. Un istabā uzreiz kļuva jautri un priecīgi, īsti vasarīgi. Inna piesteidzās pie Sa-rapova, apskāva un cieši noskūpstīja viņu.

Sākās tā jautrā rosība, kas valda vienmēr, kad pie viesību galda sapulcējušies cits citam patīkami cilvēki. Kādam trūka dakšiņas, kādam glāzīte bija par mazu. Visi šie jaukie sīkumi radīja jautrību un jokus.

Kad glāzītes visiem bija piepildītas un šķīvjos salikti uzkožamie, istabā uz mirkli iestājās klusums.

— Biedri, — piecēlās Aleksandrs Petrovičs, — šī mums ir priecīga diena. Papildinās mūsu ģimene. Par meitu es neko nerunāšu, bet par znotu gan pateikšu. Es priecājos, no visas sirds priecājos, Igor, ka tu esi ienācis mūsu namā. Es gribēju dēlu, jā ... Tagad man ir dēls un meita. Un kā tēvs es lepojos ar savu dēlu. Lepojos ar viņa profesiju, ar viņa čekista vārdu lepojos. Grūtā laikā mēs svinam šīs kāzas, ienaidnieks cenšas izlauzties līdz Maskavai. Taču dzīve turpinās. Vēlu jums, mani mīļie, pirmām kārtām vīrišķību, jo tā mums visiem ir ļoti vajadzīga, un laimi, īstu un lielu.

Pēc tam runāja Daņilovs, tad vecmāmiņa, māte, Ste-pans, Poļcsovs. Visīsāko tostu uzsauca Sarapovs. Viņš piecēlās, uzlūkoja visus ar viltīgām, smejošām acīm un pateica tikai vienu vārdu: «Rūgts!»

Laiks aizskrēja nemanot. No viesiem atvadījās Aleksandrs Petrovičs, viņš pat meitas kāzās nevarēja piedalīties ilgāk par divām stundām. Viņa vadītā rūpnīca strādāja frontei, remontēja tankus, izgatavoja mīnas. Pašlaik tā pildīja steidzamu pasūtījumu: montēja bruņuvilcienu.

Tēvs aizgāja, bet viņi vēl iedzēra uz tā veselību, pacēla glāzes, pieminēdami rūpnīcu un tos, kas frontē

Daņilovs nolika glāzīti uz galda un pēkšņi ieraudzīja ģitāru. Kā gan viņš to nebija pamanījis agrāk? Tā atradās dīvāna stūrī pie pašas sienas. Ivans Aleksandrovičs piecēlās un paņēma instrumentu.

— Oho! — Igors iesmējās. — Ivan Aieksandrovič, jums nesas prāts uz priekšpilsētas liriku?

— Nē, kāpēc? Ģitāra ir brīnišķīgs instruments, bet tavu «priekšpilsētas liriku» var spēlēt ari uz koncertklavierēm. Nav jau svarīgi, uz kā,.bet — kā un ko.

Daņilovs piesardzīgi sāka uzskaņot, ģitāru. Tad nospēlēja pirmo akordu, papriekšu klusi, pēc tam skajāk... Ivans Aleksandrovičs dziedāja vecas, sen aizmirstas romances. Istabā skanēja viņa klusā, mazliet piesmakuši balss. Romanču vārdi bija vienkārši un liegi. Tie likās gluži kā atklāsme. Kaut ari bija pazīstami, gauži pazīstami ...

— Tas taču Jeseņins. Nu kā tad, ka Jeseņins, — Inna teica.

— Pareizi. — Daņilovs nolika ģitāru. — Tas ir Jeseņins, brīnišķīgs dzejnieks, īsti krieviska dvēsele, tikai viņu pie mums nez kāpēc sāk aizmirst.

— Viņu neaizmirst, taču mums pirmām kārtām vajadzīga sabiedriskā lirika, — Igors iebilda.

— Mums vispār ir vajadzīga lirika, it īpaši Jeseņins. Cilvēkam reizēm vajag skumt un pat raudāt.

Piepeši atdzīvojās reproduktors, kas visu laiku bija klusējis.

— Pilsoņi! — ierunājās jau pazīstamā diktora balss. — Gaisa trauksme! Pilsoņi! Gaisa trauksmei Pretgaisa aizsardzības štābs pavēl...

•— Nu re, nu, — gandrīz raudādama, teica Innas māte, *— lūdzu. Veselu nedēju nelidoja, un, še tev nu bija, tādā dienā ...

—■ Apsveikums. — Pojesovs nosmīnēja.

— Drūms joks, Stjopa. — Daņilovs uzvilka šineli. *— Ejam.

— Bet varbūt paliksim tepat? Ko? Puiši, vai tad mums nāves bail? — Muravjovs iesaucās.

— Bail, Igor, vai kā bail. — Sarapovs paņēma no galda papirosus. — Nāve tev vis atļauju neprasīs. Nē. Atnāks tā, ka pat nepamanīsi. Mums ir jādzīvo. Mums vēl ļoti daudz kas darāms.

Viņi ātri nokāpa lejā. Laukums bija tumšs un likās pavisam tukšs. Taču pirmais iespaids bija mānīgs. Laukumā ritēja satraukuma pilna dzīve. Tumsā uz metro ieeju virzījās desmitiem cilvēku. Naktī skanēja pazoļu švīksti un cilvēku balsis.

Viņi šķērsoja laukumu un iegāja metro. Vestibilā valdīja daudzbalsīga dūkoņa: cilvēki meklēja noklīdušos, .sauca paziņas. •

«Viss taču ir mierīgi,» Daņilovs nodomāja. «Steidzas, baidās, protams, bet panikas nav. Braši!» Pie eskalatoriem divi miliči veikli izkārtoja ļaužu straumi. Papriekšu laida sievietes, bērnus, sirmgalvjus, tikai tad — vīriešus. Bet pēdējo jau gandrīz nemaz nebija.

Pēkšņi vienmērīgo kustību kaut kas iztraucēja. Daņilovs uzreiz pat nesaprata, kas. Iekliedzās kāda sieviete, briesmīgi sāka raudāt bērns. Rinda pajuka. Cauri pūlim, cilvēkus izgrūstīdams, uz eskalatoru lauzās vīrietis pus-militārā tērpā. Nobālušajā sejā drudžaini spīdēja šausmu pilnas acis. Viņš saķēra aiz pleca kādu sievieti un pagrūda, lai atbrīvotu sev ceļu.

— Poļesov! — Daņilovs uzsauca.

Poļesovs nostājās vīrietim ceļā. Tas uzgrūdās viņam tā, kā tumsā būtu uzgrūdies stabam.

— Laid garaini — viņš spiedzošā balsī iekliedzās. — Laid garām!

— Nāciet man līdzi! — Stepans saņēma viņu aiz rokas un izvilka ārā no pūļa.

— Laid vaļai

— Jūsu dokumentus. — Daņilovs piegāja pie nepazīstamā. — Nu, ātri 1

— Kādus dokumentus? Vācieši taču...

— Klusēti Kur ir vācieši? Kur jūs esat tos redzējis? Pasi, ātri!

Pie viņiem izspraucās dežurējošie miliči,

— Aizturiet šo cilvēku, — Ivans Aleksandrovičs viņiem teica, — pārbaudiet, kā nākas, noskaidrojiet, kāpēc viņš nav frontē, un ziņojiet man uz Petrovku. Mans uzvārds Daņilovs, skaidrs?

— Tieši tā, biedri priekšniek.

Daņilovs un Poļesovs nostājās rindas galā. Tā virzījās ātri, un drīz vien viņi stāvēja uz eskalatora pakāpieniem. Palūkojies lejup, Daņilovs ieraudzīja, ka uz platformas ļaužu, ka melns.

Igors ar tuviniekiem un Sarapovs jau gaidīja perona galā. Viņi iekārtojās uz kādas apgāztas kastes. Līdzās uz tādam pašām kastēm sēdēja citi cilvēki. Acīmredzot tās speciāli bija te atnestas. Cik ātri gan ļaudis pie visa pierod! Glābjas no bombardēšanas un jau domā par savu apkārtni, cenšas to padarīt pēc iespējas ērtu.

Perons dzīvoja īpašu dzīvi. Tas atgādināja staciju. Likās, ka ļaudis gaida vilcienu. Trīs večiņas sēž uz saliekamiem krēsliņiem. Uz stāvus saslieta koferīša izliktas loto kārtis. Divi puišeļi spēlē šahu, bet tālāk sirms vīrietis ar brillēm, uzlicis uz ceļiem bloknotu, kaut ko raksta. Sievietes auklē bērnus, kāds lej no termosa tēju.

— Tā nu mēs dzīvojami — Innas vecmāmiņa nopūtās. — Ivan Aleksandrovič, kad tas reiz beigsies?

— Drīz, ļoti drīz beigsies!

«Pilsoņi, gaisa uzbrukums beidzies!» No zvanveida skaļruņa atskanēja metāliska balss. Bet cilvēki necēlās augšā, viņi zināja, ka būs vēl dažas trauksmes, tāpēc kavējās metrostacijā.

— Iesim. — Daņilovs piecēlās. — Nē, tu, Igor, paliec, darbā tev jābūt rīt. Pavadi sievu un tad nāc.

— Ivan Aleksandrovič, — Muravjovs teica, — trauksme ir beigusies, mēs iesim mājās. Innai jāpošas ceļā.

— Protams, protams.

Viņi ilgi kāpa pa nekustīgajiem eskalatora pakāpieniem. Tikai tagad Daņilovs tā īsti saprata, cik dziļi zem zemes ierīkots metro.

Laukums joprojām bija tumšs un vēl tukšāks. Tikai uz Ļeņingradas šosejas skanēja motoru rūkoņa. Viņi atvadījās pie Innas durvīm. Pirmo reizi notika tā, ka biedri devas uz darbu, bet Igors palika.

Muravjovs

No astoņiem rītā Igors dežurēja pie telefona. Gaidīja Miškas zvanu. Miška klusēja jau deviņas dienas. Daņilovs bija pavisam paguris gaidīdams. Šorīt viņš aizbrauca uz Ņikoļskas ciemu netālu no Maskavas. Kāpēc brauca, nevienam nav zināms. Tāds viņam raksturs: kamēr pats visu nepārbauda, tikmēr citiem neko nesaka.

— Tu, Igor, sēdi pie telefona un gaidi zvanu. Es neticu, ka Miška būtu mums zudis, viņš nevarēja.,. Acīmredzot viņu gluži vienkārši pārbauda.

Daņilovs ar Poļesovu aizbrauca, bet Muravjovs palika nodaļas priekšnieka kabinetā vienatnē ar telefonu un savām drūmajām domām.

Tiešām, par ko gan lai priecājas? A^āte ar māsu un māsasmeitām evakuējušās, lnnu viņš vakar pavadīja uz Ceļabinsku. Tikai vienu nakti abi bija kopā — un viņa ir prom. Igors nez kāpēc atkal atcerējās vasarnīcu. Atce-rt'jās mežu un šauro riteņbraucēju taciņu. Par riteņbraucēju taku viņi to iesauca paši, īstenībā tas bija parasts, tikai ļoti ciets, iestaigāts celiņš. Tur viņi ar Innu arī iepazinās. Tagad grūti noticēt, ka reiz kaut kas tāds bijis. Gluži kā sapni...

Tonakt, savā vienīgajā, pirmajā un pagaidām arī pēdējā naktī, abi neaizvēra ne acu. Tā aizsteidzās apbrīnojami ātri, un pienāca rīts, šķiršanās rīts. Viņi ar grūtībām aizspraucās līdz peronam. Pēc tam stiepa uz vilcienu čemodānu, burtiski, spiezdamies caur raudošu un skūpstošos ļaužu pūli. Likās, ka sarosījusies visa Maskava. Tomēr pat šeit valdīja sava kārtība, stingra un negrozāma. Reproduktors ik brīdi meta pūlī komandas, un cilvēki, paņēmuši mantas, devās, lai kāptu vilcienā. To atrast nebija grūti: pie vagoniem drūzmējās jaunatne. Brauca prom institūti. Turklāt evakuējās tikai meitenes, puiši gan ar godīgiem, gan ar negodīgiem līdzekļiem centās palikt Maskavā, mēģināja tikt uz fronti.

Innu tūliņ apstāja kursa biedrenes. Uzreiz sākās kaut kādas neatliekamas sabiedriskās darīšanas. Un, kamēr Igors palīdzēja mātei un vecmāmiņai iekārtoties, kamēr cēla uz plauktiem smagos, gluži kā ar ķieģeļiem piekrautos čemodānus, viņa sieva tika aizvesta uz «štāba» vagonu. Inna vēl reizi atskrēja, mulsi paraudzījās uz vīru un pazuda, kā nebijusi.

— Caur un cauri meitene, — ar asarām balsī teica māte, — vēl gluži bērns. Un še tev nu bija, precēta sieva. — Viņa palūkojās uz Igoru.

Viņam sametās nelabi no šā skatiena. Un nez kāpēc kļuva neērti.

— Iešu uzsmēķēt, — viņš sacīja.

— Ej vien, dēliņ, ej, — vecmāmiņa pasmaidīja, — pa-kūpini, nez kad vēl sāksim kustēties.

Viņa jau bija apradusi ar vietu pie loga, izlikusi uz galdiņa savas daudzās turziņas un paciņas.

Muravjovs izgāja uz perona, un atkal viņu apņēma stacijas jūklis. Šķita, ka ceļā dodas visa pilsēta. Un šis ceļš nebūs priecīgs.

Piepeši vilciens noraustījās, nožvadzēja buferi.

— Lokomotīvi piekabināja! Lokomotīvi! — kāds iesaucās.

Cilvēki metās uz vagoniem, sāka steidzīgi atvadīties. Kur gan ir Inka?!

.Vecmāmiņa jau klauvē pie vagona loga.

Kur gan ir Inka?!

— Pilsoņi! Piisoņi! Braucam! — cenzdamās pārkliegt pūļa čalu, sauc konduktore.

Kur gan ir Inka?!

Perona galā sēri un dobji iekliedzās lokomotīve.

Kur gan ir Inka?!

Viņš to ieraudzīja, kad vilciens jau sāka lēni slīdēt gar peronu. Ieraudzīja Innas saraudāto seju un tievo roku, kas māja ardievas. Garām aiztraucās pasažieru vagoni un apsildāmie preču vagoni. Aizzibēja simtiem seju, un tad parādījās pēdējā vagona bremžu platformiņa. Vilciens uzņēma gaitu.

No stacijas viņš brauca uz pārvaldi. Tramvajs ilgi līkumoja pa ielu labirintu. Igors lasīja pazīstamos nosaukumus, un viņam kļuva tā kā vieglāk.

Līdz šim viņš vispār nebija zinājis, ko nozīmē šķiršanās. Aizbrauca māte, māsa, tās vīrs, māsasmeitas. Taču tas notika it kā nemanot. It kā viņi būtu aizbraukuši uz vasarnīcu un pēc nedēļas būs atpakaļ. Pēc sievas (cik neierasts vārds — sieva!) aizbraukšanas viņš pirmoreiz sajuta neizprotamu tukšumu sevī. Muravjovs vēl nezināja, ar ko to varēs aizpildīt.

Sēdēdams Daņilova kabinetā un atbildēdams uz nemitīgajiem zvaniem, viņš visu laiku redzēja Innas seju un atvadām pacelto roku.

Cik tas ir apnīkstoši — dežurēt pie telefona! Taisni šausmas. Cauru dienu zvana, tikai ne tas, kuru gaida. Igors jau bija vairākkārt parunājies ar dežurantu, salamājies ar administratīvi saimnieciskās nodaļas priekšnieku, vērīgi uzklausījis zinātniski tehniskās nodaļas priekšnieku Ras-skazovu. Jā, garlaicīga gan tāda dežūra. Papirosi arī iet uz beigām. Ko lai palūdz aizskriet pakaļ? Igors pastiepa roku uz telefona pusi, un šai mirklī tas iezvanījās.

— Jā!

— Tas esmu es. — Viņš izdzirda Miškas balsi.

Kostrovs

%

Tie divi turēja viņu aiz rokam. Turēja cieši. Bet Miška nemaz ir nemēģināja rauties ārā. Tik un tā, ja radušās aizdomas, tad ir vakars. Uz dīvāna pie loga sēdēja nepazīstams cilvēks karavīra formas tērpā. Gaisma krita uz viņa spoži nospodrinātajiem zābakiem, un pa stulmiem

skraidīja melni zaķīši. Miška nez kāpēc redzēja tikai šos zābakus ar mazu, smalku pēdas daļu.

— Nu, — Grieztais ienāca istabā, — tātad esi atnācis pie mums ciemos, Mihail?

— Liec, lai man atlaiž rokas, tad es ar tevi runāšu! — Miška sakustējās.

Taču svešās rokas bija pārlieku stipras, tās viņu turēja kā dzelzs spīlēs.

— Ak, Mihail, Mihail, kad tevi sauca — tu nenāci, bet tagad pats esi atskrējis.

— Neskrēju jau pie tevis, bet pie viņa. — Miška pameta ar galvu uz Haritonova pusi. — Labāk pasaki — ko tie tavi uzsitēji man rokas griež ārā? Nu?

«Ek, Mišeņka, uzlādē, uzlādē sevi! Tūliņ es te tādu koncertu sarīkošu!»

— Nu saki, riebekliI — Miška histēriski iesaucās, tracinādams pats sevi. — Saki!

— Klusu, — pēkšņi teica tas, kurš sēdēja uz dīvāna, — te nav ne milicija, ne ieslodzījuma nams. Cietiet klusu! Nudien, Andrej Nikolajevič, — viņš pievērsās Grieztajam, — kas tā par tādu lētu melodrāmu? Ko jūs no viņa gribat? Ja jūs viņam neticat... laidiet viņu vaļā, tikai, protams, vakarā. — Viņš, acis piemiedzis, paraudzījās uz Mišku, un tam no šā skatiena kļuva nelabi. — Bet, ja tas ir mūsu cilvēks, kāpēc tad jābendē nervi?

Piepeši Miška neparasti skaudri saprata, ka no Grieztā atbildes būs atkarīgs, vai viņš paliks dzīvs vai ne.

Sirokovs piegāja pie galda, izvilka no paciņas papirosu, nesteigdamies to paspaidīja un aizsmēķēja.

— Viņš, protams, ir mūsējais. Tikai pārāk nepiekāpīgs. Nu, ko tad, Mihail, paliksi pie mums vai laist tevi vakarā vaļā?

— Kur tad nu laidīsi, asinīs esmu saķepējies, milici taču es piebeidzu.Tagad man viens ceļš ar jums.

To pateicis, viņš juta, kā atslābst dzelzs spīles, kas žņaudza rokas.

— Nu re, cik labi! Viss kārtībā. Ej nomazgājies un mazliet iekod. Droši vien esi noliesējis, kroņa maizi ēzdams.

— Kas ir, tas ir. Tikai tu, Grieztais, iedod man šņabi. Kaut vai drusku.

— Tā labuma būs atliku likām. Dzer, cik uziet! Ej noskalo ģīmi, tu izskaties kā no skursteņa izlīdis.

Pēc tam viņi iedzēra, nn Miška tūliņ aizmiga uz vecā, izgulētā dīvāna. Pareizāk sakot, kaut kur ievēlās, un, kad viņš pamodās, istabā jau bija tumšs, tikai no durvīm krita šaura gaismas josliņa. Miška gribēja pagriezties uz muguras, bet dīvāns tūlīt nodevīgi iestrinkšķē-jās — skaļi un stiepti. Blakusistabā uzreiz apklusa balsis, kļuva dzirdami soļi, un kāds atvēra durvis.

— Izgulējies gan beidzot. — Gaišajā četrstūrī stāvēja Haritonovs. — Celies augšā, brāl, tu esi nogulējis gandrīz pusotras diennakts. Droši vien rīt gribas?

Tikai tagad Miška sajuta neizturamu izsalkumu. Viņš piecēlās, sameklēja zem gultas zābakus un iegāja otrā istabā.

Miegdams acis pret gaismu, Miška aplūkoja galdu, uz kura bija salikti uzkožamie, un cilvēkus, kas ap to sēdēja.

— Paskaties uz sevi, Mihail, — Širokovs teica, — zābaku saites vaļā, mūlis uzblīdis, nemazgāts, mati..,

— Vai tu, Grieztais, man par aukli esi salīgts? Varbūt man vēl zobi ar būs jātīra?

— Nenāktu par ļaunu. Zagļu manieres tev būs jāaizmirst. Tagad tu esi mūsu vienības loceklis.

— Kas tad tā par vienību? Banda ir un paliek banda.

— Ej nomazgājies, tad es tev visu paskaidrošu.

Ak vai, cik smaga bija šī saruna! Miškam neizturami gribējās iekliegt Grieztajam sejā: «Maita!» Gribējās paņemt portvīna pudeli un gāzt pa viņa saziestajiem matiem, taču reizē ar to viņš juta arī tādu kā neizskaidrojamu azartu. Sarunu biedra vārdi viņu stindzināja, un likās, ka sirds aizpeld kaut kur tālu, tālu.

Viņa smadzenes cieši un kāri tvēra visu, ko stāstīja Širokovs. Tās atsijāja nevajadzīgo, lieko, paturēdamas tikai galveno. Pašlaik Miška darbojās Daņilova uzdevumā un tāpēc centās iedomāties viņu savā vietā, centās būt tāds pats kā šis mierīgais, pašpaļāvīgais cilvēks.

Jā, saruna bija smaga. Taču Miška izturēja visu un tagad sāka justies stiprāks, jo šis bija viņa pirmais eksāmens un Grieztais viņam noticēja.

— Ko lai dara, — Miška teica, — man tiešām nav kur dēties. Uz fronti, pieri lodei pretim griezt — pēdējā muļķība. Mājās visa pārvaldes suņu kūts gaida. Ņem mani savā bandā, tikai atceries — es esmu zaglis. Tikko drusku pieklusīs, es atkal sākšu dzīvot pa vecam.

— Kad pieklusīs, — Širokovs nosmīnēja, — tad tev

zagt nevajadzēs. Tie, kuriem mēs palīdzam, atlīdzinās

mums. Visa kā pietiks.

— Labi, es iešu atkal atgulšos, drebulis uznāca pēc mūsu sarunas. Gluži kā pēc sarunas ar prokuroru.

— Ej arī, tikai nebaidies un sakārtojies, kā nākas. Mums, brāl, ir militāra disciplīna. Tā ka bez histērijas.

— Pacentīšos, *— Miška' atteica un devās atpakaļ uz savu dīvānu.

Viņš gulēja vaļējām acīm, raudzījās tumsā un domāja par sarunu. Tad, re, kāpēc Grieztais savācis bandu. Lai šautu raķetes bombardēšanas laikā, baumotu un celtu paniku, izlaupītu pārtikas veikalus, dedzinātu noliktavas. Un, protams, nogalinātu, jo viņš nav tas cilvēks, kas varētu bez tā iztikt. Miška zināja, ka Petrovkā gaida viņa zvanu dienu un nakti. Tagad vajadzēja pēc iespējas drīzāk piezvanīt Daņilovam.

Taču izrādījās, ka šis šķietami vienkāršais pasākums ir visgrūtākais. Caurām dienām viņam līdzās bija cilvēki. Nekā neizdevās palikt vienam. Likās, ka nekad visā mūžā viņam pav bijis tik pārsteidzoši garu un briesmīgu dienu. Viņš cieta mokas šai nolādētajā dzīvoklī. Beidzot Grieztais viņam sacīja:

— Šonakt gaidām uzlidojumu, tu brauksi līdzi puišiem. Ar raķešu pistoli rīkoties proti?

.— Teorētiski.

— Prakse nav nekas sarežģīts. Tā ka ķeries pie darba.

— Palaid mani uz pilsētu.

— Kāpēc?

— Uz pirti gribas, viscaur niez.

— Tikai skaties, ne ilgāk par divām stundām.

Miška steidzīgi saposās. Pie durvīm viņš vēl apstājās

un teica:

— Iedod vismaz simtnieku, man taču nav ne kapeikas.

— Taisnība gan. Se, bet skaties tu man!

— Ko nu par to. Kur dosimies vakarā?

— Uz Gruzīnu valni, tur stūri ir liela, sarkana māja, zini?

— Tā, kur ēdnīca?

— Tā pati, tikai pagalmā ir vēl viens korpuss.

■— Tur, kur cauri staigā?

— Turpat. Baidies, Tai? — Grieztais paņēma papirosu.

— Nē, es domāju, kā no čekistiem aizbēgt.

— A, tev taisnība, pat labākie stratēģi domā par atkāpšanos.

— Ko nu par stratēģiem. Tiem jau nekas, bet man .,* Miška novilka ar roku gar kaklu.

— Ej un nedrebinies! Atceries, — Sirokovs viņam nosauca paka], — sākums deviņos,

— No rīta?

— Tu jokus dzen?

— Nē, raudu.

— Neaizmirsti: sākums pēc divām stundām.

Miška izgāja ārā un Tišinkas tirgus rajonā ilgi līkumoja pa caurstaigājamiem pagalmiem, kurus viņš labi pazina. Pēc tam ienira kādā priekšdārziņā Meža ielā un, izskrējis cauri namam, pa otrām ārdurvīm nokļuva Mazajā Brestas ielā. Te viņš atvilka elpu, aizsmēķēja un iemeta monētu telefona automātā.

— Jā, — atsaucās vada otrā galā.

— Tas esmu es, — Miška teica.

Muravjovs

— Es, Miša, es te klausos! — Igoram aiz uztraukuma pat nosvīda delnas. — Es tas esmu, — viņš gandrīz vai kliedza, — es!

— Nebļauj! — Miškas balss vada otrā galā skanēja izsmejoši mierīgi. — Nebļauj, bet klausies! Šovakar deviņos, Gruzīnu valnī divdesmit seši, pēdējais korpuss, tuvāk pie Tišinkas. Viņu bāze ir aiz tehnikuma Kurbatova ielā. Mazliet uz priekšu pa šķērsielu caurstaigājams pagalms, divstāvu mūra māja, dzīvoklis otrajā stāvā. Numuru neatceros, durvju apsitums noplīsis.

— Es tevi sapratu.

Nu, paliec sveiks!

Tī-lī-tl — iedziedājās telefona klausule.

Ko darīt? Daņilova nav. Ko darīt?

Igors izsteidzās no kabineta un metās pa gaiteni uz priekšnieka pieņemamo istabu. Viņš paskrēja garām miegainajam palīgam un kā viesulis iedrāzās kabinetā.

— Biedri priekšniek!

— Piezvanīja?!

—- Piezvanīja,

— Ziņo.

Igors precīzi atstāstīja sarunu. Priekšnieks klausījās vērīgi, tikai brīžiem kaut ko ierakstīja bloknotā.

— Tad ta Kostrovs, taTi ta Miška! Pagaidi. — Priekšnieks nocēla telefona klausuli un uzgrieza numuru. — Piezvanīja... Jā... Jā... Šodien... pēc četrdesmit minūtēm... Viņiem acīmredzot ir savi dati. Izsūtu grupu... Daņilova nav... Nē, vecākais būs Muravjcvs. — Igors gluži vai nedrebēja aiz pārsteiguma. — Jā, tas pats... Nē, šoreiz viņš neiegāzīs. Gruzīnu valnis divdesmit seši, tālākais korpuss, tuvāk pie tirgus. Pareizi, pie Lielās Kon-dratija ielas... —- Aptuveni zināma viņu mītne šķērsielā pie Kurbatovā laukuma, mūsu cilvēks nav varējis precīzi noteikt mājas numuru, taču diezgan skaidri aprakstījis ceļu uz to... Atsūtiet cilvēkus... Jauki... Gaidām. — Priekšnieks nolika klausuli un paskatījās uz Igoru. — Tu visu saprati?

— Vēl ne.

— Ņem grupu, dodu tev piecus cilvēkus, brauc uz divdesmit sesto namu. Pēc iespējas saņem viņus dzīvus... Un pielūko .,.

— Sapratu. Kas būs grupas vecākais dežurants?

— Sarapovs, bet viņš būs pakļauts tev. Tu, Muravjov, būsi šai operācijā vecākais, tā ka visa atbildība gulstas uz tevi. Toreizējais bēdīgais gadījums neskaitās. Pielūko.

Līdz Baltkrievijas stacijai viņus aizveda pārvaldes de-žūraulobušs. Igoram bieži bija iznācis ar to braukt. Vienmēr, tiklīdz viņš atslīga uz izsēdētā sēdekļa, sirds sāka dauzīties. Viņš centās neskatīties uz pieredzējušajiem darbiniekiem. Baidījās, ka acis nenodod viņa satraukumu. Bet tagad autobusā bija tumšs. Un varēja nenolaist galvu, varēja mierīgi runāt ar cilvēkiem.

— Tu neuztraucies, Igor, — no aizmugures sēdekļa atskanēja Ivana Sarapova balss, — mēs tevi neiegāzīsim. Viss būs normāli.

— Ls jau nemaz neuztraucos.

— Tad ir labi.

Gaisa trauksme viņus pārsteidza pie tramvaja sliedēm 2. Brestas ielā. Šoferis pagrieza autobusu un dzina to garām sastingušajiem tramvajiem.

— Mēs iebrauksim no Kondratija šķērsielas, — viņš teica Igoram, — citādi, biedri priekšniek, mums nekas nesanāks. Laukums pie stacijas ļaužu pilns, visi steidzas uz metro.

— Tad pieturiet pie «Smenas», pie kinoteātra, — Mu-ravjovs teica, — mes tur caur pagalmiem ...

Kad viņi izlēca no autobusa, pie debesīm kā milzu cirkuļi slīdēja starmešu gaismas kūļi. To bija daudz. Baltās strēles te šķīrās, te atkal satikās.

To nedzīvi bālajā gaismā šaurā Kondratija šķērsiela ar divstāvu mājiņām izskatījās kā makets. Pēkšņi gaisā uzšāvās raķete. Tā sprāga un sašķīda desmitiem ugunīgās šļakatās.

— Redzi, — teica operatīvais pilnvarotais Samohins,

— redzi, Muravjov, viņi laiž no jumta. No tā jumta. — Ar nagana stobru viņš norādīja uz to pusi, kur atradās piecstāvu māja. Vienīgā «augstceltne» šajā trīsstāvu rajonā.

— Sarapov! — Igors nepazina pats savu balsi. Tas nebija viņš, kas runāja, komandēja cits cilvēks, mierīgs un pārliecināts. — Ņemiet cilvēkus, bloķējiet visas ārdurvis, nevienu nelaidiet laukā. Es ar Samohinu un Orlovu došos uz bēniņiem. Tikai atcerieties, ka viņu vidū ir Kostrovs.

Kad viņi pieskrēja pie mājas, virs jumta atkal iedegās un nodzisa raķešu sērija.

Viņiem pretī no ieejas skrēja kāds cilvēks ar gāzmaskas somu pār plecu.

— Biedri! Tur... — Viņš rādīja uz jumtu.

— Zinām, mēs esam no milicijas. Kas jūs esat? — Igors neapstādamies jautāja.

— Vietējās pretgaisa aizsardzības vienības komandieris.

•— Aizslēdziet visas ārdurvis, izņemot šīs. Skaidrs?

— Skaidrs.

— Vai jums ir bēniņu atslēga?

— Jā, tikai durvis tur nevar atslēgt.

— Saprotu, kur ir ugunsdzēsēju kāpnes?

— Pie pirmajām un trešajām ārdurvīm ...

— Sarapov, bloķējiet izejasl — Igors nometa šineli.

— Es dodos augšā!

Muravjovs piesteidzās pie ugunsdzēsēju kāpnēm. Vēl viena raķete atstāja debesīs baismas pēdas. Igors pievilkās ar rokām un nostājās uz pirmā pakāpiena.

Igors neskatījās lejup. Tikai uz augšu, tikai uz augšu. Katra jauna muskuļu piepūle tuvināja starmešu gaismas kūļu sasvītrolās debesis. Bet priekšā bija jumts. Un jumta dzega kļuva arvien lielāka un lielāka. Viņš nejuta baiļu. Visu viņa rīcību pašlaik noteica naids. Truls naids pret tiem, kas tur, uz jumta, signalizē ienaidnieka lidmašīnām, mēģina pavērt vāciešiem ceļu uz Maskavu. Beidzot ska-lienam atklājās pēdējais pakāpiens. Taču Igors augstāk nekāpa, viņš izlīda cauri metāla balstiem un ar krūtīm uzgūlās uz skārda seguma. Ar kreiso roku pieķērās pie nūjas, kas atgādināja karoga kārti, bet ar labo izņēma no kabatas naganu. Centimetru pēc centimetra viņš vilkās augstāk, līdz nokļuva uz jumta. Kad ceļgalos iedūrās kaut kas ass, Muravjovs atspiedās uz rokām un piecēlās stāvus.

Un tad viņš ieraudzīja raķetes. Tās lidoja ārā pa jumta lodziņu netālu no viņa. Aiz pārsteiguma Igors pietupās un tūliņ ieraudzīja vēl vienu tādu pašu logu sev līdzās. Vairs nedomādams viņš izspēra rāmi ar stikla paliekām, divreiz izšāva bēniņu tumsā un lēca.

Igoru glāba tas, ka viņš paklupa. Paklupa un nokrita, sāpīgi atsizdamies ar krūtīm pret siju. Trijās vietās tumsu pāršķēla pistoles šāvienu zibšņi. Pār galvu pretīgi aiz-spindza lodes. Gulēdams uz grīdas, Igors divreiz izšāva un pavēlās sāņus. Tagad viņš jau gaidīja šos zibšņus, un, kad tie atkal sekūndes daļu apgaismoja bēniņus, viņš izšāva uz vienu no tiem trīs reizes.

Bēniņu dziļumā iedegās kabatas lukturīši. Tur biedri steidzās Igoram palīgā.

— Nolieciet ieročus! — viņš uzkliedza, balss dobji un draudīgi aizvēlās pa bēniņu telpu ar zemajām dzelzs velvēm.

Lukturīša gaisma uz mirkli izrāva no tumsas cilvēka figūru. Viņa rokā blāvi iespīdējās pistole. Igors izšāva, un cilvēks nokrita. Bēniņi dunēja no šāvieniem un spēcīgiem, vienmērīgiem belzieniem. No kāpņu puses kāds centās izgāzt durvis. Slēpdamies aiz koka balstiem, Igors devās uz turieni, kur skanēja šis troksnis, un mēģināja atrast durvis. Beidzot viņš tās atrada un ar rāvienu atmeta vaļā masīvo metāla krampi. Bēniņos iebruka cilvēki ar šautenēm. Acīmredzot Sarapovs bija pasaucis palīgā karavīru patruļu.

Tagad apšaudīšanās iedegās ar jaunu spēku, bet pārsvars bija uzbrucēju pusē.

Pamazām lukturīšu gaismas kūļi sāka tuvoties cits citam, it kā noslēdzot loku. Tie apspīdēja kasti ar smiltīm un cilvēka ķermeni, kas gulēja visā garumā ar seju pret grīdu. Un vēl Igors ieraudzīja divus cilvēkus, kas stāvēja ar paceltām rokām. Viss bija beidzies. Divus raķešu laidējus lodes bija panākušas katru savā bēniņu kaktā, divi padevās. Taču ne Miškas, ne Grieztā viņu vidū nebija.

Kostrovs

Viņš izšāva tikai vienu reizi — uz Ilaritonovu. Izšāva taisni virsu un redzēja, kā tas noslīgst pie sienas zemē. Viens bija gatavs. Tad Miška izlīda ārā pa logu, pa notekcauruli nošļūca uz piektā stāva balkona un nogūlās uz aukstā cementa. Viņam vajadzēja gaidīt kaujas beigas.

Širokovs

Tikko bēniņos ielauzās kareivji un dobjie, smagie trīs-līniju šauteņu sprakšķi uz mirkli pārspēja naganu blīkšķus, viņš saprata, ka spēlīte ir zaudēta. Laiks dot kājām ziņu. Širokovs izlīda uz jumta. Atkāpšanās ceļš bija apdomāts jau iepriekš. Mājai bija krievu burta «f» veids. Jā-aizskricn līdz pretējam galam un jānolec uz bērnudārza jumta. Tīrais sīkums, kāds nieka stāvs, pēc tam pa cauruli lejā. Un tad ķeriet vēju laukā... Viņš tā arī izdarīja. Izlīda ārā un sāka skriet pa jumtu, bet, pametis skatienu lejup, ieraudzīja tumšu cilvēka figūru... Un nevis redzēja, bet saprata, ka šis cilvēks tēmē uz viņu. Tad Širokovs neapstādamies vairākkārt izšāva uz labu laimi.

Šarapovs

Ivans ieraudzīja cilvēku skrienam gar jumta malu. Skārds dobji atbalsoja katru tā soli. Sarāpovs pacēla naganu, lūkodams to notriekt kā putnu lidojumā... Sāpes viņš nejuta. Tikai ieraudzīja nez kāpēc spilgti uzliesmojam zvaigzni, tad neveikli nosliga zemē pats uz savas rokas, kurā bija revolveris, ar vaigu uzguldamies kaut kam slapjam un mīkstam.

Muravjovs

Vispirms viņš iekliedzās. Tad sāka kratīt Ivanu aiz pleciem. Igors’ nekā nespēja noticēt, ka šis cilvēks ir miris.

— Ārstu, ātrāk ārstu! — viņš sauca,

— Izbeidz, Igor, —.Samohins aizsmakušā balsī teica, — izbeidz, vai dzirdil Viņam ārsts nav vajadzīgs.

— A-a-a! — Igors iestenējās un šai brīdī ieraudzīja tos divus no bēniņiem, kuri tagad stāvēja, karavīru apsargāti. Viņš pagriezās pret tiem un izrāva no maksts naganu, iekliegdamies: — Riebekļi! Visus!

Taču biedri metās viņam virsū, izrāva no rokām ieroci. Tad Igors noslīga zemē un sāka raudāt.

Daņilovs

Ivanu Sarapovu glabāja septembra pēdējā dienā, skaidrā un saulainā. Ivana kapa vieta bija ierādīta pie paša žoga, vecajā, pamestajā kapsētas daļā. Pie kapa piegāja kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks.

— Biedri 1 Šodien mēs apglabājam cīņu biedru Vaņu Sarapovu, godīgu boļševiku, lielisku operatīvo darbinieku un brīnišķīgu cilvēku. Mūsu fronte ir šeit, dzimtās pilsētas ielās. Un arī mūsu frontē ir zaudējumi, uzbrukumi un atkāpšanās. Ivans Sarapovs krita kā īsts čekists, aizsargādams savu galvaspilsētu. Lai mūžīga piemiņa varonim un nāve fašistiskajiem nešķīsteņiem!

Priekšnieks stāvēja pie kapa, bet četri miliči sāka aizbērt bedri.

Daņilovs klausījās, kā zemes pikas sitas pret zārka vāku.

«Tātad Ivana vairs nav. Varbūt,» domāja Ivans Alek-sandrovičs, «labāk vajadzēja laist viņu uz fronti?! Nē, Sarapovs bija vajadzīgs šeit.» ,

Daņilovs skatījās, cik .ātri paceļas zemes kopiņa, kā divi miliči uz tās novieto vienkāršu koka pieminekli ar zvaigzni. Smeldzīgajām skumjām pievienojās pavisam citādas jūtas — spīvs naids. Viņš domāja par Griezto, taču šoreiz domāja mierīgi. Daņilovs itin nemaz nešaubījās, ka aizturēs viņu pēc dažām dienām. Un tā būs labākā piemiņa Ivanam.

Pār kapsētu sausi nosprakšķēja zalve.

MASKAVA. OKTOBRIS

Valsts Aizsardzības Komitejas lēmums par aplenkuma stāvokļa izsludināšanu Maskavā un priekšpilsētās

1941. gada 19. oktobri

Ar šo tiek paziņots, ka galvaspilsētas aizsardzība līnijā, kas atrodas 100—120 kilometru uz rietumiem no Maskavas, uzdota Rietumu frontes pavēlniekam armijas ģenerālim Zukovam, bet Maskavas pilsētas garnizona priekšniekam ģenerālleitnantam Artemjevam uzticēta Maskavas aizsardzība tās pieejās.

Lai nodrošinātu Maskavas aizsardzības aizmuguri un nostiprinātu Maskavas aizstāvju karaspēka aizmuguri, kā arī lai darītu galu spiegu, diversantu un citu vācu fašisma aģentu graujošajai darbībai, Valsts Aizsardzības Komiteja nolemj:

1. Sākot ar 1941. gada 20. oktobri, izsludināt Maskavā un tai tuvākajos rajonos aplenkuma stāvokli.

2. Aizliegt pārvietoties pa ielām kā atsevišķām personām, tā ari transportam no pulksten 12 naktī līdz pulksten 5 no rīta, izņemot transporta līdzekļus un personas, kam ir speciālas Maskavas pilsētas komandanta izdotas caurlaides, turklāt gaisa trauksmes gadījumā iedzīvotājiem un transportam jāpārvietojas saskaņā ar noteikumiem, kurus apstiprinājis Maskavas pretgaisa aizsardzības štābs un kuri publicēti prese.

3. Visstingrākās kārtības sargāšanu pilsētā un piepilsētas rajonos uzticēt Maskavas pilsētas komandantam ... šai nolūkā komandanta rīcībā nodot IeTK iekšējās apsardzības karaspēku, miliciju un brīvprātīgās strādnieku vienības.

4. Kārtības traucētājus nekavējoties saukt pie atbildības, nododot kara tribunālam, bet provokatorus, spiegus un citus ienaidnieka aģentus, kuri aicina graut kārtību, nošaut uz vietas.

Valsts Aizsardzības Komiteja aicina visus galvaspilsētas darbajaudis ievērot kārtību un saglabāt mieru, visādā veidā atbalstīt Sarkano Armiju, kas aizstāv Maskavu.

Valsts Aizsardzības Komitejas priekšsēdētājs

J. Staļins

Maskavā, Kremlī, 1941. g. 19. oktobrī

Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšniekam

noda|as priekšnieka Daņilova ziņojums

Ar šo ziņoju, ka, sākot likvidēt Tēva bandu, kurā ir sevišķi bīstami noziedznieki un ienaidnieka atbalstītāji, esam veikuši šādus pasākumus:

1. 1941. gada 29. septembrī Gtuzīnu valnī 2G padarīta pilnīgi nekaitīga raķešu laidēju grupa. Operācijas gaitā trīs no viņiem nogalināti, divi arestēti.

No pratināšanas materiāliem noskaidrots, ka bandas barvedis Grieztais — bīstamais recidīvists Sirokovs — aizbēdzis,

2. Kurbatova šķērsielā 3a, kur atradās noziedznieku bandas bāze, tika ierīkots slēpnis. Sirokovs tur atgriezās tai pašā naktī. No Širokova apcietināšanas pagaidām atturējos, jo zinu, ka viņš mūs aizvedis pie bandas barveža Tēva.

3. Ar vairākiem operatīviem pasākumiem noskaidroju, ka ienaidnieka atbalstītāju bandas vadītājs ir Vagaņko-vas baznīcas garīdznieks Potapovs.

4. Kopā ar Valsts drošības dienesta kapteini Koroļovu esmu izstrādājis plānu kopīgai noziedznieku bandas likvidācijai. Operāciju sāksim tuvākajā laikā.

5. Lūdzu apbalvot pilnvarotā palīgu Muravjovu, kā arī varoņa nāvē kritušo vecāko operatīvo pilnvaroto Ivanu Sergejeviču Sarapovu.

Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes nodaļas

priekšnieks I, Dciņilous

1941. gada 10. oktobrī

Ziņojuma stūrī priekšnieka plašajā rokrakstā bija lasāma rezolūcija; «Bandas likvidāciju sākt nekavējoties. Sarapovu pēc nāves ieteikt apbalvošanai ar ordeni. Viņa vietā par operatīvo pilnvaroto iecelt Muravjovu.»

Daņilovs

— Nu tad viss, — Ivans Aleksandrovičs piecēlās un paņēma no galda iesākto papirosu paciņu, — braucam!

Ļoti vienkārši. Piecēlās, pateica, paņēma no galda papirosus. Vakarā viss būs galā. Šodien beidzot tiks pielikts punkts lietai «Par staršinas Graša slepkavību». Tā bija sākta jūlijā, un Daņilovam likās nebeidzama un vissarežģītākā no visām, ar kādām viņam bija gadījies sastapties. Tā bija sarežģīta pirmām kārtām jau tāpēc, ka šai lietā figurēja liels daudzums dažādu cilvēku. Harito-novs, Sirokovs-Grieztais, Ļcbcdcvs-Pele ... Tie bija aktīvie dalībnieki, galvenās darbojošās personas, taču ap tiem virknējās milzums statistu, un visi bija jāatklāj, jāatrod, jānopratinā.

Taču bija vēl kāda nelaime. Pati lielākā. Daņilovam trūka cilvēku, bet apstākļi spieda nodarboties ar vairākām lietām reizē. Tomēr šīs senizdarītās slepkavības atklāšana Ivanam Aleksandrovičam bija galvenā un svarīgākā. Cik ļoti viņš bija gaidījis šo dienul

— Braucam. — Daņilovs paskatījās uz Igoru. •— Kur ir cilvēki?

— Aizturēšanas grupa ir mašīnā. Pārējie gaida operācijas vietā.

Viņi izgāja tumšajā gaitenī.

— Daņilov! Ivan Aleksandrovičl — Viņiem pretī nāca pārvaldes priekšnieks. — Nu, kā ir? Esi gatavs?

— Domāju, ka pēc stundām divām Sirokovs būs šeit, šinī gaitenī.

— Ai, Ivan, nevajag, nelielies, karā aiziedams...

— Es nemaz nelielos, es zinu, ka šodien viņu saņemšu.

Daņilova balsī skanēja tāda pārliecība, ka priekšnieks

izbrīnā apklusa. Nekad viņš nebija redzējis Ivanu Alek-sandroviču tik pacilātā garastāvoklī.

— Es dzirdēju, ka tu esot bijis izsaukts?

— Izsauca gan.

— Nu un kā?

— Pateicu visu to pašu, ko jums.

— Pielūko, Ivan, tu esi partijai vārdu devis. Vai zini, kāds šim vārdam ir svars?

— Zinu.

— Gribas braukt tev līdzi, taču nebraukšu — baidos, ka traucēšu.

— Tiešām gan, labāk netraucējiet.

Kāpdams lejā pa nodilušajiem pakāpieniem, Daņilovs atcerējās šīs dienas rītu. Pulksten septiņos piezvanīja Ko-roļovs un pateica, ka viņus abus gaidot partijas pilsētas komitejas sekretārs.

Partijas komitejas gaiteņi bija tādi kā kinofilmā par pilsoņu kara laikiem. Tajos neredzēja gandrīz neviena civilista. Visi ģērbušies formas blūzēs gan ar zīmotnēm, gan bez tām, un katram bija ierocis.

Partijas pilsētas komitejas sekretārs viņus pieņēma uzreiz. Viņš piecēlās no galda un paspēra dažus soļus pretī Daņilovam un Koroļovam.

— Sēdieties, biedri.

Viņam bija līdz nāvei noguruša cilvēka balss, kas nekādi nesaskanēja ar gludi noskūto seju un ari ar puķu odekolona vieglo smaržu.

— Biedri pilsētas komitejas sekretār, — Koroļovs teica, — tas ir biedrs Daņilovs, kurš nodarbojas ar šīs bandas likvidēšanu.

— Nu, stāstiet, — sekretārs paņēma bloknotu un zīmuli, — stāstiet, Ivan Aleksandrovič!

Daņilovs sāka pēc kārtas, ar to tālo jūlija rītu, kad viņa grupa devās uz Armēņu Šķērsielu. Sekretārs klausījās nepārtraukdams, tikai reizēm kaut ko atzīmēja bloknotā.

— Un kāds stāvoklis ir patlaban? — viņš jautājk Da-ņilovam.

— Mūsu cilvēks, par kuru es stāstīju, ir iesūtīts bandā. Atstājuši brīvībā vienu no tās barvežiem, mēs nācām uz pēdām īstajam vadītājam, Tēvam, Vagaņkovas baznīcas garīdzniekam, bijušajam balto oficierim Potapovam. Viņa māja tiek pastāvīgi novērota. Šovakar viss būs galā.

— Vai jūs to stingri apsolāt? Ņemiet vērā, par šo grupu interesējas biedrs Sčcrbakovs.

— Pasakiet Aleksandram Sergejevičam, — Daņilovs piecēlās, — ka vakarā mēs ziņosim pilsētas komitejai par raķetnieku bandas likvidēšanu.

Mašīnā, pārdomādams sarunu ar sekretāru, Daņilovs pieķēra sevi pie dīvainas izjūtas; viņš itin nemaz neuztraucās. Tā mēdza būt vienmēr, kad operācija bija sagatavota rūpīgi un gudri. Nejaušības faktoru šīsdienas operācijā Daņilovs izslēdza pilnīgi.

Viņi izkāpa tumšā ieliņā un pa caurstaigājamiem pagalmiem devās uz kapsētu. Pie mazajiem, mūra žogā grūti pamanāmiem vārtiņiem Daņilovs apstājās. No žoga atdalījās tumsā gandrīz nesaredzams cilvēka stāvs.

— Nu, kā ir?

— Viss kārtībā, biedri priekšniek. Māja ielenkta.

— Viņi ir tur?

— Jā.

— Cik viņu ir?

— Četri.

Daņilovs ar lukturīti apgaismoja pulksteņa ciparnīcu. Desmit. Pēc trīsdesmit minūtēm Miškam jāatver durvis.

Kostrovs

— Tu tur pārāk negulšņā, — Potapovs viņam teica,

— pēc stundas dodamies ceļā. Mūs gaida jautrs darbiņš, tā ka pielūko ...

— Viņš ir uzticams puisis. — Sirokovs Mišku aizstāvēja.

— Pazīstu es jūs, kriminālistus. Labāk apgriez man matus, Andrej.

— Esi nolēmis šķirties no mācītāja amata?

— Kā redzi.

Ēdamistabā pulkstenis nosita pusstundu, Miška pārlika pistoli žaketes kabatā un gāja ārā no istabas.

— Uz kurieni tad tu? — Potapovs jautāja.

— Pirms šances kaut kur jāieiet.

— Ej vien, ej un skaties, lai aiz bailēm nepiemetas skrejamais. Pielūko tu man.

— Jūs labāk parūpējieties par sevi.

— Nekauņai — Potapova balss pēkšņi ieguva metālisku pieskaņu.

— Ko jūs tā, nudien. Miška un Miška.

— Labi, ej vien.

Miška iegāja ēdamistabā. Uz dīvāna, ar šineli apsedzies, gulēja vāciešu sakarnieks. Tas bija viņš, kas šodien atveda pavēli uzspridzināt pārtikas noliktavas.

Cenzdamies neko tumsā neaizķert, Kostrovs izzagās cauri gaitenim, sataustīja durvis un lēni sāka celt nost krampjus. Beidzot palika tikai apakšējā atslēga. Viņš to spēji pagrieza. Atslēgas skrapšķis viņam likās neparasti skaļš. Taču durvis atvērās un kāds no tumsas ienāca priekšnamā.

Daņilovs

Šķita, ka viņš nosirmos pa to bridi, kamēr Miška vēra vaļā durvis. Un tagad, ienācis gaitenī, viņš baidījās tikai par vienu — kaut nu Sirokovs nepaspētu nošauties. Grieztais viņam bija vajadzīgs dzīvs.

Iegājis istabā, viņš uz mirkli apjuka. Pārāk negaidīla bija aina, ko viņš ieraudzīja, negaidīta un miermīlīga. Sirokovs, saspringti noliecis galvu, grieza kādam cilvēkam matus.

— Rokas augšāl — Ivans Aleksandrovičs uzsauca.

— Rokas...

... Pa ceļam uz Petrovku, mašīnā, Daņilovs vēroja Siro-kovu. Viss bija noticis tik pēkšņi, ka neviens no bandītiem nepaguva lietot ieroci. Tikai Potapovs, kad viņa rokas slēdza dzelžos, izrāvās un, gāzdams mēbeles, sāka velties prom pa grīdu. Nevarīgās dusmās viņš iekoda Poļesovam rokā, negribēja celties augšā. Sakarnieks izturējās mierīgi, uzreiz paziņoja, ka viņš esot vācu armijas oficieris. Sirokovs, iedams garām Daņilovam, ar smīnu teica;

— Nenobeidzu es tevi toreiz, Daņilov.

— Tā iznāk gan, — Ivans Aleksandrovičs atteica un novērsās.

Muravjovs

Viņu nodaļas kabinetos vēl pratināja Sirokovu un Pota-povu, pa stāviem vēl klaiņoja aiz laimes apreibušais Miška Kostrovs. Bet Igors gāja pa tukšo Petrovkas bulvāri un smēķēja, slēpdams papirosa uguntiņu šineļa piedurknē. Igors smēķēja un domāja. Par sevi, par Inku, par māti, par Ivanu Sarapovu. Sie četri mēneši viņu bija padarījuši daudz vecāku, mierīgāku, pat gudrāku. Šodien viņam vajadzēja daudz ko pārdomāt. Rīts atnesīs atkal jaunu kara dienu, un neviens nezina, kā tā beigsies. Tāpēc cilvēkam jābūt gatavam uz visu.

Kaut kur Petrovkā atskanēja smagi patruļnieku soļi. Pilsētā sākās komandanta stunda.

Otrā grāmata Nemierīgais augusts 1942. gads

PIRMĀ NODAĻA MASKAVA. AUGUSTS

Daņilovs

Daņilovs pazina kādu inženieri, kas, tiklīdz iesēdās mašīnā, tūlīt aizmiga. Tas notika neatkarīgi no ceļa garuma.

Viņš gulēja vienādi cieši, gan iekāpis taksometrā, gan braukdams ar dienesta mašīnu uz kārtējo objektu.

Paziņas viņu izsmēja, par viņu stāstīja anekdotes. Un tikai vēlāk Ivans Aleksandrovičs saprata, ka šis cilvēks pa ilgiem gadiem ne reizi nav kārtīgi izgulējies. Pārāk daudz toreiz vajadzēja uzcelt, un pārāk maz bija speciālistu.

So savu paziņu viņš atcerējās, kad kabinetā ienāca allaž neapmierinātais šoferis Bikovs un, drūmi paraudzījies uz nodaļas priekšnieku, teica:

— Starp citu, līdz rajona centram pa tagadējiem ceļiem ir stundas četras ar uzviju.

— Un tā uzvija liela? — Daņilovs dzēlīgi painteresējās.

— Vēl viena stunda.

— Tad teiksim skaidri un gaiši: piecas stundas brauciena.

— Bet man, biedri priekšniek, ar tādām riepām no jūsu precizitātes ne silts, ne auksts.

— Tādā gadījumā, Bikov, noīrē man faetonu.es braukšu ar to.

— Kas tad tas tāds? — Šoferis izbrīnījās.

— Kad būsi to noskaidrojis, atnāc, bet pagaidām ej gatavo mašīnu. Skaidrs?

— Pavisam un pilnīgi. — Bikovs izgāja, tīšuprāt skaļi aizcirzdams durvis.

«Tā,» Daņilovs nodomāja, «pēc trim stundām iesēdīšos mašīnā un aizmigšu. Gulēšu piecas stundas. Lai tik kāds pamēģina mani uzmodināt.» Viņš piegāja pie seifa, atbīdīja atslēgas cauruma rakstaino metāla vāciņu un ar grūtībām iebaza atslēgu. Tā bija jauna — veco, acīmredzot izgatavotu speciāli šim seifam, Ivans Aleksandrovičs bija pazaudējis pērnā gada decembrī. Sacīt «pazaudējis» gan nebija īsti pareizi. Toreiz mīnas šķemba viņam nogrieza visu puskažociņa kabatu. Cīņas karstumā viņš to nemaz nepamanīja un tikai otrā rītā beidzot saprata, kāpēc visu nakti salis labais sāns. Bez šaubām, atslēgu meklēt būtu bijis muļķīgi. Kad IeTK bataljonu, uz kuru par komandiera vietnieku bija nosūtīts Daņilovs, izformēja un milicijas darbinieki atgriezās savās vietās (protams, tie, kas bija palikuši dzīvi), seifa jautājums kļuva sevišķi aktuāls.

Priekšnieka vietnieks Serebrovskis ieteica to atvērt ar ( autogēnu, bet Daņilovs ietiepās. Viņam kļuva žēl šīs nopelniem bagātās čuguna kastes, kura uzticami bija kalpojusi visiem viņa priekšgājējiem. Turklāt seifam bija vēl kāda neparasta īpašība: tikko to atslēdza, tas sāka klusi spēlēt nevienam nepazīstamu melodiju.

— Nu tad taisi vaļā pats ar naglu, — Serebrovskis, ārā iedams, noteica. — Tu, Daņilov, gluži kā tāds vecu krāmu uzpircējs. No saimniecības daļas atnestu jaunu seifiņu, un tu dzīvotu bez rūpēm, bet šis čuguna bries-meklis aizņem puskabineta.

Priekšnieka vietnieks pazuda aiz durvīm, atstādams Da-ņilovu divatā ar seifu. Ivans Aleksandrovičs piezvanīja uz ziņu biroju un uzzināja Maskavas metālizstrādājumu rūpnīcas telefona numuru. Bet galvenais inženieris Daņi-lovam pavēstīja, ka viņu mehāniķi varot atvērt tikai pašu rūpnīcā ražotos seifus.

— Paldies, — Ivans Aleksandrovičs pateicās. — Bet vai jūs nezināt, kur vēl ir šādi speciālisti?

— Sai jautājumā jāgriežas kriminālmeklēšanas pārvaldē. — Neredzamais sarunu biedrs pasmējās un nolika klausuli.

Nav vārdam vietas, adrese bija precīza. Un pēkšņi Da-ņilovam ienāca prātā Roginskis. Nu jau viņš bija večuks, šis Roginskis, bijušais seifu uzlauzējs, pēc tam Bolševas kolonists. Daņilovs viņu bija saticis isi pirms kara, un toreiz Roginskis lepni stāstīja, ka strādājot «agrākajā specialitātē», tikai tagad vadot seifu remonta darbnīcu Trubnajas ielā. Tātad dažu soļu attālumā no pārvaldes.

Roginski sameklēja pēc stundas. Minūtes piecas viņš ņēmās gar slēdzeni, un tad kabinetā atkal atskanēja senā metāliskā dziesmiņa.

— Kārtībā, — Roginskis nosmīnēja. — Tagad, godājamo Ivan Alcksandrovič, noformēsim mūsu attiecības.

Viņš izvilka no kabatas kvīšu grāmatiņu.

— Vai bez tā nevar? — Daņilovs jautāja.

— Ar haltūrām es nenodarbojos, ne ar kādām.

— Ko tad lai es tagad daru, varbūt ieskaitīt jūs štatā? Kā tad lai atver un aizver šo muzikālo brīnumu?

— Velti ironizējat, seifs jums ir lielisks. Tagad tādus netaisa, visā Maskavā trīs vien palikuši, un kuranti darbojas tikai jūsējam. Atslēgu es jums izgatavošu pēc pāris stundām, tiesa, slēdzenīte būs jāpaņem līdzi.

Pēc divām stundām seifs atkal darbojās, tikai atslēga pagrūti gāja iekšā, taču izsaukt večuku otrreiz nebija laika. '

OTRA NODAĻA

JAUTĀJUMA BŪTĪBA. MASKAVA, MAIJS

Sestajā maijā, kad Daņilovs jau gatavojās iet mājās, jo kazarmu režīms bija atcelts, piezvanīja dežurants.

— Ivan Aleksandrovič, — viņš satraukti iekliedza klausulē, — slepkavība! — Dežuranta balss aizlūza.

«Laikam kāds no jauniņajiem,» Daņilovs nodomāja, «vecie jau pie visa pieraduši.»

Un pajautāja:

— Kur?

— Grohoļska šķērsielā.

•— Labi, es braucu.

Laime, ka Muravjovs, Po|esovs un jaunais pilnvarotais Serjoža Belovs vēl nebija aizgājuši, jo sūtīt mašīnu kādam paka] vairs neatlika laika.

Autobusā viņus jau gaidīja eksperti un pavadonis ar suni. Viss bija kā vienmēr, parasts izsaukums.

Autobuss grabēdams drāzās pa šķērsielu bruģakmeņiem. Šoferis to dzina pa taisnāko ceļu. Kratīja.

— Klausies, — Muravjovs tumsā iesaucās, — Volodja! Vai tad Maskavā vairs nav asfaltētu ielu?

— ir, — šoferis atbildēja, — bet šitā īsāks cejš.

— Es baidos, Ivan Aleksandrovič, — Igors teica, — ka viņš mūs neaizvedīs līdz galam. Ja tu mūs nežēlo, tad vismaz suni būtu pažēlojisl — viņš atkal uzsauca šoferim.

— Nekas, — nopietni sacīja pavadonis, — Tumans ir pieradis. Vai ne, Tuman?

Suns klusēja.

Pa autobusā jumtu sāka skrāpēties zari, šoferis bija iebraucis caurstaigājamā pagalmā.

— Nu gan dod vaļā. — Poļesovs iesmējās. — Tūliņ brauksim iekšā pa durvīm.

Iekaucās bremzes. Autobuss apstājās.

— Klāt esam, — šoferis atvēra durvis, — kāpiet ārā!

. Šķērsielā spēcīgi smaržoja liepas. Bija pavisam tumšs, tikai pa nomaskēto statuešu šaurajām spraugām krita gaisma, apspīdēdama dažus metrus bruģa.

— Interesanti, kur viņš mūs atvedis? — Daņilovs iejautājās. — Kā tu domā, Igor?

— Kas to lai zina ...

•— Pareizi esmu jūs atvedis, ■— šoferis aizskarts teica. — Re, tur, vai redzat?

Daņilovs beidzot saskatīja pie mājas neskaidrus cilvēku stāvus. Tad kļuva dzirdami steidzīgi soļi, viņiem kāds tuvojās.

— Biedri priekšniek ...

— A, tas esi tu, Smirnov. •— Daņilovs pēc balss pazina rajona kriminālmeklēšanas nodaļas priekšnieku. — Nu, kā tev tur iet?

— Slikti man iet, četri līķi.

— Tas nu tiešām par traku, vai tad mazāk nevarēji pasniegt?

— Ne jau es.

Ar humora izjūtu Smirnovs nebija apveltīts.

— 2ēl gan, ka tas neesi tu. Tad nebūtu nekādu klapatu, uzreiz apliktu tev rokassprādzes un prom uz Pet-rovku. Ved nu, ko stāvi!

Acis bija apradušas ar tumsu, un pamazām Daņilovs sāka atšķirt ielu, atšķirt mazos namiņus un kokus, kuri likās nedabiski lieli.

No aizmugures ietvei pārslīdēja šaurs kabatas lukturīša gaismas stars.

— Pašlaik nevajag, vēlāk, — Ivans Aleksandrovičs neatskatījies pavēlēja.

— Šeit, — kāds teica un pakalpīgi atvēra vārtiņus, — te viens pakāpiens salūzis, uzmanīgi.

— Paldies.

Jau priekšnamā viņš sajuta pulvera skābeno dvaku. Telpās tā parasti rodas pēc apšaudīšanās, tātad te ir daudz šauts. Daņilovs pagrūda durvis un nokļuva mazā priekšnamiņā.

Uz grīdas gulēja cilvēks karavīra formas tērpā, blakus tam artilērista cepure ar melnu apmali.' Uzmanīgi pārkāpis cilvēkam pāri, Daņilovs iegāja istabā.

Piecos no rīta Ivans Aleksandrovičs atgriezās pārvaldē un, neiegājis savā kabinetā, tūliņ devās pie priekšnieka. Pieņemamajā istabā, kā vienmēr, sēdēja Paša Osetrovs.

—• Ir iekšā? — Daņilovs jautāja.

Paša pielēca kājās, sasita papēžus un, sakārtojis formas blūzi, atbildēja:

■— Pirms stundas atnāca. Vai kas svarīgs?

— Būs jāpamodina. — Daņilovs vēlreiz nobrīnījās par Pašas kareivisko stāju. — Jautājums ir neatliekams.

—• Bet varbūt pagaidīsim, Ivan Aleksandrovič?

—■ Nē, Paša, nedrīkst gaidīt.

Osetrovs pazuda aiz durvīm un pēc brīža atkal iznāca.

— Viņš gaida.

Priekšnieks, stāvēdams pie galda, pogāja ciet for^nas blūzi. Viens vaigs bija nogulēts sarkans. Viņš uztvēra Daņilova skatienu un pavīpsnāja.

— Nu ko tu skaties? Biju atgūlies uz dīvāna. Kādu stundiņu nosnaudu, kamēr tu blēžus ķēri.

Viņš izstaipījās ar visu savu lielo, spēcīgo augumu un paņēma no krēsla siksnu.

— Es pirms kara, Ivan, domāju tā — aizbraukšu atvaļinājumā un neēdīšu neko citu kā tikai biezpienu. Gribēju kļūt kafsnāks. Tagad ēdu visu, kas tik pagadās, bet bez jostas varētu bikses pazaudēt. Redz, kāda tagadiņ ir mūsu dzīvīte. Palīdz labāk par jebkuru ārstniecisko diētu. Nu, ziņo!

Ivans Aleksandrovičs apsēdās pie galda un izņēma no planšetes papīrus.

— Pavisam bēdīgi, •— viņš iesaka, — kaut kas tāds mums sen nebija gadījies.

— Ziņo, ziņo, Daņilov, — priekšnieks apsēdās uz dīvāna, — gan pēc tam mēs abi izlemsim, kas ir un kas nav gadījies,

— Trešajā maijā no Tālajiem Austrumiem Maskavā ieradies vecākais leitnants Sergejs Dmitrijevičs Ivanov-skis. Brauciena mērķis — dienesta komandējums. Ivanov-skis pavadījis ešelonu ar tehniku — lielgabaliem, kas domāti frordei. Kad uzdevums bijis izpildīts, viņš. palūdzis priekšniecībai atjauju uzkavēties trīs dienas Maskavā pie vecākiem. Viņam atļauts.

Sestā maija vakarā viņš ar savu meiteni aizgājis uz kino. Starp cilu, viņa dzīvo blakusmājā. Pēc viņas vārdiem, kad abi pienākuši pie Ivanovska mājas, tad ieraudzījuši, ka vienā no pirmā stāva logiem daļa aptumšošanas aizkara nor auta un ārā spīd gaisma. Ivanovskis ieskatījies pa logu un ieraudzījis, ka svešs cilvēks sit pa seju viņa tēvam. Viņš izrāvis pistoli un meties pie durvīm.

— Pag, pag, — priekšnieks piecēlās, — vai to tev stāstīja Ivanovska meitene?

— Jā.

— Un kur viņa ir patlaban?

— Gaida manā kabinetā.

— Tu esi tālredzīgs cilvēks, Tvan. — Priekšnieks pasmaidīja. — Ar tevi ir labi strādāt. Nu, stāsti tālāki

— Mums veicās, tāpēc ka Ivanovska draudzene Alla Ņesterova tūliņ bija piegājusi pie loga...

... Sākumā viņa nesapratusi, uz kurieni Sergejs aizskrējis, tikai pēc tam apjautusi un piesteigusies pie loga. Caur saplēsto aptumšošanas aizkaru Alla saskatījusi daļu istabas un cilvēku karavīra formas tērpā. Viņš pacēlis roku. Iekšā viss risinājies kā mēmajā kinofilmā. Cilvēki kustējušies bez skaņas. Pēkšņi atskanējis šāviens, tā troksni loga rūts nespēja apslāpēt, un svešais tāpat paceltu roku novēlies zemē. Pēc tam istabā sācis rībēt un nodzisusi gaisma. Alla piespiedusies pie sienas. No lieveņa no-skjējuši trīs cilvēki. Tikai tad viņa pamanījusi gaziku, kas stāvējis netālu no mājas. Mašīna pagriezusies un aizšāvusies viņai garām. Kaut gan bija tumšs, Alla pa* guvusi ieraudzīt divus pēdējos numura ciparus — 06.

— Tā. — Priekšnieks piecēlās. — Tas jau ir kaut kas. Nu un tālāk?

— Dzīvoklī mēs atradām mirušus leitnantu, viņa vecākus un svešo, kuram mugurā bija militarizētās apsardzes formas tērps. Atrasta tikai viena Tokareva pistoles čaula, spriežot pēc maksts, šo ieroci lietojis ivanovskis.

— Un kas viņam ierakstīts komandiera grāmatiņā?

— Joks ir tāds, — Daņilovs paņēma papirosus, — ka noslepkavotajam dokumentu nebija klāt.

— Tātad tic pievākti.

— Vairāk nevienu čaulu neatradām, acīmredzot šauts ar naganiem, starp citu, nogalinātajam iebrucējam pie siksnas ir nagana maksts. Precīzākas ziņas sniegs patoloģiskās anatomijas speciālisti un eksperti.

— Tātad, — priekšnieks brīdi klusēja, — aina ir šāda. Četri nepazīstami cilvēki ielaužas Ivanovska mājā, piekauj viņa vecākus...

— Pārmeklē dzīvokli, — Daņilovs piebilda.

— Jā, pārmeklē dzīvokli. Tātad kaut ko grib atrast. Acīmredzot tāpēc arī sita, lai piespiestu atzīties. Viņiem šis «kaut kas» bijis ļoti vajadzīgs. Nieku dēļ neies slepkavot trīs cilvēkus. Vārdu sakot, apsveicu, Daņilov. — Priekšnieks novīpsnāja. — Mums uzradusies banda. Bīstama banda. Vai no dzīvokļa kas paņemts?

— Uz grīdas mētājās lādīte. Ņesterova liecināja, ka nogalinātā Marija Dmitrijevna Ivanovska tajā glabājusi dārglietas. Ņesterova tikusi uzskatīta par dēla līgavu, tāpēc viņai šis tas bijis zināms. Tā, piemēram, viņa pastāstīja, ka tur glabājušies safīra auskari ar briljantiem, kurus nelaiķe gatavojusies viņai dāvināt uz kāzām.

Kādu brīdi abi sēdēja klusēdami,- raudzīdamies viens otrā. Tad Daņilovs teica:

— Nedomāju vis. Man šķiet, ka Alla nav saistīta ar šo lietu. Viņa ir laba meitene, studente, komjauniete.

— Kopā ar tevi taisni baigi kļūst, Ivan, — priekšnieks pasmīnēja, — tu taču lasi domas.

— Esam jau diezgan ilgi strādājuši kopā.

-— Kur Ivanovskis, vecākais, ņēmis dārglietas?

•— Viņš ir juvelieris, loti slavens. Izcils speciālists, tā sakot, sava amata meistars.

— Bet šie ļaudis taču pie viņa neieradās auskaru dēļ. Jā, cik tie varētu maksāt?

— Par to šodien aprunāšos ar speciālistiem.

— Vajag uzzināt, kāpēc viņi bija ieradušies.

Durvīs bez trokšņa parādījās Osetrovs.

— Biedri priekšniek, tur Muravjovs taujā pēc biedra Daņilova.

— Sauc viņu iekšā, — priekšnieks pavēlēja.

Igors braši nostājās uz sliekšņa, Daņilovs labpatikā vēroja viņa stalto augumu, ko cieši apjoza portupeja. Igors pēdējā laikā valkāja formas tērpu. Blūze viņam stāvēja kā uzlieta, uz pelēkā koverkoia izcēlās Sarkanās Zvaigznes ordenis, saņemts par decembra kaujām pie Maskavas.

«Tāpēc jau viņš nēsā formas tērpu,» Ivans Aleksandro-vičs domās pasmaidīja, «ordeņa dēļ.» Un, kamēr Igors pēc reglamenta sveicināja, Daņilovs domāja par to, cik ātri karš padara cilvēkus pieaugušus. Pagājis īss laiciņš, bet Muravjovs jau kļuvis par pilnīgi nobriedušu cilvēku un gudru operatīvo darbinieku.

Igors pienāca pie galda un apsēdās krēslā. Jau pēc tā vien, kā viņš izturējās šajā kabinetā (izsaukums uz šejieni jebkuram pārvaldes darbiniekam varēja sagādāt arī nepatikšanas), bija jūtams, ka Murāvjovs apzinās savu vārdu vērtību un, ja ko ir izlēmis, tad savu uzskatu aizstāvēs līdz galam.

— Šorīt es apmeklēju Juvelierizstrādājumu tirdzniecības kantora ražošanas kombināta direktoru.

— Ak apmeklēji, — Daņilovs iesmējās, — nu zini, Mu-ravjov. Apmeklēji — tātad izrāvi cilvēku no gultas. Nostrādāts operatīvi, taču ne gluži pieklājīgi.

Igors noplātīja rokas.

— Nekas, — priekšnieks teica, — turpini, Muravjov.

— Ivanovskis, — Igors paņēma bloknotu, — tiek raksturots ļoti labi. Viņš ir vecs boļševiks, pagrīdnieks. Viņa darbnīcā izgatavoti burti «Iskras» tipogrāfijām. Viņš piedalījies Oktobra kaujās Maskavā, cīnījies pilsoņu karā, taču atsaukts darbam savā specialitātē Valsts glabātavā. Divdesmitajos gados braucis uz ārzemēm kā eksperts mūsu dārglietu pārdošanā. Aktīvi piedalijies Seļehcsa un Po-žamči grupas atmaskošanā.

— Tad jau tev, Ivan, vajadzētu viņu pazīt, — pārvaldes priekšnieks pārtrauca Igoru, ■— tu taču ar šo lielu nodarbojies.

— Nē, — Daņilovs pakratīja galvu, — es toreiz braucu

— Jā, nu tas jau ir kaut kas. — Priekšnieks sāka bungot ar pirkstiem pa galda virsu. — Jau ir kaut kas. Kāpēc to visu atsūtīja?

apcietināt divus zagtu mantu uzpircējus — pavisam vienkāršā uzdevumā. Jauns vēl biju, šķiet, jaunāks par Igoru.

— Ak tā, — priekšnieks paņēma sērkociņus, — bet es šo to atceros. Nu, stāsti tālāk.

— Ivanovskis, — Muravjovs tikpat mierīgi un bezkaislīgi turpināja, — apbalvots ar ordeni «Goda Zīme», saņēmis VCIK un Tautas komisāru padomes pateicības un Goda rakstus. 1941. gada oktobrī uz viņa darbnīcu atsūtīja daudz vērtslietu, dārgakmeņus un zeltu no evakuētajiem Baltkrievijas un Ukrainas Juvelierizstrādājumu tirdzniecības kantora uzņēmumiem.

— Šķirošanai, novērtēšanai un restaurācijai.

Par kādu summu?

—- Apmēram par trim miljoniem rubļu.

■— Un tālāk?

— Kad sākās novembra jukas, Ivanovskis un viņa palīgs Popovs salikuši vērtslietas īpašā kastē, apzīmogojuši to un izveduši no Maskavas. Ceļā Popovs nomiris ar plaušu karsoni...

— Pagaidi, Igor, — Daņilovs teica, — neber tik ātri. Vai tu noskaidroji, kā tika izvestas vērtslietas? Es domāju — vai šī kaste glabājās Ivanovska mājā?

1— Jā, gandrīz nedeļu nogalinātais slēpis vērtslietas mājas pagrabā.

<— Kāpēc viņš tās nenodeva bankā?

— Toreiz, evakuācijas laikā, Juvelierizstrādājumu tirdzniecības kantora darbiniekiem bija dots rīkojums pašiem izvest vērtslietas.

— Atklāti sakot, muļķīgs rīkojums, taču ņemsim vērā toreizējos apstākļus, — priekšnieks ironiski teica. — Nu, tagad jau šis tas kļūst skaidrāks.

— Kā vērtslietas tika izvestas no Maskavas? — Daņilovs jautāja.

<— Naktī ar mašīnu, ko apsargāja inkasenti.

— Vai viss aizvests?

— Nodots precīzi pēc akta, kopija ir pie manis.

— Man liekas, biedri, — priekšnieks piecēlās no galda un pagājās pa kabinetu, — kāds ir zinājis, ka Ivanovskis aizvedis vērtslietas uz māju. Zinājis, ka tās aizvestas, bet nav zinājis, ka vēlāk nodotas valstij. Pareizāk sakot, nav tam ticējis. Psiholoģiski nav spējis noticēt. Domājis, sak, juvelieris, pazīstams meistars, un te tāda nauda, pati skrien rokās. Man šķiet, ka ir bijis kāds uzrādītājs. Mu-ravjov, brauciet uz Juvelierizstrādājumu tirdzniecības kantora kadru nodaļu un paņemiet visu to cilvēku personas lietas, kuri darbā saskārušies ar Ivanovski...

Pilsētā tostarp bija atausis rīts. Tas bija gaišs un priecīgs. Taču neviens nemanīja to ataustam, jo šie cilvēki allaž dzīvo vienās rūpēs, vasara vai ziema, diena vai nakts. Dzestrais vējelis pamazām izkliedēja slāņainos tabakas dūmus, un visi trīs juta, cik ļoti viņi noguruši, taču viņu darbs tikko bija sācies, un neviens nezināja, cik ilgs tas būs, cik lapu tiks ieliktas vākos ar . uzrakstu «Pils. D. M. Ivanovska slepkavības lieta».

Jaunās dienas sākumu pavēstīja telefona zvans. Priekšnieks pacēla klausuli. Jau pēc pirmajiem neredzamā sarunu biedra vārdiem viņš vērīgi palūkojās uz Daņilovu.

— Tā, — viņš kādam teica, — skaidrs... Cikos?... Skaidrs. Tā,,. Paldies.

Viņš nolika klausuli un pievērsās Daņilovam:

— Tas attiecās uz tevi, Ivan, no Valsts drošības dienesta Maskavas pārvaldes. Koroļovs zvanīja. KCP kareivji piecos no rīta uz Minskas šosejas apturējuši mašīnu ar līdzīgu numuru, pasažieri pretojušies. Vārdu sakot, viens nogalināts, divi aizbēguši, aizsūti kādu no savējiem uz notikuma vietu. Taču galvenais ir sakari. Mums jāpārbauda visi Ivanovska sakari. Starp citu, mašīna pierakstīta Maskavas padomes pirmajā autosaimniecībā.

Gaitenī Daņilovs sastapa Poļesovu.

— Uz kurieni tu, Stjopa?

— Pēc šofera, Ivan Aleksandrovič.

— Pēc kāda šofera?

— Sešpadsmitajā nodaļā saņemts Valentīna Ivanoviča Cervjakova iesniegums — viņam vakar nozagta automašīna GAZ MO 26—06.

— Nozagta vakar, un kad viņš paziņoja?

— Šorīt.

— Atved viņu pie manis.

— Tieši tā.

Pamazītēm viss sāka skaidroties. Par to, ka Cervjakova automašīnu neviens nav zadzis, viņš ne mirkli nešaubījās, pārāk baltiem diegiem šūts alibi: mašīna nozagta vakarā, bet šoferis paziņo tikai otrā rītā. Jau sēdēdams savā kabinetā, Daņilovs nopriecājās par to, kā strādā viņa puiši. Pagaidām viss iet labi, bez kļūmēm, tikai nav zināms, kā veiksies tālāk.

Viņa istabā valdīja rita noskaņa. Uz palodzes tupēja zvirbulis un, galvu piešķiebis, ar apaļu, ziņkārīgu aci vērās Daņilovā, it kā jautātu: nu, kā klājas, kas jauns,

cienījamo Ivari Aleksandrovič?

— Nekā jauna nav, brālīt, — Daņilovs zvirbulim teica, — ne ar ko tevi pagaidām nevaru iepriecināt. Atlaidies pēc kāda mēneša ...

Iezvanījās telefons, tā čērkstošā skaņa aizbaidīja putnu.

•— Daņilovs.

— Ivari Aleksandrovič, — zvanīja no zinātniski tehniskās nodaļas, — viss atbilst, vienu reizi šauts ar Toka-reva pistoli un trīs lodes raidītas ar naganu, turklāt, spriežot pēc vītņu griezuma, divas izšautas no viena un tā paša revolvera.

— Tātad iznāk, ka viens uzbrucējs nogalinājis leitnantu, bet otrs — viņa vecākus?

—- Tieši tā. Tagad par daktiloskopijas datiem. Nospiedumu ir ļoti daudz, bet uz lādītes un skapja tic ir identiski, pārbaudījām pēc mūsu kartotēkas.

— Ziniet ko, tos jūs varētu nosūtīt uz tautas komisariātu identificēšanai pēc Galvenās milicijas pārvaldes kartotēkas. Ja nu tur atrodas līdzīgi pirkstiņi — kas viss dzīvē neatgadās.

— Nosūtīsim.

— Tikai labi drīz.

■— Izdarīsim.

Daņilovs nolika klausuli un paņēma no atvilktnes bloknotu. Kas tad mums īsti zināms, cienījamo Ivan Aleksandrovič? Pagaidām nekas konkrēts. Vispirms jānopratina Alla Ņesterova. Jo vairāk tāpēc, ka viņa gaida blakusistabā.

Meitene sēdēja pie galda un klusēja. Klusēja arī Daņilovs, ļaudams viņai pierast un nomierināties. Izlikdamies, ka šķirsta papīrus, Ivans Aleksandrovičs vēlreiz vērīgi nopētīja meiteni. Pat bēdas un nogurums nebija kaitējis viņas sejai. Sārtiem vaigiem, lielām, zilām acīm, zilgan-melniem matiem — viņa, bez šaubām, bija ļoti jauka. Tagad Daņilovs saprata, kāpēc leitnants Ivanovskis bija lūdzis atvaļinājumu. Protams, ne jau vecāku dēļ. Vai tad šajā vecumā viņi stāv prātā? Nē, nav tiesa. Viņus atceras, par viņiem domā, taču uzrodas, lūk, šāda meitene — un viss cauri. Bet kas «viss»? Tas taču ir skaisti — pastaigāties pa Maskavu ar šādu AIIu, turēt viņas roku, domāt par viņu vilciena vagonā...

Daņilovs vēlreiz palūkojās uz meiteni. Nabadzīte, viņa droši vien pat nenojauš, ka leitnants Ivanovskis tagad brauktu uz savu Habarovsku, ja nebūtu bijis viņas. Laiks sākt.

— Jūs esat ļoti nogurusi? — Ivans Aleksandrovičs uzdeva pirmo jautājumu.

•— Jā, — Alla klusi atbildēja, tikko pavērdama lūpas.

— Es jūs lūgšu vēl mazliet paciesties, jūsu liecība izmeklēšanai ir ārkārtīgi svarīga. Jūs taču arī vēlaties, lai mēs drīzāk atrastu noziedzniekus.

— Jā. — Šoreiz viņa atbildēja noteiktāk.

— Jūs droši vien esat izsalkusi? Bet ko es tā jautāju, mēs taču abi neko neesam ēduši. — Daņilovs paraudzījās pulkstenī. — Ārsti mums to nepiedos. Pagaidiet, es tūliņ būšu atpakaļ.

Ivans Aleksandrovičs iegāja blakusistabā. Pie nelaiķa Ivana Sarapova galda sēdēja jaunais pilnvarotā palīgs Serjoža Belovs. Un atkal Daņilovam iesmeldzās sirds, it kā no tās tālās septembra nogales būtu pagājušas tikai dažas dienas. Belovs piecēlās no galda un rūpīgi sakārtoja formas blūzi.

— Klaūsos, biedri priekšniek.

— Serjoža, palūdz, lai man atnes divas glāzes tējas, un papūlies sadabūt arī kaut ko ēdamu.

— Es jau sarunāju, biedri priekšniek, ēdnīcā iedos no uztura devas.

— Jauki, tikai drīzāk, lūdzu.

Viņi dzēra tēju. Serjoža bija krietni pūlējies, tēja bija aromātiska un salda. Tikko no rīta kā uzlieta, bufetē vēl nebija paguvuši to atšķaidīt. Viņi dzēra tēju un ēda sviestmaizes. Pēc DaņiloVa aptuveniem aprēķiniem, šīm brokastīm bija izlietotas divas komandiera papilddevas. Meitene ēda ar apetīti, un arī tas pārsteidza Ivanu Aleksandro-viču, bet tad viņš saprata, ka tā ir jaunība, kas prasa savu tiesu jebkurā situācijā.

— Es izlasīju, Alla, to, ko jūs esat uzrakstījusi. — Ivans Aleksandrovičs atbīdīja pusizdzerto glāzi. — Varbūt vēl gribat ieēst?

— Nē, paldies.

Alla atbildēja mundrāk, un tas Daņilovu iepriecināja.

— Es visu izlasīju, — viņš turpināja, — jūs esat uzrakstījusi daudz interesanta, bet diemžēl šo to vajadzēs precizēt.

— Esmu gatava.

— Tad ir labi. Sakiet, Alla, es joprojām domāju par tiem pašiem auskariem. Vai jūs nevarētu tos, nu, teiksim, uzzīmēt?

— Mēģināšu.

— Te jums būs zīmulis un papīrs. *■

Pēc brīža zīmējums bija gatavs.

— Tā, — Daņilovs teica, — tātad tas ir safīrs. Laikam zils?

— Ziniet, tāds sulīgi zils, un apkārt nelieli briljanti, bet Marija Dmitrijevna man stāstīja, ka tie esot ļoti sen izgatavoti, tāpēc tiekot augstu vērtēti. Sos auskarus viņu ģimenē manto vedeklas.

— Ak redz, kā! Kaut kas līdzīgs talismanam.

— Drīzāk jau ģimenes relikvija.

— Bet cik varēja maksāt šī relikvija, nezināt?

Alla neizpratnē paraudzījās uz Daņilovu.

— Es saprotu, — Ivans Aleksandrovičs stingri sacīja,

— jums daudzi jautājumi liksies mazliet netaktiski. Taču, lūdzu, saprotiet arī mani, tāda ir mūsu profesija, mēs gluži kā neiropatologi nežēlīgi ielaužamies cilvēka dvēselē. Tā ka pacietiet. Jā, jūs teicāt, ka auskari glabājušies lādītē?

— Jā.

•— Kas tur vēl bija?

— Es nezinu. Kaut gan nē, pagaidiet. Man Serjoža reiz rādīja, tur bija Napoleons.

— Piedodiet, kas?

— Nu, Napoleons, — meitene satraukti teica, — tāds zīmogs. Napoleons ar trīsstūreni galvā, rokas sakrustotas uz krūtīm, un apakšā aplītis, tajā iegravēti iniciāļi. Zīmogs. Serjoža stāstīja, ka 1812. gadā, kad franči bēga no Maskavas, tas esot aizmirsts, un viņa vecvecvectēvs to atradis. To man Sergejs rādīja.

— No kā šis Napoleons izgatavots?

— Serjoža teica, ka no sudraba.

— Uzzīmēt pratīsiet?

— Mēģināšu.

— Skaidrs. — Daņilovs paskatījās uz papīra lapu.

— Aptuveni centimetrus divdesmit augsts, jā?

— Apmēram.

— Tagad pastāstiet vēl kaut ko. Jūs dzīvojāt līdzās Ivanovskiem, viņu mājā tikāt uzskatīta gandrīz kā pašu cilvēks. Vai tiesa?

— Jā.

— Sakiet — vai jūs Dmitrija Maksimoviča uzvedībā pēdējā laikā nemanījāt kaut ko neparastu?

— Nē, neko sevišķu.

— Tad pacentieties atcerēties ko citu: vai pirms Dmitrija Maksimoviča izbraukšanas no Maskavas novembrī jūs tur nesastapāt svešas personas?

— Redziet. — Alla apklusa un padomājusi atbildēja:

— Dmitrijs Maksiinovičs nekur nav braucis. Novembrī saslima Marija Dmitrijevna, un es viņu kopu.

— Kā tā — nekur nav braucis? — Daņilovs izbrīnījās.

— Vai jūs kaut ko nejaucat?

— Nudien, Ivan Aleksandrovič, es runāju taisnībul — AIlas balss uztraukumā aizlūza.

— Nomierinieties taču, es jums ticu, bet te kaut kas nav saprotams. Palīdziet mums tikt pie skaidrības.

— Ap piecpadsmito novembri, — Alla sāka lēni stāstīt, acīmredzot cenzdamās neko neizlaist, — jā, liekas, piecpadsmitajā, Dmitrijs Maksimovičs un viņa palīgs Georgijs Vasiļjevičs...

— Popovs?

-— Jā, Popovs, viņi atveda mājās smagu kasti. Atveda trijatā.

— Kas bija trešais?

— Šoferis, es vēl nobrīnījos: šoferis, bet nēsā biezas brilles, kādas ir stipri tuvredzīgiem cilvēkiem. Nu tā, viņi atnesa to smago kasti. Pēc tam šoferis aizbrauca, bet Dmitrijs Maksimovičs teica, ka viņiem sabojājusies mašīna un esot jāgaida inkasenti.

— Ja es pareizi sapratu, inkasentiem vajadzēja piebraukt tieši pie viņa mājas?

— Jā, bet kaut kas atgadījās, es tiešām nezinu, kas, un inkasenti atbrauca tikai pēc nedēļas. Visu šo laiku Dmitrijs Maksimovičs un Popovs pēc kārtas dežurēja istabā, kur atradās kaste. Viņiem bija pat nagani.

— Bet kad tad atbrauca inkasenti?

— Dmitrijs Maksimovičs neatlaidīgi zvanīja pa telefonu, taču mašīnas nebija. Beidzot viņš teica, ka parunāšot ar iekšlietu tautas komisāra vietnieku, kuru pazina personiski.

— Viņš tam piezvanīja?

— Jā.

— Un kas notika tālāk?

— Tai pašā naktī atbrauca mašina ar cilvēkiem formas tērpos. Viņiem līdzi bija kāds priekšnieks no Juvelierizstrādājumu tirdzniecības kantora, viņi atvēra kasti, sastādīja aktu, bet vērtslietas salika zaļos maisos. Ar viņiem kopā aizbrauca Popovs, bet Dmitrijs Maksimovičs palika, viņš smagi saslima ar gripu.

— Skaidrs, AI la, pamēģiniet atcerēties: vai cits neviens pie Ivanovskiem neiegriezās?

— Manuprāt, ne.

— Nu, tad esam precizējuši. Paldies jums.

— Es varu iet?

— Protams. Es lūgšu, lai jūs pavada.

Daņilovs piecēlās un paspieda meitenei roku. Tātad iznāk, ka Ivanovskis nekur prom no Maskavas mav braucis. Nu vairs nav saprotams galīgi nekas.

Ivans Aleksandrovičs apsēdās uz krēsla blakus seifam un atspiedās ar deniņiem pret tā vēso sānu. Neko negribējās darīt. Derdzās pat domāt, nepieņemami un pretīgi likās tas, ka tūliņ būs jāiet apskatīt no KCP atvesto mašīnu. Eli, cik labi būtu tagad ajzbraukt uz dzertuvi 1. Brestas ielā. Nostāties kaktiņā pie augstā galdiņa, iedzert aukstu alu, kādus divsimt gramus degvīna un pēc tam... Pēc tam uz mājām — gulēt. Atvērtu logu, no dīķiem uzvēdītu svaiguma elpa un pelējuma dvaka, un miegs atnāktu viegls un kluss kā vate eglīšu zaros ...

Seifa rotājums sāpīgi spieda deniņus, bet Daņilovs to nejuta: viņš gulēja.

— Ivan Aleksandrovič. — Viņš izdzirda Belova balsi. —- Biedri priekšniek.

— Ko tev vajag? — Daņilovs jautāja, acu neatvēris. •— Nekādas cieņas pret vecumu.

— Biedri priekšniek, — Belova balss joprojām skanēja kā caur aizvērtu logu, — AIIa atcerējusies, kas nāca pie Ivanovska ...

«Papildus savai liecībai gribu paziņot, ka 1941. gada novembra beigās vai decembra sākumā pie Ivanovska bija iegriezies tas pats šoferis. Es viņu pazinu pēc brillēm. Dzīvoklī viņš uzturējās neilgi. Pēc tam vairs neesmu viņu redzējusi.»

Daņilovs vēlreiz pārlasīja nopratināšanas protokolu. Nu tā, kaut kas jau ir. Tagad jānoskaidro, kas ir šoferis.

Iespējams, ka viņš saistīts ar slepkavību. Pilnīgi iespējams. Pārāk daudz sagadīšanos.

Viņš piezvanīja Poļesovam. Klausuli neviens necēla. Tātad Stjopa vēl nav atbraucis. Daņilovs piezvanīja dežurantam un palūdza ziņas par visiem uzbrukumiem laupīšanas nolūkā un atklātajām, zādzībām pēdējos sešos mēnešos.

— Tūliņ došu rīkojumu, — dežurants atbildēja. — Vai pilnīgi par visiem gadījumiem?

Daņilovs mirkli klusēja un tad teica:

— Nē, tikai par grupām. Un arī visas ziņas par naganu lietošanu. Bez tam pieprasi militarizētās apsardzes vienības, vai viņiem kaut kas nav gadījies šai laikā.

— Tiks izdarīts.

Un tagad jāpastaigājas. Gluži vienkārši jāiziet ārā no pārvaldes un jādodas prom pa ielu. Ejot galva labāk strādā. Daņilovs aizslēdza kabinetu. Gaitenī bija tukšs. Viņš nogāja pusceļu līdz kāpņu laukumam un izdzirda, ka viņa istabā zvana telefons. Daņilovs atkal atvēra durvis cerībā, ka zvans bijis nejaušs un telefons apklusīs. Taču vada viņā galā acīmredzot atradās nekauņa, aparāts zvanīja spriegi un neatlaidīgi.

— Daņilovs!

Tas bija Poļesovs.

Ivans Aleksandrovičs ieradās nodaļā pēc divdesmit minūtēm. Dežūrtelpā sēdēja vājš baltmatains cilvēks un grozīja rokās brilles ar bieziem stikliem. Daņilovs nemaz nejutās pārsteigts. Viņš jau bija gaidījis, zinājis, ka mašīnas pazušanu pieteiks tieši šis pats šoferis ar biezajiem briļļu stikliem.

Pratināt viņš sāka turpat, nodaļā.

— Jūsu uzvārds, vārds, tēva vārds?

— Cervjakovs Valentīns Ivanovičs.

— Dzimšanas gads?

— Man ir divdesmit astoņi gadi.

— Darbavieta?

— Esmu pirmās autosaimniecības mehāniķis.

— Kāpēc tad jūsu iesniegumā rakstīts, ka esat šoferis?

— Tas tikai pagaidām, gandrīz visi šoferi ir frontē, mani tuvredzības dēļ no dienesta armijā atbrīvoja, tāpēc kopš pērnā gada septembra strādāju par šoferi.

— Ar tādu redzi?

— Ko lai dara, biedri izmeklētāj, karš.

Daņilovs piecēlās no galda un pagājās pa istabu.

Cervjakovs sēdēja mierīgi, piemiegtās acis raudzījās kaut kur iesāņus, it kā redzētu ko tādu, kas nevienam citam nav saskatāms,

— Vai jūsu mašīnas numurs ir MO 26—06?

— Jā, bet kas noticis, vai tā ir atrasta?

— Pagaidām jautāju es.

— Atvainojiet.

Balss rāma. Ļoti mierīga balss, pat pārāk mierīga. Da-ņilovs paņēma papirosu un sāka virpināt pirkstos. Viņš to darīja tīšuprāt, lēni, speciāli vilkdams garumā pauzi. Cervjakovs joprojām klusēja, tikpat vienaldzīgi vērdamies uz priekšu. Likās, ka tepat uz kabineta sienas tiek projicēts kaut kas, ko redz tikai viņš — viņš un neviens cits, — un ka tas viņam patlaban ir pats galvenais un interesantākais.

— Vai jūs esat pazīstami ar Ivanovski? — pēkšņi Da-ņilovs asi iejautājās.

— Jā.

— Kadas jums attiecības?

— Es nesaprotu jautājumu.

— Cik bieži jūs tikāties un kādos apstākļos?

— Tikos ar viņu četrdesmit pirmā gada beigās...

— Precīzāk.

— Novembrī. Novembra beigas. Mēs vedām kasti ar vērtslietām, bet man salūza mašīna. Tāpēc vajadzēja...

— Ko vajadzēja?

— Stiept kasti pie Dmitrija Maksimoviča.

— Vai jūs zinājāt, kas tajā iekšā?

— Protams.

— Kas?

— Vērtslietas. Lielas vērtības. Mums tās bija jaaizved līdz Gorkijas šosejas septiņdesmitajam kilometram.

— Kāpēc tieši uz turieni?

— Tur bija kaut kāda iestāde, kas tās pieņēma un sūtīja uz dziļu aizmuguri.

— Kā jūs uzzinājāt par vērtslietām?

— Interesanti, — Cervjakovs sakārtoja brilles, — ļoti interesanti! Jūs laikam'uzskatāt mani par cilvēku, kuram neko nevar uzticēt? Vai tā man jāsaprot jūsu jautājums?

— Pilsoni Cervjakov, šeit jautāju es.

— Kāpēc gan tā? Kas jūs tāds īsti esat? Jūs mani uzaicinājāt, un man ir tiesības jums atbildēt vai arī neatbildēt.

— Loģiski, bet nesaprātīgi. Es esmu Bandītisma apka-158 rošanas nodaļas priekšnieks Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldē. Mans uzvārds — Daņilovs. Ivans Aleksan-droviēs. Vai ar to jums pietiek?

— Pilnīgi, tikai, lūdzu, parādiet dokumentus.

Daņilovs pavīpsnāja un izņēma apliecību. Viņš skatījās,

kā Cervjakovs to lasa, pacēlis tuvu pie acīm, un vēlreiz pabrīnījās, kā tādam cilvēkam var uzticēt mašīnu.

— Viss kārtībā. — Cervjakovs atdeva apliecību. — Tagad jautājiet.

— Mēs palikām pie tā, ka jums uzdeva palīdzēt Iva-novskim izvest vērtīgu kravu.

— Jā. Mani izsauca uz mūsu speciālo dalu, izskaidroja, cik svarīgs šis uzdevums, un pat izsniedza naganu.

— Kas notika pēc tam?

— Man bija iedota veca mašīna, es tūliņ par to uzrakstīju ziņojumu.

— Kāpēc tad jums deva sliktu mašīnu?

•— Tagad to grūti pateikt.

— Un kas bija tālāk?

•— Mašīna salūza pie Kolhozu laukuma. Mēs to atstājām un kasti aiznesām pie Ivanovska uz māju.

— Vai jūs atceraties, kāda bija šī kaste?

— Ļoti labi. Tā bija liela, no koka, virspusē apkalta ar plānu skārdu, katrā sānā pa rokturim.

— Kādā krāsā tā bija?

Cervjakovs pasmaidīja un ar rokām pieskārās pie brillēm.

— Saprotams. Kas notika pēc tam?

— Mēs aiznesām kasti, un es devos atpakaļ pie mašīnas.

— Vairāk neesat bijis pie Ivanovska?

—• Esmu bijis.

— Kad?

— Decembrī.

— Kāpēc?

— Mašīnā Dmitrijs Maksimovičs bija atstājis koferīti ar veļu. To es atradu jau garāžā otrā dienā. Bet aiznest nevarēju. Mani steidzami nosūtīja uz Balašihu, uz remontdarbnīcām labot frontē sadragātās mašīnas. Decembrī atgriezos un devos pie Ivanovska. Es biju ļoti pārsteigts, sastapdams viņu mājās. Bet vēl vairāk jutos pārsteigts, kad ieraudzīju priekšnamā to pašiī kasti. Tad es sapratu, ka Ivanovskis gluži vienkārši ir blēdis. Es ilgi nespēju izšķirties — ziņot par viņu vai ne. Pēc tam atkal aizbraucu uz Balašihu. Atbraucu aprīlī un nolēmu aiziet uz Juvelierizstrādājumu tirdzniecības kantori, uz viņu rūpkombinātu, un paziņot.

Cervjakovs noņēma brilles un laiciņu klusēja.

— Rupkombinātā cs nodevu iesniegumu viņu apsardzes priekšniekam, tam bija jocīgs uzvārds, pagaidiet. — Cervjakovs sadabūja biezu piezīmju grāmatiņu un pacēla to pie tuvredzīgajām acīm. — A, tepat ir, Santrels.

— Bet kāpēc tad jūs nenācāt pie mums?

Cervjakovs uzlika brilles un paraudzījās uz Daņilovu.

Aiz biezajiem stikliem acis izskatījās milzīgas, it īpaši redzokļi.

— Pie jums es baidījos nākt. Es taču esmu balss tiesības zaudējušais.

— Nesaprotu.

— Mans tēvs tika arestēts trīsdesmit astotajā.

— Ak tad bail bija?

— Tā iznāk.

— Un kas notika tālāk?

— Vakarnakt pie manis ieradās četras militārpersonas. Jā, starp citu, tas pats Santrels man aizliedza par to runāt. Nu, vārdu sakot, ieradās karavīri.

— Kādi?

— Parasti, formas blūzēs, zābakiem kājās, ar naga-niein. Nopratināja mani. Parādīja dokumentu, kurā bija teikts, ka viņi ir no rūpkombināta apsardzes. Pēc tam sacīja, ka izmantošot manu mašīnu, viņējā esot salūzusi. Bet mana mašīna stāvēja pagalmā. Tas ir viss. No rīta mašīnas nebija, un es par to paziņoju.

— Uzkavējieties šeit. — Daņilovs izgāja blakusistabā. Poļesovs sēdēja pie pašām durvīm.

— Dzirdēji?

— Dzirdēju.

— Brauc uz rūpkombinātu.

Poļesovs

Rūpkombināta direktora kabinetā sēdēja divi cilvēki. Pusmūža vīrs militarizētās apsardzes formas blūzē un jauniete milicijas formas tērpā. Direktors pagrozīja rokās Stepana apliecību un, dodams to atpakaļ, jautāja:

— Vai jūs pie mums esat ieradies sakarā ar Ivanovski vai ar to zādzību?

•— Ar kādu zādzību?

ISO

— Vai tad ...

— Vai jūs, biedri, esat no kriminālmeklēšanas pārvaldes? — jauniete satraukti noprasīja. — Vai tiešām jūs mums neuzticaties?

— Tas ir, kam — jums? — Stepans apsēdās uz krēsla.

— Mūsu nodaļai. Es esmu izmeklētāja Anohina. Domāju, ka šo zādzību mēs paši atšķetināsim.

Sis vārds «atšķetināsim» tik ļoti nesaderējās ar viņas akurāto formas blūzi, pūciņām uz vaigiem un nelielajām, brūnajām acīm, ka Stepans neviļus pasmaidīja.

— Labāk paskaidrojiet man visu pec kārtas, jā?

— Viss ir vienkārši. Ļoti vienkārši, — Anohina dedzīgi sāka stāstīt. — Vakar vakarā no noliktavas pazuduši četri formas tērpu komplekti. Mēs domājam, ka tie nozagti, lai pārdotu.

— Jūs droši vien kādu turat aizdomās? — Stepans atkal pasmīnēja.

— Protams, un jūsu smīni ir nevietā, biedri...

— Poļesovs.

— Biedri Poļesov, — Anohina pabeidza.

— Jūs tikai neapvainojieties, norunāts? — Stepans samierinoši teica. — Te viss ir drusku sarežģītāk. Mēs domājam, ka šie notikumi ir cieši saistīti viens ar otru. Tiesa, pagaidām tas ir minējums. Izstāstiet, kas noticis.

— Noticis tātad ir tā, biedri pilnvarotais, — noklepojies sāka stāstīt pusmūža cilvēks militarizētās apsardzes formas tērpā. — Esmu rūpkombināta militarizētās apsardzes priekšnieks. Vakar kāds atlauzis noliktavas logu un nozadzis četrus formas tērpu komplektus. Blūzes un bikses. Starp citu, no diagonālauduma. Tātad vilnas tērpus. Mēs tos saņēmām tieši pirms kara. Tā tie nelietoti gaidīja savu laiku.

— Kāpēc nelietoti? — Poļesovs painteresējās.

— Vīriešus taču visus paņēma uz fronti. Tagad mums apsardzē ir sievietes, un viņām galifē bikses nav vajadzīgas. Domājam, kāds no pašu ļaudīm papūlējies. Vai nu lai pārdotu, vai, pareizāk sakot, lai Tišinkas tirgū iemainītu pret produktiem.

— Parādiet man noliktavu.

— Ejam.

Rūpkombināts bija neliels. Tikai daži glīti divstāvu namiņi ar milzīgiem logiem. Mūra žogs ar sargtorņiem stūros un dzeloņstiepli gar augšmalu to šķīra no klusās Sabolovkas ielas. Stepans jau zināja, ka tornīšos pastā-

vigi dežurē apsardzes locekļi, pa stiepli plūst strāva un pie vārtiem atrodas sardzes telpa. Kaut gan jaunajai apsardzei trūka pieredzes, bet ko nu par pieredzi! Cilvēki dienestu pildīja lieliski. Un pagājis tikai neilgs laiks, kopš Maskava vairs nav frontes pilsēta. Arī pašā kombinātā juvelierizstrādājumi veidoja tikai vienu trešdaļu produkcijas. Tagad strādnieki, pieredzējuši juvelieri, kas bija pieraduši pie ārkārtīgi lielas precizitātes, veica sevišķi slepenus frontes uzdevumus. Tādus, ka pat viņam, čekistam un boļševikam, par tiem neklājās zināt.

Nē, no ielas te nevar iekļūt. Un kurš zaglis gan līdīs apsargātā objektā pēc četriem formas tērpu komplektiem, ļļ par kuriem Tišinkas tirgū var dabūt tikai degvīnu ar uz- '] kožamiem. Te ir kaut kas cits. Noteikti kaut kas cits.

Un kas — to Stepans jau aptuveni spēja iedomāties.

Noliktava bija maza. Parasta noliktava, tāda pati kā robežsargu postenī, kur Poļesovs dienēja par staršinu.

Tādi paši sastatņu plaukti gar sienām, tāpat ož pēc ādas un ieroču eļļas.

Pašlaik saiņi ar formas blūzēm mētājās uz grīdas.

—- Kāda lieluma tērpi ir pazuduši?

— Viens piecdesmit ceturtais, piektais augums, divi piecdesmit otrie, ceturtais augums, un četrdesmit astotais, trešais augums, — teica apsardzes priekšnieks.

— Redzat nu, — Stepans pagriezās pret Anoliinu, — redzat, kā iznāk. Ja zaglis būtu ņēmis pārdošanai, tad pagrābtu pirmo saini, kas pagadās, un ietu prom. Bet viņš ir meklējis noteikta lieluma tērpus.

Stepans piegāja pie izsistā loga, notupās un apskatīja grīdu. Tad izgāja ārā un apgāja ēkai apkārt. Zem loga zālē bija sabirušas stikla drumslas. Poļesovs vēlreiz aplūkoja rāmi. Jā, domājuši, ka paķers uz muļķa. Uz visām pusēm ārā rēgojās vismaz četras šķēpeles, asas kā naži.

Un uz tām neviena diedziņa, neviena asins piliena.

—* Logs izdauzīts no iekšpuses. Kāds ir atslēdzis durvis, ienācis, izsitis logu un paņēmis mantas, tā, redz. Piedevām šis kāds ir varējis te iekļūt, viņam bijusi atslēga. Kam ir atslēgas? — viņš jautāja apsardzes priekšniekam.

— Tikai man un sardzes telpā rezerves atslēga.

— Viss skaidrs. Kur ir jūsu vietnieks Santrels?

•— Viņš visu nakti dežurēja, tagad diennakti brīvs.

— Atnesiet no kadru nodaļas viņa personas lietu.

Daņilovs

Mašīnu viņi atstāja uz ielas. Santrels dzīvoja atsevišķā mājā dziļi pagalmā. Viņi gāja pa vienam, apiedami kvēru, kur uz soliņiem zem kokiem sēdēja sirmgalves. Mājiņa bija maza. Četri logi vērās uz aizaugušu puķu

dārziņu.

Tā nekas, kluss mājoklltis. Sēdi pie lodziņa, dzer tēju un elpo ozonu. Taisni kā vasarnīcā. Taču 1900. gadā dzimušais Grigorijs Jakovļevičs Santrels šeit tēju vis nedzēra. Viņš te darīja pavisam kaut ko citu, pavisam ko citu.

Daņilovs ieklausījās, mājā bija kluss. Pa atvērto logu varēja dzirdēt diktora balsi. «...Romānam «Māte» ir milzīga nozīme Gorkija daiļradē. Tajā proletariāta rakstnieks ...»

— Otras izejas nav, — aiz muguras teica Muravjovs.

— Skaidrs. Igor, tu paliec šeit, dārziņā, apskati, kādas te visādas puķītes... Saprati?

— Tieši tā.

—- Belovs un Poļesovs — aiz manis.

Āra durvis bija ciet, un Daņilovs pieklauvēja. Pieklauvēja uzmanīgi, kā klauvētu draugs. Kaut kur patālāk dzīvoklī aktiera liegā balss joprojām stāstīja par Gorkija daiļrades nozīmi.

Ivans Aleksandrovičs pieklauvēja stiprāk, pēc tam vēlreiz. Aiz durvīm beidzās raidījums par Gorkiju un sākās koncerts.

— Tā mēs līdz vakaram dauzīsimies. Droši vien Grigorijs Jakovļevičs jau sen ir prom. Scrjoža, tu aizskrien pēc sētnieka vai atved atslēdznieku, žēl taču durvis lauzt.

— Nav nemaz jālauž, — Belovs nosmīnēja, — te ir pa-tcntatslēga, es ielīdīšu pa logu un atvēršu.

— Es tev gan līdīšu, īsts blēžu dzimums. — Aiz muguras atskanēja balss.

Daņilovs atskatījās. Durvīs slavēja vecenīte.

— J3et es sēžu un domāju, vai tik pie mana īrnieka nav viesi atnākuši? Tā kā būtu karavīri. Tad jau pie viņa. Viņš guļ, visu nakti dežurēja, tagad būs grūti uzmodināt.

— Pareizi, vecomāt, — Stepans teica, — mēs pie Gri-gorija Jakovļeviča, taisni pie viņa.

— No darba vai tāpat — draugi? ...

— Mēs esam no milicijas, vecomāt, — Daņilovs viņu

pārtrauca, — atveriet labi drīz, mums pie jūsu iemītnieka steidzamas darīšanas.

— Nu, ja jau kroņa vajadzībā ...

No mazā priekšnama tālāk veda trīs durvis.

— Re, tur ir viņa istaba.

Daņilovs paraustīja rokturi, durvis bija aizslēgtas no iekšpuses.

— Jūs pieklaudziniet, viņš guļ.

— Vai jums ir otra atslēga?

— Tur taču aizšaujamais...

— Stepan. — Daņilovs paņēma naganu. — Jūs labāk ejiet savā istabā, — viņš sacīja izbiedētajai vecītei.

Poļesovs soli atkāpās un ar plecu gāza pa durvīm. Abas durvju puses atvērās, istabā neviena nebija.

Kāds no Daņilova skolotājiem, vecais operatīvais darbinieks Pokrovskis mēdza teikt, ka mājoklis var daudz ko pastāstīt par sava iemītnieka raksturu. Ivans Aleksandro-vičs bija redzējis dzīvokļus, kam zīmogu uzspiedusi cilvēka individualitāte. Cik daudz šādu mītņu viņš bija skatījis, strādādams kriminālmeklēšanā! Visādas bija redzējis. Taču bija gadījušās arī tādas kā šī. Te nekas neliecināja par saimnieka raksturu un tieksmēm. Pieticīgas vecas mēbeles, tukšs skapis, zem gultas čemodāns ar netīro veļu.

— Pasauc Igoru, sameklē pieaicinātos lieciniekus un sāciet kratīšanu, — viņš pavēlēja Poļesovam, — bet es iešu aprunāšos ar saimnieci.

Ivans Aleksandrovičs pieklauvēja pie blakusistabas durvīm un drīzāk nojauta nekā sadzirdēja aicinājumu ienākt. Saimniece sēdēja kaktā zem svētbildes un, skatīdamās uz durvīm, ātri krustījās. Maziņa, sirma, ar plānu matu kušķīti galvvidū, viņa atgādināja labsirdīgu, pieradinātu balto peli, kas pirmo reizi mūžā ieraudzījusi kaķi.

— No kā tad jūs tā izbijāties? — Daņilovs laipni uzsmaidīja. — Nevajag baidīties. Kā jums ir vārds, tēva vārds?

— Un tu laikam nebūtu izbijies, ja pie tevis tādi šiveri ierastos? Mani sauc Ņina Stepanovna.

— Nomierinieties, mēs jums neko sliktu nedarīsim. Mēs taču esam milicija.

— Jūs jau labāk zināt, cienītais. — Saimniece atkal pārkrustījās. — Jūs labāk zināt. Jūs esat jauni, izglītoti, kam gan jums vecene vajadzīga?

— Ko jūs, ko jūs runājat, mums pret jums nav pretenziju. Mēs esam ieradušies pie jūsu īrnieka.

— Es jau viņam teicu. Vai, kā teicu. Sak, tu esi militārpersona, kur tu tos produktus ņem? Vienam tik daudz nedos.

— Kādus produktus?

— Nu visādus: gan milti viņam ir, gan cukurs, gan visāda gaļa. Viņš saka: radinieki vedot. Nu, tie, kas Maskavas tuvumā dzīvo. Bet es nenieka neticēju. Kas tie par radiem, kas var atvest cukuru — tris maisus, žāvētus augļus — maisu, konservus arī tāpat.

-i- Kur tad viņš to visu glabāja?

— Ta bēniņos. Pēc tam pie šā brauca viņa jaunkundze. Fui! — Vecā pakratīja galvu. — «Jaunkundze», — šo vārdu viņa izrunāja dziedošā balsī, ar nicināšanu. — Tīrā fasāde. Nu, apaļīga, protams, krāsota, zelta gredzeni. Viņa kaut kur tirdzniecībā strādāja. Talad zagle. Es, rau, vakar ar kartītēm gāju pec produktiem, bet pārdevēja man dod spilventiņus... — Vecā runāja ilgi un šķērsām vien. Taču Daņilovs nepārtrauca, viņš savā mūžā bija redzējis daudzus un dažādus lieciniekus. Vieniem vārdus vai ar stangām vajadzēja vilkt laukā, citi, gluži otrādi, runāja daudz un labprāt, bieži vien pavisam ko lieku, taču viņu stāstījumā kā tukšā iezi reizēm pavīdēja kaut kas no meklētā, tik ļoti svarīga. Tapec viņš uzklausīja Ņinu Stepanovnu itin vērīgi, brīžam līdzjūtīgi pamādams ar galvu, kā tukšus iežus izsijādams nevajadzīgos vārdus.

— Viņš man, ziniet, saka tā, — vecā turpināja, — tagad ir bada laiki, bet cilvēkiem jādzīvo, jāēd, varbūt arī jums ir kāds, kas šādus tādus akmentiņus vai zeltu pret labiem produktiem vēlas mainīt? Es viņam saku: ar tādām lietām savu mūžu neesmu nodarbojusies...

— Nu kāpēc tā, — krēsls, uz kura Daņilovs sēdēja, iečīkstējās, — kāpēc, Ņina Stepanovna? Mēs taču zinām, ka jūs viņam palīdzējāt, tāpēc jau mēs esam milicija.

— Ak kungs, priekšnieciņ, es neesmu vainīga, dievs mans liecinieks, — vecā izgrūda pēdējo frāzi un apklusa kā aizrijusies.

Pag! Kur gan viņš to ir redzējis? Sīs mazās caururbjošās actiņas. Matu kušķītis, nē, toreiz viņai nebija kušķīša. Rokas gluži kā peles ķepiņas. Mazas, ar apaļām plauksti-ņām un īsiem pirkstiem. Kur? Kur? Un šī frāze: «Priekšnieciņ, es neesmu vainīga.» Klusas dzīvokļu saimnieces tā nesaka. Viņas vairāk runā par kartītēm un sadales veikaliem.

Un pēkšņi viņš pazina — nevis pašu, bet rokas. Sos īsos pirkstus. Toreiz tie rausa kopā putekļus, zelta putekļus zem juvelieru darbgaldiem. Viņa bija tuklāka nekā tagad, un balss bija aizsmakusi aiz naida, bet vēlāk Metāllējēju šķērsielā — kriminālmeklēšanas pārvalde tolaik atradās tur •— viņa krustījās Dzeržinska portreta priekšā.

— Ai, Ņina Stepanovna, Ņina Stepanovna. Gadi iet, bet manieres tās pašas vecās. Nav labi, ka nepazīstat vairs paziņas. Nemaz nav labi!

— Bet es tevi, Daņilov, uzreiz pazinu, — vecā pēkšņi teica citādā, pavisam citādā balsī. To pateikusi, gluži vai taisnāka izslējās. Un nebija vairs bezpalīdzīgā pelēna. Zvērs tur sēdēja, vecs, bet tomēr zvērs.

— Nosirmojis esi, bet tāds pats vien. Ērglis. Jauns toreiz biji, žēlīgs pret cilvēkiem. Bet tagad, kazi, būsi nocietinājis sirdi. Iedod kādu papirausu, vai.

Ivans Aleksandrovičs izvilka etviju. Saimniece to paņēma un apskatīja.

— «Biedram Daņilovam par cīņu ar likuma pārkāpējiem. No Perinās izpildkomitejas.» Paskat tik, no izpildkomitejas. Bet ko tā vērta, kapeiku vērta.

— Sī vērtība jāmeklē citā cenrādī, Spiridonova, manai etvijai ir citāda cena.

— Nu saprotams. Tikai divdesmit piektajā tu no mana vīra, nelaiķa, varēji dabūt zelta etviju ar dimanta monogrammu. Bet negribēji. Redzi nu, tagad ar dzelzs gabalu jāblēņojas. Ak cita cena, tu saki?

— Jā, cita gan. — Daņilovs uzrāva sērkociņu un deva aizsmēķēt. — Taču mēs runājam nevis par jūsu nelaiķi vīru, bet par īrnieku.

— Ko es tur zinu teikt. Viņš mainīja produktus pret zeltu, kāda man tur daļa?

— Mēs tūliņ pie jums, Spiridonova, izdarīsim kratīšanu un tad paskatīsimies.

— Krati vien, krati. Man lemts slēpt, bet tev •— meklēt. Tikai par Grišku es neko nezinu un viņa darīšanās nejaucos. Bet zelts, ja ko atradīsi, ir manējais. To mans tētiņš, zeltkalis Krutovs, atstāja. To neviens man nevarēs atņemt.

— Labi, par zeltu vēlāk. Pasakiet man — kā Santrels pie jums nokļuva?

— Pats atnāca, bija dabūjis zināt, ka izdodu istabu, un lūdza, lai šo pierakstot. Es arī izīrēju. Viņš ir militārpersona, man ar viņu kopā ir drbšāk.

Ienāca Belovs.

— Ivan Aleksandrovič, istabā nekā nav, bet bēniņos atradām divas kastes ar konserviem un cukura maisu.

— Labi, kraujiet mašīnā. Saimnieci arī neaizmirstiet. Viņa mums atbrauks līdzi uz pārvaldi. Varbūt tur kaut ko atcerēsies. Bet šeit paliks slēpnis, tu un Poļesovs, no ielas puses jūs segs nodaļas puiši.

Daņilovs un priekšnieks

Pie durvīm posteņa milicis, ieraudzījis Daņilovu, militāri sveicināja un panācās pretī.

— Kas noticis, Zimin?

— Jums nekavējoties jāierodas pie priekšnieka.

— Labi. •— Ivans Aleksandrovičs pārvilka ar roku pār vaigu. Bārdas rugāji bija atauguši un nežēlīgi dūrās. Tādā izskatā negribējās kāpt augšā. Tā viņš nebija radis. Sen atpakaļ kā jauns reālists viņš bija ieradies darbā Ārkārtējā komisijā. Toreiz vēl nemaz nebija ko skūt, pūkas vien auga, taču viņš, tāpat kā visi, glabāja galda atvilktnē bārdas nazi un otiņu. Fēlikss Edmundovies necieta nolaidību. Jebkurā diennakts laikā bija kārtīgs un noskuvies un to pašu prasīja arī no citiem.

Netālu no kabineta Daņilovu notvēra Serebrovskis.

— Vaņa, priekšnieks tevi jau divas stundas meklē, gribēja braukt uz audzētavu — sūtīt tev suni pakaļ.

— Es tikai noskūšos.

— Vai tev prāts, Vaņa, ja es visu esmu pametis un meklēju tevi, tad tas nozīmē, ka ir steidzama vajadzība.

Viņš apņēma Daņilovu ap pleciem un veda uz kāpņu laukumu. Serebrovskis, kā vienmēr, bija noskuvies un smaržoja pēc odekolona tāpat kā pirms kara. Kādreiz viņi abi ar Daņilovu bija strādājuši vienā brigādē. Skaistulim Serebrovskim piemita neparastas spējas iegūt sieviešu labvēlību. Tāpēc, ja vajadzēja nopratināt kādu no brigādes klientūras «dzīvesbiedrēm», tad labāk par Serebrovski to nespēja izdarīt neviens. Sievietes vienmēr bija stājušās Serjožam Serebrovskim ceļā, un viņu dēļ tas netika augšā pa dienesta kāpnēm. Vecpuisim Serebrovskim gan darbs, gan dzīve ritēja viegli. Serjoža bija veiksminieks un arī labs puisis.

— Paklau, kur tu dabū odekolonu? — Daņilovs painteresējās.

— Briesmīgs noslēpums, Vaņa. Četrdesmit pirmā gada novembrī es iepazinos ar kādu dāmu, dāma tā nekas, viņa strādāja Valsts parfimērijas trestā. Kad trestu evakuēja, viņa man teica: ja vajag, es tev pārdošu odekolonu, cik vien gribi. Nu tad es ņēmu un apgādājos. Iedošu tev arī, man ir krājumā.

Priekšnieka pieņemamā istabā gar sienu sēdēja trīs karavīri ar kalsnām, nogurušām sejām, vienam roka bija saitē. Ieraudzījuši Daņilovu un Serebrovski, viņi piecēlās.

— Tie mums atsūtīti no hospitāļiem, — Osetrovs paskaidroja, — operatīvā sastāva papildināšanai.

— Priekšnieks tūlīt brauks prom, — Serebrovskis piebilda, — bet tu paēdini biedrus komandierus un pavadi uz kopmītni, lai atpūšas. Kad atgriezīsimies — parunāsim.

Priekšnieks noliecies rakņājās seifā.

— A, pazudušie sāk atrasties. Nu, kā iet?

— Vai ziņot?

— Nav laika. — Viņš pienāca pie Daņilova. — Ej pārģērbies, noskujies. Mūs izsauc uz pilsētas komiteju pie sekretāra.

— Tā, — Daņilovs apsēdās, — kāpēc?

— Pajautā kaut ko vieglāku. Piezvanīja viņa pailgs un saka: nāciet šurp abi ar Daņilovu. Es viņam skaidroju, ka tu esi operācijā, bet viņš — lai sameklējot. Ik pēc stundas par tevi interesējas... — Uz galda iezvanījās valdības telefons jeb tā dēvētais iekšējais telefons.

Priekšnieks piegāja un paņēma klausuli.

— Jā,.. Ir... Būsim pēc četrdesmit minūtēm.

Viņš atgāja no galda un vēlreiz aplūkoja Daņilovu.

— Divdesmit minūtes tev tiek dotas, lai noskūtos, sapu-cētos — un lejā. — Vēl nosauca pakaļ: — Uzvelc jaunu formas blūzi!

Daņilovs skuvās kopmītnē, jo tur bija vārāmā ierīce ar karstu ūdeni. Bārdas nazis šņirkstēja kā izkapts. Ivans Aleksandrovičs raudzījās uz sevi spogulī, un viņam kļuva skumji. Laiks tomēr ir pārāk nežēlīgs. Cik tad viņam gadu? Drīz būs četrdesmit divi, bet galva jau visa balta, un'grumbas arī saradušās. Tomēr nē, vēl nav tik traki, nemaz tik slikti viņš neizskatās. Pagaidām vēl stiprs. Tikai šad tad uznāk aizdusa un galvas sāpes.

— Glīts jau, glīts. — Aiz muguras atskanēja Serebrov-ska smiekli. — Es tev atnesu, ko solīju. Se, ņem, «Trīs-

kārtīgais». Tikai pielūko. Gostevs man teica, ka garšas zii,iā tas ieņemot pirmo vietu pēc konjaka.

— Tavs Gostevs melo. — Daņilovs noberza seju ar mitru dvieli.

— Vai tad tu esi mēģinājis?

— Ir gadījies.

— Nu un kā?

— Pamēģini pats.

— Tu taču zini, Vaņa, ka es dzeru tikai portvīnu.

— Aristokrāts. Vai tik tev gadījumā nav uzvārds Jusu-povs-Serebrovskis?

— Nē, Serebrovskis-Sumarokovs-Elstons. — Priekšnieka vietnieks iesmējās, atsegdams sniegbaltus zobus.

Daņilovs vēlreiz nobrīnījās par viņa raksturu. Sereb-rovskis bija maigas dabas cilvēks, jautrs un devīgs. Un visas šīs īpašības viņā apvienojās ar neparastu vīrišķību un darba prasmi.

Līdz automašīnai viņi gāja abi kopā.

— Nu, Vaņa, brauc pie priekšniecības. Tikai pa ceļam cieši pārdomā, kādi sakari tev ir tirgos.

— Kam man tie vajadzīgi? Tirgi ir AAuštakova ziņā.

— Padomā vien, par to būs saruna. Man šodien uzticams cilvēks tautas komisariātā pačukstēja.

Priekšnieks noskatīja Daņilovu un, ne vārda neteicis, kāpa mašīnā. Ivans Aleksandrovičs apsēdās aizmugurē, ērti atzveldamies zisa platajā sēdeklī. Šoferis apgrieza mašīnu, un tā aiztraucās pa pustukšo Petrovku, ar dzeguzes balss signāliem baidīdama retos gājējus. Sāka tumst. Aptumšojuma dēļ krēsla bija sevišķi jūtama. Mājas vērās ielā ar melnām, neredzīgām logu acīm.

Pie Maskavas tirdzniecības apvienības satiksmes regulētāja, jauna meitene, nolaida zizli, ļaudama ceļu pazīstamajai mašīnai. Priekšnieks klusēja. Klusēja arī Daņilovs. Viņš aplūkoja ielas un nevarēja vien beigt brīnīties. Pareizi mēdz sacīt: pilsētas seja. Nudien, ir šāda seja. Un tā mainās atkarībā no noskaņojuma, to ietekmē nogurums, bēdas. Maskava izskatījās nogurusi. Un ne tikai tāpēc, ka ielas bija tumšas. Arī četrdesmit pirmajā gadā, augustā klāja ciet logus un cēla barikādes. Taču toreiz bija daudz grezni ģērbušos sieviešu un vīrieši staigāja gaišos uzvalkos. Bet tagad drēbes visiem ir tumšas, visi ietērpti it kā vienāda formā. Un tomēr Maskavas sejā bija vēl kaut kas tāds, ko viņš nekādi nespēja noteikt. Sī doma viņu mocīja, kamēr viņi gāja pa partijas pilsētas komitejas garajiem gaiteņiem, gar vienādajām durvīm ar uzvārdiem uz plāksnītēm.

Jā, te viss bija mainījies. Pēdējo reizi viņš pa šo gaiteni bija gājis četrdesmit pirmā gada oktobra beigās, toreiz pilsētas komiteja vairāk atgādināja revolūcijas laiku Smoļniju. Bet tagad te valdīja klusums, cienīgums, kā jau tas pieklājas partijas galvaspilsētas komitejā.

Viņi iegāja pieņemamā istabā, no galda pretī piecēlās palīgs, jauns cilvēks pusmilitārā tērpā, ar ieroča maksti pie platās komandiera siksnas.

— Uzgaidiet, biedri, pie sekretāra ir strādnieki no rūpnīcas «Sirpis un āmurs», atsēdieties uz brīdi.

Pieņemamā istabā viens cilvēks jau gaidīja. Viņš plati uzsmaidīja Daņilovam un pastiepa roku.

— Nepazīstat?

Tagad Ivans Aleksandrovičs pazina, tas bija Koroļovs. Valsts drošības dienesta kapteinis Koroļovs, ar kuru kopā viņi bija likvidējuši Sirokova bandu.

— Sveicināts, Viktor Kuzmič, es tevi civilapģērbā uzreiz nemaz nepazinu. Skat, kāds tu esi...

Koroļovam mugurā bija elegants brūns uzvalks, sportiskā griezuma žakete stāvēja kā uzlieta. Brūns zīda krekls, kaklasaite piemērotā tonī un lieliskas smilškrāsas kurpes.

— Pagrūti gan tevi pazīt, pagrūti, — Daņilovs noteica.

— Tad ir labi. Tādus kā mēs abi ne vienmēr vajag pazīt. Sēdies. — Koroļovs pavilka Daņilovu aiz piedurknes. — Te uz manu resoru atnācis kaut kas tev domāts. Se, lasi.

Daņilovs atlocīja papīra lapu: «Speciālziņojums. Pēc Jūsu pieprasījuma ziņojam, ka mežsargs b. Daņilovs Aleksandrs Andrejevičs pašlaik ir partizānu vienības «Nāvi fašismam!» komisārs. Vienības darbības zona (tālāk izsvītrots). Paraksts, zīmogs.»

Daņilovs norija kamolu, kas žņaudza kaklu, un vēlreiz pārlasīja ziņojumu. Tēvs ir dzīvs. Viņš jau bija zaudējis visas cerības. Komisārs. Gluži kā pilsoņu kara laikā.

Viņš pagriezās pret Koroļovu, bet šai mirklī atvērās kabineta durvis un sāka nākt ārā cilvēki. Viņi gāja caur pieņemamo istabu, par kaut ko strīdēdamies, droši vien turpināja iesākto sarunu. Taču Daņilovs neko nedzirdēja, viņš nesadzirdēja arī to, ka palīgs aicināja viņus iekšā. Viņš bija tālu, Brjanskas pusē pie tēva, mājā, kuras logi vērās uz mežu un kurā bija tik labi un klusi.

— Aizmidzis esi, vai? —■ Priekšnieks pieskārās viņam pie pleca, — Mūs gaida, ejam.

Pilsētas komitejas sekretārs viņus saņēma pie kabineta durvīm, cieši paspieda roku, norādīja uz krēsliem pie galda, aicinādams apsēsties.

— Varat smēķēt, biedri.

Nedzirdami ienāca palīgs, nolika tējas glāzi un apsēdās kabineta nostūrī.

Pilsētas komitejas sekretārs pagājās pa kabinetu un apstājās pie sienas.

— Es uzaicināju jūs, biedri, tāpēc, lai apspriestu radušos stāvokli. Jūs labi zināt, ka viss Maskavas apgabals atbrīvots no vāciešiem. Pašlaik frontes līnija iet caur Gžatsku. Taču hitleriešu uzbrukums turpinās, joprojām smagas cīņas notiek Donas līkumā, ienaidnieks laužas uz Volgu, grib sagrābt Kaukāzu, atņemt mums naftu. Valsts Aizsardzības Komiteja dara visu, lai apturētu un sakautu ienaidnieku. Sai nolūkā steidzami tiek reorganizēta armija un modernizēts tās apbruņojums. Maskavas partijas organizācijai izvirzīts uzdevums — pēc iespējas īsākā laika sprīdī pārvērst mūsu pilsētu par ieroču kalvi. Maskava un mūsu apgabals kļūst par lielu aizsardzības rūpniecības centru. Tātad dabiski, ka mums jārada visi apstākļi galvaspilsētas strādnieku šķiras normālam darbam. Mūsu apspriedē vajadzēja piedalīties Maskavas kara apgabala pārstāvim, bet viņš kavējas, iemesls ir svarīgs, viņš... — Uz galda klusi iezvanījās viens no telefoniem. Sekretārs paņēma klausuli un īsi teica: «Lai ienāk.»

Kabinetā ienāca neliela auguma ģenerālmajors ar zaļām zvaigznēm uz aizsargkrāsas zīmotnēm.

— Atvainojiet, ka nokavējos, — viņš teica mazliet pa-dobjā balsī, — biju karaspēka daļās.

*— Nu tā, tagad ir visi. — Pilsētas komitejas sekretārs apsēdās pie rakstāmgalda. — Biedri, ģenerālmajors Pla-tonovs vada Maskavas kara apgabala karaspēka aizmugures aizsardzību, un viņš ziņos, kāda tur situācija.

Platonovs atpogāja lauka somu un izņēma papīrus,

— Tā, biedri, situācija mūsu karaspēka aizmugurē, tas ir, Maskavas apgabalā, visā visumā ir normāla. Atbrīvoto rajonu iedzīvotāji palīdz cīnītājiem un komandieriem, ka vien spēj. Savukārt arī karaspēka daļas sniedz palīdzīgu roku darbaļaudīm. Mēs atdodam trofeju tehniku kolhoziem, kuri tiek atjaunoti, uz lauka strādā atspirgstošo karavīru komandas, nu un, protams, palīdzam ar produktiem. Bet pēdējā laikā mūsu apakšvienību darbibas zonā notikuši uzbrukumi atsevišķām mašīnām, kas ved pārtiku, noliktavām, lopbarības glabātavām. Es jūs iepazīstināšu ar sīkāku ziņojumu. Pēc mūsu sevišķu uzdevumu nodalu datiem, kļuvis zināms, ka pastāv bruņotas grupas, kas izveidotas no bijušajiem kriminālnoziedzniekiem, fašistu rokaspuišiem, kuri pratuši paglābties, un dezertieriem. Tas, biedri, traucē normālu darbu aktīvās Sarkanās Armijas aizmugurē. Mēs lūdzām Maskavas pilsētas komiteju sniegt mums palīdzību. Tāds īsumā ir stāvoklis. — Ģenerālis iebāza roku kabatā pēc papirosiem.

— Jūs visu pateicāt, biedri Platonov? — pilsētas komitejas sekretārs jautāja.

— Šimbrīžam visu.

— Ko teiks Valsts drošības dienesta pārstāvis?

Korojovs piecēlās, brīdi klusēja, acīmredzot sakopodams

domas.

— Mūsu rīcībā ir ziņas, ka ienaidnieka izlūkdienests, turklāt abi dienesti — abvērs un SD, pastāvīgi iesūta savus aģentus mūsu aizmugurē. Cīņa ar to ir sekmīga, mūsu kompetentajiem orgāniem ir ļaudis, kas darbojas fašistu aizmugurē un sniedz mums ļoti vērtīgas ziņas tieši šajā jautājumā. Atmetis cerības sacelt Maskavā paniku un jukas, ienaidnieks nolēmis tagad ķerties pie citām metodēm, konkrēti — radīt iedzīvotājos neapmierinātību, traucēt apgādi, organizēt melno tirgu. Ienaidnieka aģenti ar fiktīvu personu starpniecību pārdod viltotas pārtikas kartītes, turklāt dažviet tās gluži vienkārši nomet no lidmašīnas. Jāuzsver, ka galvaspilsētas iedzīvotāji izturas ārkārtīgi apzinīgi, vairums viltoto kartīšu ir nodotas. Bet ir arī citādi ļaudis — un tieši uz tiem cer ienaidnieka aģentūra, — šie cilvēki ir ienaidnieka pastrādāto noziegumu netieši līdzdalībnieki, un mūsu uzdevums ir viņus atklāt.

Bez tam, pēc mūsu datiem, vācu aģentūra laidusi apgrozībā viltotas naudas zīmes, taču šis pasākums nav drošs, var iekrist, tāpēc ienaidnieks atkal liek cerības uz kriminālistiem, uz deklasēto un mums svešo iedzīvotāju kontingentu, lai organizētu pārtikas krīzi. Sai nolūkā saformētas vairākas bandītu grupas, kas jau sākušas darboties. Par tām tikko runāja biedrs ģenerālis.

Daņilovs klausījās Koroļovu, bet domās jau pārcilāja visus iespējamos sakarus tirgos, atcerējās visus pēdējā laika notikumus, kas bija saistīti ar pārtiku. Pagaidām nekāda noteikta aina neveidojās. Neko nevarēja apkopot, bet var būt, ka šie gadījumi jāapiūko kaut ka citādi. Jāmēģina tos apvienot, atrast sistēmu.

Koroļovs pabeidza un apsēdās. Kādu bridi visi klusēja.

— Atļaujiet man. — Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks sakārtoja siksnu. Viņš izskatījās labi šai kabinetā, garš, platiem pleciem, formas blūzē ar trim aveņkrāsas rombiem uz zilajām zīmotnēm, ar diviem Sarkanā Karoga ordeņiem.

— Es saprotu tā, — priekšnieks turpināja, — mēs esam izsaukti, lai koordinētu rīcību un nodrošinātu vienotu operatīvu operācijas vadību. Taču man gribētos paziņot, lūk, ko. Sākot ar 1941. gada jūniju, mūsu darbs kļuvis mazliet citādāks.

— Konkrētāk. — Ģenerālis vēlējās zināt.

— Lūdzu. — Priekšnieks atvēra vākus un izņēma ar mašīnu aprakstītas papīra lapas. — Te, biedri, ir ziņojumi par pēdējo pusgadu. Nekādu nopietnu kriminālno-darījumu nav. Tādi krikumiņi.

— Kas, kas, — pilsētas komitejas sekretārs paliecās uz priekšu, — kā jūs teicāt?

— Krikumiņi, — pārvaldes priekšnieks apmulsa, — nu, tā mēs mēdzam teikt savā starpā. Sīkas lietas, kas sevišķus draudus nerada. Taču ari ar šīm izpausmēm mēs cīnāmies ...

— To mēs zinām. — Pilsētas komitejas sekretārs paņēma ziņojumu un ātri pārlaida tam acis. — Galvaspilsētas partijas organizācija zina, ko dara tās milicija. Mēs daudz ko zinām. Esam pieņēmuši attiecīgu lēmumu, griezušies Augstākās Padomes Prezidijā, un drīz to uzzinās visi. No jūsu vārdiem es sapratu, ka organizētas noziedzības nav. Kā jūs domājat, biedri Daņilov, jūs taču vadāt cīņu ar bandītismu?

— Diemžēl darbs mūsu biedriem atrodas, tiesa gan, tas kļuvis mazliet citādāks. Kopš kara sākuma nejuta aktivizējamies vecos profesionāļus. Izņemot Potapova un Sirokova bandu. Taču to, tāpat kā citas, inspirēja vācu izlūkdienests. Pašlaik, tieši šodien, mums ir darīšana ar vienu grupu. Arī tur figurē vērtslietas un produkti. Iespējams, ka tas ir tieši tas, par ko biedri runāja. — Daņilovs pamāja uz ģenerāļa un Koroļova pusi.

— Nu tad tā. — Pilsētas komitejas sekretārs paskatījās pulkstenī. — Sastādīsim pasākumu plānu, noteiksim darba iecirkņus.

Poļesovs un Belovs

Viņi nosēdēja gaitenī līdz tumsai. Stepans bija atradis žurnāla «30 dienas» divdesmito gadu komplektu un lasīja «Divpadsmit krēslus». Reizēm viņš sāka skaļi smieties, ar delnu aizspiezdams muti, un vecais krēsls zem viņa svara krakšķēja vien. Tad Belovs, kas sēdēja pie durvīm, meta uz viņu nosodošus skatienus.

Lasīt Sergejam negribējās. Un droši vien viņš neko arī nesaprastu. Pašķirstīja žurnālu «Ogoņok» un nometa. Vai tad šobrīd iespējams lasīt? Viņš atstāts slēpnī. Kas tas par vārdu! īss, draudīgs vārds. Protams, Poļesovs lasa jlfu un Petrovu, smejas, jūtas mierīgs. Viņš sev nupat kā atklājis šos «Divpadsmit krēslus», bet Belovs tos atceras gandrīz vai no galvas. Institūtā viņi sacentās, kurš labāk pārzina romānu. Uzvarēja viņš. Uz viņa jautājumu «No kādas puses Stargorodā ienaca Benders?» neviens nevarēja atbildēt. Bet viņš taču ienāca no Cmarovkas sādžas puses. Re, kā tas bija agrāk.

Sergejs Belovs

īsi pirms kara viņa vecāki aizbrauca uz Taškentu pie vecmāmiņas. Bet viņš sapulcināja kursa biedrus, protams, tos, kuri bija pilsētā, un sarīkoja ballīti. Viņi dejoja, dziedāja, strīdējās un runāja par karu. Otrā rītā pavadīja meitenes. Rits bija mazliet apmācies, ielas tukšas, vieglais vīns aizmiglojis galvu, un jauniešiem likās, ka uz zemes nav laimīgāku cilvēku par viņiem. Bet pēc tam izrādījās, ka to pašu brīdi, kad viņi strīdējās par kara iespējamību, tas jau bija sācies. Pirmdienā viņš devās uz kara komisariātu un izstāvēja milzīgu rindu. Viņu noraidīja. Pirms gada izslimotā smaga gripa bija atstājusi komplikācijas plaušās. Tad viņš nolēma ņemt talkā blēdību un aizgāja uz komjaunatnes pilsētas komiteju. Un atkal ceļā stājās medicīniskā komisija.

Vecāki palika Taškentā. Tēvs atsūtīja garu vēstuli, kurā deva padomus, kā saglabāt dzīvokli. Sergejs, līdz galam neizlasījis, to saplēsa, attiecības ar tēvu bija noskaidrotas sen, jau devītajā klasē.

Četrdesmit pirmā gada septembrī viņš aizbrauca rakt ierakumus. Maskavas tuvumā darbā tika nosūtīta galvaspilsētas studentu brigāde. Viņi strādāja no tumsas līdz tumsai. Darbu pārtrauca, tikai lai ieēstu lauka virtuves karsto, šķidro putru. Gulēja turpat, zemnīcās. Katru dienu ieradās kara inženieri, ložņāja pa ierakumiem, pārbaudīja blindāžas, iezīmēja tās kartēs. Laikrakstu nebija, radio, protams, arī ne. Taču par notikumiem frontē viņi uzzināja pēc tās elpas, kas nāca arvien tuvāk. Tieši pēc elpas. Tā teica Filozofijas, literatūras un vēstures institūta pirmā kursa students Andrjuša Gromovs.

Tonakt viņi sēdēja uz brustvēra un smēķēja. Kaut kur tālumā, aiz meža, dunēja kanonāde.

— Tūliņ tā apklusīs, — Andrjuša gandrīz čukstus teica.

— Kas tad? — Sergejs izbrīnījās.

— Fronte. Tā elpo un tikai naktī iemieg. Vai dzirdi?

— Tu esi mistiķis, Andrjuša, salasījies Meterlinku.

— Ar Meterlinku te nav nekāda sakara. Saproti, es to redzu tādu, tā ir kā milzu zvērs, nu kā dinozaurs, vai, un lien arvien tuvāk un tuvāk. Kā drakons no Svarca pasakas. Tā vēl ir tālu, bet mēs jau dzirdam tās elpu.

— Tā nedrīkst, — Sergejs stingri teica, — nedrīkst pārvērsties par Svarca pilsētu iemītniekiem. Mēs tik un tā to apturēsim.

— Es saprotu, — brīdi klusējis, Andrjuša atbildēja, ■— bet man dažbrīd pēkšņi kļūst ļoti baismi, Serjoža.

Pēc dažām dienām kanonāde skanēja jau tuvāk. Likās, ka šāviņi sprāgst tepat līdzās, dažu soļu attālumā. Ap pulksten vieniem gaidītās virtuves vietā pie viņiem atdrāzās pa pusei sadragāta pusotrtonnīgā automašīna ar apdegušiem bortiem. No tās izlēca karavīrs vatenī, apjozies ar portupeju.

— Kas šeit ir vecākais?! Tūliņ pazūdiet: vācieši izlauzušies! Tūliņ pat!

Kareivji sāka celt ārā no mašīnas garstobrainās, neparocīgās prettanku šautenes.

— Ejiet pa mežmalu garām sādžai uz tiltu, — karavīrs turpināja, — tikai, dieva dēļ, nelieniet ārā uz ceļa.

Sergejs nometa lāpstu un piegāja pie komandiera.

— Biedri kapteini, es protu šaut ar šauteni un ložmetēju, esmu «Vorošilova strēlnieks», institūta čempions šaušanā ar naganu, es ...

— īsāk. Kāpēc neesat armijā?

— Divreiz mēģināju. Komplikācijas pēc gripas.

— Kas jūs esat?

— Sergejs Belovs, MVU Juridiskās fakultātes otrā kursa students.

— Sameklējiet staršinu, saņemiet šauteni. Vai te ir vēl kāds, kas vēlas palikt?

Sanāca astoņpadsmit brīvprātīgo. Kapteinis nostādīja viņus vienā rindā, nogāja gar ierindu un ar katru pārmija dažus vārdus.

— Belov, — viņš teica, — redzat, kur cilvēki mežmalā, tur ir staršina Gončaks, viņš jūs pārģērbs un iedos ieročus.

Pēc stundas viņi bija saņēmuši kirzas zābakus, vateņus, siksnas un laiviņas. Piebrauca mašīna. Kravas kastē atradās šautenes. Ieroči bija lietoti. Uz stobru nobružātā tērauda rēgojās rūsas plankumi, laides un spali ieplaisājuši un apskrambāti.

— Ņemiet, ņemiet, — staršina steidzināja. — Nav ko izvēlēties, tās visas ir vienādas. Pagaidi, pagaidi, kā tevi sauca, laikam Belovs? Pareizi, ņem ložmetēju, «degtjar* jovu», kapteinis pavēlēja tev izsniegt. Rīkoties proti?

Redzēdams, kā Sergejs izņem disku, cik veikli parauj aizslēgu un ar drāniņu rūpīgi sāk tīrīt tēmēk|a plāksnīti, staršina saprata, ka students pazīst ložmetēju, protams, ne jau nu kā obligātā dienesta kareivis, bet jauniesauktajam pilnīgi ciešami.

— Biedri staršina, — Sergejs palūdza, — man derētu nagans.

— Jā, kā tad, — Gončaks nemaz nebrīnījās par šo lūgumu, — viss pareizi. Pirmajam numuram pienākas pašam savs ierocis. Ej paskaties kabīnē, tur ir vairāki.

Pusotrtonnīgās kabīnē tieši uz grīdas atradās brezenta makstis ar naganiem.

Bet mežmalā piebrauca jauna mašīna ar kaut kādām kastēm, pēc tam vēl viena ar sarkanarmiešiem, tikai viņiem nez kāpēc nebija šauteņu. Ap pulksten četriem arti-lēristi tāpat ar rokām atripināja trīs mazos 45 milimetru kalibra lielgabalus, pēc tam sakarnieki izvilka tievu telefona vadu. Tā radās aizsardzības līnija. Vēl šorīt ierakumi un blindāžas Sergejam bija abstrakcija, kaut kas nedzīvs, kam nav tieša sakara ar viņu pašu, bet tagad ložmetēja ligzda kļuva par viņa patvērumu, un no tā, cik droša un izturīga būs šī rūpīgi izraktā bedre ar gludu laukumiņu krūšu augstumā, būs atkarīga arī viņa dzīvība.

Kā otro numuru Sergejam iedeva Andrjušu Gromovu. Pa ierakumu viņi ņēmās līdz tumsai. Izrādījās, ka to izrakt ir tikai puse darba, galvenais — apdzīvot, pielādot sev. Kad kļuva pavisam tumšs, staršina atnesa divas kārbas gaļas konservu, maizi un cukuru.

— Aizejiet pēc tējas, tur puiši uzvārījuši. Nu kā, studenti, vai bail nav?

— Ir bail, biedri staršina, — Andrejs teica.

— Tas labi, ka tu nemelo. Bail nav tikai kinozāle, kad karu rāda.

— Un jums? — Sergejs jautāja.

— Esmu pieradis, Belov, es esmu kadru karavīrs, jau somu karā kāvos. Bet tā jau nu, protams... Dzīvot visiem gribas. Nu, ejiet pēc tējas.

Tēju viņi dzēra tumsā, un tā viņiem likās neparasti smaržīga un garšīga, arī konservētā gaļa, aplipuši želejas vizuļiem, likās garšīga, tapat maize. Ta, sēdēdams ierakumā, Sergejs pēkšņi saprata, ka agrāk viņš gluži vienkārši nav pievērsis uzmanību milzum daudzām skaistām lietām, kas bija ap viņu. Tas viņam likās parastas un garlaicīgas. Bet šai naktī viņam it kā bija saasinājusies redze un viņš ieraudzīja to, ko nespēja saskatīt agrak. Tāpēc ka šis «agrāk» bija attālinājies no viņa un kļuvis par pagātni, kura nav un nebūs atgriešanās, bet nākotne... Ari tās var nebūt... Pašlaik viņš dzīvoja vienā laika dimensijā — tagadnē, un tā bija īsa kā acumirklis.

No rīta pār zemi nogūla migla. Likās, ka tā sākas tieši ierakumā. Brezents, ar kuru viņi sedzas, bija slapjš, slapji bija kļuvuši vateņi, laiviņas, bikses.

Viņi nomazgājās, savākuši rasu no zāles, tad sīki sacirta patronu kastes sausos dēļus, iededza mazu ugunskuru un uzsildīja tēju. Dzēra to apdedzinādamies, juzdami, kā siltums ieplūst katrā ķermeņa šūniņā.

Viņi sēdēja ierakuma dibenā un smēķēja. Pēkšņi no augšas sāka birt zemes pikuči. Gar tranšejām gāja kapteinis un kāds karavīrs ādas mētelī.

— Tātad jūs mani sapratāt, Lukin, — svešais komandieris teica asā, valdonīgā balsi — tā parasti runā cilvēki, kas pieraduši, ka viņus katrā ziņā uzklausa. — Jums jānoturas līdz pulksten trīspadsmitiem, pēc tam jāatkāpjas līdz tiltam.

— Tieši tā, biedri ģenerāli, pacentīšos.

— Ko nozīmē — pacentīšos, Lukin? Ko nozīmē — pacentīšos?

— Cilvēku nepietiek.

— Ja cilvēku būtu papilnam, es jums neliktu tupēt šajā «Mažino līnijā». Es jums pavēlētu iet uzbrukumā, Lukin ... Jums vajag...

Soļi attālinājās, balsis apklusa.

Kad pēc stundas pusotras vējš izkliedēja miglu un skatienam atklājās lauks un mežs aiz tā, kaut kur tālumā kļuva dzirdama dunoņa. Tā pieņēmās spēkā, nākdama arvien tuvāk.

Ierakumu aplidoja pavēle: —> Sagatavoties uzbrukumam! — Gar viņu ugunspunktu skrēja kapteinis.

— A, čempions... Belov, klausies un iegaumē kā reizrēķinu. Kas ir galvenais aizsardzības kaujā? Dziļi ierakties zemē un censties atgriezt kājniekus no tankiem. Vai saprati?

•— Sapratu, biedri kapteini.

— Nu skatieties, puiši. Es uz jums ļoti paļaujos. Ļoti...

Pateica to un skrēja tālāk. Bet viņi palika. Viņi nevarēja zināt, ka pretinieka tanku trieciena ķīlis pārrāvis mūsu aizsardzības līniju un izvērsies. Ka vācieši dragā kaujās cietušās armijas aizmuguri. Un ka pavēlniecība steigšus noorganizējusi otru līniju, mobilizēdama šai nolūka visus, kas vien spēj turēt rokās ieroci. Viņi nezināja arī to, ka kapteiņa Lukina grupa — tā kopš vakardienas saucās sešdesmit cīnītāji un zemessargi — aizņem vairāk nekā kilometru garu frontes iecirkni un ka tās uzdevums ir aizturēt pretinieka pirmo spiedienu, līdz ieradīsies kadru divīzija, kas bija atsaukta no cita frontes iecirkņa.

Visu to viņi nezināja un nevarēja zināt, tāpat kā viņu komandieris nezināja, kā viņi noturēsies līdz pulksten trīspadsmitiem. Taču viņš bija kadru komandieris un zināja, kas ir pavēle, un viņam bija tikai divas iespējas — aizturēt vāciešus vai iet bojā. Trešās iespējas nebija. Tāpēc ka armijā visu nosaka pavēle. No tās atkarīga dzīvība un nāve. Un bez tam kapteinis Lukins ļoti labi saprata, kas notiks, ja viņi aizlaidīs vāciešus līdz ceļam un tiltam, kur aizsardzībai tiek pulcinātas viņa divīzijas apakšvienību atliekas un iet bēgļi.

— Lejā, — Sergejs deva komandu, — lejā, Gromov! — viņš iesaucās un pabrīnījās pats par savu balsi. Arī viņš jau bija sācis pavēlēt, un viņa balss kļuvusi valdonīga un vārdi īsi kā šāviens.

— Gatavo diskus, Andrej, — viņš noliecās pie pār« steigtā Gromova, — diskiem vienmēr jābūt pielādētiem.

Saprati?

— Sapratu, Serjoža.

— Nu, sākam.

Belovs paņēma ložmetēju, kas bija pārklāts ar brezentu, vēlreiz notīrīja tēmēkli un, uzsviedis «degtjarjovu» uz i rustvēra, atbalstīja kājiņas. Un pēkšņi viņu pārņēma miers. Bailes pazuda. Palika ložmetēja aukstā laide pie vaiga un šaurais tēmēkļa lodziņš, caur kuru viņš šodien skatīja pasauli. Spalgi un strupi sāka blīkšķināt četrdes-mitpiecnieki. Bet tanld nāca tikpat mierīgi kā līdz šim. Beidzot viena tanka tornītī izšķīlās zibens, un virs ierakumiem pacēlās zemes strūklas. Sāka smirdēt pēc apdegušām ķemmēm. Tagad tanki šaudami tuvojās ierakumiem.

To visu Sergejs redzēja it kā palēninātā kinolentē. Acis piemiedzis, viņš pūlējās saskatīt, kas ir tur, aiz tankiem. Un, kad tie pienāca pavisam tuvu, metru piecsimt attālumā, viņš samanīja to sānos bruņām piekļāvušos cilvēkus. Pēkšņi viens tanks nodrebēja un sazvēlas uz sāniem, pa tā sānu pārskrēja zilgans zibsnis. No bruņām sāka birt lejā kareivji. Sergejs ievilka elpu un lēni nospieda mēlīti. Divi nogāzās uzreiz, it kā būtu ar krūtīm uzgrū-dušies neredzamai stieplei, pārējie, šaudami ar automātiem, sāka līst projām.

Tagad Belovs vairs nejuta un neredzēja neko citu kā vien šīs figūriņas, kas gribēja izklīst pa lauku. Par to, ka vācieši varētu virzīties uz priekšu, viņš pagaidām nedomāja, tik ļoti viņu bija aizrāvusi neparastā situācija.

Bet apkārt kūsāja kauja. Sava četrdesmitpiecnieki, dobji kāsēja prettanku šautenes, klakšķināja ložmetēji. Kauju visā kopumā redzēja tikai Lukins. Viņš redzēja, ka trīs tanki deg, bet četri nāk arvien tuvāk ierakumiem, redzēja, kā sašķiebjas uz sāniem viens no lielgabaliem, redzēja, kā šāvienu taktī raustās bruņusitēju muguras. Šobrīd kauja izvērsās par labu mūsējiem. Pirmkārt, ienaidnieks nebija domājis, ka sastaps šeit pretošanos, un, otrkārt, tas nezināja, kādi spēki ir Lukina rīcībā, un, ja viņam izdosies atsist šo uzbrukumu, tad viņš varēs atņemt elpu, kamēr vācieši pārgrupēsies. Un tad jau pulkstenis drīz būs trīspadsmit. Sai brīdī kapteinis ieraudzīja to, no kā baidījās daudz vairāk nekā no tankiem, vairāk nekā no jebkura frontālā uzbrukuma. Gar mežmalu virzījās divi bruņu* transportieri ar kājniekiem. Tad tie apstājās un no tiem sāka lēkt ārā kareivji. «Mazliet vairāk par vadu.» Lukins domās saskaitīja. Izvērsušies ķēdē, automātisti sāka uzbrukumu flangam. «Tagad viņi ielauzīsies tukšajos ierakumos un apkaus visus pa vienam vien kā trušus,» Lukins nolamājās, satvēra automātu un, uzsaucis ziņnesim: «Man pakaļ!» — aizskrēja gar ierakumiem.

Sergejs, uz mirkli atrāvies no ložmetēja, ieraudzīja garas mašīnas ar augstiem bortiem. Tās brauca gar mežmalu, līgodamās pa grambaino zemi. Viņš nezināja, kas tas ir, taču intuitīvi sajuta briesmas.

— Andrej, ņem diskus, granātas un — man pakaļ!

Viņi klupdami skrēja pa ierakumu, un ložmetējs sāpīgi

dauzīja Sergejam pa plecu. Elsdami viņi aizskrēja līdz aizsardzības līnijas galam, līdz tai pašai mežmalai, kur vakardien bija saņēmuši ieročus.

Sergejs palūkojās pāri brustvēram un kādu simt metru attālumā ieraudzīja ķēdē izvērsušos vāciešus, tie gāja viņam garām, apiedami aizsardzības līniju no flanga. Viņš mierīgi atbalstīja kājiņas, pārbaudīja iedaļas uz tēmēkļa skalas un uzgāza garu kārtu uzbrucējiem gandrīz vai no mugurpuses.

Kapteinis Lukins ielēca ierakumā un ieraudzīja briļļaino studentu guļam sienmalē, no sašautajiem deniņiem tecēja tieva asins strūkliņa, un vēl viņš redzēja ložmetējam pieplakuša cilvēka muguru, kas raustījās garo kārtu takti. Tas pagrieza sviedrainu, notraipītu seju.

— Disku! Dod disku!

Lukins paķēra magazīnu un padeva Belovam. Un atkal ļetarkšķējās ložmetējs, un zem krekla sāka cilāties lāpstiņas, sāka drebēt zēniski tievais kakls.

Turpmākais pagaisis atmiņā gluži kā sapnis. No šīs kaujas Sergejs atceras tikai saraustītus fragmentus: tanku dārdoņu, lipīgas asinis, kas tek pār vaigu, drebošo, sakarsušo ložmetēju, zarus, kas sitas sejā. Pēc tam pie tilta kādā grāvī viņi atkal šāva, un visu laiku gribējās dzert, un parunāt viņš nevarēja, jo bija izkliedzis balsi. Kaut kur tuvumā sprāga šāviņš, un sāka sāpēt ausis, dzirdi viņš atguva tikai otrā rītā.

Torīt sādžas nomalē Lukins nostādīja ierindā divpadsmit cilvēkus apsvilušos vateņos un saplēstās biksēs. Divpadsmit cilvēkus no sešdesmit.

— Mūsu grupa ir izpildījusi uzdevumu. Esam apturējuši ienaidnieku.,,

Piebrauca mašīna. Lukins nokomandēja un ierindas solī devās pretī ģenerālim.

Tas noklausījās ziņojumu un pagriezās pret savu pa*

vadoni.

— Tomēr apturējuši, biedri komandieri.

— Vareni, vareni. — Komandieris pārlaida skatienu cilvēkiem. — Sinirnov, — viņš uzsauca adjutantam, —atnes portfeli! Paldies, biedri. Kā jusu ļaudis cīnījās, kapteini?

— Lieliski, biedri komandieri.

— Vai visi ir kadru karavīri?

— Nebūt ne. Tas tur cīnītājs ar ložmetēju ir students, brīvprātīgi pieteicās grupā.

— Kā viņš karoja?

— Teicami, biedri komandieri, ja nebūtu bijis viņa, mēs būtu samalti no flanga.

— Panāciet šurp, biedri... — Ģenerālis pagriezās.

— Belovs, — Lukins pateica priekšā.

— Belov, — ģenerālis turpināja.

Sergejs, satvēris ložmetēju, izgāja no ierindas.

— Paldies par dienestu, brīvprātīgais. — Komandieris izņēma no portfeļa sudraba medaļu un piestiprināja to Sergejam pie vateņa.

Bet vakarā viņam kļuva slikti. Sacēlās temperatūra, klepus plosīja kaklu. Gončaks ar gadījuma mašīnu aizveda viņu uz Maskavu, uz hospitāli.

Novembrī viņš izrakstījās. Atvadoties ārsts deva padomu saudzēt plaušas.

— Nekā briesmīga nav, — viņš teica. — Taču vajadzīgs labs uzturs, gaiss, miers.

Sergejs pasmaidīja. Viņš atnāca mājās. Putekļainajā dzīvoklī valdīja dunošs klusums. Viņš iededza gāzes vannas aparātu, nomazgājās. Gulēdams karstajā ūdenī, aplūkoja savas vājās rokas un domāja par Gončaku, Lu-kinu un puišiem.

No rīta viņš devās uz universitāti. Viņu tūliņ iesaistīja sabiedriskajā darbā. Lika sastādīt evakuēto cilvēku sarakstus. Uz viņu nāca paskatīties meitenes un puiši no citiem kursiem. Kad viņš gāja pa gaileni, viņu pavadīja sajūsmas pilni čuksti. Viņš bija kļuvis par varoni. Viņš zināja un bija redzējis kaut ko tādu, ko nezināja un nebija redzējuši citi.

Sergejs vairākas reizes aizgāja uz kara komisariātu.

Neveiksmīgi. Janvāra sākumā agri no rīta viņam uz mājām piezvanīja no komjaunatnes pilsētas komitejas.

— Atnāc šodien uz komiteju, — militārās nodaļas vadītājs teica, — ir svarīgs jautājums.

Viņš aizgāja. Kabinetā līdzās nodaļas vadītājam sēdēja cilvēks milicijas formas tērpa. Tas vērīgi palūkojās uz Belovu.

— Es iešu. — Nodaļas vadītājs piecēlās. — Parunājieties bez manis.

— Mans uzvārds ir Daņilovs, — teica cilvēks formas tērpā, — esmu Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes Bandītisma apkarošanas nodaļas priekšnieks.

Tā viņi iepazinās. Bet pēc trim dienām Sergejs Iļjičs Belovs kļuva par operatīvā pilnvarotā palīgu Daņilova nodaļā. Ar puišiem viņš sadraudzējās ātri. Sākumā likās, ka medaļa «Par drošsirdību» Jaus viņam justies kā daudz pieredzējušam un rūdītam cilvēkam, taču nodaļā, jeb, kā viņus pārvaldē sauca, Daņilova brigādē apbalvoti bija visi. Ivans Aleksandrovičs bija saņēmis tādu pašu medaļu jau 1939. gadā un par kaujām pie Maskavas — Sarkanā Karoga ordeni. Poļcsovs un Muravjovs nēsāja pa Sarkanajai Zvaigznei, un Stepanam vēl bija arī medaļa, tiesa gan, par panākumiem darbā. Tā ka viņu brigāde, kā jokojot teica Poļesovs, bija ordeņu kavaliere. Šeit pagātni vērā neņēma. Vajadzēja sevi parādīt darbos...

Poļesovs un Belovs (turpinājums)

Kad satumsa un lasīt vairs nevarēja, Stepans atlika žurnālu sāņus.

— Tu neguli, Serjoža?

— Kur nu, Stepan Andrejevič.

— Tad ir labi, —Poļesovs piecēlās un izstaipījās tā, ka visi kauli nokrakšķēja. —< Briesmīgi gribas rīt. Un tev?

— Man arī.

— Jāpadzeras ūdens un tūlīt jāuzsmēķē. Ļoti iesaku, uzreiz pāriet visa apetīte.

— Kā jūs domājat, Stepan Andrejevič, vai šodien kāds atnāks?

— Diez vai. Mēs te sēžam tāpat, kārtības labad. Tagad nav tādu muļķu, kas pēc slapjās lietas paši slēpnī līdīs.

— Ko tad mēs īsti gaidām?

— Jauku laiku... Bet ja nu, dārgais Sergej Iļjič, tīklā, kas izlikts līdakai, iepeld ķīsītis? Maziņš, bet gudrs, kas šo io zina. Pavisam satumsis. Tu, Belov, sēdi šeit, bet es iešu istaba. Varbūt kāds ielūkojas pa logu.

Sergejs apsēdās krēslā. Tumsā laiks plūda lēni, lēni.

Daņilovs

Ap pieciem no rīta, kad sākās jauna saulaina diena, Daņilovs pabeidza darbu. Pēc atgriešanās no pilsētas komitejas viņš bija palūdzis Serebrovski palīgā nopratināt Santrela saimnieci, un Serjoža, kā vienmēr, attaisnoja viņa cerības. Vecā atzinās pēc pusstundas.

— Tāds vecums, — Serebrovskis vēlāk teica, — es, Va-ņečka, biju viņas gulbja dziesma.

Tiesa, neko sevišķi svarīgu no Spiridonovas nopratināšanas Daņilovs negaidīja, un tomēr noskaidrojās kāds interesants fakts. Santrelu pie vecās bija atvedis Volodja Gome|skis, pazīstams blēdis un zelta spekulants. Viņš to bija atvedis četrdesmit pirmā gadā jūlijā, bet vietu, no kuras Santrels ieradies, noskaidroja šādas protokola rindas: «Es, protams, kā godīga sieviete, svešās lietās nejaucos, bet nejauši dzirdēju (lasi — noklausījos aiz durvīm), ka Volodja Gomeļskis nosauca manu īrnieku par novadnieku un viņi atcerējās kopīgus paziņas un Volodjas vecākus.» Nu jau kaut kas bija. Tagad, pirmkārt, jāatrod Goincļskis, otrkārt, jāuzzina, kur viņš dzimis.

Taču to visu nācās atlikt, jo Krāpšanas apkarošanas nodaļas priekšnieka viņa kabinetā nebija, laikam jau joņoja pa pilsētu, meklēdams savu nemierīgo klientūru.

Daņilovs piezvanīja uz rajona nodaļu un pavēlēja atsaukt slēpni Paļihas ielā. Tas neko nebija devis, un, galvenais, lielu labumu viņš no tā arī negaidīja. Bija atstājis puišus cerībā, ka varbūt kāds ieradīsies pēc produktiem.

— Neizlaidiet šo namiņu no acīm. Noliec savus puišus, lai skatās. Kādam taču ir jāatnāk. Noteikti jāatnāk, — viņš teica rajona kriminālmeklēšanas nodaļas priekšniekam. Un, noklausījies tā garo tirādi, ka trūkstot cilvēku, labāk jau tad lai viņu sūtot uz fronti, un ka viņam teritorijā esot neatklātas zādzības, stingri noteica: — Tā ir pilsētas pārvaldes priekšnieka pavēle, mums atliek tikai izpildīt.

Nolicis klausuli, Daņilovs aizslēdza kabinetu un izgāja uz ielas. No kofeīna tabletes un tabakas ausīs dunēja.

«Ir nu gan draņķība!» Ivans Aleksandrovičs nodomāja. «Visas šis zāles tomēr ir inde. Galva kā spainis, un gulēt gribas vēl vairāk.»

Tikko viņš bija sasniedzis pieturu, piebrauca divdesmit trešais tramvajs. Vagons bija tukšs, konduktors, vecs vīrs, lasīja avīzi. Daņilovs apsēdās pie loga un iesnaudās. Pieturās viņš attaisīja acis, stingi vērās pazīstamajās ielās un atkal iegrima zvanoņas pilnajā pussnaudā. Konduktors, acīmredzot viņu žēlodams, sāka smalkā diskantā nosaukt pieturas.

Pie 1905. gada ielas Ivans Aleksandrovičs izkāpa. Māju varēja ar roku aizsniegt, taču iešana sagādāja grūtības, kājas bija kā svina pielijušas un neklausīja. Tomēr viņš uzkāpa trešajā stāvā un atvēra dzīvokļa durvis.

Cenzdamies netrokšņot, viņš priekšnamā novilka zābakus un atāķēja portupeju. Ar siksnu rokās viņš iegāja virtuvē un ieraudzīja Natašu. Viņa stāvēja pie plīts un smaidīja.

— Ak tā, Daņilov. — Viņa iesmējās un pieskārās ar pirkstu pie degungala. Viņai bija šāds dīvains ieradums. — Tā, Daņilov, beidzot arī mani esi atcerējies?

Viņa panācās pretī, viņš apskava sievu, pavisam siltu, kā no gultas cēlušos, un, tāpat kā vienmēr, nobrīnījās, kāpēc viņas mati smaržo pēc zāles.

Kad viņš pamodās, istabā valdīja puskrēsla, jo bija aizvilkti aizkari. Daņilovs paņēma no naktsgaldiņa pulksteni. Tas rādīja trīs.

Viņš tūliņ piezvanīja uz nodaļu. Klausuli pacēla Mu-ravjovs.

— Nu, altruisti, kā klājas?

— Klājas kā jau pie prokurora, Ivan Aleksandrovič, — Igora balss skanēja drūmi. — Viņš, starp citu, jūs gaida no pulksten diviem.

■— Kāds viņš? — Daņilovs nesaprata.

— Prokurora palīgs, — Igors paskaidroja, — viņš man omu galīgi samaitājis, stāstīdams par diabētu.

— Paklausies vien, tev tas ir derīgi. — Daņilovs iesmējās. — Atsūti mašīnu, es braucu.

Viņš ātri noskuvās, noskalojās aukstā dušā. Karstā ūdens, protams, nebija, un viņš spēcīgi noberzās ar rupju dvieli. Ķermenis patīkami kaisa; basām kājām plakšķi-nādains pa saules sasildīto grīdu, viņš iegāja istabā un uzvilka tīras drēbes. Pie galda uz krēsla atzveltnes karājās iztīrīta un izgludināta formas blūze un bikses, uz galdauta atradās zīmīte: «Kartupeļi cepeškrāsnī. Noteikti paēd. Skūpstu. Nataša.»

Ivans Aleksandrovičs apģērbās un sajuta zvērīgu izsalkumu. Viņš tomēr paspēja notiesāt kartupeļus, līdz lejā atskanēja norunātie mašīnas signāli — divi īsi un viens garš. Daņilovs aizslēdza durvis un nokāpa pagalmā. Pie stūres sēdēja īdzīgais Bikovs. Visu ceļu līdz pārvaldei viņš žēlojās priekšniekam par nebūšanām garāžā, par rezerves daļu trūkumu, par slikto benzīnu un sazin par ko visu ... Sis temats bija bezgalīgs. Šoferis tikai purpināja un purpināja, neļaudams Daņilovam koncentrēties, beidzot pagriezienā uz Gorkija ielu Ivans Aleksandrovičs neizturēja.

— Būtu labāk cietis klusu, Bikov, citādi no taviem gredzeniem un virzuļiem galva plīst pušu.

Šoferis apklusa. Laikam bija apvainojies. Pie pārvaldes Daņilovs, ārā kāpdams, teica:

— Rīt parunāšu, ar ko vajag. Dabūsi rezerves daļas.

Kalendārā bija ierakstīts, ka jāpiezvana Krāpšanas apkarošanas nodaļas priekšniekam Muštakovam. Daņilovs nolēma nezvanīt, bet ieiet pats, jo vairāk tāpēc, ka abu kabineti atradās vienā stāvā.

Muštakovs, kā allaž, tērpies civilapģērbā, kā allaž, moderns sēdēja pie rūpīgi sakārtota galda, uz kura nebija neviena traipiņa.

— Sveiciens, — viņš pasmaidīja, — sveiciens varonīgajiem detektīviem. Kāds vējš tevi atpūtis, tu, Vaņa, laikam būsi pārcelts jaunā atbildīgā darbā?

— Nē, Ļoņa, vēl neesmu pārcelts. Bet, kas zina, visādi Var gadīties, it īpaši, ja tu man nepalīdzēsi.

— Ak kungs, Vaņečka. — Muštakovs pacēla rokas. Krekla aproce noslīdēja, atsedzot plaukstas pamatu ar zelta pulksteni, kurā bija iegravēts īpašnieka vārds.

«Švīts.» Daņilovs sevī nosmējās.

—- Ļoņa, tev esot laba atmiņa.

— Pagaidām nežēlojos.

•— Volodju Gomeļski atceries?

— Kā nu ne. — Muštakovs labpatikā pat piemiedza acis. — Spilgtākais no maniem klientiem. Izglītība, erudīcija, prasme ģērbties, prāts — viss viņam ir,

— Ļoņečka, viņš man vienā lietā figurē.

— Tad tev ir veicies. Toties man viņš ir nevis bandinieks, bet pati galvenā figūra.

<— Kur viņš ir?

— Domāju, Vaņečka, tavi ordeņu kavalieri viņu jau būs nogrābuši.

•— Tur jau tas joks, ka nav.

— Re, paklausies. — Muštakovs izņēma no atvilktnes papīra lapu. — Sis brašulis kopā ar kaut kādiem ērgļiem «pārbaudījis» divus dzīvokļus.

— Viņš taču ar patvarīgu kratīšanu, šķiet, nenodarbojās?

— Tas, Vaņa, kā mēdz teikt mūsu ienaidnieki, ir plus-kvamperfekts, kaut kas jau sen pagājis. .Ir bijušas dzīvokļu «pārbaudes». Protams, arī andele ar viltotām pārtikas kartītēm.

— Ko viņi atņēma kratīšanā?

— Akmentiņus un zeltu.

— Kam?

— Tādiem pašiem neliešiem. Tiem, kas pērn iedzīvojās no citu posta.

Daņilovs īsumā izklāstīja Muštakovam lietas būtību. Leonīds uzmanīgi klausījās, ar zīmuli kaut ko atzīmēdams uz papīra lapas. Kad Ivans Aleksandrovičs apklusa, Muštakovs, mazliet padomājis, teica:

— Redzi, Volodja Gomeļskis dzimis Harkovā, tātad arī tavs Santrels ir no turienes. Pats saproti, ka ziņas ievākt gandrīz nav iespējams. Un tomēr vajag pamēģināt, aizsūti pieprasījumu tautas komisariātam, varbūt te ir viņu arhīvi vai kāds no puišiem evakuējies, tas taču ir pilnīgi iespējams, kā tu domā? Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks tur ir lielisks puisis, Borja Ponoinarjovs, es biju pie viņa ciemos, viņš savus klientus no galvas zina.

— Es esmu neveiksminieks. — Daņilovs piecēlās.

— Starp citu, Vaņa, — Muštakovs piegāja pie Daņi-lova, — iedod man nogalināto fotogrāfijas. Es tās parādīšu saviem «balsstiesības zaudējušajiem», — kas viss dzīvē negadās, varbūt viņi tos atpazīs.

— Kāpēc fotogrāfijas? Kur tic tavi «atpazinēji» ir?

— Viens «Tagankā», bet otrs pie mums iepriekšējā ieslodzījuma cietumā.

— Parādi viņiem, tā sakot, dzīvus modeļus. Es aizsū-tišu pie tevis Poļesovu, viņš veiks identificēšanu.

Pie tā viņi arī palika. Atgriezies savā kabinetā, Ivans Aleksandrovičs deva nepieciešamos rīkojumus Stepanam, bet pats sāka rakstīt tautas komisariātam vēstuli San-trela lietā.

Muravjovs

Rīta pusē Igors pētīja 1900. gadā dzimušā Grigorija Jakovļeviča Šantrela personas lietu. No fotoattēla, kas bija pielīmēts anketas kreisajā augšējā stūrī, uz Igoru lūkojās cilvēks ar lielu pieri, plānām lūpām un spēcīgu degunu. Pēc iegūtā vārdiskā portreta Muravjovs zināja, ka mati Santrelam ir sarkanīgi, sprogaini, pakausī apaļš plikums, ka viņš ir 176 centimetrus garš, miesās pilnīgs, seja bāla, bez īpašām pazīmēm. Dienā, kad tika noslepkavots Ivanovskis, Šantrels visu laiku atradies darbā. Nomainīts tikai astoņos no rīta. No mājas, pēc Spiridonovas vārdiem, nav izgājis. Acīmredzot viņa gluži vienkārši nebija pamanījusi, ka Grigorijs Jakovjeviēs vienā mierā izlien pa logu.

Anketā un biogrāfijā izklāstīts viss viņa dzīves gājums. Ko nu par to, anketa viņam bija skaista. Pārsteidza kas cits. Šantrela personas lietā bija ierakstīta Vissavienības Juvelierizsti'ādājumu tirdzniecības kantora pateicība par vērtīgas kravas nogādāšanu. Kad Igors pārlūkoja atvesto vērtslietu sarakstu, viņš nespēja ticēt savām acīm. Šādu naudu nevarētu neiekārot neviens kriminālists. Kaut gan, iespējams, ka Minskas Juvelierizstrādājumu tirdzniecības kantora inkasents Šantrels par noziedznieku kļuvis vēlāk. Ej nu sazini. Pagaidām Igors lasīja meklējamās personas lietu. Spriežot pēc tās, Grigorijs Jakovļevičs bija priekšzīmīgs cilvēks.

Tiesa, bija vēl kāds apstāklis. Kaut gan visi, kas bija saskārušies ar Sanlrclu darbā, apgalvoja, ka viņš esot noslēgts, mazrunīgs cilvēks, taču apsardzes strēlniece Kazakova stāstīja, ka vairākas reizes redzējusi Santrelu kopā ar jauno mākslinieci Vaļu Popovu un ka Grigorijs Jakovļevičs ar viņu ilgi runājies. Tas jau bija kaut kas. Ar tādiem materiāliem varēja iet pie Daņilova. Taču pirms tam Igors nolēma kādam vēl piezvanīt.

Nodaļas priekšnieku Muravjovs pārsteidza dīvainā nodarbībā. Daņilovs laboja galda lampu. Uz galda bija vesels stiepļu, skrūvīšu, uzgriežņu juceklis.

■— Ko tev vajag? — viņš, galvu nepacēlis, noburkšķēja.

— Lūk, Ivan Aleksandrovič. — Igors nolika uz galda nopratināšanas protokola veidlapu. —« Es te ar sarkanu zīmuli atzīmēju.

— Tā, — priekšnieks vēlreiz pārlaida acis protokolam, — interesanti. Es tevi sapratu. Vai adrese noskaidrota?

— Jā, Ivan Aleksandrovič, Galdautu ielā divi, dzīvoklis četrdesmit viens. Ir telefons, dzīvo kopā ar māti, vīrs frontē, bērnu nav. Rajona nodaļā nekādu ziņu par viņu nav.

— Un kā tu domā rīkoties?

— Gribu tūliņ aizbraukt pie viņas uz mājām.

—- Bet kā tu zini, ka Popova ir mājās?

— Zvanīju.

— Kā stādījies priekšā?

—• Kā Grigorija Jakovļeviča draugs.

— Ko viņa?

•— Jautāja, ko tad tam muldoņām no viņas vajagot.

— Jā, par stabilām attiecībām tas diez ko vis neliecina. I<ā tu domā?

— Domāju tāpat. Bet ja nu mēs no viņas, Ivan Aleksandrovič, uzzinām kaut ko par šantrela sakariem? Kaut vai mazu drusciņu.

— Mūsu stāvoklī neko nevajag noniecināt. Neko. Rīkojies. Tikai skaties. Paņem cilvēkus no dežūrgrupas. Kas viss nevar gadīties.

— Lai notiek. Labāk ņemšu Belovu.

Atgriezies savā istabā, Igors daudznozīmīgi paraudzījās uz Sergeju, kas rūpīgi kaut ko rakstīja.

— Serjoža, vai tu gribi braukt man līdzi?

*— Uz kurieni, Igor?

— Ir viena šancīte, esam tikuši uz pēdām, — Murav* jovs nočukstēja.

Viņš tīši runāja žargonā, pats no savas pieredzes zinādams, kā tas iedarbojas uz jauniņajiem.

— Kādu uztaustīji? — Belovs nopietni jautāja.

— Tā zeltlietu spekulanta draugaļu. Tūlīt brauksim, ņemsim viņu ciet un sāksim tincināt. Nu, brauksi?

— Protams.

Pa ceļam Igors izkaulēja no dežuranta autobusu, paskaidrodams, ka viņi brauc aizturēt svarīgu personu, kurai ir sakars ar slepkavību Grohoļska šķērsielā. Dežurants tā kā negribēja, tomēr iedeva. Notikums vēl bija svaigs, un visā pārvaldē par to vien runāja.

Kad Galdautu ielā Igors mašīnu atlaida, Sergejs saprata, ka ir izjokots.

— Nu kāpēc tā vajadzēja? — viņš aizskarts teica. — Es jau tāpat būtu braucis līdzi.

— Neskaisties, vecīt. — Muravjovs vērīgi aplūkoja otro namu. — Es tik tiešām nezinu, kas viņas dzīvoklī notiek, varbūt tur mierīgi sēž mūsu draugs Santrels un dzer kafiju. Tā ka viens es, saproti, nekādi nevarēju braukt. Nu, ejam.

Lifts nedarbojās, un viņi kāpa augšā kājārn. Māja bija senlaicīga, no tiem īres namiem, kuros agrāk patika ap-mesties inteliģencei un profesoriem. Gandrīz vai katrā kāpņu laukumā pagadījās durvis ar vara plāksnīti, uz kuras senatnīgi vītiem burtiem bija rakstīts īrnieka uzvārds.

— Ek, ja varētu atrast šādas durvis ar uzrakstu «G. J. Santrels», — Muravjovs nopūtās, — tad gan...

Kas tad būtu, viņš tā ir nepateica, jo klāt bija četrdesmit pirmais dzīvoklis. Igors pastumdīja cepuri, atpogāja maksti un pārlika pistoli bikšu kabatā.

— Tu savu naganu arī iebāz kabatā. Viss kas var gadīties. Un maksti aizpogā. Atceries, Scrjoža, — Igora balss kļuva stingra, — ja kaut kas... Vārdu sakot, labi šauj tas, kurš šauj pirmais.

— Skaidrs, — Belovs attrauca, — Kazačinski esmu lasījis.

— Patīkami, ka ir darīšana ar inteliģentu cilvēku. — Igors nospieda zvana pogu.

Durvis atvērās uzreiz, it kā viņi jau sen būtu gaidīti. Aiz tām stāvēja gadus divdesmit astoņus veca sieviete zilā, plānā kleitā, kas cieši apņēma augumu.

«Tā nekas,» Igors nodomāja un pielika roku pie cepures.

— Mums vajadzīga pilsone Valentīna Sergejevna Po-pova.

— Kā jau jūs pareizi uzminējāt, es esmu pilsone V. S. Popova.

— Vai atļausiet pie jums ieiet? — Igors laipni uzsmaidīja.

— Lūdzu. Spriežot pēc balss, tas bijāt jūs, kas man pirms stundas zvanīja? — Popova zobgalīgi jautāja.

— Jums ir unikāla dzirdes atmiņa. — Smaids Murav-jova sejā kļuva vēl platāks, bet acis jau bija apskraidījušas priekštelpu, fiksēdamas katru sīkumu, skaitīdamas durvis, kas vērās uz gaiteni, uzsūkdamas atmiņā skapi, telefona galdiņu, pustumsā blāvojošo spoguļa virsmu, krēslus.

— Nāciet iekšā. — Saimniece ar roku norādīja uz pusatvērtajām durvīm dziļāk priekšnamā. — Esmu viena pati.

— Ja jūs neiebilstat, es savu biedru atstāšu tepat. Valentīna Sergejevna, esmu pie jums ieradies delikātā jautājumā.

— Ak tā. Bet es tiešām nodomāju, ka jūs esat no milicijas, biedri major.

Igoram nekad nebija bijusi tik augsta dienesta pakāpe. Viņš saucās Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes operatīvais pilnvarotais un kā centrālā aparāta darbinieks nēsāja uz milicijas zīmotnēm divus ķieģelīšus — tādus pašus, kādi ir Strādnieku un zemnieku Sarkanās Armijas majoram.

Taču Muravjovs nekad necentās pārliecināt cilvēkus. Viņam patika, ka viņu sauc par majoru.

Viņi iegāja istabā, un Igors, turpinādams sākto spēli, smaidīdams savu burvīgo smaidu, pajautāja:

— Kad jūs redzējāt Grigoriju Jakovļeviču?

— Ziniet ko, dārgais biedri, parādiet labāk dokumentus,

Spēle nebija izdevusies. Muravjovs nopūtās un izņēma

apliecību. Popova to vērīgi izlasīja, atsēdās uz dīvāna un norādīja ar roku uz krēslu, aicinādama arī viesi apsēsties.

— Jocīgi, — viņas balsī Igors saklausīja tādu kā sapīkumu, —- pavisam jocīgi, tik nopietna organizācija un muļķīgi, puiciski joki. Kā lai to saprot?

— Jā, tiešām, nav labi, —■ Igors piekrita, — taču es domāju, Valentīna Sergejevna, ka jūs mani sapratīsiet. Mums ļoti vajag dabūt zināt, kur pašlaik atrodas San-trels.

Runādams tik atklāti, Igors lielā mērā riskēja. Viņam nevajadzēja tā izturēties. Ja Popova ir saistīta ar San-trelu, tad Viss pagalam. Viņa uzreiz sapratīs, ka kriminālmeklēšanas darbinieki neko nezina, un pacentīsies vēl vairāk nojaukt pēdas. Taču Igors nez kāpēc viņai noticēja. Noticēja šai istabai, kas bija iekārtota vienkārši, bet ar gaumi, noticēja priecīgajām «klusajām dabām», un, galvenais, noticēja lielajam leitnanta fotoattēlam pie sienas. Tas raudzījās, nopietni saraucis biezās uzacis, ar savu skatienu it kā pilnīgi noliegdams, ka viņa mājā varētu notikt kaut kas negodīgs un nekrietns.

— Es redzēju Santrelu pirms nedēļas, varbūt pirms kādām piecām dienām. Precīzi neatceros. — Saimniece ierīkojās ērtāk uz dīvāna. — Viņš mani radīja dīvainas jūtas...

— Kādas?

— Riebumu un žēlumu reizē. Viņš ir tāds neīsts, nu, tāds kā «Zilā putna» personāžs...

«Dīvainas asociācijas.» Igors domās nosmīnēja.

— Viņš bija nedabisks kā lupatu lelle. Man stāstīja, ka viņam esot bēdas, ģimene pazudusi bez vēsts, bet es tam neticēju. Viņam ir baudkāras acis, vienmēr ļoti pretīgas. Reiz es pie viņa piegāju un jautāju, sak, vai jūs Minskas kombinātā nepazināt manu draudzeni — mākslinieci Stasju Skļarevsku? Viņš saka, protams, ka esot pazinis. Sāku ar viņu runāt par Minsku, es tur esmu strādājusi, bet viņš nezina nevienu ielu. Un visu laiku tikai ķer ar roku pie deniņiem. Sak, atvainojiet, kontūzija, slikti atceros.

— Tas ir ļoti interesanti, ko jūs stāstāt par Minsku. — Igors paliecās uz priekšu. — Un ko vēl varat teikt?

— Bet vai viņš tiešām ir maita?

— Laikam gan. Kad pabeigsim izmeklēšanu, pateikšu precīzāk.

— Gaidīšu. Sakiet — par ko viņu tur aizdomās, vai varbūt to nedrīkst teikt?

— Jums, es domāju, drīkst. Par netīrām mahinācijām ar vērtslietām un pārtiku.

— Ļoti izskatās pēc viņa. Ļoti. Viņš man vairākkārt piedāvāja produktus. Stāstīja, ka viņam tos sūtot radinieki. Un vienreiz aicināja savā kompānijā. Tas bija aprīlī. Ejam, saka, lieldienas svētīt.

— Uz kurieni aicināja, varbūt adresi atceraties?

— Teica, ka pie draugiem, kaut kur Kirova metro stacijas rajonā.

— Ja, ne sevišķi precīza adrese.

— Ja būtu zinājusi, būtu pajautājusi.

— Es saprotu.

— Bet jūs varētu savu draugu pasaukt, ko viņš tur gaitenī viens pats? Es tūliņ uzvārīšu tēju.

— Citureiz, Valentīna Sergejevna. Kaut kad vēlāk noteikti. — Igors piecēlās un uzlika cepuri. — Nu, atvainojiet mūs par traucējumu. Tāds darbs.

— Es saprotu. Zēl, ka esmu tik dumja.

— Nē, jūs mums palīdzējāt.

— Tādā gadījumā ļoti priecājos.

Uz ielas Bclovs jautāja Igoram:

— Nu kā?

— Nekā prātīgā. Tiesa gan, ir šis tas interesants. Vai saproti, Santrels atbraucis no Minskas, tur dzīvojis, strā-dāj'is, no Juvelierizstrādājumu tirdzniecības kantora atvedis vērtslietas, bet nevienu darbinieku nepazist. I<ā tu domā, ko šis joks varētu nozīmēt? Es ari nezinu.

Viņi gāja pa Tveras bulvāri, gāja un brīnījās, ka tas ir gluži tāds pats kā pirms kara. Uz soliņiem tāpat sēdēja večuki ar avīzēm rokās, zālājā rotaļājās bērni, vecenītes kaut ko adīja.

— Es pa šo bulvāri katru dienu nācu mājās no universitātes. — Belovs pēkšņi pārtrauca klusēšanu. — Te viss ir gluži tāpat, kā bija toreiz. It kā nemaz nebūtu kara.

— Karš diemžēl ir. — Igors paskatījās apkārt. — Re, kur ir karš, redzi?

Starp kokiem kā dziļa rēta aizvijās šaura tranšeja, no virspuses piesegta ar velēnām. Mazliet tālāk manīja otru. Jā, karš bija atkļuvis ari līdz šejienei, līdz šim klusumam, liepu smaržai, spilgtajām pavasara lapām. Uz zaļā, klusā fona tas izskatījās sevišķi atbaidošs.

Daņilovs

Kādreiz sen atpakaļ viņš bija lasījis, ka cilvēka dzīve līdzinoties svītrainam matracim. Šaurās joslas esot veiksme, platās — nepatikšanas. Lasīdams šīs rindas, — bet toreiz Daņilovs bija pavisam jauns, sešpadsmit gadus vecs reālskolas audzēknis, — viņš uzskatāmi iedomājās pasauli sadalītu pēc šāda principa. Vēlāk, protams, piemirsa izlasīto, taču, strādādams kriminālmeklēšanā, arvien biežāk un biežāk secināja, ka nemaz tik aplam nav rakstījis šis literāts, kas žurnālā «Ņiva» 1912. gadā publicēja kriminālromānu «Zelta tīmeklis».

Un nu šī doma atkal apstiprinājās. Sākdami atšķetināt Ivanovska lietu, viņi iegāja šaurajā veiksmes joslā. Tā bija pavisam šaura, un aiz tās sākās tumšs izplatījums. Pirmās divas dienas bija devušas viņa grupai relatīvus panākumus, bet nu jau pagājis vesels mēnesis, kopš viņi nekust ne no vietas.

Atcerēdamies visu veiksmīgo sakritību virkni, Ivans Aleksandrovičs vēlreiz secināja* jo sarežģītāka lieta, jo vieglāk tā risinās sākumā. Septītajā maijā, nav ko slēpt, viņš klusībā bija cerējis atklāt slepkavību ne vēlāk kā pēc nedēļas. Tam bija visi priekšnoteikumi. Pirmkārt, K’esterovas liecība par šoferi uzrādītāju: tikko viņi bija sataisījušies to meklēt, tas jau pats ieradās milicijā. Pēc tam Daņilovs pārbaudīja tā liecību — viss saskanēja. Cervjakovs likās godīgs cilvēks, mazliet bailīgs, bet godīgs. Otrkārt, Cervjakova paša liecības. Ar to palīdzību viņa puiši uzreiz nāca uz pēdām Santrelam. Arī te viss, likās, ritēja labāk par labu: zādzības imitācija kombinātā, dzīvokļa saimniece, kas agrāk spekulējusi ar zeltu. Treškārt, Muštakova arestētie spekulanti vienā no nogalinātajiem atpazina cilvēku, kas kopa ar Volodju Gomeļski bija ieradies pie viņiem «izdarīt kratīšanu». Tik daudz veiksmīgu sakritību — un pēkšņi tukšums. Tālāk sākās platā neveiksmju josla — pēdējā mēnesī izmeklēšana nebija pavirzījusies uz priekšu ne par mata tiesu.

— Ko jūs tik ilgi mīņājaties uz vietas, ordeņu kavalieru brigāde, — kārtējā apspriedē teica priekšnieks. — Man šī liela jau ir tik tālu. — Viņš novilka ar plaukstu sev gar kaklu. — Jūs, starp citu, skraidāt pa pilsētu, svaigu gaisu elpojat, bet man jāatbild priekšniecībai. Tu klusē?

Bet ko Daņilovs varēja teikt? Neko. Pilnīgi neko.

Pēc apspriedes priekšnieks palūdza viņu uzkavēties, apsēdās uz dīvāna un atāķēja formas blūzes apkakli.

— Zini ko, Ivan Aleksandrovič, parisināsim abi kopā šo rēbusu. Kas tad munTs ir?

— Nekas daudz nav.

— Kā nu uz to skatās. Ir Santrels, ir visu četru pazīmes, nu, divus jau varam norakstīt. Kāda lieluma ietērpi nozagti?

— Piecdesmit ceturtais, piektais augums, divi piecdesmit otrie, ceturtais augums, un četrdesmit astotais, trešais augums.

— Un kas bija mugurā nogalinātajiem?

— Abiem — piecdesmit otrais, ceturtais.

— Tātad-palikuši divi: viens apmēram 185 centimetrus garš, otrs — 171—175. Tā?

— Tā.

— Tālāk, ko devusi Galvenā milicijas pārvalde?

— Nospiedumus atstājis nogalinātais, kāds Staņislavs Kazimirovičs Mūzika, kurš figurējis lietā par bruņotu uzbrukumu inkasentam Brestas apgabalā.

— Jauns nolādētās pagātnes mantojums.

— Kaut kas tamlīdzīgs. Mūsu kartotēkā viņš iekļuva pēc rietumu apgabalu atkalapvienošanās. Līdz tam, kā norādīts izziņā, nodarbojies ar kontrabandu.

— Ir nu gan kumosiņš. Tikai nevar saprast, kāpēc viņš nepalika tur. Pie vāciešiem viņam būtu atradies labs amats. Pievērs uzmanību: arī Popova no rūpkombināta runā par Minsku, un Šantrels no turienes atvedis kravu, bet pilsētu, kā viņa nopratusi, nepazīst.

— Jā, es jau par to domāju.

— Nu un ko tad izdomāji?

— Nolēmu, lai Koroļovs arī palauza galvu.

— Nodevi viņam materiālus?

— Aizsūtīju oficiālu vēstuli. Galu galā Sirokovs taču ari bija saistīts ar Minsku.

— Tā jau gan. Vai papirosi tev ir?

•— Nē, beigušies.

— Pagaidi, es paņemšu no Osetrov^, viņam galdā vienmēr glabājas. Kur gan viņš tos ņem?

Priekšnieks izgāja un atgriezās ar melnu paciņu, uz kuras ar zelta burtiem bija rakstīts «Hercegovinas flora».

— Paskat, pie kā ticis. — Viņš iesmējās.

— Kādā veidā? — Daņilovs skaudīgi painteresējās. Viņš paņēma vienu papirosu un paostīja aromātisko tabaku.

— Noslēpums. Osetrova personiskais noslēpums. Pats mēģināju uzzināt, bet nesaka. Taču atgriezīsimies pie lietas. — Priekšnieks dziļi ievilka dūmus un ar spēku strūklā izpūta.

— Vēl ir Gomeļskis.

— Starp citu, liels maita. Zog dažādās pilsētās. Kas par viņu zināms?

— Galīgi nekas. Kā ūdenī iekritis. Viņu meklē Mušta-kova grupa, visu pilsētu otrādi apgriezuši, bet pagaidām nekā.

— Tagad — Spiridonova, vecā dievgosniņa, vai viņas dzīvoklis tiek novērots?

— Jā, nepārtraukti, taču pagaidām nav nekā interesanta.

— Iedod man ballistiskās ekspertīzes aktu. Tā... Skaidrs... Tā... — Priekšnieks vērīgi izlasīja ekspertu atzinumu.

— Es jau devu rīkojumu. Ja kaut kur tiks lietots na-gans vai Tokareva pistole, visas ziņas lai iesniedz mums.

— Vai tikai Maskavā?

— Ne, visā apgabalā.

— I.abi.

— Bez tam ir vēl Grigorijs Jal<ov|evičs Santrcls, dzimis 1900. gadā. Ir viņa fotoattēli un pazīmes.

— Viņa 1111 Goftieļska fotogrāfijas un pazīmes nosūtītas visiem kontrolpunktiem, visām nodaļām. Ziņojumi izsūtīti Valsts drošības dienesta pārstāvjiem un sevišķo nodaļu darbiniekiem. Maskavu atstāt tiem gbiem nav iespējams.

Priekšnieks nodzēsa papirosu, piecēlās un pagājās pa kabinetu,

— Nu, šķiet, ka tu visu būtu izdarījis.

— Vēl vairāk *— izsludināta Vissavienības meklēšana, lai paskatās arī aizmugurē,

— Zini, Vaņa, ir izlemts tavu nodaļu nokomplektēt pilnīgi, jo tā darbojas visgrūtākajā iecirknī. Cik cilvēku tev trūkst?

— Septiņi cilvēki, ieskaitot vietnieku.

— Šodien pat visus dabūsi.

— No kurienes?

— No slepenajiem fondiem. Par vietnieku tev nāks Pa-ramonovs no Sokoļņiku rajona milicijas nodaļas.

— Nikolajs?

— Tas pats. Esi apmierināts?

— Ļoti.

— Bet operatīvos darbiniekus izvirzīsim no mums atsūtīto ievainoto karavīru, kā arī no ierindas miliču vidus.

— Tie taču būs jāmāca.

— Kur lai es tev tos akadēmiķus rauju? Varbūt aizrakstīt Valsts Aizsardzības Komitejai, Staļinam, sak, atdodiet mums cilvēkus, kas aizgājuši uz fronti? Paramonovs viņus māčīš. Bet tu ar savējiem tiksi izdalīts atsevišķā grupa «juvelieru» bandas likvidēšanai. Tāds būs operācijas kods.

— Un kā tad ar tirgiem?

— Tie paliks Paramonova ziņā. Tagad'sakopo spēkus šo bandītu likvidācijai. Liec aiz auss, ka lietu kontrolē tautas komisāra vietnieks. Viņš man vakar pats zvanīja.

— Nu, tas ir saprātīgs cilvēks...

— Viņš ir tautas komisāra vietnieks, iegaumē to. Bez šaubām, stāvokli izprot, tāpēc arī devis pavēli tavai grupai piešķirt emku no tautas komisāra rezervēm. Tā ka sāc rīkoties. Es tevi neraustīšu, bet laiku došu līdz pirmajam septembrim,

Daņilovs klusībā pateicās priekšniekam. Trīs mēneši tādā situācijā tiešām ir ilgs laiks. Varēs strādāt rāmi, bez liekas. steigas, kura allaž rada nelabojamas kļūdas. Un to viņa darbā ir bijis daudz, kopš vien Daņilovs strādā drošības orgānos.

Tai pašā dienā Ivans Aleksandrovičs pieņēma papildinājumu. Nodaļai bija atsūtīti četri miliči no konvoja diviziona un trīs karavīri, kas veselības stāvokļa dēļ nederēja dienestam aktīvajā armijā. Miliči bija zinīgi ļaudis.. Tiesa, operatīvā darba pieredzes viņiem trūka, bet nekas, gan iemanīsies. Un ar demobilizētajiem karavīriem viņam gluži vienkārši laimējās. Screbrovskis bija izdarījis draudzīgu pakalpojumu. Viņš piezvanīja Daņilovam pa telefonu un teica:

— Tev jāizmaksā.

— Par ko tad nu?

— Tu man visu mūžu paldies teiksi, Vaņa. Es tev labākos puišus izraudzījos. Seržants Ņikitins, bijušais operatīvais darbinieks no Tulas, jaunākais leitnants Kovaļovs, pasu nodaļas priekšnieks no Ļvovas, un leitnants Gani-kins, beidzis juridisko skolu un strādājis par notāru Ļe-ņingradas apgabalā. Vārdu sakot, jurists.

Tas bija patīkams jaunums. Ivans Aleksandrovičs aizgāja pie priekšnieka un norunāja, ka Ņikitins un Kova-ļovs tiks iecelti par operatīvajiem pilnvarotajiem, bet pārējie pagaidām būs palīgi.

Otrā rītā viņš izsauca Poļesovu, Muravjovu un Bclovu.

— Lūk, — Daņilovs teica, — izlasiet pavēli. Vai visiem skaidrs? Atbrīvoju jūs no darbiem. Nododiet tos Paramonovam. Pabeigs jaunie. Sī diena ir jūsu rīcībā. Palīdziet jaunajiem darbiniekiem. Rīt sāksim darbu. Tas viss. Vai jautājumi ir? ,

Jautājumu nebija. #

Iezvanījās telefons.

— Daņilovs.

— Tvan Aleksandrovič, pie jums kāpj augšā biedrs no Valsts drošības dienesta, — dežurants brīdināja.

Daņilovs vēl nebija paguvis nolikt klausuli, kad kabinetā ienāca Koroļovs.

— Vai tev ir apspriede?

— Jau beigusies. Ejiet, biedri.

— Nē, palūdz viņus uzkavēties. Cik es saprotu, tad šī ir tā pati grupa, kas nodarbojas ar «juvelieriem»?

— Jā.

— Nu tad mans ziņojums interesēs arī viņus. — Koro-

Jovs paņēma krēslu un apsēdās pie loga, lai redzētu visus, kas atradās istabā.

— Nu tā, biedri. Popovas liecības mūs |oti ieinteresēja, mēs aizsūtījām savu darbinieku uz partizānu operatīvo grupu, kas darbojas Minskas rajonā. Grupā ir daži cilvēki no Baltkrievijas Juvelierizstrādājumu tirdzniecības kantora. Mušu darbinieks parādīja tiem identificēšanai Santrela fotoattēlu, to pašu, kas bija viņa personas lietā. Neviens viņu neesot pazinis. Tas nav Santrels. Mums izdevās noskaidrot vēl kaut ko. — Koroļovs izņēma no planšetes bloknotu. — Vecākais inkasents Grigorijs Jakov-ļevičs Santrels ar pusotrtonnīgo mašīnu apsardzes pavadībā izbraucis no Minskas tikai dažas stundas pirms tam, kad pilsētā ienāca vācu karaspēka priekšējās daļas.

— Acīmredzot izbraukt viņš izbrauca, — Muravjovs teica, — bet Maskavā iebrauca kāds cits.

— Igor! — Daņilovs bargi palūkojās uz viņu.

— Nekas, nekas. — Koroļovs pašķirstīja bloknotu.

— Tālāk esam noskaidrojuši, ka ceļu uz austrumiem tobrīd, tiesa gan, īsu laika sprīdi, bija bloķējuši vācu diversanti. Tā ka secinājumus izdariet paši?

— Kā jūs domājat? — Poļesovs jautāja.

— Es domāju tā, Stepan Andrejevič, mašīnu ar vērtslietām ir sagrābuši vācieši, apsargus iznīcinājuši, to vietā nolikuši savējos, un tie nogādāja zeltu Maskavā. Kombinācija gandrīz pavisam droša: cilvēkam, kas izglābis lielas vērtības, noticēs, arī dokumenti viņiem bija pilnīgā kārtībā, pārlīmēt fotogrāfijas speciālistam ir tīrais niekš.

— ManJiekas tā, -7- Daņilovs padomājis teica, — ja jāti

viņi upurēja vērtslietai, tad šo dilvēktl piē mums ir sūtījuši ne bez nolūka, 1.. ( ' .

— Attiecībā uz zeltu, —• Ko«>Jovs nikni pasmīnēja,

— viņi jutās mierīgi. Uzskatīja, kā Maskavu ieņems vienā rāvienā un vērtslietas nekut* nepa’žudts, bet, kāpēc viņi sūtījuši cilvēku, par to gārt jāpadomā. —* Viņš ar acīm norādīja uz operatīvajiem darbiniekiem.

Daņilovs saprata. \'i .

— Jūs esat brīvi, sāciet rīkoties.

Kad visi bija izgājuši, Koroļovs, ar krūtīm atmeties pret Daņilova galdu, klusi teica.

■— Jūs, Ivan Aleksandrovič, redzams, atkal esat ielauzies mūsu sfērā. Es ar Sprgejevu par to runāju, viņš neiebilst, ka strādājam kopā. Norunāsim tā: ja saņemsi kādu cilvēku un būs kas interēsānts tūliņ sūti pie mums.

— Vai tu, Viktor Ivuzmič, baidies, ka es izpaudīšu valsts noslēpumu? Tā iznāk.

— Nē, nepavisam. Ne par tevi, ne taviem puišiem es nebaidos. Es baidos no kā cita.

— No kā tad?

— Zini, kā Sergejevs mēdz teikt. — Korojovs pieliecās pavisam tuvu klāt Daņilovam. — Mazāk zināsi — ilgāk dzīvosi.

— Tā diemžēl ir taisnība.

— Nu labi, par to pietiks. Es te skatījos materiālus. Spiridonovas liecībā teikts, ka tas afērists, kā viņu?...

— Gomeļskīs.

— Pareizi, Gomeļskis, un tas, kurš uzdodas par San-trelu, esot novadnieki.

— Tā ir. Pēc māsu pieņēmuma viņi abi ir no Har-kovas.

— Redz, kas par lietu, mans draugs Daņilov. — Korojovs piecēlās un pagājās pa kabinetu. — Ir viena kombinācija, vēl gan neesmu neko precizējis, bet pēc divām stundām būs pilnīga skaidrība. Atbrauc uz tautas komisariātu sešpadsmitos. — kapteinis palūkojās pulksteni, — nē, labāk astoņpadsmitos. Labi?

— Labi.

— Nu tad es neatvados.

Daņilovs atstāja pārvaldi septiņpadsmitos trīsdesmit. Mašīnu viņš nemaz neizsauca: no Petrovkas līdz Dzer-žinska laukumam, kur atradās tautas komisariāts, bija divdesmit minūšu gājiens. Laiks bija samācies, sāka smidzināt sīks lietutiņš. Daņilovs pielika soli, pa caurstaigājamo pagalmu izgāja uz Ņegļinnajas ielas, no turienes uz Kalēju tilta ielas.

Galvenajā milicijas pārvaldē Daņilovs iekšā negāja, baidīdamies, ka viņam tūdaļ liks uzrakstīt kādu izziņu, uz kurām tautas komisariāta darbinieki bija varcn nadzīgi. Viņš piezvanīja Korojovam turpat no caurlaižu biroja.

— Ahā, atnāci, — kapteinis nopriecājās, —• bet es te ar dažu labu jau esmu vienojies. Pagaidi, tūliņ būšu.

Pēc brīža viņš nokāpa lejā un aizveda Ivanu Aleķsan-droviču pa pazemes gaiteņiem uz otru ēku. Ivans Aleksan-drovičs te bija pirmoreiz, tāpēc visu ziņkārīgi aplūkoja.

— Priecājies par mūsu «metro»? — Korojovs pasmīnēja.

—• Solīdi nostrādāts.

— Firma. Tā tev nav nekāda kriminālmeklēšanas pārvalde.

— Kas nu nav, tas nav.

— Pārāk maz godbijības dzirdu tavā balsī, biedri Daņilov. — Koroļovs iesmējās un norādīja uz durvīm: — Mums jāiet šeit.

Pēc tam lifts viņus uzveda ceturtajā stāvā, un tur viņi gāja pa garu gaiteni garām vienādām durvīm ar apaļam numura plāksnītēm.

— Tā, esam galā. — Koroļovs atvēra durvis un palaida Daņilovu pa priekšu.

No galda viņiem pretī piecēlās leitnants ar zaļām robežsarga zīmotnēm.

— Biedri Koroļovs un Daņilovs?

— Tie paši. — Kapteinis izņēma apliecību.

Leitnants uzmeta tai skatienu un norādīja ar roku uz

durvīm.

— Biedrs pulkvedis jūs gaida.

Nelielā kabineta, kur visu sienu aizņēma ar aizkaru piesegta karte, pie galda sēdēja robežapsardzības karaspēka pulkvedis.

— Biedri pulkvedi, kapteinis Koroļovs un Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes Bandītisma apkarošanas nodaļas priekšnieks Daņilovs, —- Koroļovs ziņoja.

— Man jau zvanīja un teica par jums, sēdieties. Es liku noskaidrot, vai partizānu grupas darbības rajonā ir cilvēks, kurš jūs interesē.

Pulkvedis piespieda pogu. Durvīs parādījās adjutants.

— Ņikonovu pie manis.

— Klausos.

«Kārtība gan viņiem dzelžaina,» Daņilovs nodomāja. Viņš nebija paguvis Koroļovam pajautāt, pie kā un kādēļ abi iet, tāpēc jutās neveikli. Un šobrīd to jautāt bija pavisam neērti. Ko par viņu nodomās robežsargu pulkvedis? Sak, atnācis, bet, kur un kādēļ, — pats nezina. Acīmredzot šai nodaļai bija kaut kāds sakars ar partizānu vienībām. Daņilovs nolēma nogaidīt.

— Atļausiet?

Kabinetā ienāca majors ar tādām pašām zaļām zīmotnēm.

— Nu, ko ziņosiet, Ņikonov?

Mēš sazinājāmies pa radio un saņēmām atbildi. Ilarkovas kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks Pono-marjdvs tiešām atrodas jūsu norādītajā vienībā.

— Paldies. Varat iet. Tā, biedri, cilvēks, kurš jūs interesē, ir atrasts.

— Biedri pulkvedi. — Koroļovs uzmeta īsu skatienu Daņilovam, un Ivans Aleksandrovičs redzēja, ka viņa acis uzreiz kļuvušas priecīgākas. — Biedri pulkvedi, «— viņš turpināja, — mums vajag aizsūtīt liZ turieni savu cilvēku.

— Ja vajag, tad vajag. Tautas komisāra vietnieks jau ir devis attiecīgu rīkojumu. Kas lidos? Kāds no jūsu darbiniekiem?

— Nē, manējie diemžēl visi aizņemti. Būs jāsūta kāds no mūsu kolēģiem. — Koroļovs pamāja uz Daņilova pusi.

— Ļoti labi. Pasteidzieties. Viņam jābūt pie manis pulksten divdesmit vienos.

Tikai tagad Daņilovs saprata visu līdz galam. Pono-marjovs, tas pats Ponomarjovs, par kuru bija runājis Muštakovs. Jālido pie viņa un jāparāda tā cilvēka fotogrāfija, kurš uzdodas par šantrelu.

Gaitenī Koroļovs uzprasīja:

— Vai tu zini, kur mēs bijām?

— Nē.

— Pie Sevišķu uzdevumu atsevišķās motorizētās strēlnieku brigādes štāba priekšnieka pulkveža Orlova.

Daņilovs iesvilpās.

— Tā ja. Redzi, kā es visu noorganizēju. Tev tikai atliek noķert savus bandītus.

— Firma! — Daņilovs uzsita Koroļovam pa muguru. —- Augstas klases darbs.

— Jā gan. Kas lidos?

— Es.

— Nē, brāi, nekas neiznāks. Tu vadi operāciju, tavās rokās ir visi pavedieni. Nekas neiznāks.

— 2ēl gan. Ne reizi mūžā neesmu lidojis ar lidmašīnu.

— Nekas, vēl pagūsi. Beigsies karš, paņemsi biļeti — un prom uz Krimu, ar komfortu. Nu, kas tad lidos?

— Domāju, ka Muravjovs.

— Tas jaunais, ar diviem ķieģelīšiem?

— Tas pats.

— Šķiet, brašs zēns. Neiegāzīs?

— Bet kas tur sarežģīts? Ar lidmašīnu turp un atpakaļ, un vēl bildīte Ponomarjovam jāparāda! Pavisam tikai viena diennakts, — Daņilovs atbildēja naivi, it kā nebūtu sapratis.

— Tā gan. Nieka lieta. Reiss Maskava—Veļikije Lūki ar nolaišanos gleznainā vietā. — Koroļova seja kļuva

barga. — Viss kas var gadīties, Ivan Aleksandrovič, viņš taču lido uz aizmuguri.

— Es par viņu galvoju, Viktor Kuzmič, un, ja ar manu vārdu vien nepietiek, tad paņem mūsu partijas komitejā rekomendāciju, ko es viņam vakar parakstīju. Uzņemšanai partijā, ja gribi zināt.

Muravjovs

Pēc minūtēm četrdesmit mašīna apstājās. Pār tumšajiem logiem pārslīdēja šaurs kabatas baterijas gaismas stars.

— Dokumentus, — kāds, tumsā neredzams, pavēlēja.

Pulkvedis Orlovs, kas sēdēja priekšējā sēdeklī, pasniedza papīrus. Sargs tos uzmanīgi izlasīja, tad iedeva vēl kādam. Beidzot atskanēja balss:

— Ielaist.

Čīkstēdami atvērās metāla vārti.

«Laikam esam atbraukuši aerodromā,» Igors saprata.

Vēl minūtes desmit mašīna brauca pa aklu tumsu. Muravjovs, kas sēdēja Orlovam aiz muguras, sasprindzinājis redzi, pūlējās kaut ko saskatīt uz priekšējā stikla melnā ekrāna. Sākumā nebija nekā, bet tad acis, pie tumsas pieradušas, pamanīja uz zemes kādu lielu priekšmetu. Viņš mēģināja izprast, kas tas ir, taču nevarēja. Mašīna apstājās.

— Esam atbraukuši, — Orlovs pār plecu sacīja.

Igors izkāpa lidlaukā un devās līdzi pulkvedim. Nepazīstamā priekšmeta aprises pamazām kļuva skaidrākas, un viņš saprata, ka tā ir lidmašīna. Tikai kāda, to Muravjovs nezināja.

Pie Orlova pienāca karavīrs un ziņoja, ka viss kārtībā.

— Te ir tas cilvēks, kuru pavēlēts nogādāt vienībā, — Orlovs teica. — Nāciet šurp, biedri Muravjov. — Viņš pagriezās pret Igoru.

Karavīrs paspieda Igoram roku un nomurmināja savu uzvārdu.

— Drīzāk ejiet uz trapu.

— Paldies, biedri pulkvedi. — Igors paspēra soli tuvāk Orlovam.

— Nav par ko, mēs taču darām vienu darbu. *— Viņš spēcīgi paspieda Igoram roku. — Atcerieties, ja kas

gadās, rīkojieties atkarībā no apstākļiem, neaizmirstiet, ka esat čekists. s

— Es visu izdarīšu. — Muravjova balss uztraukumā aizlūza.

— Bet uztraukties gan nevajag, tas taču ir mūsu darbs. Nu, laimīgu lidojumu. — Pulkvedis viegli pastūma Igoru uz lidmašīnas pusi.

Pie trapa viņam kāds palīdzēja tikt augšā.

— Uzmanīgāk, uzmanīgāk, kāda balss brīdināja.

Igors klupšus ieklupa melnā tumsā. Salonā oda pēc

benzīna, sakarsuša metāla un vēl pēc kaut kā, tikai Mu-ravjovs nekādi nevarēja noteikt, pēc kā īsti. Viņš paspēra dažus soļus pa slīpo grīdu. Priekšā tumsā spīdēja aparāti. «Kabīne,» Igors noprata un, sāpīgi atsities ar celi pret asu izcilni, gandrīz krišus nokrita uz šaura metālā sēdekļa pie sienas.

Ceļgals sāpēja ilgi, smeldzīgi, un Igors nodomāja, ka šai situācijā viņam tā vien vēl trūkst kā salauzt kāju. Pamazām viņš aprada ar tumsu un samanīja, ka te ir arī citi cilvēki.

Smagi soļi sarībināja grīdu, un žvadzēdamas aizvērās durvis. Beidzot ierēcās motors, un lidmašīna, drusku palēkdamas, sāka braukt pa lauku.

Tūliņ iedegās maza spuldzīte virs pilotu kabīnes durvīm, un Igors ieraudzīja, ka pie pretējās sienas sēž trīs cilvēki kombinezonos, ar lidotāja cepurēm galvā. Salonā ienāca strēlnieks un, aizgājis uz lidmašīnas asti, ieņēma vietu pie grozāmā ložmetēja.

— Ja kāds vēlas, var smēķēt, — viņš iedams izmeta.

Igors sadabūja papirosus un piedāvāja arī ceļabiedriem.

Tie klusēdami paņēma un tāpat klusēdami aizsmēķēja. Acīmredzot runāt nevienam negribējās. Muravjovs arī neuzplijās. Atspiedies pret sienu, viņš ļāvās tikko iepazītajai lidojuma sajūtai.

Kad pirms dažām stundām pārvaldē atgriezās Daņi-lovs un, iesaucis viņu savā kabinetā, teica: «Posies, lidosi pie partizāniem,» — viņš tūliņ nemaz nenoticēja. Nodaļas priekšniekam bija vairākas reizes jāatkārto, iekams Igors saprata teiktā jēgu.

Instruktāža un sagatavošanās prasīja apmēram stundu. Muravjovs paņēma fotogrāfiju, atārdīja formas blūzei zīmotnes, noskrūvēja ordeni, pie cepures milicijas ģerboņa vietā piestiprināja zvaigzni. Vienu blēdību viņš tomēr atļāvās. Savu kriminālmeklēšanas pārvaldes apliecību ncat-stāja vis seifā, bet gan paņēma līdzi. Drošs paliek drošs. Kas viss nevar gadīties. Bez tam lauka somā viņš ielika piecas patronām piepildītas aptveres Tokarcva pistolei. Pavisam iznāca septiņas. Kas viss nevar gadīties. Aizmugure ir aizmugure. Tikai vēlāk, otrā dienā, viņš saprata, cik pareizi rīkojies.

Tagad, sēdēdams lidmašīnā, Igors domāja par dižo likuma spēku. Daudziem citiem šis vārds bija abstrakts jēdziens, bet viņam, cilvēkam, kurš aicināts sargāt likumu, tas ieguvis sevišķi svarīgu un dziļu jēgu. Tagad pat — viņš lido lidmašīnā. Lido virs zemes, uz kuras risinās briesmīgākais karš, kāds jebkad bijis. Kāpēc rūc motori? Kālab piloti caur organiskā stikla jumoiu raugās tumšajā tālē, viņš jautāja un pats sev atbildēja: lai triumfētu likums, vienīgā' taisnība, kas uzvarējusi vienā sestajā daļā zemeslodes. Cilvēks, kas mēģina neievērot likumu, pārkāpt to, vienmēr saņem sodu. Agri vai vēlu, bet saņem. Tāpēc ka to prasa taisnīgums, kura vārdā pastāv likums.

Viņš nezināja un, protams, nekad neuzzinās, ka aptuveni to pašu divas dienas runāja kapteinis Koroļovs, iedams no kabineta uz kabinetu milzīgajā namā Lub-jankā. Dažviet viņam līdzjūtīgi atzinās, ka diemžēl nekā nevarot palīdzēt. Citviet izturējās noraidoši un negribēja klausīties.

Bet vienā kabinetā Valsts drošības dienesta trešā ranga komisārs, vērīgi uzklausījis, ar stipru austrumnieka akcentu teica:

— Paklau, kapteini, vai tev darba trūkst? Ko?! Ar ko tu pie manis esi ieradies? Ar muļķību esi ieradies. Dari derīgu darbu! Saproti! Citādi es tev pats darbu atradīšu. Vai tu redzējies, kāds!

Viņš bija no jaunajiem, šis Valsts drošības dienesta komisārs. No galīgi jaunajiem. No tiem, kuriem netīk ne klausīties, ne izlemt, bet kuri prot īstajā brīdī ziņot par citu panākumiem un ziņot tā, lai vadība saprastu? bez viņa nekas tāds vispār nebūtu bijis iespējams.

Atstājis šo kabinetu, Koroļovs uzzināja, ka atbraucis tautas komisāra pirmais vietnieks. Kapteinis, ārkārtīgi noskaities, neiegriezās pie Sergejeva, bet devās tieši pie viņa.

Tautas komisārā vietnieks, Valsts drošības dienesta otrā ranga komisārs — neliela auguma, gaišiem matiem, kalsens, vēl gluži jauns, viņam nebija ne četrdesmit, — vērīgi izlasīja kapteiņa ziņojumu un, sparīgi uzrakstījis rezolūciju, atdeva Koroļovam.

— Tas ir viss, — viņš teica, paskatījies pulkstenī. Un, redzēdams, ka Koroļovs neiet prom, jautāja: — Vai vēl kaut kas?

— Nebūt ne, biedri tautas komisāra vietniek.

— Tad ejiet un izpildiet. Es rīt lidoju uz fronti, tikko būšu atpakaj, ziņosiet.

Jau pēc dažām stundām viss bija savādāk. Jau meklēja Koroļovu, lai saskaņotu ar viņu un nokārtotu visus nepieciešamos jautājumus.

Tādi notikumi bija risinājušies pirms Muravjova lidojuma uz Ļeontjeva partizānu brigādi.

Taču to visu Igors nevarēja zināt. Viņš sēdēja, piespiedies ar muguru pie alumīnija sienas, klausījās motoru troksni un domāja par Innu, par to, ko viņa patlaban dara tālajā Ce|abinskā, un ļoti nožēloja, ka nav tāda aparāta, kurš viņai parādītu, ar ko šobrīd nodarbojas viņas vīrs. Motoru rūkoņa pamazām pieklusa. Bija norimis sākotnējais satraukums, un Igors iemiga.

Viņš neredzēja savu klusējošo ceļabiedru skaudīgos skatienus, nedzirdēja, ka strēlnieks viņiem atzinīgi teica:

— Tas tik ir cilvēks. Čekisti vispār ir ļaudis uz goda, tādi paši kā mēs, lidotāji, lido diezin kur, bet guļ bez bēdu. Visu cieņu.

Viņu atmodināja kāda asa, pavēloša balss.

— Tuvojamies ugunskuriem. Sagatavot ieročus.

Igors atvēra acis un atpogāja maksti.

— Klau, čekist, palīdzi noņemt. — Lidmašīnas strēlnieks rosījās gar ložmetēju.

— Kāpēc? — Igors painteresējās.

— Sākam nolaišanos, vai nu mazums kas... Labs it, paldies.

Divatā viņi uzrīkoja smago ložmetēju uz balsta un pagrieza to ar liesmas slāpētāju pret durvīm.

— Nu, — strēlnieks tumsā pasmaidīja, — ar dieva palīgu.

Lidmašīna, smagi palekdamas, skrēja pa zemi. Motori norima, un iestājās nomācošs klusums. Igors izņēma pistoli un sasprindzināja dzirdi. Atvērās kabīnes durvis.

— Kārtībā, puiši, esam galā.

Tumsā sīvi smaržoja kāds augs, kliedza putni, kaut kur tuvumā šļakstījās ūdens. Te viss Muravjovam šķita pārāk kluss un mierīgs, gluži tāpat kā pērnvasar Raz-doros, vasarnīcu rajonā, kur viņi ar Innu vakaros gāja pastaigāties gar Maskavas upi. Arī pati nakts, pareizāk sakot, tās robeža, kuru tūdaļ pārkāps rītausma, zvīļoja kaut kādā zilganā, mirdzošā gaismā. Un visa apkārtne atgādināja akvāriju, ko izgaismo zilas spuldzītes.

Visriņķī rosījās cilvēki, vieni izkrāva lidmašīnu, cili vilka tai klāt un novietoja līdzās tikko cirstus kokus, acīmredzot, lai nomaskētu, jo tuvojās diena.

Tikai viņš viens pats stāvēja un bija pilnīgi svešs šiem rūpju māktajiem ļaudīm.

— Ei, lidoņi, — atskanēja kāda jautra balss, — kurš no jūsu pasažieriem ir Muravjovs?

— Pajautā viņiem pašiem, — cita balss neapmierināti atbildēja, — mūsu darbs ir pārvadāt, bet jūsējais — dokumentus pārbaudīt.

— Ko tu tik ļauns?

— Tāda ir dzīve.

— Es esmu Muravjovs, — Igors iesaucās.

— A... Kolēģis. Sveiciens, sveiciens Maskavas pēddziņiem! — Igoram pretī panācās gara auguma cilvēks miliča formas tērpā. Viņš cieši saspieda pastiepto roku.

— Iesim. Kā tevi sauc?

— Igors.

— Bet mani Ponomarjovs, Boriss vārdā. Ejam pie manis, tur parunāsimies, varēsi ari atpūsties no ceļa.

Viņi šķērsoja klajumu un nogriezās pa tikko manāmu taciņu. Gāja minūtes desmit.

— Klāt esam. Ej iekšā.

Igors ieraudzīja zemnīcu, tieši uz pārseguma auga bērziņš. Viņi nokāpa lejā pa dēļu kāpnītēm.

— Pagaidi, — Ponomarjovs brīdināja, —- mums te ir pašauri, es tūliņ ieslēgšu gaismu.

Pie griestiem iedegās automobiļa lukturis.

— Tev, galvaspilsētas viesim, par godu šī iluminācija. Jūs tur Maskavā droši vipn domājat, ka mēs kā kurmji sēžam alās. Bet mums, redzi, ir elektrība.

Igors palūkojās apkārt. Zemnīca bija diezgan plaša: divas lāviņas, vidū galds, kaktā'seifs, pie sienas Ļeņina, Staļina un Dzeržinska portreti, zem tiem pakārti automāti.

— Tos es no sava kabineta paņēmu līdzi. Kad vācietis nāca virsū, es komandēju mūsu milicijas rotu, mums pavēlēja doties uz mežu, nu, es dabūju mašīnu, iegriezos pārvaldē, visus dokumentus kopā ar seifu sakrāvu iekšā un arī portretus, bez šaubām. Apsēdies taču.

Igors piesēdās pie galda, attaisīja lauka somu un izņēma fotokartītes un protokola veidlapu.

— Tā, — Ponomarjovs iesvilpās, — es skatos, ka lieta ir nopietna. Tātad nopratinās pēc visiem likumiem. — Viņš apsēdās pretī. Tikai tagad Muravjovs varēja viņu, kā nākas, aplūkot. Seja lieliem vaigu kauliem un prāvu degunu, gaiši, īsi apgriezti mati krita līdz pat uzacīm.

— Es esmu Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes bandītisma apkarošanas nodaļas operatīvais pilnvarotais, — Igors teica un izvilka no kabatas apliecību.

Ponomarjovs to paņēma, vērīgi apskatīja un atdeva atpakaļ.

— Es jūs klausos.

Viņa balss bija kļuvusi oficiāla.

— Biedri Boris Aleksejevič Ponomarjov, man jūs jānopratina kā liecinieku un jāuzrāda jums identificēšanai šīs fotogrāfijas.

Muravjovs izlika uz galda trīs fotokartītes, vienā no tām — ar numuru divi — bija attēlots tas, kurš lieta figurēja ar uzvārdu Santrels,

Ponomarjovs citu pēc citas ņēma fotogrāfijas un uzmanīgi tās aplūkoja, pacēlis tuvāk pie gaismas.

«Vai tiešām nepazīs?» Igoram kļuva sērīgi. «Nu uzzīmē viņu, uzzīmē, lūdzu,» viņš domās diedelēja.

— Pāksti. — Ponomarjovs nolika attēlus uz galda. Visus trīs. Viņa acis joprojām raudzījās mierīgi, sejā ne-notrīsēja ne muskulītis.

«Nekā.» Muravjovs gluži vai sastinga.

Kamēr viņš rakstīja oficiālos datus, ap sirdi viņam bija smagi un drūmi. Bet Ponomarjovs tikpat nosvērtā, bezkaislīgā balsī diktēja tālāk:

— Fotogrāfijā ar numuru divi es atpazīstu ...

Viņš paskatījās uz Igoru, un tikko manāms smaids pavīdēja viņa lūpu kaktiņā.

— Nu ko tu blenz uz mani? Raksti. Tātad es atpazīstu sevišķi bīstamu noziedznieku Heinrihu Karloviču I lopi, dzimušu tūkstoš astoņsimt deviņdesmit devītajā gadā Harkovas apgabalā, cēlušos no vācu kolonistiem. Sociālais stāvoklis — liela zemes īpašnieka, budža, dēls. 1925. gadā iesaistījies atklātā cīņā pret padomju varu, darbojies Smurija bandā, pēc tās likvidācijas organizējis jaunu grupu no dažiem izbēgušajiem bandītiem. Viņi izdarījuši bruņotus uzbrukumus juvelieru darbnīcām Harkovā, Odesā, Kijevā. Divreiz tiesāts. Pēdējo reizi 1940. gadā viņam aizmuguriski piespriests nāves sods. No apcietinājuma izbēdzis. Sīkāk,., — Ponomarjovs stāstīja, un Igors pierakstīja, vēl aizvien neticēdams veiksmei.

— Vācisko uzvārdu Hope mainīja 1930. gadā. Sāka saukties par Genādiju Kuzmiču Hopu. Uzvārdu viņam gan bijis daudz. Tautas komisariātā ir viņa lieta, paskatieties tur. Pietiks, vai? — Ponomarjovs pasmaidīja un atkal kļuva par iepriekšējo jautro un viesmīlīgo saimnieku. — Nu dod, parakstīšu.

— Izlasi.

— Labi, ticu tāpat. Bet tu tak neesi vairs cilvēka izskatā.

— Jau mēnesi ķeram tavu Hopi. Tev viņš izbēga, un mums nu jā ķer.

— Labi, mainīsimies. Tu paliec šeit, bet es došos uz Maskavu Heinrihu Karloviču ķert.

— Nu nē, katram savs darbs.

— Pareizi gan. Taču es tevi, Igor, neapskaužu. Nē, neapskaužu, — Ponomarjovs atkārtoja, — es šo maitu Hopi pazīstu pārāk labi. Es vēl biju pavisam jauns opers Kijevā, kad viņu Podolā tvarstīja, viņš toreiz aizbēga, bet man plecā atstāja caurumu. Ņem vērā, viņš šauj kā dievs.

— Šautuvē es dievus tā kā nebūtu manījis.

— Labi, lfli būtu kā pusdievs. Tā ka ar viņu — tiklīdz kas, tā... •— Ponomarjovs pasita knipi. — Saprati? Nu liecies un paguli. Tev vēl visa- diena priekšā. Izguli drusciņ miegu.

Muravjovs aizmiga uzreiz, tikko nolicis galvu uz spilvena.

Viņš pamodās ar neparastu viegluma sajūtu, tāda viņam mēdza būt agrāk, vasaras brīvlaika pirmajās dienās, kad eksāmeni aiz muguras, vasara liekas gara un ik rīts sola kaut ko patīkamu un jaunu.

— Ak tad beidzot, es jau sāku domāt, ka tu liec ugunsdzēsēja eksāmenu. — Atskanēja Ponomarjova jautrā balss.

— Kā tas saprotams? — Igors saldi izstaipījās un piecēlās sēdus, pārkārdams basās kājas pār gultas malu. Pa zemajām durvīm spiedās iekšā saules stariņš un tīkami sildīja pēc gulēšanas vēl miklos pirkstus.

— Tā pie mums agrāk teica. Es esmu no Ļipeckas. Tur pirms revolūcijas bija ugunsdzēsēju da|a. Un viņi visu dienu gulēja. Bet pēc tam uzpampušām fizionomi-jām blandījās apkārt pa pilsētu. Pie mums smējās: ja visu dienu nogulēsi uz vieniem sāniem — eksāmens būs nolikts.

— Es acīmredzot vēl neesmu gatavs Ļipeckas komandai.

— Nekas, beigsies karš, izgulēsimies. Nu aun kājas, iesim mazgāties.

— Vai tev karsta ūdens nav?

— Ir. Kam tev vajag?

— Gribu nodzīt bārdu. Tak jau no galvaspilsētas.

— Tūliņ atnesīšu.

Igors izņēma no somas otiņu, ziepju pulveri, bārdas nazi un odekolonu. Ātri un rūpīgi noskuvās. Izgājis no zemnīcas, lai nomazgātos, viņš beidzot ieraudzīja no-' metni. Priekšā starp kokiem vīdēja zemnīcu slīpie pār. segumi, meža malā bija uzceltas dažas teltis. Viņam garam staigāja cilvēki civilapģērbā, bet ar ieročiem. Atspiedusies ar muguru pret ratiem, uz Igoru raudzījās gara auguma meitene formas blūzē, dega ugunskuri.

— Ēdienu mēs vārām dienā, — Ponomarjovs paskaidroja, 1— naktī nedrīkst. Vācieši lido, var pamanīt.

— Bet dienā pēc dūmiem?

— Kur tad ir tie dūmi?

Tiešām, ugunskuri tikpat kā nemaz nedūmoja.

— Mēs speciāli žāvējam bērza malku. Tā deg ātri, ar karstu liesmu, bez dūmiem.

Igors noslaucījās rupjā vafeļauduma dvielī un vēlreiz pavērās apkārt.

— Vēlāk apskatīsi, ejam pusdienās.

— Kā tā — pusdienās?

— Ļoti vienkārši. Brokastis tu, mans mī|ais, esi nogulējis.

Pēc pusdienām Ponomarjovs izrādīja viņam nometni. Viņi iegriezās zemnīcās, aplūkoja ieroču darbnīcu, trofeju ieroču noliktavu un hospitāli.

Igors iepazinās ar ļoti dažādiem cilvēkiem: ierindas partizāniem, komandieriem un pat ar brigādes komisāru. Viņu ļoti pārsteidza tas, ka nometnē bija daudz meiteņu, turklāt vairums no tām — maskavietes, beigušas speciālās skolas. Diena pagāja nemanot, jo sagādāja Murav-jovam pārlieku daudz jaunu iespaidu. Līdz šim- viņš, un ne jau viņš vien, aizrautīgi bija lasījis avīzēs aprakstus par partizāniem. Vienības apmeklēja rakstnieki un žurnālisti. Viņu stāstījumi allaž bija pilni pacilātas jūsmas. Viņi rakstīja tikai par nogalinātajiem vāciešiem, slēpņiem, no sliedēm nolaistajiem ešeloniem. Lasot šos materiālus, Igors iedomājās partizānus galvenokārt kā bārdainus večus vai pavisam jaunus pirmsiesaukuma puišus. Lielākoties tādus viņus rādīja arī kinofilmās.

Patiesībā vienība jeb, kā to dēvēja, partizānu brigāde bija parasta militāra apakšvienība ar stingru reglamentu un dzelzs disciplīnu. No parastas karaspēka daļas tā atšķīrās vienīgi ar to, ka cilvēkiem bija dažāds apģērbs. Taču komandieri visi bija formas tērpā, daudziem bija pat dienesta pakāpju nozīmes.

Kad sāka krēslot, Ponornarjovs teica:

— Laiks posties. Iesim ieturēsimies pirms došanās ceļā.

Zemnīcā bija sapulcējušies vairāki cilvēki, Igors saprata, ka tie visi ir IeTK Harkovas pārvaldes darbinieki. Viens no viņiem ātri salēja krūzītēs kaut ko smaržīgu no apaļas pudeles.

— Trofeju rums. Iedzersim, puiši. Uz mūsu — operu — drosminieku veiksmi.

Igors norija malku, un viņam aizrāvās elpa. Rums bija briesmīgi stiprs.

Visi izdzēra, krūzes tika aizvāktas. Tad ķērās pie uzkožamiem.

— Nebrīnies. To mēs tikai par godu tavai aizlidošanai. Bet citādi mums šai ziņā ir ļoti stingri. — Ponornarjovs iesita knipi sev pa kaklu. — Ņem uzkod.

Tēju dzerot, viņš pieliecās pie Igora un mulsi nočukstēja:

— Atlej man drusciņ no sava odekolona. Saproti, viena meitene ieradusies...

— Es tev atdošu visu, ziepes arī un asmenīšus, ja gribi. Man Maskavā ir vēl. — Igors nopriecājās, ka vismaz kaut kā var pateikties labajam cilvēkam par gādību.

— Liels paldies tev. Un es vēl baidījos lūgt. Es tev arī

no mums visiem sagatavoju dāvanu.

Ponornarjovs piegāja pie gultas un no spilvena apakšas izvilka divas spīdīgas ādas makstis.

— Se, ņem. Parabellums un Valters. Tūliņ iebēršu patronas.

Kāds ielūkojās pa zemnīcas durvīm.

— Vai pie juins ir cilvēks no Maskavas?

'— Pie mums.

— Komandieris pavēlēja tūliņ iet uz lidmašīnu.

Igors atvadījās no Ponomarjova pie lidmašīnas. Izlidošana nez kāpēc kavējās. Piloti nervozēja. Muravjovs apsēdās uz nogāzta koka un aizsmēķēja, slēpdams papirosa uguni dūrē. Viņš smēķēja un klausījās naktī. Tā bija pilna ar skaņām. Tās brīžam pieklusa, brīžam atkal tuvojās viņam: šķita, ka neredzamas būtnes spēlē dīvainus mūzikas instrumentus. Tumsā atskanēja stiepts, sērīgs kliedziens, atskanēja un spēji aprāvās, it kā būtu pārtrūkusi stīga, bet to jau steidzās nomainīt jaunas nepazīstamas skaņas un, cita citu apdzīdamas, noklusa tālumā.

Nakts bija smaržu piesātināta un rasaina. Un Murav-jovam piepeši sāka likties, ka kara nemaz nav, un sagribējās, lai nekad nebeigtos šīs skaistās un siltās nakts burvība.

— Vai nav kāds smēķis? — Līdzās apsēdās lidmašīnas strēlnieks.

— Še. — Igors pastiepa paciņu uz to pusi, kur skanēja balss. — Ko mēs gaidām?

— Kādu cilvēku. No Maskavas atnākusi pavēle, obligāti jāpaņem. Tāpēc arī gaidām. Bet nakts uz vietas nestāv.

— Nu, lai nestāv.

— Tu gan esi jocīgs. Aviācijā viss precīzi aprēķināts. Mēs varam lidot tikai tumsā. Līdz ar gaismu parādās meseri, satiksi tos — un ... ardievu, pasaulīt. .

Viņi kādu brīdi sēdēja klusēdami, katrs savu domu domādami. Tad strēlnieks, smagi nopūties, teica:

— Un pēkšņi pavēle: gaidiet! Komandieris saka, paliksim vēl vienu diennakti, bet Maskava pieprasa atgādāt šo cilvēku nekavējoties.

Strēlnieks aizgāja, bet Igors palika sēžam un klausāmies naktī. Pēc stundām divām atskanēja balsis, un tūliņ ierēcās lidmašīnas motors. Muravjovs piegāja un, šoreiz droši uzkāpis pa trapu, apsēdās uz soliņa sienmalē.

— Vai visi ir? — cenzdamies pārkliegt motora troksni, iesaucās stūrmanis, izliecies ārā no pilotu nodalījuma.

— Visil — strēlnieks atbildēja.

Lidmašīna palēkdamas sāka ieskrējienu pa lauku, metāla soliņi nežēlīgi grabēja. Tad uzreiz lēkāšana izbeidzās, lidmašīna uzņēma augstumu.

Virs kabīnes atkal iedegās nespodrā spuldzīte. Un tās gaismā Igors pēkšņi ieraudzīja blāvi sudrabotu vācu virsnieka cepuri. Tā atradās ejā līdzās nospodrinātiem zābakiem.

Muravjovam pretī sēdēja vācu virsnieks«. Tikai uz baltā krekla bija uzvilkti nevis formas svārki ar vītiem sudraba uzplečiem, bet gan lidotāja tērpa ādas jaka.

— Ko, — nepazīstamais iesmējās, — nepatīk mans apģērbs? — Viņš izņēma no bridža bikšu kabatas etviju un aizsmēķēja cigareti. — Iepazīsimies. Par jums es šo to zinu. Jūs esat Muravjovs no IeTK Maskavas pārvaldes. Bet mans uzvārds ir Zimins. Veļaties cigareti? Nē? Zel gan. Bet kā nu kurš paradis.

— Kā jūs zināt manu uzvārdu?

— Vienībā pateica. Brīdināja, ar ko man kopā būs jālido uz Maskavu. Kāda tā tagad ir?

— Vai jūs sen tur neesat bijis?

— Kopš trīsdesmit devītā.

— Tāda pati vien ir. Protams, karš savas pēdas atstāj.

— Vai grūti bija četrdesmit pirmajā?

— Kā lai to saka, protams, grūti, bet.,«

— Mēs gan bijām ļoti noraizējušies.

— Nekas. Izturējām. Stāvoklis pilsētā normāls. Teātri darbojas.

— Vai tiešām?! Visi?

— Nē, daļa ir evakuējušies, bet es dzirdēju, ka arī tie drīz atgriezīšoties.

— Pārbraukšu mājās, — Zimins sapņaini teica, — izgulēšos un taisnā ceļā uz Lielo teātri. Lielo teātri es mīlu. Bet Tretjakova galerija?

— Evakuēta.

— Zēl. Tu atvaino mani, neganti gribas gulēt. Pēc tik ilgiem gadiem pirmoreiz mājās.

Un pēkšņi Igors saprata, kur šis cilvēks bijis, ja viņam pat lidmašīna, kas ved uz Maskavu, jau ir mājas.

Pamazām lidmašīnā kļuva gandrīz pavisam gaišs. Caur strēlnieka kupolu salonā ienāca rītausma.

Atkal atvērās pilotu kabīnes durvis un pa tām paraudzījās stūrmanis.

— Nu, kā jums te klājas? Viss kārtībā. Pēc divdesmit minūtēm jābūt galā.

Nebija viņš vēl paguvis aizvērt durvis, kad visu telpu piepildīja dārdoņa — virs galvas sāka šaut lielkalibra ložmetējs,

«Esam uzrāvušies,» Igors nodomāja un atcerējās sa-

runu ar strēlnieku. Bet ložmetējs virs galvas neganti ārdījās, uz grīdas skanēdamas bira lielas čaulas. Lidma-šinu nežēlīgi kratīja. Baiļu nejuta, bija tikai nepatīkama savas nevarības apziņa, tāpēc ka viņš nepiedalījās kaujā.

Pēkšņi viņam tieši virs galvas kaut kas pašķīda un Igors redzēja, ka Zirnins kņūpus noveļas uz grīdas. Ložmetējs apklusa, salons pieplūda pilns ar dūmiem. Kāds iesaucās:

— Turas! Laižamies lejā!

Tad viņš juta, ka strauji krīt lejup, atskanēja brīkšķis, un Igors zaudēja samaņu.

To atgūt viņam lika sāpes. Viņš atvēra acis un ieraudzīja, ka pār viņu noliecies pilots.

— Kur soma? — Muravjovs jautāja.

— Tepat ir. Atžilbi gari, paldies dievam. Piecelties vari?

Igors, atbalstījies ar rokām rasainajā zālē, uzslējās kājās. Nekas nesāpēja, tikai galva mazliet dūca. Viņš palūkojās apkārt. Metrus divdesmit no viņiem dega lidmašīna. Stūrmanis pārsēja Ziminu. Igors redzēja zobos iekosto lūpu un sāpes nobālušo seju, līdzās zālē uz balsta bija novietots ložmetējs.

— Ko darīsim? — viņš jautāja pilotam.

— Kad uzbruka meserf, stūrmanis sazinājās ar Maskavu. Līdz frontes līnijai ir kilometri piecpadsmit. Mums norādīja vietu, kur līdz tumsai gaidīt glābšanas grupu. Ņemsim ievainotos un pamazām kustēsim.

— Vajadzētu uztaisīt nestuves.

— Nav laika. Nesīsim uz muguras. Divi nes, viens atpūšas.

Pēkšņi tālumā atskanēja suņu rejas.

— Ātrāk, — stūrmanis iesaucās, — ko jūs tur piņķer rājaties!

— Atlikt, — Zirnins aizsmakušā balsī nokomandēja, — es< esmu vecākais pēc dienesta pakāpes, tāpēc pavēlu es. Visiem paiet sānis, Muravjov, pie manis.

Igors piegāja pie gulošā un noslīga uz ceļiem.

— Klausies, ko teikšu. Ar mums jūs no vajātājiem: neizbēgsiet. Mēs paliksim ...

— Nē, — Igors pakratīja galvu, — mēs jūs nepametīsim.

— Pametīsiet. Un kā vēl pametīsiet. Tāpēc ka galvenais neesam mēs. Galvenais ir šis sainītis. — Zirnins, aiz sāpēm saviebies, izvilka no jakas iekškabatas tīstokli.

— Tu to nogādāsi manā vietā. Atceries, no tā atkarīga ne tikai nlana vai tava dzīvība. No tā atkarīga simtiem, tūkstošiem cilvēku dzīvība. Un tu to nogādāsi. — Viņš paguris atlaidās zālē un brīdi klusēja. — Iegaumē, tikko pāriesi pie mūsējiem, uzņem sakarus ar Valsts drošības dienesta komisāru Novikovu. Iegaumēji? Atkārto.

— Ar Novikovu.

— Izstāstīsi viņam visu, atdosi sainīti un pateiksi, ka Marts gaida pianistu katrā nepāra piektdienā. Atkārto.

— Marts gaida pianistu katrā nepara piektdienā.

— Pareizi. Bet tagad novietojiet mani un strēlnieku pie ložmetēja, mēs Iričiem parādīsim cirka numuru. Pagaidi. Atstāj vienu pistoli... Kurai tev ir vairāk patronu?

Igors noņēma maksti ar Tokareva pistoli un izvilka no somas piecas rezerves aptveres.

Bet suņi jau bija kaut kur pavisam tuvu. To rējieni skanīgi atbalsojās rīta svaiguma pilnajā mežā.

— Ejiet prom, — Zimins iekliedzās, — vai dzirdat? Ejiet prom!

Kad viņi bija noskrējuši apmēram kilometru, aizmugurē dobji ierunājās tlo lidmašīnas noņemtais ložmetējs. Tam atsaucās klusinātas automāta kārtas. Taču lielkalibra ložmetēja balss tās apslapēja. Igors apstājās un tvēra pēc maksts.

— Uz priekšu! — pilots, skrejot aizelsies, uzsauca.

— Padomā, kas tev uzticēts! Uz priekšu!

Kad viņi jau smagi skrēja pa strauta ūdeni, kaujas troksnis aiz muguras norima ...

Pēc stundām četrām stūrmanis paņēma rokās karti un kompasu. Kartē viņš kaut ko ar cirkuli atmērīja, paskatījās uz sauli, pēc tam pulkstenī.

— Tā, komandieri, esam galā.

— Šeit?

— Šeit.

— Esam norādītajā vielā, — pilots pievērsās Igoram,

— tagad jāgaida. ,i

Viņi gulēja klusēdami un gaidīja tumsu. Bet vasaras diena, kā par spīti, vilkās gausi jo gausi. Likās, ka laiks apstājies un nakts te nekad vairs neaināks. Beidzot, kad saule jau skāra egļu galotnes, gluži līdzās iebrikšķējās zari. i .

Igors izņēma pistoli un ielaida stobrā patronu. Aizslēga knakšķis noskanēja nodevīgi skaļi. Pa acu galam Muravjovs redzēja, ka arī lidotāji satver ieročus.

Dažu soju attālumā atskanēja vācu valoda. Zari sāka brikšķēt skaļāk, un uz takas iznāca kādi septiņi vācieši. Viņi soļoja kā saimnieki, bezrūpīgi smiedamies un skaļi sarunādamies.

Igoram krūtīs viss pamira. Bet nē, tās nebija bailes. Viņu pārņēma naids. Naids pret šiem veselīgajiem vīriem ar atrotītām piedurknēm, ar automātiem, kas kuļājās uz krūtīm. Viņi gāja pavisam tuvu garām, un Igors sajuta sviedru, lavandas odekolona un stipras tabakas smaku.

Pirksts bija kā pieaudzis pie pistoles mēlītes. Murav-jovs ar stobru pavadīja katru garām ejošo kareivi. Viņš ilgi turēja tēmēklī pēdējā vācieša muguru, līdz tas pazuda aiz krūmiem.

Viņš tā ir nesaprata, kas viņu pārņēma pēc tam — bailes vai nogurums. Kājas un rokas kļuva stingas, uznāca pilnīga vienaldzība pret visu, kas notika apkārt. Viņš gulēja, iespiedis seju asajā sūnā, un ieelpoja saules sasildītās? tomēr pamitrās zemes smaržu. Viņam negribējās ne kustēties, ne galvu pacelt, it kā viņš būtu aizmidzis un redzētu labu sapni, kurš tūdaļ pazūd, līdzko cilvēks pagriežas uz otriem sāniem.

— Nu, kā tev ir, — viņš izdzirda pilotu čukstam, — ko tu apklusi?

— Es nevaru, — Igors nevis izrunāja, bet nostenēja caur zobiem.

— Nekas, pacieties, gan pienāks mūsu laiks nokārtot rēķinus.

Igors pacēla galvu un ieraudzīja, ka iestājusies tumsa. Cik ilgi viņš tā bija gulējis, piespiedis seju pie zemes? Cik ilgi atradies šajā murgpilnajā pusnemaņā?

Zaru brīkšķēšanu pirmais sadzirdēja stūrmanis. Viņš piegrūda ar roku pilotam. Tas ieklausījās, kāds nāca no tās puses, kur bija frontes līnija. Viņi atkal sagatavoja ieročus. Zari brakšķēja jau tuvāk. Beidzot turpat līdzās iekūkojās dzeguze.

— Mūsējie, — stūrmanis piecēlās, — atraduši.

Igors sēdēja divīzijas sevišķās nodaļas zemnīcā un atcerējās, kā viņi ar izlūku grupu bija pārnākuši frontes līniju. Ja kāds jautātu, kā tas notika, viņš droši vien nevarētu sakarīgi atbildēt. Bijušais tēlojās fragmentāri, gluži kā sapnis. Mežs, pēc tam izrāviens pa neitrālo joslu, automātu sprakšķi, raķešu nedzīvā gaisma virs galvas.

Sevišķās nodaļas priekšnieks, maza auguma kalsens

majors, nopratinājis viņus pēc visiem likumiem, aizgāja uz tiešo sakaru punktu ziņot Maskavai. Majors bija prom jau stundas pusotras. Viņi sēdēja katrs savā zemnīcas kaktā. Katram pretī — pa sevišķās nodaļas virsniekam.

Beidzot majors pārradās. Viņi ilgi skatījās uz Igoru, it kā nožēlotu, ka tas būs jāatlaiž, un tad teica:

— Pavēlēts jūs paēdināt un nekavējoties nogādāt lidlaukā, pēc jums ir izsūtīta lidmašīna. Vai ir kāda vēlēšanās?

— Iedod kaut ko rijamu un padzerties, — pilots kā atvainodamies nolamājās, —- jau otro dienu ne kripatas nav bijis mutē. Vairs nemācēsim gremot.

— Viss ir sagatavots, — tādā pašā tonī, it kā žēlodams teica majors. — Sakārtojieties un paēdiet vakariņas.

Igors skuvās pie maza spogulīša, nolicis lampu gandrīz tam blakus. Gaismā krita uz matiem, kas pēc mazgāšanās vēl bijā mitri, un tie laistījās kā sudrabs.

«Izskatās, it kā būtu sirmi,» viņš nodomāja un, nolicis bārdas nazi, gāja mazgāties vēlreiz.

Kad viņš nomazgājies, svaigs, nospodrinātos zābakos un iztīrītā formas blūzē apsēdās pie galda, stūrmanis palūkojās uz viņu un iesvilpās:

— Pamatīgi tev ir ticis, Muravjov, puse galvas nosirmojusi vienā dienā.

Daņilovs

Viņš neko neteica Igoram. Pilnīgi neko. Nekad Murav-jovs neuzzinās, cik daudz papirosu viņa priekšnieks izsmēķēja šajās divās dienās un par ko runāja ar pazīstamu ārstu. Muravjovs nekad neuzzinās, ka galda atvilktnē, kur agrāk glabājās tikai patronas, tagad savu vietu ieņēmusi pavisam netīkama pudelīte. Maziņa, bet — ak vai — cik ļoti Daņilovām pašlaik vajadzīgai Viņš bija devis vārdu bez tās ne soli nespert. Un kā gan lai iztiek bez tās? Tikko iesmeldzās kreisajā pusē, tikkb sirdi sažņaudz sāpes, tā jāizņem korķītis, jāpalaiza ar mēli, un viss pāriet.

Nē, par to nodaļas priekšnieks neko neteica savam operatīvajam pilnvarotajam. Tikai viņa roku paturēja savējā ilgāk nekā parasti un sacīja:

— Tu esi brašs puisis, Igor. Skaisti nostrādāts.

Un Muravjovs zināja, ka neko vairāk priekšnieks neteiks. Kam vajadzīgi tukši vārdi? Jādara darbs. Un darba patiešām bija sakrājies kaudzēm. Tai pašā dienā no tautas komisariāta arhīva atsūtīja Hopes lietu. Tā bija interesanta. Interesanta un pamācoša. To izlasījis, Daņilovs vēlreiz pārliecinājās, ka tikai karš devis iespēju uzpeldēt tādiem kā Hcinrihs Karlovičs, tas pats arī Genādijs Kuz-mičs. Ja nebūtu kara, Hope ilgi vis nebcguļotu, spriedums jau būtu izpildīts.

Lietas materiālos Daņilovs atrada kādu interesantu faktu. Izrādījās, ka Vladimirs Jefimovičs Susters, tas pats arī Volodja Gomeļskis, uzpircis un pārdevis tālāk Hopes bandas salaupītās dārglietas. Tagad tiešām varēja teikt, ka viss galīgi nostājies savās vietās. Nu bet ko tālāk? Tālāk bija plata tumšā josla.

Spiridonovas liecībās figurēja kāda blondīne no tirdzniecības tīkla. Viņi pārbaudīja šo versiju. Saskaņoti, visa grupa. Divas nedējas braukāja pa visiern tirdzniecības punktiem. Protams, līdzīgas gadījās, tikai ne īstā.

, Un atkal viss bija jāsāk no gala. Arī cerība, ka varbūt kaut kur atradīsies safīra auskari vai sudraba zīmogs, bija diezgan nereāla. Jau bija pagājis jūlijs, pienācis augusts.

Taču ne velti Daņilovs cieši ticēja pierādījumu spējai saglabāties. Tia nevarēja pazust bez pēdām, kā zemē iegrimt, Tiem ir jāuzpeld. Jautājums tikai — kad tas notiks.

Septītajā augustā Daņilovam piezvanīja Skorins no apgabala kriminālmeklēšanas pārvaldes.

— Ivan Alcksandrovič, atvainojiet, ka traucēju. — Skorins bija pieklājīgs cilvēks. — Rajona centrā nogalināts cilvēks, lode izšauta no jūs interesējošā nagana. Speciāl-ziņojumu es jums jau nosūtīju.

«Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšniekam

Steidzami

Speciālziņojums

1942. gada 6. augustā milicijas nodaļas pilnvarotais — vecākais milicis JefimoVs ceļu krustojumā līdzās meža masīvam atradis pilsoņa Vasilija Petroviča Jerohina, kurš' pēdējā laikā strādāja par kolhoza «Gaišais cejš» priekšsēdētāju, līķi. Nozieguma vietā pēdas nav atrastas. No nelaiķa ķermeņa izņemta 7,62 mm nagana lode. Pec ekspertīzes datiem, lode izšauta no ieroča, kuru meklē Maskavas kriminālmeklēšanas pārvalde sakarā ar pils. Ivanovska slepkavību.

Tālāk ziņoju, ka V. P. Jerohins līdz kara sākumam strādāja partijas rajona komitejā. Pēc tam kad rajonu okupēja vācieši, viņš darbojās partizānu vienībā. Apbalvots ar medaļu «Par kaujas nopelniem».

Mūsu veiktie operatīvie pasākumi pagaidām nekādus rezultātus nav devuši.

Apgabala kriminālmeklēšanas pārvalde. Skorins.»

TREŠĀ NODAĻA

MASKAVA. AUGUSTS (turpinājums)

Lūk, kādi notikumi bija risinājušies pirms Daņilova sarunas ar šoferi Bikovu. Tāpēc šodien Ivans Aleksandro-vičs posās_ ceļā. Vispār, protams, komandējums nebija gaidāms pārāk ilgs. Viss atkarīgs no tā, cik dienas viņa grupai bus vajadzīgas, lai atklātu kārtējo slepkavību, ja atradīs Jerohina slepkavu, tad nāks uz pēdām arī tiem, kas bija ieradušies pie Ivanovska. Par to, ka abi šie noziegumi ir vienu un to pašu roku darbs, Daņilovs nešaubījās ne mirkli.

Tieši tā viņš pateica pārvaldes priekšniekam, kad kopā ar to sīki pārsprieda komandējumu. Viņi brauca ne tikai kā milicijas darbinieki. Ģenerālis Piatonovs bija atsūtījis dokumentu, kurā Daņilova grupa tika dēvēta par operatīvās meklēšanas grupu un bija stingri noteikts visiem armijas apakšvienību pārstāvjiem sniegt tai jebkura veida palīdzību. Attiecīgu rīkojumu deva arī Valsts drošības dienesta Maskavas pārvalde.

Tā nu Daņilovs atvēra seifu, ar labu vārdu pieminēdams veco Roginski. Noklausījās kurantu vienkāršo melodiju un no apakšējā nodalījuma izņēma mauzeri koka ( makstī un četras kārbas ar patronām. So ieroci, starp citu, to pašu, ar kuru kādreiz, divdesmit piektajā gadā, Sirokovs viņam bija ietriecis lodi zem sirds, Daņilovs ļ lietoja reti, tikai tad, kad devās veikt sevišķi svarīgu uzdevumu, tikai tad, kad skaidri zināja, ka būs jāstājas uguns kontaktā. Ir nu gan izdomājuši apzīmējumu. Agrāk

visos dokumentos rakstīja «sākās apšaudīšanās», «ķērās pie ieročiem», bet tagad še tev — «uguns kontakts». Cik neizteiksmīgi vārdi, gauži pelēki vārdi, kā laiks novembrī. Tiesa, Daņilovs ziņojumos stūrgalvīgi rakstīja tāpat pa vecam. Rauj jods visas šīs formas. Kāda tur starpība, kā uzrakstīts, ja vien darbā netraucē.

Daņilovs atvēra koferīti, pavisam mazu, tikai drusku lielāku nekā portfelis, un noslēpa ieroci pašā apakšā. Šorīt Nataša, ielikusi tajā divus ve|as pārus, formas blūzi, ziepes, bārdas nazi, otiņu, vārdu sakot, visu, kas vajadzīgs «pirmajai naktsguļai», pajautāja:

— Vai tu uz ilgu laiku?

— Nē, — Daņilovs mundri atbildēja, — uz dienām piecām, lielākais, desmit.

— Vai kas nopietns, Vaņa?

— Tā nē jau! Puišiem rajona centrā jāpalīdz darbu nokārtot.

— Tikai nemelo, Daņilov, tu taču to neproti. Neko tu neproti. Kā tie zagļi no tevis baidas, nevaru saprast.

— Viņi baidās nevis no manis, bet no soda.

— Pareizi gan, tu jau pats esi tā sodība, tikai mana.

Uz sliekšņa noskūpstijis sievu, Ivans Aleksandrovičs

atvadoties teica:

— Tu nebaidies, Nata, tik vien ir tā darba kā turp un atpakaļ.

— Labi jau, labi, ej. Piezvani vai atsūti telegrammu,

kad sadomāsi atgriezties.

Izgājis pa āra durvīm, Daņilovs pacēla galvu un pamanīja sievas seju logā aiz aizkara. Visu ceju līdz tramvaja pieturai viņš domāja par to, ka maz prieka tomēr sagāda sievai. Tikai dažas reizes viņi bijuši teātrī, reti gājuši ciemos pie draugiem — un ne jau tāpēc, ka viņš negribētu, gluži vienkārši detektīvam Daņilovam dienā nebija laika, viņam palika tikai naktis un arī ne visas.

Kabineta durvis pavērās, ienāca Poļesovs.

— Mēs esam gatavi, Ivan Aleksandrovič.

— Apsveicu jūs šai sakarā.

Stepans ldusuciešot raudzījās uz priekšnieku, gaidīdams, kas būs tālāk.

— Nu, ko tu stāvi?

— Gaidu.

— Vai tev pulkstenis ir?

— Ir, — Po|esovs neizpratnē atbildēja.

— Ja ir, tad paskaties, cik tas rāda.

— Divpadsmit un divdesmit piecas minūtes.

— Cik atceros, tad es pavēlēju tieši šai laikā grupai būt pie automašīnas. Vai tā nebija?

— Mēs taču jau sen tur gaidām ...

— Esi gan tu pārdrošs, Poļesov. Palūk, cik negodbijīgi runa ar priekšniecību.

— Nu ko jūs tā, Ivan Aleksandrovič, — Stepans apjuka, — kā jums kaut kas tāds varēja ienākt prātā...

— Labi, ejam. — Daņilovs pasmaidīja. — Man šodien ir tāds noskaņojums, atmaskotāja noskaņojums.

Visi jau bija sakāpuši mašīnā. Daņilovs apsēdās blakus šoferim, brīdi klusēja, tad teica:

— Braucam, Bikov.

— Vai sirēnu ieslēgt?

— Nevajag, brauksim lēnām, paskatīsimies pilsētu.

— Kas šajā ko skatīties, tajā pilsētā, — šoferis drūmi . bilda, — pilsēta kā jau pilsēta.

Pie Puškina laukuma automašīnu apturēja luksofora sarkanā uguns. Pa Gorkija ielu brauca bruņumašīnas. Kādas divpadsmit smagas, zaļām bruņām klātas mašīnas lēni virzījās uz Ohotnijrjada pusi. Beidzot pēdējā šķērsoja krustojumu un Bikovs, nospiedis gāzes pedāli, strauji izbrauca uz bulvāra. Te nebija gandrīz neviena satiksmes līdzekļa.

— Ta, — Daņilovs noteica, — es guļu. Skaidrs jums? — Viņš pagriezās pret ceļabiedriem. — Pamodiniet pie kontroles un caurlaides punkta.

Viņš ierīkojās sēdeklī ērtāk un aizvēra acis.

Bet mašīna traucās tālāk pa Maskavas ielām. Un pasažieri pa vaļējiem logiem redzēja pazīstamās ielas un namus. Daudziem bija uzkrāsotas zaļas aizsargsvītras, dzīvokļu logiem joprojām krusteniski pārlīmētas papīra strēmeles. Pie vairākām skolām un. iestādēm karājās balts karogs' ar sarkanu krustu, tajās' bija ierīkoti hospitāļi. Tuvāk nomalei ielas bija mainījušās vēl krasāk. Veikalu vitrīnas un pirmo stāvu logus sedza smilšu maisi. Tieši tādu pašu maisu krāvumi uz stūriem un krustojumos veidoja ugunspunktus. Satiksmi traucēja no sliedēm sameti-nāti prettanku aizsprosti, skvēros slējās mazkalibra zenīt-lielgabalu stobri. Arvien biežāk viņi sastapa jātnieku du-bultpatruļas, kustību regulēja nevis miliči, bet meitenes sarkanarmieša formas tērpā. Tas bija savdabīgs pilsētas aizsardzības loks. Kaut arī stāvoklis Centrālajā frontē bija nostabilizējies, vēl vairāk, gandrīz pilnīgi beigušies

ienaidnieka aviācijas uzlidojumi, pilsēta tomēr bija gatava jebkurā bridi atsist pretinieka uzbrukumu.

Maskavas strādnieku priekšpilsēta bija kļuvusi par zemessargu un iznīcinātāju bataljonu kara nometni. Līdzās darbgaldiem stāvēja pieslietas šautenes, lai pēc pirmā signāla tāpat kā pilsoņu kara gados Maskavas proletariāta pulki dotos paligā armijai. Tas nebija uz ātru roku apbruņotas zemessargu apakšvienibas. Aizsardzības pozīcijās būtu stājušies jau kaujās rūdīti, labi apmācīti cīnītāji. Tie, kas bija palikuši Maskavā, zināja par vāciešu uzbrukumu Staļingradai, zināja par kaujām dienvidos. Viņi saprata, ka kara liktenis izšķiras tur. Un ka to izšķir ne tikai sarkanarmieši, ne tikai to pulku un vienību komandieri, kas cīnās pie Staļingradas. Arī maskavieši aktīvi piedalījās tā izlemšanā. Viņi gatavoja ieročus izšķirīgajai kaujai, taisīja tankus, bruņuautomobiļus, lidmašīnas, mīnas, lādiņus, patronas, automātus. Kara otrajā gadā notika pilnīga armijas pārbruņošanās, tika krāti spēki izšķirīgajam triecienam.

Valsts galvaspilsēta bija ne tikai aizsardzības štābs. Nc tikai kara smadzenes. Ta bija kļuvusi par cietoksni, pret kuru sašķīda labākās vērmahta armijas. Maskava bija pārvērtusies par ieroču kalvi. Lozungs «Visu frontei! Visu uzvarai!» bija kļuvis par maskaviešu dzīves normu.

Pamazām aiz loga sākās gluži cita Maskava: no zaļiem priekšdārziņiein uz ielu līksmi raudzījās mazas vienstāva koka mājiņas. Arī ielas te bija savādākas, beidzās asfalts, sākās apaļakmeņu bruģis. Starp akmeņiem spraucās ārā zāle, pie šķībajiem žogiem kā pielipuši turējās soliņi. Šīs ielas bija ēnainas, tajās smaržoja pēc upes ūdens un puķēm. Te atradās tramvaju galapunkti, beidzās trolejbusu līnijas. Tālāk sākās Piemaskavas sādžas.

Uz pilsētas robežas bija nolaista KCP svītrainā barjera. Pie tās pārbaudi gaidīja vairakas automašīnas. Karavīri formas blūzēs ar zaļām zīmotnēm pārbaudīja dokumentus.

— Biedri priekšniek, — Bikovs uzsauca. — Esam pie KCP.

Daņilovs atvēra acis, palūkojas apkārt, vēl nespēdams atģisties no miega, tad iebāza roku lauka somā, lai paņemtu dokumentus. Pārbaude bija rūpīga. Leitnants, KCP priekšnieks, uzmanīgi izlasīja Caurlaides, komandējuma pavēli, pārbaudīja apliecības. Līdzās mašīnai visu laiku uzturējās divi kareivji ar automātiem. Beidzot Daņilovs neizturēja un izvilka rīkojumu, ko bija parakstījis ģenerālis Platonovs. Nav zināms, vai tas paātrināja pārbaudi, taču leitnants sāka raudzīties uz pasažieriem ar acīm redzamu cieņu. Tomēr viņš vēl iegāja posteņa iekštelpā, un pa atvērto logu varēja dzirdēt viņu runājam pa telefonu.

Pēc brīža leitnants atgriezās, atdeva Daņilovam dokumentus un militāri sveicināja. Barjera tika pacelta, mašīna izbrauca uz ceļa.

— Jā, — Bikovs dziļdomīgi ierunājās, — tā tik bija pārbaude.

— Viņiem nav ko darīt, — noburkšķēja Muravjovs, kas vispār necieta nekādu aizkavēšanos.

— Būtu nu klusējis, — Daņilovs izmeta, — jau senos laikos mēdza teikt: ja nevari pasacīt neko gudru, labāk klusē.

— Vai tad es ...

— Tieši tu. Kad operatīvais pilnvarotais Muravjovs piecos no rīta ielaužas dzīvoklī un izceļ cilvēku no gultas — kā šādu rīcību sauc?

— Es taču lietas labā.

— Viņi arī lietas labā. Vai tu domāji, ka sava prieka dēļ?

Igors jutās aizskarts, apklusa un saka meklēt papirosus. Daņilovs vēroja ceļu. Viņam reti gadījās izbraukt ārpus Maskavas. Kad bija izdevība, vēl pirms kara, viņš reizi divos gados brauca pie tēva uz Brjanskas apgabalu, šad tad — pie paziņām uz vasarnīcu Peredelkinā. Tas arī bija viss. Kā ikviens pilsētnieks, viņš dziļi izjuta dabu, taču, pavadījis divas nedēļas pie tēva mežniecībā, Ivans Alcksandrovičs sāka ilgoties pēc Maskavas. Viņam trūka ļaužu drūzmas, automobiļu taurēšanas aiz loga. Bet, atgriezies pilsētā, viņš atcerējās mežu, taciņu, kas veda lejā uz ezeru, un lielās rudens lapas, kuras šūpojās ūdenī. Tad, izbrīvējis laiku, viņš devās uz iemīļotajiem Sokoļ-ņikiem, aizklīda tālu parkā un varēja stundām, neko nedomādams, sēdēt uz soliņa un vērot rudeni.

Taču tagad viņš neievēroja gandrīz neko, izņemot tās pēdas, ko Picmaskavā bija atstājis karš. Mašīna dzinās tam pakaļ, brauca pa šīm pēdām. Un tās bija briesmīgas pēdas. Tās bija redzamas visur: uz ceļa, uz lauka, mežā. Apdeguši, ar saknēm izrauti koki, dziļas šāviņu bedres, kurām Bikovs centīgi brauca apkārt, un čaulas, daudz sarūsējušu čaulu. Daždažādas — no mazajām pistoles čaulītēm līdz prāvajām artilērijas šāviņu čaulām. Garām

aizzibēja kokos ieķēries fizelāžas atlūznis, bet ceļmalā mētājās apdedzis mašīnas karkass un vēl kāds sačokurojies dzelzs gabals, kuram kādreiz bijis savs uzdevums un forma. Taču postošais spēks bija to saliecis, ērmīgi savijis, un šobrīd neviens vairs nepateiks, kam šis .dīvainais priekšmets kalpojis.

Kad automašīna izbrauca no meža, Daņilovs uz lauka ieraudzīja sadegušu tanku karkasus. Tic bija sastinguši, nolaiduši uz bruņām plēsonīgos lielgabalu stobrus, sastinguši Uz visiem laikiem kā aizvadīto kauju pieminekļi. Briesmīgā laika briesmīgie liecinieki. Lauku vagoja ierakumi ar iebrukušām malām, uz brustvēriem ziedēja vienkāršas lauku puķes. Arī tanki līdz pusei bija ieauguši zālē. Zeme dziedēja brūces.

Bet ceļš, vīdamies zem emkas riteņiem, atklāja pasažieriem arvien jaunas ainas. Daudz ko viņi redzēja, būdami ceļā šīs dažas stundas: nodedzinātas sādžas, kas •jau atkal būvējās, gandrīz pilnīgi nopostītas nelielas pilsētiņas. Taču Daņilovs redzēja arī ko cilu. Kara ceļam bija savs īpašs pulss, sava atšķirīga dzīve.

Emkai pretī brauca mašīnas ar ievainotajiem, vilcēji vilka sakropļoto tehniku, uz vienu un otru pusi traucās motocikli un štāba bruņutransportieri. Tie apdzina karavīru kolonnas, kas bija tālu izstiepušās gar ceļmalām. Vairāk nekā stundu viņi nostāvēja pie pārbrauktuves, kamēr vilcieni veda garām tehniku, kas bija pārklāta ar brezentu. Jo Vairāk viņi attālinājās no Maskavas, jo biežāk viņus apturēja militārās patruļas. Ceļš tika apsargāts. Un ne tikai ceļš, mežā gandrīz ik pēc kilometra līdz zināmam laikam bija paslēpti zenītložmetēji un lielgabali. Arī debesis tika apsargātas. Ceļš gluži kā artērija saistīja fronti ar Maskavu. Un tas bija vajadzīgs frontei.

Pēc kilometriem četrdesmit Poļesovs, kas līdz šim nebija teicis ne vārda, piegrūda Bikovam pie muguras.

— Vai redzi, kur nogriežas zemesceļš?

— Redzu.

— Griezies nost.

— Kas tad nu? — Daņilovs atskatījās.

— Mēs taču neesam no dzelzs, Ivan Aleksandrovič, — Stepans tikpat mierīgi atbildēja.

— Labi, tikai ne uz ilgu laiku.

Mašīna nogriezās no ceļa un, nobraukusi metrus četrdesmit, apstājās. Visi izkāpa.

— Ivan Aleksandrovič! — no kaut kurienes uzsauca Belovs. — Panāciet šurp, es atradu avotiņu.

Daņilovs gāja uz to pusi, kur skanēja balss, un pēc dažiem sojiem ieraudzīja tieši no zemes aizsākamies mazu urdziņu, ūdens bija piepildījis koka mucu un plūda pāri tās malām nelielā dīķīti.

— Odens ir tīrs, — Sergejs pacēla slapjo seju, — un auksts: zobi smeldz.

Ivans Aleksandrovičs piegāja pie avotiņa, novilka blūzi un ar baudu ielaida rokas ledainajā ūdenī. Pasmēla to saujās un tīksmi iegremdēja tajā sakarsušo seju. Avota ūdenim bija savāda garša. Līdz ar ūdeni Daņilovā ieplūda svaigums, viņš dziļi sevī sajuta, kā smaržo zāle un puķes, un pat debesis, kas spoguļojās dzidrajā ūdenī. Viņš atgūlās zālē un, acis piemiedzis, vērās šajās debesīs un redzēja tur baltus, gluži kā no vates darinātus mākoņus. Te tie slīga tuvāk zemei, te atkal cēlās augšup bezgalīgajā zilgmē. Tādus mākoņus viņš bija redzējis tikai bērnībā, kad brīvdienās no pilsētas aizbrauca uz mežniecību pie tēva. Viņš atcerējās arī māti. Sniegbaltā, it kā no mākoņiem sadiegtā kleitā viņa gāja pa lauku un lēni virpināja virs galvas raibu saulessargu.

To visu viņš atcerējās, gulēdams zālē dažus desmitus metru no frontes ceļa. Atcerējās, un viņam kļuva žēl, ka bērnība tik agri beigusies. Viņu pārņēma skumjas, un ši pēkšņā, skaudrā izjūta aizmigloja acis un saldsēri sažņaudza sirdi.

— Kāds šodien datums? — viņš jautāja Belovam.

— Astotais augusts.

«Jā,» Daņilovs nodomāja, «viss ir pareizi. Šodien man paliek četrdesmit divi.»

Viņš piecēlās sēdus un sāka vilkt mugurā formas blūzi. «Četrdesmit divi, no tiem divdesmit četri aizvadīti drošības orgānos. Tā nu tas ir, brāl.»

Viņš vēlreiz palūkojās debesīs, bet tās jau bija kļuvušas pavisam parastas. Ivans Aleksandrovičs sakārtoja siksnu un devās uz automašīnu. Ar rokām pašķīris krūmus, viņš iznāca uz ceļa un neizpratnē apstājās. Zemē līdzās mašīnai bija paklāta vaskadrāna. Parasta puķaina vaskadrāna, kādu mēdz klāt uz virtuves galda. Uz tās bija papīra lapas un uz tām — biezās šķēlēs sagriezta žāvēta desa, notīrīta, sīpoliem apbārstīta siļķe, atvērtas konservu kārbas. Katliņā bija redzami kartupeļi.

— Ko tad tas nozīmē? — Daņilovs izbrīnījās. — Kam par godu šis bankets?

Puiši klusēja, tikai Bikovs, kā vienmēr, drūmā balsi sacīja:

— Mums ir liels nolikums, biedri priekšniek, var teikt, taisni izcils notikums.

Viņš ierausās mašīnā un izcēla divas konjaka pudeles. Daņilovs klusēja, viņš visu saprata. Puiši speciāli bija nogriezušies no šosejas un Serjoža Belovs tišām pasaucis viņu sānis. Un viņam kļuva viegli un labi. Viņš gribēja pateikt kaut ko bargu, lai noslēptu mulsumu, bet galu galā neko nepateica, tikai atmeta ar roku un apsēdās.

Visi nometās zemē, tika saliets konjaks.

— Ivan Aleksandrovič, — Igors pacēla krūzi, — mūsu dārgais Ivan Aleksandrovič, mēs gribam iedzert uz jūsu veselību.

— Vēlam jums laimi, — Bikovs noducināja.

— Ilgu mūžu, — Stepans piebilda.

Tikai Serjoža klusēja, skatīdamies uz priekšnieku mī-lestibas pilnām acīm.

Konjaks kā uguns ielija dzīslās, un uzreiz ap sirdi kļuva priecīgi. Daņilovs pavērās savos puišos ar mazliet valgu skatienu.

— Uzkodiet. — Viņš pasmaidīja. — Ņemiet sviestu vairāk, citādi vēlāk būs jādzird, ka es komandējumā esmu organizējis iedzeršanu.

— Ek jūs, — Belovs gandrīz iekliedzās, ■— kur tad dāvanai

— Nudien, — Muravjovs iebelza sev pa pieri, — aizmirsām.

Viņš sadabūja čemodānu un izņēma no tā gaišu ādas maksti.

— Tas, Ivan Aleksandrovič, ir no mums.

Daņilovs paņēma maksti, attaisīja to un izvilka oksidētu valteru.

— Pielādēts, — Belovs brīdināja, — šauj sevišķi trāpīgi. Pats to piešāvu.

Pie pistoles spala bija piestiprināta sudraba plāksnīte ar uzrakstu: «I. A. Daņilovam no darba biedriem 8. 08. 1942. g.» Daņilovs atāķēja siksnu, noņēma veco, daudz pieredzējušo nagana maksti. 2ēl bija šķirties no ierastā ieroča. Sis nagans taču viņam bija nokalpojis gandrīz desmit gadus. Tomēr viņš uzlika maksti ar jauno pistoli, jo saprata, ka tā sagādās prieku saviem puišiem.

— Nu, Bikov, ielej vēl pa vienai, — Ivans Aleksandro-vičs pastiepa krūzi, — iedzersim ceļakāju. Ziniet ko, mani mīļie, — Daņilovs paskalināja konjaku, vērīgi aplūkodams brūngano šķidrumu, — paldies jums par uzmanību, par dāvanu, es jau nojaušu, no kurienes tā nākusi, un tāpēc tā man ir divkārt dārga.

Viņš brīdi klusēja, tad pārlaida visiem skatienu.

— Maz mums ir svētku, pareizāk sakot, to nav nemaz. Bet nekas, izturēsim. Es nezinu, kad mēs tos sagaidīsim. Zinu tikai, ka šie svētki jau ir ceļā un to vārds ir Uzvara. Vai mēs līdz tai nodzīvosim? Katrā ziņā pacentīsimies. Bet tagad pieminēsim Vaņu Sarapovu, mūsu dārgo biedru...

Daņilovs uz brīdi iegrima domās, tad vienā paņēmienā iztukšoja krūzi.

— Tā ja. Tie, kas paliks dzīvi, mūsu svētkos pieminēs kritušos. Bet tagad beigsim. Laiks doties ceļā. Otru pudeli noglabājiet. Kad atradīsim, ko vajag, — tad atzīmēsim.

Un atkal automašīna traucās pa Piemaskavu. Atkal pasažieri vēroja kara atstātās pēdas. Laiku pa laikam viņus apturēja patruļas un pārbaudīja dokumentus. Vairāk nekā stundu viņi nonīka pie tilta, kur gluži jauniņš jaunākais leitnants, pārceltuves priekšnieks, pūlējās nodibināt kārtību. Viņš kliedza smalkā balsī, kas brīžam aizlūza; ik mirkli kārtoja brilles un ķēra ar roku pie maksts. Taču neviens viņu neklausīja. Šoferi jau allaž bijuši nekauņas. Bet frontes tuvumā ar viņiem vispār nevarēja tikt nekādā galā. Ar kaut kādu sesto prātu viņi bija uztvēruši leitnanta nevarību un tagad darīja, ko gribēja. Uz tilta nepārtraukti skanēja automobiļu signāli, riteņu dārdoņa, rupjas lamas.

Daņilovs pa mašīnas logu to visu nosodoši vēroja. «Ko viņi dara,» viņš domāja, «it kā tīšuprāt cenšas izveidot korķi, bet ja nu sākas uzlidojums? Dīvaini gan: dažu mašīnu kabīnēs sēž komandieri, bet neviens no tiem neiejaucas.»

Ivans Aleksandrovičs izkāpa no mašīnas. Aiz muguras noklaudzēja durvis, operatīvie darbinieki viiram sekoja. Viņi lēni gāja gar mašīnu kolonnu, un šoferi izbrīnā skatījās uz četriem milicijas komandieriem. Spraukdamies starp pusotrtonnīgo automašīnu un zisu radiatoriem un bortiem, Daņilovs beidzot sasniedza tilta vidu. Viņš uzreiz saprata, kas par vainu. Pusotrtonnīgā mašīna, līdz augšai piekrauta ar kastēm, bija sadūrusies ar citas mašīnas piekabi. Daņilovs vēlreiz domās izlamāja pārceltuves priekšnieku, kas bija pieļāvis divvirzienu satiksmi uz tilta.

Bet jaunākais leitnants rosījās līdzās cilvēkam ar tehniķa intendanta zīmotnēm un dūšīgam šoferim saņurcītā, eļļainā formas blūzē. Skanēja neķītras lamas, pēc ķildnieku uzbudinātajām sejām Ivans Aleksandroviēs noprata, ka nav tālu līdz kautiņam.

— Tūlīt izbeidziet, — gandrīz nepaceldams balsi, viņš pavēlēja, — tehniķi intendant, pie manis!

— Kas tu tāds esi? — viņam uzsauca šoferis. — Ej tu... — Šoferis aprāvās, ieraudzījis rombu uz zīmotnēm un ordeni virs formas blūzes kabatas.

— Ko jūs teicāt? — mazliet stiepdams vārdus, Daņilovs noprasīja. — Tūliņ atkārtojiet!

Blakus šoferim iznira Poļesovs, cieši saņēma to aiz rokas un pagrieza pret sevi,

— Atņemiet viņam dokHmentus. Vai man būs ilgi jūs jāgaida, tehniķi intendant?

— Es, biedri...

Acīmredzot viņš nekā nespēja noteikt Daņilova dienesta pakāpi un drošības labad uzrunāja militāri:

— Esmu šeit, biedri brigādes komandieri.

— Vai jums ir cilvēki?

— Tieši tā.

— Lai nekavējoties dabū nost no tilta mašīnas. Murav-jov, skriešus uz tilta viņu galu, apturēt satiksmi.

Pēc piecpadsmit minūtēm mašīnu gūzma sakustējās. Ieslēgušas atpakaļgaitu, tās lēni brauca nost no tilta. Sadauzīto piekabi tehniķa intendanta kravas automašīna izvilka pretējā krastā. Nez no kurienes uzradās satiksmes regulētāji un iēņēma posteņus abos tilta galos. Bikovs, izmantodams savas tiesības, piebrauca emku tieši klāt Daņi-lovam. Tas viss aizņēma ne vairāk kā pusstundu.

— Nu redziet, kārtība mājā.-— Daņilovs atvēra durvis. — Bet jūs, jaunāko leitnant, — viņš pagriezās pret pārceltuves priekšnieku, — mācieties komandēt vai ari ejiet dienēt saimniecības vadā. Skaidrs?

— Tieši tā, biedri brigādes komandieri.

— Šofera dokumentus nosūtiet attiecīgajai instancei.

r

Poļesov, nodod tos jaunākajam leitnantam. — Pielicis loku pie cepures, Daņilovs iekāpa mašīnā.

Rajona centru viņi sasniedza mijkrēslī. Vēlreiz uzrādīja dokumentus un, uzzinājuši, kur atrodas IeTK. rajona nodaļa, tūliņ devās uz turieni.

CETURTĀ NODAĻA

AUGUSTS. RAJONA CENTRS

— Šeit mēs jūs izvietosim. — Rajona milicijas nodaļas priekšnieks Pļctņovs pagrūda vārtiņus.

Kokiem un krūmiem aizaugušā dārziņā slēpās mazs namiņš ar diviem logiem.

— Neskatieties, ka tas tik mazs. Toties izdevīgā vietā. Mašīnu atstājiet pagalmā zem nojumes. Kaimiņu mājā atrodas iznīcinātāju bataljona vads. Ar to ir telefona sakari. Naktī sargs stāv postenī, tā ka pieskatīs arī jūs. Operācijas laikā varat ņemt palīgā iznīcinātājus.

«Velna puika,» Daņilovs nodomāja, «visu paredzējis.» Viņš ar simpātijām paskatījās uz šo nelielo, rosīgo cilvēku.

— Ir arī otra izeja. Tur žogā ir vārtiņi, kas ved uz šķērsielu. Pareizāk sakot, uz klajumu. Pirms kara tur bija šķērsiela.

— Vai pilsēta stipri cietusi? — Poļesovs painteresējās.

— Stāsta, ka ne. Es jau neesmu šejienietis. Kad vāciešus padzina, partizānu nodaļa, kuru vadīja partijas rajona komitejas sekretārs, aizgāja uz rietumiem sevišķā uzdevumā. Bet milicijas priekšnieks atgriezās pilsētā. Tikai netika līdz galam. Viņu atrada nomalē, pie ūdens sūknētavas, nogalinātu. Domājam, ka vācieši. Viņu te sākumā bija daudz. Bēga tā, ka paši savas karaspēka daļas pazaudēja. Es strādāju Balašihā par priekšnieka vietnieku. Tad nu mani atsūtīja uz šejieni. Nu, iekārtojieties, iekārtojieties.

Kad viņi piegāja pie lieveņa, Pļetņovs uz brīdi saņēma Daņilovu aiz elkoņa.

— Es tur liku uzklāt galdu. Tēju un vēl šo to. Tā ka paēdiet vakariņas, atpūtieties.

— Un jūs?

— Nevaru, mēs ar kriminālmeklēšanas nodaļas priekšnieku stacijā rīkojam operāciju.

— Vai kas nopietns?

— Nē. Sikinni vien. Spekulanti.

— Labu veiksmi!

— Tpū, tpū, nenoskaud! — Pļetņovs cieši paspieda roku un devās uz vārtiņiem. — Jā, vēl kas, — viņš no tumsas pavēstīja, — es izsaucu milicijas nodaļas pilnvaroto, rit astoņos viņš būs klāt kā nagla ...

— Paldies.

Mājas priekšnamiņā oda pēc vērmelēm un vēl kāda auga, kura nosaukumu Daņilovs nekā nespēja atcerēties. Ivans Aleksandrovičs iegāja mazā, tīri izbalsinātā istabiņā. Uz galda dega petrolejas lampa ar zaļu abažūru. Gaisma bija maiga un mājīga.

«Laba istaba,» Daņilovs nodomāja un vēlreiz klusībā pateicās Pļetņovam par gādību. Komandējumos ir ļoti svarīgi, kā un kur iznāk apmesties.

Uz galda atradās patvāris ar karstu ūdeni.

— Vai tēju dzersiet? — Belovs jautāja.

— Labprāt. — Daņilovs piesēdās pie galda.

Kamēr salēja tēju, sagrieza maizi un atvēra konservu kārbu, Daņilovs prātoja, kas būtu darāms rītu. Ar ko jātiekas, kurp jāaizbrauc. Saruna pie galda nevedās, visi bija noguruši. Tikko beidza ēst, tā sāka taisīties pie miera.

Ivans Aleksandrovičs apsēdās gultā, nočīkstēja atsperes, bet nebija viņš vēl paguvis novilkt formas blūzi, kad iezvanījās telefons.

— Daņilovs.

— Biedri Daņilov, Ivan Aicksandrovie, — klausulē ieguldzējās sulīgs bass, — tevi traucē Valsts drošības dienesta leitnants Orlovs, rajona nodaļas priekšnieks. Man Viktors Kuzmičs lika tevi tūliņ iepazīstināt ar lietas būtību, tā ka gribi vai ne, bet pavēle ir jāizpilda. Gaidu.

— Bet kā lai atrod tavu kantori? — Daņilovs jautāja, pielāgodamies sarunu biedra draudzīgi familiārajai manierei.

— Jāmeklē nebūs. Izej tik uz ielas, tur tevi gaida mani cilvēki. Caps — ciet un pie manis uz tuptūzi. — Orlovs skaļi iesmējās. — Gaidu.

Daņilovs nolika klausuli. Ir gan malacis tas Koroļovs, visu paredzējis. Rīt no rīta viņš varēs doties uz rajona milicijas nodaļu, jau precīzi zinot operatīvo situāciju, kas izveidojusies līdz šodienai.

Ivans Aleksandrovičs piegāja pie lampas un nogrieza zemāk degli.

— Kas tur ir? ... Jūs, biedri priekšniek? — miegainā balsī teica Belovs, pasliedamies uz elkoņa.

— Guli, guli. — Daņilovs, cenzdamies netrokšņot, izgāja priekšnamā. Tur drusku pastāvēja, lai acis aprod ar tumsu, tad atvēra āra durvis.

Viņš nekad nebija redzējis tik daudz zvaigžņu. Likās, ka tās speciāli iedegtas tieši šonakt. Spokaina mēnessgaisma apspīdēja pagalmu, mašīnu, žogu. Iemīdītais kājceliņš sudrabaini vizmoja mēness staros, un Daņilovs sāka pa to iet. Taču nebija vēl paspēris ne pāris soju, kad aiz muguras atskanēja klusa balss:

— Stāt!

Viņš pagriezās, pa vaļējo mašīnas logu ārā rēgojās mēnessgaismā blāvi mirdzošs nagana stobrs,

— Tas esmu es, Bikov.

Emkas durvis atvērās, un šoferis īgni jautāja: — Kur brauksim?

— Nekur.

•— Un ko tad jūs?

— Es darīšanās.

— Nedodat miera ne sev, ne citiem, — Bikovs sāka ņurdēt,

■— Kāpēc tu neesi istabā?

— Man tā pierasts.

Daņilovs attaisīja vārtiņus. Iela bija tumša un tukša. Viņš palūkojās apkārt, pūlēdamies nedzīvajā gaismā saskatīt Orlova cilvēkus. Neviena neredzēja. Un tomēr uz ielas kāds bija, Daņilovs to juta.

— Kur jāiet? — viņš klusumam jautāja.

Un viņam atbildēja:

1— Uz priekšu, lūdzu. — Blakus iznira cilvēks formas tērpā — dienesta pakāpju nozīmes Daņilovs nevarēja saskatīt — un sāka iet viņam līdzās. Viņi šķērsoja tukšo tirgus laukumu un iegriezās šķērsielā.

— Šeit.

Tā bija zema vienstāva māja, būvēta no izturīgiem ķieģeļiem. Tādas agrāk cēla tirgoņi un ierīkoja veikalus.

— Kas te bija pirms revolūcijas? — Daņilovs jautāja pavadonim.

— Te dzīvoja otrās ģildes tirgonis Kozmins. Bet tagad mitināmies mēs.

— Un vācu laikā?

— Komandantūra.

Viņi iegāja pustumšā gaitenī, kura galā blāvoja spul-dzīto. Dežurants pie ieejas klusēdams militāri sveicināja, laikam jau bija brīdināts, tad viņi izgāja cauri gaitenim un nekļuva nelielā pieņemamā istabā. Pie telefona galdiņiem dežurēja samiegojies Valsts drošības dienesta seržants. Viņš negribīgi piecēlās un sakārtoja formas blūzi, acīmredzot rombs bija atstājis savu maģisko iespaidu. Atvērās durvis, un Daņiiovs iegāja kabinetā.

No galds viņam preiī nāca viduklī tievs, bet plecīgs komandieris, mazās Ūsiņas viņu darīja kādam līdzīgu, tikai, kam, — Daņiiovs nekādi nevarēja atcerēties.

— Tad re, kāds tu esi. — Oriovs pasmaidīja, atsegdams sniegbaltus zobus. — Man Koroļovs stāstīja, bet es tevi iedomājos jaunāku. Nu sēdies, sēdies. Tēju gribi?

— Labi stipru, tu taču mani no miega iztraucēji.

— Nekas, — Oriovs iesmējās, — gan vēl izgulēsies. Man bija pavēlēts, tikko ieradīsies, tā tūlīt... Bet pavēle mums ir liimms... It īpaši, ja to devis majors Koroļovs.

— Kapteinis ...

— Kādreiz bija gan, bet šodien jau ir majors un nodaļas priekšnieks. Tādas tās lietiņas. Ar ko sāksim?

— Iepazīstini ar pilsētu un rajonu.

— Nu tad skaties. — Oriovs atsedza pilsētas karti pie sienas. — Rajona centrs karā gandrīz nav cietis. Var teikt, ka to ieņēma bez kaujas, fronte aizvirzījās garām drusku vairāk pa kreisi. Tāpēc mūsu pilsēta visā visumā palikusi neskarta, vācieši gan to bija mīnējuši, bet pa-grīdnieki sprādzienu novērsa. Nu, re, skaties. Šeit, — Oriovs ar zīmuli parādīja uz kartes, — izvietotas iznīcinātāju bataljona apakšvienības. Te ir divi hospitāļi. Viens armijas aizmugures hospitālis, bet otrs pārsūtīšanas hospitālis. Visā pilsētā izvietotas frontes aizmugures daļas. Autoremonta, bruņutanku, artilērijas darbnīcas. Nu, protams, apgādes darbinieki, saimniecības vads. Stacijā ir uztura punkts. Kas tad vēi? Šeit, nomaiē, atrodas robežsargi. Bet šeit, — leitnants norādīja uz kādu punktu, — šeit labāk bez vajadzības nelīst. Nu, protams, ja radīsies nepieciešamība, es palīdzēšu.

— Skaidrs. Kāds ir operatīvais stāvoklis?

— Sarežģīts. Daudz darba pa mūsu līniju.

— Konkrēti, ja nav noslēpums?

— Ir diversantu grupas. Darbojas kādas divas radiostacijas. Ber pagaidām galā tiekam.

— Un kā ir rajonā?

— Atjaunojam kolhozus. Grūti, protams. Vīriešu nav, tehnikas nav, taču ražas novākšana rit pilnā sparā. Kā vien varam, palīdzam frontei.

— I\o tu domā par slepkavību?

Orlovs brīdi klusēja, klaudzinādams ar zīmuli pa galdu.

— Sarežģīts gadījums. Tu jau, protams, zini, ka četrdesmit pirmā gada ziemā tika nogalināts milicijas priekšnieks?

— Jā, Pļelņovs man stāstīja.

— Toreiz ekspertīzi neizdarīja, par lodi neinteresējās. Es to lodi redzēju. Viņš arī bija nogalināts ar naganu. Vācieši pilsētā ilgi nepalika, taču «jauno kārtību» tik un tā ieviesa. Bija, protams, viņiem arī rokaspuiši. Birģermeistars — kaut kāds Kravcovs, bijušais rajona komunālās saimniecības nodaļas inženieris. Policijas priekšnieks bija iebraucējs, uzvārdā Mūzika, vārdā Broņislavs, un viņa jaunākais brālis, «šnelikomandas» komandieris.

— Kas tad tā tāda? — cenzdamies neizrādīt satraukumu, Daņilovs jautāja.

— Nu, «schnell» vāciski nozīmē «ātri». Viņi, daudz negudrodami, šāva nost, sila, kaut kas līdzīgs «zonder-komandai», tikai sastāvēja no krieviem.

— Kā sauca otru brāli?

— Staņislavs.

— Un kur viņi ir tagad?

— Kur lai šie būtu, aizlaidušies vāciešiem līdzi,

— Esi pārliecināts?

— Simtprocentīgi.

— Vai tev ir viņu fotogrāfijas?

— Protams.

— Bet viņus pašus esi kādreiz redzējis?

— Nē, es taču esmu jauns darbinieks, mani iecēla tūliņ pēc pilsētas atbrīvošanas.

— Tad sadabū fotogrāfiju.

— Tūliņ likšu atnest lietu. — Orlovs izgāja pieņemamā istabā un pēc minūtēm desmit atgriezās ar plānu mapīti.

— Nrcm skaties.

Daņilovs atvēra lietu, uz kuras bija iespiests «Glabāt mūžīgi», un, ieraudzījis vāka iekšpusē pielīmētu aploksni, izņēma no tās fotogrāfiju. Viņš uzreiz pazina to, kurš tika atrasts nogalināts Grohoļska šķērsielā un kuram mugurā bija militarizētās apsardzes formas tērps. Tikai attēlā šis cilvēks smaidīja, gaišie mali, vēja sajaukti, krita uz pieres, un viņš izskatījās pēc gauži parasta jauna puiša, kas mazliet iedzēris uz svētkiem un apsēdies, lai nofotografētos. Otrs likās vecāks, un viņa seja ar drūmī-gajām acīm liecināja par nopietnību un piesardzību.

— Sis te, — Orlovs norādīja uz vecāko, — ir policijas priekšnieks, bet šis ...

— Sis, — Daņilovs attaisīja planšeti un izņēma fotogrāfiju, kurā bija redzama notikuma vieta, — šis ir nelaiķis.

— Kā tu zini? — Orlovs pat saspringa.

■— Sai sakarā jau mēs esam ieradušies.

— Skaidrs. Tātad bijušais vāciešu līdzskrējējs pārvērties par parastu kriminālnoziedznieku?

— Var teikt arī tā. Ko tu domā par Jerohina noslepkavošanu?

— Domāju, ka to pastrādājuši šie riebekļi.

— Kurš no viņiem?

Orlovs apklusa, nenoteikti pagrozīja gaisā roku.

— Pēc mūsu datiem, saproties, kaut kur rajonā slēpjas Kravcovs, viņš ir vairākkārt redzēts, bet noķert viņu pagaidām nav izdevies. Tas pirmkārt. No sarunām ar vecajiem padomju aparāta darbiniekiem esmu noskaidrojis, ka Kraveovam ar Jerohinu bijuši personiski rēķini jau pirms kara.

— Kādi?

— Nu tā. Jerohins kā rajona komitejas darbinieks bijis pilsētas saimniecības kurators un vairākas reizes uzstājies pret Kravcovu. Otrkārt. Viņš ievietojis vietējā avīzē «Ļeņina Ceļš» rakstu. Es to lasīju. Uzrakstīts principiāli. Pēc tam Kravcovs no amata tika atcelts un norīkots par vienkāršu inženieri.

— Nu, es domāju ...

— Tu labāk nedomā, — Orlovs dusmīgi atteica, — kas te ko domāt? Kravcovs ir draņķis un vāciešu sulainis. Varbūt viņi ar Muziķu ari Maskavā uzdarbojušies. Nu, kustamies tālāk.

Daņilovs

Pie darba ķērās tūliņ pēc brokastīm. Tieši astoņos Daņilovs ieradās pie kriminālmeklēšanas nodaļas priekšnieka. Priekšnieks, jau padzīvojis neliela auguma vīrs ar diviem ķieģelīšiem uz zīmotnēm, ieraudzījis cilvēkus, kas atbraukuši no Maskavas, turklāt vēl ar tik augstām

dienesta pakāpēm, acīm redzami samulsa. Viņš nervozi cilāja papīrus uz galda, ik pa brīdim uzmezdams skatienu Daņilovam.

Ivatis Aleksandrovičs, sapratis, kā viņš jūtas, nolēma sākt uzreiz, bez aplinkiem.

— Vispārīgos vilcienos ar stāvokli esam iepazinušies, biedri Somov. Es palūgšu izstāstīt mums visu sīkāk.

— Nu tad tā, — Somovs noklepojās, — par Jerohina noslepkavošanu jums ir zināms.

DaņUovs tikai pamāja ar galvu.

■— Aizbraucām mēs uz to vietu — un nekā. Nekādu pēdu. Būtu jel bijis suns. Bet nav. Apgabala pārvalde sola...

— Par to vēlāk. Kurš pirmais atrada nogalināto?

— Pilnvarotais, vecākais milicis Jefimovs.

— Kur viņš ir?

— Gaida dcžūrtelpā.

— Paaiciniet šurp.

— Tūliņ. — Priekšnieks pagrieza telefona rokturi. — Kas tur ir? Pasaki Jefimovam, lai uzkāpj pie manis. Tūliņ būs. — Viņš nolika klausuli. — Es ari te esmu nesen. Līdz tam strādāju Noginskā.

Istabā ienāca brašs gara auguma milicis.

— Biedri priekšniek, pēc jūsu pavēles. ..

— Sēdies, sēdies, Jefitnov, — Somovs gurdi pamāja ar roku, — pastāsti biedriem, kā tu atradi Jerohinu.

Jefimovs apsēdās. Viņš izturējās ļoti oficiāli. Stāstīt nesāka uzreiz, bet drusku apdomājās.

— Es braucu uz Gluhovku «..

— Uz kurieni? — Daņilovs pārtrauca.

— Mums te ir tāda sādža — Gluhovka, tur atrodas kolhoza valde. Es braucu uz turieni ar zirgu. Pēkšņi skatos — uz ceļa mētājas tāds kā divritenis. Es viņu uzreiz pazinu.

— Ko tad? — Daņilovs Jautāja.

— Tak divriteni, biedri priekšniek, tas ir pārlieku zīmīgs ...

— Precīzāk, lūdzu.

— Sito divriteni Jerohins dabūja kā trofeju, turpat viņa dzīvoklī vācietis bija atstājis, tad nu viņš to lietoja, tikai pārkrāsoja, bet dzeltenā krāsā, citu nevarēja atrast.

— Skaidrs.

— Nu un pēc tam ieraudzīju viņu pašu. Gluži kā atpūsties būtu atkritis, galva zālē, asiņu daudz nemanīja.

Nu, cs, protams, izrāvu naganu un metos uz birzi, bet tur neviena nebija ...

— Kāpēc tieši uz birzi?

— Cik es saprotu, biedri priekšniek, tad Jerohins nogalināts sakarā ar vecām partizānu būšanām. Te mums ir viens nelietis, slēpjas kaut kur.

— Nu par to vēlāk. Aizbrauksim uz notikuma vietu.

...Tagad te nekas vairs neliecināja, ka pirms trim

dienām tieši šajā vietā nogalināts cilvēks. Daņilovs jau daudz ko zināja par Jcrohinu. Orlovs viņam bija pastāstījis, ka Jerohins vienībā komandējis operatīvo grupu, kaujās izcēlies ar drosmi, ticis apbalvots. Pilsētas atbrīvošanas laikā viņš ievainots un pēc iznākšanas no hospitāļa demobilizēts galīgi. Pats lūdzis, lai viņu ieceļ par kolhoza priekšsēdētāju. Neba jau vieglas dzīves tīkodams. Gājis kā īsts boļševiks uz pašu grūtāko darba iecirkni. Izmeklēšanā noskaidrots: Jerohins ticis izsaukts uz partijas rajona komiteju. Viņš sēdies un braucis. Un, lūk, kas noticis pēc tam...

Ceļu klāja mīksta putekļu kārta. Likās, it kā tas būtu nobērts ar brūnganiem miltiem.

— Lūk, šeit, — milicis teica, — te viņš gulēja.

— Paldies, es sapratu. — Daņilovs vērīgi palūkojās apkārt. Ierocis Jerohinam bija, viņš vienmēr nēsāja sev līdzi pistoli. To viņš nebija pat izņēmis. Ja nelaiķis būtu manījis briesmas, viņš būtu vismaz maksti atpogājis. Tātad Jerohinu varējis nogalināt vai nu viņam labi pazīstams cilvēks, kas nerada aizdomas, vai arī šauts no slēpņa. Ja slepkava būtu Jerohinu pazinis, tas būtu šāvis no neliela attāluma, bet ekspertīze rādīja, ka lode nolidojusi lielu atstatumu. Tātad kāds Jerohinu gaidījis šeit, ceļa sazarojumā. Daņilovs vēlreiz paraudzījās visapkārt. Bet ja nu viņam vajadzētu slepus nošaut cilvēku? Jau šī doma vien viņam likās drausmīga. Nu bet tomēr — kā viņš tad rīkotos? Kā sagūstīt Jerohinu — to viņš zināja ļoti labi, bet kā nogalināt? Laikam vislabāk būtu izšaut no šiem krūmiem. Tie ir vistuvāk pie ceļa, biezi, tajos cilvēku grūti pamanīt.

Daņilovs pārlēca pāri grāvim un piegāja pie krūmiem. Viss pareizi. Labāku vietu nemaz nevar atrast, viņš pietupēs un uzmanīgi pašķīra zarus. Lazdas auga visapkārt sīkai noriņai. Tieši no šejienes noziedznieks šāvis. Tepat tas arī gaidījis Jerohinu. Zāle bija nomīdīta, tuvākie zari

nobrāzti un aplauzīti. Ivans Alcksandrovičs nogūlās un uzreiz ieraudzīja zemē iespraustu mazu balstiņu, viņš izņēma valteru un novietoja tā stobru žāklitē. Kā tad, ka šauts no šejienes, turklāt slepkava bijis ierīkojies ar ērtībām. Daņilovs notupās uz ceļgaliem un sāka centimetru pēc centimetra apskatīt zemi. Slepkava bijis drusku mazāks par viņu, gulējis ilgi, re, kur palikušas pēdas no zābaku purniem. Ierikojies ērtāk, meklējis, kur atbalstīties. Gulējis, nepacietībā kuļādams kājas. Nez cik ilgi viņš gaidījis Jerohinu? Daņilovs atkal nogūlās un pačamdījās pa zāli. Tā, tā. Un te vēl. Ilgi gaidījisi trīs papirosus izsmēķējis. Un arī bijis uztraucies, protams. Vai nu bez tā. Kas gan viņu brīdinājis, ka Jerohins pošas uz rajonu? Kas? Tagad pieturas punkts ir. Jāiztaujā ļaudis kolhozā. Jāiztausta visi. Visi līdz pēdējam.

Belovs

Viņam Daņilovs bija uzdevis izlūkot birzi, kas auga līdzās ceļam. Sergejs lēni gāja, vērīgi pētīdams zemi. Atmiņā atausa Kūpera Pēddzinis. Tam šī zāle droši vien būtu daudz ko pavēstījusi. Bet viņam tā bija kā grāmata svešā valodā. Tiesa, gadījās pa kādam siksnas gabalam, pa pussatrunējušai lupatai. Kara pabiras, kas allaž paliek pāri pēc kaujām. Taču tas viss jau kļuvis par vēsturi. Bet viņam, jaunakajam operatīvajam pilnvarotajam Bc-lovam, vajadzīgas kādas svaigas pēdas. Vajadzīgas kā ēst, taisni vai jāraud. Sākumā viņš tās nepamanīja. Sīs pēdas. Gandrīz vai uzkāpa tām virsū. Augstajā zālē bija nomests tāšu groziņš, tam līdzās izbirušas sēnes.

Sergejs sastinga, vērīgi aplūkodams atradumu. Pat viņa ne visai lielā pieredze vedināja uz domām, ka šajos bada laikos cilvēks tāpat vien nepametīs pilnu grozu ar sēnēm. Tātad viņu kāds izbiedējis un viņš ne tikai aizbēdzis, bet arī baidījies atgriezties, lai paņemtu grozu.

Iebrikšķējās krūmi, viņam tuvojās Muravjovs un Jeli-movs.

— Vai kaut ko atradāt? — milicis jautāja.

— Re. — Sergejs norādīja uz grozu.

— Tā. — Jefimovs noslīga ceļos un sāka pārcilāt sēnes. — Vai zināt, tās vēl ir svaigas, — viņš pacēla galvu, — ne vecākas par trim dienām.

— Kā jūs to noteicāt? — Muravjovs neticīgi jautāja.

— Jūs esat pilsētas cilvēks, jums grūti saprast, bet es esmu audzis laukos. Pēc tārpiem, atvainojiet par izteicienu, rau, skatieties. — Milicis aizlauza cepurīti.

t

Daņilovs

Viņš kā saimnieks apsēdās pie rajona kriminālmeklē-šanas nodaļas priekšnieka galda un pārlaida skatienu klātesošajiem.

— Nu tad tā. Kas mums šobrīd zināms? Pirmām kārtām mēs zinām to, ka Jerohinu nogalinājis viņam nepazīstams cilvēks. Tas viņam uzglūnējis, gaidījis apmēram stundu, varbūt drusku ilgāk. Par to liecina trīs papirosu «Belomorkanal» gali ar raksturīga sakodiena pēdām. Nepazīstamais šāvis ar naganu, tas arī zināms. Viņa augums ir apmēram 176—178 centimetri. Tālāk — slepkavu kāds ir brīdinājis, ka Jerohins brauks uz rajona komiteju. So versiju pārbaudīs Poļesovs, nu un, protams, Jefi-movs viņam palīdzēs. Ir atrasts no tāsīm pīts groziņš. Biedram Jefimovam šai sakarā ir ziņojums.

— Kas nu tas par ziņojumu. — Pilnvarotais mulsi noklepojās. — Es domāju, ka sēnēs gājis kāds no tuvējām sādžām, tas ir, no Gluhovkas vai Darjinas. Gluhovkā dzīvo vecaistēvs Zahars Petrovičs Rogovs. Tā sakot, tautas daijamata meistars, viņš tos grozus pin.

— Cik gadu ir tam meistaram? — Igors izsmējīgi pajautāja.

— Tā ap astoņdesmit.

— Es domāju, ka viņu drīzāk varētu iztaujāt par dzimtbūšanas atcelšanu.

— Par to jau nu katrā ziņā. — Jefimova balsī ieskanējās nosodījums. — Viņš, protams, par carisko režīmu var daudz ko pastāstīt, jo atmiņa viņam laba.

— Tieši tu, Muravjov, arī nodarbosies ar Rogovu. — Daņilovs piecēlās. — Laiku velti netērēsim, sāksim tūliņ pat.

Poļesovs

Vispirms viņš ieraudzīja krāšņu skursteņus. Parastus skursteņus, kādus bija redzējis simtiem reižu. Bet šie te likās pavisam citādi nekā agrāk redzētie. Tie bija kaili un neaizsargāti, melni nokvēpuši. Tie stāvēja kā nelīdzenā ierindā, taču pat tagad turpināja to darbu, kas

licm bija jādara. Gandrīz virs katra skursteņa vijas bieza dūmu strūkliņa.

— Nodedzināja fašists Gluhovku, — Jefimovs nopūtās, — bet kas tā bija par sādžu. Radioreproduktors katrā mājā, elektriskā gaisma līdz pusnaktij, labākais klubs rajonā.

Jo tuvāk nāca Gluhovka, jo vairāk dūrās acīs postījumu pēdas. Sevišķi viņus pārsteidza kāda māja. Trīs sienas stāvēja veselas, bet ceturtās sienas un jumta nebija. Un tieši šīs sienas, aplīmētas ar priecīgi sārtām, puķainām tapetēm, lika vēl skaudrāk izjust briesmīgo nelaimi, kas pavisam nesen bija piemeklējusi sādžu. Un tomēr tā dzīvoja, šī sādža, kas bija pacēlusies no drupām un gruvešiem. Sādžas nomalē Pojesovs un Murav-jovs redzēja zemnīcas, izraktas blakus krāsnīm, redzēja tikko apēvelētus baļķus, nokrautus pagalmā, redzēja sakņu dārzu kvadrātus.

Gluhovka dzīvoja. Laukumā kaut ko nesaprotamu dudināja reproduktors, piestiprināts augstā stabā, tam blakus slējās baraka, virs kuras durvīm karājās sarkanais karogs.

— Kolhoza valde un ciema padome, — Jefimovs teica.

Ielās nebija gandrīz neviena cilvēka. Visi esot uz lauka,

novācot ražu, paskaidroja milicis.

— Darīsim tā, — Stepans ierosināja, —- jūs ar Mu-ravjovu ejiet pie tā sava vecātēva, bet es iegriezīšos valdē.

Stepans pagrūda durvis, un tās iečīkstējās kā neieziesti rati. Saliecies viņš iespraucās šaurā, tumšā vējtverī, taustīdamies atrada otru durvju rokturi. Tās bija aizslēgtas. Ar grūtībām apgriezies, Poļesovs iznāca ārā.

Bija jau gandrīz divi, un nežēlīgi svelmēja saule. Stepans atpogāja formas blūzes apkaklīti, noņēma cepuri. Ko gan lai tagad dara? Jāsēž un jāgaida. Bet ej nu sazini, kad parādīsies kolhoza vadība. Turklāt milicis bija teicis, ka visi esot uz lauka. Iet uz turieni? Var jau, protams. Tikai jāzina, uz kuru malu. Lauks taču, paskat, cik liels. Tā jau līdz pat tumsai var nomētāties.

Stepans vēlreiz paraudzījās apkārt. Tur, kur agrāk atradās Gluhovkas sādža, tagad pletās tuksnesīgs klajums. Pa laukumu gāja vientuļš suns, apstājās, paskatījās uz nepazīstamo cilvēku, it kā domādams, viņš atmetīs tam kādu kumosu vai ne, un, acīmredzot sapratis, ka neko prātīgu nesagaidīs, gāja tālāk.

Ir nu gan situācija. Velti viņš atlaida pilnvaroto. Jefi-movs noteikti būtu viņam palīdzējis atrast vajadzīgos cilvēkus. Stepans vēlreiz palūkojās apkārt un pēkšņi atjēdza, ka ir pēdīgais muļķis. Skursteņi taču dūmo, tātad kāds kurina krāsnis. Viņš klusībā pasmējās par savu pilnīgo bezpalīdzību, ko bija sajutis, tiklīdz šķērsoja pilsētas robežu, un sāka iet uz tuvākā skursteņa pusi.

Pirmajam pagalmam žoga nebija, taču gādīgas rokas jau bija uzslējušas vārtus. Tie stāvēja kā atgādinājums, ka te kādreiz dzīvojuši labi, stipri, kārtību mīloši saimnieki. Stepans nolēma ieiet tieši pa vārtiem, it kā apliecinot cieņu šo māju iemītniekiem, gluži kā iesaistoties ar tiem vienā spēlē. Viņš pagrūda vārtiņus, ar patiku juzdams, cik viegli, bez čīkstoņas tie padodas, un viņam sāka likties, ka šais mājās noteikti dzīvo visnotaļ godājami ļaudis.

Viņš vēl nebija paguvis ieiet, kad gar apdegušās krāsns stūri izlēca milzīgs, pinkains suns. Bez riešanas, klusēdams tas sāka tuvoties Stepanam. Tā izskats nevēstīja neko labu. Poļesovs pazina šādu suņu raksturu. Tie klusēdami parādās un tāpat klusēdami metas cilvēkam virsū.

«Ir nu gan jauki,» viņš nodomāja, pa acu galam vērodams pretinieku, «vai tiešām man būs uz to jāšauj.»

Tad Stepans ieraudzīja pie vārtiem pieslietu vabu, ieroci, kas šādā situācijā labi noder. Viņš to paņēma un droši devās pretī sunim.

— Ko tad tu, biedri karavīr? — viņam uzsauca kāda balss.

No zemnīcas izlīda vecīte netīrā zaļā vatenī.

— Es te, māt... — Stepans nepaspēja pabeigt teikumu. Suns lēca, un viņš izvairījies iegrūda tam rīklē vabu.

— Atpakaļ, nešpetni, vācies prom! — vecā iekliedzās, paķērusi vicu.

Suns ierāva asti un rūkdams atstāja cīņas lauku.

*— Pieklīdenis, — vecīte kā atvainodamās teica, — mēs jau gribējām padzīt, bet ar savējiem viņš ir gauži mīlīgs. Turpretī svešus, it īpaši karavīrus, briesmīgi neieredz. Tu piedod, dēliņ.

— Nekas, nekas, māt. Es ienācu pajautāt, kur tagad varētu jauno priekšsēdētāju atrast.

— Vai Klaudiju, vai? Tā jau mana meita. Cik ta nu ir pulkstenis?

— Pāri diviem.

— Are, viņa tūlitās būs klāt. Ej pagalmā, pagaidi.

— Un ja nu jūsu suns vēlēsies turpināt iepazīšanos ar mani? — Stepans pasmaidīja.

— Ej vien, ej. Es viņu tūlitās piesiešu.

Stepans nosēdās uz baļķa un aizsmēķēja. Karstums pieņēmās. Saule šķita apstājusies pašā zenītā. Likās, ka visa dzīvā radība ir pamirusi, tikai sienāži turpināja savu nebeidzamo sasaukšanos. Vecā nerādījās. Stepanam ļoti gribējās dzert, un viņš sevi domās izlamāja par to, ka nebija pajautājis, kā saimnieci sauc. Nevar taču kliegt pāri visam pagalmam: «Ei, māt, atnes padzerties!» Bet meklēt viņu nebija visai droši. Otrreiz tikties ar šo pieklīdušo radījumu viņš negribēja. Poļesovs vispār necieta suņus. Sācies tas bija tālajās bezpajumtnieka bērnības dienās. Sibīrijā, kur viņš puikas gados klaiņoja pa sādžām, katru sētu sargāja milzīgs, nikns vilku suns. Kas tikai viss viņam to dēļ nebija ja izcieš — baigi atcerēties. Un kopš tiem baikiern viņš suņus necieta. Nekādus. Neatkarīgi no sugas, lieluma un uzdevuma, kam tie paredzēti. Ja nu vienīgi meklēšanas dienesta suņus kā nenovēršamu piedevu savam darbam, un arī tad, braucot kopā mašīnā, centās nosēsties pēc iespējas tālāk no tiem.

Aiz krūmiem, ar kuriem bija pieaudzis pagalms, varēja redzēt uz ātru roku sasistu šķūnīti, no turienes nāca pazīstamas skaņas, kāds strādāja ar ēveli. Klausīdamies, cik lēni švīkst koks, kā ķeras ēveles zobs, Stepans saprata, ka ar to darbojas vājš un nemākulīgs cilvēks.

Viņš vēlreiz piesardzīgi palūkojās apkārt. Velna suns! Un devās uz šķūnīti. Dēļu veidojums, kas atklājās skatienam, nepavisam neatgādināja šķūni. Tā bija tikai nojume, zem kuras atradās raupji darināts ēvelsols. Vecā izveicīgi, kaut arī lēni strādāja ar ēveli.

— Saimniec, — Stepans piegāja un noglauda dēli, — tas nav sieviešu darbs, dodiet, es palīdzēšu.

— Tagad, biedri karavīr, visi ir mūsējie, sievu, darbi. Puisieši tak frontē, tad nu mēs .,.

— Nu tad izmantojiet puisieti, kad tas jums pie rokas gadījies. — Poļesovs iesmējās un sāka vilkt nost formas blūzi.

— Paldies tev, dēliņ, es iešu tikām pusdienas palūkošu, drīz Klaudija pārnāks.

Stepans ērti nostiprināja dēli, ar nagu pārbaudīja zobu. Nekas, strādāt var. Viņš noslaucīja sasvīdušās plaukstas un paņēma ēveli. Zvīks — atlēca pirmā dzeltenīgā skaida

un saliecās skaistā gredzenā. 2viks — un uzreiz spēcīgi iesmaržojās pēc sveķiem un koka, pa dēli naigi slīdēja ēveles zobs, atsegdams brūnganas svēdras un tumšus zaru aplīšus. Stepans strādāja ritmiski. Ek, cik sen viņš nebija darījis šo darbu. Bijušais depo kalējs pirms dažiem gadiem bija uzvilcis milicijas formas tērpu, bet rokas joprojām ilgojās pēc darba, lūdzās to. Sajuzdams, ka mazliet smeldz no darba atradušie muskuļi, Stepans nodomāja, ka labi būtu pēc kara izstāties no dienesta un atkal iet uz depo. Bet sen iegūtā iemaņa vadīja roku, un ēvele slīdēja gludi un ātri.

Viņš nejuta ne karstumu, ne mitro sporta kreklu, kas lipa pie muguras. Viņu bija pilnīgi aizrāvis sen aizmirstais jaunrades process, vienīgais, kas sagādā cilvēkam prieku.

— Kur tad tu, māmiņ, tādu darbinieku atradi? — Viņš izdzirda aiz muguras skanīgu sievietes balsi.

Stepans pagriezās, ar plaukstas virspusi slaucīdams nosvīdušo seju. Gara, slaida sieviete saules izbalinātā sarafānā, smaidā atsegusi baltos zobus, sniedza viņam roku. Viņš ieraudzīja platas, gaišas acis, kas iedegušajā sejā likās sevišķi lielas, un matus, kuri laistījās bronzas krāsā un bija saņemti smagā mezglā uz pakauša.

— Nu, es te tā, — viņš paspieda izstiepto roku, — drusciņ palīdzēju jūsu māmuļai.

— Paldies. Tikai papriekšu izstāstiet, kur tādi palīgi rodas.

Stepans atpogāja blūzes krūškabatu un izņēma apliecību. Sieviete to vērīgi izlasīja.

— Tātad no Maskavas.

— No turienes, Klaudija ...

— Mihailovna.

— Nu re, esam iepazinušies. Par dievam tīkamiem darbiem jūs man varētu iedot ūdeni, ko nomazgāties.

— Iesim, es uzliešu.

Ledainais akas ūdens apsvilināja darbā sakarsušos plecus. Stepans nomazgājās līdz jostas vietai, cieši norīvējās ar rupjo dvieli un uzvilka blūzi. Viņš ar patiku ievēroja, ka sieviete godbijīgi uzlūko ordeni un ķieģelīšus uz zīmotnēm.

— Es pie jums, Klaudija Mihailovna, esmu ieradies darīšanās.

— Ir nu gan man liktenis, — viņa atkal pasmaidīja, — tik stalts vīrietis — un darīšanās.

— Tāda ir dzīve, Klaudija Mihailovna, — Stepans atbildēja, bet klusībā nodomāja, ka labi būtu atbraukt pie viņas tāpat vien, bez īpašas vajadzības, palīdzēt uzcelt māju, zivis pamakšķerēt, bet vakaros ar šo te Klaudiju staigāt pa zāļu smaržas pilnu lauku, apskaut viņas vingros, siltos plecus.

— Vai jūs, Stepan Andrejevič, pie mums esat atbraucis sakarā ar slepkavību?

— Jā, Klaudija Mihailovna. Gribu jums pajautāt: kā Jerohins uzzināja, ka viņš izsaukts uz rajona centru?

— Ļoti vienkārši. Es biju valdes ēkā. Es taču esmu gan priekšsēdētāja vietniece, gan agronome, gan partor-d/.e. Piezvanīja pa telefonu Aņikuškins, organizāciju nodaļas vadītājs, un lūdza pateikt, ka Jerohinu izsauc. Tas arī viss.

— Nu labi. Piezvanīja, pateica, bet ko jūs darījāt?

— Es tūliņ gāju pie Jerohina un pastāstīju viņam. Viņš sāka posties, izstūma ārā divriteni un aizbrauca,

— Taisnā ceļā uz rajonu?

— Nē, mēs abi valdē vēl kādas divas stundas meklējām dokumentus. Pēc tam gan viņš aizbrauca.

— Kas vēl zināja par izsaukumu?

— Neviens. Cilvēki bija uz lauka.

— Neviens pats neienāca valdes ēkā?

Klaudija padomāja, tad noliedzoši pakratīja galvu.

— Nē, neviens.

— Jā ... — Stepans iegrima domās.

Viss it kā sakrita. Slepkava bija gaidījis Jerohinu apmēram stundu. Tātad viņš ticis brīdināts uzreiz un... Pagl Nu, protams, viņš nācis no rajona centra. Noteikti no tās puses. Citādi taču būtu nošāvis priekšsēdētāju tūliņ, tikko tas bija izbraucis no sādžās, mežā.

— Paldies, Klaudija Mihailovna. — Stepans piecēlās un nopurināja pie biksēm pieķērušos skaidiņu. — Paldies, es tad nu iešu.

— Kur tad jūs tā, Stepan Andrejevič? Tas nekur neder. No mūsu kolhoza ciemiņi ar tukšu vēderu neiet prom. Ņemiet par labu ...

Stepans paraudzījās uz viņu un gluži vai nogrima viņas milzīgajās acīs. Nē, tik vienkārši viņš nevarēja no viņas aiziet.

— Nu, iesim pie galda. — Sieviete pasmaidīja.

— Iesim.

Muravjovs

Jā, tas ir gan vecaistēvs. īsts vecainis. Neko teikt, astoņdesmit gadu. Bet būs laikam stiprāks par viņu, Igoru. Paskat, kāda iedegusi ķepa, dzīslas kā mazas virvītes savijušās. Ar tādiem pirkstiem jau pieckapeiku var saliekt.

Vecais sēdēja pie galda, mezdams pretī viltīgus mirkļus, it kā jautātu: kāpēc esat ieradušies, dārgie pilsoņi?

— Ko tu, Jefimov, esi atnācis? Kas tā tev par tādu vajadzību pie manis? Un jauno cilvēku ari atvedis. Laikam jau tuptūzi gribat mani iesēdināt, dārgie biedri miliči?

— Esi nu gan tu jokupēteris. — Milicis apsēdās uz sola.

— Nu tad kāpēc? Kādās darīšanās vai ciemos?

— Vari uzskatīt, ka ciemos.

— Ja ciemos, tad ej pie skapīša un paņem spicglāzī-tes. Es tūdaliņ.

Vecais izgāja priekšiņā. Igors vērīgi apskatīja māju. Pareizāk sakot, nevis māju, bet gan uz ātru roku ap krāsni uztaisītu istabu.

— Kāpēc spieglāzītes?

— Kandžu dzersim, — Jefimovs atbildēja, likdams uz galda glāzītes.

— Ko tu runā, tādā karstumā, darbā ...

— Citādi saruna neiznāks, es šito vectēvu varen labi pazīstu, viņa raksturu esmu izpētījis sīkāk nekā Kriminālkodeksu. Interesants večuks. Starp citu, partizānu sakarnieks.

Priekšnamā norībēja spainis, ienāca saimnieks ar lit-rīgo metāla blašķi.

— Nu, biedri miliči, apsēdieties.

Viņš ātri salēja glāzītēs iedzelteno šķidrumu, kas asi oda pēc fūzela.

— Ar dievpalīgu. — Saimnieks iegāza degvīnu kaut kur bārdā.

«Tas tik ir ko vērts,» Igors nodomāja, «šito veci,» un arī savējo izdzēra vienā rāvienā.

Kandža pretīgi garšoja pēc petrolejas, bija silta un ļoti stipra. Uzkožamo, kas nomāktu šo garšu, nebija. Muravjovs sadabūja papirosus. Aizsmēķēja.

— Nu, biedri miliči, — saimnieks viltīgi piemiedza acis, — kāda pēc manis vajadzība?

— Vai tu, Kuzmič, — Jefimovs jautāja, — starp citiem groziem savējo vari pazīt?

— Kā ta nu ne. Ļoti vienkārši. Kad pinu dibeniņu, es visādā ziņā lieku krustā. Bet kas tev dajas gar maniem groziem, ko?

— Atradām vienu, tā kā būtu tavs.

— Kurš tad, šis te, vai?

— Tas pats.

— Ir gan mans, to es pavisam nesen uztaisīju.

— Un kam, neatceries?

— Kā nu ne, Videņejeviem no Darjinas. Redzi, rokturis ar vācu zilo stiepli aptīts, to viņu Vitjka izdarījis.

— Vai viņiem liela ģimene?

— Vai Videņejeviem? Nē. Puišelis Vitjka, vedekla un vecā pati. Kam tev viņi vajadzīgi?

— Darīšana mums ir pie viņiem, Kuzmič, steidzama, neatliekama darīšana.

Pie valdes viņus gaidīja Poļesovs.

— Nu, kā tev veicās? — viņš jautāja.

— Šķiet, ka atradām. Un tev?

— Nekā.

— Ej un ziņo.

— Ejam.

Viņi atkal ar grūtībām iespraucās priekšnamiņā un no-I ļuva nelielā valdes istabā. Stcpans piegāja pie sienas, kur karājās telefons, un pagrieza tā rokturi. Klausulē bija dzirdams troksnis, tāli sprakšķi. Beidzot sievietes balss atbildēja: «Pilsēta,» — Stcpans nosauca rajona milicijas nodaļas numuru un lūdza savienot ar Daņilovu. Viņi abi ar Igoru pēc kārtas, lietodami norunātos izteicienus, ziņoja par rezultātiem.

— Darjinā es pats ieradīšos pēc stundas, — Daņilovs teica.

Stepans uzkāra klausuli un paskatījās uz Igoru.

— Līdz Darjinai tālu?

•— Jāpajautā Jefimovam.

Igors izliecās pa logu un pasauca klāt milici.

— Jefimov, vai līdz Darjinai tālu?

Milicis padomājis atteica:

— Ja pa mežu taisnā virzienā — minūtes divdesmit, bet pa ceļu — vairāk nekā stunda ...

Viņi vēl nebija tikuši līdz Gluhovkas robežai, kad viņus panāca pusotrtonnīgā automašīna, kas bija pārtaisīta par autobusu.

— Mūsējā, — Jefimovs nopriecājās, -- rajona nodaļas mašīna.

Automobilis nobremzēja. No kabīnes galvu izbāza jauns, gaišmatains puisis.

— Vai tālu iedams, Jefimov?

— Uz Darjinu. Tu mūs varēji aizraut, Kopitin. Man līdzi ir biedri no Maskavas, bet kājām šitādā karstumā var sviedros iztecēt.

— Kāpiet iekšā.

Jā, diena sākās labi. Viņi bija atraduši groza īpašnieci, tagad atkal autobuss gadījās. Igors cieši ticēja, ka arī Darjinā viņus gaida veiksme.

Kopitins izsēdināja viņus sādžas nomalē, un mašīna, briesmīgi rībēdama, pazuda putekļu mākonī. Darjina atšķirībā no Gluhovkas nemaz nebija cietusi. Mājas stāvēja tā, kā tām jāstāv. Karš bija pažēlojis šo sādžu. Likās, tas nemaz nav skāris šīs vietas.

— N-jā, — Muravjovs teica, — man rodas iespaids, ka esam nokļuvuši paradīzē.

— Kaut kas līdzīgs, — Jefimovs atsaucās, — labākā sādža manā iecirknī. Redzat to māju ar šīfera jumtu? Tur dzīvo Vidcņejevi. Jūs ejiet uz turieni, bet es iegriezīšos pie iznīcinātāju bataljona puišiem, sādžā to ir divi, kaut ko pusdienām sadabūšu, citādi aiz izsalkuma vairs spēka nav.

— Tas ir prātīgi, — Igors nopriecājās, — vakars klāt, bet mēs tukšiem vēderiem.

Stepans klusēja. Viņš bija paēdis pusdienas pie priekšsēdētājas, bet tagad viņam nez kāpēc likās neērti par to ieminēties.

— Iesim pie Videņejeviem, parunāsim ar vecomāti.

Viņi šķīrās uz sādžas putekļainās ielas. Karstums palēnām mazinājās, smaržoja pēc augiem un upes. Pie Vi-deņejevu mājas Stepans apstājās un ieklausījās. Šķita, ka suņu nav, un viņi atvēra vārtiņus.

— Ejam.

Uz lieveņa sēdēja baltmatains puika un ar vācu durkli drāza stibu. Viņš pacēla acis uz ienācējiem, joprojām tikpat sirdīgi drāzdams prāvo lazdas stibu.

— Vai tu esi Vitjka? — Igors jautāja.

— Vitjka, — zēns atbildēja.

•— Nu tad sveicināts.

— Sveiki, tēvocīši. Vai jūs no milicijas?

*— Pareizi.

— Bet kāpēc pie mums?

— Re, jūsu grozu mežā atradām, — Igors padeva Vitjkam ķoci, — nolēmām atnest.

— Ai, nudien mūsējais. Vecāmāte to pazaudēja.

— Kur tad viņa pati?

— Pie kaimiņa aizgāja, drīz būs atpakaļ. Pagaidiet. Vai tas jums ir parabellums, tēvocīt? Jā? Man tādi bija divi, bet tēvocis Jetimovs atņēma.

— Kur tad tu tos dabūji?

— Tādus jau pavasari daudz uz lauka atrada. Ari na-ganus un automātus. Vācieši bija pametuši. — Vitjka piecēlās un sāka vākt kopā skaidas. — Es iešu pēc piena, bet jūs pagaidiet vecomāti, viņa drīz būs.

Pagalma stūrī aiz avenājiem (taisni neticami, ka tādi vēl kaut kur ir) bija nokrauti baļķi ar satrupējušu mizu.

— Iesim uzsmēķēsim, — Stepar.s teica, — diena pārāk smaga, nevar vairs kājās nostāvēt.

Viņi piesēdās ur. aizsmēķēja.

— Saproti, Igor, — Stepans dziļi ievilka dūmu, papiross iesprikstējās, — kaut kas jocīgs. Iznāk, ka par Jero-hina braucienu uz rajona centru neviens nav zinājis.

— Vai tā nu ir, ka neviens?

— Zināja tikai partordze, viņa ir arī Jerohina vietniece.

— Tu taču zini. — Igors ierīkojās ērtāk un izstiepa kājas. — Tu taču zini, — viņš atkārtoja, — ka tādā situācijā nevienam nevar ticēt.

— Ko tu runā? — Stepans pārsteigts paskatījās uz Muravjovu. — Tu kā tāds bērns, gluži otrādi — vajag ticēt, tikai, protams, visu nepieciešams pārbaudīt. Taču te ir cits gadījums ...

Kaut kur attālāk uz sādžas ielas atskanēja motocikla rūkoņa.

— Klau, — Igors nosmīnēja, — vecāmāte Videņejeva brauc.

Bet motora troksnis nāca tuvāk un tuvāk, līdz apklusa

pie mājas.

— Paskat vien, — Stepans iesmējās, — nudien būs vecāmāte atbraukusi.

Viņš paskatījās caur krūmiem. Pie vārtiem stāvēja armijas motocikls. Pie stūres, uz ceļiem nolicis automātu, sēdēja karavīrs bez laiviņas, no blakusvāģa, pogādams vaļā maksti, kāpa ārā komandieris, viņa zīmotnes Stepans nevarēja saskatīt. Taču karavīra pozā, kad tas lūko-

jās uz māju, un komandiera kustībās Poļesovs pēkšņi nojauta vēl neapzinātas briesmas. Komandieris jau tuvojās vārtiem.

— Igor! — Pojesovs uzsauca un izrāva pistoli.

Muravjovs uzreiz visu saprata. Viņš ātri pārvietojās

tuvāk mājai, atstādams sauli aiz muguras. Karavīrs jau bija piegājis pie lieveņa un uzlicis kāju uz pirmā pakāpiena.

— Rokas, — Igors klusi pavēlēja, — rokas augšai

Komandieris sarāvās un drusku pagriezās, roka negribīgi noslīdēja no maksts.

— Kas noticis?

—• Kas jūs esat? — Igors uzmanīgi vēroja nepazīstamo.

— Esmu komandanta palīgs, mums paziņoja, ka šai mājā slēpjoties dezertieris. — Komandieris pagriezās ar seju pret Igoru. — Kas jums atļāvis...

— Par to vēlāk. Dokumentus.

— Lūdzu, — vecākais leitnants slinki teica un iebāza roku galifē bikšu kabatā.

Un šai mirklī Igors saprata, ka tur viņam ir otra pistole. Vecākais leitnants strauji izrāva roku, un arī Igors krizdams izšāva. Abi šāvieni atskanēja kā viens. Tiem atbildēja gara automāta kārta, un ierēcās motocikla motors.

Vecākais leitnants gulēja, smagās parabelluma lodes atsviests pie sienas, skatiens bija sastindzis, no mutes kaktiņa uz formas blūzes tecēja tieva asins strūkliņa. Tas viss Igora acu priekšā pazibēja ātri kā kinokadrā.

«Gatavs.» Viņš saprata un metās uz vārtiem.

Stepans, uzlicis nagana stobru uz saliekta elkoņa, tēmēja uz motociklistu, kas traucās prom pa ielu. Arī Muravjovs pacēla pistoli, mērķēdams platajā, salīkušajā mugurā...

Motociklam ceļu aizšķērsoja Jelimovs un divi iznīcinātāji ar šautenēm. Motociklists grieza mašīnu uz ceļa malu, cenzdamies nokļūt uz tīruma. Atskanēja dobjš šautenes blīkšķis. Virs motocikla gaisā uzšāvās zilgans uguns mutulis. Vadītājs, ko sprādziens bija izsviedis no sēdekļa, ērmoti izplestām rokām, liesmu apņemts, nolidoja dažus metrus un iekrita zālē.

Kad Igors un Poļesovs pieskrēja pie sprādziena vietas, Jelimovs jau bija apdzēsis motociklista apģērbu. Muravjovs ieraudzīja sadegušus matus, melnu, apogļojušos seju un aizgriezās.

— Dzīvs, — Jefimovs pacēla galvu, — elpo. Iznīcinātājs šāva uz riepu, bet trāpīja benzīna tvertnē.

Sādžās nomalē putekļu mākonī parādījās eirika. Tur brauca Daņilovs.

Daņilovs

— Tā, — viņš, palūkojies apkārt, teica, — ziloņu uzbrukums pie Termopīlām. Dzīvs? — Viņš pamāja uz motociklista pusi.

— Vēl ir.

— Tūliņ mašīnā. Pojesovs brauks līdzi. Uz pilsētu, uz slimnīcu. Pēc tam atpakaļ. Tūliņ. Videņejeva dzīva?

— Viss kārtībā, — Igors atbildēja, — tur, pagalmā, vēl viens guļ.

— Iemācījušies šaut. — Daņilovs nolamājās. — Man nav vajadzīgi līķi, bet liecinieki.

— Situācija taču ...

— Nojaušu. Jauno mašīnīti gribējās drīzāk izmēģināt.

— Ivan Aleksandrovič...

— Jau četrdesmit divus gadus esmu Ivans Aleksan-drovičs, bet jēgas nekādas. Ved.

Viņi piegāja pie Videņcjevu mājas. Žogmalē, piespiedusi sev klāt Vitjku, stāvēja vecīte. Viņa ar šausmām pavērās Daņilovā.

Večiņa klusēja, tikai vēl ciešāk spieda sev klāt mazdēlu. Daņilovs iegāja pagalmā, ilgi aplūkoja nogalināto, it kā cenzdamies atcerēties, kur redzējis šo seju. Nē, tas gluži vienkārši līdzinājās visiem citiem miroņiem. Bet tos Ivans Aleksandrovičs sava mūžā daudz bija redzējis. Nāve padara visus cilvēkus līdzīgus. Seja kļūst zilgana, saasinās vaibsti.

— Pārmeklēt, — viņš pievērsās Belovarn, — tikai uzmanīgi, pēc tam mašīnā un uz pilsētu. Kur saimniece?

— Tepat ir. — Muravjovs pamāja uz vecenītes pusi.

— Tā. — Daņilovs piegāja pie Videņejevas. — Kā jus sauc? Ahā. Bet mani Ivans Aleksandrovičs. Sis cilvēks,— viņš parādīja uz nogalināto, — gribēja jūs nošaut.

— Par ko ta mani?

— Sā te groziņa dēļ.

— Nezinu, neko neesmu redzējusi. — Videņejeva sāka mest krustus.

— Pagaidiet, Anna Fjodorovna, pagaidiet. Ja jūs neteiksiet, ko redzējāt meža tajā dienā, kad tika nogalināts

Jerotiir.s, tad es nevaru galvot ne par jūsu, ne jūsu tuvi* nieku dzīvību.

— Paskat tikai. Tu esi milicijā. Tu esi padomju vara. Nu tad aizstāvi mani. Vācietis ņirgājās, tagad atkal savēji« ...

— Pagaidiet, jūs tikai pasakiet — par ko viņš ar jums runāja? — gurdi, kā negribēdams jautāja Daņilovs.

— Kas man ar asinssūcējiem ko runāt? Ar to blēžu dzimumu. — Vecā nospļāvās. — Viņš pagāja garām, bet es biju noslēpusies krūmos.

•— Pareizi, jūs viņu nepazināt,

— Es! Es viņa pretīgo purnu visu mūžu atcerēšos. Viņš vācu laikā pilsētā bija birģermeistars.

— Nu redzat, nu, kā atradām kopīgu valodu. Tūliņ jūs .1 liecību pierakstīs, un tas ir viss. Igor! — Daņilovs pasauca.

— Ivan Aleksandrovič, paskatieties. — Belovs padeva Daņilovam nogalinātā cilvēka komandiera grāmatiņu.

Daņilovs to paņēma un atvēra: uzvārds — Ivanovskis, vārds — Sergejs, tēva vārds — Dmitrijevičs, dienesta pakāpe — vecākais leitnants.

Kā tad īsti tas viss bija risinājies? Viss, sākot ar viņu ierašanos un beidzot ar apšaudīšanos Darjiņā? Pārāk ātri. Taisni nedabiski ātri. Radās iespaids, ka viņiem kāds būtu speciāli sekojis. Daņilovam pat kļuva neomulīgi. Likās, ka šis «kāds» patlaban no tumšās ielas raugās atvērtajā logā. Nē, izslēgts. Taču fakts paliek fakts. Par Jerohina braucienu uz pilsētu uzzināja un par veco Videņejevu arī. Informācija tika saņemta drīz. Divi noziedznieki aizbrauca armijas motociklu, ko tūļa sakarnieks bija atstājis uz ielas. Vai tiešām vainīgais būtu Kravcovs? Bet, lai vadītu grupu, viņam jāslēpjas pilsētā. Taču tas nav loģiski. Rajonā labi zināms cilvēks nevar slēpties tur, kur viņu katrs pazīst. Nē, nevar. Bet tieši viņš taču ir redzēts slepkavības vietā. Pag, pag, atcerēsimies Videņejevas liecību.

«Es izdzirdu šāvienu, ļoti izbijos un nogūlos zemē, un šai brīdī man garām paskrēja cilvēks, kurā es pazinu bijušo rajona izpildkomitejas darbinieku, kas pēc tam bija vācu birģermeistars.»

Uz Muravjova jautājumu, cik ilgs laiks pagāja starp šo tikšanos un šāvienu, Videņejeva atbildēja, ka minūtes

divas. Nesanāk, no slēpņa līdz birzmalai ātrā solī ir minūtes piecpadsmit, ko iet. Tātad uz Jerohinu nav šāvis Kravcovs. Viņš bijis notikuma vietā, bet šāvis cits.

Pie nogalinātā «vecākā leitnanta» atrada Ivanovska TT pistoli un arī tā dokumentus. Turklāt kabatā viņam bija Manlihera sistēmas pistole. Acīmredzot arī viņš nav šāvis uz Jerohinu. Tātad ir kāds trešais. Tas slēpjas pilsētā, tas nogalinājis Jerohinu, un tas, bez šaubām, vada bandu. Tagad jāatrod Kravcovs. Ar viņu noticis kaut kas nesaprotams. Paskatīsimies, galvenais tagad ir Kravcovs. Ārsts teica, ka «motociklists» esot ļoti smagā stāvoklī, un apsolīja darīt visu, kas viņa spēkos. Bet kad ievainotais varēs sākt liecināt un vai vispār to darīs? Nē, jāmeklē Kravcovs. Pilsētā taču dzīvo viņa sieva. Kur tad viņas adrese? Ahā, tepat ir: Pirmā Maija ielā divdesmit seši. Puiši guļ, varbūt paņemt kādu līdzi? Nav vērts modināt. Paņemšu Bikovu.

Priekšnamā atskanēja soļfc Daņilovs iededza lukturi.

— Kas tur ir?

— Es, biedri priekšniek. — Ienāca Bikovs, miegdams acis pret spožo gaismas staru. — Jums no Maskavas telegramma.

«Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes operatīvās grupas priekšniekam. Steidzami.

Daņilovam

Speciālziņojums

Sā gada 4. augustā Muštakova nodaļas darbinieki Ti-šinkas tirgus rajonā pamanīja Vladimiru Grigorjeviču Susteru, citā vārdā — Volodju Gomeļski. Operatīvā pilnvarotā Larina kļūdas dēļ meklējamais pazuda no redzesloka. Pēc mūsu datiem, V. G. Susters bieži parādās tirgu un tam tuvākajās šķērsielās, kur spekulē ar dārglietām. Lieku priekšā ar Sustera lietu nodarboties paralēli operatīvajiem pasākumiem rajona centrā, šai nolūkā komandēt uz Maskavu vienu no jūsu grupas darbiniekiem.

Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks.»

Daņilovs un Kravcova

— Jūs ielaužaties pie manis naktī, un mani neviens nevar aizstāvēt. Esmu palikusi ārpus likuma. Visu mūžu

esmu mācījusi bērniem pilsonības likumus, skaidrojusi viņiem Padomju Konstitūciju, bet tagad es esmu ārpus likuma. Sabiedrības likumi uz mani neattiecas.

— Es atnācu pie jums naktī, pārkāpdams tiesiskās normas. Man vispār nevajadzēja nākt.

— Kāpēc tad jūs nācāt?

— Tāpēc, lai nebūtu jūs jāizsauc uz rajona nodaļu. Tāpēc, lai neviens nedabūtu zināt par mūsu sarunu.

— Ko jums vajag?

— Kur ir jūsu vīrs?

— Nezinu.

— Jūs melojat. Mānīdama mani, jūs pati nostādāt sevi ārpus likuma.

— Es nezinu.

— Jūs mācāt Konstitūciju un pārkāpjat tās pamattēzi — slēpjat sabiedrības ienaidnieku.

— Viņš nav ienaidnieks.

— Kravcovs kalpoja pie vāciešiem par birģermeistaru. Vai tā nebija?

— Viņš pildīja rajona komitejas uzdevumu.

— Ļoti iespējams. Bet kāpēc tad viņš jau gandrīz gadu slēpjas mežā vai sazin kur vēl citur?

— Viņš pildīja rajona komitejas uzdevumu...

— Es jau to dzirdēju, bet kāpēc tad par to neviens neko nezina?!

— Viņš izglāba pilsētu no uzspridzināšanas, viņš.,.

— Tās ir emocijas, bet man vajadzīgi fakti.

— Viņu ievainoja budži, viņš ir karojis ar baltsomiem.

— Tā ir pagātne.

— Jums nav tiesību tā runāt ar mani.

— Ir gan. Man tās devusi tā pati Konstitūcija.

— Viņš pildīja uzdevumu ...

— Paklausieties, ko teikšu. Jūsu vīru pirms kara izslēdza no partijas.

— Viņš man teica, ka viņu esot uzņēmusi atpakaļ pagrīdes rajona komiteja.

— Fakti?

— Pie mums okupācijas laikā bija Vasiļjevs.

— Rajona komitejas sekretārs?

— Jā.

— Viņš to teica?

— Jā.'

— Fakti, kur ir fakti?

— Vienība aizgāja, cs nezinu, kāpēc viņi nepaziņoja par vīru.

— Kas zināja par viņa sakariem ar vienību?

— IcTK priekšnieks un Vasiļjevs.

— Jūsu vīrs tiek turēts aizdomās Jerohina noslepkavošanā.

— Tas nevar būt!

— Viss var būt, it īpaši patlaban. Kāpēc viņš slēpjas?

— Viņš baidās, jūs taču pats zināt, no kā viņš var baidīties.

— Es zinu. Bet cs zinu arī to, ka godīgam cilvēkam nav vajadzības slēpties: patiesība vienmēr atradīs ce|u. Un iegaumējiet, ja viņš ir boļševiks, pareizāk sakot — ja atkal par tādu ir kļuvis, tad viņam nav vajadzības slēpties. Es aizeju un lūdzu viņam pateikt: ja viņš ir boļševiks, tad viņš pats mani atradīs. Atradis un visu izstāstīs.

Poļesovs

Ārsts izgāja. Viņi palika trijatā: «motociklists», viscaur marles saitēs ievīstīts, līdzīgs lupatu lellei, medicīnas māsa un viņš. Palātas logs bija vaļā, tāpēc dega zilā spuldzīte. Tās gaismā sevišķi krasi izcēlās apsaitētā galva.

Pēc operācijas, kad ķirurgs Daņilovam apsolīja, ka «motociklists» dzīvos, Ivans Aleksandrovičs pavēlēja Po-ļesovam palikt šeit. Pirmkārt, aizturētā drošības labad, otrkārt, cerēdams, ka murgos ievainotais pateiks kaut ko izmeklēšanai svarīgu. Palātā bija kluss, tikai ievainotais smagi, ar lielām pūlēm vilka elpu. Likās, ka tur darbojas veca, nodeldēta tvaikmašīna. Stepans to pat varēja iztēloties: tekošas caurules, izdilusi tvaika vācele, nolietoti cilindri. Tieši tāda viņiem bija kādreiz tehnikumā. Ar to praktizējās vairākas paaudzes nākamo ritošā sastāva remonta speciālistu.

Un pēkšņi viņš atskārta, ka nedomā par aizturēto kā par cilvēku un ka citā situācijā šis salīdzinājums ar tvaikmašīnu viņam nekad nebūtu nācis prātā. Viņam nebija žēl «motociklista», viņš domāja tikai par to, kā izdabūt no tā liecību. Un pats nobrīnījās par šādu savu nežēlību un vienaldzību. Pat mēģināja šo vīru iedomāties viņam pašam, Stepanam, dārgu un tuvu cilvēku vidū. Taču nespēja. Viņš redzēja tikai paceltu automātu, svied-

ros salipušu cekulu uz pieres un piemiegtas tukšas acis. Sis «motociklists» pats bija izšķiries, kurā pusē stāvēt. Bet tajā pusē Stcpans redzēja tikai ienaidniekus. Pirms kara viņš saprata, ka daudzus var glābt un pāraudzināt — spilgts piemērs te bija Miška Kostrovs —, bet tagad zināja, ka tie, kas valstij visgrūtākajās dienās bija palikuši tajā pusē, paši ir pasludinājuši sev spriedumu. Un sarunai ar tiem jābūt īsai.

Laiks vilkās bezgala vienmuļi. Taču taisni šī vienmuļība viņu nomierināja, un Poļesovs pamazām sāka nodoties patīkamām domām. Viņš atcerējās Klaudiju, viņas stiprās, veiklās rokas. Viņš centās atcerēties, par ko viņi pie gaida bija runājuši, visu nespēja atsaukt atmiņā, taču galveno atminējās. Viņi tomēr bija norunājuši satikties. Stepans bija teicis, ka piezvanīs viņai no rīta un precizēs laiku. Protams, viņš jau varētu pateikt Daņilo-vam, ka vajag vēlreiz aiziet uz Gluhovku, parunāt ar cilvēkiem, paskatīties. Taču meli viņam derdzās, un viņš nolēma gluži vienkārši paskaidrot Ivanam Aleksandrovi-čam visu, kā ir, bez aplinkiem un muļķīgiem izdomājumiem. Daņilovs sapratīs. Noteikti sapratīs.

Ievainotais sāka vaidēt, vispirms klusi, pēc tam skaļāk, grieza zobus. Baltā marles kūniņa sakustējās. Stepans pieskārās māsai pie rokas.

— Nekas, — viņa nočukstēja, — tā mēdz būt, tā bieži ir, gandrīz vienmēr.

Un atkal iestājās klusums, un atkal apstājās laiks.

— Vitja, —• skaidri un saprotami teica kāda balss.

Pojesovs pat pavērās atpakaļ, bet tad saprata. Un atkal iestājās klusuma brīdis.

— Es līdz turienei neaizbraukšu, — ievainotais skani teica, — man nepietiks benzīna. — Viņš ievaidējās un apklusa.

— Murgo, — māsa pačukstēja, — viņš tagad visu laiku murgos. Es šos apdegušos daudz esmu redzējusi.

Bet ievainotais joprojām vaidēja, izsmalcināti un neķītri lamādamies, Stepans jau bija uztvēris, vairākus žargona vārdus, ko parasti lieto profesionāļi, un sapratis, ka «motociklists» ir, kā mēdza teikt Daņilovs, «viņu vissaldākais klients».

Stepans piesēdās tuvāk, noliecās pār guļošo, bet tas nošņirkstināja zobus un apklusa.

— Es viņam tūliņ iešļircināšu. — Māsa piecēlās un

Iumsā pagrabinājās. — Lai paguļ mierīgi. Viņam tagad galvenais ir miers.

— Jūs te esat priekšniece, — Stcpans pasmaidīja, — jūs labāk zināt.

— Pasakiet man, kā tas ir, — pēc brīža māsa jautāja, — mēs viņiļ izārstēsim, atkopsim, veselu kaudzi dārgu zāļu iztērēsim, tātad atņemsim tās ievainotajiem cīnītājiem, bet tālāk?

— Kas — tālāk?

— Nu, teiksim, mēs ārstējam kādu kareivi vai komandieri. Viņš cietis, aizstāvot Dzimteni. Piecelsies no slimības gultas un ies kaujā. Bet kur šito liks? Pie sienas? Kāpēc tad viņš jāārstē? Tikai tāpēc vien, lai viņš nodotu liecību? Vai tā, vai?

— Nē, tā ne. Mēs vēl nezinām, kas viņš ir. Varbūt viņš nejauši nokļuvis bandā? Izārstēsim, noskaidrosim,

— Nu un ja nejauši?

— Tad dosim iespēju laboties, izpirkt vainu, un viņš būs tāds pats cilvēks kā visi.

— Un ja nebūs nejauši?

— To lems tiesa. Mūsu darbs ir sagādāt materiālus izmeklēšanai. Cik ilgi viņš tagad gulēs?

— Domāju, līdz rītam.

— Tad es iešu.

Stcpans izgāja no palātas tumšajā gaitenī. Slimnīca gulēja smagu, neveselīgu miegu. Uzmanīgi, cenzdamies neklaudzināt zābakus, viņš pagaja garām dežūrmāsai, kas snauda pie galdiņa, un nokāpa pirmaja stāvā, priekštelpā, kuru pildīja zila gaisma. Te jau varēja aizsmēķēt, Stepans sadabūja papirosus un uzrāva sērkociņu. No zilās pustumsas iznira miliča figūra.

— Tas esat jūs, biedri priekšniek?

— Es. Vai tad tu viens pats,te esi?

— Nē, pie palātas dežurē otrs.

— Vareni, es viņu nemaz nepamanīju.

— Tāds darbs.

— Kur ir telefons?

— Tepat uz galdiņa.

Stepans piegāja un pacēla klausuli. Kādu brīdi bija klusums, tad sievietes balss teica: «Pilsēta.» Poļesovs nolika klausuli, nenosaucis numuru. Bija noticis kaut kas neizskaidrojams. Viņš pats vēl nespēja saprast, kas tas īsti bija. Sis, vārds! Parasta telefonistes atsaukšanās komutatorā: «Pilsēta!» Viņš zvanīja Daņilovam no Gluhov-

kas, un viņam atsaucās: «Pilsēta.» Organizāciju nodaļas vadītājs zvanīja Jcrohinam, un ari viņam atsaucās: «Pilsēta.» Tātad bija kāds trešais cilvēks, kas dzirdēja visas šīs sarunas. Un tas sēdēja pie komutatora. Tā, tā. Vai tiešām viņš būtu atradis? Trešais klausījās un ziņoja ceturtajam. Bet tas... Tas tātad jāmeklē ar komutatora meičas starpniecību. Kā gan viņam agrāk nekas tāds nebija ienācis prātā? Ak tu idiots, idiotsl Stepans pat sāka griezt zobus.

— Kas jums notika, biedri priekšniek? — dežurants jautāja.

— Nekas. — Stepans sniedzās pie telefona, bet tad atrāva roku. — Vai tu zini, kur mēs esam izvietojušies?

— Tieši tā.

— Joz uz turieni, tas ir, lai skrien šurp pie manis. Saprati? Saki: tas ir ļoti svarīgi.

— Bet kā tad? ...

— Es pa to laiku būšu šeit. Skrien.

Viņš vēl pats neticēja, ka atradis meklēto. Pārāk vienkārši viss sanāk. Bet tas, kuru viņi meklē jau trešo mēnesi, taču nemaz nav muļķis. Nepavisam nav muļķis. Viņš ir gudrs un viltīgs. Tāpēc jau atradis visvienkāršāko un reizē neparastāko sakaru kanālu. Ne tikai sakaru, bet arī informācijas kanālu. Viņu meklē, sūta telcfonogram-mas, bet tās krīt viņam pašam taisni rokās. Nē, šis pretinieks nemaz nav sliktāks par nelaiķi Sirokovu.

Stepans aizmirsies nervozi soļoja šurpu turpu pa slimnīcas vestibilu. Nu ko viņi tur dara, kāpēc tik ilgi nenāk? Un pēkšņi viņš apjauta, ka sācis domāt piesardzīgi, it kā viņa domas kāds varētu noklausīties. Poļesovam kļuva tīri neomulīgi. Pēc minūtēm divdesmit atsprāga durvis un iedrāzās Serjoža Belovs.

— Kur Daņilovs?

— Nezinu, kaut kur aizgāja abi ar Bikovu.

— Un Aturavjovs?

Serjoža paraustīja plecus.

— Zini ko, Bclov, — Stepans pieliecās viņam gluži klāt, — manuprāt, esmu atradis sakarnieku, vajag noskaidrot, kas viņš ir.

— Es klausos.

— Nē, iesim kopā. Tikai kopā. Biedri, — Poļesovs pagriezās pret milici, —> mums steidzami jāpiezvana uz Maskavu, kur jums ir telefona mezgls?

— Kominternes ielā, tūliņ aiz laukuma, es jūs būtu

pavadījis...

— Nekas, jūs tikai paskaidrojiet, kā tur drīzāk nokļūt.

— Kad iziesiet no slimnīcas, tad pa labi, garām mūra mājai. Tagad gan ir tumšs, mēs, vietējie, tāpat zinām atrast.

— Mēs atradīsim. Ja mani kāds meklēs, pasakiet, kur esmu aizgājis.

— Tieši tā, biedri priekšniek.

Pat pēc zilas puskrēslas priekštelpā tumsa ārā likās necaurredzama. Tā bija ietinusi pilsētu blīvā autā bez neviena gaismas stariņa, pat bez zvaigznēm. Viņi gāja pa ietvi, šad tad uzspīdinādami pie kājām tievu kabatas baterijas staru kūlīti. Viņu soļi dobji skanēja uz koka ietvēm. Pa ceļam Stepans izstāsti ja Belovam par savām aizdomām. Lēmums bija viens: tūliņ pat, naktī, pārbaudīt tos, kuri strādājuši pie komutatora sestajā augustā un vakar. Ko tas dos meklēšanai, par to Poļesovs nedomāja. Strādādams milicijā, viņš bija sevi pieradinājis nenovērsties no sākotnējās versijas. Pārmērīga fantāzija allaž noved pie rūgtas vilšanās. Un vīlies viņš bija pietiekami. Šobrīd vajadzēja, lai viens un tas pats cilvēks būtu dežurējis abas reizes. Tikai pēc tam viņam būs tiesības virknēt tālākās hipotēzes.

Viņi ilgi maldijās pa tumšajām ielām ap laukumu, domās lādēdami pilsētiņu, kas nakti bija tik tukša. Beidzot pavisam nejauši Belovs pamanīja uz kāda lieveņa šauru gaismas svītriņu.

— Stepan Andrejevič, es iešu pajautāšu, — viņš teica, — citādi mēs te līdz rītam maldīsimies.

Sergejs uzkāpa pa kāpnītēm un pagrūda durvis, tās nebija aizslēgtas. Poļesovs devās viņam pakaļ. Viņi vēl nebija paguvuši ieiet mājā, kad mazajā, spilgti apgaismotajā vējtverī parādījās cilvēks Sakaru tautas komisariāta darbinieka frencī, ko apjoza siksna ar maksti.

— Ko jūs vēlaties?

Cilvēks raudzījās piesardzīgi, roka atradās uz maksts.

— Mēs esam no milicijas, — Poļesovs izņēma apliecību, — meklējam telefona mezglu.

— Tas šeit pat ir, es esmu ta priekšnieks.

— Mēs gribētu parunāt ar jums.

— Iesim.

Viņi iegāja lielā istabā, kurā bija izvietoti milzīgi rāmji ar vadiem, tās centrā spīdēja vecs lakots komutatora

vara panelis, virs tā dega maza spuldzīte. Kāda sieviete, kuras galvu puslokā apņēma austiņas, bija nolikusi tuvāk pie gaismas sadriskātu grāmatu. Viņa uz mirkli pagrieza galvu, bet šai brīdi iedegās sarkana actiņa.

— Pilsēta. Savienoju.

Kaut kas noklikšķēja, un metāla gredzenā cieši ieslīdēja tapiņa ar lokanu auklu.

Sekodami priekšniekam, operatīvie darbinieki izgāja cauri zālei un nokļuva mazā telpā ar nelielu telefona pulti un rakstāmgaldu kaktā.

— Mans kabinets, — kā atvainodamies teica priekšnieks.

— Nekas. — Stepans piesēda uz galda malas. — Vai jūs esat partijā, biedri...

— Kļimovs.

— Biedri Kļimov?

— No divdesmit ceturtā gada.

— Mums ir kas runājams pavisam slepeni. Par mūsu sarunu neviens nedrīkst zināt.

— Es saprotu, orgāni un tā tālāk.

— Jūs pareizi saprotat. Sakiet mums tā. Vai jums ir darbinieku dežūru grafiks?

— Kas jūs interesē? Montieri? Tehniķi?

— Nē, telefonistes,

— Protams. Tieši viņas strādā pēc stingri noteikta grafika. Reizēm jau gan samainās, bet reti.

— Vai grafiks tālu atrodas?

— Ne sevišķi, taisni jums aiz muguras.

Stepans pagriezās. Pie sienas bija piestiprināta sagra* fēta vatmaņpapīra lapa.

— Vai šis?

— Tas pats.

— Kas dežurēja sestā augusta rītā?

Sakaru mezgla priekšnieks drusku piemiedza acis un ieskatījās.

— Ņina Drobiševa. Ņina Vasiļjevna.

— Un šodien, pareizāk sakot, vakar pulksten sešpadsmitos?

— Arī viņa.

— Tā, •— Stepans sažņaudza dūres tā, ka nagi sāpīgi iespiedās delnā. — Tā. Ko jūs par viņu varat teikt?

— Ko nu varu teikt? Jauna sieviete, izskatīga. Neprecējusies. Nekas slikts tā kā nebūtu manīts.

— Ko viņa darīja vācu laikā?

— Šķiet, ka neko, tāpat kā visi, mājās slēpās. Nu, protams, melš, it kā viņa ar karavīriem pinoties. Bet kas l'm viņu var nosodīt! Neprecējusies, dzīvo viena.

— Vai viņa sen dzīvo pilsēta?

— Nē. Pirms paša kara atbrauca,

— No kurienes?

— No Ukrainas. Precīzi neatceros. Ja vajag, es varu paskatīties personas lietu.

« — Nevajag.

Stepans brīdi klusēja. Sīs sakritības viņu jau sāka darīt piesardzīgu. Kā profesionālis viņš sen bija skaidri pārliecinājies — jo vairāk nejaušu sakritību, jo nedrošāka versija. Un tagad viss dīvainā kārtā saistīts ar Ukrainu. Gan Hope, gan Volodja Gomeļskis.

— Vai jūs nevarētu viņu mums noraksturot?

— Viņa ir izskatīga. Tāda interesanta blondine.

— Cik viņai gadu?

— Divdesmit astoņi.

— Pagaidiet. — Poļesovs iegrima domās. Vai tiešām atkal sakrišana? Vai tiešām viņa būtu tā pali blondīne, kura gāja pie Sanlrela un kuru viņi tik ilgi un veltīgi izmeklējās Maskavā? ■— Vai viņa uz Maskavu bieži

brauc?

— Pirms kara gadījās, bet tagad nē. Pa kuru laiku? Darba mums līdz kaklam.

— Un ko jus zināt par viņas personisko dzīvi?

— Nu kā lai saka. — Priekšnieks mulsi pasmaidīja. — Runā, ka viņai esot kāds karavīrs. Bet, ziniet, tādām runām ticēt... Sarunāt jau var visu ko.

— Atcerieties, lūdzu, vai sestā augusta rītā un vakar pulksten sešpadsmitos Drobiševa nekur nebija izgājusi?

— Par sesto gan neatceros. Ziniet, mūsu meitenes dežurē cauru diennakti, reizēm palūdz aizstāt uz pusstun-diņu. Es vienmēr izpalīdzu. Te viņām uz veikalu iepirkties jāaizskrien, te uz mājām. Bet vakar es šai laikā aizstāju Drobiševu. Pavisam noteikti. Viņa atprasījās uz mājām. Ilgi jau gan nebija prom.

— Vai tad, kad viņa atgriezās, jūs neko īpašu neievērojāt?

— Nē. Neko. Atnāca, uzlika austiņas un sāka strādāt.

— Labi, Pāvel Sergejcvič, — Poļesovs piecēlās, — jautājums ļoti svarīgs, man jums ir lūgums. Aizvediet mūs pie Drobiševas uz mājām.

— Ludzu. Tikai pamodināšu dežurējošo montieri.

Sakaru mezgla priekšnieks izgaja. Istabā iestājas klusums. Tad Poļesovs klusi teica:

— Tā ir viņa, Serjoža, un mēs viņu šonakt saņemsim.

— Varbūt pasaukt cilvēkus? Puišus no rajona noda|as.

— Nav vērts, vai tad mēs trijatā vienu sievišķi neaizturēsim? Aizturēsim.

Jau uz ielas, ceļa uz Drobiševas māju, Stepans pajautāja sakaru mezgla priekšniekam:

— Vai jums, Pavel Sergejevič, šaut ar to savu naganu ir kādreiz gadījies?

— Man? — Tumsā seja nebija redzama, taču Poļesovs noprata, ka viņa sarunu biedrs smaida. — Man ir gadījies. Halhingolā, tur es komandēju telefonistu vadu. Tur mani ievainoja un norakstīja galīgi. Pēc tam šeit, zemessardzē cīnījos. Atkal ievainoja ...

— Tas ir lieliski...

— Tas, ka biju ievainots?

— Nē jau, es runāju par ko citu. Mēs kopā ar jums, Pāvel Sergejevič, iesim iekšā mājā, tāpēc izņemiet naganu no maksts un maksti aizpogājiet, it kā tas būtu vēl turpat.

— Kāpēc tā?

— Nopietnās darīšanās ejam.

— Jums gan tajā kriminālmeklēšanā viss tik dīvaini ... Jāaiztur sieviete — un tāda gatavošanās!

— Nē jau, mums tikai viss ir citādāk. Mūsu darbs ir tāds, ka iepriekš neko nevar paredzēt. Ejam it kā pie vienas sievietes, bet sastopam veselu bandu. Tā redz. It īpaši šeit, piefrontes joslā. Vai drīz būsim klāt?

— Tur tajā ielā.

— Iznāk, ka viņa dzīvo pašā nomalē.

— Tā varētu teikt. Nu, klāt esam.

Tumsā nams likās kā izmiris. Stepans nogāja gar žogu, pagrūda vārtiņus. Tie bija aizslēgti.

— Suns viņai ir?

— Nav.

— Sergej, lec pāri sētai.

Belovs pienāca, pacēla roku, lai izmērītu augstumu, tad palēcās un pieķērās ar rokām pie žoga malas. Stepans viņu pastūma, un Belovs viegii pārmetās otrā pusē. Viņš kādu brīdi ņēmās gar slēdzeni, tad klusi nošķindēja aizšaujamais un vārtiņi atvērās.

— Tā, — Poļesovs cieši ieskatījās tumsā, — stāviet tepat, es apiešu apkārt majai.

Pēc brīža viņš atgriezās.

— Serjoža, nostājies pie tās sienas, — viņš čukstus teica, — tur ir divi logi. Ja kaut kas ...

— Tieši tā... — Belovs, uzmanīgi likdams soļus, nozuda naktī.

— Nu, Pāvel Sergejevič, — Poļcsovs pieliecās tuvāk sakaru mezgla priekšniekam, — ejam, un ja kaut kas...

— Es sapratu.

— Klauvē.

Durvis no ārpuses bija apsistas ar dermatīnu, un klauvējieni skanēja dobji. Viņi pastāvēja, paklausījās. Iekšā viss bija klusu. Tad Poļesovs nokāpa no lieveņa un stipri piedauzīja pie slēģa. Pēc tam vēl un vēt.

— Kas tur ir? — jautāja izbiedēta sievietes balss.

— Tas esmu es, Drobiševa, Kļimovs.

— Pāvels Sergejevičs?

— Tas pats.

— Kas tad noticis?

— Atver durvis, neiešu jau te bļaustīties. Vaļa jānomaina. Saslimusi.

— Vai jūs esat viens?

— Nē, visus montierus paņēmu līdzi. Protams, viens.

•— Es tūliņ. Tikai apģērbšos.

— Pasteidzies.

Stepans, picplacis pie durvīm, vērīgi ieklausījās mājas iekšienē. Viņa dzirdi sasniedza kaut kādi klaudzieni, viegli soļi, čaboņa. Nē, viņš nevarēja noteikt, vai Drobiševa ir viena pati, vai tumšajā, smacīgajā namā slēpjas vēl kāds.

— Es iešu iekšā, — viņš klusi teica Kļimovam, — bet tu nostājies durvīs. Lai tev garām neviens netiek!

— Netiks.

Un pēc šā stingrā «netiks» Stepans saprata, ka Kļimovs jokus netaisīs, ka diez vai kāds izlauzīsies, kamēr vien sakaru dienesta darbinieks būs dzīvs.

Pa to laiku māja bija atdzīvojusies. Aiz durvīm atskanēja soļi, un uz lieveņa pa spraugu izlīda gaisma. Noklaudzēja bultas, un durvis atvērās.

Uz sliekšņa stāvēja sieviete, viņas seju Poļcsovs nevarēja saskatīt, kreisajā rokā viņa turēja petrolejas lampu, ar labo pūlējās aiztaisīt pie kakla rītasvārkus.

— Vai, — viņa klusi teica, — jūs taču neesat viens, Pāvel Sergejevič.

— Nekas, nekas, — Stepans sāka viņu bīdīt uz ista-

bas pusi, — ejiet, pilsone Drobiševa, es esmu no kriminālmeklēšanas pārvaldes.

— Kāpēc tā, kāpēc? — Viņas balss aizlūza, un atkāpdamās viņa cēla lampu arvien augstāk un augstāk. Gaismas plankumi lēkāja pa priekštelpu, apspīdēdami kaktus, priekštelpa bija maza, piekrauta ar kaut kādām vecām kārbām, tapetes pie sienam dažviet bija atlīmējušās un atlupušas. To visu Stepans ievēroja pa acu galam. Un saprata, ka te neviens paslēpties nevar, uz priekštelpu ved tikai vienas durvis.

— K|imov, — viņš pasauca un dzirdēja, ka tas ienāk priekštelpā.

— Jūs, pilsonīt, uzgrieziet gaismu, kā nākas, un iededziet vēl kaut ko! Tikai labi ātri!

Drobiševa uzgrieza augstāk degli, un mazajā ēdamistabā, kurā bija vecas, griezumiem rotātas, laika gaitā nomelnējušas mēbeles, uzreiz kļuva gaiši un tīkami.

Uz galda atradās vakariņu paliekas, vīna pudele un pusiztukšota degvīna pudele. Taču galvenais, ko Stepans ievēroja, — galds bija klāts divām personām.

— Vai jūs esat mājā viena pati?

— Protams. — Drobiševa paraustīja plecus.

— Bet tas? — Stepans pamāja uz galdu.

— Vakarā bija atnācis paziņa, mēs iekodām.

Bet Poļesovs pa to laiku ātri apskatīja istabu. Aizvērtas durvis, galds ar uzkožamajiem, etažere ar patafonu, smaga, griezumiem rotāta bufete, uz tās visādi nieciņi, sunītis ar paceltu ķepu, zēns ar stabuli, mednieks.

Vidū starp bronzas mednieku un ķeta sunīti stāvēja maziņš Napoleons, spīdinādams sudraba svārkus un cepuri. Salicis rokas uz krūtīm, tas mierīgi vēroja cilvēku rosību, it kā nosodīdams to un žēlodams cilvēkus.

Un šai brīdī Stepans pieļāva kļūdu. Viņš piegāja pie bufetes un satvēra sudraba figūriņu. Iedams pie bufetes, viņš vienu mirkli atradās ar muguru pret durvīm, kas veda otrā istabā.

— Kur jūs to ņēmāt? — Stepans pagriezās un tūliņ ieraudzīja, ka durvis ir vaļā, un, raudams ārā no kabatas naganu, saprata, ka jau novēlojis.

Vispirms viņš sajuta dedzinošas sāpes, tika atsviests pie sienas un nokrita, aizvilkdams sev līdzi krēslu, krizdams tomēr vēl 'pacēla naganu, taču izšaut nepaguva: otra lode viņu kā naglot pienagloja pie grīdas. Mirdams viņš vēl dzirdēja Kļimova balsi, bet vārdus vairs neva-

rēja atšķirt. Pēc tam viņš ieraudzīja fontānu, ūdens strūkla krita bez trokšņa, kļūdama arvien tumšāka. Viņš gribēja pasaukt Muravjovu, gribēja, bet nespēja.

— Gulsties, kuce! — Kļimovs uzkliedza Drobiševai.

No tumšās guļamistabas atskanēja šāviens, un lode

cirtās pret stenderi tā, ka skaidas vien pašķīda. Kļimovs pietupās un trīsreiz izšāva ar naganu, tad vienā lēcienā šķērsoja istabu un apgāza galdu, droši aizsegdamies ar tā ozolkoka plātni. Viņš ieklausījās. Klusums. Tikai, kaktā ierāvusies, šņukstēja Drobiševa. I<o darīt tālāk, Kļimovs nezināja. Un tāpēc pavēle apsargāt izeju ieguva īpašu, ļoti svarīgu jēgu. Tā izrietēja no kāda plāna, ko viņš pats nebija izdomājis, bet šajā plānā viņam bija ierādīta īpaša, nozīmīga vieta. Kā jau militārpersona, bijušais leitnants Kļimovs zināja, ka pavēle jāizpilda precīzi. Viņš izņēma no kabatas trīs patronas un iestūma tās nagana tukšajās ligzdās. Tagad viņš bija gatavs kaujai.

Uz lieveņa atskanēja soļu. troksnis. Skrēja vairāki cilvēki, bet tas Kļimovu nemulsināja. Viņš pacēla naganu. Istabā iebruka seržants ar automātu un divi kareivji.

— Kas? . .. Kas šāva?

Un pēkšņi seržants ieraudzīja Stepanu, kas gulēja uz grīdas, viņš paspēra soli, ieskatījās ciešāk.

— Stjopa! Poļesov! — Seržants metās pie nogalinātā.

Iebrukuši guļamistabā, viņi ieraudzīja nelielas durvis,

kas veda pieliekamajā telpā, un paceltu pagraba lūkas vāku.

— Nāc ārā! — seržants uzsauca. — Nāc ārā, maita!

Viņš pacēla automātu, un dobja kārta saplosīja klusumu. Uz grīdas skanēdamas bira čaulas.

— Sedziet mani! — seržants iesaucās un nolēca lejā.

Pēc brīža pagraba dziļumā iedegās kabatas lukturītis.

— Nu, kas tur ir, Miša? — Viens no kareivjiem noliecās pie lūkas.

— Tur, kā redzams, ir izeja uz pagalmu. — Seržanta balss bija neskanīga.

Daņilovs

Viņš skatījās neredzošām acīm un neticēja. Nē, Daņilovs nespēja samierināties ar to, ka istabas kaktā, rokas atmetis, nogalināts guļ Poļesovs. Un tomēr tā bija noticis, divas bandīta raidītās lodes bija atņēmušas viņam dzīvību, tā bija atstājusi šo lielo un spēcīgo ķermeni.

Daņilovs stāvēja klusēdams, ar visiem spēkiem cenzdamies apvaldīt smago naida vilni, kas gāzās viņam pāri. Tas gluži kā alkohols paralizēja aiztures centrus, apmigloja saprātu. Nu jau kāds cits, ne vairs viņš stāvēja šai istabā un smagu skatienu raudzījās uz Drobiševu, kas bija ierāvusies kaktā. Kāds cits klusi taustījās ar pirkstiem gar maksti, vēl neuzdrīkstēdamies to atpogāt un izņemt ieroci. Jo, ja tu paņemsi pistoli, tad tev bus jāšauj, tev gluži vienkārši tas būs jādara.

— Nevajag, Ivari Aleksandrovič, nevajag, — seržants teica un nostājās viņam blakus, — nav vērts jums šīs kuces dēļ nokļūt tribunālā.

— Tur tev taisnība, Miša, taisnība, vēl nav pienācis laiks tribunālam. — Daņilovs to pateica gandrīz automātiski un tikai tad apjēdza, ka runā ar Kostrovu, ar Mišku Kostrovu, par kuru bija domājis jau vairākas dienas.*

— Tas esi tu, Miška?

— Es, Ivan Aleksandrovič.

— Redzi, kādas mums bēdas. Ek, Miška, Miška!

Bet māja pildījās ar ļaudīm. Bija atbraukuši no rajona nodaļas un Valsts drošības dienesta. Jau tika rakstīts protokols un Kļimovs kādam deva liecību. Un visi darīja darbu, kas bija jādara viņam, Daņilovam.

— Belov, — Daņilovs mierīgi pasauca.

— Šeit, biedri priekšniek.

— Tūliņ pavēli nepiederīgiem atstāt telpu.

— Klausos!

— Seržant Kostrov, uzkavējieties! — Daņilovs piebilda.

— Klausos.

Viņā bija it kā sākusi darboties kada sistēma: pazudis naids un arī žēlums, palicis tikai profesionālisms.

Ivans Aleksandrovičs noliecās pār nogalināto, pārvilka roku pār seju, lai aizvērtu tam acis, un vērīgi apskatīja gridu līdzās Stepana ķermenim. Pie labās rokas atradas nagans, kreisajā bija cieši sažņaugts kāds spīdīgs priekšmets. Daņilovs ar grūtībām atlieca pirkstus un atbrīvoja Napoleona figūriņu. Viņš to pagrieza ar zīmogu pret gaismu un apskatīja iniciāļus.

— Kur ir ārsts? — viņš jautāja, nevienu tieši neuzrunādams.

— Šeit, — Belovs atbildēja.

— Lai aizved līķi.

‘>(yQ

Viņš to pateica un pats nobrīnījās. Kā viņš varēja izrunāt šo vārdu? Kā līķis tad tas ir? Tas taču ir Stjopa Poļesovs, mierīgais, apdomīgais, taisnīgais un labsirdīgais Stjopa Poļesovs. Viens no viņa, Daņilova, labākajiem draugiem. Taču viņš atkal it kā uzvilka sevī kādu viņam vien zināmu atsperi. Sākas darbs, izmeklēšana sākas, un viņam nedrīkst būt emociju un pārdzīvojumu, jāpatur prātā tikai objektīvā realitāte.

Bet tostarp tika darīts darbs. IeTK rajona nodaļas operatīva grupa vērīgi apskatīja katru kaktiņu mājā, pagrabu, bēniņus. Uz galda krājās vēstuļu sainīši, aprakstīti papīra gabaliņi, nauda, vērtslietas. Daņilovs to visu pavirši pārlūkoja, taču pagaidām nekā interesanta nebija. Tiesa, atradās vairākas kastes ar degvīnu, miltiem, cukuru, konserviem. Ivans Aleksandrovičs paraudzījās uz aizturēto, viņa sēdēja kaktā, cieši sakrampējusi rokas uz ceļiem, un stingu skatienu vērās tajā kaktā, kur vēl pirms desmit minūtēm bija gulējis Poļesova līķis.

— Pilsone Drobiševa! — Daņilovs skaļi pasauca.

Viņa nepakustējās, pat acis nepagrieza uz viņa pusi.

Blakus stāvošais milicis papurināja viņu aiz pleca.

— Jā ... jā ... Ko? ... To es ne ... es ne... To visu viņš .. . viņš ...

— Kāds viņš? — Daņilovs paspēra soli viņai fuvāk.

Drobiševa pielēca kājās un piespiedās pie sienas, aizsegdama seju ar rokām.

— Kāds viņš? — Daņilovs atkārtoja.

— Es pateikšu, es visu pateikšu, es negribēju . — Un viņa sāka raudāt, gandrīz vai vaimanāt.

— Iedodiet viņai kaut ko, lai nomierinās, — Daņilovs pavēlēja milicim.

Un, kamēr Drobiševa, zobiem sitoties pret glāzes malu, dzēra ūdeni, viņš jau bija stingri izlēmis, ka sāks nopratināšanu nekavējoties, kamēr viņa atrodas nervu šoka stāvoklī. Galvenais — neļaut viņai nomierināties.

— Es jums iesaku, — viņš pieliecās tuvāk Drobiševai, — labprātīgi norādīt vietu, kur jūsu līdzzinātāji slēpj vērtslietas, ieročus un munīciju.

— Man nav vērtslietu... Nav... Šķūnī viņi kaut ko ieraka zem malkas, bet, ko, es nezinu. Tikai pierakstiet, ka es labprātīgi, es pati... Ko tad jūs nerakstāt?! Kāpēc!

— Klusu, bez histērijas! Visu pierakstīsim un dosim jums parakstīt. Pieskatiet viņu. — Daņilovs pavēlēja milicim un devās uz durvīm.

Arā jau svīda gaisma. Zilpelēkajā krēslā visu varēja skaidri saskatīt. Pa šķūņa durvju spraugām spiedās ārā dzeltena kabatas lukturīšu gaisma.

— Viņi tur rok. — Daņilovu aiz piedurknes saņēma Bikovs. — Kā tad tā, Ivan Aleksandrovič, ko?..,

— Nevajag par to, par to tagad... Vēlāk, Bikov, vēlāk.

Šķūņa durvis atvērās, un iznāca Pļetņovs.

— Ir, — viņš noguris teica, — atradām.

— Kas tur ir?

— Patronas cinkotās kastēs, divi automāti, Degtjarjova rokas ložmetējs un zelts.

— Daudz?

— Ta nē, tāda neliela kastīte, bet pilna.

— Vajag noformēt kā labprātīgi uzrādītu,

— Kāda tur starpība, •— Pļetņovs pasmaidīja, — tai jau vairs nekas nepalīdzēs. Pašreizējos apstākļos tik un tā pieliks pie sienas.

— To izlems tribunāls, nevis mēs ar tevi. Mūsu pienākums ir uzrakstīt visu patiesību, visu tieši tā, kā bijis.

— Jūs gan esat dīvains, biedri Daņilov. — Pļetņovs paraustīja plecus. — Viņa jūsu operu ievilināja slēpnī, bet jūs ...

— Viņu neviens neievilināja, viņš gāja pats, starp citu, gāja cīņā par patiesību un krita par to. Tāpēc mums, dzīvajiem, nav tiesību pret šo labo patiesību izturēties kā pret slampu. To mums, starp citu, māca partija.

— Nu, kā gribat, es, protams, došu rīkojumu^1.

— Dariet to. Un visus dokumentus — man.

— Bet mums?

— Sev atstājiet kopijas, bet es šodien pat uzrakstīšu attiecīgu dokumentu.

— Labi.

Pļetņovs atgriezās šķūnī, bet Daņilovs izņēma papirosu un pavirpināja pirkstos. Viņu vairs neinteresēja, kas atrasts šķūnī, galvenais bija sažņaugts Stepana atdzisušajā rokā. Tas pats zīmogs — sudraba Napoleona figūriņa —, kas bija nolaupīts Ivanovska mājā. Tātad cilvēks, kas nogalināja Jerohinu, tiešām atrodas šeit, kaut kur pavisam tuvu, dažu kilometru attālumā. Nu, ko tad vēl, jāsāk pratināt Drobiševu. Ir laiks.

Viņi sēdēja guļamistabā. Daņilovs uz krēsla, Drobiševa uz nesaldētās gultas. Daņilovs centās uz to pusi neskatīties, viņam likās, ka viņš skaidri redz šajos palagos cilvēku, to pašu cilvēku, kas šāva uz Stepanu. Drobiševa

M'drjn, gļēvi nolaidusi plecus, iespiedusi delnas starp i c|i<m. Logs bija vaļā, un ārā jau kļuvis gandrīz pavi-• un gaišs, taču istabā vēl mājoja tumsas paliekas, un l.iļMC Drobiševas seja izskatījās sevišķi bāla.

— Kas man būs? — viņa jautāja.

— To lems tiesa. — Daņilovs piecēlās un atslējās pret •lēnu.

— Es teikšu visu patiesību.

— Tas ir vienīgais saprātīgais lēmums.

— Jautājiet.

— Kur jūs ņēmāt šo zīmogu?

— Napoleonu?

— Ja.

— To man uzdāvināja Mūzika.

— Kad?

— Maijā.

— Kur?

— Šeit, pie manis.

— Kādos apstākļos?

— Viņi bija atgriezušies no Maskavas: pēdējā laikā viņi bieži uz turieni brauca...

— Kādi viņi?

— Stasiks Mūzika, viņa brālis Broņeks un viņu šoferis Viktors Kalugins.

— Kas tas tāds?

— Es nezinu. Vācu laikā viņš strādāja par šoferi policijā.

— Un ko darīja pirms kara?

— Viņš ir šejienietis. Sodīts, tāpat bija šoferis.

— Tā, kas vēl?

— Serjoža, tā viņi to sauca. Nē, viņi to dēvēja par Pelēko, viņš vienmēr staigāja formas tērpā. Jautrs bija, smējās, labi dziedāja.

— Pelēkā uzvārds?

— Nezinu. Viņi teica tikai Pelēkais un Pelēkais.

— Kas vel?

— Vēl kopā ar viņiem bija kādi četri vai pieci cilvēki, bet tos es redzēju garāmejot, neko nevaru pateikt.

— Labi, atgriezīsimies pie zīmoga.

— Nu, tā viņi atbrauca, Broņeks un Viktors Kalugins,

no Maskavas.

— Kad tieši?

— Neatceros. Pie manis viņi ieradās naktī. Daudz dzēra,

un Broņeks visu laiku raudāja, viņš pieminēja Stasiku, kas bija nogalināts, un zvērēja to atriebt.

— Kādas attiecībās jūs bijāt ar brāļiem Mūzikām?

— Es draudzējos ar Stasiku.

— Draudzējāties, citiem vārdiem .,.

— Jā, citiem vārdiem, gulēju. Es viņu mīlēju. — Dro-biševa piecēlās, un pirmo reizi visā sarunas laikā viņas acis atdzīvojās. Pat seja kļuva citādā, grumbas tajā izlīdzinājās, ēnas izzuda, un parādījās sārtums. Un balss kļuva skanīga. Tādā balsī cilvēki parasti aizstāv savu taisnību.

Daņilovs raudzījās uz viņu un domāja par lielo mīlestības spēku. Viņš tikai nesaprata, kā var atteikties no visa: no patiesības, saprata, pilsoniskuma. Ja, ši sieviete, bez šaubām, mīlēja bijušo policijas «šnellkomandas» priekšnieku Staņislavu Muziķu, un viņai bija vienalga, ko tas dara, ko nogalina, pēc kādu darbu pastrādāšanas ierodas šai mājā. Viņa gluži vienkārši mīlēja. Nē, ne tik vienkārši. Viņa neviļus bija kļuvusi par ša cilvēka dzīves līdzdalībnieci, par viņa palīgu, tatad par ienaidnieku visam tam, ko sargāja Daņilovs, tāpēc šādu mīlestību viņš nevarēja attaisnot. Un pašlaik viņa Daņilovam bija nevis Staņislava Mūzikas mīļākā, bet gan nozieguma līdzdalībniece.

— Lai paliek lirika, — Ivans Aleksandrovičs asi teica, — labāk ķersimies pie faktiem. Tātad — kā jūs kļuvāt par Staņislava Mūzikas līdzzinātāju?

— Es ar viņu iepazinos četrdesmit pirmā gada oktobrī.

— Tad, kad ienāca vācieši?

— Jā.

— Vai jūs zinājāt, ar ko viņš nodarbojas?

— Jā.

— Un tomēr uzturējāt ar viņu attiecības?

— Jā! Jā! Jā! Man bija vienalga. Es par visu tikai nospļaujos! Gan par jums, gan par vāciešiem! Es viņu mīlēju, saprotat, mīlēju!

— Man ir laba dzirde, nevajag kliegt.

— Es nemaz nekliedzu, es raudu.

— Tas arī ir velti. Jūs tiekat pratināta, un man vajadzīgi fakti, bet emocijas varat paturēt pie sevis. Vai kāds zināja par jūsu attiecībām?

— Tikai viņa brālis.

—- Kas notika pec tam?

Kad vāciešus padzina, viņi slēpās pie manis,

—- Kas?

Brā|i Mūzikas, Viktors Kalugins un Pelēkais,

~ Uģi?

Nedēju.

— Un pēc tam?

- Pēc tam viņi ieraka šķūnī kaut kadas kastes un aiz*

«nja.

— Uz kurieni?

— To es nezinu.

— Pieņemsim. Vai Staņislavs Mūzika jūs bieži apmeklēja?

— Bieži. Reizes divas nedēja.

— Vai tad viņš nebaidījās pie jums nākt?

— Jums to nesaprast. Viņš mani mīlēja.

— Ko jūs gatavojāties darīt tālāk?

— Stasiks teica, ka viņiem kaut kas esot jāizdara un ! d mums būšot daudz naudas, un mēs braukšot uz Iaškentu.

— Kas konkrēti?

— To viņš man neteica.

— Vai viņš nāca viens?

— Jā.

— Un pēc viņa nāves?

— Pēc viņa nāves ieradās Broņislavs un lūdza mani palīdzēt.

— Konkrēti?

— Viņš nosauca vairāku cilvēku uzvārdus un teica, ka viss, ko dzirdēšu par tiem, esot jāpaziņo.

— Kam?

— Viņam vai Viktoram.

— Kā?

— Viņi pēc kārtas gulēja pie manis.

— Pie jums vai ar jums?

— Pie manis.

— Vai nosaukto uzvārdu vidū bija Jerohins?

— Jā.

— Ko jūs vel viņam atstāstījāt?

— Daudz ko. Visas milicijas darbinieku sarunas, ziņojumu par jūsu ierašanos, par to, ka Darjinā atrasts liecinieks.

— Tā. Skaidrs. Kas pie jums bija šodien?

— Es viņu redzēju pirmoreiz, viņu bija atsūtījis Broņislavs, viņu sauca par Konstantīnu.

— Kāpēc viņš pie jums atradās?

— Broņislavs teica, ka sakaru uzturēšanai. Viņam vajadzēja zināt, ko jūs gatavojaties iesākt.

— Skaidrs. Starp citu, vai viņš jums nedāvināja nekādas rotas lietas?

— Nē. Tikai Napoleonu uzdāvāja. Teica: «Ņem piemiņai par Stāsi.»

— Labi. Šodienai pietiks. Parakstiet protokolu. — Da-ņilovs pievērsās Belovam, kas sēdēja loga pusē pie galda. — Vai tev viss gatavs?

— Tieši tā.

— Dod, lai paraksta, un sūti uz rajona nodaļu.

Viņš pagriezās un izgāja.

Daņilovs un Kostrovs

«Ak tu, Miška, Miška! Re, kāds tu esi kļuvis, mans krustdēls. Vecākais seržants, divas medaļas «Par drošsirdību». Vareni gan, vareni!» Daņilovs skatījās uz Kos-trovu, uz formas blūzi, kas viņam labi piegulēja, uz medaļām un priecājās. Tomēr atradis dzīvē savu ceļu bijušais zaglis Miška Kostrovs. Pareizāk sakot, viņš to jau sen bija atradis, jau pirms kara, tikai gāja pa to nedroši, kā aklais, ar spieķīti taustīdamies. Bet tagad — oho, brālīt! Tagad viņu nekas nepiespiedīs no tā nogriezties. Miška Kostrovs kļuvis par īstu cilvēku.

— Nu tad, Mihail, sasveicināsimies.

Viņi apskāvās. Un brīdi pastāvēja, cieši piespiedušies viens pie otra.

— Redzi nu, kādas mums bēdas.

— Tur es, Van Sanič, esmu vainīgs. Es palaidu šo riebekli. Ek, — Miška nošņirkstināja zobus un pakratīja galvu, — es viņu par Stjopu būtu...

— Gan jau paspēsi. Es tev došu šo iespēju.

«— Tiešām?

— Kad es tev esmu melojis?

— Nekad.

— Redzi nu. Kur tu dieni?

— Pēc ievainošanas dienu komandantūrā. Bet vispār es biju vada komandiera palīgs izlūku rotā. Sašāva mani, nokļuvu te hospitāli, pec tam atspirgušo slimnieku komandā un tad šeit. Bet tas esot tikai pagaidām. Ivan Aleksandrovič, — Miška glaimīgi ielūkojās Daņilovam acīs, —■ kā tur manējiem klajas?

Normāli. Biju iegriezies pie viņiem, produktus aiz-\ < <lu. Es taču gribēju viņus evakuēt. Bet sieva tev ir ar i uksturu.

- Drusku ir gan, — Miška apmierināts pasmaidīja, kas ir, tas ir. Kā tad viņai iet?

— Gaida tevi, raizējas. Deva man lasīt tavas vēstu-I* , rādija avīzē fotoattēlu, kur ģenerālis tev roku spiež.

— Tas ir pie Možaiskas, tur ģenerālis Krilovs, mūsu korpusa komandieris, man pasniedza pirmo medaļu.

— Esmu jau dzirdējis par taviem varoņdarbiem. — Da-ņilovs tikko jaušami pasmaidīja.

— Kas nu tie par varoņdarbiem. Bet jūs gan laikam lapat kā agrāki

— Kā redzi, mums ģenerāļi roku nespiež. Mūs, brāl, viņi galvenokārt lamā.

— Vai nu tā ir.

— Nu tad, klausies, Miša, šovakar pulksten divdesmitos tev jābūt leTK rajona nodaļā, pēc tam tevi atvedis pie mums. Ar tavu priekšniecību saskaņos. Bet es iešu, Miša, man tagad ir slikti.

— Es saprotu, Ivan Aleksandrovič, saprotu.

Daņilovs piespieda Mišku sev klāt, smagi nopūtās un,

slrauji pagriezies, devās prom pa šķērsielu. Miška palūkojās viņam nopakaļ un sastinga. Viņš redzēja tikai muguru, ko šķērsoja portupeja, bet šī mugura un nolaistie pleci pauda tik lielas bēdas, ka Kostrovain iesūrstējās acis.

Mājas pagalmā uz emkas kāpšļa sēdēja Bikovs. Daņilovs pagāja viņam garām, tad apstājās, cenzdamies kaut ko atcerēties. Bikovs piecēlās.

— Paklau, kur tev stāv konjaks?

— Tepat mašīnā.

— Atnes, — Ivans Aleksandrovičs teica un smagiem soļiem uzkāpa pa čikstošajām kāpnītēm.

Istabā viņš noņēma portupeju, nometa to uz gultas, atāķēja formas blūzi. Ienāca Bikovs ar pudeli. Viņš apstājās pie durvīm, neuzdrīkstēdamies iet tālāk.

— Nu, ko tu stāvi, — nenovērsdamies no loga. teica Daņilovs, — ielej.

— Sev arī?

— Sev arī ielej. Pieminēsim Stjopu.

Bikovs salēja visu pudeli divās krūzēs.

— Ko tad uzkodīsim, biedri priekšniek?

— Nezinu, kā tu, es neko. — Daņilovs piegāja pie

galda, paņēma savu krūzi, dažus mirkļus raudzījās uz tumšo šķidrumu, kas sniedzās līdz malām, un izdzēra to trijos malkos. Pēc tam brīdi pastāvēja, galvu noliecis, un atkal aizgāja pie loga.

— Jums vajadzētu pagulēt, Ivan Aleksandrovič.

— Labi, Bikov, tu ej vien, ej. Man vajag pabūt vienam.

Daņilovs apsēdās gultā, saspringti ieklausīdamies pats

sevī. Alkohols dedzināja kā uguns, ieplūda dzīslās, gluži kā lauzdams aizsprostu kaut kur zem sirds. Ļoti sen, kad viņš sāka strādāt AK Bandītisma apkarošanas nodaļā, viņam bija draugs. Jautrais un labsirdīgais Miša Rezonovs, tehnoloģijas institūta students, kas bija iemīlējies revolūcijā. Viņi strādāja vienā brigādē un draudzējās cieši, aizgūtnēm, kā mēdz būt tikai jaunībā. Deviņpadsmitā gada ziemā, Jaungada priekšvakarā, kad viņi izdarīja kārtējo pārbaudi viesnīcā «Lisabona», Miša šķīrās no dzīves. Un tas viss notika muļķīgi, pavisam muļķīgi. Kad viņi jau devās uz vestibilu, pa kādas istabas durvīm izdrāzās galīgi piedzēries puišelis zamšādas frencī un virsnieka bridža biksēs un, kliegdams kaut ko nesaprotamu, sāka gaitenī šaudīties. Viņš bija drausmīgi piedzēries, tikko turējās uz kājām, nagans viņa roka lēkāja un meta lokus. Un tomēr kāda lode iedzēla Mišām deniņos. Ieraudzījis, ka Rezonovs nokrīt, Daņilovs ar pirmo šāvienu noknieba bandītu.

Pēc tam viņi aizbrauca uz AK, Ivans Aleksandrovičs klusēja, neteica ne vārda, tikai bija kļuvis gluži pelēks. Istabā ienāca brigādes priekšnieks Cugunovs, bijušais admiralitātes praporščiks, kas kara laikā bija uzdienējis no matrožiem, palūkojās uz viņu un atkal aizgāja. Viņš atgriezās pēc minūtēm divdesmit un pamāja Ivanam ar pirkstu. Abi iegāja Cugunova kabinetā, kur viņš paņēma degvīna pudeli, kas bija noslēpta aiz dīvāna, aizslēdza durvis un pielēja Daņilovam glāzi.

Ivans izbrīnā paraudzījās uz priekšnieku.

■— Dzer, — Cugunovs teica, — tikai visu uzreiz. Tā vajag.

Daņilovs rīstīdamies izdzēra degvīnu, un viņam kļuva silti un skumji. Iegājis savā istabā, viņš aizslēdza durvis, apsēdās pie galda un sāka raudāt. Tās bija rūgtas asaras, taču sāpe, kas žņaudza krūtis, aizplūda no viņa reizē ar asarām, gluži tāpat kā tas bija noticis bērnībā, kad viņš kāvās ar ģimnāzistiem klajumā aiz artilērijas rūpnīcas.

Bet četrdesmit divi nav tas pats, kas astoņpadsmit, i umībā viss ir vienkāršāk, vieglāk iegūst draugus, mie-iiļuik no tiem šķiras. Pēc četrdesmit gadu vecuma draugi l (nst it kā par daļu no tevis paša, un viņu zaudējums lul/.inās amputācijai bez narkozes. Un arī raudāt ir grū-lak, šķiet, ka dzīve tevi izkaltējusi sausu un nav vairs īsaru, ir tikai griezīgs zaudējuma rūgtums, kas plēš pušu sirdi.

Lai remdētu šīs sāpes, Daņilovs apgūlās ar seju spilvenā un acumirklī aizmiga — gluži kā iegāzās tumšā atvarā.

Pamodās Daņilovs tikpat spēji, kā bija iemidzis. Miegs viņu bija atsvaidzinājis, un viņš jutās gandrīz labi. Is-labā bija vēss, spēcīgi smaržoja zāle un lapas, un Ivans Alcksandrovičs saprata, ka nolijis lietus. Viņš paskatījās pulkstenī: rādītāji veidoja taisnu līniju — astoņpadsmit. Tātad viņš bija gulējis bezmaz divpadsmit stundas.

Ivans Alcksandrovičs uzvilka zābakus un izgāja uz lieveņa. Pie automašīnas uz apgāztām kastēm sēdēja Bikovs, Muravjovs un Serjoža Belovs. Viņi lūkojās uz priekšnieku un klusēja.

— Tūliņ es noskūšos, — Daņilovs teica, — un tu, Igor, ienāc pie manis tieši pēc divdesmit minūtēm.

— Labi.

Daņilovs pagriezās un iegāja iekšā.

Tieši pēc divdesmit minūtēm Igors ienāca istabā. Priekšnieks stāvēja pie loga tikko noskuvies un bija vēsi oficiāls.

— Nu tad tā. — Viņš brīdi klusēja, bungodams ar pirkstiem pa palodzi. — Nu tad ta. — Daņilovs vēlreiz atkārtoja, it kā pūlēdamies sakopot domas, un Igors saprata, ka priekšnieks vēl atrodas nakts notikumu varā.

— Tu brauksi uz Maskavu, — Daņilovs beidzot sacīja.

— Uz Maskavu? — Muravjovs izbrīnījies pārjautāja.

— Jā, uz Maskavu, še, lasi. — Daņilovs piegāja pie galda, attaisīja lauka somu un izņēma speciālziņojumu.

Muravjovs pārlaida tam acis un atdeva atpakaļ Daņi-lovam.

— Vai tas ir obligāti? — Igors jautāja.

— Pilnīgi nepieciešami. — Daņilovs iebāza roku galifē bikšu kabatā un dūrē savilktu pacēla Muravjovam pie sejas. Kad viņš atlieca pirkstus, Igors uz delnas ieraudzīja sudraba Napoleona figūriņu.

— Tas pats?

— Jā.

— Kur?

— Pie Drobiševas.

— Tā. Tātad esam nākuši uz pēdām.

— Esam gan. Tagad mums vajadzīgs Gomejskis un Ilope. No viņiem uz šejieni stiepjas pavediens. Bet šim pavedienam ir divi gali. Vienā — Mūzika, otrā — Šan-trels. Viņi domā; ka mēs viņus šeit mēģināsim uztaustīt, un, tiklīdz ko jutīs, tā laidīsies prom uz Maskavu, bet tur būsi tu.

— Kā jūs domājat, Ivan Aleksandrovič, — vai Gomej-skim varēs tikt klāt?

— Varēs.

— Kas palīdzēs?

— Kostrovs.

— Miška?

— Miška.

•— Kur tad viņš ir?

— Drīz ieradīsies.

PIEKTĀ NODAĻA

MASKAVA. AUGUSTS

— Nu, Muravjov, es jau zinu, dzirdēju, kā jums tur gājis. — Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks piecēlās un panācās Igoram pretī. — Žēl Poļesova. Ļoti sirsnīgs cilvēks bija un brīnišķīgs darbinieks. Apglabājat viņu?

— Jā.

— Kur?

— Turpat, kapsētā. Viss bija, kā pienākas, orķestris, ziedi, piemineklis. Tikai viņam jau nu vienalga.

— Viņam jā, bet ne mums. Mūsu darbam nav vienalga, kā glabā cilvēkus, kuri par to atdevuši dzīvību. Tu man šitās runas izbeidz.

•— Viņš man bija draugs...

— Arī man un Serebrovskim, un Muštakovam, un Pa-ramonovam. Mēs visi esam draugi. Tā, redz, tas ir. Nu sēdies, parunāsimies. — Priekšnieks nospieda zvana pogu. .Durvīs parādījās Osetrovs,

— Kur ir Muštakovs?

— Pieņemamā istabā,

— Aicini, lai ienāk.

— Ā, Igors Sergejevičs, — Muštakovs, nākdams iekšā, pasmaidīja, — tātad strādāsim abi?

— Jā.

— Tas ir jauki. — Muštakovs apsēdās krēslā, rūpīgi pavilkdams uz augšu izgludinātās bikses. — Var ziņot?

— Jā gan, — priekšnieks aizsedza ar plaukstu acis,

— sāc.

— Redziet, Igor Sergejevič, — Muštakovs uz brīdi apklusa, it kā apdomātu nākamo teikumu, un pavērās Igorā, — materiālu mums nav daudz. Saskaņā ar mūsu informatīvo biļetenu attiecībā uz Gomcļski tika brīdināti visi milicijas darbinieki. Otrajā augustā posteņa milicis pamanīja līdzīgu cilvēku Tišinkas laukumā. Viņš nekā-vējoties ziņoja 84. milicijas nodaļai. Operatīvais pilnvarotais Larins, aizbraucis uz turieni, arī pazina Gomeļ-ski. Viņš sekoja tam līdz Lielajai Kondratija ielai un tur palaida. Gomeļskis pazuda. Larins ir pieredzējis darbinieks, nākamajā dienā viņš no jauna bija laukumā. Pulksten vienpadsmitos Gomeļskis parādījās un atkal nozuda Lielās Kondratija ielas stūrī.

— Tur ir caurstaigājamie pagalmi, — Igors teica.

— Tagad visi pagalmi ir caurstaigājami, žogi taču salauzti malkā. — Priekšnieks nolaida roku. — Turpini vien, Muštakov.

— No operatīvajiem datiem mums kļuvis zināms, ka Gomeļskis bieži uzturas tieši šai rajonā un pat apmeklē dzertuvi.

— Kuru tad? — Muravjovs painteresējās.

— To vajag zināt, — priekšnieks nosmīnēja, — tur ir tikai viena dzertuve.

— Es jau šo rajonu ne sevišķi...

— Būs jāizpētī. Nu, kādi tev apsvērumi, Muravjov?

Igors brīdi klusēja. Priekšnieka jautājums viņu bija

pārsteidzis negaidot.

— Redzat, — viņš iesāka.

— Nē, tā tas neiet, — priekšnieks uzsita ar plaukstu pa galdu, — es skatos, ka tev pat plāna nav.

— Ir.

— Nu tad klāsti vaļā.

— Mēs esam izdomājuši divus variantus. Pirmais — noteikt dežūras un arestēt Goineļski.

— Ko tu neteiksi, *— priekšnieks ironiski paraudzījās uz Igoru, — viens pats domāji vai kopā ar Daņilovu? Bet ja nu Gome|skis tur vairs neparādās? l<o tad?

— Tad viņš jāatrod Kostrovam.

— Kur ir Kostrovs? — Priekšnieks piecēlās.

— Pie manis mājās gaida.

— Ko tad tu man to agrāk neteici? — Viņš pacēla telefona klausuli. — Mašīnu. Braucam, — priekšnieks sacīja Igoram, — ciemos pie tevis.

Miška Kostrovs

Pa istabas logu varēja redzēt pagalmu. Gluži maziņu, ar panīkušām akācijām. Mājas to bija apstājušas no visām pusēm, veidojot neregulāru četrstūri. Tās bija vecas, lietū noplukušas, koka sienas sedza izbalējis apmetums. Dažviet tas bija nobrucis, atklādams krusteniskos skaliņus. Pirmā stāva logi sākās gandrīz pie pašas zemes, uz palodzēm bija novietoti podi ar nepazīstamām puķēm un gulēja liesi, blēdīgi kaķi.

Miška zināja, ka pagalmam ir trīs izejas. Viena uz Lielo Kondratija šķērsielu, otra uz klajumu un trešā uz Lielo Gruzīnu ielu. Ļoti ērts pagalmiņš, neko teikt. Visiem ērts. Tikai tie, kas zina šis izejas, pat nenojauš, ka tās var ļoti viegli noslēgt un tad no šā pagalmiņa nekur ārā netiek.

Mišku uz šejieni atveda naktī. Pec leģendas, ko viņam izdomāja Muravjovs, viņš mājās rādīties nedrīkst, jo tiek meklēts jau kopš četrdesmit pirmā gada, bet te viņš mitinās pie draudzenes. Igors bija paredzējis visu. Dzīvokļa saimniece Zoja, slaida auguma brunete ar spilgtām, juteklīgām lūpām, gaišās acis piemiegusi, paskatījās uz Mišku un jautāja:

— Tātad viņš tagad būs mans mīļākais?

— Viņš, — Muravjovs pamāja ar galvu.

— Lai jau būtu ar, — Zoja noskatīja Mišku no galvas līdz kājām, — puisis tā nekas. Tikai acis tādas kā pa-drūmas.

— Kadas nu ir, tādas ir, — Miška nopurpināja.

— Nu redzat, nu, Igor. — Zoja noplātīja rokas.

— Miša, — Muravjovs uzlika roku Kostrovam uz pleca, — Zoja ir mūsu darbiniece, bet pagalmā to neviens nezina. Visi domā, ka viņa strādā klubā par administratori. Saprati?

— Es jau sapratu. Bet garnadži ari nav muļķi.

— Ko tad tu, baidies?

— Jābaidās ir tev. — Miška nelabi nosmīnēja. — Kas tad man, es atkal prom uz fronti, bet tevi ieliks par posteņa milici, un varēsi Tišinkā kabatzagļus ķert.

— Klausies, tu izbeidz ...

— Man nav ko izbeigt, es Daņilovam vārdu devu, ka izdarīšu, un tāpēc jūsu muļķības dēļ nepavisam negribu Ivanu Aleksandroviēu iegāzt.

— Es taču tev no liesas saku, ka viņu neviens nepazīst. Viņa pie mums strādā ļoti slepenā dienestā. Viņa pat mūsu darbiniekiem nav jāpazīst.

— Labi, labi, tad jau redzēs.

— Dzīvoklī ir trīs istabas, durvis uz vienu no tām aizlīmētas ar tapetēm, tur pastāvīgi uzturēsies divi mūsu darbinieki. Tev šeit jāievilina Gomeļskis.

— Tas ir skaidrs, bet kā?

— Viņš uzpērk zeltu un dārgakmeņus. Taču atceries, ka ne tikai uzpērk, viņš var ari... Vārdu sakot, jūs abi ar Zoju sāksiet ar tiem tirgoties.

— Ar viltojumiem.

— Kāpēc. — Igors no kabatas izņēma kārbiņu. — Te ir arī īsta manta. — Viņš izbēra uz galda gredzenus, auskarus, saktas. — Zoja zina, kurus var dot rokās, kuri tikai jāparāda pa gabalu. Iegaumē, tu esi atkūlies no Kui-biševas, kur jūs ar Stjopku Zalkti un Pletīzeri aptīrījāt juveliervcikalu. Kur ir Pletīzeris un Stjopka, to tu nezini, jādomā, ka aizlaidušies uz Taškentu.

— Bet īstenībā?

— Tur, — Igors pasita knipi un norādīja uz sienu, — abi nogalināti apšaudīšanās laikā. Tu paņēmi savu daļu un ar seržanta Ribiņa dokumentiem, te tie ir, atbrauci uz Maskavu. Vai visu saprati?

— Visu. Tātad es varu staigāt formas tērpā?

— Vari.

— Un medaļas arī varu nēsāt?

— Nēsā vesels. Tava sieva ir brīdināta. Ja kāds pie tevis tur ieradīsies, viņam «sekos» un pēc tam pazaudēs. Turklāt sekos neslēpjoties.

— Tad jau iznāk, ka mana būda ir aplenkta. Vai tā?

— Tā. Bet tagad apspriedīsim visu sīkāk.

Viņi norunāja gandrīz līdz ritam. Miškam būs jāatrod pazīstami uzpircēji, jāpiedāvā un jāpārdod viņiem gredzeni un zelta stienīši, bet galvenais — jāpastāsta, ka

ir briljantu rotas lieta, un jāprasa par to liela nauda. Bet šī «rotas lieta» jārāda tikai pa gabalu, lai, nedod dievs, nerastos nekādas aizdomas. Tiesa, «rotas lieta» bija reti sastopams viltojums. Tā bija glabājusies jau Maskavas slepenpolicijas muzejā. To bija izgatavojis slavenais juvelieris Kohners, izgatavojis speciāli apmaiņai pret īsto. Oriģinālu valkāja kņaze Beloseļska, ap viņu lakstojās kāds gvardes virsnieks, un reiz ballē viņai kļuva slikti, «gvards» bija iebēris limonādes glāzē pulveriti, un, kamēr viņa gulēja nesamaņā, viņš īsto rotas lietu apmainīja pret viltojumu. Kņaze atguvās, bet neko nepamanīja. Aizbrauca mājās, noņēma «rotu», skatās — viena ietvara smailīte saliekta, laikam «gvards» bija ļoti steidzies, klāt sprauzdams, rokas bija trīcējušas. Viņa izsauca juvelieri, tas atklāja viltojumu. Krāpnieku arestēja, viņš uzrādīja Kohneru, un tur arī tika atrasta rotas lieta, bet pakaļdarinājums palika muzejā līdzās pirmajam autogēnam, kas bija domāts seifu atvēršanai, un ormaņa Cugunova sitamajam ierocim. Vēlāk «rotas lieta» pārceļoja uz kriminālmeklēšanas pārvaldes muzeju. Un tagad atkal pienācis tās laiks.

Pirmais rīts Maskavā Miškam sākās nemierīgi. Viņš nervozēja, gandrīz neko nevarēja ieēst. Pie galda apsēdās visi: Zoja, abi operatīvie darbinieki un Miška. Kostrovs tikai izdzēra tēju, bet kartupeļiem un konserviem pat nepieskārās.

— Tas nekur neder, Mihail, — teica apdomīgais Sa-mohins. — Vajag ēst. Citādi aiziesi bojā, ar nerviem vien nenoturēsies.

Miška pamāja ar galvu, klusuciešot paņēma dakšiņu, pabakstīja šķīvī un nolika.

— Nē, negribas, — viņš nopūtās, — bet tas pāries. Man jau agrak tā ir bijis, kad izlūkos gāju, pēc tam pieradu.

—- Bet tu iedomājies, ka atkal ej izlūkos, — Zoja teica.

— Nevaru, tur bija ienaidnieki...

Un te ir draugi, vai tā? — Samohins piemiedza

acis.

— Nē, Samohin, tāpat ienaidnieki. Tikai frontē varēju palikt tas, kas esmu, bet šeit pašam jākļūst par ienaidnieku. Man ir pretīgi.

— Tur tev taisnība. Pretīgi. Bet saturies, Miša, lūdzu, saturies.

— Turēšos.

— Nu, beidzot, — Zoja teica, — man vēl trauki jāno-

mazgā.

— Mēs tūliņ. — Samohins norija karstās tējas malku un, atpletis muti, sāka raut iekšā gaisu.

— Nesteidzies, nesteidzies. — Zoja iesmējās.

Cik viss ir vienkārši. Sieviete steidzas uz darbu, bet viņai vēl jātiek galā ar saimniecību. Vienkārši, ikdienišķi. Un tieši šis ikdienišķums nomierināja Mišku. Patiešām, kas tad noticis? Itin nekā sevišķa. Tev, vecākais seržant Kostrov, sākas jauns darbs. Un nav jau nemaz tik jauns. Kad vajadzēja iesaistīties Sirokova bandā, tad gan tas bija kas jauns. Bet tagad staigā tik pa tirgu, tēlo veiksmīgu garnadzi un turi acis vaļā. Bet ja nu kas gadās? Ja kas gadās, viņš nav nekāds antiņš. Pie siksnas viņam ir nagans makstī, bet galifē bikšu kabatā otrā lieluma brauniņš. Aptverē astoņas patronas. Un tajās astoņas niķelētas lodes. Pamēģini tikai nākt tuvāk. Šaut viņš ir iemācījies. Un kā vēli Izlūku rotā ne to vien var apgūt. Nu un visļaunākajā gadījumā viņam ir nazis. Jānospiež tikai vara podziņa uz roktura, uri atspere izgrūž stileta dzeloni. So nazi Miška bija paņēmis no nogalinātā SS diversiju grupas šarfīrera. Papriekšu nogāza viņu mežā pie Rogačovas, pēc tam paņēma nazi. Divas reizes to ir lietojis un abas nekļūdīgi.

Nekas, gan mēs šai varzai liksim trūkties. Cilvēki frontē asinis lej, bet viņi, maitas, šauj cilvēkus un aplaupa sievietes. Nav un nebūs viņiem žēlastības un piedošanas. Visai viņu zagļu pasaulei nebūs.

Miška apdzēsa papirosu un sāka just izsalkumu. Šausmīgi sagribējās ēst. Viņš devās uz virtuvi. Zoja, liedama no tējkannas, mazgāja šķīvjus, kas bija salikti izlietnē.

— Ko tad tu? — Viņa pagriezās pret Kostrovu,

— Tu mani atvaino, saproti, ēst sagribējās.

Zoja paskatījās uz Mišku un mīļi pasmaidīja.

— Paldies dievam, esi nomierinājies.

— Tā kā būtu.

— Sēdies, es kā zinādama tev pataupīju. Uzsildīt?

— Nevajag.

Miška nosēdās pie virtuves galda un tāpat no visas pannas sāka ēst neparasti garšīgus kartupeļus un sarecējušus gaļas konservus. Notiesājis visu, viņš izdzēra atdzisušo saldo tēju un paņēma papirosu.

— Nu tad, līgaviņ, — viņš pasmaidīja, — ejam, vai?

Muravjovs

No rīta viņš pulējās sazvanīt majoru Koroļovu. Vispirms tas bija pie vadības, pēc tam pats vadīja apspriedi un tad atkal bija izsaukts pie vadības.

— Lūdzu, pasakiet Viktoram Kuzmičam, ka viņu meklē Muravjovs no kriminālmeklēšanas pārvaldes steidzamā jautājumā, — Igors teica nodaļas sekretārei.

— Labi, — atbildēja laipna sievietes balss, — es ziņošu.

«Jā, redz, kā, brālīt, ziņošu,» Igors nodomāja, nolikdams klausuli. «Priekšniecībai nevis pasaka, .bet gan ziņo. Tā tas ir, brālīt.» Viņš tikko bija uz kādu stundu iegriezies savās mājās. Vajadzēja pārģērbties un šo to paņemt. Piegājis pie dzīvokļa durvīm, viņš ieraudzīja nadzīgu vīreli ar atslēgu saišķi rokā. Tas, noliecis galvu un aiz sasprindzinājuma izbāzis mēli, ņēmās gar slēdzeni.

— Ko jums vajag? — Igors mierīgi jautāja.

Cilvēks pagriezās, ieraudzīja milicijas formas tērpu un sāka godbijīgi ķiķināt.

— Es, reče, no namu kantora. Reče, ņemam uzskaitē evakuēto iedzīvotāju platību.

— Bet kas jums ļāva list dzīvoklī bez atļaujas?

— Tukšs tak, biedri priekšniek, bet ir cilvēki, kas vēlas aizņemt.

— Te dzīvoju es.

— Nē, — cilvēks ieķiķinājās, — tas ir tukšs. Tajā dzīvoja Ņina Petrovna Muravjova. Tagad viņa ir evakuācijā, bet dēliņš frontē.

— Dēliņš esmu es, — Igors mierīgi teica, •— un ja vēl reizi jūs redzēšu ...

— Atvainošanu, atvainošanu ...

Cilvēks pazuda, gluži kā izgaisa kāpņu telpas puskrēslā. Muravjovs iegāja dzīvoklī, piezvanīja uz namu pārvaldi un pastāstīja par dīvaino vizīti.

— Tā, — namu pārvaldnieks atbildēja, — interesanti. Tik tiešām ir saņemts Maskavas padomes rīkojums uz laiku ierādīt cilvēkiem brīvos dzīvokļus. — Viņš mirkli klusēja un tad piebilda: — Vispār neuztraucieties. Paldies par signālu. Es jau tādus biju saņēmis, bet domāju... Jūs pats strādājat milicijā, tāpēc zināt — cilvēki ir visādi. Vēlreiz paldies par signālu.

Igors nolika klausuli un nodomāja, cik ātri gan izlīdusi no' šķirbām visādi nešķīsteņi. Cik veikli tie pratuši maskēties pirms kara. Maksāja biedru naudu Moprā un Osoaviahimā, gāja uz sapulcēm, gaidīja sitam savu stundu. Taču nē, viņu laiks nav pienācis un nepienāks nekad, tāpēc jau viņš strādā kriminālmeklēšanā.

Muravjovs attaisīja skapi un izņēma zilo uzvalku, to pašu, kas bija pašūts tieši pirms kara. Māti darbā prēmēja ar talonu, par kuru varēja iegādāties audumu, un viņa paņēma bostonu speciāli dēlam. Uzvalku šuva dārgs meistars un, jāteic, izdarīja visu, kā nākas. Igors to bija uzvilcis tikai vienu reizi, kad gāja ar Innu uz Lielo teātri skatīties «Sarkano magoni». Ak vai, cik sen tas bija, pavisam citā dzīvē. Viņš uzvilka gaišzilu zīda kreklu, apsēja svītrainu kaklasaiti, uzģērba žaketi un piegāja pie spoguļa. No putekļainā stikla pretī raudzījās cilvēks, ļoti līdzīgs viņam, Igoram Muravjovam, tikai vēl pavisam jauns, taisni nepieklājīgi jauns. Ja uz tādu paskatās, šķiet, ka viņš speciāli nokrāsojis matus sudrabainus.

Jā, šajos divos gados viņš bija atradis no civiluzvalka. Gandrīz visu laiku Igors staigāja formas tērpā vai parastajā zaļajā formas blūzē bez zīmotnēm.

Taču tas otrs cilvēks tur, spogulī, Muravjovam patika. Uzvalks viņam piegulēja labi. Nevis kā uzliets, bet ar tādu zināmu nevērības pieskaņu, pavisam mazu drusciņu, kas piešķir īsto eleganci. Tikai žēl, ka ordeni nevar piespraust. Tas gan labi izskatītos pie uzvalka. Tumši zils bostons, un uz tā — rubīna zvaigzne. 2el, bet ko lai dara.

Igors vēlreiz paskatījās uz sevi spogulī un sāka posties.

Mašīna gaidīja viņu pie pašas ieejas, un, kad viņš atvēra durvis, šoferis, īgni atraudamies no avīzes, norūca:

— Kur jūs lienat, neredzat, vai? — Tad apklusa un pasmaidījis nošūpoja galvu.

— Tas tik ir ko vērts. Bagāts būsiet, Igor Sergejevič, nemaz nepazinu.

— Tas ir labi, — Muravjovs apmierināts pasmaidīja.

Ieradies pārvaldē, Igors tūliņ piezvanīja Koroļovam.

Majora nebija, un Muravjovs sēdēja savā istabā, gaidīdams zvanu. Šimbrīžam viss ritēja ārkārtīgi neveiksmīgi. Viņam vajadzēja braukt uz Tišinku, bet nolādētais telefons klusēja. Igors jau sāka mest niknus skatienus uz aparātu, it kā tieši tas būtu vainīgs, ka Koroļovs nekā nespēj atbrīvoties. Protams, varētu jau piecelties un aiziet, taču Daņilovs bija kategoriski pavēlējis nodot majoram vēstuli un mutvārdiem piebilst, ka ļoti gaida rezultātu.

Bet pārvalde dzīvoja savu parasto dzīvi, un tās ritmu Igors bija uztvēris tūliņ pēc atgriešanās. To noteica viņam pazīstamas un ierastas rūpes. Kabinetā nāca puiši no viņa nodaļas un stāstīja jaunumus. Ielūkojās saimniecības daļas priekšnieks un teica, ka viņš, Igors, esot ieskaitīts apgādē; pēc tam ieradās komandants un pēc saraksta pārbaudīja, kāds tabeļnumurs ir ierocim, kas bija pierakstīts uz «pirmās nodaļas operatīvā pilnvarotā b. I. S. Muravjova» vārda.

— Joprojām gaidi? — Istabā ienāca Paramonovs.

— Kā redzi.

— Brokastis esi ēdis?

— Vēl ne.

— Es arī nepaspēju. Kaut ko izdomāsim.

— Man jau nekā nav.

— Ja es paļautos uz tādiem kā tu, — Paramonovs piecēlās un saraustīja formas blūzi, — sen jau būtu kājas atstiepis. Tūlīt būšu atpakaļ.

Viņš atgriezās pēc minūtēm desmit. Vienā rokā Boriss nesa tējkannu, otrā — kaut ko avīzē ietītu.

— Nu, ķersimies klāt. — Viņš paklaja tīru papīru un nolika uz tā konservu kārbu ar spilgtu etiķeti.

— Olio, — Igors brīnījās, — kas tad tas?

— Otrā fronte.

— Kas?

— Nu, amerikāņu konservi, desa. Garšīga, ka meli var norīt.

— Es tādu nemaz neesmu ēdis.

— Nupat vien jau tā parādījās. — Paramonovs paņēma kārbu, un Igors tās sānos ieraudzīja atslēdziņu. Boriss to pagrieza, un skārds sāka ritināties caurulītē, atbrīvodams vāciņu.

— Labi izdomāts.

— Viņi gudri taisa. Tagad Maskavā parādījušies viņu konservi, desa, sautēta cūkgaļa, konservēts speķis, šokolāde. Un vēl kravas automašīnas. Starp citu, runā, ka tajās esot katrā pa ādas mētelim.

— Muļķības.

— Es arī tā domāju. Ielej tēju. Re, kur cukurs paciņā.

Igors salēja tēju, iebēra krūzēs brūnganu, rupju cu-

kuru. Pirms kara viņš tādu nekad nebija redzējis. Tēja uzreiz kļuva duļķaina, pārklājās ar pelēcīgu plēvīti.

— Nekas, — Parainonovs paņēma krūzi, — toties salds, labāks nekā saharīns. Man no tā saharīna skāba mute paliek, tā, it kā citronu ar visu mizu būtu apēdis.

— Man arī. Ķīmija ir un paliek ķīmija. — Igors norija siekalas, vērodams, kā Paramonovs griež sarkanīgo, ar želeju pārklāto desu. Lai gan krāsa nebija pievilcīga, izrādījās, ka desa ir apbrīnojami garšīga. Viņi ēda klusēdami. Izdzēris tēju, Paramonovs ielika glāzi skapī un sameklēja papirosus. Aizsmēķēja.

— Nu, kā garšo?

— Makten labi. Tu to kaut kur izrāvi vai no uztura devas?

— To desiņu? No uztura devas. Redzēji, kāda etiķete? Tā, lūk. Palīdz mums. Es vakar lasu avīzi. Ziņojumu no šo frontes. Mezopotāmijā. Patruļu sadursmes, daži ievainotie. Un šitā desiņa. — Paramonovs pagrozīja kārbu rokās un piemiedza aci, vairīdamies no papirosa dūmiem. — Sadursmes, desa. Viegli viņi karo, ar svešām rokām, svešas asinis liedami, bet, tikko būsim vācietim sprandu pārlauzuši, tā viņi uzreiz sāks aurot: mēs arī, sak, cīnījāmies... Ar sitām bundžiņām. Kā tu domā?

— Kas tur ko domāt? — Igors pabungoja ar pirkstiem pa galdu. — Ko tad lai domā, Borja? Lasīji, ko Padomju informācijas birojs raksta — frontē parādoties Rommela armijas daļas no Āfrikas. Tātad viņi var no Āfrikas atsūtīt divīzijas, ja jau tur noliek tikai patruļu sadursmes. Es domāju, ka viņi nogaida. Novēro. Kad mēs būsim fašistus nokausējuši, tad viņi sāks. Bet pagaidām ēdiet sautēto gaļu. Ek, ij runāt negribas! Pretīgi.

— To tu precīzi pateici — pretīgi... Par konserviem, protams, paldies, — Boriss iesvieda kārbu atkritumu grozā, — vēsture visus pienācīgi novērtēs.

— Vēsture, ta vēsture, — Igors teica, — tas nav svarīgākais... Mums jādomā par šodienu.

Zvanīja telefons.

— Muravjovs klausās.

— Biedri Muravjov?

— Jā.

— Savienoju ar majoru Koroļovu.

Klausulē atskanēja klikšķis, un Igors izdzirda Koroļova balsi.

— Sveiks, Igor Sergejevič.

— Sveicināti, Viktor Kuzmič.

— Nu, kas tur ir, kā klājas?

— Man ir vēstule jums no Daņilova, pavēlēts nodot personiski.

— Ja pavēlēts — nodod. Gaidu pēc divdesmit minūtēm. Caurlaidi tūliņ pieteiks.

Pēc pusstundas Igors sēdēja Koroļova kabinetā. Vik- ' tors Kuzmičs izlasīja vēstuli, novilka «hm» un paskatījās uz Igoru.

— Tavs priekšnieks domā, ka Valsts drošības dienests ir ziņu birojs.

— Viņš lūdza mutvārdiem pateikt, ka ļoti uz jums cerot.

— Paskat tik, — majors vērīgi palūkojās uz Igoru, — bet vai tu zini, kas šai vēstulē rakstīts?

— Nē.

— Tad jau priekšnieks tev neko nav stāstījis.

— Tā iznāk.

— Labs gan viņš ir. Ļoti labs. Ivans Aleksandrovičs raksta, ka Poļesovs esot gājis bojā.

— Jā.

— Žēl. Man kaut kas bija padomā attiecība uz viņu. Gribēju ņemt Stepanu Andrejeviču pie mums.

— Viņš nebūtu gājis.

— Būtu gan. Ziņo, kas tev tur ir.

Igors lēni, cenzdamies neko neizlaist, pastāstīja Koro-ļovain par to, ka tiek gatavota operācija Tišinkas tirgū. AAajors klausījās uzmanīgi, brīžam kaut ko atzīmēja bloknotā. Viņš klausījās nepārtraukdams un tikai tad, kad Igors bija beidzis, sacīja:

— Ir viens sīkums, kuru jūs, brālīši, neesat paredzējuši.

— Kāds? — Muravjovs satraucās.

— Kostrovs nedrīkst staigāt formas tērpā. Tirgū pilns ar karavīru patruļām, bet dokumenti, cik es sapratu, viņam ir viltoti. Saņems ciet, kā likts saņems ciet. Ko tad?

— Atbrīvosim.

— To jau var, bet kā viņš pēc tam tur rādīsies? Vai varbūt jūs domājat, ka tie tur ir muļķi?

Igors klusēja. Viņš tikai tagad sāka aptvert, ka šķietami tik labi pārdomātā operācija var izjukt.

— Nekavējoties, — majors stingri teica, — nekavējoties pārģērbt Kostrovu. Ar pārvaldes priekšnieku es sazvanīšos. Ej.

Un jau nopakaļ teica:

— Ja piezvana Daņilovs, pasaki viņam, ka visu izdarinu.

Miška Kostrovs

Pie caurstaigājamā pagalma divi puiši aicināja gribētājus.

— Un tikai uz dūzi un tikai uz dūzi. Līdzko sešnieku ar astotnieku būsiet pacēluši, tā — paspēlēts. Un tikai uz dūzi. Līdzko dūzis — tā pilna cepure naudas!

Viens puisis netīriem pirkstiem ar aplauzītiem nagiem izsvieda uz finiera plāksnītes trīs nosmulētas kārtis. Abiem galvā bija apaļas, plakanas naģenītes, zein žaketes savalkāts jūrnieku krekls, bikses sabāztas nospodrinātos, krokotos hromādas zābakos. Viņi izskatījās pēc dvīņubrāļiem, līdzību vairoja arī taukaino, slīpi apgriezto matu cekuli, kas krita uz pieres, un zelta kronīšu spīdums aiz valganajām lūpām. Pie viņiem pienāca kāds cilvēks un iebāza roku kabatā. Apkārt tūdaļ salasījās pūlis.

— Nu, tēvoc, — viens no puišiem atņirdza zobus, no-spīdinādams kronīti, — izmēģini laimi. Var būt, ka veicas.

— Labs ir.

— Cik?

— Piecsimt.

— Parādi.

Cilvēks izvilka no kabatas saņurcītas naudas zīmes.

— Re, skaties. Tagad tu.

Puisis no azotes izņēma piecus simtniekus un nolika uz dēlīša.

— Dalīt?

— Dali.

Trīs vienādās kārtis nogūla ar mugurpusi uz augšu. Cilvēks padomāja, izspļāva papirosa galu ar sazelētu iemuti un pacēla vienu kārti.

— Dūzis. — Pūli pāršalca nopūta.

— Tava, — bankas turētājs žēli noteica un pasniedza viņam naudu. — Varbūt vēl? Ja nav bail.

— Cik? — cilvēks drūmi jautāja.

— Eh, bailulis kārtis nespēlē, — puisis pārgalvīgi atmeta ar roku, — uz atvinnēšanu: tu tūkstoti, es tūkstoti. Iet?

— Labs ir.

Un atkal nogūla trīs kārtis. Un atkal pūli saviļņoja sajūsmas pilni čuksti.

— Varbūt vēl?

— Pietiks. — Cilvēks nepārskaitījis iebāza naudas žūksni kabatā un pazuda pūlī.

Ak, cik interesants bija šis pūlis! Ko tik te nevarēja sastapt! Tirgus bija izpleties, aizņēmis visas tuvākās ielas. Tas bija rūgtais kara auglis, ko radījis trūkums, dārdzība un nabadzība. Šeit varēja nopirkt visu. Uzpircēji ar sarkaniem ģīmjiem, ģērbušies svešos kareivju šineļos, pārdeva maizi un degvīnu, penicilīnu un šķiltavas. Tas bija rupjais un netīrais kara uzvirdnis. To regulāri smēla nost, šo uzvirdni, tomēr tas atkal un atkal krājās no jauna, un cīnīties ar to bija ārkārtīgi grūti. Tāpēc ka pagaidām arī lielas vīrišķības un varonības pilnam laikam ir savas tumšās puses.

Miška, stāvēdams Lielās Kondratija šķērsielas stūrī, vēroja šo pūli un domāja: vai tiešām nevarētu apliet ar benzīnu visus šos salašņas? Apliet un aizdedzināt, lai deg. Viņš to klusi, caur zobiem pat pasacīja Zojai.

— Kāpēc tad tā, Miša? — viņa atbildēja. — Te jau nav tikai uzpircēji vien. Trūkums spiež, tāpēc arī cilvēki nes uz šejieni to, ko var pārdot vai apmainīt, un tur nav nekā peļama. Cilvēki taču pārdod vai maina pret produktiem savu, nevis zagtu mantu. Ir, protams, arī salašņas. Un tie nu visi šeit pulcējas. Viņus kā magnēts pievelk cilvēku posts. Re, paskaties. — Viņa pamāja ar galvu uz spēlmaņu pusi.

Miška pats jau sen vēroja, cik nekaunīgi tie abi aptīra azarta pārņemtos vientiesīgos ļautiņus.

— Pagaidi. — Miška spēra soli uz pūļa pusi.

— Uz kurieni? — Zoja saķēra viņu aiz rokas.

— Tūliņ redzēsi.

— Miša!

— Tā vajag.

Mīška ar pleciem pašķīra ziņkārīgos un piegaja pie bankas turētāja.

— Nu, biedri karavīr, izmēģini laimi. •— Puisis pasmaidīja, atsegdams dzeltenus, apdrupušus zobus.

— Labs ir.

— Bet ko tu liec bankā?

— Re, ko. — Miška izņēma no kabatas zelta gredzenu.

— Dod paskatīties, — otrs teica un pastiepa roku.

— Tapat skaties.

Puisis pieliecās un vērīgi aplūkoja gredzenu.

— Rudais, — viņš pačukstēja bankas turētājam.

— Cik pretī? — jautāja bankas turētājs, acis piemiedzis.

— Trīs stabus.

— Iet tā lieta.

— Uzrādi.

— Neesam jau baznīcā...

— Tē ari nav freijers.

Bankas turētājs izvilka no kabatas biezu naudas žūksni.

— Dalit?

— Dali.

Uz dēlīša nokrita trīs kārtis. Miška piegāja cieši klāt bankas turētājam un stingri saņēma viņu aiz rokas. Puisis mēģināja izrauties, bet Kostrovs turēja kā spīlēs.

— Ko tad tu, sprāgoņa? — bankas turētājs nošņāca.

— Klusu, kurkuli, tu man vēl žaunas plātīsi? — Miška izrāva bankas turētājam no piedurknes karti un nosvieda to uz dēlīša.

— Lūk, dūzis, — viņš mierīgi teica, pievākdams naudu, un, pagriezies pret otru puisi, kurš viņam draudīgi tuvojas, piebilda: — Klusu, freijer, noslauki puņķus, citādi es tevi tūliņ miltos saberzīšu.

Pūlis uzjautrināti iedūcās. Miška pagriezās un devās pie Zojas. Viņam pakaļ skanēja neķītras lamas.

— Kāpēc tu to darīji? — Zoja jautāja.

— Parādīju viņiem zeltu. Tagad visur, kur vajag, sāksies runas, sak, uzradusies karūsa ar rudo.

— Bet kas tas ir — «rudais»?

— Ak tu, vajag zināt. Mūsu — tavā un manā tagadējā valodā tas ir zelts.

— Ak kungs, nabaga Turgenevs.

— Kas?

— Es tāpat vien, Miša, atcerējos šo to no skolas laikiem.

— Ā...

Viņi spraucas cauri pūlim. Garam vecenītēm, kas tirgojās ar augļu cukuru, garām puišeļiem, kuri griezīgi sauca: «Papirosi! Papirosi «Lielgabals»!» — garām sievietēm ar stingu skatienu, kuras bija atnesušas uz tirgu gadiem krātās iedzīves paliekas, garām veikliem pusaudžiem, kas valkāja cepuri ar mazu nadziņu.

Viņi gāja cauri šim trokšņainajam strīdīgo tirdzinieku

mudžeklim, meklēdami tikai viņiem vien vajadzīgas personas. Viņus grūstīja, atvainojās un lamājās, bet viņi turpināja savu ceļu. No vecenītes nopirka augļu cukuru un devās tālāk, apjautājās, cik maksā zābaki, kas vēl bija gluži jauni, pastāvēja līdzās vecītim, kurš pārdeva vecus pulksteņus. Pēc tam viņi atstāja pūli un piegāja pie kinoteātra «Smena». Pie kases ieejas drūzmējās ļaudis: rādīja amerikāņu filmu «Polārzvaigzne». Uz milzu afišas bija uzzīmēta degoša lidmašīna. Te varēja atvilkt elpu. Taču iepretī kinoteātrim atradās tramvaja pietura, un no sarkanajiem bāztin piebāztajiem vagoniem uz ietves gāzās arā desmitiem cilvēku. Bija svētdiena, un daudzi no visām pilsētas malām brauca uz tirgu.

— Pagaidīsim, — Zoja teica.

Viņi atgāja aiz kinoteātra kases un nostājās pie divstāvu mūra nama caurstaigājamā gaiteņa durvīm, caur kuru varēja nokļūt pagalmā.

— Jā, — Miška iebāza roku kabatā pēc papirosiem, — pie šīs burzmas ir jāpierod. Uzreiz vis nevar tikt gudrs.

— Tas tikai šodien tā, — Zoja atbildēja, — kā jau brīvdienā.

— Bet citās dienās?

— Citās dienās cilvēku ir maz. Visi aizņemti, strādā.

— Nu, bet uzpircēji?

— Tie jau gan tepat grozās.

Pēkšņi viņa apklusa un sažņaudza Miškam roku.

— Skaties!

Miška aizsmēķēdams mazliet pagrieza galvu un pretējā pusē ieraudzīja pazīstamo naģenīti un ieslīpi apgriezto netīro matu cekulu. Blakus bankas turētājam stāvēja gara auguma sakumpis cilvēks maisveidīgā nenosakāmas krāsas uzvalkā. Viņā Kostrovs uzreiz pazina to pašu «laimes lutekli», kas bija vinnējis divus tūkstošus. Abi kaut ko runāja, laiku pa laikam paskatīdamies uz Miškas pusi.

«Kļūst nemierīgi, maitas,» Miška pie sevis nosmīnēja, «trīs stabi — nav nekāda nieka nauda. Paskatīsimies, kas būs tālāk.» Viņš nosvied# sērkociņu, pagriezās pret Zoju un saņēma viņu zem rokas. Meitene tūdaļ viņam pieglaudās, šķelmīgi un daudzsološi smaidīdama.

— Biedri vecākais seržant, — Kostrovam aiz muguras kāds padobjā balsī oficiāli sacīja. Viņš pagriezās un ieraudzīja pavecu jaunāko leitnantu ar brillēm un divus

.irkanarmiešus ar Tokareva šautenēm. Uz piedurknes vīniem sārtojās apsaite ar baltiem burtiem KP.

Patruļa. Miška sastinga. Tūdaļ viņš uzradis viltojumu un viņu aizvedis uz komandantūru. Protams, tur viss noskaidrosies, viņu izlaidis, bet kairi vajadzīgi lieki sa-režģījumi, turklāt lo abu acu pāru priekšā? Pēkšņi viņam iešāvās prātā neticama un pārdroša doma. Iešāvās gluži negaidīti, un viņš jau skaidri zināja, ko un kā darīs.

Miška pastūma Zoju uz caurstaigājamā pagalma pusi, bet pats izslējās un piesvieda roku pie laiviņas.

— Dokumentus, — komandieris vēlreiz gurdi pavēlēja un pastiepa roku.

— Tieši tā, biedri jaunāko leitnant. — Miška pa acu galam redzēja, ka Zoja nozudusi pavārtē, tagad viss bija kārtībā: starp viņu un glābēju arku stāvēja kareivis ar skaisto, taču nedrošo pusautomātisko šauteni.

Miška, atrāvis roku no laiviņas un paspēris nieka pus-sobti uz priekšu, sāka lēni pogāt vaļā formas blūzes kabatu. Tagad viņš stāvēja tieši starp jaunāko leitnantu un kareivi. «Nu,» viņš domās sevi uzmudināja, «rīkojies, Miša. Rīkojies.»

Viņš spēcīgi iespēra ar zābaku leitnantam pa kājām, vienlaikus ar labo roku iesita kareivim mazliet augstāk par siksnas sprādzi. Nepagriezies, nogāzdams gar zemi kādu sievieti, viņš metās uz pavārti. Aiz muguras atskanēja novēlojies: «Stāt!» — bet viņš jau bija pagalmā pie glābējām durvīm.

Zoja atvēra dzīvokļa durvis un ieraudzīja Mišku stāvam, atslējušos pret stenderi, acis viņam bija pavisam negudras. Nelabas acis. Kostrovs ienāca klusuciezdarns, greizi paskatījās uz Zoju un apsēdās priekšnamā uz lādes.

— Nu, kā ir? — viņa jautāja.

— Kā redzi. — Miška piecēlās un devās uz istabu, pa ceļam pogādams vaļā formas blūzi.

Zoja iegaja viņam līdzi. Kostrovs apsēdās uz dīvāna, laizdams pirkstus pār blūzes dzeltenajām podziņām ar zvaigznītēm, tie skraidīja pa tām kā pa bajāna • taustiņiem, it kā viņš spēlētu pašam vien pazīstamu melodiju.

Iečikstējās durvis, un parādījās Samobina galva.

— Ko tad jūs tur? — viņš jautāja, izbrīnā raudzīdamies uz Mišku.

— Patruļa, — Zoja nopūtās, — pavisam muļķīgi uzdūrāmies.

— Nu un kā?

— Aizbēgām.

— Bet viņi?

— Viņi neko. — Miška piecēlās un atāķēja siksnu ar smago maksti. — Viņi, šitie večuki, var iet grunduļus ķert, nevis mūs. Zini, Samohin, ~ viņš viltīgi piemiedza acis, — šī patruļa mums taisni palīdzēja. Vareni palīdzēja.

— Kā tad tā?

• — Nu ta, pasauc puišus, izstāstīšu. Zoja, tu varētu sameklēt Igoru, lai atsūta man civilapģērbu, rīt atkal iesim kārtis spēlēt.

RAJONA CENTRS

Daņilovs

— Es saprotu, saprotu. Nu, ja runājam atklāti, tad neko nesaprotu no jūsu darba specifikas, tikai pēc toņa jūtu, ka slimajam kļūst labāk. — Daņilovs piestūma krēslu pie galvenā ārsta galda. Krēsls pretīgi iekviecās — gluži kā sivēns. Daņilovs saviebās. — Man galvenais ir, kad viņš varēs runāt.

— Kā lai jums to pasaka. — Ārsts palūkojās uz Daņi-lovu, pēc tam aizvērsa skatienu kaut kur viņam aiz muguras. — Apdegumi. Stipri apdegumi. Plus, protams, arī, kā sacīt jāsaka, simulācijas elements.

— Ko, ko? — Daņilovs izbrīnījās.

— Nu, tā — jāgaida, — ārsts pasmīnēja.

— Saprotiet jel mani..,

— Es neesnīu dievs, kaut gan saprotu jūs ļoti labi. Jums vajag, lai «motociklists» saktu runāt? Ta ir? Nē, jūs man atbildiet.

— Tā ir.

— Lieliski, — ārsts izstiepa acu priekšā rokas un sāka tās vērīgi aplūkot, — viņš pagaidām nav transportējams.

— Ko jūs ar to domājat?

— Iespējams, jūs viņu gribēsiet ņemt pie sevis. Iespējams, ka jūsu ārsti...

— Dakter, — Daņilovs gandrīz čukstus teica, — jūs taču esat inteliģents cilvēks, ko jūs runājat, dakter? Kas jums sastāstījis tādas blēņas? Pie mums strādā gluži tādi paši ārsti kā visur. Ek, dakter, dakter!

Daņilovs atzvēlās krēslā, un tas atkal griezīgi iečīkstē-ļ i Galvenais ārsts nolaida rokas un pēc brīža klusi

teica:

— Ne agrāk kā pēc piecām dienām.

— Ko lai dara? Zinātni ar varu uz priekšu nepa-tumsi. — Daņilovs piecēlās un pastiepa ārstam roku. - Tātad cerēšu.

— Ceriet.

Pirms ārā iešanas Ivans Aleksandrovičs vēl aizgāja līdz istabai, kur gulēja «motociklists». Pie durvīm dežu-uja milicis.

— Nu, kā? — Daņilovs viņam jautāja.

— Tāpat vien, biedri priekšniek.

Daņilovs mazliet pastāvēja, paskatījās uz cieši aizvēr-lijām palatas durvīm un, militāri pasveicinājis taisni izslējušos milici, devās uz izeju. Vakar no Maskavas bija saņemtas ziņas par «motociklistu» — Viktoru Stepano-viču Kaluginu, dzimušu 1910. gadā Maskavas apgabala Dmitrovas pilsētā, pēc profesijas šoferi. Izziņā bija teikts, ka Viktors Stepanovičs Kalugins sodīts divas reizes: 1930. gadā pec KPFSR KK 160. panta un 1938. gada pec 86. panta.[3]

Tātad viņš sodīts divreiz: pirmo reizi par zirgu zādzību, otrreiz — par malu medniecību ar vainu pastiprinošiem apstākļiem. Visā visumā abas sodāmības vieglas. Spriežot pēc tām, viņu, protams, par īstu recidīvistu uzskatīt nevar. Bet kā lai zina, par ko īsti viņš notiesāts otro reizi. Daņilovam bieži bija gadījies sastapt cilvēkus, kas izdarījuši slepkavību, bet iekrituši par kabatzādzibu. Tāds gadu nosēž, nojauc pēdas un atgriežas brīvībā, bet tas galvenais nodarījums, par kuru viņš baidījies, paliek neatklāts. Varbūt Kalugins speciāli devies pašaudīt aļņus, ar skaidru nolūku atsēdēt paredzētos pusotra gadus. Kas to zina. Protams, ja būtu vairāk laika, varētu pašķirstīt agrākās lietas, vērīgi papētīt. Taču viņam nebija ša laika. Nemaz nebija. Drobiševas ikdienējā pratināšana pagaidām neko nebija devusi. Viņa stingri palika pie sava vai arī tiešām neko nezināja, kas, starp citu, Ivanam Aleksandrovičam likās visticamākais.

Divas dienas viņi ar rajona noda|as priekšnieku un Orlovu gudroja, kur aptuveni varētu atrasties bandas bāze, un ne tikai gudroja, bet ari pārbaudīja visas aizdo-migās vietas, taču tur nekā nebija. Daņilovam acu priekšā visu iaiku stāvēja rajona karte, pareizāk sakot, tā teritorijas daļa, kur vadība bija civilās administrācijas rokās. Arī karaspēka dislokācijas joslā viss bija pārbaudīts.

Daņilovs nemanīja, kā bija nokāpis no ietves un sācis soļot pa bruģi. Tikai bremžu čikstoņa aiz muguras atgrieza viņu īstenībā. Viņš paskatījās atpakaļ, dažu soļu attālumā aiz viņa bija spēji nobremzējusi mašīna. Šoferis jau pavēra muti, bet, ieraudzījis rombu, savaldījās, norija lamuvārdus.

— Esmu vainīgs, biedri brigādes komandieri, atļaujiet braukt garām.

— Kāpēc tad tu nesignalizēji?

— Tas man nedarbojas.

— Kāpēc? — Sai brīdī Daņilovs ieraudzīja milzīgu ielāpu uz radiatora.

— Šķemba mazliet ieskrambāja, bet vai jfis gadījumā neesat slims, biedri brigādes komandieri, varbūt aizvest?

— Viss kārtībā, brauc garām.

Mašīna ''cieši gar ietvi apbrauca Daņilovu, šoferis pa logu vēlreiz bažīgi pašķielēja uz milicijas komandieri, kuram bija nesaprotami augsta dienesta pakāpe, un, ar troksni pārslēdzis ātrumu, nozuda aiz pagrieziena.

Iela atkal kļuva tukša. Tā bija provinciāli klusa un putekļaina. Rajona centru māca karstums. Svelmainais gaiss vibrēja virs izslāpušajiem kokiem ar apvītušām lapām. Šādā laikā portupeja sevišķi stipri spiež plecu, ieroča maksts ir sevišķi smaga, zābaki dedzina kājas, formas blūze griežas padusēs un cepure žņaudz galvu kā stīpa.

Šādā laikā negribas staigāt pa ielām. Neko negribas, pat ne domāt.

Daņilovs noņēma cepuri un apslaucīja nosvīdušo pieri. Pastāvīgās neizgulēšanās un pārlieku daudzo papirosu dēļ sirds pukstēja ar piepūli un nevienmērīgi, likās, kāds to sažņaudzis dūrē un tā cenšas atbrīvoties. Sāpju nejuta, un tas biedēja vēl vairāk. Pārņēma neizprotama baiļu sajūta. No tās atbrīvoties Ivans Aleksandrovičs nespēja, tiesa gan, ārsts, pie"kura viņš griezās pirms mēneša, bija paskaidrojis, ka šādas sajūtas viņu tagad piemeklēšot pastāvīgi, bet vai tāpēc kļuva vieglāk? Kā jebkurš stipras gribas cilvēks, viņš gandrīz vienmēr spēja mierīgi valdit pār savām jūtām. Absolūti bezbailīgu cilvēku nav. Tos izdomājuši rakstnieki un žurnālisti. Daņilovs uzska-fīja, ka drošsirdība ir sava dienesta pienākuma "precīza izpilde. Viņš cīnās ar noziedzību, tātad viņam gluži vienkārši ir jāriskē, lai izpildītu uzdevumu. Drosme ir daļa no viņa pienāk u m a pret tautu un partiju. Un tas viņam bija galvenais, viss pārējais kļuva par nekam nevajadzīgu bufonādi.

Nē, šīs bailes, kas viņam uzbruka, stāvēja pāri viņa parastajai saprašanai, pāri visam, ko viņš lidz šim bija pazinis. Tās neradīja saprāts, ne arī kaut kādu pilnīgi konkrētu parādību izpratne. Tās bija abstraktas, un tām nebija nekāda iemesla. Bailes mājoja viņā pašā, Daņi-lovā, bet, kurā vietā, — to viņš nezināja.

«Nekas, gan jau pāries,» viņš sevi mierināja, «izgulēšos, sākšu mazāk smēķēt, un viss būs kārtībā.»

Ivans Aleksandrovičs nogriezās uz mājiņas pusi, pie vārtiem stāvēja noputējusi ernka, tātad Belovs jau atbraucis, — Daņilovs noslaucīja ar kabatlakatu cepures apmali, uzlika to galvā un devās uz vārtiņiem.

Pagalmā Bikovs ņo spaiņa lēja Serjožam virsū ūdeni. Belovam bija tāda sejas izteiksme, ka Daņilovam pašam sagribējās novilkt formas blūzi un ļaut, lai aukstais akas ūdens līst uz sasvīdušās muguras. To viņš arī izdarīja un pēc tam saprata, ka tieši pēc tā bija alcis šodien kopš agra rīta.

Ivans Aleksandrovičs uzkāpa lievenī, novilka zābakus un svētlaimīgi pakustināja baso kāju pirkstus. Sāpes pilnīgi aizmirsās, it kā viņam tādas sirds nemaz nebūtu. Ir nu gan joki.

— Nu, ko tu uzzināji, Serjoža? — viņš jautāja Bc-lovam.

— Mēs ar stacijas kara komandantu pārbaudījām visus dokumentus par pēdējiem mēnešiem — nekā.

— Vai pārtikas punktā biji?

— Biju, visus atestātu pasakņus pārlūkoju. — Belovs noplātīja rokas.

— Tā, vispār es jau to zināju, tikai drošības labad nolēmu pārbaudīt.

— Tad jūs domājat? ...

— Esmu pilnīgi pārliecināts — viņu bāze atrodas kaimiņu rajonā. Tikai kurā? Ir taču trīs kaimiņi. Bet laika mums abiem ar tevi nav. Ir jau augusts. Vasaras pēdējais mēnesis, tātad pēdējās dienas, kas mums atvēlētas.

— Ivan Aleksandrovič, — Serjoža pēc brīža teica, — bet kāpēc tā?

— Kas «kāpēc tā»?

— Kāpēc tik traģiski: pēdējās dienas, pēdējais mēnesis? Kur te ir loģika? Mums institūtā mācīja, ka nav iespējams precīzi noteikt nozieguma atklāšanas termiņu. Ka to nevar plānot, ka tas ir sarežģīts darbs. Lūk, piemēram, Amerikā, tur viss ir citādi.

— Attiecībā uz Ameriku tev noteikti ir taisnība, bet kas tev institūtā lasija lekcijas krimināltiesībās?

— Profesors Skolobovs.

— Zēl, ka viņš pie mums nav strādājis.

— Kur?

— Kriminālmeklēšanā, kur citur, būtu paskraidījis kā opers, tad spētu precizi norobežot teoriju no prakses. Lekcijas lasīt, protams, ir mierīgāk nekā blēžus ķert. Fakts. Pilnīgi iespējams, ka līdz mēneša beigām mēs viņus nenoķersim, pilnīgi iespējams. Tikai te jau nav runa par oficiāliem termiņiem. Galvenais ir kas cits. Nezinu, kā Amerikā policija uz to skatās, bet mums galvenais ir nekavējoties padarīt noziedznieku nekaitīgu, lai viņš vairs nevarētu cilvēkiem ļaunu darīt. Mūsu zemē likums jau sen kļuvis ne vien par juridisku, bet arī tikumisku kategoriju, un tikumība, es domāju patiesu tikumību, ir mūsu dzīves veida pamats. Tā, lūk. Bet tu saki — profesors...

— Es saprotu, — Belovs skumji sacīja, — tikai...

— Nekādu «tikai» nedrīkst būt. Ja esi atnācis uz miliciju — dzīvo pēc tās likumiem. — Daņilovs piecēlās un devās uz māju, pie durvīm atskatījās un ieraudzīja Ser-jožas sarūgtināto seju. — Nekas, viss būs labi. Ļoti jauki, ka tu domā par to, strīdies pats ar sevi, jau senatnē mēdza teikt, ka patiesība dzimst strīdā. Izteiciens ir mazliet banāls, bet trāpīgs.

Ivans Aleksandrovičs līdz tumsai skatīja cauri dokumentus, kam bija sakars ar lietu. To bija sakrājies daudz. Apskašu protokoli, ekspertīžu akti, liecinieku paskaidrojumi, iesniegumi. Tos bija rakstījuši daždažādi cilvēki. Tie attiecās gan uz šodienu, gan fašistiskās okupācijas laiku. Tikai tagad Daņilovs īsti saprata, kas ir brāļi Mūzikas. Nepilnos divos mēnešos viņi jau bija atstājuši aiz sevis asiņainas pēdas. Neizpratni radīja tas, ka brāļi nebija aizgājuši kopā ar saviem saimniekiem. Te nu tiešām varēja pilnīgi pamatoti jautāt: kāpēc? 5ajā ziņā viņam bija trīs pieņēmumi. Pirmais — nav paspējuši. Otrais — atstāti speciāli. Trešais — vismazāk ticamais — palikuši

I i i, lai izmantotu sarežģīto situāciju un nodarbotos ar /.1 il/.ībām. Drošāka viņam tomēr šķita otrā versija, jo tā ne vien neizslēdza trešo, bet vēl papildinājās ar to.

Divdesmit otrajā gadā, kad neps bija pašā plaukumā, vu.ia, Daņilova, draugs — operatīvais darbinieks Aleksejs M.irtinovs, bijušais Baltijas flotes matrozis, pēc kārtējās operācijas atgriezies pārvaldē, teica:

— Zini, Vaņa, drīz, pavisam drīz mēs piebeigsim nepu, patrieksim padējos zag|us, un es, puiši, došos atpakaļ uz IInti. Tikai ne uz jūras, nē. Strādāšu upju transportā. I'ur ir krāšņums, tu tikai peldi, krasti turpat blakus, gandrīz vai ar roku var aizsniegt. Smaržo mežs, ūdens, no laukiem medus smarža vēdī. Es jau ar dažu labu esmu aprunājies, darbu man atradīs, nu, protams, būs jāpamācas, kļūšu par upju kuģa stūrmani.

Viņš attaisīja siksnu, noņēma maksti un, brīdi klusējis, turpināja:

— Tev, Ivan, arī derētu kādu darbu salūkot. Zini, kad viss beigsies, tūliņ jāatrod īstā līnija dzīvē.

Toreiz viņi bija vēl pavisam jauni. Viņš pats, Marti-novs, Tilners, Zujevs. Bija pavisam jauni un ticēja labajam. Kopš tās dienas pagājuši divdesmit gadi, bet viņš vēl joprojām ķer blēžus. Aļoša Martinovs par stūrmani nekļuva, bet līdz upei tomēr nonāca — strādā baseina milicijā. Toreiz viņš gluži vienkārši nesaprata, ka jaunās sabiedrības uzcelšana ir ilgs process. Par maz ir iznīcināt acīm redzamo ļaunumu, jāiznīdē ari acīm nesaskatāmais, tas, kas paslēpies cilvēka dvēseles dziļumos, bet, lai to izdarītu, vajadzīgs laiks.

Pamazām pienāca nakts, atnesdama ilgoto vēsumu. Kaut kur tumšās debess malā uzliesmoja un dzisa tāla negaisa zibšņi, un pērkona dārdi kā kanonāde vēlās pār zemi. Vējš kļuva mitrs, un puķes aiz loga iesmaržojās sevišķi skurbi. Bikovs ar Belovu bija aizbraukuši. Daņi-lovs sēdēja istabā tumsā. Uguni degt negribējās, jo tad būtu jātaisa ciet logs un janolaiž maskēšanās aizkars. Atspiedies ar galvu pret loga rāmi, viņš baudīja aromātisko dzestrumu, un viņam likās, ka ar katru elpas vilcienu, ar katru gaisa malku viņā atgriežas iztērētie spēki. Palēnām savu tiesu ņēma dienām krājies nogurums, un yiņš iesnaudās. Miegs pieveica viņu viegli, nemanāmi, tam cauri jautās nakts svaigums, zaļumu smarža un tuva negaisa nojausma. Sī trauksmainā nojausma pamazām pārņēma viņu Visu, līdz kļuva par galveno izjūtu, un, vēl īsti neatmodies, viņš ierastā tvērienā izrāva no maksts pistoli, bet, atguvies galīgi, saprata, ka istabā kāds ir.

— Nešaujiet, lūdzu, nešaujiet, — tumsā atskanēja balss, — es esmu Kravcovs.

Baņilovs un Kravcovs

— Sēdieties. Ja jums ir ierocis, nolieciet uz galda. Esmu spiests jūs aizturēt, pilsoni Kravcov.

'— Es atnācu pats. Sjeva man pastāstīja par jūsu tikšanos. Es atnācu... Tāpēc... Vārdu sakot, es sapratu, ka jums var ticēt.

— Paldies, tas viss ir ārkārtīgi aizkustinoši. Ieroci!

— Es jau to noliku. Tūliņ, tikko ienācu.

— Man jāuzdod jums tikai viens jautājums. Kas nogalināja Jerohinu?

— Mūzika.

— Ka tas notika?

— Es biju ceļā uz pilsētu, gāju gar mežmalu un ieraudzīju Jerohinu, viņš brauca ar divriteni, pēc mana aprēķina, mums vajadzēja satikties pie pagrieziena uz rajona centru.

— Kāpēc?

— Es nevarēju vairs ilgāk tā dzīvot. Nevarēju vairs staigāt noziedznieka maskā. Man vajadzēja ar viņu parunāt.

— Par ko?

— Vajadzēja izstāstīt Jerohinatn visu, kā bija, minēt dažus sīkumus, kurus zināja tikai viņš. Tie... šie sīkumi noteikti būtu viņam palīdzējuši noticēt man.

— Vai jūs varat visu izstāstīt?

— Jūs nesapratīsiet, jūs nezināt...

— Nu tad pamēģināsim, varbūt uzzinājis es sapratīšu.

— Labi. Nē... Nē... Nededziet gaismu, nevajag. Bet varbūt tas jums vajadzīgs profesionāli, kā grāmatās raksta, lai redzētu acis, rokas ...

— Grāmatās daudz ko raksta. Ja gribat, sēdēsim tumsā.

— Gribu, pagaidām gribu. Kā lai es jūs uzrunāju?

— Par Ivanu Aleksandroviču.

— Jā... Jā... Jūs nekad to nesapratīsiet. Visbriesmīgāk ir, ja tevi uzskata par ienaidnieku. Nodevība — tā ir... nu ne tikai rakstura iezīme, tā faktiski ir profesija. Jā... Ticiet man. Es nenovēlu ne jums, ne kādam citam

I ■. 11 dzīvot to, ko pats esmu pārdzīvojis. Labi... Labi... IVc kārtas. Es pārnācu no somu kara. Frontē biju sapie-ris. Vecākais leitnants. Nekaroju sliktāk ka citi, bet acīm-icdzot arī labāk ne... Esmu apbalvots ar piemiņas nozī-ilīti. Tā. Pārbraucu, atkal pieņēmu lietas. Pirms manis le bija strādājis Malihins, dzērājs, ļoti slikts cilvēks. Darbu viņš bija saputrojis un, lietas nenodevis, uzrakstīja iesniegumu, ka, sak, dodas uz Ziemeļu niķeļa atradnēm, un aizbrauca. Es pieņēmu lietas, uzreiz sāku visu atjaunot, bet tad parādījās Jerohina raksts par pilsētas saimniecību. Viņš bija rakstījis par Malihinu, bet redaktors sā uzvārdu visur pārtaisījis par manējo. Sak, ko gan no aizbraukušā var prasīt, bet es esmu tepat līdzās, varu atbildēt. Atceraties, kādi laiki toreiz bija? Jā, protams, jūs atceraties... Bija komisija, revīzija. Vasiļjevs, mūsu rajona komitejas pirmais sekretārs, bija aizbraucis, viņu aizvietoja Bļinovs, labs cilvēks, bet jauns, tikko beidzis mācības, viņš neorientējās, kā nākas, vārdu sakot, mani izslēdza ...

— Un kā uz to visu reaģēja Jerohins?

— Viņš uzrakstīja iesniegumu attiecībā uz redaktoru un aizstāvēja mani, taču arī viņam gandrīz piesēja principialitātes trūkumu. Mēs abi ar viņu vienmēr bijām ne nu gluži draugi, tomēr cienījām viens otru.

— Vai šis iesniegums ir saglabājies?

— Kā tad, uz tā pamata vēlāk tika atbrīvots avīzes redaktors Averbahs. Pēc Jerohina vēstules atsūtīja īstu komisiju, tā visu noskaidroja, bet tad sakās karš.

— Kas notika tālāk?

— Kad ienāca vācieši, mani izsauca uz IeTK un uzdeva palikt pilsētā. Vārdu sakot, viss loģiski, padomju vara man nodarījusi pāri, tika pat inscenēts, ka tieši es esmu paglābis no uzspridzināšanas pilsētas ūdensvadu.

— Ar ko jūs uzturējāt sakarus?

— Tikai ar Vasiļjevu un Kotovu.

— Kotovs, tas ir IeTK. priekšnieks?

— Jā.

— Jūs zināt, ka viņš gājis bojā?

— Jā, zinu. Viņš nāca pie manis. Iepriekšējā naktī pie manis mājās bija ieradies Vasiļjevs, viņš pavēlēja glābt pilsētu no uzspridzināšanas.

— Vai jūs izpildījāt pavēli?

— Kā redzat.

— Viens?

— Nē, man bija grupa, trīs cilvēki, viņi gāja bojā apšaudīšanās laikā, bet es tiku ievainots, aizkļuvu līdz mājai, vācieši jau bēga, ieradās mūsējie, un mani sāka meklēt kā ienaidnieku, tad es uzzināju, ka Kotovs gājis bojā, bet nodaļa devusies uz rietumiem.

— Kāpēc jūs nepieteicāties varas orgāniem?

■— Es būtu nekavējoties nošauts kā nodevējs. Bet man gribas dzīvot, turklāt Vasiļjevs jau bija paguvis izstāstīt, ka esmu uzņemts atpakaļ partijā.

— Labi, par jūsu darbību es jau pieprasīju ziņas Va-siļjeva vienībai.

— Taisnība? ... Jūs sakāt taisnību? ...

— Es vienmēr saku taisnību, vismaz cenšos to darīt. Pastāstiet sīki par Jerohina noslepkavošanu.

— Es viņu ieraudzīju braucam ar divriteni un sāku skriet, lai mēs pagūtu satikties. Pēkšņi atskanēja šāviens. Es pagriezos un ieraudzīju, ka Jerohins guļ zemē, bet no krūmiem izsteidzas kāds cilvēks ...

— Jūs viņu pazināt?

— Jā, vēlāk, kad satiku.

— Kas tas bija?

— Broņislavs Mūzika, bijušais policijas priekšnieks.

— Ko jūs darījāt?

— Kas tad man atlika? Ja es būtu pamanīts blakus nogalinātajam, tad man kā ienaidniekam piedēvētu arī šo nodarījumu. Es gribēju nogalināt Muziķu, iebāzu roku kabatā un atcerējos, ka esmu aizmirsis pistoli dravā.

— Kur?

— Es slēpos dravā, tepat netālu, pie sava brālēna, invalīda.

— Skaidrs. Kas bija tālāk?

— Muziķu es tomēr sastapu. Mežmalā. Viņš ieraudzīja mani un sāka smieties. Sak, nepaguvi vis, birģermeistar, ko? Bet es paguvu, norēķinājos par tevi. Kā allažiņ, kamēr jūs, freijeri, raustāties, tikām mēs, īstie, jau pie mērķa.

— Vai jūs precīzi atstāstījāt sarunu?

— To žargonu? Jā. Pēc tam viņš mani aicināja pie šiem. Sak, viens tu aiziesi bojā, bet kopā ar mums gan palīksmosies, gan plaši padzīvosi.

Aicināja sev līdzi?

— Jā. Bet es atteicos, un tad viņš man teica: «Kad sadomāsi, nāc uz ķieģeļu rūpnīcu pie sarga Baņina, es viņu brīdināšu, viņš tevi atvedīs pie manis ar drezīnu,»

— Ar ko?

— Ar drezīnu.

— Tālāk.

— Es nobijos no viņa atklātības, viņš ir zvērs, jūs tačli esat dzirdējis par viņu?... Tad es viņam apsolīju, la noteikti aiziešu, tikai, sak, vērtslietas paņemšu. Viņš iesmējās un brīdināja, lai nenokavējot, un, ja iekritīšot, tad labāk lai tūliņ nošaujoties, negaidot, līdz komunisti pieliek pie sienas.

— Ko nozīmē viņa vārdi «ar drezīnu»?

— No ķieģeļu rūpnīcas ved šaursliežu dzelzceļš tieši uz kūdras ieguves vietu, kas atrodas četru kilometru attālumā kaimiņu rajona teritorijā.

— Ta ... Tā ... Pagaidām viss, es jums ticu, taču līdz apstiprinājuma saņemšanai esmu spiests jūs aizturēt.

— Es saprotu.

Daņilovs

Viņš aizvēra logu un nolaida aizkaru. Istabā uzreiz kļuva neizturami tumšs. Tumsā viņu pārņēma satraukums. Sī sajūta gan ilga tikai dažus mirkļus, kamēr nebija iedegta lampa. Pat sīkā uguntiņa viņam lika piemiegt acis, tik spilgta un žilbinoša tā pāršķēla tumsu. Daņilovs uzgrieza degli augstāk, un istaba tūliņ pielija ar vāju, mirgojošu gaismu. Tagad varēja palūkoties apkārt. Vispirms viņš ieraudzīja deviņmilimetru FN sistēmas pistoli ar piecpadsmit patronām aptverē; tā atradās uz galda. Ivans Alcksandrovičs to pacēla, izņēma magazīnu, parāva aizslēgu — patrontelpa bija tukša. Aptverē bija piecpadsmit patronas ar strupām lodēm, apaļām kā rieksti. Tagad viņš pilnīgi noticēja Kravcovam. Ienaidnieks vienmēr iebīda patronu stobrā. Vienmēr, tāpēc ka viņam vajag šaut un vēlams to izdarīt pirmajam. Daņilovs ielika pistoli somā un tikai tad, kā nākas, paskatījās uz Krav-covu, līdz šim viņš drošības labad bija to vērojis sāniski, pa ieradumam tverdams tikai kustības.

Pie galda sēdēja cilvēks ar kalsnu seju, lampas gaismā drusku piemiegtām acīm. Viņš bija vājš, tāpēc izcēlās vaigu kauli, uz pieres krita sirmi, mazliet vijīgi mati. Ivans Alcksandrovičs uzreiz ievēroja, ka inženieris sen nav bijis frizētavā, mati viņam griezti mājās ar šķērēm, turklāt nemākulīgi.

— Iesim, — Daņilovs teica.

Kravcovs piecēlās, un tikai tagad Ivans Aleksandro* vies isti ieraudzīja, cik viņš ir vājš.

— Vai jums bija slikti ar pārtiku pa šo laiku?

— Nē, produkti bija, tas no nerviem, es gandrīz nemaz negulēju un nevarēju ēst.

Jā, šis cilvēks neizskatījās pēc noziedznieka. Tos pa* rasti nemoka sirdsapziņas pārmetumi, tie labi guļ, un arī ēstgriba tiem ir lieliska. Tas ir pilnīgi dabiski, jo viņu dzīves kredo sastāv no trim galvenajiem komponentiem: nauda, sievietes un iedzeršana. Daņilovs atcerējās, ka trīsdesmitajā gadā laupītājs Kozlovs, ar iesauku Miška Raibais, viņam konfidenciāli sacīja: «Es, pilsoni priekšniek, ēdu tikai cietumā, brīvībā es uzkožu.»

Daņilovs palaida aizturēto pa priekšu, ieslēdza kabatas lukturīti, uz mirkli apgaismodams stāvās lieveņa kāpnītes. Sāka birdināt lietus, vēl pavisam retām lāsēm, taču tās bija prāvas un krita smagi, skanigi. Pilsētai tuvojās negaiss, zibšņi izrāva no tumsas kokus, mājas, sētas. Viņi ātri soļoja pa dēļu ietvi, kas padevīgi ieliecās zem kājām.

— Nebijis kara, — Kravcovs pēkšņi ierunājās, — es līdz nākamajam gadam būtu visas ielas noasfaltējis.

Daņilovs klusēja.

— Neticat? — Kravcovs jautāja. — Man jau nauda bija piešķirta, mehānismi apsolīti. Neticat?

— Ticu un ticu arī tam, ka tieši jūs to visu izdarīsiet pēc kara.

— Eh, no jūsu mutes dieva ausī...

Lietus viņus panāca pie rajona nodaļas durvīm. Daņilovs palaida Kravcovu pirmo un tūdaļ pamanīja, ka viņš sarucis augumā, it kā viņam kājas būtu kļuvušas īsākas. Pa pustumšo gaiteni viņi devās uz Orlova kabinetu un garām pārsteigtajam dežurantam gaja taisnā ceļā uz durvīm.

Orlovs sēdēja pie galda, nolicis galvu uz rokām, un, kā redzams, snauda. Izdzirdis iečīkstamies durvis, viņš pacēla galvu, pārlaida plaukstu pār seju, it kā norausdams no tās pēdējo dienu noguruma, bezmiega, nervu piepūles pēdas.

— Tas esi tu, Daņilov... — Piepeši viņš ieraudzīja Kravcovu, pazinis plēsīgi piemiedza acis, tad ieslēdza reflektoru un virzīja gaismu uz ienācēju. — Kravcovs!

Orlovs pietrūkās stāvus, it kā gribētu viņu aptaustīt, • ijusf, ka tā ir reāla miesa un asinis, un tad nomierināties.

— Kur notvēri? — Viņš pagriezās pret Daņilovu.

— Pats atnāca.

— Pieteicās par vainīgu?

— Viņš, man liekas, nemaz nav vainīgs.

— Tu šito izbeidz, Daņilovt Dzirdi! Izbeidz! Ko tu ņem savā aizstāvībā? Ko? Vāciešu sulaini, ienaidniekul Deģenerātu aizstāvi?

— Orlov, Orlov! Nu kur tu tādus vārdus ņem?

— Kādus?

— Visiem dzīves gadījumiem noderīgus. Aizsedzies ar tiem kā ar vairogu, un allaž tev iznāk taisnība. Te ir kas cits, pavisam kas cits. Jā, vai man no Viktora Kuz-miča nekā nav?

— Pirms stundas saņēmām ziņojumu, ar to jau nodarbojas.

— Nu redzi, pagaidīsim. Kad viss būs noskaidrots, tad pieņemsim lēmumu.

Pie durvīm klauvēja.

— Iekšai — Orlovs uzsauca.

Ienāca seržants un, pašķielējis uz Daņilovu un Krav-covu, nolika uz priekšnieka galda vākus.

— Atjausiet iet?

— Varat iet. — Orlovs izņēma no vākiem papīra lapu, lasīja to ilgi un vērīgi, tad nolika, brīdi pastāvēja, it kā pārdomādams izlasīto, un atkal pacēla pie acīm. Pēc tam neizpratnē palūkojās uz Kravcovu un pasniedza dokumentu Daņilovam.

«Daņilovam, Orlovam, ziņojums.

Pēc mūsu pieprasījuma partizānu vienības «Par Dzimteni» komandieris, bijušais VK(b)P rajona komitejas pirmais sekretārs biedrs Vasiļjevs ziņo: «Biedrs Kravcovs no partijas izslēgts nepareizi, lēmums par viņa atjaunošanu atpakaļ partijā saņemts. Biedrs Kravcovs strādāja par birģermeistaru manā uzdevumā, parādīja vīrišķību un varonību, izglāba pilsētu no uzspridzināšanas. Ieteikts apbalvošanai ar ordeni, tas jau atsūtīts uz mūsu vienību. Apsveicu b. Kravcovu sakarā ar ordeņa «Goda Zīme» piešķiršanu. Ordeni un dokumentus pārsūtīšu uz pilsētu.»

Vasiļjevs

Pareizi: Valsts drošības dienesta majors Koroļovs»

— Lasiet. — Daņilovs padeva papīra lapu Kravcovarn. — Lasiet un iegaumējiet, ka šādu pieprasījumu inanā vietā butu aizsūtījis jebkurš. Es nenoliedzu, ir gadījies visādi, bet tik un tā cilvēkiem vajag uzticēties, tikai tad viņi ticēs jums.

Bet Kravcovs neklausījās, viņš raudāja.

— Lai ienāk Tihonovs! — Orlovs, atvēris durvis, pavēlēja.

Pec brīža kabinetā ienāca viņa vietnieks Tihonovs.

— Boris Petrovič, tūliņ dodiet rīkojumu, lai pārtrauc meklēt Kravcovu.

— Birģermeistaru!

— Nav nekāda birģermeistara, tā ir k|ūda. Bija mūsu biedrs, kas pildīja uzdevumu.

— Bet pamatojums?

— Dokuments no Maskavas.

— Tieši tā.

— Nekavējoties.

— Tieši tā.

Kad Tihonovs atstāja kabinetu, Orlovs piegāja pie Krav-cova un piecēla viņu no krēsla.

— Nu beidz, beidz pinkšķēt, neesi taču sievišķis. Tādu darbu esi citvēku labā izdarījis... Ak jūs, inteliģence, inteliģence. Nav jums stingrības. Visur histērija, pat varoņdarbu veicot. Nu ko lai ar viņu dara, Daņilov, kā tu domā?

— Biedri Kravcov, nomierinieties, iedzeriet ūdeni un uzrakstiet sīki visu, ko jūs man stāstījāt, it īpaši par ķieģe|u rūpnīcu. Nu kas tad ir, nu ...

— Es to izdarišu, bet pēc tam, pēc tam es varēšu iet mājās?

— Pagaidām ne. Vēl dažas dienas jūs visiem būsiet birģermeistars Kravcovs. Jā, savu ieroci gan paņemiet, domāju, ka tas jums noderēs un itin drīz.

— Es viņu pavadīšu, — Orlovs teica, apskāva inženieri ap pleciem un veda uz durvīm. — Tūliņ uzrakstīsi, paēdīsi, pagulēsies, — viņš tam sacija mīlīgi kā bērnam.

Jau iedams ārā no kabineta, Kravcovs pavērsa atpakaļ saraudāto seju.

— Paldies jums, biedri, paldies. Es šodien gluži kā no jauna piedzimu.

Orlovs atgriezās pēc minūtēm divdesmit, paskatījās uz Daņilovu un noplātīja rokas.

— Nu, Aleksandrič, tev gan veicas. Kā tu tiki viņam uz pēdām?

— Ļoti vienkārši. Izlasīju visas liecības par viņu. Skalos, atbalstītājs ir, bet nevienu nav nogalinājis. Pēc tam sadabūju to avīzi, kurā bija Jerohina raksts. Tur viņu pamatīgi lamā, bet viņš tobrīd sala Somijas frontē. Arī viņa sieva man daudz ko pastāstīja.

— Vai tonakt, kad tu pie viņas biji aizskrējis?

— To tu arī zini?

— Nedusmojies, man tāds darbs.

— Es jau nedusmojos, es saprotu.

— Ko tu par to rūpnīcu runāji?

— Atnes karti, tūliņ parādīšu.

MASKAVA. AUGUSTS

Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks uzmanīgi izlasīja Muravjova ziņojumu. Ar sarkanu zīmuli pasvītroja to vietu, kur bija runa par Kostrova sadursmi ar patru|u, un šķērsām uzrakstīja: «Biedram Paramono-vam. Muravjovam izteikt aizrādījumu. Domāt vajag.» Tik tiešām muļķīgi ir sākt operāciju, ja nav paredzēts tāds sīkums. Protams, nekas briesmīgs jau nav noticis, gluži otrādi, Kostrova versija «spēlmaņu» acīs kļuvusi vēl stabilāka,'un Miška, bez šaubām, ir pareizi izturējies, precīzi orientējies situācijā. Taču tik un tā Muravjovam vajag aizrādīt. Lai mācās, iai mācās, kā nākas. Būt īstam operatīvajam darbiniekam nepavisam nenozīmē tikai labi šaut un aizturēt noziedzniekus. Rau, Muštakovs strādā kā šahists, studē psiholoģiju. Un tomēr priekšnieks, kaut arī atzina Muštakova labās īpašības, taču izmeklēšanā augstu vērtēja risku, spēku, neatlaidību. Viņš bija sācis strādāt kriminālmeklēšanā tajos tālajos laikos, kad drosme un aukstasinība kriminālmeklēšanas aģentiem bija pašas galvenās īpašības, kad nebija nekādas tehnikas, tikai nagani, un eksperti labākajā gadijumā spēja noteikt, kad iestājusies nāve.

Atlicis sāņus A'luravjova ziņojumu, viņš iepazinās ar dokumentu, kas bija atsūtīts no Muštakova nodaļas, un, izlasījis to, vēlreiz nobrīnījās par šā cilvēka neparasto precizitāti un organizētību. Pēc novērošanas materiāliem Muštakovam bija izdevies noskaidrot, ka «likmuguris» ir kāds Sergejs Sergejevičs Fomins, liels krāpnieks un zelta uzpircējs. Operatīvie materiāli apstiprināja, ka tieši ar viņu bijis saistīts Voiodja Gomeļskis. Tādējādi pagaidām viss attīstījās tieši pēc plāna.

Uz galda iezvanījās iekšējais telefons.

— Jā.

— Biedri priekšniek, — Osetrovs teica, — saņemts ziņojums no Daņilova.

— Nes šurp.

«Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšniekam

Steidzami

Speciālziņojums

Kopā ar vietējiem drošības orgāniem esam atklājuši Mūzikas bandītu grupas «juvelieri» bāzi. Stājušies kontaktā ar karaspēka apakšvienību, kas sargā aktīvās Sarkanās Armijas aizmuguri, gatavojam karaspēka operāciju, par rezultātiem ziņošu pēc uzdevuma izpildes.

Daņilovs»

«Brašulis, ai, kāds brašulis! Kā vienmēr, bez steigas, bet īstajā laikā.» Speciālajā ziņojumā nekas sīkāk nebija teikts, taču priekšnieks skaidri zināja, ka bandas bāze ir bloķēta, ka tās locekļi tiek cieši uzraudzīti un ka viņus apcietinās ar ļoti maziem zaudējumiem, ja vien būs iespējams — saņems dzīvus. Priekšnieks nocēla telefona klausuli.

— Lai ienāk Muravjovs.

Igors ienāca pēc minūtēm desmit. Ienāca, ziņoja, kā pieņemts, un izslējies palika pie durvīm.

— Ko stāvi? Garāks gribi izaugt? Pietiks jau, re, kāds makāns esi. Sēdies. Nu, ar ko iepriecināsi?

— Gaidu ziņas.

— Gaidi ar, bet, paskat, Daņilovs jau uztaustījis bandu, ņems to ciet.

— Uztaustījis? — Igors priecīgi jautāja.

— Uztaustījis. Taču tas vēl neko nenozīmē, dari vien savu darbu. Kaut vai no zemes apakšas izrauj, bet gādā man šurp to Gomeļski.

— Jūs tā runājat, biedri priekšniek, it kā es neko nedarītu.

— Ja neko nedarītu, es tevi jau sen būtu no kriminālmeklēšanas atbrīvojis. Bet darbu es no tevis prasu, tāpēc jau esmu priekšnieks. Kur ir Kostrovs?

— Staigā pa tirgu.

— Viens pats vai kopā ar Zoju?

— Viens.

— Vai jūs viņu apsargājat?

— Ar trim grupām.

— Nopietni. Gluži kā tādu kronētu personu. Vai viņš vēl ilgi domā iepazīties ar dzīvi Tišinkā?

— Kā nu veiksies.

— Drosmīgs gan tu esi, Muravjov, tavai dienesta pakāpei nepiedienīgi drosmīgs.

— Man jau nav citas izejas.

— Ko domā darīt tālāk?

— Griķu braukt uz turieni, i

— Nevajag. Vadi operāciju. Gaidi ziņas un pieņem lēmumus. Iegaumē, ka tu esi ne tikai vecākais pilnvarotais, bet arī operācijas vadītājs. Tā, redz. Pierodi. Vadīšana ir grūta māksla, ja visu dara, kā nākas.

Un atkal zvanīja telefons. Priekšnieks pacēla klausuli, klusēdams noklausījās, tad pamāja ar pirkstu Murav-jovam.

— Tevi meklē.

— Mani? — Igors izbrīnījās.

Priekšnieks padeva viņam klausuli.

— Igor Sergejevič, — Muštakova balss skanēja klusināti, — man tikko kā ziņoja: Kostrovs atrodas dzertuvē Lielās un Mazās Kondratija šķērsielas stūrī, nupat pie viņa piegājis Fomins.

Miška Kostrovs

Uzvalks viņam bija šokolādes krāsā, ar tikko manāmām rūtiņām. Bikses uz goda — trīsdesmit centimetru, zīda krekls, kaklasaite. Sevišķi jauki bija saišu zābaki: strupiem purniem, nošūti, tumšā ķiršu krāsā, nu un, protams, buklē žokejcepure. Visas šis mantas atveda Murav-jovs, kuram tās slepus bija iedevusi Rita. So uzvalku Miška bija šuvis četrdesmitajā gadā, pēc atgriešanās no ekspedīcijas, tas bija viņa pirmais uzvalks, kas gādāts par godīgi nopelnītu naudu, tikai cepure tā pati vecā. To vēl bija nēsājis zaglis Kostrovs. Bet nekas, tagad ta viņam noderēs.

Visu, kas vajadzīgs, Miška pārlika kabatās. Nazi bikšu kabatā, pistoli aizbaza aiz jostas, iesāņus. Jauks zēniņš.

Tagad Miška pa šķērsielu gaja mierigu sirdi. Bija darbdiena, cilvēku maz, ne tā kā pagājušo reizi. Taču ar savu ievingrināto aci Kostrovs uzreiz pamanīja: kāds te tomēr apgrozās. Uzaudzis noziedznieku pasaulē, kopš bērnības iepazinis tās likumus, Miška bija iemācījies nekļūdīgi atšķirt savus bijušos «kolēģus» no normāliem cilvēkiem.

Gruzīnu ielas stūrī sēdēja vecene, kas tirgojās ar sēkliņām. Miška gribēja nopirkt glāzi, bet pārdomāja. Jaunais veiksmīga laupītāja izskats uzspieda savu zīmogu, tagad viņam rīcību vajadzēja saskaņot ar savu «zagļa profesiju». Solīds zaglis nevar atļauties to, ko atļaujas kāds sīkulis. No invalīda, kam bija nodzerta seja, viņš par trīsdesmitnieku nopirka paciņu «Kazbeka». Invalīds, sniegdams papirosus, vērīgi nopētīja Mišku.

— Ko blenz, vai es tik smuks esmu? — Kostrovs jautāja.

— Kas ir, vai tad paskatīties nedrīkst, tāds kā neredzēts cilvēks.

— Skaties vien, tikai piesardzīgi. — Miška atplēsa paciņu un padauzīja ar papirosa iemuti pa vāciņu. — Skaties piesardzīgi, — viņš pasmaidīja, nospīdinādams zelta kronīti, — citādi var iztaisīt tev pilnu saules aptumsumu.

— Ūja, kas ta nu, kas ta nu? — Invalīds atkāpās.

— Nekaš. Es jūs, kropļus, pazīstu. Ar kruķi gan, bet pie pilnas bļodas pirmais klāt.

Viņš pagriezās un gāja prom. Gar tramvaja sliedēm uz Kurbatova laukumu. Diena nebija karsta, citādi viņš savā šokolādes krāsas uzvalkā un cepuri galvā būtu pazudis. Debesis aizvilkās ar mākoņiem, taisījās uz lietu, un vispār jau tuvojās rudens.'

«Kaut jel drīzāk varētu pabeigt šo uzdevumu,» Miška domāja, «un satikt Ritu un bērniņu.» Re, kā tas ir: kāp tikai tramvajā — un pēc pusstundas jau mājā, taču viņš nekādā ziņā nedrīkst to darīt.

Tiesa, Daņilovs atvadīdamies apsolīja, ka izgādāšot viņam atvaļinājumu, un Ivans nekad nemelo. īsts krama vīrs: sacīts — darīts. Turklāt viņam tagad ir vieglāk, jo Miška pārcelts uz IeTK iznicinātāju bataljonu, un tas jau it kā ir viņa sistēmā. Miška atcerējās Daņilovu, un viņu pārņēma satraukums: velti viņš brauca prom no rajona centra. Tur acīmredzot tagad iet karsti, nevis tā kā šeit, klīsti tik pa ielām un blenz uz bābiešiem. Uii viņam sagribējās, lai tajā grūtajā pasākumā viņš katrā ziņā būtu līdzās Daņilovam, nevis šeit, starp Tišinkas pašpuikām. Taču Ivans bija viņu lūdzis atrast Gomejski, un viņš, Kostrovs, bija apsolījis, bet, ja reiz ir apsolījis, tad arī atradīs.

Volodju Gome|ski Miška pazina jau sen, trīsdesmit ceturtajā viņi pat bija ieslodzīti abi vienā nometnē ziemeļos. Volodja nebija ļauns cilvēks, taču varen nadzīgs, viņš pat nometnē pamanījās uzpirkt zelta kronīšus. Kā viņš to darīja, neviens nezināja, taču fakts paliek fakts — darīja. Attiecības ar Mišku viņam allaž bija normālas, un dažas reizes Volodja šo to no viņa paņēma, tiesa gan, sīkumus. Zelts Miškam nepatika, viņš vienmēr deva priekšroku skaidrai naudai.

Tā, domās iegrimis, viņš soļoja pa pazīstamām šķērs-ieliņām garām veciem koka namiem, garām priekšdārzi-ņicm un akācijām. Miška domāja par pagājību, kurā nav un nekad nebūs atgriešanās, un par savu jauno dzīvi un jaunajiem draugiem.

Viņš nemaz ir nemanīja, ka atkal nokļuvis Lielajā Kon-dratija šķērsielā. Un tikai te saprata, ka šajās divās stundas nevienu nav ne saticis, ne redzējis. Atmiņas, pagātne vēl dzīvoja viņam tepat līdzās, un atgriezties tajā viņš varēja tikai domās, reālajā dzīvē atpakaļceļa nebija. Ko lai dara, detektīva amatam viņš nepavisam neder, kaut gan, ej nu sazini, varbūt tie, kurus viņš neredzēja, ir redzējuši viņu.

Miška nesteidzīgi palūkojās apkārt, sadabūja papirosu. Nezin kāpēc viņš tomēr te nejutās labi. Frontē, izlūku rotā, pavadītais gads bija radinājis viņu sajust briesmas gluži vai ar ādu. Nē, kaut kas te nav tā, kā vajag. Viņš paņēma sērkociņus un it kā nejauši nometa kārbiņu zemē. Liekdamies pakaļ, slepus paraudzījās apkārt. Rau, kur ir, tas pats pūtainais purns zem mazā cepures nadziņa. Nudien, kāpj viņam pakaļ, acu nenolaiž.

«Gatavais šakālis,» Miška nodomāja, «viņam vajadzētu no sprāgoņām pārtikt. Piezīdies kādam, godīgi kalpo, lai iegūtu autoritāti savējo vidū, šņabi, naudiņu, lai puišeļi pagalmā uz viņu skatītos ar bailēm un cieņu.»

Viņš pacēla kārbiņu, uzrāva sērkociņu un aizsmēķēja. Nu, tad jau būs jādod iespēja satikties. Ir laiks. Miška sevī nosmīnēja un pagrūda dzertuves noplukušās dēļu durvis.

Sejā iesitās smaga, sastāvējusies tabakas dūmu, alkohola un alus dvinga. Nelielajā zālē atradās seši galdiņi, klāti ar netīrām, krāsu zaudējušām vaskadrānām. Aiz letes, kas aizņēma visu sienu, stāvēja varena blondīne ar neaptverami kuplām krūtīm, līdzīga smagsvara cīkstonim. Viņa vienaldzīgi paskatījās uz ienācēju, paņēma krūzi, kas bija apgāzta uz mutes, un palika to zem krāna.

— Bet es varbūt nedzeru alu. — Kostrovs pasmīnēja.

— Tad arī nav ko nākt uz šejieni.

— Es varbūt dzeru šampanieti.

— Manis pēc kaut vai «Sartrēzi», ja negribi alu — citi izdzers, bet ar tādām prasībām jaiet uz «Grandhoteli».

— Būs jau labi, vai ir kaut kas rijams?

— Uz šejieni nenāk pusdienot, mūsu laikos rīt vajag mājās.

Miška uzmeta acis letei. Aiz mušu notraipītā stikla sēr-dienīgi rēgojās daži šķīvīši ar rūsganiem siļķes gabaliņiem, kam apkārt bija salikti vārītu kartupeļu ripuliši.

— Nu labi, divus aliņus, siļķīti, un ja nu... — Miška pameta ar acīm.

Bufetniece viņu vērīgi noskatīja un mazliet padomāja. Kostrovs redzēja, ka viņa iekšēji cīnās ar sevi, taču acīmredzot uzvarēja profesionālā intuīcija, viņa saprata, ka šis jaunais švīts viņai nekādu ļaunumu nevar nodarīt. Un vispār, redzams, puika ir rūdīts, tādu te pie viņas daudz iegriezās un atkal pazuda bez pēdām. I<o viņi dara, viņa nezināja un nemaz negribēja zināt, pašai savu rūpju gana. Nudien, šis simpātiskais puisis būs no tiem. Re, kā smaida, zelta kronīši mirdz vien.

— Labi, — bufetniece pasmaidīja, atklādama veselu komplektu metāla zobu, — ieliešu. Cik?

«Ja iekodīs — pusrokas nost,» Miška nodomāja un atbildēja:

— Krūzītei piederas simt gramu, bet krūzītes ir divas.

— Paskat tik, — bufetnieces smaids kļuva vēl platāks, — visu saproti. — Viņa noliecās aiz letes un nolika Kostrovam priekšā slīpētu glāzi, līdz malām pilnu ar

'degvīnu.

— Ņem un ej apsēdies.

Miška iebāza roku kabatā, uzmeta uz letes četrus vara-vīkšņainus trīsdesmitniekus, drusku padomāja un pielika vēl vienu.

Un, kamēr viņš gāja uz brīvo galdiņu, bufetniece skatījās viņam mugurā un domāja, ka ir nu gan kādai uzsmaidījusi laime, gadījies tik sirhpātisks, devīgs un acīmredzot lietpratīgs puisis, bet viņa jau kuru gadu dzīvo ar savu dzērāju Ļošku, kas pat armijā nav ņemts, — tik tālu saindējis sevi ar šņabi.

Miška apsēdās pie galdiņa pašā kaktā, ar muguru prel sienu, un vērīgi nopētīja dzertuvi. Pie blakusgaldiņa bija ērti ierīkojusies kompānija — zaļoksnēji viri tumšos uzvalkos, viņi klusi sarunājās, nevienam nepievērsdami uzmanību, tikai viens iesirmiem, īsi apgrieztiem matiem, uztvēris Miškas skatienu, tikko manāmi pamirkšķināja ar aci un pakasīja vaigu.

«Mūsējie.» Kostrovs saprata un uzreiz sāka justies viegli un mierīgi. Tagad viņš te vairs nebija viens. Puiši no kriminālmeklēšanas pārvaldes, viņa draugi un Daņi-lova draugi bija līdzās, viņš jutās vienots ar tiem, un šī izjūta viņam deva agrāk nepazītu spēku. Lai nāk šurp kaut vai visa Tišinkas krāpnieku varza. Lai nāk! Viņš jūtas kā frontē, blakus viņam atrodas ieroču biedri, un viņi ir stiprāki par visiem, tāpēc ka tieši viņi ir tie, kas aizstāv taisnību.

Miška nosēdās ērtāk un izdzēra pusglāzi, tad nopūta no krūzes sniegbalto cepuri un ar baudu sāka sūkt alu. Degvīns sasildīja ķermeni, un viņam kļuva pavisam labi. Dzertuves trokšņi atplūda līdz viņam kā jūras krasta bangas, te veldamies pāri, te attālinādamies. Brīžam viņš dzirdēja saraustītas frāzes, kāds smējās. Vienu mirkli viņam likās, ka kara nemaz nav, ir mierīgs četrdesmitais gads, viņš sēž tāpat vien, gluži vienkārši gājis pa ielu un ielūkojies šeit. Vai tad vīrietim nav tiesību atpūsties? Taču pamazām pirmais reibums sāka gaist. Tā bija gadījies arī agrāk. Drusku iesitas galva, bet pēc tam dzer, cik gribi, un nekas. Miška nolēma pasūtīt vēl alu un gandrīz jau piecēlās no galda.

Pie bufetes stāvēja manīgais puisis, tas — ar naģenīli galvā. Viņš veikli satvēra ar abām rokām četras krūzes alus un uzmanīgi, cenzdamies neizšļakstināt, devās pie Miškas galda.

— Brīvs? — Atbildi negaidīdams, viņš ar blīkšķi nolika krūzes uz galda un piesardzīgi, gluži kā runcis, apsēdās.

— Bet te varbūt ir aizņemts? Varbūt es, par provi, gaidu draudzeni. — AAiška, acis piemiedzis, paraudzījās puisim tieši acīs. — Kā būs tad? Ko?

— Tad cs iešu prom, nu ko tu, es iešu prom. — Puisis

atvirzījās nost ar visu krēslu.

— Labi jau, labi, sēdi. — Miška izvilka no kabatas trīsdesmitnieku. — Nu, pamētāsim ģelzīšus.

— Ar tevi, vai? Nē. Ar tevi lai spēlē citi.

— Uz kapeikām, tikai laika īsināšanai.

— Nespēlēšu.

— Tu nezini likumu, kucēn. Kad tev īstais ko saka, tad viss ir jāpilda. Iegaumē: zagļu dzīves jaukumi maksā naudu, ja esi ienācis — ievēro likumu, un tev autoritātes netrūks.

— Tak es jau vienmēr. Kā tad tevi lai godā? Kazi, būšu dzirdējis?

— Fs esmu Cervoncs. Miška Cervoncs.

— Kā tad, — puiša balsī varēja sakļausit godbijības pieskaņu, — daudz esmu dzirdējis no večiem. Stāsta, ka jūs pa naža asmeni staigājot.

— Stāsta, — Miška salēja rīklē degvīna paliekas, slinki pazelēja kartupeli, — viņi daudz ko stāsta. Paši rij sprāgoņus, bet mūs skauž. Tātad tā, — viņš izņēma no kabatas saņurcītas naudaszīmes, — organizē kaut ko iedzert, uzkožamos, nu un alu, protams.

— To mēs vienā mirklī, tūliņ un tagad. — Puisis piesteidzās pie letes_un kaut ko sāka čukstēt bufetniecei, rādīdams uz Mišku. Pēc brīža atgriezās un apsēdās pie galda. — Tūda| viss būs gods godam.

— Vai kompānijā neņemsiet? — kāds jautāja.

Miška pacēla acis un ieraudzīja «līkmuguri».

— Sēdies.

— Paldies. Kā tur ir, Mazulīt?

— Visu tūdaļ atnesīs, Sergej Sergejevič, rau, Cervoncs uzstājas.

— Nu labi, pēc tam būs mana kārta. Sveiks, Mihail. Nepazīsti?

— Tagad es tevi, Fomin, pazīstu. Bet toreiz nepazinu, esi briesmīgi izdilis, dilonis, vai, piemeties?

— Tas pats jau ir. Ārsti saka: esot labāk jāēd un nevajagot nervozēt. Bet kur nu ... Katra kapeika vai plēstin jāizplēš, gandrīz kā meža darbos. — Fomins nopūtās un sniedzās pēc krūzes.

— Meža darbos es tevi tā kā netiku manījis, — Miška nosmīnēja, — tu vairāk ar papīriem ķēpājies.

— Kā kurš var, Miška, kāda nu kuram tā dzīves līnija.

— Bet ko tu mani gani, kāpēc tavi smurguļi skraida man pakal? Varbūt tu pūlies kriminālmeklētāju labai» Ko? — Vai tu, Miška, mani kādreiz par stukaču esi turējis? Nē. Mani puikas man teica, ka tev esot zelts. Tāpēc es ari gribēju uzmest aci. Varbūt vienojamies?

— Varbūt.

— Nu tad parādi.

— Tepat uz vietas? — Kostrovs izsmējīgi jautāja.

— Kāpēc tepat, varam iziet ārā.

— Ir zelts, un ir dārgakmeņi, tikai es zinu, kāda tiem cena.

— Par cenu tagad nav runa. Klīst baumas, ka tu esot sapinies ar kaerictn^4, bijis Grieztā bandā.

— Klausies, Fomin, abām ausīm, — Miška stingri sacīja, — es tūliņ ir tevi, ir tavu uzsitēju nomiegšu un iešu prom. — Viņš izrāva no žaketes pistoli. — Esmu daudziem nolaidis asinis, viens vairāk vai mazāk — kāda tam nozīme.

— Prlmusu liec nost, Miša. Tu mani pazīsti un es tevi arī. Dzīvo, kā gribi, kas man tur, es runāju par ko citu: ja ir prece — ņemšu. Ja nav — šķiramies. Iet tā lieta?

— Iet. — Miška iebāza pistoli kabatā, palūkojās visapkārt un izvilka ādas maisiņu. — Skaties, Sergej, re, kas mums ir. — Viņš izkratīja uz delnas rotas lietas.

Fomins ar visu augumu paliecās uz priekšu, lai labāk saskatītu. Miška tās drusku paturēja saujā un sabēra atpakaļ maisiņā.

— Ļoti dārga manta, — Fomins aizsmakušā balsī teica, — man tik lielas naudas nav.

— Tas tiesa. — Miška pašķielēja uz puišeli, kas pakalpīgi lika galdā uzkožamos un degvīnu. — Man vajadzīgs klients, kam turas skanošais. Vai tev tāds ir?

— Atradīsim.

— Tikai liec aiz auss: pie kura katra es neiešu. Kas viņš ir par cilvēku?

— šo cilvēku tu labi pazīsti. Volodja Gomejskis.

— Der, — Miška vienaldzīgi atbildēja. Ak, ja kāds zinātu, ko no viņa prasīja šī vienaldzība! Viņam gribējās kliegt aiz prieka, dziedāt, noskūpstīt visus, kas te, dzertuve, sēž, viņš pat acis nolaida, lai Fomins, nedod dievs, neizlasītu tajās viņa prieku.

— Nu tad, — Miška pacēla glāzt, — iedzersim, Ser* joga, par mūsu dzīvi, par dzīvi kapeikas vērtībā.

— Iedzersim, — Fomins pastiepa glāzi un pieskandināja, — tikai ne gluži visiem tā ir tāda. Tev, piemē-rarn ...

— Dzer, dzer. — Miška vienā ņēmienā iztukšoja glāzi, saviebās un uzdzēra virsū alu. — Ak, cik labil

— Tu, Miška, — Fomins pieliecās viņam tuvāk, — pasaki — kāds man no tā būs labums? Es tevi ar Volodju savedīšu kopā, tu viņam dosi dārgakmeņus, viņš tev naudu, bet kas būs man?

— Tev, — Miška domīgi pagrozīja pirkstos glāzi, — tev būs labums. — Viņš iebāza roku kabatā un ieraudzīja, cik nemierīgi sāk šaudīties Fomina acis.

— Nebaidies, re, — viņš uzlika uz galda divus zelta desmitniekus, — ņem avansu. Pēc darbiņa dabāsi vēl trīs.

— Devīgs puisis tu esi, Cervonc, mīlu tevi, kā brāli mīlu.

— To pēc tam. Kur es Volodju satikšu?

— Šodien septiņos, kā lai tevi atrod? Šeit?

— Nē. Vienā un tai pašā vietā man netīk rādīties. Vai tu Miusas skvēru zini?

— Zinu.

— Tur ir bērnu laukumiņš, es tur smiltiņās spēlēšos. Nu, baļļojiet tālāk, bet es iešu.

— Pie savējās?

— Aha.

— Labs sievišķis.

— Tā nekas, mūsējā, uzticama.

— Nu tad septiņos?

— Precīzi. Tikai pasaki Volodjam, ka es Tišinkā ar to nenodarbošos. Lai meklē citu vietu. Kad mēs ar viņu būsim visu nokārtojuši, es tev atdošu trīs červoncus, man ir arī šis tas sīkāks, tam tev naudas pietiks. Jāpošas uz Taškentu, jūsu klimats man nav īsti piemērots. — Miška piecēlās, pamāja Fominam un atstāja dzertuvi.

Igors Muravjovs

Viņš skrēja pa gaiteni garām darbiniekiem, kas izbrīnā noskatījās viņam pakaļ. Apstājās tikai pie pieņemamās istabas durvīm, pagrūda tās un, atvilcis elpu, jautāja pārsteigtajam Osetrovam:

— Kur?

— Aizņemts.

— Ziņo, ka steidzami.

Osetrovs caur brillēm vērīgi palūkojās uz Igoru un acīmredzot saprata, ka nieku dēj cilvēks rfo Daņilova brigādes tādā izskatā nedrāzīsies iekšā pieņemamā istabā.

— Pagaidi.

Viņš pazuda aiz kabineta durvīm un tūda] iznāca atpakaļ.

— Gaida.

Igors parāva durvis un neskatīdamies, nepazīdams tos, kas sēdēja priekšnieka kabinetā, gandrīz kliegšus iekliedzās:

— Gotneļskis ir rokā!

— Ko, — priekšnieks pielēca kājās, — kur?

— Pēc divām stundām būs pie Miškas dzīvoklī.

Tikai tagad Igors spēja atšķirt cilvēkus, kas sēdēja pie galda. Tie bija Muštakovs, Paramonovs un Serebrov-

skis.

— Sēdies! — priekšnieks pavēlēja. — Turpini. — Viņš pamāja Serebrovskim.

— No dzertuves Fomins, — Serebrovskis, drusku pasmīnējis, uzmeta skatienu Igoram, — aizbrauca uz Pirrno Kazaku šķērsielu, iegriezās trešajā namā, pagalmā. Tālāk mēs viņam nesekojām, baidījāmies, ka tiksim atšifrēti, tur viņš uzkavējās minūtes desmit un devās uz savu dzīvokli Maroseikas ielā, adrese minēta lietā. Viens darbinieks viņam sekoja, bet citi palika Kazaku šķērsielā. Pārbaudē noskaidrots, ka trešajā nama, otrajā dzīvoklī pie kādas Siļinas, ebreju teātra grimētajās, dzīvo BPSR Nopelniem bagātais mākslinieks Vladimirs Grigorjevičs Sa-harovskis, kas evakuējies no Minskas un strādā frontes aktieru brigādē. Kad Gomeļska fotogrāfiju parādīja namu pārvaldniekam, atklājās, ka Gorneļskis un Saharovskis ir viena un tā pati persona. Pulksten astoņpadsmitos trīsdesmit Fomins iznāca no mājas un devās uz Miusas laukumu. Tur viņš tikās ar Kostrovu, abi minūtes desmit aprunājās un šķīrās. Fominam izdevās apturēt pusotr-tonnīgo automašīnu un pierunāt šoferi. Mašīnas numurs MA-1747. Šoferis nopratināts. Fomins aizbraucis uz Kazaku šķērsielu un pagaidām atrodas tur.

— Viss? — priekšnieks jautāja.

— Šimbrīžam viss, novērojam.

— Kas tev sakāms, Muravjov?

— Zoja ziņoja, ka Gorneļskis būšot pie viņiem pulksten desmitos.

Priekšnieks paraudzījās pulkstenī.

— Pēc divām stundām. — Viņš brīdi klusēja, domās iegrimis. Bija par ko padomāt. Kā lai rīkojas? Aizturēt Fominu un Gomeļski Kazaku šķērsielā vai Zojas dzīvoklī? Kā lai rīkojas?

— Kādas ir jūsu domas?

— Atļausiet? — Piecēlās Muštakovs. — Fornins un Gomeļskis tiek novēroti, aizbēgt nevarēs, esam bloķējuši šķērsielu. Es domāju, ka viņi jāaiztur pie Zojas.

— Kāpēc?

— Man liekas, viņi nav no tiem, kas spēj samaksāt tik lielu naudu. Atceraties, Gomeļskis nodarbojās ar dzīvokļu «pārbaudi»? To pašu viņi mēģinās arī tagad. Un tad mēs viņus visus. — Muštakovs salika kopā plaukstas ...

— Loģiski, — Serebrovskis teica, — taču viņi pazīst Miškas raksturu, ir redzējuši ieroci...

— Es arī esmu par Zojas dzīvokli, — Muravjovs viņu pārtrauca.

— Nu, lai tā būtu. Sākam. Bloķējam dzīvokli. —• Priekšnieks pacēla klausuli.

Sai vakarā pilsēta turpināja savu parasto dzīvi. Astoņos vakarā beidzās pēdējais seanss kinoteātros, cilvēkiem bija jāpaspēj līdz komandanta stundai nokļūt mājās; strādāja rūpnīcas, veikaliem pieveda tikko ceptu maizi, rīt no rīta to dos uz kartītēm; bija beigusies trešā maiņa skolās, radio pārraidīja Padomju Informācijas biroja kārtējo ziņojumu. Viss bija kā parasti, un neviens nemanīja, kā Lielajā Kondratija šķērsielā parādījās un izgaisa cilvēki. Vieni nozuda caurstaigājamos pagalmos un parādes durvīs, ieslēpās panīkušajos prickšdārziņos. Citi apstājās pie tramvaja pieturas, vairāki jauni puiši, ģērbušies lidotāju formas tērpā, ar meitenēm košās kleitās aizgāja pa šķērsielu. Neviens neko neievēroja. Pilsēta dzīvoja savu parasto dzīvi. ^

Gomeļskis un Fornins

— Tu laikam domā, ka esmu jucis? — Volodja pētījoši paraudzījās uz Fominu. — Tādu naudu atdot šitam kurkulim. Vai es kādu drukātavu esinu atvēris, vai? Varbūt vērtspapīru fabriku?

— Miška ir ātras dabas, turklāt vēl ierocis... Tas sievišķis.

— Nu un kas par to, iedzersim. Viņam ieliesim no mūsu pudeles. Un, kad viņš būs raibajā, es pateikšu, ka nauda ir portfelī, bet tas nolikts slēptuvē pagalmā. Tu dosies pēc portfeļa un atvērsi durvis. Ienāks Andrejs un Ļoška, ģērbušies formas tērpā, sāksies kratīšana, konfiscēšana .,.

— Un pec tam?

— Kas pēc tam? Pēc tam viņu vedīs uz nodaļu. Pareizāk sakot — mūs visus, bet viņš aizlaidīsies un pateiksies dievam, ka ta laimējies.

—- Viņš neticēs.

— Var jau būt. Galvenais — dabūt mantu. Saproti? Pēc tam mēs ar tevi pazudīsim uz ilgu laiku. Viņu taču meklē. Es pie viņa uz dzīvokli sūtīju cilvēku, un tam tik tikko izdevās aizmukt, tur ir slēpnis. Viņam tik un tā jābēg prom no Maskavas. Un ko tu domā, kas pēc tam būs? Viņam draud augstākais soda mērs. Par Griezto, arī par šiem te akmentiņiem.

— Nu, ja nu tā ...

— Tu esi jēradvēsele, Foinin, tev vajadzētu ar muļķiem uz cūkām spēlēt.

— Kāda būs mana daļa?

— Simts tūkstošu.

— Ejam.

— Ej pie Andreja un Ļoškas, viņi gaida, saki, lai pus-desmitos ir pie durvīm. Skaidrs?

— Skaidrs.

— Ej, tikai ātri, es gaidu.

Miška Kostrovs

Viņš uzģērba formas tērpu un cieši savilka siksnu ar maksti. Viņam riebās tas uzvalks, kurā viņš bija sēdējis dzertuvē kopā ar Foniinu. Tagad viņš atkal kļuva par vecāko seržantu Kostrovu, frontes izlūku, par cilvēku, kuram nav nekā kopīga ar kādreizējo slavenību Mišku Čer-voncu. Laikam gan neviens tā nepriecājās, ka operācija tuvojas beigām. Un ne jau tāpēc, ka varēs tikties ar sievu un bērnu, dažas dienas padzīvot kopā. Viņā mājoja citas daudz spēcīgākas jūtas. Šodien — to viņš zināja noteikti — tiks samaksāts vēl viens parāds. Pirms gada, pirmoreiz piekrizdams palīdzēt Daņilovam, viņš gan vēl neskaidri, tomēr jau apzinājās, ka šī palīdzība ir tas viņa spēkiem atbilstošais ieguldījums, kuru viņš, Miška Kostrovs, bijušais kriminālnoziedznieks, kas sarā« vis saites ar pagātni, var dot kopīgajā cīņā pret fašismu. Pec atbrīvošanas no kolonijas viņš lepni domāja par to, ka sācis dzīvot godīgi, tāpat kā visi, bet ar laiku saprata: apkārtējie cilvēki notikušo uzņem kā pilnīgi likumsakarīgu parādību. Viņa jaunajiem draugiem un darbabiedriem ta gluži vienkārši bija normālā dzīve. Kopš tā laika Kostrovs ari savā dzīvē sāka nošķirt ļoti precīzi — to, kas bijis toreiz, un to, kas ir tagad. Cenzdamies iznīdēt sevī pagātni, viņš pašaizliedzīgi strādāja, sāka apmeklēt skolu. Taču dažbrīd, prātodams par savu dzīvi, Miška secināja: ar to vēl ir par maz. Pārāk smaga bija viņa vaina pret tiem cilvēkiem, kuru uzticību viņš tagad iemantojis. Kad sākās karš, viņš darīja visu, ko varēja, lai palīdzētu Daņilovam. Bet par to, kā viņš karojis, liecina abas medaļas. Taču Miška joprojām juta, ka ar to vien nepietiek. Galvenais jau nav ne Goda raksts, ko viņam pasniedza iepriekšējā darba vietā, ne medaļas, kas saņemtas frontē. Kostrovs veidojās il kā gluži no jauna, viņā parādījās īpašības, kas pārsteidza viņu pašu. Reizēm, kaut ko paveicis, Mihails palūkojās uz sevi itin kā no malas un vairs nepazina šai jaunajā cilvēkā agrāko sevi. Par visu, kas ar viņu noticis, viņš jutās bezgala pateicīgs Daņilovam. Ivans Aleksandrovičs viņam bija kļuvis par neapstrīdamu autoritāti. Bieži vien, gatavodamies kaut ko darīt, Kostrovs klusībā apspriedās ar viņu, mēģināja iedomāties viņu līdzīgā situācijā un rīkoties tieši tā, kā būtu rīkojies viņš. Tā bija četrdesmit pirmajā, kad Miška devās uz dzīvokli pie Širokova, tā bija arī tagad.

Miška staigāja pa istabu un smēķēja papirosu pēc papirosa. Vai viņš nervozēja? Laikam gan ne. Intuīcija, kas balstījās uz to cilvēku pazīšanu, ar kuriem viņš bija sastapies iepriekšējā dzīvē, viņam teica, ka Gomeļskis noteikti atnāks. Tas nav tāds cilvēks, kas spētu atteikties no vērtslietām, turklāt vēl šādām. Viņš nenervozēja, viņš gaidīja. Gomeļski un Fominu. Gaidīja brīdi, kad lēni attaisīs maksti, izņems naganu un ieraudzīs abu acis. Viss! — ir pielikts pēdējais punkts. Lai viņi zina, par ko kļuvis viņš, seržants Kostrovs.

Vairākas reizes istabā ielūkojās Zoja, bet, paskatījusies uz Mišku, tāpat klusēdama izgāja.

— Netraucē viņu, — Samohins Zojai teica, — viņam šī ir īpaša diena, kaut kas līdzīgs eksāmenam.

— Viņš jau to ir nokārtojis. — Zoja pasmaidīja.

— Viņam to ir daudz, šādu eksāmenu.

Miška piegāja pie loga, paraudzījās uz tumšo kvadrātveida pagalmu. Jā, drīz būs rudens, pavisam drīz, un pēc tam ziema, visgrūtākais gadalaiks kareivim. Kur gan viņš būs pec nedējas, kādā karaspēka daļā, ar ko kopā dienēs...

— Logu vajag aizvērt un nolaist aizkaru. — Viņš aiz muguras izdzirda kādu balsi. Tā parasti runā cilvēki, kas raduši pavēlēt.

Miška pagriezās: istabā stāvēja cilvēks. Pie loga pienāca Zoja, aizvēra to un nolaida aizkaru. Noknikšķēja slēdzis. Spilgtajā gaismā Kostrovs uz mirkli samiedza acis.

— Sveicināti, Kostrov, — nepazīstamais sniedza roku,

— mans uzvārds ir Muštakovs.

— Sveicināti. — Miška paspieda spēcīgo plaukstu un atcerējās, ka redzējis Muštakovu kriminālmeklēšanas pārvaldē.

— Gaidāt viesus? — Muštakovs apsēdās uz dīvāna un sadabūja papirosu.

— Gaidām.

— Kāpēc tad galdu-neesat uzklājuši?

— Kālabad?

— Katram gadījumam, kas zina, kā viņi ierodas. Varbūt papriekšu Fomins viens pats, paskatīsies, pārbaudīs... Zojeņka^ labi ātri... Palīdzēt jums?

— Ko nu, ko nu, es pati.

— Nu jauki. — Muštakovs vērīgi paraudzījās uz Mišku.

— Jūs esat brašs puisis, Kostrov. Daudz biju dzirdējis par jums, bet nevarēju ne iedomāties, ka esat tāds brašulis. Pārējais ir vairs tikai tehnikas jautājums. Viņi atnāks, apsēdīsies pie galda. Vai jus neesat uztraucies?

— Ne.

— Jauki. Ta jau es domāju. Jūs viņiem ieliesiet degvīnu un teiksiet: «Zoja, atnes preci.» Tad mēs nāksim iekšā. Kā jums izturēties, to redzēsiet pēc situācijas, labāk, protams, lai nagans ir pie rokas.

— Skaidrs, biedri Muštakov, kā tur Ivanam Aleksan-drovičam klājas?

— Viņam viss labi. Pret rītu gaidām no viņa ziņojumu par bandas likvidēšanu. Starp citu, pēc operācijas brauksiet kopā ar mums, mēs jūs aizvedīsim uz mājām.

Miška nopūtās. Smagi un saraustīti. Muštakovs vērīgi palūkojās uz viņu un pasmaidīja.

Bet uz galda jau bija salikti vienkārši uzkožamie: kon-seivi, desa, auksti kartupeļi, divas pudeles degvīna.

Muštakovs pārskatīja istabu gluži kā režisors skatuvi un acīmredzot jutās apmierināts.

— Jums vajag iedzert. Jums un Zojai. Lai viņi domā, ka jūs jau esat pilnā. Jā, vai ģitāra jums, Zojeņka, ir?

— Ir.

— Stāsta, ka jūs labi dziedot.

— Kur nu.

— Nav ko kautrēties. — Muštakovs paraudzījās pulkstenī. — Sāciet.

Miška paņēma pudeli, ielēja divās glāzītēs un paskatījās uz Muštakovu.

— Un jums?

— Diemžēl mūsu darbā ne visiem ir tik patīkami pienākumi kā jums šodien. Es nevaru. Dzeriet.

Viņš vēlreiz pārlaida acis galdam.

— Ziniet ko, jums ir tukša pudele. Jauki. Uzlieciet to, lai domā, ka jūs jau sen dzerat. Jā, un uzkožamos. Re, šitā. Citādi tie izskatās pārāk neaiztikti. Un tagad, Zoja, ņemiet ģitāru. Ir laiks.

Muštakovs piegāja pie Miškas.

— Kad jūs teiksiet: «Atnes preci, Zoja,» — tas būs signāls. Sāciet.

Muravjovs

Pagalmā bija kluss. Tikai no Lielās Gruzīnu ielas brīžam atplūda tramvaja žņirkstoņa. Tā pēkšņi atskanēja un tikpat pēkšņi apklusa. Igors ar Paramonovu un diviem operatīvajiem darbiniekiem sēdēja panīkušajā priekš-dārziņā. Viņi tiešām bija izraudzījušies labu vietu. Tumsa viņus aizsedza vēl labak nekā krūmi.

Viņi sēdēja un ieklausījās soļu švīkstos, kas skanēja šķērsielā. Laiks vilkās lēni, tā mēdz būt allaž, kad kaut ko īpaši gaida.

Augšā dzīvoklī aiz aptumšošanas aizkara ietrinkšķējās ģitāra un patīkama sievietes balss, mazliet aizsmakusi, iedziedājās:

Mēs dīvaini tikāmies Un dīvaini šķirsimies...

Igors ieklausījās. Tā bija sena un skumja romance. Viņš agrāk nekad to nebija dzirdējis. Sievietes balss ska-

nēja pār pagalmu kā zaudēta cerība, un ģitāra, cenzdamās neatpalikt no vārdiem, piebalsoja tai ar smeldzošām sērām. Uz kādu brīdi romance aiznesa Igoru prom no pagalma, no šīs ielas un visas pasaules.

Taču tas ilga tikai dažus mirkļus. Zem arkas atskanēja piesardzīgi soļi. Kāds, tumsā tikko samanāms, ienāca pagalmā, pastāvēja ieklausīdamies un pazuda atpakaļ zem arkas.

Igors uzmanīgi pavilka ārā no kabatas pistoli, atbrīvoja drošinātāju. Klakšķis viņam šķita kā šāviens, un viņš sastinga ieklausīdamies. Atkal atskanēja soļi, tagad jau nāca vairāki cilvēki un nāca droši — neslēpdamies un nebaidīdamies.

«Četri.» Igors saskaitīja. Divi bija privātās drēbēs, divi formas tērpā, to viņš noteica pēc cepuru apveida, tikai nespēja atšķirt, kas tā par formu.

Ienācēji par kaut ko pusbalsī apspriedās, tad uzliesmoja sērkociņš; viens no viņiem apgaismoja pulksteņa ciparnīcu.

— Pēc trīsdesmit minūtēm... — Tālāk Igors neko nevarēja saprast. Divi iegaja pa parādes durvīm, divi palika pagalmā.

Paramonovs saspieda viņam plecu. Igors saprata, ka šie divi ir jāņem ciet.

Miška Kostrovs

Priekšnamā nošķindēja zvans vienu reizi un pēc mirkļa vēl divreiz.

— Ej, Zoja, — Miška paskatījās uz meiteni, — ej.

Zoja ar visu ģitāru izgāja priekšnamā. Kostrovs dzirdēja noklikšķam atslēgu, pēc tam klusinātas balsis, starp kuram viņš ieklausījies skaidri atšķīra čērkstošo Fomina balsi.

— Nāciet iekšā, — Zoja skaļi teica, — mēs jau esam jūs pargaidījušies, gandrīz visu izdzērām.

— Vai tiešām neko neatstājāt? — Balss bija samtaina, rotaļīga. Tā mēdz runāt ar bērniem un glītām sievietēm. Miška aiz niknuma sakoda zobus. «Ak tu, maita tāds,» viņš nodomāja, «runā gluži kā teātrī.»

— Nu, vediet dziļāk, saimniec.

Zoja pakāpās sānis, un istabā ienāca cilvēks gaišpelēka uzvalkā, cepuri rokā turēdams. Pie žaketes atloka mirdzēja ordenis «Goda Zīme».

— Sveicināti, Miša.

— Sveiks, Gomeļski. — Miška piecēlās un, mazliet sagrīļojies, spēra soli pretī ienācējam. — Sēsties, paciemojies.

— Nu, varbūt īsu brīdi.

— Ilgi jau nemaz neiznāks, — Miška ar roku norādīja uz krēslu, — laika man ir šitik, — viņš ar plaukstas malu novilka gar kaklu.

— Saprotu. — Gomeļskis apsēdās, eleganti atlaizdamies pret atzveltni. Viņš bija gluži tāds pats kā pirms trim gadiem, kad Miška viņu sastapa restorānā «Savoja». Elegants, savaldīgs, gauži cienīgs.

— Nu kas tur ir, Serjoga, — Gomeļskis uzsauca, — kur tu paliec?

— Eju, eju. Es te dzīvoklīti apskatīju.

— Neticat? — Miška Jauni pašķielēja.

— Par ko tad ne? Tāpat vien pārbaudām. Nezini, kā tagad ir? Kas pats sargās, to arī dievs sarga.

— Tev taisnība.

Fomins ienāca istabā, smagi apsēdās uz krēsla, palūkojās apkārt un pastiepa roku pēc pudeles.

— Ieliesim, vai?

— Nē, — Miška stingri sacīja, — to pēc tam. Vispirms pie lietas.

— Neiebilstu. — Gomeļskis zīmīgi paskatījās uz Fo-minu. — Neiebilstu, — viņš atkārtoja.

— Nauda ir līdzi?

— Kā vienmēr. Bet kur prece?

— Zoja, — Miška skaļi teica, — Zoja, atnes preci.

Meitene piecēlās un paspēra soli uz durvju pusi.

— Nē, — Fomins pielēca kājās, — es ...

Viņš nepaspēja izrunāt līdz galam. Miškas rokā paspīdēja nagans.

Istabas siena it kā pašķīrās, un no tumšās ailes iznāca trīs vīri ar ieročiem. Gomeļskis iebāza roku kabatā.

— Nevajag, Volodja, — Muštakovs mierīgi teica, f— māja ir ielenkta.

— Es papirosus meklēju, pilsoni priekšniek, es nenēsāju ieroci. Jūs taču zināt, manas rokas nav asinīm aptraipītas.

— Gribētos ticēt. Piecelties! — Muštakovs pavēlēja.

Pēkšņi Fomins, apgāzdams galdu, metās virsū Miš-

kam. Viņa rokā blāvi iemirdzējās garš naža asmens.

— Miša! — Zoja iekliedzās.

Kostrovs nepakustējās no vietas. Neviens pat nepamanīja, kad viņš paguvis iesist-, Fomins novēlās uz gridas kā lupatu maiss. Nazis izkrita viņam no rokas un iedūrās krāsotajā dēļu grīdā.

•— Traukus tomēr sasita, draņķis, — Miška nobālis teica. — Atnesiet ūdeni, jāuzlej viņam, lai drīzāk atžilbst.

Igors Muravjovs

Pie viņa kabinetā ienāca Koroļovs.

— Es pasēdēšu kaktiņā, kamēr tu viņu pratināsi. Nav iebildumu?

— Nu, ko jūs, Viktor Kuzmič! Protams.

— Kā esi nolēmis pratināt?

— Gribu sākt uzreiz ar I lopi.

— Tu tā domā? — Koroļovs pabīdīja lampu, lai gaisma nekristu viņam virsū. — Bīstami. Viņš ir rūdīts.

— Tad jau tieši sapratis, ja rūdīts.

— Lai tā būtu. Sāc.

— Aizturēto Susteru pie manis.

Pēc brīža aiz durvīm atskanēja smagi soļi.

— Biedri priekšniek, — istabā ienāca milicis, — pēc jūsu rīkojuma aizturētais Susters atvests.

— Vediet viņu iekšā un ejiet, es izsaukšu.

— Tieši tā.

Igors palūkojās uz ienākušo Gomeļski. Jā, šis jau vairs nebija tas elegantais, māksliniekam līdzīgais cilvēks. Kabinetā ieveda tipisku iepriekšējā ieslodzījuma cietuma iemītnieku zābakos bez aukliņām, bez siksnas un kaklasaites. Jau šīs dažas stundas bija stingri norobežojušas divus cilvēkus — veiksmīgo blēdi Volodju Gomeļski un izmeklēšanā esošo Vladimiru Susteru.

— Sēdieties, pilsoni Suster! — Igors pavēlēja.

Tas apsēdās.

— Mani sauc Igors Sergejevičs Muravjovs.

— Ļoti patīkami, — Susters mazliet piecēlās, — tātad man bus darīšana ar jums, nevis ar pilsoni Muštakovu?

— Pagaidām ar mani.

— Vai jūs esat no viņa kantora?

— Nē.

— Es jau tā sapratu. Bet ar ko es jums varu būt noderīgs? Es taču esmu viltotas naudas realizētājs, citā vārdā — krāpnieks. Kriminālkodeksa 169. pants. Bet atļaujiet painteresēties — kuri jūsu kantori ir iecienītākie panti?

igors paņēma no galda Kriminālkodeksu, atvēra vajadzīgo lappusi un iedeva Gomeļskim.

— Lūk, šis, lasiet.

Gomeļskis pārlaida acis pantam.

— Nē, — viņš nolika kodeksu uz galda, — nē. To jūs man nepiemērojiet. Nevajag. Pilsoni priekšniek, tur taču aiz katra punkta augstākais soda mērs, bet tagad vēl kara laiks. Nevajag. Es jūs ļoti lūdzu ...

— Kur ir Hope? — Igors viņu pārtrauca.

— Kas?

— Santrels-Hope-Hopa. Kur viņš ir?

— Es tādu nezinu.

— Nepazīstat?

— Nē.

— Vai lai iedodu jums Ponomarjova liecību? Tādu pazīstat?

— Harkovieti!

— Jā.

— Nevajag. Bet tas bija agrāk. Neesmu viņu redzējis jau piecus gadus. Zvēru. Pie māmiņas zvēru.

— Nu tad atcerēsimies Spiridonovu.

— Nevajag. Es sapratu. Bet viņa darījumos es neesmu piedalījies.

— Jūs uzpirkāt no viņa vērtslietas?

— Gadījās. Bet tikai dažas reizes...

— Kur viņš ir?

— Sakiet, pilsoni Muravjov, — vai tiesa to ņems vērā?

— Tiesa visu ņems vērā. — Igors atskrūvēja pildspalvas uzgali. — Adrese?

Pratināšana nevilkās ilgi, apmēram stundu. Muravjovu interesēja tikai tie jautājumi, kam bija sakars ar Hopi. Otru Gomeļska darbības pusi izmeklēs Muštakovs.

Aizturētais, izpratis, cik bīstamā situācijā nokļuvis, centās būt pēc iespējas atklāts. Jā, viņš sagaidījis Hopi Maskavā, jā, izgādājis tam dzīvokli, jā, zinājis, ka meklējamais ar svešu uzvārdu iestājies darbā Juvelierizstrādājumu tirdzniecības kantora kombinātā, jā, vairākkārt ticies ar to un pircis vērtslietas. Tas bija viss. Par Hopes darbību un sakariem ar Muziķu, par vāciešiem viņš neko nezināja. Kad viņš bija aizvests, Koroļovs paņēma protokolu un rūpīgi pārlasīja.

— Šķiet, ka viss kārtībā. Man liekas, viņš izstāstīja visu, ko zina. Tagad mani darbinieki sāks novērot māju Ko var zināt, kam iegribas apciemot mūsu aizbilstamo. Bet aizturēsiet viņu jūs, protams, ar mūsu palīdzību. Pabeigsiet Ivanovska lietu un tūdaj Santrclu pie mums. Norunāts?

— Protams, Viktor Kuzmič.

— Nu jauki, ļauj, es piezvanīšu.

Viņš uzgrieza numuru.

— Slavin, tas esmu es, Koroļovs. Nekavējoties sūti grupu pēc adreses — Sokoļņiku valnis seši, dzīvoklis desmit. Jā, tikai novērot, fotogrāfija jums ir. Tas ir viss.

RAJONA CENTRS (tai pašā naktī)

Daņilovs tīrīja mauzeri. Viņš to izņēma no čemodāna un rūpīgi noslaucīja ar sausu lupatu. So ieroci divdesmitajā gadā viņam bija pasniedzis Centrālās kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks Rozentāls. Daņilovs ar to bija apbalvots par Cugunova bandas likvidēšanu. Mauzeris viņam bija uzticīgi nokalpojis vairāk nekā divdesmit gadu. Ivans Aleksandrovičs to izmantoja reti. Tikai tad, kad bija jāaiztur lielas bruņotas grupas, kad nevarēja izvairīties no apšaudīšanās. Visos citos gadījumos viņš lietoja naganu.

Šodien atkal bija pienācis laiks šim uzticamajam ierocim. Bandas aizturēšanai gatavojās ātri, bet rūpīgi. Operatīvajā apspriedē rajona nodaļā piedalījās valsts drošības darbinieki un aizmugures aizsardzības apakšvienību komandieri. Tai pašā naktī kūdras purvi tika bloķēti. Bija nolemts diennakti nogaidīt, pavērot, varbūt kāds parādās, lai uzņemtu sakarus ar bandītiem. Šovakar tieši pulksten divdesmit divos bija jāsāk operācija.

Ivans Aleksandrovičs noslaucīja ieroci ar tīru lupatu un ielika skrambainajā koka makstī. Tas arī viss. Šovakar viņa grupas darbs «perifērijā» būs pabeigts. Pēc stundai viņam kopā ar Belovu, Bikovu un Kravcovu* jāpiebrauc pie ķieģeļu rūpnīcas. Kravcovs ieies pie sarga, un tālākais ir tehnikas jautājums.

Daņilovs

Mašīnu viņi apturēja meža klajumiņā, kur jau atradās vairāki gaziki un kravas automobiļi. Daņilovs 'izkāpa no emkas un piegāja pie komandieru grupas.

— Vai viss sagatavots? —> viņš jautāja Orlovam.

— Tā kā būtu.

— Tad mēs ejam.

— Ejiet. Tikai tu skaties, Daņilov... —* Orlova balsi ieskanējās satraukums.

— Nekas, ja dievs dos, tad velns neraus.

— Tev joki vien prātā.

— Mūsu darbā citādi nevar.

— Uz sargbūdu ceļš nogriezts. Viņš tur ir viens pats.

— Labi.

Daņilovs pagriezās un devās pie savējiem. Par Belovu viņš neraizējās. Bet Kravcovs... Vai viņš spēs mierīgi ieiet sargbūdā, neradot aizdomas? Bandīts viņiem vajadzīgs dzīvs. Tam būs jāpieved viņi pie barakas un jāsaka, lai Mūzika atver durvis. Tā ir ļoti svarīga operācijas daļa, jo doties uzbrukumā divstāvu ēkai nozīmē zaudēt cilvēkus.

— Vai jūs esat gatavs? — Daņilovs uzlika roku Krav-covarn uz pleca.

— Jā.

— Iebīdiet patronu stobrā un uzlieciet aizslēgu uz drošinātāja.

— Esmu jau to izdarījis.

— Neuztraucieties, mēs būsim līdzās.

— Es nemaz neuztraucos. Kad nācu pie jums, tad biju uztraucies. Bet tagad ne.

Kravcovs to pateica stingri un pārliecināti. Un Daņilovs viņam noticēja. Visos sīkumos pārdomādams Krav-cova rīcību, Ivans Aleksandrovičs visu laiku bija paturējis prātā, ka Kravcovs ir civilists, dažbrīd aizmirsdams, ka inženieris karojis ar baltsomiem, pildījis sevišķi atbildīgu uzdevumu ienaidnieka aizmugurē. Patiesību sakot, Daņilovs uztraucās vienmēr, kad nevis viņš pats, bet kāds cits devās bīstamā pasākumā.

Daņilovs uz mirkli iededza kabatas lukturīti un apgaismoja pulksteņa ciparnīcu.

— Ir laiks.

.Viņi vēl pastāvēja, kamēr acis aprada ar tumsu, tad zosu gājienā, cenzdamies iet pēc iespējas klusāk, sāka soļot uz ceļa pusi;

Līdz rūpnīcai bija apmēram kilometrs. Pēc minūtēm divdesmit viņi tumsā saskatīja tās sagrauto cehu siluetus. Rūpnīca bija nopostīta visa, tikai skurstenis gandrīz nemaz nebija cietis un slējās augšup drupu yidū. Ar katru soli tās nāca aizvien tuvāk un tuvāk, pamazām iegūdamas gluži neticamus un fantastiskus apveidus.

Pie pirmās celtnes viņi apstājās.

— Tā, — Daņilovs nočukstēja. — Tālāk iesiet viens pats. — Viņš cieši saspieda Kravcovam roku.

Kravcovs

Kādreiz, pirms daudziem gadiem, būdams vēl pavisam zaļš komjaunietis, viņš bija atbraucis uz šo rajonu būvēt rūpnīcu. Tā bija apgabala nozīmes triecienceltne. Te sākās viņa inženiera gaitas. Kādu laiku Kravcovs pat strādāja rūpnīcā par palīgceha priekšnieku.

Viņš gāja droši, lai nu ko, bet šo rūpnīcu pazina kā savus piecus pirkstus. Iedams pa izpostīto pagalmu, viņš nožēloja, ka nevar pilnībā noteikt postījumu pakāpi, lai tūdaļ aplēstu, cik daudz laika un līdzekļu vajadzēs uzņēmuma atjaunošanai. Domas, kas nepavisam neatbilda apstākļiem un tam uzdevumam, kurš viņam tūdaļ būs jāveic, neviļus nomierināja viņu, viss notiekošais zaudēja asumu, vairs nesatrauca, kļuva parasts — tāds pats kā viņa darbs miera laikā.

Apmetis līkumu apdedzināšanas ceha sienai, viņš ieraudzīja rūpnīcas pārvaldes divstāvu ēku, tai līdzās atradās sargbūda. To viņš pazina uzreiz pēc tievā gaismas stariņa, kas spraucās gar loga aizkaru.

Kravcovs iebāza roku kabatā un sataustīja sasilušo pistoli. Nekas, ja būs vajadzība, viņš arī viens saņems ciet šo Mišku Baņinu, bijušo rūpnīcas noliktavas pārzini, blēdīgu un mūžam slimu cilvēku. Viņa slimībai Kravcovs gan nekad nebija ticējis, pat tad ne, kad Baņins tika atbrīvots no karadienesta. Toties viņu gandrīz pieķēra tirdzniecībā ar zagtiem ķieģeļiem, tikai karš izglāba.

Kravcovs piegāja pie durvīm un pieklauvēja. Iekšā atskanēja šļūcoši soļi, pēc tam kāds jautāja aizsmakuša balsī, it kā tikko pamodies:

— Kas tur ir?

— Savējie, taisi vaļā.

— Bet kas?

— Papriekšu atver, maita, pēc tam varēsi pratināt! — Kravcovs pusbalsī nikni atbildēja.

Durvis drusku pavērās, Kravcovs tās pagrūda un iegāja istabā.

— A... Herr birģermeistars. Visu cieņu. Tātad esat savācis mantiņas!

— Daudz tu zini.

— I<ā nu ir, tā ir. Lūdzu, manā akmens pilī. — Baņins pavirzījās sāņus, palaizdams Kravcovu garām. Tas iegāja istabā un apskatījās visapkārt. Vidū atradās pavirši sanaglots galds, pie sienas karajās neēvelētu dēju plaukts ar krūzītēm un dažiem fajansa šķīvjiem, kaktā bija iespiedusies lāviņa, pārklāta ar aitādas kažoku. Istabā oda pec veciem taukiem, netīras veļas un degvīna.

— Trūcīgi tu dzīvo. — Kravcovs nosmīnēja, sēzdamies uz lāviņas.

— Kā jau pienākas sargam proletārietim, — Baņins ākstīgi paklanījās. — Kur nu mums tikt līdzi jūsu žēlastībai.

— Tiesa kas tiesa. Līdz mūsu žēlastībai ir milzīgi tālu.

— Nemūžam neaizsniegt...

— Nu labi, izbeidz ņirgt zobus. Nogādā mani pie Mūzikas.

— To var. Jo vairāk tāpēc, ka esmu no viņa saņēmis šādu rīkojumu. Tikai Mūzikas paša nav, viņš būs parīt. Bet tur ir Gorskis, gaida.

— Un kur tad Mūzika? — Kravcovs mierīgi, cenzdamies neizrādīt uztraukumu, jautāja.

— Darīšanās. Cik es saprotu — pēc pengas. Atpakaļ būs parīt, un tad — ardievu, dzimtās āres. Mēs visi laižamies prom.

— Vai tālu?

— Teica, uz siltajām zemēm.

— Nu labi, tu mani tomēr aizved.

— Tēju negribi?

— Nē.

— Un šņabi?

— Arī ne. Gribu drīzāk tikt projām no šejienes.

— Cik tu steidzīgs, kur tad mantība?

— Tepat, ķieģeļos noglabāju.

— Ā... Nu es tūliņ. Iestiprināšos pirms ceļa.

Baņins pačamdījās zem lāviņas, izvilka aizsāktu pudeli un paskatījās uz to pret gaismu.

— Pamaz.. Nekas, pie puišiem kļūšu bagāts. Tev ne? Nu, kā zini.

Viņš izlēja degvīnu krūzē un iešļāca rīklē. Kravcovs sajuta pretīgumu, redzēdams, kā noraustās ādamābols viņa neskūtajā kaklā. Ja varētu iegāzt pa to ar plaukstas malu .., Kravcovam tik ļoti sagribējās to izdarīt, ka viņš pat aizgriezās.

— Nu tā. •— Baņins nolika krūzi, uz mirkli iegrima domās, it kā pārbaudīdams, vai degvīns uz viņu iedarbojies. — Nu tā, — viņš atkārtoja, — viss it kā būtu. Tad ejam, vai, birģermeistar?

— Tu šito vārdiņu aizmirsti. Saprati? — Kravcovs nikni teica. — Uz visiem laikiem aizmirsti. Tas nav bijis. Nekad.

— Nedusmojies, Kravcov, ko tu tā. Es taču jokus dzenu.

— Ar sievu vari jokus dzīt,,.

— Labi jau, labi. — Baņins noliecās, drusku pacēla grīdas dēli un izņēma Tokareva pistoli.

— Kam tā vajadzīga?

— Pret sliktiem cilvēkiem. Purvs ir un paliek purvs.

— Tu nu gan esi bailīgs.

— Piesardzīgs, dzīve izmācījusi. Ejam.

Viņš nogrieza zemāk lampas dakti, uzpūta tai. Kravcovu apņēma necaurredzama tumsa.

— Ejam.

Kaut kur iečīkstējās durvis, viņš devās uz to pusi, paklupa un gandrīz izmežģīja kāju. Sejā iesitās svaigais nakts gaiss.

— Pagaidi, — Baņins teica, — es aizslēgšu durvis.

— Kāpēc?

— Kārtības labad. — Viņš pagriezās pret durvīm, bet, tiklīdz noliecās, tā no aizstūra izlēca divi vīri un cieši saņēma viņu aiz rokām. Kravcovs iebaza roku aizturētajam kabatā un izvilka pistoli.

— Labvakar, pilsoni Baņin, — pienākdams teica Daņi-lovs, — kāpēj? gan jāslēdz ciet, nevajag. Ieiesim pie jums, parunāsimies. . ..

Viņš iededza lukturīti un devās iekšā. Iegājis istabā, Ivans Aleksandrovičs izņēma sērkociņus, un atkal petrolejas lampa izplatīja dzeltenu, nespodru gaismu.

Abi operatīvie darbinieki ieveda Baņinu. Viņš aplaida acis visapkārt, t^d noņēmies sāka skatīties Kravcovā.

— Dieva laime, birģermeistar, Mūzika man lika aizvest tevi uz kūdrāju, teica, ka tev esot daudz vērtslietu, un tur tu arī būtu palicis.

— Alkatība jūs visus grūž postā, Baņin, visus. — Da-ņilovs nosmīnēja. — Taču tas jau pieder pagātnei. Tagad pie lietas. Kur ir Mūzika?

— Nav viņa. Solījās būt pēc trim dienām.

— Uz kurieni viņš aizbrauca?

— To es nezinu.

— Kurš zina?

— Gorskis.

— Vai tas, kurš pie Drobiševas nogalināja mūsu darbinieku? — Daņilovs šķietami vienaldzīgi pajautāja.

— Jā.

— Cik es saprotu, jūs, Baņin, esat tikai sakarnieks?

— Tā ir, es viņu darīšanās nejaucos.

— Tad arī tribunāls to ņems vērā. Tā ka jums nav jēgas liegties.

— Es visu pateikšu.

— Tas ir jauki. Cik bandītu ir mājā?

— Pieci. Nē, patiesībā vienmēr četri, piektais stāv sardzē.

— Uzzīmējiet mājas plānu.

— Tas ir — kā?

— Jūs tajā esat bijis?

— Protams.

— Istabu izkārtojumu, kas kur guļ. •— Daņilovs sadabūja papīru un zīmuli.

Baņins to paņēma un sāka kaut ko zīmēt, taču līnijas iznāca šķības un greizas, viņš nekā nespēja apvaldīt drebošās rokas.

— Apmēram tā.

Daņilovs paņēma papīra lapu un paskatījās.

— Tās laikam kāpnes?

— Aha.

—* Tātad Mūzika un Gorskis guļ otrajā stāvā?.

Tur viņi guļ.

— Nu labi. Tūlīt jūs vedīsiet mūs uz kūdrāju. Sargs jums uzsauks, jūs atbildēsiet. Pēc tam mēs pieiesim pie mājas, jums atkal uzsauks, un jūs atkal atbildēsiet. Tikai bez jokiem, Baņin, — Daņilovs uzsita ar delnu pa mauzera maksti, — jums ir skaidrs?

•— Kur nu vēl skaidrāk.

— Jūs, biedri Kravcov, palieciet šeit...

Bet...

— Nekādu «bet». Jūs savu darbu esat padarījis. Par tālāko jāgādā mums.

Daņilovs un Belovs

Ar ko visu viņš tikai nebija pārvietojies savā garajā mūžā! Vienīgi ar lidmašīnu un rokas drezīnu nekad nebija gadījies. Daņilovs sēdēja uz maza metāla soliņa, sejā sitās vējš, kas dvakoja pēc glemiem un pelējuma, abās pusēs uzbērumam bija purvs. Viņi traucās uz priekšu pilnīgā tumsā, tikai pretsvars čīkstēdams skaitīja minūtes un metrus. Brīžiem Daņilovam likās, ka viņš lido cauri šim elastīgajam gaisam, cauri naktij un gleinu dvakai.

— Viss, — viņš izdzirda Baņinu čukstam, — tālāk ies lejā no kalniņa,

Cīkstoņa izbeidzās, un drezīna, sliežu savienojumos klabēdama, sāka ripot ātrāk, tad ātrums samazinājās. Pēc brīža riteņi klusi atdūrās pret gulsni. Tā. Viņi bija atbraukuši.

Baņins un Daņilovs izkāpa uz uzbēruma un paspēra dažus soļus.

— Stāt! — no tumsas viņiem uzsauca. — Kas nāk?

— Es, Baņins. Viesi atvedu.

— Nu labi, ved viņu uz māju un atgādini, lai mani nomaina, citādi...

Pēc tam atskanēja klusināts gārdziens, neliela kņada un viss norima.

— Gatavs? — Daņilovs klusi jautāja tumsai.

— Kārtībā.

— Pasakiet, lai ielenc māju.

— Bet es sākumā gribēju jūs šajā drezīnā... — Baņins apklusa, teikumu nepabeidzis, — iznāk, ka velti tā domāju?

— Iznāk, ka velti. Ejam.

Tagad sākās operācijās galvenā daļa. Māja atradās kādu simt metru attālumā tumša un klusa. Daņilovs nogaidīja tieši desmit minūtes. Tieši tik ilgi, cik bija vajadzīgs, lai pagūtu aplenkt māju.

— Serjoža, — viņš teica Belovam, — ja kaut kas, tu šo. .. Skaidrs?. .. Nu, Baņin, ej pelni sev piedošanu.

Viņi piegāja pie lieveņa. Daņilovs attaisīja maksti un izņēma mauzeri, Klusi, cenzdamies neklaudzināt zābakus, viņi uzkāpa pa koka pakāpieniem, un Baņins piedauzīja ar dūri pie durvīm.

— Kas tur ir? — pēc brīža kāds jautāja.

— Es, Baņins.

— A ... Atvedi...

Norībēja aizšaujamais.

— Lai viņš iznāk ārā, — Daņilovs nočukstēja.

Durvis plaši atvērās. Uz sliekšņa stāvēja cilvēks, viņa

seju tumsā bija grūti saskatīt.

— Palīdzi paņemt mantas, — Baņins tikpat mierīgi turpināja.

— Tūliņ ...

Cilvēks iznāca uz lieveņa, un Daņilovs iesita viņam ar mauzera rokturi pa galvu. Bandīts lēnām saļima.

Serjoža Belovs, atgrūdis Daņilovu, metās iekšā mājā. Viņam sekoja rajona nodaļas operatīvie darbinieki. Tiem vajadzēja aizturēt tos trīs, kas atradās lejas istabā. Daņilovs devās uz kāpnēm, kas veda otrajā stāvā, un, kad viņš jau bija piegājis pie durvīm, lejā norībēja šāviens. Istabā tūliņ atskanēja otrs, un viņam vaigā iesitās lodes izcirstās skaidas. Daņilovs atgrūda durvis un iesteidzās istabā. Kaut kur tumsā bija ienaidnieks. Tā klātbūtni Daņilovs juta ar katru sava ķermeņa šūniņu. Bet kur tas bija? Kustēties nedrīkst, citādi atskanēs šāviens un... ko var zināt. Tuk-tuk —• sita sirds. Tuk-tuk. Daņilovs uzmanīgi izņēma bateriju un, nospiedis slēdzi, meta to kaktā. Uzreiz divu soļu attālumā no viņa tumsu pāršķēla šāviena liesma. Vienā lēcienā Daņilovs pārvarēja šos divus soļus un uzvēlās virsū cilvēkam, strauji atlauzdams viņam roku aiz muguras.

Tikai izdzirdis, ka Gorskis iekliedzas, iekaucas aiz sāpēm, Daņilovs sajuta, cik vāja ir šī roka un cik viņš pats vārgs un kusls.

— Biedri priekšniek! — kāpnēs atskanēja Belova balss.

— Gaismu!

Iedegās kabatas baterijas. Daņilovs piecēlās.

— Pārmeklējiet viņu, iededziet lampu. Visi brīvi. Belov, paliec.

Gorskis sēdēja uz gultas. Lampas gaismā viņa seja šķita apvilkta ar dzeltenu pergamentu. Viņš šūpojās kā zobu sāpēs, ar kreiso roku pieturēdams labo.

— Kur ir Mūzika?

— Nav viņa!... Riebekli!... Nav!... Viņš tevi atradīs... Dzirdi? Atradīs!

— Kur viņš ir?

— Meklē!... Riebekli!... Meklē!... Sapratil... O-u!... — Gorskis iestenējās.

— Klausies, ko teikšu. Tu toreiz pie Drobiševas noga-

lināji manu labāko draugu. Es zinu, ka mani sodīs, taču, tā kā ir kara laiks, tad tālāk par fronti neaizsūtīs. Tagad es tev esmu tribunāls.

Daņilovs ar delnu uzvilka mauzera gaili un sāka lēni celt augšup stobru.

— Nē, — Gorskis iekliedzās, — nē! — Viņš piespiedās pie sienas.

— Adresi!

Pistoles stobrs pacēlās viņa krūšu augstumā.

— Nē... Sokoļņiku valnis seši... dzīvoklis deviņi. Viņš tur būs rīt.

— Nu tā. — Daņilovs nolaida mauzeri, — Draņķis!

Viņš pagriezās un izgāja.

Pēc tam atkal sēdās drezīnā un tad mašīnā, kuru Bi-kovs vadīja maksimālā ātrumā. Jau bija pavisam gaišs, kad viņi piebrauca pie rajona nodaļas. Daņilovs tūdaļ devās pie dežuranta.

— Maskavu.

Pēc desmit minūtēm viņš ziņoja par bandas likvidāciju. Priekšnieks klausījās nepārtraukdams. Tikai tad, kad Ivans Aleksandrovičs nosauca adresi, viņš mierīgi teica:

— Mēs zinām, Muravjovs tur jau dežurē.

— Rīt tur ieradīsies Mūzika.

— Sapratu tevi. Dodies ceļā.

Pie mašīnas viņu gaidīja Belovs.

— Tu paliksi šeit. Es braucu uz Maskavu. Noformē dokumentus, kā pienākas, un brauc atpakaļ.

— Tieši tā.

Kad Daņilovs bija iekāpis mašīnā, Serjoža jautāja:

— Vai jūs viņu būtu nošāvis, Ivan Aleksandrovič?

Daņilovs brīdi klusēja, tā dīvaini paskatījās uz Bclovu

un atbildēja:

— Nezinu.

MASKAVA (tai pašā rītā)

Pa dzīvokļiem staigāja meitene zilā formas jaciņā ar zaļām zīmotnēm. Lielā kantora grāmatā viņa ierakstīja iedzīvotāju uzvārdus, telefona numurus, katra dzīvokļa logu skaitu. Tā bija vietējās pretgaisa aizsardzības štāba jaunā pilnvarotā namu pārvaldē. Kādreiz šo amatu bija pildījis vecais pensionārs Sokolovs, bet pēc tam, kad viņu veselības stāvokļa dēļ evakuēja uz Permu, vieta vairākus mēnešus palika brīva. Tiesa, iedzīvotāji neko daudz nežēlojās. Vecais Sokolovs bija kašķīgs un briesmīgi akurāts cilvēks. Par spīti lielajam vecumam, atmiņa viņam bija apskaužami laba, un dežūru grafiku viņš, burtiski, turēja galvā. Turpretī jaunā pilnvarotā bija jautra un acīmredzot labsirdīga meitene. Sai darbā viņa bija iesācēja, tāpēc nekautrējās, visiem prasīja padomu, interesējās, ka strādājis viņas priekšgājējs. Valodas par viņas parādīšanos izplatījās pa visu māju, un iedzīvotāji klusībā priecājās, ka tagad varēs kaut mazliet atpūsties no vecā So-kolova.

Jaunā pilnvarotā gāja no stāva uz stāvu, no dzīvok]a uz dzīvokli. Pienāca kārta arī devītajam dzīvoklim. Pie durvīm viņa piezvanīja tieši pusdeviņos. Sākumā tās pavērās tiktāl, cik ļāva ķēdīte.

— Es esmu vietējās pretgaisa aizsardzības štāba jaunā pilnvarotā Dmitrijeva, atļaujiet ieiet pie jums.

>— Esmu dzirdējusi, esmu, — saimniece atvēra durvis, •— nāciet iekšā.

— Es uz brītiņu. Gribu šodien agrāk visu pabeigt — un uz mājām. Ai, cik jums jauki rītasvārki! Taisni sapnis! Vai pati šuvāt?

— Jums patīk? — Saimniece, slaida, smuidra blondīne, apmierināti pasmaidīja. — Nē, tos es pirms kara nopirku komisijas veikalā.

— Droši vien Ļvovā vai Rīgā ražoti. Burvīga manta! Man ateljē kādas desmit dienas pirms kara viens paziņa atnesa veselu kaudzi viņu modes žurnālu ar piegrieztnēm. Bet tad sākās, un kas nu vairs par šūšanu. Klientes izklīdušas kur kurā. — Dmitrijeva nopūtās.

— Jūs esat šuvēja?

— Biju, modeļu namā lai strādāju, bet tagad, rau, — viņa pārlaida rokas jaciņai, — tēvocis iekārtoja, lai nepaņemtu uz darba fronti.

— Briesmīgi laiki, mīļā, briesmīgi. — Saimniece nopūtās. — Skatieties, ko vien jums vajag, dieva dēļ, nekautrējieties. Te ir virtuve, viens logs. Tagad, lūdzu, šeit. Nāciet iekšā. Istaba, divi logi. Bet otrā guļ mans draugs. Jūs saprotat?

— Ai, protams, protams, — Dmitrijeva pielika plaukstu pie lūpām, — protams.

— Tur ir viens logs. Pienāciet atkal. Allaž priecāšos jūs redzēt.

Viņas piegāja pie durvīm, un saimniece sāka griezt atslēgas.

— Tā ari ir vietējā aizsardzība. — Viņa pasmaidīja.

— Nu pareizi, tik daudz blēžu saradies.

Durvis atvērās, un no kāpņu telpas dzīvoklī ienāca cilvēks. Saimniece nepaguva ne iekliegties, kad cieta plauksta aizspieda viņai muti.

— Mierīgi, — ienākušais teica. — No IeTK. Kur? — viņš jautāja Dmitrijevai.

— Tur, biedri major. — Viņa parādīja uz durvīm.

— Iesim, Muravjov.

Priekšnams pildījās ar ļaudīm, taču viņi kustējās bez trokšņa, it kā te neviena nebūtu.

Koroļovs piegāja pie durvīm un piesardzīgi tās atvēra. Nelielā, gaumīgi iekārtotā istabā uz dīvāna gulēja cilvēks. Uz krēsla karājās formas blūze ar IeTK zīmotnēm, turpat atradās siksna ar maksti.

Piesardzīgi likdams soļus, Koroļovs piegāja pie dīvāna, paņēma siksnu, atdeva to Igoram, pabāza roku zem spilvena un izvilka otru pistoli. Guļošais miegā tikai ieīdējās.

— Ciešs miegs liecina par veseliem nerviem. — Koro-ļovs nosmīnēja un sapurināja gulētāju aiz pleca.

— Kas... Uz kurieni? — tas uztrūkdamies jautāja.

— Uz IeTK, Heinrih Karlovič, uz Lubjanku. — Majors pasmīnēja.

ITope piecēlās sēdus un vienkārši tāpat, drīzāk aiz ieraduma nekā uz kaut ko cerēdams, pabāza roku zem spilvena.

— Jūs skaisti strādājat, — viņš teica vēl mazliet miegainā balsī, — skaisti.

— Cenšamies. Ģērbieties.

Hope pieceļas un piegāja pie loga. Uz aukliņas starp rāmjiem karājās sarkans frotē dvielis. Viņš to noņēma un, noslaucījis seju, uzmeta uz dīvāna.

— Tā gan nevajadzēja, Heinrih Karlovič, goda vārds, nevajadzēja. — Koroļovs apsēdās uz krēsla. — Mēs taču arī neesam vakarējie, uzkariet dvielili atpakaļ. Citādi Mūzika rīt to neredzēs un aizbēgs uz saviem purviem.

— Visu jūs zināt, — Hope smagu skatienu paraudzījās uz Koroļovu, — visu.

— Nē, šo to mēs vēl nezinām. Jums vajadzēs dalīties

ar mums savās zināšanās.

— Nu, tas vēl nav teikts.

— Tur redzēsim, bet tagad saģērbieties.

Daņilovs

Pa ielu gāja cilvēki. Vīrieši, sievietes, sirmgalvji un bērni. Karavīri un civilisti. Bet viņš skatījās uz tiem pa dzīvokļa logu, gatavs kuru katru brīdi pazīt vienā no nācējiem Muziķu. Pa šīm dienām viņš bija tā noguris, ka vairs pat nenervozēja. It īpaši pēdējā diennaktī. Māja purvā, trakais brauciens pa bedraino ceļu uz Maskavu, vēl viena nakts bez miega. Viņš tikai baidījās, ka Mūzika varētu neatnākt — un ne tāpēc, ka informācija būtu bijusi neprecīza, nē. Šādā laikā ir bīstami mētāties pa aizmuguri. Milicija, Valsts drošības dienests, patruļas, aizmugures aizsardzības posteņi. Jebkurā brīdī var izcelties apšaudīšanās, un kāds patruļnieks ar pirmo šāvienu nokniebs bandas vadītāju Broņislavu Muziķu, kas tik ļoti nepieciešams kriminālmeklēšanas pārvaldei.

Laiks ritēja, virtuvē no krāna pilēja ūdens, ārā pagriezienā šņirkstēja tramvaju riteņi. Laiks ritēja. Pareizāk sakot, vilkās vienmuļi un saspringti.

Daņilovam aiz muguras pusbalsī sarunājās operatīvie darbinieki, kāds vārīja tēju, kāds stāstīja par saviem radiniekiem. Viņš ne galvu nepagrieza, viņš gaidīja, bet laiks ritēja.

Daņilovs pazina viņu uzreiz. Gara auguma kalsns karavīrs, steigdamies pāri ielai, uz mirkli apstājās un palūkojās uz mājas logiem...

Dvielis karājās savā vietā. Vējš viegli plivināja tā sarkanās malas, un tas šūpodamies mirdzēja saulē kā luksofora acs. Mūzika paskatījās uz to un nosmīnēja. Tas tik ir izdomājums, īsta bāka. Nu, tagad varēs atvilkt elpu. Tūlīt viņš uzkāps pie Santrela, iedzers, uzkodīs un liksies gulēt. Rīt paņems dokumentus, par zeltu dabūs naudu, un viss. Ardievu, purvi, ardievu, rajona cdntrs. Viņš dosies uz Taškentu. Tā likusi priekšniecība. Gorskis zina, kur viņu meklēt, bet pārējie... Ak, rauj viņus velns! Tagad laiki tādi, ka cilvēki atradīsies. Protams, labāk būtu pavisam noslēpties. Pat no Santrela. Nav zināms, kā vēl viss iegrozīsies. Jau otrais kara gads, bet kur solītā uzvara? Vācieši iestrēguši. Sājos laikos vislabākais ir nodibināt bandu, kādus piecus vīrus, un padrebināt tos, kuri paslēpuši akmentiņus. Bet politika ... No tās tikai nelabas paģiras.

Viņš vēlreiz pavērās logā un devās uz ieeju. Durvīs apstājās, ieklausījās. Kāpnēs skanēja ģitāra.

Un valsi griezās mūsu kājas,

Kad kara skolas orķestris Pa ielu, taures pūzdams, gāja,

Un pēkšņi atdzīvojās viss.[5]

Dziedāja divas balsis, vīrietis un sieviete, ģitāras akordi dzinās tam pakaļ, tad saplūda kopā un atkal atpalika.

Mūzika iegāja kāpņu telpā un sāka lēni kāpt augšup. Bet virs galvas joprojām skanēja dziesma:

Tad jātniekpulki tālāk drāzās,

Uz rietiem tālāk vien...

Mums nenosvinēt kāzas,

Kamēr karš plosās vēl aizvien...

Viņam pretī lejup kāpa meitene un divi artilērijas skolas kursanti. Vel pavisam jauniņi, arī formas tērps nebija vēl apvalkāts un viņiem īsti labi nepiegulēja. Pa priekšu kāpa slaids puisis ar zaļu vilnas laiviņu galvā (viņš bija tas, kas spēlēja ģitāru) un meitene, otrs turējās mazliet aizmugurē, dziesmas taktī kāpdams čečotkas soļiem.

Ieraudzījuši komandieri, kursanti kā pēc pavēles pārtrauca dziesmu un piespiedās pie margām.

•— Atvainojiet, biedri kapteini, — ģitārists teica.

— Nekas, — Mūzika iecietīgi pamaja ar roku, — līksmojieties vien pagaidām.

Viņš lika soli augšup, lai apietu kursantu, un sākumā nesaprata, kas noticis ar viņa roku, kāpēc to pēkšņi sagrābušas asas, lauzošas sāpes. Viņš iesēcās, noslīgdams uz ceļiem, ieraudzīja meitenes roku, kas taisīja vaļā viņa maksti, un nagana spalu otra kursanta rokā.

Santrela dzīvokļa durvis piepeši atvērās, un pa tām iznāca gara auguma milicijas komandieris. Viņš paskatījās un parastā balsī, it kā nekas nebūtu atgadījies, teica:

— Sveicināti, Mūzika, tomēr esam satikušies, bet es baidījos, ka tik jūs pa ceļam nenošauj.

Tikai tad Broņislavs saprata visu un sāka histēriski, briesmīgi kliegt..

— Brauciet, — Daņilovs teica. Viņš vēlreiz palūkojās uz Muziķu, kas sēdēja mašīnā starp Muravjovu un Para-rnonovu. — Brauciet.

— Bet jūs? — Igors iesaucās.

— Es pēc tam, vēlāk.

Viņš aizgāja pa ielu, neredzēdams cilvēkus un nevērodams ce|u. Ja kāds jautātu, kurp viņš iet, Daņilovs nespētu atbildēt. Mehāniski viņš šķērsoja ielas, nogaidīja pie krustojumiem, līdz aizbrauc mašīnas. Beidzot nonāca pie Sokoļņiku parka un tikai tad saprata, ka jau veselu gadu vēlējies nokļūt tieši šeit.

Ivans Aleksandrovičs pagāja garām tramvaja galapunktam un iegāja pa vārtiem. Katrs solis viņu veda arvien tālāk un tālāk sen nekoptajās, aizaugušajās alejās. Bet tieši tādas tās viņam patika vislabāk, jo sāka atgādināt īstu mežu,

Nebija gandrīz neviena cilvēka. Tikai bērzu birzī uz saliekamā krēsliņa sēdēja večuks un kaut ko zīmēja. Da-ņīlovam ļoti gribējās pieiet klāt, taču viņš kautrējās. Nogāja vēl metrus divsimt un apsēdās uz soliņa.

Apkārt mira vasara. Celiņš bija nobiris dzeltenām lapām, asi oda pēc svaiguma un trūdiem. Daņilovs skatījās uz aleju un pūlējās atcerēties, kur viņš to visu jau redzējis. Pūlējās atminēties un nespēja. Klusums viņu nomierināja, un viņš iesnaudās. Bet, atvēris acis, atcerējās, ka tādus pašus kokus, soliņu un aleju bija redzējis mežniecībā pie tēva, kura istabā karājās Levitāna gleznas «Rudens diena. Sokoļņiki» krāsaina litogrāfija.

Trešā grāmata CETURTAIS EŠELONS 1945. gads

PIRMĀ NODAĻA

1945. GADA 10.—15. JANVĀRIS

Daņilovs

Vējš izdzenāja mākoņus, tie pajuka gluži kā ziepju putas, un tad parādījās saule, apaļa un neciešami spoža. Apžilbinoši iemirdzējās sniegs uz jumtiem, bet māju logi kļuva koši sarkani kā ugunsgrēkā. Šķita, ka visa iela deg vienās ugunīs.

Daņilovs atvēra vēdlodziņu, un istabā mutuļu mutuļiem iebrāzās sals. Smalki un viegli iešķindējās eglītes rotājumi, spēcīgāk iesmaržojās skujas. Vecajā termometrā aiz loga dzīvsudraba stabiņš bija sastindzis starp skaitļiem deviņpadsmit un divdesmit.

Janvāris atnāca bargs. Gandrīz bez sniega, saulains un spožs, tas atnesa Maskavai salu un bezvēju. Ivans Alek-sandrovičs vēl drusku pagaidīja, tad aizvēra vēdlodziņu. Pietiks, tagad eglīte smaržos vairākas stundas, un šī smarža, lauzdamās cauri smagajiem papirosu dūmiem, liks atcerēties viņam bērnību un klusus prieka brīžus.

Tagad jānovieto uz galdiņa blakus krēslam pelnu trauks, jānoliek papirosi, jānosēžas ērtāk un japaņem grāmata.

Pirms piecām dienām viņu bija izsaucis pārvaldes priekšnieks. Iedams pa gaiteni un gatavodamies gaidāmajai sarunai, Ivans Aieksandrovičs prātā pārcilāja visas iespējamās neizdarības savā nodaļā un domās uzskicēja sarunas shēmu, izrunāja visu — gan savu, gan priekšnieka sakāmo.

Viņš izklaidīgi sasveicinājās ar citu nodaļu darbiniekiem, taču domās jau bija iegājis pazīstamajā kabinetā un apsēdies pie galda cietajā krēslā — «sava vietā», kā viņa puiši mēdza jokot.

Pastāvīgais priekšnieka sekretārs Paša Osetrovs piecēlās, ieraudzījis pieņemamā istabā ienākam Daņilovu. Viņa jaunie uzpleči pat blāvajā lampas gaismā mirdzēja kā sudraba etvija.

— Lūdzu, biedri apakšpulkvedi, biedrs pulkvedis jūs gaida.

Kopš tā laika, kad milicijā ieviesa uzplečus un dienesta pakāpes, Osetrovs visus uzrunāja stingri oficiāli.

Uz priekšnieka galda dega liela petrolejas lampa ar zaļu abažūru, viesdama kabinetā patīkamu mājīgumu.

— Atļausiet?

— Nāc iekšā, Daņilov, sēdies. — Priekšnieks izņēma no galda atvilktnes plānu mapīti.

— Nu tad tā, — viņš uzsita ar plaukstu pa kartona vāciņiem, — zini, kas te ir?

— Nē.

— Skaidrs, ka nezini. Pagaidām. Te, Ivan, viss par tevi uzrakstīts.

— Kas tad tā pacenties?

— Grīnblats.

— No Tautas Komisāru Padomes, vai?

— Nē, Daņilov, ļaunāk.

— No turienes? — Ivans Aieksandrovičs nenoteikti pamāja uz loga pusi.

— Nē, tur tev mīļi draugi mājo. Tur par tevi kā klints stāv ģenerālis Koroļovs.

— Nu tad grimšu neziņas dzelmē.

— I<ā vēlies. — Priekšnieks atvēra vākus. — Grīnblats ir profesors, spīdeklis zināmā mērā. Viņš tevi konsultēja medicīniskajā komisijā.

Tagad Daņilovs atcerējās dūšīgo večuku ar brillēm zeltītos ietvaros, pie kura bija nokļuvis medicīniskajā apskatē. Viņam bija izteiksmīgs profils un kirasiera ūsas.

Vecais vienā gabalā smēķēja resnus papirosus un ļoti skaļi komandēja ārstus.

— Smēķējat? — viņš jautāja Daņilovam.

— Smēķēju.

— Kaitīgi. Vajag atmest, ja gribat nodzīvot līdz sirmam vecumam.

— Mums jau viss darbs ir kaitīgs. — Daņilovs pašķielēja-uz pelnu trauku, kas bija pilns ar smēķu galiem.

— Man ir atļauts, — profesors pasmaidīja, — kāda gan interese aizliegt citiem, ja sev arī liegsi?

Daņilovam vecais nepārprotami patika. Viņš bija uz jokiem un nepavisam neizskatījās pēc ārsta.

— Labi, — profesors pasniedza viņam etviju, — uzsmēķējiet, tomēr paturiet prātā, ka ar sirdi jums tā ne visai.

— Kā to saprast? Slikti vai pavisam slikti?

— Ja būtu slikti, es jūs nosūtītu uz hospitāli. Ne visai labi. — Vecais, acis piemiedzis, paskatījās uz Daņilovu.

— Vai sen jau liek sevi manīt?

— Kopš četrdesmit otrā.

— Esat ārstējies?

— Nē.

— Slikti. Tas ir ļoti slikti. Izrakstīšu jums zāles, izstāstīšu, kā tās jālieto. Tikai atcerieties — ja esat sācis ārstēties, tad ārstējieties. Jums, — profesors ieskatījās slimības vēsturē, — ir četrdesmit pieci gadi. Ar jūsu sirdi vēl var dzīvot un dzīvot, tikai vajag tai piepalīdzēt. Skaidrs?

— Skaidrs, — Daņilovs skumji atbildēja, cenzdamies atcerēties sarežģīto slimības nosaukumu.

Kad viņš'gāja uz durvīm, vecais sauca viņam nopakaļ:

— Atpūsties vajag, dzirdat, apakšpulkvedi, atpūsties!

— ...Nu redzi, Daņilov, — priekšnieks pašķirstīja papīriņus, — es tur neko nesaprotu, bet Grīnblats pieprasa, lai tevi laižot atvaļinājumā. Es ziņoju vadībai, tā izturējās ar sapratni.

— Kā tas ir? — Ivans Aleksandrovičs brīnījās.

— Ļoti vienkārši. Tev atļauts atpūsties veselas desmit dienas. Tā, lūk. Redzi, cik tu mums esi neaizvietojams, kā rūpējas par tavu veselību. Nodod lietas un prom uz māju.

— Nu kā tad tā? ...

— Nu tā, ģenerālis man pavēlēja: ja neklausīs — mājā nogādāt konvoja pavadībā. Kam uzticēsi nodaļu?

— Muravjovam. Vietnieku taču jūs man neesat iedevuši.

— Mazliet vēlāk izvirzīsim Igoru, dokumentus uz kadru nodaļu jau esam aizsūtījuši.

— Labi, — Ivans Aleksandrovičs piecēlās, — tas ir : apsveicami. Puisim jāpalīdz augt, viņam drīz jāsaņem i majora pakāpe.

— Tā dīvaini mums iznāk. — Priekšnieks nogrieza zemāk lampas degli. — Līdzko izrādās labs operatīvais darbinieks, tā viņu tūdaļ ieceļ vadošā amatā. Sāk ņemties ar papīriem, pārskatiem, un detektīvs pagalam.

— To jūs par mani?

— Par sevi.

— A-a.

— Nekāds a-a. Saku tā, kā ir.

— Ne jau mēs šo kārtību esam iedibinājuši,

— Tas gan. Nu tad tu šodien pat nodod lietas un prom uz mājām. Bet es pavēlēšu, lai tevi neviens netraucē. Paguli, palasi, aizej uz kino, uz teātri. Kad tu pēdējo reizi esi bijis kino?

— Pirms kara,

— Es arī. Tu tomēr aizej uz kino, izklaidējies.

— Aiziešu, -- Daņilovs nenoteikti atsaucās.

— Možumu tavā balsī nedzirdu, Ivari. Prieka nav.

— Esam atraduši no atvaļinājumiem. Jūs sakāt •— desmit dienas, bet, ko es sadarīšu, nezinu.

— Gan. sameklēsi, ko darīt. Nu, laimīgi, sveiciens sievai, ja gadīsies man brīvs brīdis «— ieskriešu. Vai šitas tev ir mājās? — Priekšnieks nozīmīgi pasita knipi,

— Atradīšu.

— Nu tad ir labi. Atpūties, Daņilov.

Istabā satumsa, bet viņš gaismu neiededza. Tas būtu prasījis lielu piepūli: bija jāpieceļas no krēsla, jāaiziet līdz logam, jānolaiž aptumšošanas aizkars, pēc tam jā-nāk atpakaļ un jāiededz lampa. Kustēties negribējās. Gribējās sēdēt, skatīties logā, ka: bija kļuvis gandrīz melns. Dzīvoklī bija iemājojis nepierasts klusums, tikai no virtuves krāna izlietnē skanīgi krita ūdens piles.

Viņam patika tā sēdēt — atslābušam, neko nedomājot. Vecais, izsēdētais krēsls, ko nez kāpēc sauca par Voltēra krēslu, laipni uzņēmis viņu savā mīkstajā klēpī, nesa pa pustumšo, kluso dzīvokli nezin uz kurieni.

Nē. Augšā cellies noteikti negribējās. Nemaz tik bieži in dējos gados viņš nebija varējis šādi atpūsties. No rita pēc brokastīm apsēsties krēslā, paņemt biezo Alekseja Tolstoja sējumu un lasīt bez pārtraukuma, bez apstājas. Atradis sevišķi veiksmīgu frāzi, Daņilovs nolaida grāmatu un atkārtoja to vairākas reizes, gluži kā izgaršodams. Un tūliņ vārdi ieguva kādu īpašu, līdz tam nesaprastu jēgu, sāka skanēt pilnīgi pa jaunam.

Tā viņš arī nosēdēja līdz tumsai, bet, kad lasīt vairs nebija iespējams, nolaida grāmatu uz ceļiem, aizklīzdams tālajā septiņpadsmitajā gadsimtā.

Negaidīti un asi atskanēja telefona zvans. Iedams pie tālruņa, Daņilovs nodomāja, ka tas ir pirmais zvans pa visu dienu.

— Klausos.

— Vitja?

— Nē, drīzāk es, Vaņa.

— Vai Vitju varētu? — Sievietes balss skanēja varen rotaļīgi.

— Vitjas gan šeit nemaz nav,

Tī-tī-tī — klausule iedziedājās.

Tagad nu būtu jāuzsmēķē. Daņilovs sameklēja papirosu paciņu, uzrāva sērkociņu un ar labpatiku ievilka dūmu. Telefona zvans viņu bija it kā atmodinājis, atgriezis ierastajā pasaulē, sarāvis saiti, kas tik cieši saistīja ar Pētera I valdīšanas laiku. Nav vārdam vietas — šo pirmo atvaļinājumu pēc daudziem gadiem viņš pavada ļoti labi.

Daņilovs smēķēja, taču diez kāpēc nesajuta nekādu baudu.

«Es taču smēķēju tumsā, bet, ja neredz dūmu, tad ari nevar sajust baudu.»

Viņš piegāja pie loga, nolaida aptumšošanas aizkaru, iededza lampu. Ko tālāk? Nataša pārnāks pēc stundām divām. Est negribas. Palasīt? Nē. Pašlaik vairāk ne. Tā nevar, iznāk pārāk daudz vienai reizei. Tas ir tikpat kā pārēsties gardumus. Kaut kas atrofējas. Varbūt iziet pastaigāties? Sī doma Daņilovu gauži uzjautrināja, bet to pašu brīdi viņš saprata, ka gluži vienkārši ir atradis no atpūtas dienām. Aizmirsis atpūsties tā, kā citi ļaudis to dara.

Vakar vakarā viņi ar Natašu bija aizgājuši uz kino. Rādija jaunu filmu — «Pulksten sešos vakarā pēc kara».

Filma pārsteidza Daņilovu ar savu neatbilstību dzīvei. Un, lai gan tā saucās muzikāla kinokomēdija, Ivans Alek-sandrovičs nekādi nevarēja saprast, kāpēc šai nolūkā režisoram bija vajadzējis izvēlēties tieši kara tematiku.

Uz ekrāna braši artilērijas komandieri, aktieri Samoi-lovs un Ļubeznovs, sajozušies ar jaunām uzkabes siksnām, komandēja četrdesmitpiecnieku bateriju. Jau pēc pirmās zalves lauks pārklājās ar milzīgām sprādzienu sēnēm. Kad dūmi uz ekrāna izklīda, skatītāji ieraudzīja izkropļotus, sadragātus vācu tankus. Vispār filmas autori karu tēloja kā tādu jautru pikniku, kur daudz dzied, dejo un reizēm šauj.

Viņi ar Natašu gāja mājup pa sniegaino Presņu, un Daņilovs nekādi nevarēja atbrīvoties no sajūtas, ka ir apmānīts.

— Nu ko tu tāds sabozies. Filma nepatika?

— Nepatika.

— Ak, Vaņa, cik tev smags raksturs. — Nataša nopūtās. — Saproti taču — tā ir komēdija, groteska...

— Nu tad lai smejas par kaut ko citu. Karš ir nežēlīgs, par to smieties nedrīkst.

— Bet tu saproti, filmas galvenā ideja ir uzvara. Mīlētāju salikšanās pēc kara. Tu padomā, cik šī filma ir šo-dienīga. Karš vēl turpinās, bet mēs jau runājam par uzvaru.

— F.s saprotu, — Daņilovs pasmīnēja, — tā tas ir. Bet varēja taču iztaisīt citādi. Bez kara. Lai varoņi runā, lai raksta par to, bet nevajadzēja rādīt kara skatus.

— Ak vai, Daņilov, — Nataša nopūtās, — tu man esi retrogrāds un konservators.

Ivans Aleksandrovičs tad neteica vairs neko. Viņš nespēja strīdēties ar sievu. Protams, kādas viņam tiesības spriest par karu. Viņš galvenokārt bija redzējis kauju sekas, izbraucot uz operatīvajiem pasākumiem piefrontes joslā. Taisnība, tieši mēnesi — četrdesmit pirmā gada ziemā — viņš galvaspilsētas milicijas bataljona sastāvā cīnījās pie Maskavas. Toreiz viņš dabūja redzēt, kāds tas 45 milimetru kalibra lielgabals īsti ir. Tieši toreiz Podoļskas pievārtē Ivans nāca pie rūgtās atziņas, kas pēc tam vēl ilgi mocīja viņu. Tajā aukstajā un puteņainajā mēnesī viņš saprata, ka nepietiek ar kareivju un komandieru drošsirdību vien — vajadzīga tehnika. Cilvēku pašaizliedzība spēja apturēt ienaidnieku, bet, lai to uzvarētu, bija vajadzīga tehnika.

... Daņilovs apdzēsa papirosu, izgāja kāpņu telpā un attaisīja pastkastīti. Šodien bija atnesta «Pravda» un žurnālā «Ogoņok» pirmais numurs. Pēc veca paraduma viņš atvēra ceturto lappusi. Tātad kino un teātris. «Četru sirdis» — «Metropole», «Udarņiks», «Maskava», «Kolizcjs», mākslas filmu kinoteātris, «Vētra», «Forums», «Dzimtene», «Taganka», «Orions», «Dinamo», «ZIS». Dokumentālā filma «Jautājumā par pamieru ar Somiju» — «Metropole».

«Dienas jaunumi» Nr. 18,—44. — «Dienas jaunumi», «Hronika».

«Artamonovu uzņēmums» — «Zinātne un zināšanas».

«Reiz dzīvoja meitene» — «Metropole», «Blāzma».

«Gaisa ormanis» — «3. Internacionāle».

«Stepans Razins» — «Kadrs».

«Aktrise» — «Dzīves ekrāns».

«Negaiss» — «Disks».

«Septiņpadsmitgadīgie» — «Ekspresis».

Un atkal «Reiz dzīvoja meitene». «Aurorā» var noskatīties. Filmas «Par Padomju Dzimteni» un «Ieslodzītie» rādīja atkārtoto filmu kinoteātrī.

Dzelzceļnieku centrālajā kultūras namā — Ļeņingradas komēdijas teātra viesizrādes, Operetes teātrī — «Nozagtā līgava», Miniatūru teātrī rādija «Kaut l<ur Maskavā», cirkā — «Šodien un ik dienas KPFSR Nopelniem bagātais mākslinieks A. N. Aleksandrovs — leopardi un melnā pantera».

Daņilovs pārlaida acis ziņojumiem. Tā, viss skaidrs. Tagad apskatīsim pirmo lappusi.

«Padomju Informācijas biroja operatīvais ziņojums par 10. janvāri

10. janvārī uz ziemeļaustrumiem no Komārnas pilsētas mūsu karaspēks ar kaujām ieņēmis apdzīvotas vietas Biņu, Bārtu, Nova Vjesku, Percbeti, Stara Djalu, Mar-tošu un dzelzceļa stacijas Nova Vjesku, Stara Djalu, He-tinu, Komārnu-Tcgeļnaju (divus kilometrus uz ziemeļaustrumiem no Komārnas pilsētas). 9. janvārī šai rajonā mūsu karaspēks saņēmis gūstā vairāk nekā 800 vācu kareivju un virsnieku. Budapeštā mūsu karaspēks, sašaubu rinādams vācu—ungāru grupējuma ielenkuma loku, ar kaujām ieņēmis šādus pilsētas rajonus: Kāpostašmeģeru, Rākošpalotu, Palotaūjfalu, Peštūjheju, Kišpeštu, Košut-falvu, lielāko rūpnīcu rajonu Cepelu un Obudas salu ar kuģu būvētavām. Vienā dienā mūsu karaspēks ar kaujam ieņēmis vairāk nekā tūkstoš pilsētas kvartālu. Kaujās Budapeštas apkārtnē 9. janvāri saņemti gūstā vairāk nekā 3000 vācu un ungāru kareivju un virsnieku. Uz ziemeļaustrumiem un rietumiem no Budapeštas mūsu karaspēks sekmīgi atsita pretinieka kājnieku un tanku uzbrukumus. 9. janvārī šai rajonā sašauti un iznīcināti 40 vācu tanki.

Citos frontes iecirkņos būtisku pārmaiņu nebija.»

Viņš nolika avīzi un paņēma žurnālu «Ogoņok». Pa visu pirmo vāku Gribojedova portrets, atvērumā fotoattēls «Ungārijas ceļos». Bezgalīgs pūlis gūstā saņemtu ungāru kareivju — neskūti, saņurcītos šineļos, laiviņas uzbāztas uz ausīm. Atmiņā tūdaļ atplaiksnījās pērnā — četrdesmit ceturtā gada karstā jūnija diena, kad pa Maskavas ielām veda vācu gūstekņus. Milzīgā desmittūkstoš cilvēku lielā kolonna bija izstiepusies pa visu Gorkija ielu. Kad tās priekšgals sasniedza Majakovska laukumu, pakaļgals vēl atradās uz Ļeņingradas šosejas.

Daņilovs toreiz stāvēja pie Leļļu teātra pašā ietves malā, viņš bija formas tērpā, un tāpēc viņam izdevās nostāties tuvāk bruģim. Ielas bija pilnas ar maskaviešiem, ļaudis sēdēja pat uz māju jumtiem. Kolonnas priekšgalā soļoja ģenerāļi un vecākie virsnieki. Tie vēl centās izturēties bravūrīgi, bija uzcirtušies, noskuvušies, dažs labs ar monokli. Viņi centās izskatīties tā, it kā gluži nekas nebūtu noticis un viņi šeit būtu atvesti tikai uz pastaigu. Aiz viņiem gāja pelēka bezsejas masa, pārsteigdama ar savu vienveidību. Daņilovs centās vērīgi ieskatīties tajā, taču nevarēja iegaumēt nevienu pašu seju. Tā, laizdams sev garām neskūtu, nekārtīga izskata ļaužu rindas, viņš atcerējās 1941. gada oktobri, kad Maskavas ielas bija gandrīz tukšas un pagalmos rēgojās sadedzinātu papīru kaudzes. Vāciešiem toreiz neizdevās ienākt Maskavā. Tagad tos ved pa ielām IeTK pulka kareivji, un viņam liekas neticami, ka dažs labs no tiem toreiz bija piekļuvis ar motociklu pavisam tuvu Maskavai.

Daņilovs aizvēra žurnālu un gāja uzvilkt zābakus, viņš tomēr’ bija nolēmis iziet pastaigāties, kaut gan šī doma vien jau viņam šķita smieklīga.

AUtravjovs (tās pašas dienas rīts)

Igors beidza rakstīt ziņojumu. Iesācis to bija jau Da« nilovs, taču pirms došanas atvaļinājumā viņš nolika Mu« ravjovam priekšā dažas aprakstītas lapas un teica:

— No šīs dienas es saskaņā ar vadības pavēli atrodos atvaļinājumā uz desmit dienām. Tāpēc šo darbu pabeigsi I n kā mans vietnieks.

— Kad jāpabeidz darbs, — Igors indīgi piezīmēja, ■ tad esmu vietnieks, bet, kad alga jāsaņem, — tas pats vecākais operatīvais pilnvarotais.

— Tevi, Muravjov, pazudinās alkatība. Ne jau naudā ir laime, biedri kapteini.

— Bet ar naudu gan, biedri apakšpulkvedi. Ziņojumu os, protams, uzrakstīšu, taču, kā jums zināms, mana sieva Inna Aleksandrovria ir ārste, gan jau viņa man arī atra« dīs kādu slimību.

— To tu pareizi esi izlēmis. Aizej pie ārsta, veselība jāsargā tieši tava ziedošajā vecumā, nevis šņabis jalok kopā ar Paramonovu Sokoļņiku parkā un komercrestorānā «Maskava».

— Kā jūs to zināt? — Igors tumši pietvīka. — Nudien, Ivan Aleksandrovič, kas papūta?

—■ Labi ļaudis.

— Mēs jau nemaz šņabi nedzērām, bet alu.

— Diez vai?

— Tad nu gan liela muiža, tikai vienu pudeli.

— Nu, nu, aizej vien pie ārsta, lai viņš tevi no dzeršanas izārstē. — Daņilovs pasmaidīja. — Man Inna zvanīja, teicu, ka tu biji pie manis. Liec aiz auss, es tavu jauno ģimeni saglabāju, tā ka tagad tu visus ziņojumus manā vietā rakstīsi.

— Rakstīšu, ai, kā rakstīšu, Ivan Aleksandrovič, — Igors sāka smieties, — es jau brīnījos, kāpēc viņa nemaz nebaras.

— Atceries! ne tas ir draugs, ar ko šņabi...

— Alu, nudien, alu.

— Nu, lai būtu alus.

— Jūs es saprotu, bet nodevēju Paramonovu...

—• Viņu tu nevaino, viņš ir ciets kā krams, jūs redzējuši citi, pavisam citi ļaudis.

Pirmās piecas dienas Muravjovs tā ir nebija piesēdies pie šā ziņojuma, bet šorīt viņam no Tautas komisariāta Galvenās bandītisma apkarošanas pārvaldes piezvanīja pulkvedis Serebrovskis, kurš pērn no kriminālmeklēšanas pārvaldes bija pārcelts uz turieni, un teica, ka ziņojumam ne vēlāk kā rītdien esot jābūt uz galvenās pārvaldes priekšnieka galda. Igors meta visu citu pie malas, ieslēdzās Daņilova kabinetā un ķērās pie sasodītā ziņojuma. Ap desmitiem viņam jau dūca galva un acu priekšā lēkāja bezgalīgi procenti un cipari.

Pēdējo lappusi viņš tomēr vēl nebija pabeidzis, kad iezvanījās speciālo sakaru telefons.

— Muravjovs.

— Te dežurants Popovs. Začatijes šķērsielā 15 noticis bruņots uzbrukums milicijas darbiniekam. Tev pavēlēts steidzami braukt turp. Mašīna ir pie parādes durvīm.

Iecirkņa inspektors jaunākais leitnants Solcolovs

Kad Sokolovu iecēla par šā iecirkņa inspektoru, nodaļas priekšnieks teica:

— Mēs, jaunāko leitnant, apspriedāmies un, ņemot vērā to, ka jūs esat frontē guvis ievainojumus, nolēmām dot jums visklusāko iecirkni — Začatijes klostera rajonu.

Sokolovs neiebilda. Ja klusāko, tad klusāko. Viņš pat nopriecājās par to. Milicijas darba pieredzes viņam nepavisam nebija. Četrdesmit pirmajā viņš bija dienējis uz Rumānijas robežas, taču nevis robežsargu postenī, bet manevrēšanas grupā. Karoja tāpat kā visi. Atkāpās no Dņestras līdz Odesai, no turienes uz Kaukāzu. Tomēr visur dienēja robežapsardzībā. Biia robežsargu posteņa staraina, tikai to sauca par aktivās Sarkanās Armijas aizmugures aizsardzības posteni. Viņi kontrolēja rokādes ceļus, apsargāja dzelzceļa mezglus, ķemmēja aizmugures mežus. Dienests nebija viegls. Bandas, dezertieri, diversanti. Visādi gadījās. Ne jau velti viņš saņēma divus ordeņus un četras medaļas. Turklāt divreiz viņam iedzēla lode. Pirmo reizi viņš atveseļojās medicīniski sanitārajā bataljonā, bet pēc otrā ievainojuma tika demobilizēts pavisam. Kad stājās uzskaitē kara komisariātā, viņam piedāvāja iet milicijas kursos. Viņš aizgāja. Nomācījās tur četrus mēnešus, kļuva par jaunāko leitnantu.

Viņa iecirknis patiešām bija mierīgs. Klusas šķērsieli-ņas, ar zāli aizaugušas klostera atliekas, divas petrolejas bodes, malkas noliktavas filiāle, maizes veikals, trīs preču sadales veikali. Vīriešu tikpat kā neredzēja — visi bija frontē, vecākie zēni, kas dzīvoja viņa iecirknī, strādāja sīkajās rūpnīciņās turpat kaimiņos. Tajās izgatavoja stabilizatorus mīnām, koka taru lādiņiem, apvalkus «māksi-miem».

Gada laikā viņš bija iepazinies ar visiem, kas dzīvoja viņa iecirknī, un skaidri zināja: ja trešajā sadales veikalā izcēlies skandāls — vainīga Anna Mahorkina, ļaunprātīga tante no Dmitrijeva šķērsielas ceturtā nama. Ja nelabā balsī bļauj klibais Hasans no malkas noliktavas — atkal palaidņojas puikas no Kropotkina ielas. Ja bufetniecei Nastjai vienīgajā alus bodē viņa iecirknī actiņas glumas — alu viņa pārdod «nokristītu».

Un viņš gāja pie Mahorkiniem, runāja ar Annu, kaunināja viņu, teica, ka frontinieka sievai neklājas rīkot veikalā skandālus, izsauca pie sevis namu pārvaldes istabā vecākus, kuru resgaļi bija pastrādājuši nedarbus malkas noliktavā, stingri sodīja bufetnieci, piedraudot ierosināt krimināllietu. Vai nu mazums rūpju milicijas iecirkņa pilnvarotajam, pie tam vēl pilsētā, turklāt kara laikā. Bija gadījums, kad nācās pacelt ieroci, divas reizes viņš veikalā pie rokas noķēra kabatzagļus, kas cilvēkiem zaga pārtikas kartītes. Viss kas bija gadījies.

Kopš seniem laikiem, jau dienēdams robežsargos, Vasi-lijs Sokolovs visu, kas viņu interesēja, pierakstīja burtnīcā, un tā viņš rīkojās, arī būdams milicijā. Apmetas uz dzīvi jauns cilvēks — viņš to ieraksta savā «melnajā grāmatā», uzzina no kaimiņiem visu par viņu, darbavietā delikāti pārbauda. Neko nevar darīt — kara laiks. Ta viņa burtnīcā nokļuva pilsonis Iļja Josifovičs Sudins, dzimis 1897. gadā, darba invalīds, agrāk nesodīts, strādā par Azerbaidžānas PSR kolhozu pārvaldes pilnvaroto jautājumā par okupācijas laikā cietušo Baltkrievijas PSR apgabalu apgādi ar pārtiku un manufaktūru.

Iļja Josifovičs apmetās uz dzīvi Začatijes šķērsielā piecpadsmit, dzīvoklis seši. Rajonā viņš bija ievērojams cilvēks. Ziemā staigāja ādas mētelī ar kažokādas oderi, valkāja ziemeļbriežu mazuļa ādas cepuri, baltus, ar dzeltenu ādu apšūtus mīksttūbas zābakus. Viņš bieži brauca uz Baku un Baltkrieviju, veda mājās maisus ar žāvētām aprikozēm un citiem žāvētiem augļiem, dalījās ar kaimiņiem, teikdams, ka radinieki no Baku atmetot. Sokolovs, uzmanīgi novērodams viņa dzīvokli, konstatēja, ka Sudins dzīvo noslēgti, viesus mājās pieņem reti, pats, kad ir Maskavā, lielākoties sēž mājās vai kaut kur iziet kopā ar kādu karavīru lidotāja formas tērpā.

Sokolovs iegriezās Azerbaidžānas pastāvīgajā pārstāvniecībā, aprunājās ar kadru noda|as vadītāju, tas par Šūdinu neko skaidri pateikt nevarēja, iedeva viņa personas lietu. Sokolovs to izlasīja un šo to izrakstīja. Bet kāpēc gan? Vienkārši tāpat, viņam Iļja Josifovičs nepatika. Ja jautātu, kāpēc, — pilnvarotais nespētu atbildēt. Pieklājīgs, laipni ar viņu sasveicinās, uz tēju ielūdz, kaimiņi par viņu atsaucas labi. Tomēr kaut kas viņā bija neīsts.

Kad Sokolovs sastapa šo cilvēku, labsirdīgi smaidošu sārtvaidzi, viņš nevarēja noticēt, ka Sudins Magņitkā kļuvis par invalīdu, neticēja, ka viņu grauž vecs tuberkulozes process.

Par savām šaubām viņš izstāstīja kriminālmeklēšanas nodaļas priekšniekam kapteinim Platonovam. Tas noklausījās, palūdza uzrakstīt ziņojumu, teica, ka izsūtīšot pieprasījumus, Taču tagadējos laikos papīri ceļo ilgi.

— Gaidi, — kapteinis teica pilnvarotajam, — tu rīkojies pareizi.

Vairākas reizes pie Šūdina atbrauca mašīnas. To numurus Sokolovs arī pierakstīja katram gadījumam. Vai mazums var notikt. Ja nu pēkšņi ievajagas.

10. janvārī viņš nodaļā ieradās kā vienmēr — astoņos no rīta.

— Sveiks, Sokolov, — dežurants paspieda viņam roku, — tur tevi gaida sētniece.

Gaitenī uz koka sola, kas bija līdz spīdumam nodeldēts, sēdēja piecpadsmitās mājas sētniece. Viņa nebija gaidījusi ilgi, Sokolovs ievēroja, ka sniegs uz viņas velteņiem vēl nav izkusis.

— Ko tad tu, Kļimova, tik agri?

— Ko lai dara, Vasilij Andrejevič, tāda nelaime pie mums notikusi. Sestā dzīvokļa iemītnieks ...

— Sudins, vai?

— Tas pats, lļja Josifovičs aizbrauca darīšanās, bet viņam kaut kas noticis ar gāzi. Droši vien bija iedegta un viņš nenogrieza, tagad taču, zināt, gāzi vai trīs reizes dienā atvieno. Smirdoņa pa visu māju.

— Bet ko es tur varu līdzēt, Kļimova? — Sokolovs sāka pogāt vaļā šineli. — Es taču neesmu atslēdznieks.

—< Atslēdznieku jau es atsaucu. Bet viņš neparko, saka — bez milicijas neiešot. Var kas pazust vai vēl kaut kas gadīties.

— Sai ziņā, jāatzīst, viņam taisnība. — Sokolovs sapogāja šineli. — Bet kā tu zini, ka iemītnieks ir prom?

— Es taču gan pie durvīm zvanīju, gan pa telefonu.

— Kāds viņam numurs?

— G1-74-78.

— Iešu piezvanīšu pats.

Sokolovs iegāja dežurtelpā un uzgrieza numuru. Klausule divdesmit reizes dobji un gari nopīkstēja.

«Jāiet bīis,» pilnvarotais nodomāja, «citādi, dies pa-sarg, sakrāsies gāze, kaut kur radīsies īssavienojums, viena dzirksts — un visa māja uzies gaisā.»

Iet negribējās, no kopmītnes Saboiovkas ielā uz darbu viņš bija braucis, divas reizes pārsēzdamies, tramvajā bija auksts kā pagrabā. Zilajā, plānajā miliča šinelī viņš bija pārsalis, kājas zābakos bija sastingušas, bet galvenais — no aukstuma viņam neatlaidīgi un mokoši smeldza ievainotais plecs.

Taču neko nevarēja darīt: bija jāiet.

— Aizeju uz Začatijes ielu piecpadsmit, — Sokolovs teica dežurantam, — tur kaut kas ar gāzi gadījies.

— Labi, — dežurants noteica gurdā, miegainā balsī.

Sokolovs izgāja uz ielas, un aukstums atkal sagrāba

viņu dzelžainā skāvienā. Zem zābaku pazolēm gurkstēja sniegs, ar kupenām piedzītā šķērsiela izskatījās zila. Kaut kur aiz Maskavas upes, virs klostera tornīša parādījās neskaidra gaiša svītra, no tās puses pilsētā ienāca rīts.

Sokolovs soļoja ātri, un sētniece, ģērbusies smagā aitādas kažokā, milzīgiem velteņiem kājā, tikko spēja tikt līdzi.

— Uh, — viņa noelsās, kad šķērsiela, izliekusi kupraino muguru, spēji sāka vest kalnā, — nomocījis tu mani esi, Andrejič, karsti.

Sokolovs, kožimīta pazolēm slīdot, domās sunīja puišeļus, kas slīpo ielas daļu bija noslidinājuši, pārvērzdami par īstu slidotavu. Viņš tā ir nebija vēl sasildījies, kad jau nokļuva piecpadsmitā nama saltajā kāpņu telpā.

— Kur tad ir atslēdznieks, Kļimova?

— Augšā gaida.

Otrā stāva kāpņu laukumā asi oda pēc gāzes, pie sienas uz čemodāniņa sēdēja atslēdznieks.

— Sveicināts, pilnvarotais.

— Sveiks, Petrovič.

Sokolovs pagrieza zvanu.

— Nav vērts, — atslēdznieks piecēlās, — es jau reizes desmit zvanīju, velti.

— Nu, ko tad darīsim? — Sokolovs jautāja.

— Tev tā vara, tev jālemj.

— Ja tā, tad mēģināsim šīs durvis atvērt.

— Būs pagrūti. — Atslēdznieks pagrabināja sērkociņu kastīti.

— Ko tad tu, Petrovič, traks esi, vai, māju gribi uzlaist gaisā?

— Nu ko tad ...

— Pagaidi.

Sokolovs izvilka kabatas bateriju. Šaurs gaismas stars, pārskrējis pār nobružāto dermatīnu, apgaismoja četrus atslēgas caurumus.

— Redzi, — atslēdznieks nopūtās, — tur jau ir tas joks. Slēdzenes viņam pamatīgas, roku darbs, no nerūsējošā tērauda. Pats taisīju.

— Ko, slēdzenes?

— Ta nē. Ieliku tikai. Smagas slēdzenes.

— Kas tad tu par atslēdznieku, ja nevari tās atvērt? — Sokolovs noskaitās.

— Kurš nevar? Es, vai? — Petroviča balsī ieskanējās klajš aizvainojums. — Ja gribi zināt, jaunībā es strādāju tādā rūpnīcā, kur seifiem taisīja slēgbultas.

— Tā jau tu man vēl Ivanu Bargo atcerēsies, — Sokolovs dusmīgi norūca.

Tikai tagad viņš sāka saprast, cik nopietns ir stāvoklis. Gāze plūda, apturēt to nebija iespējams, kuru katru brīdi varēja izcelties ugunsgrēks.

— Paspidini man, — Petrovičs palūdza.

Sokolovs apgaismoja čemodānu, kas bija piebāzts ar bīdāmatslēgām, ar kaut kādiem metāla taustiem, āmuriem un skrūvgriežiem. Kādu brīdi parakājies, Petrovičs izvilka mūķīzeri, pagrozīja to baterijas gaismā un kaut ko nesaprotamu noburkšķēja.

— Ko tu teici?^— Sokolovs jautāja.

— Neko sevišķu, paspīdini uz durvīm.

Pilnvarotais apgaismoja durvis.

— Ta ne jau tur, zemāk, — Petrovičs īgni aizrādīja, — re, tur, kur patentatslēga.

Viņš iebāza mūķīzeri atslēgas caurumā, pagrozīja to, un durvis pēkšņi viegli atvērās.

— He, visas atslēgas nemaz nav aizslēdzis... — atslēdznieks pabrīnījās.

— Stāt, — Sokolovs nokomandēja, — jūs palieciet kāpnēs, es iešu viens.

Viņš iegāja tumšajā, pēc gāzes smirdošajā dzīvoklī,

pagriezās gaitenī pa kreisi un atgrūda va|ā virtuves durvis. Sākumā viņš neko neredzēja, tikai ar roku sataustīja gāzes cauruli, atrada krānu un aizgrieza to. Pēc tam devās pie loga, lai atvērtu vēdlodziņu, un sastinga. Uz grīdas ar muguru pret plīti sēdēja cilvēks. Sokolovs atgrūda vēdlodziņu un pelēkajā rīta gaismā ieraudzīja glāžainas acis un baltu zobu rindu. Pilnvarotais noliecās, saņēma Šūdina roku, tā bija tikpat auksta kā sniegs aiz loga.

Cenzdamies soļot uzmanīgi, Sokolovs izgāja priekšnamā.

— Kļimova, — viņš uzsauca, — tikai nenāc iekšā. Te tumša lieta, un arī tu, Petrovič, jūs abi palieciet kāpņu telpā, būsiet vajadzīgi kā liecinieki.

— Ui, — sētniece izbijusies ieelsās, — kas tad tur ir, Andrej ič?

— Saimnieka līķis tur ir, tādas tās lietas. Kur telefons?

— Gaitenītī pie sienas.

Caurvējš bija izkliedējis gāzi, un Sokolovs iedrošinājās uzdegt kabatas lukturīti. Viņš atrada telefonu un uzgrieza numuru.

— Dežuranti Te ir līķis. Začatijes šķērsielā piecpadsmit, dzīvoklis seši. Apsargāšu, gaidu.

Viņš pakāra klausuli un izgāja kāpņu laukumā. Tagad saskaņā ar instrukciju nevienu nedrīkstēja laist dzīvokli.

Pēc desmit minūtēm atbrauca Platonovs un divi operatīvie darbinieki.

— Uz prokuratūru piezvanīju, — kapteinis sacīja, — izmeklētājs drīz būs klāt. Suni neņēmām, nebūs vajadzīgs, bet mūsu eksperts ir saslimis, nu nekas, mēģināsim paši. Kur ir pieaicinātie liecinieki?

— Kāpņu telpā, biedri kapteini.

— Labi darīts, Sokolov, sauc viņus iekšā, bet pats nokāp lejā uz autobusu pēc eksperta koferīša.

Kapteinis nometa komandiera puskažociņu un palika labi pieguļošos formas svārkos.

— Nu, ej, Sokolov.

Lai gan istabās staigāja caurvējš, gāzes smagā smirdoņa dzīvoklī tomēr turējās.

— Tad nu ir gan, ja zinājis, būtu gāzmaskas paņēmis, — Platonovs noteica. — Nu, sāksim.

Pie durvīm zvanīja. «Kāpēc tas Sokolovs durvis aizcirtis?» kapteinis nodomāja un gāja atvērt. Atslēga viegli

pagriezās. Visi pārējie notikumi risinājās lielā ātrumā un bija briesmīgi. Platonovs ieraudzīja cilvēku īsa puskažoka un vēl nepaspēja reaģēt, kad tas jau izšāva uz viņu, neizņēmis roku no kabatas. Lode ieskrambāja plecu, durvis aizcirtās. Taču šoreiz nolādētā atslēga nepadevās.

Sokolovs bija uzkāpis pirmajā stāvā, kad dzīvoklī klusināti noblīkšķēja šāviens, aizcirtās durvis, kāds, nevērodams pakāpienus, lēkšoja lejup pa kāpnēm. Pilnvarotais nometa koferi un izrāva no maksts pistoli. Taču viņš to nepaspēja pacelt. Svešais izšāva agrāk. Sokolovs, karstās lodes ķerts, atsitās pret sienu, tad, saņēmis pēdējos spēkus, smagi uzgāzās virsū skrejošajam cilvēkam, saķerdams tā roku pirmsnāves kampienā. Viņš nedzirdēja, ka no augšas skrien operatīvie pilnvarotie un kapteinis, ka piesteidzas šoferis. Viņš jau vairs neko nedzirdēja. Dziestošajā apziņā pulsēja tikai viena doma: «Nelaidīšu! Nelaidīšu! Ne...» Viņš jau vairs nejuta sāpes, nesajuta lodes, kas plosīja viņa miesu. Viņš ta arī nomira, pirkstus neatliecis.

Muravjovs

Kad viņu mašīna piebrauca pie mājas, divi sanitāri nesa ārā pa durvīm nestuves, pārklātas ar baltu palagu. Igors redzēja tikai zābaku papēžus ar nošķiebtiem metāla pakaviņicm un asinīm noplūdušu roku, kas bija izkūrusies no pārklāja apakšas.

Sētā drūzmējās iedzīvotāji, ar alkanu ziņkāri aplūkodami sanitārus, kriminālmeklēšanas pārvaldes mašīnu, milicijas darbiniekus.

Pie parādes durvīm stāvēja milicis.

— Otrajā stāvā, biedri priekšniek. — Viņš militāri sveicināja.

— Kas tur ir?

— Prokuratūras izmeklētājs kapteinis Platonovs, aizturētais un pieaicinātie liecinieki.

Igors, operatīvais pilnvarotais Belovs, eksperts un ārsts iegāja pa ārdurvīm. Pirmā stāva kāpņu laukumā stāvēja otrs posteņa milicis, daļa pakāpienu bija pārklāti ar brezentu.

«Malacis Platonovs,» Igors nodomāja, «visu paredzējis, laikam tieši šeit ir nogalināts iecirkņa pilnvarotais.»

Viņš uzmanīgi apgāja brezentu un kāpa augšā uz dzīvokli. Gaitenī vilka caurvējš un oda pēc gāzes.

— Kas jums te noticis, —> Igors jautāja Platonovam,

— vads pārplīsis, vai?

— Ta nē jau, saimnieks ar gāzi noindējies.

— Kur līķis?

— Virtuvē.

— Iļja Markovič, — Igors uzrunāja medicīnas ekspertu,

— sāciet. Kur ir aizturētais?

— Tur. — Platonovs pamāja ar galvu uz durvju pusi. Muravjovs iegāja istabā. Pie sienas uz krēsla sēdēja

gadus septiņpadsmit vecs puišelis saplēstā īsā puskažociņā, rokas bija ieslēgtas dzelžos un atliektas aiz krēsla atzveltnes. Aizturētais pacēla galvu, un pirmais, ko Igors pamanīja, bija pārsistā lūpa, kuru tas visu laiku aplaizīja, un acis ar lieliem, pelēkiem redzokļiem, kas raudzījās kaut kur garām viņam, Muravjovam.

Pie galda, cilādams papīrus, sēdēja večukiņš, ietinies biezā vilnas šallē.

— Rajona prokuratūras izmeklētājs Stepans Fjodoro-vičs Černišovs, — Igoram aiz muguras sacīja Platonovs,

— bet šis, Stcpan Fjodorovič, ir biedrs Muravjovs no Bandītisma apkarošanas nodaļas.

Izmeklētājs palocīja galvu, mazliet piecēlās un nomurmināja kaut ko līdzīgu vārdiem «ļoti priecājos».

Uz galda starp papīriem atradās virsnieka planšete, siksna ar ieroča maksti, kā sarkans plankums uz galdauta gulēja apliecība, un vēl tur bija divas pistoles.

Igors piegāja pie galda un paņēma rokas ieročus. 7,62 mm kalibra frommenu un 6,35 mm kalibra mauzeri. Frommena stobrs skāņi oda pēc pulvera. Igors izņēma aptveri un izkratīja uz delnas patronas. Trīs. Tātad šis puisis izšāvis piecas reizes. Un, it kā uzminējis viņa domas, Platonovs sacīja:

— Uz mani vienreiz, nāvīgi slīpēts zellis, tieši no kabatas, pārējās uz Sokolovu.

— Tā. — igors uzmanīgi paskatījās uz aizturēto, tagad viņš vairs nelikās tik jauns. Viņam bija tāda kā nekrietna puikas seja.

— Kur ir viņa dokumenti?

— Te, lūdzu, —• Černišovs piebīdīja Igoram nodriskātu pasi un kaut kādas izziņas.

Tā, Sergejs Kazimirovičs Kuzima, dzimis divdesmit otrajā gadā Pinskas apgabala Goļcu ciemā kolhoznieku ģimenē, pasi izdevusi BPSR IeTK Pinskas apgabala pārvalde. Paraksts,' zīmogs. Pase pierakstīta Pinskā, Sta-

ņislava ielā 5. Izzina: «Izdota S. K. Kuzimam sakarā ar to, ka viņš veselības stāvokļa dēļ (epilepsija) atbrīvots no karadienesta.» Rajona kara komisāra paraksts, zīmogs.

Atļauja iebraukt Maskavā. Arī tā it kā būtu kārtībā, brauciena mērķis — ārstēšanās. Pag. Atļauja viltota. Rekvizīti nav derīgi. Rekvizīti ir no pagājušā gada.

— Igor Sergejevič, — iesaucās eksperts, — vai varētu jūs palūgt uz brīdi?

Igors aizgāja uz virtuvi. Saimnieka līķis gulēja uz sāniem, izskatījās, ka viņš būtu tikai piedzēries, gluži vienkārši ienācis, pakritis un aizmidzis, lai gulētu līdz ritam.

— Kā veicas?

— Redzat, kas par lietu, — eksperts sacīja, — uz vīna pudeles nav nekādu nospiedumu. Nospiedumi ir tikai uz viņa glāzes, uz plīts krāniem arī nav nekā.

— Ko tad šis tā, vispirms ieslēdzis gāzi, pēc tam visu notīrījis? Tālredzīgs pašnāvnieks. Kas vēl?

— Trauciņā šokolādes tāfelīte ar zobu nospiedumiem, nolējumu uztaisīsim vēlāk Petrovkā. Atslēdznieks stāsta, biedri Muravjov, ka dzirdējis zvanīšanu, kad pie durvīm sēdējis, viņam licies, ka zvana modinātājs,

— Bet varbūt telefons?

— Nē, skaņa bijusi nepārtraukta un asa, telefons dzīvoklī zvana citādi. Es paskatījos: modinātājs uzgriezts uz astoņiem.

— Izdarīsim izmeklēšanas eksperimentu.

— Tā, — pēkšņi teica eksperts, kas aplūkoja grīdu zem galda, ■— ir.

— Kas?

Eksperts uzmanīgi ar pinceti pacēla sieviešu matu spraudīti ar dārgakmeni, nolika uz galda un sāka aplūkot to caur lupu.

— Bruņurupuča ragvielas spraudīte ar briljantu, veclaiku darbs.

— Daudz tu saproti. — Igors pasmīnēja.

— Nesmejieties vis. Aizbrauksim uz Petrovku, es precīzi pierādīšu.

Nu gan viss kļuva absolūti nesaprotams. Sākumā Igors domāja, ka Šūdina dzīvoklī ielauzies nejaušs iebrucējs, kas neko nav zinājis par saimnieka pašnāvību, bet tagad pašnāvība pilnīgi atkrita, lietā ienāca kāds nezināmais, iespējams, sieviete. Bet varbūt viņa sūtījusi Kuzimu pēc matu spraudītes? Nē, tas arī atkrīt. Tad viņš nebūtu zvanījis pie durvīm. Nu, ko tad te meklēja šis epileptiķis no Pinskas? Un kāpēc sieviete nonāvējusi Sudinu? Un vispār — kas tas Sudins tāds isti bijis? Tikai uzzinot to, varētu saprast, kāpēc bija ieradies Kuzima un kāpēc tika nonāvēts dzīvokļa saimnieks.

Igors iegāja istabā. Tur viss bija vēl tāpat. Cernišovs kaut ko rakstīja, aizturētais sēdēja, galvu noliecis, no kakta klusi vērās liecinieki.

— Nu ko tad darīsim, Stepan Fjodorovič, — Murav-jovs jautāja, — sāksim kratīt, vai?

— Sāciet.

— Belovr ņem cilvēkus, sāciet kratīšanu. Aizturēto uz Petrovku.

Sergejs un operatīvie darbinieki izklīda pa istabām. Sākās pats sarežģītākais uzdevums — atrast pierādījumus starp šīm šķietami nevainīgajām, neko neizsakošajām lietām.

Igors pa vidu nejaucās, viņš pilnīgi uzticējās saviem darbiniekiem, no pieredzes zinādams, cik nepatīkami ir strādāt, ja priekšniecība stāv uz kakla. Iedams no vienas istabas otrā, viņš fiksēja detaļas, pievērsdams uzmanību sīkumiem. Tā vienmēr darīja Daņilovs. Jau četrdesmitajā gada viņš Igoram mācīja, ka galvenais operatīvajā darbā ir kratīšana. Dažreiz jebkurš šķietami visnenozīmīgākais priekšmets, diegu spolīte vai vecs smaržu pudelites aizbāznis par dzīvokļa saimnieku var pastāstīt vairāk nekā visrūpīgākā liecinieku nopratināšana.

Un tagad, raudzīdamies uz lietām, ko atrada skapjos un kumodēs, Muravjovs saprata, ka jau pirms viņiem kāds šeit kaut ko ļoti rūpīgi meklējis. Bieži būdams klāt kratīšanā, viņš bija pieradis pie šā nepatīkamā, tomēr nenovēršamā operatīvo darbinieku pienākuma. Bija pieradis, ka viņa priekšā paveras sveša, līdz tam nevienam neatklāta dzīve. Bija pieradis un samierinājies ar to, tāpat kā nekautrējamies un nepārmetam sev, kad ar ziņkāri ielūkojamies svešu pirmā stāva dzīvokļu apgaismotajos logos.

— Igor, — pie viņa pienāca Belovs, — man liekas, ka pirms mums šeit kāds jau kaut ko ir meklējis.

— Vai ir nospiedumi?

— Nav manāmi, eksperts visu uzmanīgi apskatīja. Droši vien strādāts cimdos.

— Vai tu pievērsi uzmanību koferiem, kas ir skapī?

— Jā.

— Cik to ir?

— Divi.

— Tur ir bijis vēl trešais. — Viņi piegāja pie skapja. — Skaties, mantas izgāztas kaktā. Bet nelaiķis, pēc visa spriežot, bijis akurāts vīrs. Turklāt nemaz nav valkājamo drēbju. Nekādu, izņemot vecu frenci. Paaicini šurp sētnieci.

— Jūs saucāt, biedri priekšniek? — Sētniece pameta apkārt ziņkārīgus skatienus.

— Sakiet — vai nelaiķim bija labas mantas?

— Jā, re, cik daudz, vesels kalns.

— Nē, ne tās, es domāju — uzvalki, mētelis.

— Kā nu ne, viņš ģērbās glauni.

— Papūlieties atcerēties, kādas drēbes viņam bija.

— Visupirms jau nu, biedri priekšniek, ādas mētelis ar kažokādas oderi, tad vasaras uzvalki, brūns un zils, no kādas drānas, to gan nezinu, putekļu mētelis bija no gabardīna. Vairāk neatceros. Jā, vēl viņam bija zīda rītasvārki, svītraini. Kad es viņam telegrammu atnesu, tie viņam bija mugurā.

— Vai šie?

— Tie paši.

Igors iebāza roku rītasvārku kabatā un izņēma telegrammu.

«Maskavā būšu rīt apmetīšos parasti pie Z.»

— Pievieno lietai.

— Rokā ir! Atradu! — iesaucās Platonovs. — Mu-ravjov!

Igors izgāja otrā istabā. Operatīvie darbinieki ņēmās gar palodzi.

— Es skatos, — Platonovs satraukti stāstīja, — visas palodzes it kā būtu normālas, bet no šīs tāda kā galviņa rēgojas ārā. Notīrīju, pataustīju — kaut kas līdzīgs skrūvei. Izskrūvēju, un izrādās, ka palodze ir kustīga.

— Pagaidi, neņem vēl nost, pasauciet pieaicinātos lieciniekus un izmeklētāju.

Zem palodzes dziļā slēptuvē tika atrastas naudas paciņas, dzeltens metāls, kas izskatījās pēc zelta, un divpadsmit kārbiņas ar morfija ampulām.

Kratīšana tika izbeigta. Lietiskos pierādījumus sapakoja un nosūtīja uz Petrovku. Protokoli bija uzrakstīti, liecinieki parakstījušies. Taču Muravjovs prom negāja, kaut kas viņu šai dzīvoklī vēl aizturēja. Tikai, kas, — to viņš nekādi nespēja saprast. Vēlreiz apskatīja istabas, virtuvi, tualeti. Mulsināja tas, ka dzīvoklī nebija atrasta neviena piezīmju grāmatiņa, neviens papīra gabaliņš ar telefona numuriem. Un vispār nebija nekādu papīru. Viss bija pievākts. Vēstules, bloknoti, zīmītes. Tieši tie papīri, kuri izmeklētājam parasti sniedz nenovērtējamu palīdzību. Igors joprojām lauzīja galvu, kur gan mirušais būtu varējis glabāt savu arhīvu un darījumu papīrus. Nu, attiecībā uz telefona numuriem vēl būtu skaidrs. Viņš pats arī nelietoja grāmatiņu, paturēja prātā desmitiem numuru un adrešu. Acīmredzot pievākti arī nelaiķa papīri. Aiznesti tai pašā koferī kopā ar uzvalkiem un mēteli.

— Paklau, Platonov, kad šis puisis iebruka dzīvoklī?

— Ap deviņiem.

— Kādam viņu vajadzēja redzēt. Kāds noteikti ir viņu redzējis.

— Kam mums tas vajadzīgs?

— Bet ja nu viņš nebija viens?

— Pagaidi, Muravjov, pagaidi. Jegorov! — Platonovs uzsauca operatīvajam pilnvarotajam, — pasauc Kļimovu.

Pēc brīža sētniece bija klāt.

— Vai saucāt?

— Saucām. Tu apsēdies. Un tagad padomā, kas ap deviņiem no rīta varēja būt uz ielas.

— Kas to lai zina, priekšniek, es tak neesmu zīlniece.

— Kā sauc pārdevēju no petrolejas bodes? — Platonovs noprasīja.

— Vera Simakova.

— Cikos viņa ver vaļā?

— Deviņos.

— Bet ierodas taču mazliet agrāk.

•— Tev taisnība, biedri priekšniek, redz, ko nozīmē izglītība ...

— Aizvediet mūsu darbinieku pie šīs Veras, — iejaucās Muravjovs, — tikai labi ātri, jā?

Belovs

Pār šķērsielu nolaidās zilgana krēsla. Debesis bija skaidras, un pirmās nespodrās zvaigznes, gluži kā pus-kvēlē degošas spuldzītes, karājās zemu pār namu jumtiem. Vecās savrupmājas bija ieputinātas sniegā līdz pat logiem, sarmas klātās koka kolonnas pie ieejas sudraboti mirdzēja un šķita kā daļa no kupenām.

Sergejs, izkļuvis no gāzes smirdoņas pilnā dzīvokļa, ar labpatiku ieelpoja salto gaisu. Ievilka tik dziļi, ka tas viņam iecirtās degunā, it kā viņš vienā rāvienā būtu izdzēris glāzi boržoma.

Viņi nokāpa Iejāja noslidināto kalniņu un tūdaļ nokļuva mazā pagalmiņā. Tā dziļumā veda starp sniega kupenām iemīdīts celiņš, kas izbeidzās pie neliela šķūnīša.

— Te ir tā petrolejas bode, — Kļimova sacīja.

— Paldies. Jūs varat iet, — Sergejs atteica.

— B-bet varbūt vēl kaut kas ...

— Tad jūs izsauks. — Viņš pagrūda sabriedušās durvis.

Veikalā bija auksts un pretīgi odā pēc petrolejas. Blakus milzīgai mucai uz soliņa, litra kausu klēpī turēdama, sēdēja sieviete, līdz acīm ietinusies lakatā. Mugurā viņai bija milzīgs, ar auklu apjozts aitādas kažoks, kājās — ar sarkanu gumiju apvilkti velteņi.

— Dod šurp kannu un talonus, — viņa aizsmakušā balsī uzsauca, — es taisu ciet. Neiešu te tādā aukstumā sēdēt.

— Milicija. — Sergejs izņēma apliecību.

— Kas tad nu vēl nebūs? Petroleja jau nav alus, ko var atšķaidīt.

— Mani interesē kas cits.

— Nu tad klājiet vaļa. — Sieviete piecēlās, un Sergejam šķita, ka viņa nav neko mazāka par petrolejas mucu.

— Jūs sauc Vera?

— Vera Anatoļjevna Simakova.

— Paldies. Sakiet, Vera Anatoļjevna, — cikos jūs nācāt uz darbu?

— Es taisu vaļā deviņos. Dzīvoju Arbatā, Afanasija šķērsielā, tā ka no mājas iznāku astoņos. Bet kas tad ir?

— Kad jūs nācāt uz darbu, vai pie piecpadsmitā nama nevienu nesatikāt?

— Vai tiesa, ka tas uzpircējs no sestā dzīvokļa nogalinājis mūsu iecirkņa pilnvaroto Vasiliju Andrejeviču?

— Kāpēc uzpircējs?

— īsts uzpircējs, paskaties vien uz šo, mugurā ādas mētelis, kājās mīksttūbas zābaki, ģīmis spīd un laistās.

— Nogalināts viņš ir, tas tiesa, taču vainīgais nav Sudins.

— Mūžīga piemiņa viņam, lāga cilvēks bija, kaut arī milicis, bet sirds bija laba, ne velti frontinieks, saņēmis apbalvojumus.

— Nu kā tad bija, Vera Anatojjevna, vai jūs satikāt

kādu?

— Bez šaubām. Vitjku Šabajinu no trešā nama, viņš skrēja uz aptieku, Nadeždu Gusevu no krastmalas...

— Saprotiet mani pareizi, es domāju svešus cilvēkus.

— Nu no nepazīstamiem gāja viens karavīrs.

— Kāds karavīrs?

— Zināms, kāds. Ādas mētelī ar uzplečiem un augstu cepuri galvā.

— Tādu kā manējā?

— Kur nu tev pie tādas cepures tikt, es tak saku — augsta, no karakula.

— Papaha!

— Nu jā, jā, papaha.

— Un kādi viņam bija uzpleči?

— Zināms, kādi, zelta.

— Vai tad jūs tumsā varējāt saredzēt?

— Tad es jau viņu reizes trīs esmu redzējusi kopā ar šito biedi no sestā dzīvokļa, vienreiz viņš man pat somu palīdzēja aiznest līdz trolejbusam. Lidotājs, vārdu sakot.

Sergejam nepatīkami iesmeldzās sirds. Viņš viscaur saspringa un uzdeva galveno jautājumu:

— Vai viņš bija viens?

— Nē, kopā ar viņu gāja puišelis īsā puskažociņā. Tāds sīks, drebelīgs.

— Vai jūs varētu viņu sazīmēt? — Belovs jautāja, tikko valdīdams satraukumu.

— Kā nu ne, viņš mani tā pagrūda, ka es tikko no šitā kalniņa nenovēlos. Es viņam saku, ko tu dari, necilvēks? Bet viņš man: ciet klusu, vecā kuņa. Es esot veca, man nav vēl ne trīsdesmit.

— Nu un tālāk?

— Tālāk, kas tad nu tālāk? Es gāju taisīt vaļā bodi, bet viņi apstājās pie piecpadsmitā nama.

— Ziniet ko, es pierakstīšu visu, ko jūs man stāstījāt.

— Pierakstiet, ja vajag, ja tas palīdzēs notvert tos, kas mūsu Andrejiču nogalināja.

Pēc pusstundas Sergejs izgāja no veikala. Šķērsiela bija tukša. Pat puišeļi, kas vienmēr visur mēdz būt klāt, dzīvoja pa māju. Viņš lēni soļoja uz Kropotkina ielas pusi, priecādamies par nosarmojušo klostera sienu, kuras robos auga sīki kociņi, un viņam šķila, ka viņš iet nevis pa Maskavu, bet garām sagruvušai vecticībnieku apmetnei.

Viņš vel nezināja, ka Muravjovs tomēr atradis to, ko meklēja. Blakus tālrunim uz sienas ar zīmuli bija uzskri-belēts telefona numurs, bet zem tā burts Z.

Daņilovs

Viņš izgāja no mājas, neko vēl nezinādams par notikumiem Začatijes šķērsielā. Dodoties pastaigā, Ivans Aleksandrovičs pat iedomāties nevarēja, kā šis aukstais un brīnišķīgais rīts grozīs visus viņa plānus un cik daudz rūpju sagādās šī diena, un ka romāns «Pēteris Pirmais» ilgi gulēs aizlasīts līdz divsimtajai lappusei. Attālinājies no mājas metrus trīssimt, viņš pēkšņi atcerējās, ka aizmirsis pistoli. Un, kaut arī Daņilovs centās sevi pārliecināt, ka tā viņam šai klusajā, saltajā vakarā nav vajadzīga, tomēr pieradums, kas bija veidojies gadiem ilgi, darīja savu, un viņš griezās atpakaj.

Pie viņa mājas ārdurvīm stāvēja pārvaldes priekšnieka mašīna. Priekšnieks kaut ko sacīja šoferim,

— A, atpūtnieks, — viņš priecīgi iesaucās, — pastaigājies?

— Elpoju svaigu gaisu.

— Pareizi dari.

— Kas noticis?

— Nekas, teicu, ka iegriezīšos, un nu esmu klāt.

— Tad nav ko stāvēt, iesim iekšā.

— Iesim, iesim, pasēdēsim, parunāsimies. — Priekšnieka balss skanēja nedabiski priecīgi. — Tu man pasaki, Daņilov, — viņš turpināja, — kāpēc kāpņu telpās pat ziemā ož pēc kaķiem. Neiznīdējamā Maskavas smaka. Man gadījās būt Ļvovā trīsdesmit devītajā, pēc pievienošanas, tur nav nekā tamlīdzīga. Es pat uzprasīju kādam polim — vai tad jums kaķu nemaz nav? Viņš iesmējās un teica, sak, viņi mums citādi audzināti. Kulturāli — eiropeiski. Tadas tās lietiņas...

Priekšnieks runāja kaut ko pavisam nesvarīgu un jautru, taču Ivans Aleksandrovičs jau vairs viņā neklausījās. Lēnām kāpdams uz augšu, viņš domāja par to, ka visam labajam pienāk gals, par neizlasīto grāmatu uz galda un par savu draugu, kurš dzīvoja Piemaskavas Ar-hangeļskā, pie kura viņš bija gribējis rīt aizbraukt un mazliet paklaiņot pa bijušo Jusupova parku, pastaigāt pa Pavšinas dīķu stingro ledu, paskatīties īstu ziemu.

— Ek, — viņa domās ielauzās priekšnieka balss, — uz-! ftpu trešajā stāvā ... un aizdusa klāt.

— Kažoks būs vainīgs, — Daņilovs mierināja, — aizdusa taču tevi vairs nemoka kopš četrdesmit pirmā gada.

— Kas tiesa, tas tiesa. Iedomājies tikai, es taču ar savu augumu svēru deviņdesmit septiņus kilogramus.

— Bet tagad?

— Tagad esmu kā briedis — kalsns, muskuļots un slaids. Vakar pirtī uzkāpu uz svariem — septiņdesmit deviņi. Vai uzspīdināt?

— Nav vajadzīgs, tūliņ būs vaļā. — Daņilovs iebāza atslēgu caurumā un pagrieza. — Lūdzu. — Viņš palaida viesi garām.

— Uzdedz nu gaismu.

Daņilovs nospieda slēdzi.

— Jā, — priekšnieks aplūkoja gaileni, — neko vairāk no mantām neesi iegādājies.

— Kā tad šās lai iegādā no mūsu aldziņas? Ģērbies nost. — Ārpus dienesta viņi viens otru uzrunāja ar «tu», pareizāk sakot, Daņilovs priekšnieku, pēdējais ar «jūs» uzrunāja tikai aizturētos, uzskatīdams to par savdabīgu izmeklēšanas ētiku.

Priekšnieks novilka puskažoku, pakāra papahu, un Daņilovs neviļus nopriecājās par viņu — viņš bija tāds pats kā tajos tālajos divdesmitajos gados. Cieši ar siksnu sajoztā formas blūzē, švītīgās galifē biksēs, līdz zilgani mirdzumam nospodrinātos zābakos. Tikai galva viņam bija kļuvusi balta, pie krūtīm parādījušies ordeņi, sudraboti mirdzēja jaunie pulkveža uzpleči.

— Nu, ko skaties, ved dziļāk. — Priekšnieks pasmaidīja. Arī smaids viņam bija joprojām tāds pats — jauneklīgs un mazliet skumjš.

— Kur iesim — istabā vai uz virtuvi?

— Uz virtuvi, tikai uz virtuvi. Bet pag, Daņilov, tev tur ir eglīte?

— Ir eglīte. — Ivans Aleksandrovičs diez kāpēc samulsa.

— Tādā gadījumā, ja iespējams, ved pie tās. Es pie eglītes kopš bērnu dienām neesmu sēdējis.

— Ej istabā, es mazliet pasaitnniekošu.

— Bet kur tad Natālija?

— Būs pēc stundas.

— Tas ir jauki, paspēsim parunāties līdz viņas atnākšanai.

Gatavodams virtuvē vienkāršus uzkožamos, Ivans Alek-sandrovičs domāja par gaidāmo sarunu, lieliski saprazdams, ka tā nesola neko labu. Gluži bez iemesla priekšnieks pie viņa uz mājām nebūtu braucis. Vispār priekšnieks pie viņa ir bijis tikai vienu reizi — uz dzīvokļa iesvētīšanu četrdesmitajā gadā, kad viņi ar Natašu no komunālā dzīvokļa Miesnieku ielā pārcēlās uz šo jauno māju. Toreiz Nataša komisijas veikalā nopirka visas šīs mēbeles, kuras agrāk acīmredzot bija stāvējušas viduvējas rocības zvērināta advokāta dzīvoklī. Visi šie milzīgie dīvāni un krēsli, gulta, kurā varēja gulēt pieci gabali uzreiz, pilsētai līdzīga bufete ar plauktiem kā ielām un atvilktnēm — mājām, grāmatu skapis. Jā, tā laikam gan bija vienīgā mēbele, kas Daņilovarn patika. Pa šiem gadiem, neraugoties uz aizņemtību un karu, viņš tomēr bija savācis diezgan paprāvu bibliotēku.

— Nu kur tu tik ilgi? — Priekšnieks ienāca virtuvē. — Man jau no kartupeļu smaržas siekalas tek.

— Bet varbūt no tā, kas tur uz bufetes stāv? — Daņi-lovs iesmējās.

— Tas pats par sevi saprotams. Vai ilgi nostāvējies?

— Vienu mēnešu

— Bet kur tu ņēmi citronu?

— Briesmīgs noslēpums.

— Nē, nopietni, kur?

— Kostrovu atceries?

— Mišku, nu jautā ar kā tāds.

— Viņš ievainots gulēja hospitālī Batumi, pēc tam dabūja atvaļinājumu. Bija iegriezies pie manis un trīs gabalus iedeva. Divus uzdāvināju Natālijai, bet uz viena šņabīti uzlēju,

— Lieliski, nemaz nav kā degvīns, bet kā tīrs citrons.

— Kā tu to zini?

— Nobaudīju pusglāzīti...

Daņiiovs smīnēdams pavērās priekšniekā.

— Nemeloju vis, pusglāzīti, gribēju zināt, kā tev izdevies.

— Nu un kā?

— Esmu saviļņots līdz asarām, Vaņa. — Priekšnieks aizvēra acis un pagrozīja gaisā pirkstus. — Dod šurp, palīdzēšu aiznest. Ai, sēnes, sēnītes, — viņš, jau gaitenī izgājis, sajūsmināts noteica, — kur dabūji?

•— Tēvs atsūtijal — Daņiiovs atsaucās.

— Veicas gan tev, Vaņa, taisni kā slavenajam krievu slepenpolicistam Putiļinam.

Daņilovs sāka smieties. Viņš atcerējās mazās grāmatiņas papīra vākos, kuras paslepus bija lasījis mācību stundās reālskolā. Tās pārdeva par piecām kapeikām gabalā, un puišeļi slavenā krievu slepenpolicista piedzīvojumu dēļ upurēja pat neizsakāmi garšīgās kūkas un pīrādziņus. Katrai burtnīcai stūrī uz vāka medaljonā bija fotoattēls — cilvēks formas tērpā ar zvaigznēm — un tam apkārt uzraksts: «Viņa augstā ekselence īstenais valsts padomnieks I. A. Puti]ins, Sanktpēterburgas slepenpolicijas priekšnieks». Seja fotogrāfijā bija miglaina, skaidri varēja atšķirt tikai vaigubārdu. Taču puikas uzskatīja, ka tā tieši vajag. Laupītājiem, bandītiem, šule-riem un slaveniem afēristiem nav pēc izskata jāpazīst krievu Serloks Holmss.

Ivans Aleksandrovičs vēl tagad atcerējās daudzu šo grāmatiņu nosaukumus: «Asiņainā maska», «Saniknotu sektantu ķetnās», «Suhareva torņa noslēpums», «Līgavu zagļi», «Marmora jaunavas apkampienos».

Gandrīz visas tās iesākās vienādi: «Nakts bija tumša, baismīgi gaudoja vējš.»

Viņš atcerējās Putiļina dēkas, un viņa domas kļuva priecīgas un labsirdīgas.

Viņi ielēja pa glāzītei, izdzēra un uzkoda sēnes.

— Nu re, cik jauki, — priekšnieks pavīpsnāja, — tas draņķis arī tevi atmiekšķējis, seja uzreiz atmaiga. Tūliņ uzkodīsim un ķersimies pie lietas.

Viņi uzkod^. Kartupeļi ar sautēto cūkgaļu šķita pavār-mākslas augstākais sasniegums. Sēnes bija mēreni sāļas, stingras un patīkami kraukšķēja zobos.

— Nu, vēlreiz? — Daņiiovs jautāja.

— Nē, vispirms pie lietas. Sāksim ar patīkamiem jaunumiem. — Priekšnieks iebāza roku kabatā, izvilka kastīti un kvadrātveida grāmatiņu, līdzīgu Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes darbinieka apliecībai. — Gribēju tev pasniegt svinīgos apstākļos, taču nolēmu labāk tāpat mājās, ģimenes lokā. Ņem, no sirds apsveicu. — Un pasniedza kastīti Daņilovam. Viņš to atvēra un ieraudzīja sārti lāsmojošu rubīna nozīmīti, kuru šķērsoja zobens, bet centrā bija sirpis un āmurs.

Daņilovs to paņēma un uzlika uz delnas. Lustras apspīdēts, rubīns iekvēlojās vēl spēcīgāk. Tur kvēloja gan pilsoņkarā un tagadējā karā ložu caururbtie karogi, gan

kritušo draugu sārtās asinis. Tā bija tā pati krāsa, kuru septiņpadsmitajā gadā bez apdomāšanās atzina par savējo rcālskolnieks Vaņa Daņilovs. Tā bija revolūcijas uzvaru un romantikas krāsa.

Daņilovs paņēma grāmatiņu. PSRS Iekšlietu tautas komisariāts. IeTK Nopelniem bagātā darbinieka apliecība. Viņš atvēra to un paskatījās uz savu fotogrāfiju. Viņam tā nepatika, pārāk dusmīgs viņš tajā izskatījās, cilvēks ar uzvārdu Daņilovs. Zemāk bija zili burti IeTK un teksts: «Čekistam jābūt bezgala uzticīgam Ļeņina—-Staļina partijai, modram un nesaudzīgam cīņā ar Padomju valsts ienaidniekiem.»

PSRS IeTK Apliecība

Biedrs Ivans Aleksandrovičs Daņilovs pēc PSRS IeTK 1945. g. 5. janvāra pavēles Nr. 23 apbalvots ar IeTK. Nopelniem bagātā darbinieka krūšu nozīmi Nr. 4020 par sekmīgi izpildītiem uzdevumiem cīņā ar bandītismu.

PSRS iekšlietu tautas komisārs ģenerālpulkvedis S. Ķruglovs

Savā mūžā viņš bija redzējis daudz apbalvoto. Kad Valsts politiskajā pārvaldē sāka pasniegt pirmos Sarkanā Karoga ordeņus, viņi speciāli skrēja paskatīties uz tiem, kas izpelnījušies šo augsto godu. Daņilovs bija redzējis frontes virsniekus ar Varoņa Zelta Zvaigzni pie krūtīm un bezgaldaudziem ordeņiem.

Savus trīs ordeņus un divas medaļas viņš bija godam nopelnījis, tāpēc tos nēsāja ar lepnumu. Nostrādājis gadsimta ceturksni drošības orgānos, viņš ļoti vēlējās saņemt tikai vienu apbalvojumu — tieši šo rubīna nozīmi. Jā, tieši šo, tāpēc ka tā bija augstākā atzinība par milicijas darbinieka vīrišķību un drošsirdību. Ordeni var saņemt katrs, bet šo balvu — tikai tas, kurš cilvēku mieru sargā pastāvīgi, jebkuros apstākļos. Miera vai kara laikā — tik un tā tu atrodies ugunslīnijā. Tieši tāpēc Daņilovam šī balva bija dārga, tāpēc viņš arī tik priecīgi raudzījās, kā lampas gaismā mirdz rubīna šķautnes.

— Apbalvojumus pieņemts iegremdēt vīna glāzē, — priekšnieks sacīja, ieliedams viņam degvīnu, — taču tā ir frontinieku paraža, bet mēs ar tevi, Vaņa, sēžam dziļā aizmugurē. Tāpēc izdzersim tāpat. Nu, vēlreiz apsveicu.

.Viņi izdzēra un brīdi pasēdēja klusēdami.

— Zini, kāpēc es tev pats to pasniedzu, turklāt mājās, — tāpēc, ka mums nebūs laika rīkot svinīgu sanāksmi ...

— Vai kas noticis? — Daņilovs viņu pārtrauca.

— Pagaidi, nesteidzies, es izstāstīšu visu pēc kārtas. — Priekšnieks pievilka tuvāk pannu un ar karoti sāka kasīt ārā gruzdumus.

— Varbūt vēl uzcept?

— Pietiks, Vaņa, es jau tāpat droši vien pusi tavas devas apēdu.

— Ko niekus.

— Kā nu tur ir, tā ir, bet degvīnu liec nost. Mūsu svētki beigušies, sākas skarbā ikdiena. Tagad otrs jautājums. Sergejs Serebrovskis par varītēm centās tevi dabūt uz Galveno bandītisma apkarošanas pārvaldi par nodaļas priekšnieku pulkveža pakāpē. Bet mēs nedevām.

— Kādi mēs?

— Es un Maskavas milicijas priekšnieks Mahaņkovs. Mēs abi pa kluso sarunājām, saskaņojām ar tautas komisariātu un nolēmām, ka tev, Ivan, jānāk pie manis par vietnieku. Esi priecīgs?

— Tiešām?

— Tiešām.

-— Ja tiešām, tad ļoti priecīgs. Es taču pārvaldē esmu nostrādājis gandrīz visu mūžu.

— Tur jau ir tā lieta, — priekšnieks viltīgi, ar acīm vien pasmaidīja, — mēs jau nosūtījām uz tautas komisariātu dokumentus par to, ka esi iecelts jaunā amatā un ka tev piešķirta pulkveža pakāpe. Nu, ko teiksi?

Ko Daņilovs varēja priekšniekam atbildēt? Ka viņš divdesmit gadus strādā Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldē, ka trīsreiz ievainots šajā ārkārtīgi nemierīgajā darbā, ka lamāts vairāk nekā apbalvots? Protams, viņš bija priecīgs. Četrdesmit piecu gadu vecumā kļūt par pulkvedi — vai tad tas ir slikti? Jāatzīstas, reizēm bija "skumji, sastopot tautas komisariāta gaitenī pavisam jaunus puišus ar trim lielajām zvaigznēm uz uzplečiem. Nē, viņš tos neapskauda. Gluži vienkārši reizēm kļuva sevis žēl. Tikai mazdrusciņ tin retumis.

— Bet kā ar Muravjovu?

— Šodien pienāca pavēle, iecelts tev par vietnieku, piešķirta kārtējā dienesta pakāpe. Belovam arī piešķīra vecākā leitnanta pakāpi, likšu Igora vietā. Neiebilsti?

— Tu man to jautā jau kā savam vietniekam vai vēl kā Bandītisma apkarošanas nodaļas priekšniekam?

— Pagaidām kā priekšniekam.

— Bet es ari kā vietnieks nebūtu iebildis.

— Labs ir, — priekšnieks piecēlās, — tagad par galveno. Es tavu atvaļinājumu pārtraucu. Šodien uzradās viena lieta, baidos, ka tavi ērgļi bez tevis netiks gala. Tā ka sataisies — braucam.

— Kas nabagam ko taisīties, sajozies — un viss. — Daņilovs nosmīnēja, ņemdams no dīvāna portupeju. — Esmu gatavs.

— Bet ko teiksi Natašai?

— Es viņai tavu telefonu atstāšu.

— Baro vilku, kā gribi... — Priekšnieks skumji pašūpoja galvu.

— Labi, labi, atpestīšu tevi, ej uz mašīnu, ģs uzrakstīšu zīmīti.

Pēc desmit minūtēm viņi jau brauca pa tumšajām, aizputinātajām ielām. Zisa logi nosarmoja, bet Daņilovs kā bērnībā ar pirkstu izkausēja apaļu laukumiņu uz stikla un, acis nenovērsdams, raudzījās tumsā, cenzdamies saskatīt kaut ko, kas zināms tikai viņam vienam.

Muravjovs

Telefona numuru viņš pamanīja, jau iedams ārā no dzīvokļa. Gluži vienkārši pa paradumam piegāja pie sienas un ieraudzīja viegli ar zīmuli ūzsknbeletus ciparus un turpat burtu Z. No nodaļas viņš piezvanīja uz Centrālo adrešu biroju un uzzināja, ka šis telefons ievilkts Suvorova bulvārī 7 dzīvoklis 36 un pieder Genādijam Petrovičam Ļitovskim. Vārds un uzvārds viņam nez kāpēc likās pazīstami. Igors tūliņ piezvanīja uz 83, nodaļu, un viņam paskaidroja, ka tas ir polārpētnieku nams, 36. dzīvoklī agrāk dzīvojis pazīstamais lidotājs Ļltovskis, pēc viņa bojāejas tur dzīvo viņa meita Zoja Genadjevna Ļi-tovska.

Tas viss sagādāja vielu pārdomām. Varoņa meita un slepkava. Citā reizē viņš varbūt vēl būtu šaubījies, bet patlaban ilgi domāt nebija laika. Cernišovu Igors iestūma mašīnā gandrīz ar varu — vecais pat dzirdēt negribēja par kratīšanu tik ievērojamas personas dzīvokii — un aizveda viņu uz prokuratūru.

Rajona prokurors bija stingrāka rakstura vīrs. Viņš

uzklausīja Ccrnišovu, tad Igoru un daudznozīmīgi sacīja:

— Ko tu neteiksi...

Parakstīja atjauju izdarīt kratīšanu un konfiscēt mantas, tad cieši paspieda Igoram roku un atvadām teica:

— Vālē tik tālāk, kapteini, rīkojies uz karstām pēdām. Ja palīdzēsi mums — mūžam pieminēšu, man te tikai invalīdi un vecīši palikuši. Visi mūsējie tagad frontē.

Igors pašķielēja uz viņa svārku atloku — uz plato lentīti, ko veidoja uzšuves par ievainojumiem, un saprata, ka arī prokurors ne visai sen atgriezies no frontes.

Tas, uztvēris viņa skatienu, skumji pavīpsnāja un piebilda:

— Par invalīdiem teiktais attiecas arī uz mani pašu. Ko skaties? Uzšuves par ievainojumiem piecas, bet ordeņu lentes divas. Lūk, tāda, brāl, tā aritmētika.

Pie polārpētnieku nama durvīm Muravjovu gaidīja viņa nodaļas operatīvie darbinieki Ņikitins un Kovaļovs, kas bija izsaukti no kriminālmeklēšanas pārvaldes.

— Mēs te ar komandanti parunājāmies, — Ņikitins caur zobiem laiski teica, — viņa jau nu par to Zoju ir stāvā sajūsmā. Gan godīga, saka, gan čakla, strādā par redaktori izdevniecībā «Jaunā gvarde». Apstiprināja, ka pie viņas bijis sievišķis no Baku, dzīvojis trīs dienas. Saucot viņu Zulfija Vaļijevna Vaļijeva. Liftniece arī liecināja, ka vakar viņa ar lielu, dzeltenu koferi atšļūkusi ap-pulksten desmitiem. Tā ka viss skaidrs, Muravjov, tā Zoja vai nu ir uzpircēja, vai arī ierīkojusi zagļu midzeni, ja-ņem tik ciet.

Ņikitins izvilka saņurcītu paciņu «Nord» un sāka pirkstos virpināt papirosu, jautājoši vērdamies Igorā.

— Vai Ļitovska ir mājās?

— Mājās, es pārbaudīju, katram gadījumam Kovaļovs palika pie durvīm.

— Kurā stāvā?

— Piektajā.

— Lifts darbojas?

— Velk.

— Tad dodamies augšā: es ar liftu, bet tu kājiņām.

— Labi. Tikai vajadzības nekādas. Viņai nav kur sprukt. Ja ko mēģinās, Kovaļovs piebremzēs.

— To izlemšu es.

Piektā stāva kāpņu laukumā smēķēja operatīvais pilnvarotais Kovaļovs.

— Nu kā? — Igors jautāja, aplūkodams vienādās, gaišās koka durvis ar vara plāksnītēm.

— Nu tā, — Kovaļovs nometa papirosu, — vieni vienīgi profesori un varoņi.

Aizelsies uzsteidzās Ņikitins.

— Ejam! — Igors nokomandēja. — Starp citu, — viņš apstājās pie pašām durvim, — vai pieaicinātie liecinieki ir?

— Kā gan citādi, — Ņikitins atsaucās, gari stiepdams vārdus, — veseli trīs, sēž komandantūrā, trīc un dreb.

— Labi, — Igors tik tikko spēja valdīties. Viņam vispār nepatika Ņikitins, žargona vārdiem piebārstītā valoda, nevajadzīgā rupjība un nekaunība. Taču viņš saprata arī to, ka šis operatīvais pilnvarotais tomēr ir apķērīgs, noteikts un drosmīgs puisis.

Durvis atvēra liela auguma sieviete biezā, adītā svīterī, pelēkos svārkos un mazos, baltos veltenīšos. Caur brillēm viņos raudzījās platas, izbrīna pilnas acis.

— Jūs pie manis? — viņa apjukusi jautāja.

— Pie jums, pie kā tad nu vēl. — Ņikitins, ar plecu atstūmis Igoru, pārkāpa pār slieksni. — No Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes, skaidrs? — Viņš izņēma apliecību.

Ļitovska to izlasīja un neizpratnē pavērās Igorā.

— No Bandītisma apkarošanas nodaļas?

— Jā, Zoja Genadjevna, mēs esam tieši no turienes. — Muravjovs iegāja dzīvoklī un uzreiz nokļuva milzīgā gaitenī, kas bija pilns ar grāmatu plauktiem.

— Bet kāds man ar to sakars?... Kā tas var būt? — Ļitovska satraukti jautāja. — Es...

— Kas tu tāda esi, to mēs tūliņ uzzināsim. — Ņikitins atkal ķērās pie papirosiem.

— Pacentieties izturēties pieklājīgi, leitnant, — Igoram gribējās ieķerties Ņikitinam krūtīs un izsviest viņu ārā, — un izbeidziet smēķēt, tas novērš uzmanību.

— Klausos, biedri kapteini, — tāpat gari stiepdams vārdus, Ņikitins atbildēja, nemaz neņemdams ļaunā.

*— Es esmu Bandītisma apkarošanas nodaļas operatīvais pilnvarotais milicijas kapteinis Muravjovs, te ir mani dokumenti.

Ļitovska sakārtoja brilles un, pacēlusi apliecību pavisam tuvu sejai, sāka lasīt.

— Jā, klauscfc, — viņa atdeva dokumentus Igoram,

— kādas aplamības... milicija, bandīti... Vai jūs neesat kļūdījušies?

— Nē, — Igors stingri noteica, — varbūt parunāsimies

istabā?

— Protams, protams, nāciet iekšā. — Saimniece pagāja

sāņus, atbrīvodama ceļu.

— Kas vēl ir dzīvoklī?

— Esmu viena.

— Palieciet šeit. — Igors pagriezās pret operatīvajiem darbiniekiem. — Ja kaut kas...

— Skaidrs. — Ņikitins izvilka no kabatas pistoli.

Ļitovska ar neslēptām šausmām palūkojās uz ieroci.

— Tas? — viņa jautāja. — Kam tas vajadzīgs?...

— Kārtības labad, — Ņikitins pasmīnēja, — lai panāktu pilnīgu atzīšanos.

Igors spēji pagriezās pret viņu un paskatījās tā, ka Ņikitins acumirkli paslēpa ieroci.

«Nelietis,» Muravjovs nodomāja, «nevis cilvēks, bet īsta netikumu krātuve, nu, pagaidi tikai, kad atgriezīsimies Petrovkā.»

— Kur tad man jāiet? — viņš sacīja, uzrunādams saimnieci.

Sieviete pagriezās un devās dziļāk dzīvoklī. Cenzdamies soļot pa izšūto grīdceliņu, Igors gāja aiz viņas, pārsteigts par spoži ievaskotajām grīdām. Viņš nevarēja saprast, kā viņa tādā laikā viena pati var uzturēt dzīvoklī ideālu tīrību. Viņi iegāja istabā, kas drīzāk atgādināja muzeju. Arī šeit bija daudz grāmatu, taču Igoru pārsteidza kas cits. Pie sienām karājās akvareļi. Tajos attēlotās ainavas bija vienveidīgas un drūmas. Ledi. Bezgalīgi ledi. Līdz apvārsnim. Taču tieši šajā vienveidībā bija kāds drūms skaistums, kas neļāva novērst acis.

— Jums patīk glezniecība? — Ļitovska uztvēra viņa skatienu.

— Ļoti, bet kaut ko tādu redzu pirmo reizi.

— Tās visas zīmējis mans tēvs. Viņš vienmēr mēdza teikt, ka nav nekā skaistāka un majestātiskāka par ledu.

— Man grūti spriest, bet tas, ko te redzu, ir kaut kas varens. Un briesmīgs. Tikai tagad es saprotu Amund-senu. Atcerieties, viņš teica: «Cilvēks var pierast pie visā, izņemot aukstumu.» Pat skatoties uz šiem lediem, s^lst.

— Es esmu pieradusi. — Ļitovska noņēma brilles.

— Esmu pieradusi un iemīlējusi tēva Ziemeļus.

— Vai tad ir vēl kādi citi Ziemeļi?

— Protams. Katrs cilvēks jebkuru parādību uztver indi* viduāli, pat jūsu vizīti. — Viņas balsī vairs nebija iepriekšējā apjukuma.

— Saprotu jūsu ironiju, taču gribētu piebilst, ka mūsu darbs ir ne mazāk svarīgs un vajadzīgs kā jebkurš cits. Tikai mums nav nekā, ko uzzīmēt.

— Bet kur tad jūsu tipāži? Lambrozo sistēma?

— Paldies dievam, mūsu zemē šausmu galerijas likvidētas. Lai cilvēki labāk skatās vērtīgas gleznas. Nu tad tā, — Muravjovs pasmaidīja, — esam iesildījušies. Tagad ķersimies pie lietas. Starp citu, vai jūs man neatļautu novilkt puskažoku?

— Dieva dēļ, ja tik jūs nenosalsiet, raugoties uz ainavām.

Igors novilka puskažoku un kārtīgi nolika to uz krēsla.

— Zoja Genadjevna, vai jūs pazīstat sievieti, uzvārdā Vaļijeva?

— Zulfiju? Nu, protams.

— Kā jūs viņu pazīstat?

— No Baku laikiem. Mēs ar tanti bijām evakuācijā. Un tur ar viņu iepazināmies. Viņa ir jauka. Zulfija mums ļoti palīdzēja.

— Kādā veidā?

— Mana tante slimo, bet Vaļijeva ir aptiekas pārzine. Paši saprotat, zāles tagad ir šausmīgs deficīts.

— Kas izraisīja viņas sevišķo labvēlību pret jums?

— Laikam jau uzvārda maģiskais spēks. Varoņa meita un tā tālāk..

— Tātad viņa jums izdarīja pakalpojumus?

— Jā, es jau teicu, Vaļijeva izrādīja mums līdzjūtību ... — Ļitovska apklusa, meklēdama piemērotus vārdus.

— Jums jāizstāsta man viss.

— Saprotiet. Evakuācija. Sveša pilsēta. Tirgū cenas mežonīgas. Soņas tantei ārsts bija ieteicis pastiprinātu uzturu ...

— Viņa jums palīdzēja pārdot mantas?

— Jā, es viņai devu māmiņas rotas lietas, un viņa mums nesa produktus. Svaigu gaļu, augļus, rīsus. Viņa pat vārīja mums plovu.

Igors uz brīdi iedomājās svešu pilsētu un šo trauslo, nevarīgo sievieti ar brillēm, izrautu no ierastās nospodrinātu grīdu, grāmatu, akvareļu un fotogrāfiju pasaules. Viņš atcerējās, ko bija stāstījušas māte un māsa pēc ati - ( iešanās no evakuācijas, un pēkšņi gluži kā dzīvu ieraudzīja Vaļijevu, pareizāk sakot, nevis viņu pašu, bet tikai ii,ias rokas — cilājam rotas lietas. Lai nopirktu mazmei-l.im pienu, viņa rnāte tikpat alkatīgās rokās bija atdevusi viņu vienīgo vērtslietu — tēva zelta pulksteni ar iegravētu vārdu. Visu to atcerējies, viņš noticēja Ļitovskai. Uzreiz, droši un pilnīgi.

— Kā jūs atgriezāties Maskavā? — viņš jautāja.

— Es uzrakstīju Ziemeļu jūras ceja galvenās pārvaldes priekšniekam. Viņš bija tēva draugs.

— Vai jūs ar Vaļijevu sarakstījāties?

— Jā.

— Viņas adresi zināt?

— Protams. Baku, Paralēlajā ielā trīspadsmit.

— Kā viņa gadījās pie jums Maskavā?

— Pirmo reizi uzradās pirms pusgada kā pasaku feja. Atveda milzum daudz garšīgu lietu un tantei zāles.

— Vai viņas paziņas ir bijuši pie jums?

— Jā. Kāds pārstāvis no Baku Iļja Isakovičs, starp citu, ļoti nepatīkams cilvēks. Iedomājieties, viņš izstaigāja visu dzīvokli, visu aptaustīja un interesējās par cenu. Turklāt viņš bez mitas, ja vien neēda un nedzēra, svilpoja kaut kādu banālu melodiju. Ļoti pretīgs.

— Vai Vaļijeva ar viņu bija tuvās attiecībās?

— Jūs gribat teikt? ...

— Tieši to.

— Manuprāt, jā.

— Kāpēc jūs tā domājat?

— Viņa bieži pie tā palika pa nakti.

— Loģiski. Vai viņa kaut kur zvanīja pa telefonu, vai varbūt kāds zvanīja viņai?

— Viņa bieži zvanīja Maskavas Galvenajai aptieku pārvaldei, viņa taču brauca komandējumos.

— Ko Vaļijeva darīja vakar?

— Kaut kur aizgāja. Jā, atvainojiet, gandrīz piemirsu, pie viņas bija atnācis lidotājs.

— Pulkvedis? — Igors ar cerībām jautāja.

— Nē, kur nu, pavisam jauniņš, tāds vājiņš, sīciņš, vārdā Batirs, — Ļitovska pasmaidīja, — viņš pat istabā ienākt kautrējās. Viņi vienojās turpat gaitenī.

— Par ko?

— Viņš ir transportlidmašīnas «Duglass» komandieris, šorīt aizlidoja un Vaļijevu paņēma sev līdzi.

— Atvainojiet, vai es varētu piezvanīt pa telefonu?.

— Lūdzu, nāciet šurp.

Igors uzgrieza dežuranta numuru.

— Kas tur ir? Gorbunovs? Te Muravjovs. Nekavējoties pieprasiet IeTK Galvenajai banditisma apkarošanas pārvaldei izziņu, kad izlidojusi civilās gaisa flotes Baku pārvaldes lidmašīna «Duglass», komandieris uzbeks, vārdā Batirs.

— Tiks izdarīts, — dežurants atbildēja.

— Un vēl — steidzami nosūti augstfrekvences telefono-grammu Azerbaidžānas Bandītisma apkarošanas pārvaldei, lai novēro Zulfiju Vaļijevnu Vajijevu, Baku, Paralēlajā ielā trīspadsmit.

— Pamats?

— Aizdomas par pilsoņa Slidina nogalināšanu.

— Viss?

— Tagad viss.

Igors atgriezās pazīstamajā istabā. Ļitovska sēdēja tai paša pozā, iespiedusi delnas starp ceļgaliem.

— Atvainojiet, bet jūs runājāt tik skaļi, ka es visu dzirdēju. Vai tas tiesa?

— Tiesa gan.

— Viņa pie manis atstāja vīriešu drēbes. Ādas mēteli un divus uzvalkus.

— Kā viņa to izskaidroja?

— Drēbes esot pirkusi savam brālim. Taču koferis bija liels, un viņai bija vēl viens. Bet tas lidotājs, Batirs, teica, lai viņa tos atstājot, viņš pēc nedēļas atkal atlidošot un paņemšot.

— Kas vēl bija koferī?

— Kurā?

— Tajā, ko viņa atnesa vakar.

— Papīri un kaut kāds vīstoklis.

— Kur tie ir?

— Viņa tos ielika somā.

— Atnesiet šīs mantas. Nē, jums palīdzēs. Kovaļov, — Igors pasauca, — palīdziet pilsonei Ļitovskai!

Pēc brīža Kovajovs ienesa lielu ādas koferi, apjoztu ar siksnām.

— Zoja Genadjevna, — Muravjovs klusi sacīja, — likums prasa, lai mēs šīs mantas konfiscējam. Lūdzu, te ir prokurora parakstīts lēmums.

— Ņemiet tās, dieva dēļ, ņemiet, — saimniece sasita plaukstas, — tādu nekrietnību ...

.

— Mēs pārstāvam likumu, Zoja Genadjevna, — Igors turpināja, — un tālab nedrīkstam to pārkāpt. Ir procesuālās normas... pirms atveram koferi, mums jāpieaicina liecinieki.

— Vai citādi nekā nevar? Tas taču kauns, kā es pēc tam cilvēkiem acīs skatīšos? — Ļitovskai iedrebējās balss.

— Citādi... — Muravjovs kļuva domīgs.

— Kas te ko domāt, — istabā ienākdams, teica Ņiki-tins, — noformēsim kā labprātīgu izdošanu bez kādiem lieciniekiem.

— Pareizi! — Igors nopriecājās. — Kovaļov, raksti aktu. Bet jūs, Zoja Genadjevna, es palūgšu visu, par ko mēs runājām, izklāstīt rakstiski.

— Labi. Es to izdarīšu, tikai kā?

— Ņemiet papīru, spalvaskātu... Tā... Jauki... Labajā stūrī rakstiet... Bandītisma apkarošanas nodaļas priekšniekam milicijas apakšpulkvedim I. A. Daņilo-vam ... Uzrakstījāt? ... Jauki... Tālāk — no ka ... Tā .; 5 Tagad lapas vidū «Paskaidrojums»... Loti labi... «Atbildot uz jautājumiem, kas man tika uzdoti, varu paskaidrot sekojošo. Ar pilsoni Z. V. Vaļijevu, kura dzīvo...» Tā ... Tālāk visu, kā bija.

Igors izlasīja ķdtovskas paskaidrojumu un palūdza šo lo precizēt. Kovaļovs beidza rakstīt aktu par mantu labprātīgu izdošanu. Vilkdams mugurā puskažoku, Muravjovs pēkšņi sajuta, ka ir briesmīgi piekusis. Viņš pavērās pulkstenī. Divdesmit divi. Tieši divpadsmit stundas viņš bija skraidījis pa pilsētu, jaucies pa svešām mantām, spriegi risinājis sarunas ar visdažādākajiem ļaudīm. Visu šo laiku viņš neko nebijā ēdis un tikpat kā nemaz nebija smēķējis. Sekoja parastā reakcija: nervi, kas bija sasprindzināti līdz pēdējai iespējai, pēkšņi atslāba. Un uzreiz kā smags vilnis viņu apņēma piekusums, viņš juta, kā deg sala apsvilinātā seja, kā smeldz kājas un uzpleči gluži kā svina plāksnes spiež plecus.

— Domāju, lieki būtu jūs brīdināt, Zoja Genadjevna, ka par mūsu vizīti un sarunu neviens neko nedrīkst zināt. — Muravjovs gurdi izrunāja obligāto standartfrāzi.

— Jā. Bez šaubām. Es saprotu.

Zoja paskatījās uz viņu un izbrīnījās, cik ļoti bija pārvērties šis jaunais, skaistais, enerģiskais cilvēks: pēkšņi parādījušies melni loki zem acīm un asas rievas pie lūpām, deguns kļuvis smails. Un tikai tagad viņa pamanīja, ka viņš ir gandrīz pilnīgi sirms.

— Piedodiet, — viņa nedroši ievaicājās, — cik jums gadu?

— Vai tas ir ļoti svarīgi?

— Nē, tāpat vien, interesanti.

— Nu, ja ļoti, tad divdesmit seši. Starp citu, vai pie jums vairāk nekas nav palicis?

Ļitovska atvēra skapi un no atvilktnes izņēma četras zāļu ripiņas.

— «Sulfidīns,» — Igors izlasīja. — To ari viņa?

— Jā, tantei. Par to es viņai atdevu kādu man ļoti dārgu mantu. Bet tas nekas. Ņemiet, ņemiet, lūdzu.,

Igors atkal atcerējās pulksteni, ar kuru tēvs bija apbalvots par ciņu ar basmačiem. Iedomājās, kas to tagad nēsā. Un viņam sagribējās izlamāties. Taču viņš savaldījās. Atstūma zāles un sacīja:

— Mēs tas neesam redzējuši.

Mašīnā pa ceļam uz Petrovku Ņikitins, dodams viņam piesmēķēt, iesmējās.

— Tu nu gan dod vaļā, Muravjov, uzreiz redzams —• inteliģents tu esi, nevis opers. īsts freijers. «Neesam redzējuši», «neesam redzējuši». Sievišķis pašā laikā, ar dzīvokli, labu uztura devu, pateicoties tētiņam varonim... Tai nu gan, jādomā, katru dienu cits vīrietis un ar to sulfidīnu viņa nevis tanti, bet triperi ārstē. «Neesam redzējuši»...

— Lops, — Igors sacīja ar apvaldītu niknumu un pēkšņi izlamājās sarežģīti un gari, kā kādreiz bija lamājies Miška Kostrovs.

Ņikitins izbrīnā paskatījās uz viņu un samulsis apklusa.

Pirmais, ko Muravjovs pārvaldē sastapa, bija kadru nodaļas priekšnieka vietnieks pulkvedis Kulagins.

— Kapteini! — viņš uzsauca Muravjovam.

Igors piegāja un militāri sveicināja.

— No tevis pienākas.

— Ko?

— It ka tu nezinātu?

— Nē, es kopš rīta biju operācijā.

— Nu tad ej pie Osetrova, tur ir pavēle. Tu tagad esi Daņilova vietnieks un pie tam vēl majors. Tev, šķiet, ir divdesmit seši gadi?

— Tieši tā.

— Ātri esi izaudzis. Skaties, drīz būsi komisārs.

Pulkvedis pielika roku pie cepures un devās uz durvīm, prātodams par tagadējo jaunatni. Palūk, viņam tik jaunam majora pakāpe piešķirta, bet šis nemaz nepriecājas. Viņš pats divdesmit septiņu gadu vecumā, pirmo I ubiku uz zīmotnēm dabūjis, visu nakti negulēja, komandiera formas tērpā gar spoguli vien grozījās. Jā, dīvaina ;;an tagad tā jaunatne. Karš to izlutinājis.

Bet Muravjovs kāpa augšā pa ierastajām kāpnēm uz savu nodaļu. Aiz noguruma viņš pat priecāties nespēja.

*

«Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes Bandītisma apkarošanas nodaļa. IeTK Galvenajai bandītisma apkarošanas pārvaldei.

Augstfrekvences telefonogramma. Steidzami.

Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes Bandītisma apkarošanas nodaļa lūdz noskaidrot, kad un cikos no Maskavas uz Baku izlidojusi lidmašīna «Duglass», apkalpes komandieris uzbeks, vārdā Batirs. Pēc noskaidrošanas nekavējoties ziņot Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes Bandītisma apkarošanas nodaļas dežurantam.

Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes Bandītisma apkarošanas nodaļas priekšnieks Daņilovs.»

*

«Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes Bandītisma apkarošanas nodaļa. Azerbaidžānas PSR IeTK Bandītisma apkarošanas pārvaldei. Steidzami.

Speciālziņojums

Pilsoņa 1.1. Šūdina slepkavības lietā mēs meklējam pils. Zulfiju Vaļijevnu Vaļijcvu. Pēc mūsu ziņām, viņa dzīvo Baku, Paralēlajā ielā 13. Pils. Z. V. Vaļijevai šodien no Maskavas jāierodas Baku ar civilās gaisa flotes Baku pārvaldes transportlidmašīnu «Duglass». Lūdzam veikt operatīvus pasākumus, lai noskaidrotu Z. V. Vaļijevas sakarus, kā arī sākt viņas novērošanu. Līdz mūsu darbinieka ierašanās brīdim neaizturēt.

Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes Bandītisma

apkarošanas nodaļa. Daņilovs.»

«Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes Bandītisma apkarošanas nodaļa. Baltkrievijas PSR leTK Pinskas apgabala pārvaldei. Steidzami.

Speciālziņojums

Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes Bandītisma apkarošanas nodaļa aizturējusi pilsoni Stepanu Kaziņu-roviču Kuzimu sakarā ar milicijas darbinieka nogalināšanu. Aizturēšanas brīdī noziedzniekam atņemtas šādas pistoles: 6,35 mm kalibra mauzeris Nr. 40010 MR un 7,62 mm kalibra frommens Nr. 10241 J. Pase, kas atņemta S. K. Kuzimam, pierakstīta Pinskā, Staņislava ielā 5. Lūdzam nekavējoties noskaidrot dokumenta autentiskumu un aizturētā personu. Fotogrāfiju, daktiloskopisko karti un piešauto pistoļu — mauzera Nr. 40010 MR un frommena Nr. 10241 J ballistiskās ekspertīzes aktus nosutīsim pa lauka pastu.

Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes Bandītisma apkarošanas nodaļa. Daņilovs.*

*

Daņilovs

Viņš pavērās Igorā, kas stāvēja uz sliekšņa.

— Nu, ko blenz kā mūķene uz vīrišķi? Nepazīsti, vai?

— Jūs taču esat atvaļinājumā.

— Atpūta, kā tev zināms, ir brīnišķīgs stāvoklis, taču pārejošs.

— Ak atsauca.

— Aha. Sēdies, ziņo.

Igors atpogāja planšeti, izņēma Ļitovskas paskaidrojumu. Daņilovs iegrozīja lampu tā, lai būtu labāks apgaismojums, un sāka lasīt. Viņš lasīja lēnām, atkārtoti pievērsdams uzmanību dažām frāzēm un pasvītrodams tas ar zīmuli.

— Tā, — viņš nolika paskaidrojumu uz galda, — nav slikti strādāts. Kāds tev iespaids?

— Pagaidām nekāds. — Igors godīgi atzinās. — Baku, Baltkrievija. Zelts, nauda, morfijs. Aviācijas pulkvedis. Pagaidām viss miglā tīts.

— Tad tā arī ziņosim — «miglā līts»?

— Esmu laikam noguris. Gribētu kādu stundiņu atpūsties.

— Labi, major, ej uz savu jauno kabinetu. Neaizmirsti apmainīt dokumentus atbilstoši jaunajai dienesta pakāpei un postenim. Un padomā, ko sūtīsim uz Baku.

— Kas tur ko domāt, Serjožu.

— Bet ja nu Ņikitinu?

— Domāju — labāk Belovu. Jāstrādā taču būs ar sievišķi. Viņai droši vien vajadzīga īpaša pieeja.

— Labi. Piekrītu. Ej gatavo pavēli.

Muravjovs izgāja, bet Daņilovs atkal atvēra lietu. Zel, ka viņu nebija izsaukuši uzreiz no rīta. Viņš, protams, puišiem uzticējās, bet paša acs tomēr redzīgāka. Nu, kas tad mums ir, cienījamo Ivan Aleksandrovič, nauda 570 tūkstoši rubļu paciņās, kas pārlīmētas ar bankas stan-dartiesaiņojuma bandrolēm... Tālāk... Dzeltena metāla plāksnītes... Un te ekspertu akts... Zelts. Tīrs. Valsts zīmogs. Numurs... Tā... Tālāk... Aha ... Lūk, tas ir interesanti — apgrozībā īstu plāksnīšu nemēdz būt... Lasiet — nekur netiek pārdotas... «...glabājas Valsts bankas nodaļā un speciālās glabātavās...» Saprotams... Nu jau ir aiz kā aizķerties... Laikam kaut kur aplaupīta banka vai izdarīts uzbrukums inkasentiem ... Tiesa, varbūt tas palicis no vāciešiem ... Noskaidrosim. Nekavējoties noskaidrosim. Morfijs. Tās ir gan zāles, kas remde sāpes, gan arī narkotiska viela ... Kur tad Kuzimas medicīniskās pārbaudes akls ... Tepat ir... «Uz rokām un kreisā gurna dūrienu pēdas ...» Skaidrs ... «Narkotiskās eiforijas stāvoklis...» Narkomāns... Zināja, ka Šūdinām ir morfijs, tāpēc gāja pie viņa ... Bet kā zināja? ... Aviācijas pulkvedis... Kuzima stāvējis ar viņu pie mājas... Gājis ar viņu pa šķērsielu... Viņš redzēts kopa ar mirušo... Ak, kā man nepatīk šis pulkvedis... Uz viņu ved tikai viens pavediens — no Kuzimas... Pulkvedis ... Nu jau ir karsts ...

Telefona zvans iztraucēja viņa prātošanu kaut kur pret vidu. Daņilovs sarauca pieri un pacēla klausuli.

— Daņilovs.

— Biedri apakšpulkvedi, ziņo kapteinis Platonovs.

— Klausos.

— Nogalinātais jaunākais leitnants Sokolovs ir rakstījis dienesta piezīmes. Kaut ko līdzīgu dienasgrāmatai. Es paņēmu tās izlasīt. Tur ir daudz par šo «pulkvedi» un minēti to mašīnu numuri, ar kurām viņš atbraucis.

— Kur ir dienasgrāmata?

— Aizsūtīju jums ar milici. Ar mašīnu.

— Paldies, kapteini, jūsu Sokolovs bijis malacis.

Daņilovs nolika klausuli un pēkšņi saprata, ka tā nu

ir reta, kā viņa «klienti» mēdz teikt, «freijcra veiksme».

Bet kas tad īsti ir veiksme? Trīsdesmit devītajā gadā viņš pratināja bandītu Seņečku Vērsi. Seņečka noziedznieku pasaulē baudīja autoritāti, tika uzskatīts par vienu no nekronētajiem kārajiem. Sis Seņečka sēdēja viņa kabinetā brūnu ādas jaku mugurā, šokolādes krāsas biksēs un dzeltenos zābakos ar kaučuka zoli, zīda krekla apkaklē bija pilnīgi atrauta, jo Seņečka trakoti raustījās, kad viņu aizturēja. Viņš sēdēja brīvi, vienu kāju pār otru pārlicis, un pīpēja savus papirosus «Soviet Union». Tie bija paši dārgākie, skaistā, sarkanā kastītē ar Aluhinas slavenās kompozīcijas cilni uz vāciņa. Niekodamies ar garo papirosu, kas saucās «metru nosmēķējam, divus aizmetam», Seņečka žēlojās Daņilovam;

— Jums, pilsoni priekšniek, to nesaprast, jūs, atvainojiet, no algas dzīvojat, bet, redziet, visas manas šodienas nepatikšanas sākās ar to, ka apsēdos spēlēt trejaci. Un man veicās kā vēl nekad. Nu ko jūs, Ivan Aleksandro-vič, jūs taču zināt, ka Vērsis vienmēr spēlē godīgi. Nu tad, kā jau sacīju: man veicās, un es vinnēju septiņpadsmit tūkstošus un zelta pulkstentiņu. — Seņečka ar papirosu norādīja uz pulksteni, kas atradās uz galda.

— Varat iedomāties?

— Varu iedomāties. ■— Daņilovs palocīja galvu. — Ar ko tad spēlēji?

— Jūs taču mani pazīstat, pilsoni priekšniek, par tādām lietām man netīk runāt. Nu tad man visi teica: tāds ķēriens nāk reizi desmit gados, neej uz šanci. Bet es gāju. Tad jau tiesa, ka alkatība freijeru pazudina. Kā jums liekas?

— Nē jau, Seņa, — Daņilovs viņam toreiz atbildēja,

— tev nav taisnība, mēs tevi izsekojām līdz tam dzīvoklim Otrajā Sīkpilsoņu ielā. Ļāvām tev ar Ļebedevu kārtis saspēlēt, bet pēc tam pie krājkases aizturējām. Spēlē vai nespēlē, beigas tik un tā.

— Bet kādas tad būs tās manas beigas? — Vērsis aizsmacis_ jautāja, un viņa acis gluži vai izbalēja no sasprindzinājuma.

— Tu jau pats zini, ko man tevi mācit?

— Tātad par visu kopumā sēdēšu no zvana līdz zvanam?

— Bet kā tad tu gribēji, tikai par azarta spēlēm, nelikumīgu ieroča glabāšanu un pretošanos milicijas darbiniekiem?

— Protams, gribēju, — Seņečka rūgti nopūtās, — bet vai tad ar jums var saspēlēt? Jūsu kāršu komplektā, pilsoni priekšniek, vienmēr ir desmit dūžu. Kā redzams, cauri ir ar mani.

Daņilovs šo sarunu atcerējās, domādams par īreijera laimi. Nē, mūsu darbs nav kāršu spēle. Te nemēdz būt laba piepirkuma un daudz trumpju. Mūsu veiksmi nosaka daudzu cilvēku precīzs un rūpīgs darbs, mūsu attieksme pret darbu. Ja tu mīli savu darbu, raizējies par to, aizmirsti visu pārējo, tad te tā ir — tava veiksme. Acīmredzot tieši tāds arī bija nelaiķis jaunākais leitnants Sokolovs. Tāpēc viš arī rakstīja savu dienasgrāmatu. Pat nogalināts viņš vēl piedalās meklēšanā,

Pie durvīm klauvēja,

— Nāciet iekšā.

Ienāca milicijas staršina.

— Biedri apakšpulkvedi, kapteinis Platonovs pavēlēja nodot planšeti jums personiski.

— Paldies. Varat iet.

Staršina izgāja. Ivans Aleksandrovičs noknikšķināja planšetes stingrās spiedpogas un izņēma kladi brūnā, nobružātā iesējumā. Apmēram lai vidū bija ielikta papīra lapa ar uzrakstu «Sudins». Daņilova atvēra kladi.

«Iļja Josifovičs Sudins, dzimis 1897. gadā, bezpartejiskais, nav sodīts, cēlies no kalpotājiem, strādā par apgādes pilnvaroto (pārbaudīju Azerbaidžānas PSR pastāvīgajā pārstāvniecībā, atsauksmes par viņu nenoteiktas). Brauc komandējumos uz Baku un Baltkrieviju (pārbaudīju, komandējumu apliecības pareizas). No Baltkrievijas neko neved (tā stāsta kaimiņi), no Baku vienmēr atved žāvētus augļus un vīnu (pārbaudīju: nespekulē). Pozitīvs fakts — žāvētos augļus izdāļā kaimiņiem par velti, it sevišķi tiem, kam ir bērni.

Personas lietā ierakstīts: Magņitogorskas kombināta celtniecībā kļuvis par darba invaiīdu, tuberkuloze. Negatīvs fakts — divus gadus ne reizi nav bijis pie iecirkņa ārsta, tuberkulozes dispanserā uzskaitē nav. Ģērbjas labi. Preces pret taloniem izņem laikā. Mājā ne ar vienu nesaietas. Dažas reizes ciemos bijusi melnīgsnēja sieviete, kas neizskatās pēc krievietes, laikam uzbckiete. Paiika pa nakti. Trīsreiz redzēju kopā ar aviācijas pulkvedi. Viņi brauca vienu reizi ar viiiti D 107—02 (karaspēka daļas mašīna) un četras reizes ar emku MT 51—50.

Pret cilvēkiem laipns, pieklājīgs. Pozitīvs fakts. Taču ne ar vienu nedraudzējas, noslēgts, par sevi neko nestāsta, un tas ir negatīvs fakts.

Par to, ka šis cilvēks šķiet aizdomīgs, ziņoju kriminālmeklēšanas nodaļas priekšniekam kapteinim Piatonovam. Apsolīja noskaidrot. Par dzīvokli maksā laikā. Pa telefonu runā ar Minsku, Brestu, Baku. Nesen nopircis trofeju radiolu un skaņu plates, samaksājis septiņus tūkstošus. Pircis no rokās. (Kur ņēma tik lielu naudu? Negatīvs fakts.)»

Tas bija viss, ieraksti par Sudinu beidzās. Daņilovs vēlreiz tos pārlasīja un domās pateicās cilvēkam, kuru nekad nebija redzējis. Sī klade jānodod ģenerālim, lai parāda nodaļas darbiniekiem, kā strādā īsts pilnvarotais. Citādi daži no viņiem tikai skatās, lai būtu kārtība veikalos, un vēl par pasu režīmu interesējas. Ja pase kārtībā — dzīvo vesels, dari, ko gribi. Paldies tev, Sokolov, liels paldies.

Daņilovs uzgrieza ielu satiksmes regulēšanas nodaļas telefona numuru.

— Vorobjovs. — Atskanēja klausulē.

— Borja, — viņš teica priekšnieka vietniekam, — man vajag noskaidrot divas mašīnas, tikai steidzami.

— Jums jau viss steidzami. Man te Muštakovs zvanīja, īstu traci sacēla, sak, noskaidro emkas pikapa numuru. Un ko tu domā, ar to tik vien kā muca alus aizvesta no alus darītavas. Bet mēs divi dienas skraidījām.

— Borja, •— Ivans Aleksandrovičs gurdi sacīja, — tu taču zini, ka mēs par alu neinteresējamies.

— Jā, tavs kantoris ir gan nopietnāks. Klāj vaļā.

— Vilītis D 107—02 un emka MT 51—50.

— A, tev jau arī numuri zināmi, tad tas ies zibenīgi.

— Es gaidu.

— Gaidi, tūlīt būs.

Daņilovs vēlreiz sāka pārlasīt dokumentus, izrakstīdams šo to bloknotā. Viņš bija apsolījis pārvaldes priekšniekam no rīta darīt zināmus savus apsvērumus. Nogalinātā miliča dienasgrāmata kļuva tieši par to detaļu, kura beidzot savienoja ķēdes posmus Sudins—Vaļijeva—Ku-ziina—«pulkvedis». Tagad var izvirzīt sākotnējo versiju un sākt apstrādāt operatīvos datus. Viņš jau bija aptuveni izdomājis, kurš no padotajiem nodarbosies ar katru no tiem, kas figurē lietā. Nekavējoties jāsagatavo īpašs ziņojums par naudas zīmju numuriem un valsts zīmogiem uz zelta plāksnītēm. No šiem priekšmetiem noteikti stiepsies pavediens, kas meklēšanu novedīs pie cilvēkiem, kuri tos nodevuši Šūdinām. Bet galvenā ir versija «pulkvedis», ar to viņš nodarbosies pats.

Vorobjovs piezvanīja pēc pusstundas.

— Klausies, Ivan, es visu noskaidroju. Ar vilīti būs grūti.

— Kā tā?

— Sī mašīna pieder Maskavas kara apgabala atsevišķajam inženieru bataljonam. Šoferis — vecākais seržants Lucenko. Bet pirms divām nedējām, tieši Jaunā gada priekšvakarā, viņš gājis bojā katastrofā. Iļjinskā ietriecies tilta margās un iegāzies Maskavas upē.

— Iemesli?

— Ekspertīze konstatējusi augstu reibuma pakāpi.

— Skaidrs.

— Emka, kura tevi interesē, ir metro celtniecības pārvaldes speciālās autcsaimniecības mašīna. Šoferis Vladimirs Daņilovičs Kajiņins.

— Vai viņš jau sen brauc ar šo mašīnu?

— Septiņus gadus.

— Kāpēc nav armijā?

— Metro celtniekus taču neiesauc. Pieraksti adresi.

*

«IcTK Galvenā bandītisma apkarošanas pārvalde.

Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes Bandītisma apkarošanas nodaļai. Daņilovam.

Augstfrekvences telefonogramma. Steidzami.

Civilās gaisa flotes Baku pārvaldes lidmašīna «Dug-lass» ar borta zīmi 1276. Komandieris — II klases pilots Batirs Rahimovičs Rahimovs. Izlidošanas laiks pulksten 10. Degvielas uzpildīšanai nolaižas Astrahaņā. Pēc mūsu ziņām, uzpildes laikā neviens lidmašīnu nav atstājis.

IeTK Galvenā bandītisma apkarošanas pārvalde.

Kurins.»

«Azerbaidžānas PSR Bandītisma apkarošanas pārvalde. Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes Bandītisma apkarošanas nodaļai. Daņilovam. Steidzami.

Augstfrekvences telefonogramma

Lidmašīna «Duglass» — borta zīme 1276 — komandieris Batirs Rahimovičs Rahimovs — nolaidusies Baku pulksten 0.15 pēc vietējā laika. Pils. Z. V. Vaļijeva tiek novērota. Ar operatīviem pasākumiem noskaidrojam sakarus. Gaidām jūsu darbinieku.

Azerbaidžānas PSR Bandītisma apkarošanas pārvalde. Ibrahimbekovs.»

Baltkrievijas PSR IeTK

Pinskas apgabala pārvalde. Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes Bandītisma apkarošanas nodaļai.

Steidzami.

Speciālziņojums

Jūsu aizturētais pils. S. K. Kuzima mūsu pilsētā nedzīvo. Pasi uzskatām par viltotu. Saņēmuši Jūsu izsūtītos papildu datus, nekavējoties ziņosim.

Baltkrievijas PSR IeTK Pinskas apgabala pārvalde. v

Grjaznovskis.»

*

Muravjovs

Igors nosēdēja kabinetā apmēram stundu. Viņš atradās pussnaudā, tajā savādajā stāvoklī, kad viss it kā izplūst un īstenībā ielaužas dīvainas ainas, rādās nez kādas sejas, skan nesaprotamas balsis. Viņš pēkšņi atkal ieraudzīja virtuvi un zemē guļošo Sudinu, bet uz palodzes sēdēja Miška Kostrovs, jautrais, nekaunīgais Miška, tikai šis nez kāpēc bija ar briilēm un vīstījās Orenburgas lakatā,

— Nu kā ir, Igor, — Kostrovs skaļi iesmējās, spīdinādams zelta zobu, — smagi, brāl, bez manis, ko... — Iesmējās un izgaisa. Un virtuve izzuda, palika tikai logs, bet aiz tā bezgalīgi ledi līdz pat apvārsnim. Igors ar šausmām nodomāja, ka rūtis neizturēs spiedienu, pārplīsīs un viņš paliks viens starp tiem. Ledus aiz loga drupa, spalgi, gari tinkšķēdams...

Muravjovs papurināja galvu un atvēra acis. Uz galda zvanīja telefons.

— Muravjovs.

— Igor, — viņš izdzirda sievas balsi, — tā esmu es.

— Innuk, ko tu vēlies?

— Gribu zināt, vai tu uz māju neatbrauksi?

— Tu saproti...

— Es saprotu, bet ir atbraucis Petja.

— Kas tas par Petju?

— Tavas māsas vīrs, starp citu. Viņš būs tikai līdz rītam. Mēs visi esam sanākuši. Varbūt tu kaut vai uz mazu brītiņu ieskriesi? — Sievas balsī ieskanējās cerība. Taču Igors uztvēra arī metālisku pieskaņu. — Starp citu, tētis, lai cik aizņemts, tomēr ir atbraucis. Viņš grib ar tevi parunāties.

Kad sākās karš, viņa sievastēvs Aleksandrs Pctrovičs Frolovs bija aizsardzības rūpnīcas direktors. Pērn viņu iecēla par tautas komisāra vietnieku, un Igoram dzīve uzreiz bija sabojāta. Pārvaldē tūdaļ paklīda valodas, un neviens viņu aiz muguras vairs citādi nesauca kā par «znotu Mežujevu». Tāpēc Muravjovu arī majora uzpleči ne sevišķi iepriecināja. Viņš zināja, ka atkal sāksies: «Tu vari rauties kā traks, taču par kapteini netiec un netiec, bet viņš te pat lāgā degunu nav apsildījis un, skaties, jau majors. Precēties vajag ar prātu.»

— Igor, — sievastēva balss pārtrauca viņa drūmās domas, — nu, kā tev tur klājas?

—■ Viss normāli, Aleksandr Pctrovič.

— Tev vienmēr viss normāli. Bet mūsu vecmāmiņai šodien gandrīz kartītes nozaga, — Frolovs klausulē iesmējās. — Viņa nevar vien sagaidīt tevi. Iegaumējusi precīzas ļaundara pazīmes. Nu labi, nāc šurp. Visa ģimene ir kopā. Neērti. Vai gribi, es piezvanīšu Mahaņkovam?

«Nu re, sākas,» Igors skumji nodomāja.

— Ko tu klusē, nebaidies, es pajokoju. Es taču visu saprotu. Un tomēr mēģini izrauties kaut uz stundiņu, varu savu mašīnu tev aizsūtīt, — sievastēvs turpināja.

— Aleksandr Pctrovič, es pacentīšos, bet tagad iedodiet klausuli Innai. Klausies, mazais, es te vienu gājienu izdomāju. Piezvani šefam, ielūdz viņu, jā?

— Tūliņ.

Daņilovs ienāca pēc minūtēm desmit.

— Ak nolēmi uzbelzt man ar lielkalibra šaujamo? Sievu pa priekšu palaidis. Bet ko tad pats?...

— Ai, Ivan Aleksandrovič, māsasvīrs Petjka no frontes atbraucis. Viņi tur rīko kaut kādu ballēšanos.

— Kas tas par Petjku? Karpuņins?

— Tas pats.

— Tavs dzīvais pārmetums?

Igors pasmaidīja. Viņš atcerējās četrdesmit pirmā gada jūliju unjvārgulīgo briļļaini Petjku karavīra formas tērpa ar vecākā politiskā vadītāja zīmotnēm. Tikšanās ar viņu toreiz bija pēdējais piliens, kas piepildīja Igora pacietības mēru. Tikko asaras valdīdams, viņš atsteidzās uz pārvaldi un uzrakstīja pārvaldes priekšniekam iesniegumu, kurā prasīja tūdaļ nosūtīt viņu uz fronti. So iesniegumu viņš atceras vēl joprojām.

«Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšniekam

operatīvā pilnvarotā palīga Igora Sergcjeviča Muravjova iesniegums

Lūdzu Jūs atļaut man stāties aktīvās armijas rindās. Esmu komjaunietis, un mana vieta ir frontē. Gribu bez žēlastības dragat fašistiskos nešķīsteņus, atriebt mūsu apgānīto zemi.»

— Nu, ko tu apklusi? — Daņilovs izņēma etviju. — Atceries, kādu histēriju man toreiz sarikoji? Vai tagad nenožēlo, ka nepalaidu tevi?

— Tagad ne. Katram ir savs karš, — Igors mirkli padomāja, — Petjkam savs, Miškam Kostrovam arī savs, puišeļiem, kas pieaugušo vietā stājušies rūpnīcās pie darbgaldiem, — tāpat savs. Es taču atceros, ko jūs teicat četrdesmit pirmajā — armija uzbrūk trijos ešelonos. Bet mēs esam ceturtais, mēs sargājam tās aizmuguri. Nē, es nenožēloju. Mēs savā karā aiz citu mugurām neslēpjamies.

— Paskat tik, esmu sagaidījis savu lielo dienu, — Daņilovs smagi atslīga uz dīvānā, — sākuši mani mūža galā citēt. Nu ko tu tā skaties? Kaut gan pulksten divdesmit trijos neviens ciemos neiet, tomēr, ņemot vērā, ka ir kara laiks, var arī iegriezties uz pāris stundām. Pagaidi, nu pagaidi taču. Vai, Igor, tu gan esi traks, nospiedīsi vēl savu priekšnieku. Se. — Daņilovs izņēma no kabatas gluži jaunus sudrabotus uzplečus ar divām

vītrām un dzeltenām zvaigznītēm. — Apmaini jel uzple-iis. Lai tavs svainis redz, ka arī mēs komandiera devu n< saņemam par velti. — Viņš piecēlās, piegāja pie galda nu nocēla telefona klausuli. — Dežurants? Te Daņilovs. Ies ar Muravjovu būsim atrodami pa telefonu D1-31-19. Ja kas gadās, tūliņ zvani uz turieni. Skaidrs?

Ivans Aleksandrovičs pagriezās pret Igoru.

— Tu nedomā, ka es eju šņabi dzert. Man ir savs aprēķins. Man vajadzīgs tavs sievastēvs, inženierģenerālleil-nar.ts, tautas komisāra vietnieks Frolovs.

— Kāpēc? — Igors saspringti jautāja.

— Vadīt nozīmē paredzēt. Skaidrs?

— Pagaidām ne.

— Tu taču sagatavoji projektu pavēlei par vecākā leitnanta Belova komandēšanu uz Baku. Sagatavoji?

— Jā.

— Bet kā viņš tur nokļūs? Ar parasto vilcienu viņš tagad kratīsies līdz turienei vairāk nekā nedēļu. Bet vajadzība ir steidzama.

— Tik un tā nesaprotu.

— Tava sievastēva tautas komisariātam ir sava aviācija. Es noskaidroju — uz Baku viņi lido katru dienu.

— Tagad sapratu.

— Nu, ja saprati, tad mums ar viņu jānorunā, lai viņa lidoņi paķer līdzi Serjožu.

— Es...

— Tu sēdi klusu. Es pats runāšu. Domāju, ka viņš neatteiks. Nesūtām jau pec aprikozēm. Bet tagad zvani uz mājām, inna kaut ko runāja par mašīnu.

Pilsētā sākās putenis. Tumšajās ielās griezās sniegs, triecās pret namu sienām. Viņi stavēja pie pārvaldes ieejas, ieslēpuši sejas puskažociņu saslietajās apkaklēs. Beidzot no virpuļojošās miglas izslīdēja liela, melna nosniguši automašīna. Daņilovs pirms iekāpšanas paraudzījās augšup. Debesu vairs nebija. Viss jaucās kopā. Bija tikai mutuļojoša, auksta tumsa.

Un cik patīkami bija no ielas aukstuma ieiet tīrā, siltā dzīvoklī. Pēc tumsas gaisma tajā likās sevišķi spilgta un sagaidītāju priecīgās sejas — neparasti skaistas.

— Petjka, — Igors teica un iesmējās, — suns tāds, tevi nemaz vairs pazīt nevar. — Viņš sagrāba Karpuņinu un piespieda pie sava slapjā puskažociņa. — Pag, pag!

Viņš izbrīnīts paraudzījās uz Petjkas šaurajiem sudrabotajiem uzplečiem ar medicīniskā dienesta emblēmām.

— Tu taču biji politdarbinieks. Kopš kura laika dakteros esi nokļuvis?

— Es jau arī esmu politdarbinieks, — Karpuņins mulsi atbildēja, — pēc ievainojuma mani iecēla par sanitāra vilcienā priekšnieka vietnieku politiskajā darbā, tādas tās lietiņas.

— Tas ir ko vērts. Majors. Ordeņi...

Igors greizsirdīgi palūkojās uz viņa formas svārkiem. Divi Tēvijas kara ordeņi, Sarkanā Zvaigzne, četras medaļas, uzšuve par smagu ievainojumu. Igora priekšā stāvēja pavisam cits Karpuņins. Ne vairs tas neveiklais un kautrīgais Petjka, kurš lūdzās Taņu, lai viņa neliek tam mugursomā konfektes «Puķuzirnītis».

— Ko tu skaties? — Karpuņins sakārtoja brilles.

— Karš tev licis sasparoties, biedri medicīniskā dienesta major.

Karpuņins skatījās, kā Igors velk nost puskažociņu. Viņš ieraudzīja tā jaunos majora uzplečus un ordeņu lentīti virs formas svārku kabatas. Un viņam kļuva sērīgi. Pārāk labi Igoram piegulēja formas svārki, pārāk gaiša bija portupeja. Šķita, ka viņš nācis pasaulē tikai tāpēc, lai nēsātu uzplečus, ieroci un apbalvojumus. Nē, ne jau tādu viņš, Karpuņins, vēlējās redzēt Igoru, kad apprecēja tā māsu Tatjanu, kad reizēm, atraudams līdzekļus pats sev, pirka šim puišelim grāmatas. Viņš gribēja, lai Igors ietu uz universitāti. Lai izraudzītos sev profesiju, kas saistīta ar gudrām grāmatām un labiem cilvēkiem. Lai domas viņam būtu gaišas un skaistas. Nē, Karpuņins nav vainīgs, ka sievasbrālis aizgāja mācīties leTK skolā. Viņš centās dabūt savā pusē sievasmāti un māsu, Tatjana viņam piekrita, bet sievasmāte, kas bija iestājusies partijā jau pie Perekopa, gluži vienkārši pieprasīja, lai dēls ietu tēva pēdās.

— Nu tad sveicināts. — Pjotrs pacēlās pirkstgalos un cieši noskūpstīja Igoru.

Priekšnamā Igoru skūpstīja māsa, Inna, tās vecmāmiņa. Daņilovam pagaidām neviens nepievērsa uzmanību. Viņš par to priecājās, un ap sirdi kļuva silti: tomēr ir varen jauki, ka ir tāda draudzīga ģimene. Viņš pats gandrīz visu mūžu bija nodzīvojis viens. Māte nomira sen, tēvs vēl joprojām strādā par mežsargu Brjanskas pusē un neparko nevēlas pamest darbu un pārcelties uz Maskavu. Apprecējās Ivans Aleksandrovičs vēlu, bērnu viņam nebija. Bet kas nu tā par ģimeni bez bērniem?

l'n tagad, vērodams šo svešo prieku, viņš spēji sāka ipskaust Muravjovu un nez kāpēc samulsa.

Beidzot pienāca kārta ari viņam. Viņš saskūpstījās ar Innu, paspieda roku vecmāmiņai un, sasitis papēžus, galanti pieskārās ar lūpām Innas mātes rokai, kas smaržoja pēc mīklas.

— Iepazīstieties. — Igors pamāja ar roku uz Pjotra

pusi.

— Daņilovs. Ivans Aleksandrovičs.

— Karpuņins. Pjotrs Iļjičs.

Viņi cieši paspieda viens otram roku. Pjotrs saprata, ka šis pats cilvēks ir Igora priekšnieks. Slavenais Daņilovs, par kuru viņam nupat aizgūtnēm bija stāstījusi Inna. Karpuņins šo cilvēku bija iedomājies citādu. Drīzāk tādu kā Igors. Trauksmainu, enerģisku, valdonīgu. Tagad viņš redzeja citu Daņilovu. Gara auguma, iesirmu, interesantu, savaldīgu. Arī Daņilovam mugurā bija formas tērps, bet viņam tas piegulēja citādi nekā Igoram, viņam viss bija ar mēru, un tieši tāpēc viņš izskatījās sevišķi eleganti.

— Pie galda, pie galda! — Priekšnamā iznāca Innas tēvs visā savā ģenerāļa mundiera krāšņumā. Viņš atzinīgi palūkojās uz Igora jaunajiem uzplečiem, neko neteica, tikai uzsita viņam uz pleca un, plati smaidīdams, devās pie Daņilova.

— Priecājos, priecājos, rets viesis, tik tiešām laimīgs gadījums. Labi gan, meitiņ, — viņš apskāva Innu ap pleciem, — citādi paietu vēl četri gadi —• un diez vai arī tad iegrieztos.

Četri gadi. Jā, nudien. Vai tas ir daudz vai maz? Četrdesmit pirmajā viņi šeit svinēja Igora un Innas kāzas. Vaņa Sarapovs, Stjopa Poļesovs... Vaņa gāja bojā septembrī, dažas dienas pēc kāzām. Viņa dzīvi pārtrauca karsts svina gabaliņš, ko ar pistoli raidīja nelietis Siro-kovs. Stjopu Poļesovu viņi apglabāja četrdesmit otraja gadā Maskavas apkaimē, rajona centra kapsētā. Daņilovs vēl joprojām atceras to svelmaino dienu un sauso kapa smilti. Nē, viņš jau sen vairs neskaitīja dienas, mēnešus, gadus. Viņš skaitīja zaudējumus.

Pie galda valdīja tikpat priecīgs noskaņojums. Visi runāja tikai par Igoru un Pjotru. Daņilovs sēdēja malā un priecājās, ka ir piemirsts. Viņš nekā nevarēja tikt vaļā no atmiņām. Mirušie nāca šajā istabā, sēdās blakus dzīvajiem un runāja savas īpašas runas, ko dzirdēja tikai viņš, Daņilovs.

Pēc kāda laika vīrieši izgāja uzsmēķēt Frolova kabinetā.

— Aleksandr Petrovič, — Daņilovs piesēdās tuvāk Fro-lovam, — gribu jums ko lūgt.

— Vienmēr gatavs palīdzēt.

— Vai jūsu lidmašīnas lido uz Baku?

— Protams.

— Jautājums ir tāds. Vai jūs varētu palīdzēt aizlidot mūsu darbiniekam?

— Tas, Ivan Aleksandrovič, tiešām ir steidzami?

— Kā lai jums pasaka, no šā komandējuma atkarīgs loti sarežģītas operācijas liktenis. Bet pie mums ir tāpat kā ķirurģijā — katra operācija glābj cilvēkus.

— Saprotu. Tūdaļ pat piezvanīšu. Tikai neņemiet ļaunā, dārgie tuvinieki un viesi, tas man jādara vienatnē.

Pēc brīža viņš iznāca gaitenī pie pārējiem.

— Slikti, Ivan Aleksandrovič, sniega vētra, lidošanai nelabvēlīgs laiks. Sinoptiķi domā, ka tas ilgs vismaz piecas dienas. Tad ar pirmo reisu nosūtīšu arī jūsu virsnieku.

— Piecas ir tā kā par daudz. Nu nekas, paldies. Padomāsim.

— Domājiet un atcerieties, ka pirmais ir jūsu reiss.

— Atvainojiet, — sarunā iejaucās Karpuņins, — rit septiņos atiet mans vilciens. Tieši uz Baku. Tas ir liter-vilciens, brauks gandrīz bez pieturām. Pēc trim dienam būsim galā. Es varētu paņemt līdzi jūsu biedru.

— Liels paldies! Igor, tu paliec līdz pieciem, tieši piecos dodies uz pārvaldi, — Daņilovs ieraudzīja, cik priecīga kļūst Innas seja, — aizvedīsi Belovu. Bet man ir laiks.

Kad aiz Daņilova aizvērās durvis, Frolovs iesauca Igoru savā kabinetā.

— Sēdies, ne jau tur: man līdzās, uz dīvāna. Smēķē.

Viņš brīdi klusēja, vērīgi pētīdams Igoru.

— Tu ātri audz, tavs priekšnieks ir tikai apakšpulkvedis, kaut arī divdesmit gadus vecāks par tevi.

— Tāds laiks, Aleksandr Petrovič, karš. Nav pieredzes bagātu cilvēku.

— Ak tad tu esi tas pieredzējušākaiš?

— Es jau pats sev šīs mantiņas nelieku virsū. — Igors iesita knipi pa uzpleci. — Priekšniecība, tai labāk zināms.

— Saprotams. Tikai kā tu pats domā — vai esi pelnījis šīs dienesta pakāpes un izvirzīšanu?

— Par to es, Aleksandr Petrovič, nedomāju. Man kas cits sagādā galvassāpes.

— Tad varbūt es piezvanīšu dažam labam, pārcelsim tevi uz tautas komisariātu, atradīsim mierigāku darbuJ

— Es, dārgo sievastēv, šīs, kā mēdz sacīt mans priekš-nieks, telefoniskās tiesības neatzīstu. Es savus uzplečus un ordeņus neesmu saņēmis pēc telefona zvaniem... — Igors nikni izgrūda.

— Nedusmojies. Apsolīju Innai, ka parunāšu ar tevi, nu un pats saproti... — Sievastēva balss skanēja ka atvainojoties.

— Lai viņa mācās aspirantūrā, bet es ar sevi pats tikšu galā.

— Labi, labi, miers. Teikšu atklāti, neko citu arī negaidīju. — Frolovs uzlika roku Igoram uz ceļgala. — Tavs Daņilovs tomēr ir brašs vīrs. Dižs cilvēks. Vai tu saprati, kāpēc viņš šodien sēdēja tik bēdīgs?

— Laikam noguris, sirds viņam niķojas.

— Nekas. Padzīvosi ilgāk, tad sapratīsi. Nu labi, ej, citādi sieva pārgaidisies.

Daņilovs

Viņš izgāja uz ielas un drošības labad pārlika pistoli puskažociņa kabatā. Vai mazums var gadities. Ir taču nakts. Varēja, protams, izsaukt mašīnu, bet vai vērts? No Baltkrievijas stacijas līdz Petrovkai pa šķērsielām un caurstaigājamiem pagalmiem piecpadsmit minūšu gājiens. Tiesa gan, tagad visi pagalmi ir caurstaigājami. Lai labāk varētu cīnīties ar degbumbām, pretgaisa aizsardzības štāba dežuranti nojaukuši žogus. Ivans Aleksandru-vies atcerējās pirmskara Maskavu. Kas tad ir mainījies? Gandrīz nekas. Viss ir savā vietā. Un tomēr pilsēta toreiz bija citāda. Teiksim, šeit, pa Gruzīnu ielu, tolaik vēl brauca tramvajs. Tas slīdēja pa ielām, sliežu savienojumos grabēdams, un zilas dzirksteles pildīja tumšās ielas ar nedzīvu gaismu. Ivans Aleksandrovičs mīlēja Maskavu visā kopumā. Dažkārt vasarā Daņilovs kāpa sarkandzeltenā tramvaja otrajā — piekabināmajā vagon i, izgāja uz pēdējās platformas un cauri visai pilsētai brauca uz saviem iemīļotajiem Sokoļņikiem. Tramvajs ienira līkajās, kuprainajās ieliņās, šķērsoja trokšņaii o Dārzu loku un atkal ieslēpās mazo ielu zaļumā. Aiz logiem zibēja kokos ieauguši pagalmi, savulaik augstrnani-gās, bet tagad novalkātai, taču vel joprojām elegantai frakai līdzīgās savrupmājas, sarkani vai pelēki jauno namu korpusi. Tos Daņilovs nevarēja ciest. Lasīdams avīzē, ka nojauktas vecās ielas vai apbūvēti klajumi, viņš patiesi bēdājās. Viņš mīlēja Maskavu tādu, kādu to bija sastapis pirmoreiz deviņpadsmitajā gadā, ar tirgiem, bulvāriem, baznīcām. Visa viņa dzīve bija saistīta ar šo pilsētu. Viņš pazina to līdz pēdējam sīkumam. Tās nomales un centru, caurstaigājamos pagalmus un skvērus. Reizēm Daņilovs domās gāja no Patriarhu dīķiem līdz Cepurnieku šķērsielai, atcerēdamies visus namus, kokus, žogu režģus, solus, tā viņam bija tāda kā spēle.

Arī tagad, soļodams caur sniegaino nakti, tvans Alek-sandrovičs domās skatīja namus ar visām detaļām, ko patlaban sedza tumsa.

«Ja nodzīvošu līdz pensijai,» viņš prātoja, «uzrakstīšu grāmatu par Maskavu tāpat kā Giļarovskis.»

Tā nodomājis, viņš rūgti pasmīnēja. Nē, viņa grāmata neiznāks ne vienkārša, ne jauka. Giļarovskim bija cita profesija, viņš brauca uz tirgu pie blēžiem sev tipāžus meklēt, bet Daņilovs — zagto atņemt.

Nē, ja jau raksta grāmatu, tad tai jābūt drūmai un skarbai. Tiem, kas to lasis, ir jaatceras cilvēki, kuri gājuši bojā, lai citi varētu dzīvot laimīgi šajos zaļajos dārziņos un skvēros. Pasauli, kurā Daņilovs dzīvoja, viņš redzēja divējādu. Vienu — skaistu un klusu. Otru — skarbu un vīrišķīgu. Tās mājoja viņā abas līdzās, nekad nesaplūstot. No klusuma valstības viņš iegāja tajā, kur sprakšķēja naganu šāvieni, taču vienmēr atgriezās atpakaļ. Tālab, ka citādi varēja kļūt ļauns un cietsirdīgs.

Aizņemts ar savām domām, Ivans Aleksandrovičs nemaz nepamanīja, ka jau sasniedzis Petrovku.

— Biedri apakšpulkvedi, — dežurants ziņoja, — pagaidām viss klusu. Jūs neviens nav meklējis. Tikai šī vēstule atnākusi, personiska. Patologanatomi atsūtījuši aktu, to es jums noliku uz galda zem stikla.

— Paldies. — Daņilovs iebāza vēstuli kabatā un uzkāpa savā kabinetā. Iedams prom, viņš atkal bija aizmirsis atvērt kaplodziņu un izbērt papirosu galus no pelnu trauka, tāpēc kabinetā pretīgi, rūgteni oda pēc tabakas. «Būs vai pīpe jāsāk pīpēt,» Ivans Aleksandrovičs nodomāja, «rau, cik Muštakova istabā jauki smaržo.»

Viņš mazliet pacēla galda stiklu un paņēma patologa-natomu aktu. Palūkosimies, ko tad viņi atraduši nelaiķim

Slidinām. Aha, te ir galvenais: «Organismā atrastas pēdas, ko atstājusi barbiturskābe liela devā, no ta var secināt, ka pils. Sudins iepriekš aizmidzināts ar stipri iedarbīgām miega zālēm ...»

Te tev nu bija. Te nu bija pilsone Vaļijeva. Taisni vai Soņka Zeltrocīte. Tātad viņa vispirms iebērusi vīnā miega zāles un tikai pēc tam, kad viņš bija aizmidzis, atgriezusi gāzes krānu. Par pirkstu nospiedumiem viņa acīmredzot izlasījusi grāmatās, visu noslaucījusi. Virtuvi pārmeklējusi, tāpēc aizmigušo ari pieslējusi pie plīts, bet nav pamanījusi, ka izkrīt matu spraudīte. Nē, viņa nav profesionāle. Pārmeklējusi dzīvokli, pievākusi dokumentus. Aiz alkatības paņēmusi ari mantas. Spekulantes psiholoģija, ko tu padarīsi. Bet pati jau nu viņa par to neizšķiras. Kāds viņai pavēlējis. Tikai kas? Belovs dabūs zināt. Viņš ir urķīgs puisis.

Daņilovs piezvanīja dežurantam un lika nekavējoties izsaukt Belovu. Pēc tam izņēma no kabatas vēstuli.

«Bargais Ivari Aleksandrovič! Jums raksta tas pats zināmais Mihails Kostrovs. Gribu Jums pažēloties par savu neizdevušos dzīvi. Pēc mūsu tikšanās četrdesmit ceturtā gada novembrī es atkal nokļuvu frontē, Budapešlas virzienā. Dienēju savā specialitātē, biju izlūku rotas star-šina. Un atkal man neveicās. Apšaudīšanās laikā mani kontuzēja, turklāt tik stipri, ka vajadzēja iet hospitālī. Tur es novalstījos divas nedēļas, un komisija atzina mani par nederīgu dienestam frontē.

Es jau lamājos ar ārstiem, mēģināju gan pierunāt, gan iebaidīt. Nekā. Tagad mani sūta uz aizmuguri — Baltkrievijā par iznīcinātāju bataljona vada komandieri. Kad es ierindas daļā sarīkoju skandālu, kadru nodaļas majors man teica: «Nav vēl zināms, kur tu savu galvu agrāk noliksi — tur vai frontē.» Sak, es cīnīšoties Baltkrievijā ar bandītiem. Sak, man šai jomā esot liela pieredze, viņš esot par mani ziņas ievācis. Tā nu braucu uz Baltkrieviju, bet tur jau redzēs. Sirsnīgs sveiciens Natālijai Konstantinovnai, priekšniekam, Serebrovskim, Muravjovam, Samohinam un Serjožam Belovain.

Uz redzēšanos, dārgais Ivan Aleksandrovič.

Jūsu draugs jaunākais leitnants Mihails Kostrovs.»

Daņilovs lasīja vēstuli, un viņam kļuva silti ap sirdi. Ai, Miška, Miška! Jaunākais leitnants. Redz, kāda ir dzīve. Bija laiks, kad šis jaunākais leitnants pamatīgi bojāja Daņilovam nervus. Miška Kostrovs bija veiksmīgs un nekaunīgs dzīvokļu zaglis. Daņilovs viņu trīs reizes ietupināja cietumā. Cik daudz netika ar viņu runājis, cik nervus bendējis. Galu galā tomēr savu panāca. Kos-trovs izbeidza noziedznieka gaitas. Sāka strādāt, apprecējās, pabeidza vidusskolu, piedzima bērns. Kara laikā divreiz palīdzēja Daņilovam. Pirmo reizi četrdesmit pirmajā, kad aizturēja Sirokova bandu, pēc tam četrdesmit otrā gada augustā, kad viņi tikās rajonā, tad Miška jau bija vecākais seržants, apbalvots ar divām medaļām «Par drošsirdību», toreiz viņš palīdzēja likvidēt «juvelieru» bandu. Kostrovs vēl nebija zaudējis zagļa autoritāti, viņa iesauku Čcrvoncs daudzi izrunāja ar bailēm un cieņu. Toreiz Daņilovs gribēja viņu atstāt IeTK iznīcinātāju bataljonā, bet Kostrovs nepiekrita, aizbrauca uz fronti. Pirms tam viņi ar priekšnieku ilgi domāja, kā Miškam pateikties. Ar grūtībām sameklēja zelta pulksteni un lika tajā iegravēt: «Vecākajam seržantam M. F. Kostrovam par cīņu ar bandītismu no Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes.»

Nākamreiz Miška necerēts un negaidīts uzradās pērnā gada novembrī. Pēc hospitāļa viņam bija iedotas piecas dienas atvaļinājuma. Viņš staigāja pa pārvaldes gaiteņiem, mazliet nekaunīgi spīdinādams zelta zobu, demonstrēdams darbiniekiem savus sešus ordeņus, no kuriem divi bija Slavas ordeņi, un četras medaļas. Un tagad še tev — jaunākais leitnants.

Ivans Aleksandrovičs rūpīgi salocīja vēstuli un noglabāja to galdā. «Tātad tagad Kostrovs brauc uz Baltkrieviju cīnīties ar bandītiem. Dīvaini gan sanāk. Jau trešo reizi — Baltkrievija. Pie Sirokova ļaudis nāca no turienes. Brāļi Mūzikas bija «juvelieri» no Brestas. Tagad Kuzima — un atkal tā pati pazīstamā republika. Nu gan jau laiks rādīs — varbūt izdosies ar Mišku tikties Baltkrievijā, kas zina. Pagaidīsim atbildi no Pinskas.»

Viņš palūkojās pulkstenī — divi. Belovs izsaukts uz pieciem, tātad vēl ir trīs stundas. Daņilovs atvēra skapi, izņēma spilvenu un segu, nometa tos uz dīvāna un sāka vilkt nost zābakus.

Belovs

— Ieiesim milicijas transporta nodaļā, — Igors viņam teica, — es uzzināšu, kur stāv ešelons.

Transporta nodaļa atgādināja kazaku sotņas štābu. Pa

gaiteni staigāja miliči pinkainām papahām galvā, smagie

/.obeni sitās pie zābaku stulmiem.

Dežurants sēdēja pie galda, viņa zobens bija nolikts uz sola. Viņš vērīgi izlasīja apliecību un piecēlās, pogādams ciet formas tērpa apkakli.

— Klausos, biedri major.

— Uz kura ceļa stāv litervilciens 6-bis?

— Tūliņ noskaidrošu.

Pēc minūtēm piecām kļuva zināms, ka Pjolra sanitārais vilciens stāv uz otrā ceļa.

— Es jums iedošu milici, viņš pavadīs, citādi jūs neatradīsiet. Kozlovl — dežurants pasauca. — Aizved biedrus no Bandītisma apkarošanas nodaļas pa īsāko ceļu uz vilcienu 6-bis.

Tik tiešām — bez Kozlova diez vai būtu izdevies atrast sanitāro vilcienu. Viņi pagāja garām stacijas ēkai, apmeta līkumu kaut kādām noliktavām un iznaca uz sliežu ceļa.

— Nāciet te, — Kozlovs teica un sāka kāpt augšā uz preču vagona bremžu platformas. Zobens traucēja, un viņš to iespieda padusē.

— Paklau, — Igors iejautājās, — kam tev vajadzīgs zobens? Vai tu to kaut reizi esi izvilcis no maksts?

— Man tas tikpat vajadzīgs kā sunim piektā kāja, biedri major, līdz pērnajam gadam mēs bijām cilvēki ka cilvēki, bet tad kādam ievajadzējās ieviest mums jaunu formu. Man viens večuks, caurbraucējs, teica, ka tieši tāds pats mundieris pirms revolūcijas esot bijis kazakiem. Kazaks tak sēž zirgā, bet pamēģini paskraidīt pa vagoniem ar šito baļķi pie sāniem. Es sākumā neieradis uz līdzena perona klupu ļaudīm par apsmieklu. Sis, nolādētais, iestrēdz starp kājām, un gatavs ir. Tagad esmu apradis.

— N-jā, — Igors nogrozīja galvu, — paskats jums, brālīši, nudien aizvēsturisks. Toties konservu nazis nav vajadzīgs.

— Vai tad mēs bundžas pušu cirtīsim, vai? —• Kozlovs apvainojās. — Jūs nu ar runājat.

Viņi vēl minūtes desmit maldījās pa bremžu platformu tumšo labirintu, līda zem vagoniem.

— Te ir jūsu ešelons, — Kozlovs, smagi elsdams, beidzot sacīja, — atļausiet iet?

— Liels paldies, varat iet.

Tumsā Sergejs saskatīja garu rindu vagonu.

— Tā, — Igors dziļdomīgi bilda, — puse darba padarīta. Tagad jāatrod Petjka.

No tumsas viņiem tieši virsū uzdrāzās divi sniegaini stāvi šineļos.

— Ei, kareivji, kur lai atrod Karpuņinu? — Muravjovs painteresējās.

— Pie lokomotīves, — atbildēja skanīga meitenes balss.

— Bet kur tad ir lokomotīve?

— Priekšgalā. — Meitenes iesmējās.

— Mēs jau te minūtes divdesmit maldāmies.

— Ejiet uz turieni. — Meitene pamāja ar roku.

Viņi vēl minūtes desmit gaja gar vagoniem, klupdami pret gulšņiem, slīdēdami mazuta peļķēs.

— Kaut drīzāk atceltu aptumšošanu, tumšs kā nēģera vēderā, — Igors nikni noteica, — pie tam vēl bateriju aizmirsu mašīnā. Un kur ir tavējā?

— Čemodānā, — Sergejs vainīgi atbildēja.

— Māci jūs vai nemāci... Ei, dzirdi, šņāc. Drīz jābūt lokomotīvei.

— Es jums, Aleksandr Jakovļevič, kā vilciena priekšniekam gribu teikt, ka tā vairs turpināties nedrīkst... — Igors pēkšņi izdzirda pazīstamu balsi.

•— Petjka! — viņš iesaucās.

— Igor, — no vagona atšķīrās tumšs stāvs, — kur tu tik ilgi? Pēc desmit minūtēm mēs dodamies ceļā.

— Posām cilvēku komandējumā. Uztura deva, liters, nauda. Pamēģini vienā stundā sadabūt. Iepazīstieties. Tas, Serjoža, ir majors Karpuņins, zināmā mērā mans medicīnas svainis.

— Kā, kā? — Pjotrs izbrīnījās.

— Ļoti vienkārši. — Igors iesmējās. — Ir medicīnas māsas, bijuši arī medicīnas brāļi, es par to kaut kur lasīju. Bet tu esi mans medicīnas svainis. Nu labi, nododu tev vecāko leitnantu, tikai tu neliec viņu vienā kupejā ar meitenēm, viņš mums tāds kautrīgs.

— Viņam jau vieta sagatavota. Jūs brauksiet kopā ar mūsu ārstu, kapteini, ļoti jauku cilvēku, — Karpuņins sacīja Sergejam.

Daņilovs

Ja pa gaiteni nāca Muštakovs, tad to visi manīja jau iepriekš. Vispirms telpu piepildīja medaina pīpes tabakas smarža, tad no aizstūra, kur «penālī» bija izvietojusies

viņa nodaļa, parādījās apakšpulkvedis Muštakovs. Daņi-lovs viņu nekad nebija redzējis formas tērpā. Pat četrdesmit pirmā gada ziemā, vislielākā spēku sasprindzinājuma brīdi, kad nebija laika ne nosnausties, kur nu vēl noskūties, Volodja Muštakovs allaž ieradās, ģērbies baltā, stīvinātā kreklā, lieliski pašūtā uzvalkā, ar modernu kaklasaiti. Tieši tādu Daņilovs viņu ieraudzīja arī šodien. Muštakovs nāca pa gaiteni satriecošā zilā uzvalkā, pīpi zobos. Daņilovs noskatīja viņu no galvas līdz kājām — no nevainojamā celiņa matos līdz melnajiem saišu zābakiem ar biezu kaučuka zoli — un klusībā izjuta pat skaudību.

— Mīļais Vaņa, — Muštakovs saņēma viņu zem rokas, — tik tiešām, ja kalns nenāk pie Muhameda... Lai cik dīvaini tas būtu, bet es meklēju tevi.

— Klausies, Volodja, — kur tu ņem tik smaržīgu tabaku?

— «Zelta aunādu»? Pavisam vienkārši. Man ir draugs rakstnieks, viņiem ir sava bufete, tur pret tabakas taloniem var dabūt tieši šo mārku.

— Velnišķīgi labi smaržo.

— Atklāšu noslēpumu tev vienīgajam. Es ņemu parasto tabaku un sajaucu to ar «Zelta aunādu», tāpēc man ir krājumi ilgam laikam. Un tomēr es ļoti lūdzu: ienāc pie manis. Pirmkārt, es tevi pacienāšu ar brīnišķi gn kafiju, otrkārt, man ir apsvērumi sakarā ar tavu nelaiķi.

•— Tu domā Sudinu?

— Tieši viņu.

Viņi iegāja Krāpšanas apkarošanas nodaļā.

Muštakova kabinetā patīkami smaržoja pēc labas tabakas un pirmskara kafijas.

— Sēdies, vēl ir karsta, tūliņ tev ieliešu.

— Zini, cik ilgi neesmu dzēris īstu kafiju? — Daņilovs jautāja, skatīdamies uz Muštakovu, kas darbojās gar vācu trofeju spirta lampiņu.

— Zinu. Tieši tikpat, cik es. Kopš četrdesmit pirmā gada vidus. Bet vakar no frontes atbrauca brālis un atveda man šīs trofejas. — Muštakovs norādīja uz spirta lampiņu un kārbu ar spilgtu etiķeti.

Daņilovs paņēma no Muštakova rokām tasīti un ieelpoja aizmirsto aromātu. Norija pirmo malku un labpatikā aizvēra acis. Kad Daņilovs ar Natašu cerējās, viņi bieži apmeklēja kafejnīcu «Sarkanā magone» Galdnieku šķērsielā. Natašai ļoti patika šī kafejnīca. Ar tumšiem paneļiem apšūtās sienas, mīkstās, ērtās mēbeles, marmora lete pie dibensienas. Kafejnīca sastāvēja it kā no divām daļām: viena daļa atradās mazliet augstāk, uz to veda trīs pakāpieni. Toreiz pa telefonu viņi konspirācijas labad mēdza teikt: iesim uz trim pakāpieniem. Viņi gāja uz turieni, pasūtīja pudeli «Karačanahas», kūkas un kafiju, stipru un aromātisku.

Ivans Aleksandrovičs norija vēl vienu malku, pēc tam vēl,

— Ieliet? — Muštakovs piedāvāja.

— Negribas tevi izputināt.

—- Blēņas. — Viņš pielieca kafijas kannu un ielēja vēl pustasīti. — Diemžēl viss. Dzer, es tev kaut ko pastāstīšu.

Muštakovs atvēra seifu un izņēma plānu mapi.

— Tā ir liecība, ko devis kāds zelta spekulants Vo-lodja Buļuls, nē, nemaz nepūlies, tu viņu nepazīsti. Viņš uzdarbojās pie uzpirkšanas punkta Galdnieku šķērsielā. Lūk, ko viņš mums pastāstīja: «Uzpirktās dārglietas es par zeltu un medikamentiem atdevu kādam Iļjam Šūdinām, ar iesauku Murmulis.

Jautājums: Kādus medikamentus jums deva Iļja Su-dins?

Atbilde: Sulfidīnu un dažreiz morfiju.

Jautājums: Kur viņš tos ņēma?

Atbilde: Tas man nav zināms.

Jautājums: Cik darījumu jums bija ar Sudinu?

Atbilde: Precīzi neatceros, pieci vai seši.

Jautājums: Ar ko viņš nodarbojās?

Atbilde: Viņš darbojās par apgādes pilnvaroto un pārstāvēja kādu Baku organizāciju.

Jautājums: Kur un kad jūs ar viņu iepazināties?

Atbilde: Mēs kopā izcietām sodu Baltās—Baltijas jūras kanāla būvvietā. Tikai toreiz viņam bija cits uzvārds, iesauka gan tā pati...»

— Tie tad arī ir visi jaunumi. — Muštakovs aizvēra mapi. — Tagad tu vari gandrīz precīzi noteikt, kas ir Sudins.

— Volodja, — Daņilovs piecēlās, — es tūliņ iešu pie priekšniecības, vai tu man neiedotu šo protokolu?

— Kam tev tas vajadzīgs? Likšu, lai uztaisa izrakstu, un pēc piecpadsmit minūtēm tas būs pieņemamā istabā pie Osetrova. — Muštakovs paraudzījās pulkstenī un piesita ar dūri pie sienas. — Tie ir mani speciālie sakari. 1 ij un neraizējies. Viss būs laikā.

Iedams ārā no kabineta, Daņilovs durvis saskrējās ar Volodjas noda|as darbinieku.

Daņilovs un priekšnieks

Viņi izklāja dokumentus uz priekšnieka lielā galda. Kabinetā, kā jau no rīta, bija vēss, bet kaplodziņš tik un tā stāvēja mazliet pavērts, priekšnieks uzskatīja, ka svaigs gaiss ir dziedniecisks. Viņš lasīja lietas materiālus, bet Daņilovs izklaidīgi zīmēja uz papirosu kārbiņas vienu un to pašu vīrieša profilu, gaidīdams pirmo jautājumu.

— Neko teikt, Ivan Aleksandrovič, — priekšnieks atrāva acis no dokumentiem, — var lasīt ar nerimstošu interesi, gluži kā dēku romānu.

— Kā «Rokambola piedzīvojumus»? — Daņilovs nosmīnēja.

— Nē, drīzāk kā «Pēterburgas ūķus». Nu, ziņo, kas ir izdarīts.

— Šorīt Belovs aizbrauca uz Baku. Vaļijevu novēro turienes biedri.

— Skaidrs. Transports?

— Sanitārais litervilciens. Brauc ar divkāršu vilcēj-spēku. Galapunktā jāierodas pēc trim četrām dienām.

— Divreiz dienā sazinies pa tiešo vadu un ziņo man.

— Tieši tā.

— Kā ir ar Kuzimu?

— Pēc dažām stundām nopratināsim.

— Kas tā par dīvainu laika vienību?

— Narkomāns, vēl nav atģidies.

— Mani stipri interesē šis «pulkvedis». Kur ir šoferis?

— Ņikitins aizbrauca viņam pakaļ.

— Ar prokuratūru runāji?

— Protams.

— Kas tur izmeklē šo lietu?

— Černišovs.

— Stepans Fjodorovičs. Paskat tik, dzīvs vēl pīpmanis. Brašs večuks. Cik tad viņam īsti gadu?

— Sešdesmit divi.

— Man šķiet, ka galvenās figūras te ir «pulkvedis» un Kuzima. Par Sudinu viss skaidrs. Jā, viņa pirkstus un foto, arī iesauku nekavējoties nosūtiet uz Galveno milicijas pārvaldi identificēšanai. Tu saki, ka viņš piedalījies

Baltās—Baltijas jūras kanāla celtniecībā? Noskaidrosim! Bet tagad, Vaņa, brauksim tālāk. Kas tev ir padomā attiecībā uz stratēģiju un taktiku?

— Jūs mani acīmredzot esat sajaucis ar ģenerāli Sko-be|evu.

— Nē, es tevi ne ar vienu neesmu sajaucis, — priekšnieks sāka soļot pa paklāju, — nē, neesmu sajaucis, — viņš atkārtoja. — Arī izmeklēšanā vajadzīga gan stratēģija, gan taktika. Saprati?

— Kā nu nesapratīšu. Taču, manuprāt, uzdevums mums ir viens — steidzami piespiest Kuzimu atzīties un tikt uz pēdām «pulkvedim». Ja piežmiegsim viņu, tad būsim vīrā. Ja aizbēgs...

— Tad es tev ādu pār acīm novilkšu, — priekšnieks skaļi iesmējās, — bet man... — Viņš nepabeidzis aizgriezās pret logu.

— Nu ko mēs pirms laika par rājieniem gudrojam. — Daņilovs piecēlās un sāka vākt kopā dokumentus. — Jūs tā kā mazliet uzdodat. Pagaidām mums ir gali rokā...

— īstie? — Priekšnieks strauji pagriezās. — Protams, ja saņemsim ciet, tad tā arī būs. Bet ja nu nel...

— Atradīsim.

— Adatu siena kaudzē. Tu esi optimists, Vaņa. Bet varbūt labāk savilksim galus kopā? — viņš viltīgi jautāja.

— Kā tas būtu?

•— Nu tā — aizturēsim Vaļijevu, bet Sokolova slepkava jau ir pie mums.

— Jūs jokojat, vai?!

— Protams, jokoju. — Priekšnieks nopūtās. «— Viens otrs tomēr tā dara, un nekas — skaitās pirmrindnieks.

— Vai tad mēs ar tevi, — Daņilovs pirmoreiz uzrunāja priekšnieku ar «tu» dienesta apstākļos, — tāpēc sākām strādāt kriminālmeklēšanā? Lai ieraudzītu savu bildi Goda plāksnē, procentu dēļ?

— Ej tu, — priekšnieks atmeta ar roku, — tev taču skaidrā krievu valodā saka — es pajokoju. Es drīkstu pajokot vai ne?

— Drūmi gan šodien tie jūsu joki.

— Vaņa, — priekšnieks pienāca klāt Daņilovam un cieši saspieda elkoni, — dod man šurp to «pulkvedi». Meklē, kur gribi. Saprati?

— Kas tur ko nesaprast.

— Nu ej, iedzen bijāšanu noziedzīgajos elementos. Pēc Kuzimas nopratināšanas tūdaļ ziņo!

Daņilovs atstāja kabinetu. Brīdi uzkavējās pieņemamā istabā un, Osetrova izbrīna pilnā skatiena pavadīts, izgāja gaitenī. Drīz Ņikitins atvedīs šoferi. Varbūt ir jau atvedis?

Ņikitins

Priekšniecība gluži vai traka kļuvusi tā Šūdina dēļ. Ne izgulēties, ne paēst ļauj. Tikko uz ēdnīcu biju sataisījies. Bet nē, skrien, ko vari, velc šurp to šoferi. Kur tad šis paliks, gnīda tāds? Vadā, starp citu, strādnieku apgādes nodaļas priekšnieku, no iesaukšanas armijā atbrīvots, rij, dzer, ko vien grib, un vēl halturē, maitas gabals. Šitā mēsla dēļ viņš tagad nepaspēs paēst. Labi vēl, ka mašīnu iedeva, citādi ar tramvaju līdz Sargtorņa ielai var ragā sasalt. Pirms kara viņš bija opers Tulas nodaļā. Toreiz gan dzīve bija pavisam citāda. Viņš rajonā bija saimnieks, svarīga persona. Dzīvoja viņš labi, jautri un priecīgi, arī stradaja tāpat. Pēc tam kad pie Tulas pienāca vācieši, viņš aizgāja uz milicijas rotu. Izka-rojās krietni. Tika ievainots. Viņu aizveda uz Maskavu ārstēties, bet no hospitāļa tūliņ nosūtīja uz Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldi. Ņikitins smagi nopūtās.

— Ko tad tu, — šoferis Bikovs viņu uzrunāja, —* ko tu tā pūt, es prasu?

— Bet ko tad pavēlēsi darīt, ja tavs Daņilovs mani mazā gaismiņā neēdušu sāk dzenāt!

— Uzsmēķē, kļūs vieglāk.

—■ Papirosu nav.

— Melo, Koļka, — Bikovs pašķielēja uz viņu, — tādam blēdim kā tu lai nebūtu papirosu? Nemūžam neticēšu.

—- Visu tu zini. Še, uzpīpē.

— Ha, «Belomors», acīmredzot ne velti tu luncinies ap ēdnīcas Ņinu.

— Un kā tad tu domāji?

— Nē, nudien, tu, Koļa, esi slīpēts zellis, — Bikovs teica, — es tevi uzreiz atšifrēju, jau tad, kad uz Shodņu braucām.

— Kad tad tas bija?

— Nu, sēnēs. Kandžu atceries?

— Ā, — Ņikitins pasmaidīja, — toreiz. Jā, parādīju gan es klasi jūsu freijeriem.

— To tu izbeidz, — Bikovs ņēma Jaunā, — mūsu puiši ir uz goda.

— Bet kāpēc tad tu toreiz to kandžu tempi, Trifonič? Būtu bučojis savus puišus, zini kur? ...

— Tpū! — Bikovs nospļāvās un apklusa.

Tālāk viņi brauca klusēdami. Bikovs domāja par to, ka Koja, lai ari apķērīgs, tomēr ir sīks cilvēciņš, bet Ņi-kitins joprojām ļaunojās uz Daņilovu.

— Klāt esam.

Mašīna apstājās pie vārtiem ar izkārtni «Autobāze».

— Šeit?

— Lasi, adrese uz sienas uzrakstīta.

— Tu, Bikov, skaties, ja kaut kas...

•— Nemāci nu kaķi peles ķert. Uz priekšu, zelli.

Ņikitins izkāpa un nikni aizcirta durvis. Caurlaides telpā sēdēja sargs metro celtnieka formas tērpā.

— Pie kā jūs? — Viņš piecēlās, sakārtodams nagana maksti.

— Maskavas kriminālmeklēšanas pārvalde, — Ņikitins pusbalsī draudīgi teica, rādīdams apliecību.

— Bet pie kā? — Sarga balss bija zaudējusi priekš-niecisko bardzību.

— Vai Kaļiņins ir bāzē?

— Tieši tā, gaida izsaukumu.

— Kur?

— Re, tur, šoferu istabā.

— Labi. Es pie viņa aiziešu.

Sargs pakāpās sāņus, atbrīvodams ceļu un gudrodams — zvanīt sardzes priekšniekam vai ne. Ej nu sazini, kas tas par cilvēku. Cīņa ar bandītismu nav vis nekāda joka lieta. Viņš tomēr izlēma ziņot un devās pie telefona.

Karsti sakurinātā istabā šoferi spēlēja domino ar noteikumu — kurš zaudē, tas izstājas. Apaļais, griezumiem rotātais galds, kas nezin kā te bija nokļuvis, no kauliņu sitieniem brakšķēja vien.

— Dubultpiecnieks!

— Bet mēs jums piccnieciņu!

— Nekā nebija, mēs neesam ar pliku roku ņemami!

— Ko tad tu liec, muļķadesa! Vai neredzi, ar ko es eju?

Ņikitinam neviens nepievērsa uzmanību. Šoferi, spēlē aizrāvušies, gluži vienkārši viņu neievēroja.

— Kaļiņin, — Ņikitins skaļi sacīja.

— Nu es, — pret viņu pagriezās šoferis lidotāja ādas jakā, — ko vajag?

— Celies augšā, — Ņikitins mazliet paaugstināja baisi, — un nac man līdzi.

— Bet kas tu tāds esi? Ies nu katra priekšā celties..,

«Gan tu man tūliņ padancosi.» Ņikitins izņēma aplie-

čību.

— Izlasīji?

Šoferis neizpratnē paraudzījās uz viņu.

— Nul — Ņikitins uzbļāva un iebāza labo roku ka* batā.

Istabā iestājās klusums. Kaļiņins piecēlās, bažīgi raudzīdamies uz Ņikitina rokām.

— Dokumentus.

Viņš iebāza kabatā šofera tiesības un pasi.

— Ejam.

— Uz kurieni? — Šoferim ietrīcējās balss,

— Kur vajag. Tikai ej mierīgi, netaisi jokus. Sauju bez brīdinājuma.

Viņi šķērsoja pagalmu un sasniedza caurlaides telpu. Tur viņus jau gaidīja sardzes priekšnieks.

— Smirnovs. — Viņš stādījās priekšā Ņikitinam. — Uz kurieni jūs viņu vedat?

— Ar kādām tiesībām tu jaucies orgānu darīšanās? — Ņikitins slinki caur zobiem novilka, skatīdamies kaut kur pāri tā galvai.

— Biedrs Pirožkovs taču zvanīs. Ko lai es saku?

— Manis pēc kaut vai Buločkins. Lai zvana uz Bandītisma apkarošanas nodaļu B4-02-04. Skaidrs?

— Tieši tā. — Priekšnieks pielika roku pie cepures, ar acīm pavadīdams darbinieku, kas strādā nodaļā ar tik biedējošu nosaukumu.

Šoferis Kaļiņins

«Ak kungs, augstais dievs! Par ko tad mani tā? Ko? Uz kurieni? Kāpēc?»

Viņš pašķielēja uz blakus sēdošo operatīvo darbinieku. Pajautāt? Neteiks jau. Ko gan viņi sazinājuši? I\o? Varbūt benzīna dēļ? Ak tu mūžs, pārdevis simt litrus. Kas nu tas ir. Nē, benzīna dēļ nebūs. Par septīto sadales veikalu. Par to augļu biezeni un nolādēto šņabi. Par to pašu, kuru viņš veda uz Perovu. Nudien. Būs uzoduši. Bet viņš izstāstīs. Visu izstāstīs. Neviens viņam nav jāslēpj! Varbūt Paška, tas riebīgais mūlis? Sis droši vien par to nogrāba lielo rubli, bet viņam atmeta tikai tūkstoti un trīs pudeles šņabja. Kam tas tūkstotis viņam vajadzīgs? Ko šajos laikos ar tūkstoti var iesākt? Ko nopirkt? Papirosu paciņa no rokas — simt rubļu. Bet varbūt tas nav Paškas dēļ? Varbūt kaimiņi nosūdzējuši. Iespējams. It īpaši tas rudais, filologs, vai? Grāmatu tārps, nenovīdīgs draņķis. Vajadzēja gan par viņu uzrakstīt, kam pienākas, par tām vācu grāmatelēm. Bet pažēloju, bērnu sametās žēl. Turpmāk būs mācība. Bet ko gan šis būtu varējis uzrakstīt? Par produktiem. Lai pierāda. Tos man deva biedrs Pirožkovs. So biedru neaiztiks. Spēciņš par vāju. Viņam visur ir aizmugure. Draugi. Bet ja nu viņš, Pāvels Jegorovičs, atteiksies? Ko tad? Tad es viņu nogremdēšu. Visu izstāstīšu gan par viņa blondo kuci, gan par produktiem. Vai tiešām beigas? Cik laba dzīve bija, ai, cik laba! Ei, ko es te prātuļoju? Vajag turēties, ciest klusu. Kas es esmu? Šoferis. Strādnieku šķira. Bet ja nu kaimiņš apmelojis? Inteliģents, maita, viņam ir vācu grāmatas un uzvārds ari vācisks. Viņu sauc Grimfelds. Grib iezāģēt proletārietim. Bet ja nu Petjka? Labi, vadāju viņu, viņš man iedeva šņabi, bet es viņam samaksāju. Kas to redzēja? Neviens. Kas pierādīs? Petjka? Apmelo. Grib iejaukt arī mani. Ak tā, es par šo šņabi neesot atdevis talonus? Sodiet. Tiesājiet. Bet ja nu ņem un aizsūta uz fronti? Lai. Karam taču beigas. Kamēr apmācīs. Skaties, cauri būs.

Kaļiņins atkal pašķielēja uz operatīvo darbinieku. Bet šai brīdī automašīna piebrauca pie dzeltenas trīsstāvu mājas.

— Ej iekšā 1 — pavadonis viņam pavēlēja. — Ko mīņājies, re, pa tām durvīm.

Kaļiņins pagāja garām milicim, kas viņam uzmeta stingru skatienu, un viņam sametās pavisam nelāgi ap dūšu. Kājas kļuva ļenganas, pleci pielija ar tādu smagumu, it kā viņš būtu nosēdējis pie stūres divas dienas bez pārtraukuma, kaklā sakāpa kamols, kas traucēja elpot. Neko neievērodams, gluži kā pa sapņiem, viņš uzkāpa otrajā stāvā.

— Sēdi te, — operatīvais darbinieks norādīja uz solu, — sēdi un gaidi, kad izsauks.

Kaļiņins smagi atslīga uz cietā koka sēdekļa un aprima, tukšu skatienu vērdamies gaiteni.

Daņilovs

Ņikitinu viņš satika pie kabineta.

— Biedri apakšpulkvedi, liecinieks Kaļiņins atvests.

— Kur viņš ir?

— Tur uz sola. Izlaiž tvaiku.

— Jau atkal?

— Kas ■— atkal?

— Tie paši vecie pekstiņi.

— Kādi pekstiņi? — IŅikitins izlikās nesaprotam.

— Pielūko tu man!

— Kas tad ir, es viņu mazliet padrebināju. Un viss.

— Kad es tev reiz iemācīšu, ka liecinieks — tas nav... Nu labi, vēlāk parunāsim. Pēc piecām minūtēm ieved viņu pie manis.

Daņilovs iegāja kabinetā un apsēdās pie galda. Velns viņu zina kas tas Ņikitins par tipu. Kur viņā radies tik daudz bezkaunības un nicināšanas pret cilvēkiem? Mīlēt cilvēkus Daņilovs viņam, protams, neiemācīs, bet cienīt piespiedīs. Lai vismaz ārēji izturas pieklājīgi, kā pienākas milicijas darbiniekam.

Pie durvīm klauvēja.

— Ienāciet.

Uz sliekšņa stalti nostājās Ņikitins.

— Šoferis Kaļiņins pēc jūsu pavēles atgādāts. Atļausiet ievest, biedri apakšpulkvedi?

— Ved iekšā.

Daņilovs vēroja Kaļiņinu un domāja: nu pamatīgi

ietramdīts cilvēks. Šoferis nevis apsēdās uz krēsla, bet saļima gļēvi un nevarīgi.

— Jūsu uzvārds?

— Mans? — liecinieks, balsij aiztrūkstot, jautāja. — Mans, vai?

— Jūsu.

— Kaļiņins Vladimirs Daņilovičs.

— Jūsu mašīnas numurs?

— Manējās, vai? Manējās?

— Jūsējās, protams, nu nomierinieties taču. — Daņilovs piecēlās un ievēroja, ka galva Kaļiņinam noraustās. «Ak kungs,» viņš nodomāja, «ir nu gan zaķapastala.» Ivans Aleksandrovičs ielēja no karafes glāzē ūdeni un pasniedza lieciniekam. — Izdzeriet un nomierinieties.

Kaļiņins dzēra kāri, ar trīcošajām rokām izšļakstinā-dams ūdeni.

— Nu, pārgāja?

Kaļiņins pamāja ar galvu.

— Lasīt varat?

— Varu, — viņš vārgi izspieda.

— Ņemiet Kriminālkodeksu. Te ir deviņdesmit piektais pants.[6] Iepazīstieties. Nu nē, tā mums nekas neiznāks. Jūs esat galīgi izgājis no eņģēm. Saņemieties, jūs taču esat vīrietis galu galā. Klausieties. KPFSR deviņdesmit piektais pants skan tā: «Par apzināti nepatiesu ziņojumu tiesas izmeklēšanas varas orgānam vai citām amatpersonām, kurām ir tiesība ierosināt kriminālvajāšanu, kā ari par apzināti nepatiesu liecību, ko devis liecinieks lietpratējam vai tulkam izziņā, izmeklēšanā vai lietas iztiesāšanā, noteikta — brīvības atņemšana vai labošanas darbi uz laiku līdz trim mēnešiem.»

— Vai jums ir skaidra šā panta jēga?

Kajiņins atkal pamāja ar galvu.

— Ļoti labi. Lūdzu jūs nosaukt mašīnas numuru.

— MT 51—50, — liecinieks ar pūlēm izspieda.

Daņilovam likās, ka runa kāds cits, nevis Kaļiņins.

Sājā nošņurkušajā cilvēkā, kas zaudējis kontroli pār sevi, kāds it kā bija iemontējis ierīci — kaut ko līdzīgu vecam, sabojātam fonogrāfam ar nolietotiem veltnīšiem. Jāpiespiež poga, nodilusī atspere sāk griezt veltnīti, un no taures cauri šņākoņai un sprakšķiem atskan kaut kas līdzīgs cilvēka balsij.

— Pienāciet pie galda un paskatieties uz šo fotoattēlu, — Daņilovs nevis teica, bet asi pavēlēja. No pieredzes viņš zināja, ka skarbums liek šādiem cilvēkiem saņemties.

Kaļiņins piecēlās, palūkojās uz Šūdina fotogrāfiju un pamāja ar galvu.

— Vai jūs viņu pazīstat?

— Jā. — Atkal kļuva dzirdama čērkstoņa un šņākšana.

— Nomierinieties. Un pastāstiet, kādos apstākļos jūs iepazināties.

— Esmu viņu pāris reižu vedis. — Kaļiņina balss atguva spēku. — Es, biedri apakšpulkvedi, — viņš atmeta ar roku, — to visu aiz alkatības, mantkāres dēļ. Braucu pa Arbatu, nāk viņi...

*— Kas konkrēti?

— Tas, kas uz foto, un aviācijas pulkvedis. Pacēla loku. Es apstājos, aizvedu viņus.

— Uz kurieni?

— Vispirms uz Začatijes šķērsielu pie šā, pēc tam uz Patriarhu dīķiem, tur uzņēmām kādu sievieti, — un prom 11/. kornercrestorānu «Grand Ilotel».

— Kas notika tālāk?

— Pēc tam viņu tikai vienu reizi esmu redzējis. Vairāk ne.

— Bet pulkvedi? — Daņilovs iekšēji saspringa.

— To gan bieži.

— Uz kurieni vedāt?

— Uz «Grand Hotel» un Patriarhu dīķiem, pie tās pašas sievietes, viņa tur dzied.

— Kur, uz laukuma?

— Nē, restorānā. Viņa ir aktrise.

— Kas ir šis pulkvedis?

— Viņu sauc Vadims Gavrilovičs, viņš te kaut kur mācās par ģenerāli.

— Vai viņš to jums teica?

— Ir man, ir tai sievietei. Mašīnā stāstīja.

— Kur viņš dzīvo?

— Nezinu. Ārpus pilsētas. Saltikovkā. Vienu reizi es viņu vedu uz turieni.

— Un tieši līdz kurai vietai?

— Līdz stacijai. Braucām pa Gorkijas šoseju, caur Balašihu, uz pārbrauktuvi. Tur tobrīd stāvēja ešelons, nevarēja tikt pāri. Tad viņš man teica: tu, sak, brauc mājās, es aiziešu kājām, man vairs nav tālu.

— Kā to sievieti sauc?

— Kuru?

— Dziedātāju no restorāna.

— Viņš to sauca par Larisu.

— Un viņa šo?

— Par Vadiku. Viņš mani brīdināja, lai sakot, ka tā ir viņa mašīna. Sak, izturies ar cieņu, kā pret saimnieku. Kas ta man, maksāja viņš labi.

— Cik tad?

— Divus tūkstošus par braucienu.

— Vai bieži jūs tā braucāt?

— Reizes desmit. Es esmu gatavs, naudu varu nodot. Es...

— Nauda nav galvenais, Kaļiņin. Kādi jums bija sakari?

— Es nesaprotu, par ko jūs runājat?

— Kā jūs sazinājāties?

— Viņš man zvanīja uz darbu. Pulksten sešos es savu saimnieku vienmēr vedu pie viņa meitieša.

— Pie sievas?

— Nē jau, pie meitieša, viņa pie mums strādā par plānotāju. Un līdz pieciem no rīta esmu brīvs.

— Ļoti labi. Tagad jūs aizvedīs uz citu istabu, tur to visu uzrakstiet. Sīki, neko neizlaižot. Sapratāt?

— Skaidrs. Uzrakstīšu visu, kā ir. Paldies jums.

Kad Kaļiņinu aizveda, Daņilovs steidzami izsauca Mu-ravjovu, Samohinu, Kovaļovu un Ņikitinu.

— Muravjov, nekavējoties uz Saltikovku, tur sameklē māju, kurā dzīvo šis lidotājs. Ņem cilvēkus, mašīnu un dodies ceļā. Dabū prokurora sankciju arestam un kratīšanai. Ja viņa nav mājās, atstāj slēpni un pats ar materiāliem brauc šurp. Rīkojies. Samohin, piezvani uz restorānu «Grand Hotel», precizē dziedātājas adresi. Vārds Larisa, dzīvo pie Patriarhu dīķiem. Kovaļov, tu brauksi uz autobāzi, sēdēsi un gaidīsi «pulkveža» zvanu, paņem līdzi tehniķi, lai viņš tur pievieno papildu klausuli. Ņikitin, uz «Grand Hotel». Tas viss. Rīkojieties.

Pec pusstundas Samohins atnesa papīra lapu un nolika to Daņilovam uz galda.

— Larisa Jevgeņjevna Alfimova. Patriarhu dīķi, sestais nams, korpuss A, ceturtais dzīvoklis.

Tagad sākās pats galvenais. Visi iespējamie «pulkveža» kontakti bija bloķēti. Autobāzē pie telefona dežurēja Ko-vaļovs, uz «Grand Hotel» izsūtīta grupa, ko vada Ņiki-tins, Saltikovka ir Muravjovs, pie dziedātājās viņš dosies pats. Kaut kur tam «pulkvedim» jāparādās. Daņilovs, sēdēdams mašīnā, centās nedomāt, ka, par spīti loģikai, šis cilvēks gluži vienkārši var pazust no Maskavas.

Muravjovs

Viņš sēdēja Saltikovkas ciemata milicijas nodaļas de-žūrtelpā, kas bija karsti sakurināta, un gaidīja pilnvaroto, kurš pārzināja 5. Radiālo ielu. Pirms brīža dežurējošais staršina bija apliecinājis, ka profesora Somova atraitnes vasarnīcā tiešām dzīvo Ģenerālštāba akadēmijas klausītājs aviācijas pulkvedis Vadims Gavrilovičs Cistjakovs. Ka viņš pierakstīts pēc visiem noteikumiem. Igors bija palūdzis atnest no pasu nodaļas dokumentus un izsaukt pilnvaroto un tagad gaidīja. Viņa cilvēki tūliņ bija devušies uz 5. Radiālo ielu septiņi.

— Te ir dokumenti, — staršina nolika Igoram priekšā mājas grāmatu, — te Somovas iesniegums.

Muravjovs pārlaida acis papīra lapām.

— Tas ir viss?

— Ko tad vēl, viņš pierakstījies tikai uz laiku — līdz maijam. Bez tam pasu nodaļas darbiniece teica, ka viņai zvanījuši no akadēmijas kadru nodaļas, lūguši pasteigties. Dokumentus mēs pārbaudījām. Tie ir pilnīgā kārtībā. Zvanījām uz akadēmiju, tur apstiprināja: tāds klausītājs esot.

— Kas zvanīja?

— Pasu nodaļas priekšnieks leitnants Rakosujevs.

— Aizved mani pie viņa.

Pasu nodaļa atradās nelielā istabā, kas bija pārdalīta divās garenās daļās. Vienā pusē sēdēja divas jaunietes, pasu nodaļas darbinieces, otrā pusē bija priekšnieka kabinets, kurā vēl bija novietots mazs galdiņš un masīvs seifs. Pats priekšnieks, leitnants Rakosujevs, pilnīgi iederējās savā kabinetā. Mazs, spodrs, blāvām acīm, mali tālu atkāpušies no pieres. Viņš izlasīja Igora apliecību un izrakstīja rekvizītus uz atsevišķas papīra lapas.

— Modrība, biedri major, un vēlreiz modrība. Katram čekistam sevī jāizveido šī īpašība. Kas tad jūs īsti interesē? — Viņš atzvēlās krēslā un salika rokas uz vēdera.

— Mani interesē tas akadēmijas telefona numurs, leitnant, uz kuru jūs zvanījāt sakarā ar Cistjakovu.

— Cistjakovs, — Rakosujevs drusku padomāja, — tas, kas pierakstīts 5. Radiālajā pie Somovas? Acumirklīti. —-Leitnants paņēma biezu mapi un pašķirstīja lapas. — Tā. Somova, Sornova. Te būs akadēmijas telefoniņš —1 G1-74-78. Pie mums ir stingra kārtība. Uzskaite un pārbaude — modrības pamats.

«Kur viņi ņēmuši šo idiotu?» Igors raudzījās uz leitnantu gandrīz vai nicinoši. «Modrība, uzskaite, šī īpašība ... Kas viņš ir — pats sevī ^mīlējies muļķis, vai varbūt gluži vienkārši uz šā galda ticis uzlikts naudas

žūksnis?...»

— Sis telefona numurs, leitnant, akadēmijai nekad nav bijis. Telefons ar šo numuru uzstādīts Začatijes šķērsielā ka da spekulanta dzīvoklī. Varat uz turieni piezvanīt. Tur vēl joprojām atrodas mūsu cilvēki...

— Biedri major, — durvis pavēra dežurants, — pilnvarotais ir atnācis.

Iedams ārā, Igors pa acu galam redzēja, ka leitnants ar savu mazo rociņu slauka sviedrus no pieres.

Dežūrtelpā viņu gaidīja pilnvarotais melnā sarga kažokā, kas bija apjozts ar portupeju.

— Jaunākais leitnants Krasikovs.

— Vai dežurants jums paskaidroja, kas par lietu?

— Tieši tā.

— Jūs šo cilvēku pazīstat?

— Nebūt ne, biedri major, neesmu paspējis iepazīties.

— Laika nebija? — Igors nikni noprasīja.

— Viņš pie mums strādā nesen, biedri major. — Dežurants aizstāvēja Krasikovu.

— Un kur tad vecais pilnvarotais?

*— Paaugstināts. Jūs jau ar viņu nupat kā runājāt.

•— Rakosujevs? — Igors izbrīnījās.

— Tieši tā, pirms pusgada viņu pārcēla uz pasu nodaļu, šis iecirknis palika bez saimnieka. Bet tagad no Reutovas atsūtīja Krasikovu.

— Interesanti, — Igors pagriezās pret pilnvaroto, —- brauksim.

Kad viņi iznāca ārā, Krasikovs, pašķielējis uz Igora zābakiem, mulsi teica:

— Tur, biedri major, emka neizbrauks, tur viss sniegā ieputināts. Kaut arī jums ir pilsētnieka apavi, bet jācilpo vien būs kājām.

Viņi šķērsoja dzelzceļu un sāka iet pa garām, sniega piedzītām stigām. Igoram paslīdēja kāja, un Krasikovs viņu pieturēja.

— Sis pašas ir tās Radiālās ielas.

Abās pusēs slējās sniegā ieputinātas mājas. Tikai virs viena jumta kūpēja skurstenis. Ciemats Igoram šķita pamests un izmiris. Dažām vasarnīcām bija noārdīts jumts, citām atrauti apšuvuma dēļi, izcelti logu rāmji.

— Ālējas, — Krasikovs nokrekstējās, — rokas tādiem vajadzētu nocirst. Cilvēki būvē, cenšas, bet šitie sēnalu pakauši visu malkai aizvazā. Nu nekas, gan es ievedīšu kārtību.

Somovas vasarnīca atradās stigas galā pie paša meža. Tā izskatījās skaistāka par visām citām.

— Saimniece to vienmēr pa ziemu izīrē, •— pilnvarotais paskaidroja. — Es domāju, ka tas ir pareizi. Apdzīvotā mājā neviens iekšā nelīdīs.

Operatīvie darbinieki gaidīja kaimiņu daļā.

— Vasarnīca tukša, neviens nav nācis, — grupas vecākais ziņoja Igoram.

Muravjovs atvēra vārtiņus un iegāja pagalmā. No lieveņa veda svaigas, tikai mazliet aizsnigušas pēdas. «Armijas zābaki, apmēram četrdesmit otrais.» Igors automātiski konstatēja.

— Vai vasarnīcas atslēgas jums ir? — viņš jautāja Krasikovam,

— Nebūt ne.

— Es jau attaisīju, biedri major, tur ir vienkāršas pa-tentatslēgas, — teica leitnants Gavrilovs.

— Nu ejam. Gaidīsim akadēmiķi.

Kovaļovs

Telefons zvanīja visu laiku. Ļaudis pieprasīja kravas automašīnas, tehniskās palīdzības mašīnas, vieglos automobiļus. Bija parasta darbdiena. Dispečere, jauna meitene, bažīgi šķielēdama uz Kovaļovu, cēla nost klausuli, atbildēja, izsauca šoferus.

Turpat sēdēja arī Kaļiņins, sviedros izmircis, izpūris, apjucis. Taču bailes vairs nejuta. Viņš nebija apsūdzētais. Tikai liecinieks.

Telefons zvanīja, dispečere cilāja klausuli, lielais sienas pulkstenis skaitīja laiku. Pulkvedis nezvanīja.

Ņikitins

— Nu, bārda, — viņš uzprasīja šveicaram, — vai tu pazīsti to lidoni, kas ap jūsu mākslinieci lakstojas?

— Vienmēr un visur. — Šveicars pameta skatienu uz operatīvajiem darbiniekiem, kas stāvēja klusēdami.

Viņš jau sen bija pamatīgi ielāgojis, ka ar miliciju labāk neielaisties. Un, ja vien runa nav par tevi pašu, tad vajag teikt patiesību. Velns viņus zina, ja nu sadomā ielūkoties skapītī? Bet tur viņam ir gan sava aptieka, gan veikals. Katrs taču grib dzīvot.

— Ja viņš ierodas, tu viņu parādi mūsu biedram. Tikai tā, ka nemana. Saprati? — Ņikitins uzlika roku uz skapīša.

«Ak kungs, novērs nelaimi,» šveicars nodomāja, «glāb un pažēlo, svētā dievmāte.» — Esiet bez rūpēm, biedri priekšniek. Tiks izpildīts.

■— Skaties, vecais, citādi es tev garu izlaidīšu. — Ņiki-tins pagriezās pret darbabiedriem. — Ejam.

Pa kāpnēm, ko sedza ķiršbrūns,galīgi nodilis paklājs, viņi uzkāpa otrajā stāvā. Restorāna spoguļu zāle pārsteidza Ņikitinu ar savu ārišķīgo greznumu. Viņš apskatīja baltās, ciļņiem rotātās sienas, kur katrs izlocījums, ko klāja vizuļzelts, trīsreiz atspīdēja milzīgajos spoguļos.

Restorāns bija tikko atvērts: cilvēku pavisam maz, tikai dziļāk zālē pie galda sēdēja grupa virsnieku melnos flotes formas svārkos.

— Vai jūs kādu meklējat? — Pienāca viesmīlis. — Ja vēlaties iekost, lūdzu, pie manis, pats apkalpošu uz to labāko. Vai komandējumā?

— Mēs esam no Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes. — Ņikitins saņēma viņu aiz frakas atloka. — Gādā šurp zāles pārzini, labi ātri.

Viesmīlis pazuda, kā vēja nests. Pēc brīža pie viņiem piepeldēja dūšīgs, apaļīgs cilvēciņš.

— Tādi viesi. Saharovs, zāles pārzinis.

Ņikitins naidīgi palūkojās uz viņu.

— Vai tu to lidoni, kas ap Larisu lakstojas, pazīsti?

— Kā nu ne, kā nu ne, tik solīds viesis, — Saharovs noplātīja rokas.

— Nu tad nosēdini mūs pie galda netālu no ieejas, bet tā, lai mēs nedurtos acīs. Liec atnest alu. Un, tiklīdz tas «solīdais» viesis atnāk, dod mums zīmi.

— Izdarīsim. Uz to labāko.

— Un iegaumē. Ja tu vai viesmīlis kādam pateiksiet, ka mēs esam no milicijas, — varēsi vainot pats sevi.

— Saprotu. Neesmu jau pirmo gadu šai postenī. — Saharovs piespieda roku pie sirds.

Daņilovs

Izrādījās, ka korpuss A ir neliela trīsstāvu māja attālāk pagalmā. Uz to veda sniegā iemīta taciņa. Iekšā bija tumšs, janvāra diena, ar pūlēm lauzdamās caur sen nemazgātām logu rūtīm, skopi apgaismoja kāpņu telpu. Daņilovs drošu soli uzkāpa otrajā stāvā. Līdzās durvīm izrauta sērdienīgi karājās elektriskā zvana poga. Daņilovs pamēģināja savienot vadiņus. Klusums. Tad viņš pieklauvēja pie durvju pildiņa. Atbalss dobji aizvēlās pa kāpņu telpu. Ivans Aleksandrovičs ieklausījās. Dzīvoklī joprojām bija kluss.

— Klauvējiet stiprāk. — Viņam aiz muguras atvērās trešā dzīvok|a durvis, un parādījās sievietes galva, ko klāja sudrabaini matu rullīši. — Larisa vēlu iet gulēt.— Durvis aizcirtās, un Daņilovs tā iezvēla pa pildiņu, ka viņam vēl labu brīdi smeldza dūre.

Aiz durvīm atskanēja steidzīgi so]i.

— Kas tur ir? — jautāja miegaina sievietes balss.

— Milicija.

Durvis atvērās, uz sliekšņa stāvēja sieviete, ar roku pieturēdama rītakleitas malas.

— Tas nu ir jauki, — viņa noteica zemā, drusku aizsmakušā balsī, — ko tad jūs stāvat, milicija? Nāciet iekšā, citādi jūs man visu dzīvokli izsaldēsiet.

Viņa pataustījās ar roku gar sienu un nospieda slēdzi. Priekšnamu vāji apgaismoja puskvēlē degoša spuldzīte.

— Nu, dokumentus uzrādīsiet, vai kā? — saimniece jautāja.

Daņilovs atvēra apliecību.

— Obo, nodaļas priekšnieks. Un vēl ar tik skaļu nosaukumu. — Saimniece ziņkārīgi pavērās Daņilovā. — Un kas tālāk?

— Varbūt aicināsiet mūs istabā? Gaitenī, ziniet, kaut kā nav ērti sarunāties, Larisa Jevgeņjevna.

— Arī manu vārdu jūs zināt. Tātad saruna būs nopietna. Nāciet šeit, — viņa atvēra durvis, — es mazliet sakārtošos.

Atstājis pārējos gaitenī, Daņilovs iegāja nelielā, pieticīgi mēbelētā istabā un neviļus nodomāja, ka pa logu Alfimova neko nevarēs izmest: pagalmā dežurē viņa ļaudis.

Viņš apsēdās uz veca, apdiluša ādas dīvāna un paskatījās apkārt. Kaktā stāvēja tāds pats krēsls, no kura vietām līda laukā mēbeļdrānas kumšķi, vēl bija apaļš galds, četri krēsli, raibs abažūrs, pie paša loga metāla taupības krāsniņa, skurstenis izvadīts ārā pa kaplodziņu. Pie sienas fotogrāfijas. Daņilovs piecēlās un piegāja tuvāk. Septiņos attēlos bija saimniece pati dažādos tērpos, acīmredzot no teātra izrādēm. No astota attēla pretī raudzījās vīrietis lielām acīm un lepni atmestu galvu.

«Aktieris,» Ivans Aleksandrovičs nodomāja, «normāls cilvēks neies fotografēties tik neērtā pozā.»

— Patīk? — Istabā ienāca Alfimova. — Tur es esmu lomās. Es taču kādreiz strādāju drāmas teātrī. Uz estrādi aizgāju maizīti pelnīt.

Tikai tagad Daņilovs viņu apskatīja, kā nākas. Tā pati rītakleita, cieši apņemta ar platu jostu, īsās piedurknes atsedza jau mazliet patuklas, tomēr vēl formu saglabājušas rokas, uz pieres krita zeltaini mati. Pat blāvajā ziemas dienas gaismā viņa izskatījās koša un skaista.

— Sēdieties, nodaļas priekšniek, — Alfimova atslīga krēslā un paņēma no galdiņa «Kazbeka» paciņu, — smēķējiet.

— Paldies, — Daņilovs piecēlās, paņēma papirosu, uzrāva sērkociņu un pasniedza uguni saimniecei.

— Jūs esat ļoti laipns. — Larisa dziļi ievilka dūmu.

— Tagad runāsim pilnīgi atklāti. Es saprotu, ka milicijas nodaļas priekšnieks pie manis nav ieradies vakarējā kautiņa dēļ mūsu krogū, kura lieciniece bija jūsu padevīgā kalpone. Es uzminēju?

— Uzminējāt.

— Nu tad sāciet, mani neviens nekad nav pratinājis.

— Tas nemaz nav tik interesanti, kā jums liekas.

— Kā nu kuram. Jūs noteikti interesē, ko es pastāstīšu, — Larisa kā vīrietis nodzēsa papirosu pelnu traukā,

— sāciet vien.

— Mani interesē kāds jūsu, nu kā lai to pasaka...

— Sakiet, kā ir. Paziņa vai mīļākais. Paziņu man ir daudz, bet mīļākais viens ...

— Es teiktu maigāk — pielūdzējs.

— Sis jēdziens ir stiepjams. Pielūdzēju man ik vakaru ir pāri par simtu. Piedzeras un tad nu pielūdz, cik jaudas. Jūsu dienests gluži vienkārši prasa konkrētību.

— Mani interesē pulkvedis ...

— Vadims Cistjakovs, nu tas pats ir mans mīļākais. Man jau nez kāpēc likās, ka jūs par viņu jautāsiet.

Larisa pasniedzās pēc jauna papirosa.

— Nepūlieties, es pati. — Viņa aizsmēķēja un vairākas reizes dziļi ievilka dūmu. — Viņš nav tas, par ko uzdodas. Pagaidiet, nepārtrauciet. Sākumā es viņam ticēju, aizrāvos kā muļķe. Gaisa varonis, ass, ordeņi, skaistulis, ar plašu vērienu. Vēlāk, kad apmātība sāka pāriet, paraudzījos uz viņu it kā no zāles...

— Kā paraudzījāties? — Daņilovs pārjautāja.

— Katrā profesijā ir sava specifiska valoda. — Larisa pasmaidīja. — Jums taču arī ir savs zagļu žargons.

— Mums gan ne.

— Nevajag liegties. Man viens gudrs cilvēks teica: mednieks un medījums ir viens un tas pats. Bet mēs esam novirzījušies. Es runāju par valodas specifiku. Teātrī kad saka «no zāles», tad ar to saprot «no malas». Nu, es uz viņu tā paskatījos un pēkšņi sapratu: viņš taču tēlo. Turklāt slikti. Melo, stāsta pasakas un tomēr ar lielām pūlēm tēlo. Viņš jau tikai cilvēkos ir «pulkvedis», — viņas balsī pēkšņi ieskanējās nesaprotams žēlums, — bet kad paliek viens, pats ar sevi... Es viņu novēroju. Viņš, ja nav iedzēris, nevar gulēt, bet, kad iedzer, tad agri pamostas, skrien uz šo istabu, paķer vīna pudeli un met glāzi pēc glāzes. Bet rokas trīc. Sēž un skatās vienā punktā. Mokās, baidās no kaut kā. Bet, no kā, — nezinu. Tiesa, dzērumā kaut ko muldēja...

— Ko tieši?

— Neko konkrētu, tā, ļoti vispārīgi. Sak, es gan esmu nelietis, glābiņa man nebūs. Nē. Jūs nedomājiet, viņš nav gļēvulis. Mums te šķērsielā trīs gabali ar nažiem uzbruka. Sos toreiz knapi pie dzīvības dabūja, bet viņš aizbēga, lai nenokļūtu milicijā. Tad es sāku kaut ko nojaust. Viņš tēlo, pats sevi ir izdomājis, gluži sabeigts, nervozs. Nožēlojams. Man viņa žēl. Jā. I<o jūs tā skatāties? Jā, paradoksāli. Slaids, skaists, daudz lasījis, neparasti gudrs, drošsirdīgs un reizē gļēvs. Ko viņš ir izdarījis — pasakiet atklāti?

— Vai viņš jums nav vienaldzīgs?

— Nē. Vadims man tik un tā ir dārgs.

— Redziet, Larisa Jcvgeņjevna, lai uzzinātu visu, man viņš ir jāsatiek.

— Ja viņš ir bandīts, no tiem, kas slaistās pa aizmuguri un aplaupa cilvēkus, — tad viņš man ir miris. Bet ja vien ir kāda iespēja... Ja viņš nav izdarījis neko briesmīgu ...

Viņa paņēma jaunu papirosu, piesmēķēja no iepriekšējā un brīdi klusēja.

— Ko tad... Jā, kā lai es jūs saucu? Ne jau par biedru priekšnieku. Un ko tur dara jūsu cilvēki? Vai man te ir uzgaidāmā telpa?

— Nē, pie jums ir slēpnis. Mēs gaidām Cistjakovu. Sauciet mani par Ivanu Alekšandroviču.

— Cik muļķīgi. Viņš vakar bija ieskrējis pie manis, atstāja šo čemodānu. — Viņa pamāja ar papirosu uz dīvāna pusi, kur sēdēja Daņilovs. Viņš paskatījās. Cieši līdzās dīvānam bija nolikts melns ādas čemodāns.

— Klausieties tālāk, viņš teica, ka rīt braucot prom. Bet šodien atnākšot uz restorānu. No turienes — pie manis pēc čemodāna un no rīta — uz staciju.

— Vai viņš teica, uz kurieni brauc?

— Uz fronti, — Larisa nosmīnēja, — ak kungs, ja tā būtu patiesība...

— Vai jūs zināt, kas ir čemodānā?

— Nē. Es neesmu ziņkārīga. Neskatos pa atslēgas caurumu un nelasu svešas vēstules. Jums vajag? Skatieties.

— Vai čemodāns aizslēgts?

— Iedomājieties tikai, es nezinu. Bet šķiet, ka jums tāds sīkums nebūs šķērslis. Atjaujiet man aiziet uz virtuvi, es taču vēl neko neesmu ēdusi.

— Jums palīdzēs mūsu darbinieks.

— Gatavot vai ēst?

— Nē, viņš tikai pastāvēs blakus.

— Kā gribat. — Alfimova paraustīja plecus un atstāja istabu.

Daņilovs palūkojās gaitenī.

— Samohin, ienāciet abi ar tehniķi.

Kamēr sakarnieks veikli un ātri pierīkoja telefonam austiņas, Samohins tikpat veikli ar skrūvgriezi attaisīja čemodāna slēdzenes.

Daņilovs pacēla vāku. Civiluzvalks, veļa, formas blūze, ādas jaka, atkal veļa, skūšanās piederumi. Pašā apakšā bija blīvi saliktas naudas paciņas, zem tām diploms par Jeiskas lidotāju skolas beigšanu, izsniegts Vadimam Gav-rilovičam Altuņinam, un lidotāja grāmatiņa. No fotoattēla uz Daņilovu raudzījās gluži jauns leitnants. Viņa seja bija svinīga un mazliet satraukta.

— Biedri priekšniek, — Samohins iedeva Daņilovam papīriņu, — atradu žaketes kabata.

Ivans Aleksandrovičs to atlocīja. Līdzenā, ciešā rokrakstā uz tā bija rakstīts: «Sarkanarmijas iela. Alus zāle. Katru dienu no 17 līdz 19.»

Kad Larisa ienāca istabā, čemodāns aizvērts atradās uz dīvāna, bet Daņilovs sēdēja uz krēsla pie telefona, rokās turēdams austiņas.

— Kam tad tas vēl? — Viņa neizpratnē paskatījās uz Daņilovu. — Ak, dariet, ko gribat.

Laiks vilkās bezgala lēni. Telefons ieskanējās tikai divas reizes. Zvanīja draudzene un filharmonijas administrators, Draudzene stāstīja par kādu Borju, kas atgrie-/.ies no Alma-Atas, administrators piedāvāja kreiso koncertu gaļas kombinātā.

— Tu dzirdi, — viņš mundri sauca klausulē, — pasaules klase. Samaksa graudā. Desa, gaļa. īsta zelta bedre.

— Ceru, ka mani par to ncietupinās, — Larisa painteresējās, — bet jūs ar austiņām izskatāties pēc Krenkela.

— Jūs viņu esat redzējusi?

— Tikai žurnālā. Bet izskats viņam bija tāds pats — muļķīgi saspringts.

— Pateicos.

*— Veseli ēduši.

— Cikos jūs ejat uz darbu?

— Deviņos.

Un atkal vilkās minūtes. Pulksteņa rādītāji likās kā piesaluši pie cipariem. Tik-tak, tik-tak, tik-tak — skaļi tikšķēja sienas pulkstenis. Alfimova rimti sēdēja krēslā, ietinusies dūmu mutuļos. Daņilovam uzmācās snaudiens. Tik-tak, Tik-tak. Istaba lēni mainīja apveidus. Tik-tak. Tik-tak. Abažūrs kļuva nesamērīgi liels. Tik-tak. Tik-tak. Fotogrāfijas pie sienas izplūda. Tik-tak. Tik-tak. Papirosa dūmi šķita kā mākoņi. Tie slāņojās, vijās viņam apkārt. Tik-tak. Tik-tak.

Telefons iezvanījās griezīgi un asi.

— Hal-lo, — Larisa gari novilka.

— Tas esmu es. — Klausulē skanēja sprakšķi, balss bija tikko dzirdama, likās, ka zvana no citas planētas.

— Nedzirdu, neko nedzirdu.

— Es piezvanīšu vēlreiz.

Tī-tī-tī — klausule iedziedājās.

— Viņš? — Daņilovs jautāja.

Alfimova klusēdama pamāja. Pēc brīža telefons atkal atdzīvojās.

— No kurienes tu zvani?

— No automāta.

— Kur tu esi?

— Tepat netālu.

— Atnāc.

— Nevaru. Es būšu restorānā. Gaidi. Cikos tu ej prom?

— Pēc pusstundas.

Un atkal atskanēja īsie signāli. Tehniķis piezvanīja uz telefona centrāli. «Pulkvedis» bija runājis no automāta Puškina laukumā. Uz turieni jau bija izbraukusi operatīvā grupa.

Piepeši Daņilovs saprata, ka Cistjakovs uz restorānu neies. Viņš taču ļoti labi zina, cikos sāk dziedāt Larisa, Cistjakovs jautāja: «Cikos tu ej prom?» Zvanīja no Puš-kina laukuma. Tātad viņš gaidīs Larisu šeit pat. Kaut kur tuvumā, lai paņemtu čemodānu. Patriarhu dīķi. Pat-riki, kā visi tos dēvē, ir liels laukums. Cik tad ielu tajā īsti satek? Viena, divas, trīs, četras. Nē, piecas. Pareizi, piecas. Viņš nocēla klausuli.

— Dežurants? Daņilovs. Ar esošajiem spēkiem steidzami slēgt visas izejas no Patriarhu dīķu laukuma. Objektam mugurā brūns ādas mētelis ar aviācijas pulkveža uzplečiem, galvā pelēka karakula papaha. Bloķēt visus caurstaigājamos pagalmus un parādes durvis. Nekavējoties.

Viņš paskatījās uz Larisu.

— Nu tā, Alfimova, pēc pusstundas jūs iziesiet un dosieties uz darbu. Tikai ne par ko nebrīnieties.

— Jūs domājat? ...

— Esmu pārliecināts. Nebaidieties, mēs būsim līdzās.

Viņš atstāja dzīvoklī Gaņkinu un sakarnieku, pārējiem

lika iet ārā.

Nē, viņš nevarēja kļūdīties. Daņilovs iedomājās sevi Cistjakova vietā. Kuzimas arests. Viņš dzirdēja šāvienus. Tiesa, «pulkvedis» nezina, vai Kuzima ir dzīvs vai nogalināts. Viņš aizbrauca uz māju, savāca mantas un aizveda pie Larisas. Nē, viņš nav tāds muļķis, lai triektos uz restorānu «Grand Hotel». Viņš tagad paņems čemodānu un centīsies pazust no Maskavas. Satikšanās vieta viņam ir. Alus zāle Sarkanarinijas ielā. Tikai kādā pilsētā? Nu nekas, pats izstāstīs. Viņš ir nervozs, piedzersies un sāks pats sevi šaustīt. Paskatīsimies. Ir laiks. Tūliņ mēs iepazīsimies, «pulkvedi» Cistjakov.

Daņilovs stāvēja parādes durvis blakus Alfiinovas mājai. Pa ielu, apkakles sacēluši, sejas no vēja sargādami, garām aizsteidzās reti gājēji. Pa ietvi aizgāja Samo-hins. Ivans Aicksandrovičs palūkojās pulksteņa spīdīgajā ciparnīcā. Tieši astoņi. Tūliņ nāks ārā Larisa. Tur jau viņa ir. Iet lēni. Tā, viss pareizi. Viņš iznāca pa durvīm un izdzirda straujus soļus. Kāds steidzās Alfimovai pakaļ. Daņilovs iebāza roku puskažociņa kabatā un sataustīja silto valtera spalu. Lūk, kur viņš ir. Tumsā blāvi lāsmoja ādas mētelis. Daņilovs atbrīvoja drošinātāju. Cilvēks jau bija gluži līdzās. Ivans Aleksandrovičs aizšķērsoja viņam ceļu, paceldams roku ar pistoli.

— Stāt!

Skrejošais pēkšņi apstājās, it kā būtu paklupis, un pēc inerces pašļūca vēl dažus soļus pa slideno ietvi. Tagad viņš bija gandrīz blakus.

— Rokas, — Daņilovs klusi pavēlēja, — rokas augšā, citādi nošaušu.

Līdzās «pulkvedim» no tumsas iznira divi operatīvie darbinieki.

— Tev taču saka, rokas, — Samohins nikni teica.

Daņilovs dzirdēja, ka noklakšķ roku dzelži.

— Mašīnā viņu! — Daņilovs pavēlēja. — Samohin, tu paliec tepat. Pieaicini lieciniekus, sastādi čemodāna konfiscēšanas aktu. Lai Alfimova uzraksta paskaidrojumu. Kur viņa ir?

— Esmu šeit. — Alfimova stāvēja līdzās, un Daņilo-vam likās, ka viņa raud.

«Nu re, mēs savu darbu esam padarījuši,» viņš nodomāja, kāpdams automašīnā, «bet diez kā Serjožam Bclo-vam tur klājas?»

OTRA NODAĻA

SANITĀRAIS VILCIENS. 12.—16. JANVĀRIS

Belovs uzmanīgi iegāja kupejas siltajā tumsā, lai netraucētu kaimiņu miegā. Viņš klusi pievēra durvis, novilka šineli un apsēdās kaktā pie loga. Atlieca blīvā aizkara malu. Tumšs. Pēkšņi vilciens gandrīz bez grūdieniem līgani uzņēma gaitu.

Zēl, ka tik tumšs un viņš neko neredzēs. Jauki būtu bijis izbraukt dienā. Viņš vēl nekad nebija braucis tik tālu. Tikai uz vasarnīcu. Vienreiz uz Kaļiņinu. Bet tagad dodas uz valsts otru malu. Tur droši vien ir siltāks. Nu, protams, siltāks. Tie taču dienvidi. Par Baku viņš nezināja gandrīz neko, vienīgi to, ka Krasnovodskas tuvumā nošauti divdesmit seši Baku komisāri. Kad no rīta viņu pieņēma Daņilovs un, kā paradis, mierīgā balsī, neko neizlaizdams, deva uzdevumu, viņš sākumā apjuka. Trijos darba gados kriminālmeklēšanā tā bija viņa pirmā īsti patstāvīgā operācija. Tur, Baku, nebūs nosvērtā, pieredzes bagātā Daņilova, enerģiskā Muravjova, nebūs pat ne šausmīgā bezkauņas Ņikitina.

Tur par visu būs jāatbild viņam — vecākajam leitnantam Sergejam Belovam. Arī tad, ja, nedod dievs... Tā viņu skaidri un gaiši bija brīdinājis Daņilovs. Pēc tam viņi ar Igoru vēja ātrumā izdrāzās cauri kabinetiem, labi, ka visi dienesti darbojas augu diennakti, saņēma jaunu apliecību, komandējuma norīkojumu, literu, pārtikas atestātu, naudu, uzturdevu, pavadvēstuli. Ak kungs, cik gan dokumentu nav jānoformē, lai varētu braukt steidzamā komandējumā!

Tiesa, par šo braucienu Igors viņam bija pavēstījis jau iepriekšējā vakarā. Vēl vairāk — bija palaidis uz mājām saposties. Tā ka pārvaldē Sergejs ieradās jau ar koferīti.

— Bet kur ir maiss? — Samohins viņam jautāja.

— Kāds maiss? — Viņš izbrīnījās.

— Bet kur tu mums atvedīsi žāvētos augļus? Vai tu domā, ka brauc tikai tāpat vien to bābieti ķert? — Viltīgi smaidīdams, Samohins turpināja: — Tavs galvenais mērķis ir žāvēti augļi. Pielēca?

— Pielēca. — Sergejs viņam pamirkšķināja.

— Atvedīsi?

— Noteikti.

Vilciens uzņēma ātrumu. Lokomotīve, ar platajām krūtīm šķeldama sniega autu, veda ešelonu uz dienvidiem. Klaudzēja riteņi, pārmijās vagoni salēcās.

Sergejs sēdēja tumsā, ļaudamies neparastajai kustības sajūtai. Pamazām riteņu klaboņa saplūda vienā gari stiepta, dobjā skaņā. Uz mirkli tā kļuva neticami zema, tad sāka attālināties arvien tālāk un tālāk, līdz apklusa pavisam.

Viņu pamodināja gaisma. Pa atvērto logu kupejā raudzījās spilgts sudrabots rīts. Uz sola viņam iepretī sēdēja tukls cilvēks ar degunkniebi, ģērbies formas blūzē ar šauriem medicīniskā dienesta lauka uzplečiem.

— Labs miegs liecina par veseliem nerviem. Iepazīsimies. Mani sauc Vladimirs Fjodorovičs, uzvārdā Ļepilovs. Un kā lai godāju jūs?

— Sergejs Andrejevičs Belovs, labāk vienkārši — Sergejs.

— Brīnišķīgi. Esam iepazinušies. Spriežot pēc formas, jūs dienat milicijā. Kas jūs esat — tiesu medicīnas eksperts, patologanatoins?

— Nē, — Sergejs mulsi pasmaidīja, — es nemaz neesmu ārsts.

— Ā, — Ļepilovs dziļdomīgi novilka, sakārtodams degunkniebi, — tad jus laikam esat, kā to sauc, aģents?

— Var teikt arī tā. Tikai šāda amata milicijā vairs nav kopš trīsdesmitā gada ...

— Man ari bija viens pazīstams aģents, — Bclovā neklausīdamies, kapteinis turpināja, — mēs ar viņu Ļeņin-gradā kopā dzīvojām vienā kāpņu laukumā. Starp citu, viņu sauca Vasilijs Sergejevičs Soboļevskis. Neesat dzirdējis?

— Nē, — Sergejs godīgi atzinās.

— Zel, viņš bija ļoti ievērojams vīrs, savulaik, kā rakstīja Aleksandrs Ivanovičs Kuprins, gandrīz vai ģimnāziju pabeidzis. Jā, un viņš vienmēr valkāja galifē un zābakus. Jebkuros laika apstākļos. Ziniet, viņam gluži vienkārši ļoti patika tos valkāt. Viņš dzīvoja Fūrštātes ielā, tagad tā ir Pjotra Lavrova iela, un tur uz stūra sēdēja aisors, zābaku spodrinātājs. Interesants večuks, viņš man stāstīja, ka šis Soboļevskis saviem zābakiem pats vārot īpašu smēru. Iedomājieties tikai. Tāds viņam bija, piedodiet, prāta sajukums. No rītiem ...

Sergejs tā ir nepaguva uzzināt, ko darīja no rītiem šis neparastais cilvēks Soboļevskis. Kupejas durvis klusi aizslīdēja sānis, un ailē iestājās Karpuņins.

— Iepazināties? Tad ir jauki. Starp citu, Serjoža, atļaujiet jūs tā saukt, jūs esat nogulējis līdz pusdienlaikam.

Sergejs paskatījās pulkstenī — pusviens. Viņš bija gulējis gandrīz sešas stundas.

— Sakārtojieties, un laipni lūdzu uz ēdnīcu. Vladimirs Fjodorovičs jūs pavadīs. — Karpuņins pamāja ar galvu un aizvēra durvis.

Vai tiešām viņš sēdus ir nogulējis gandrīz sešas stundas? Ak tad tāpēc tā lauž muguru un plecus, un kājas gandrīz vairs nejūt, tikai skudriņas skraida.

— Es jums iesaku nomazgāties, — Ļepilovs teica, — aizskrejiet līdz vagona galam. Tas jūs atsvaidzinās.

Sergejs izņēma no čemodāna skujampiederumus un ziepes.

— Ziepes neņemiet. Taupiet, kamēr ir iespēja, mums šitā labuma netrūkst. Jā, — viņš nosauca pakaļ Sergejam, — karstais ūdens ir titānā blakus tualetei.

Ak, kas tā bija par tualeti. Sergejs pat iedomāties nespēja tādu tīrību. Tajā viss mirdzēja, patīkami oda pēc smaržīgām ziepēm. Belovs paraudzījās uz sevi spogulī. Varēja, protams, arī neskūties. Bet, ja jau piederumus paņēmis, tad noskūsies. Bārda viņam sāka ataugt tikai trešajā dienā pēc skūšanās, taču viņš tik un tā katru dienu nikni kasīja vaigus ar bārdas nazi, arī šai ziņā atdarinādams Daņilovu. Viņš strādāja tā noda|a jau ceturto gadu, bet nebeidza brīnīties par šo cilvēku. Belovs centās runāt tā kā Daņilovs. Mierigi, laipni, nepaceļot balsi, atdarināja viņa gaitu, ģērbšanas veidu, viņš pat sāka pa īstam smēķēt, lai tikai būtu līdzīgs priekšniekam. Viņam likās, ka, piesavinājies apakšpulkveža ārējās īpašības, viņš kļūs tikpat noteikts, vīrišķīgs un stiprs kā Daņilovs.

Sergejs skuvās, uzmanīgi aplūkodams sevi spogulī. Kāda rakstnieka, šķiet, Stcndāla grāmatā viņš bija lasījis, ka nodzīvotie gadi, klaiņojumi un grūtības atstājuši neizdzēšamas pēdas jaunā grāfa sejā. Nē, tas bija Balza-kam. «Cilvēciskajā komēdijā». Acīmredzot tas jaunais grāfs ir bijis laimīgāks par viņu. No spoguļa Belovam pretī raudzījās ārkārtīgi jauna seja ar mazliet satrauktām acīm.

«Tas jaunais grāfs klejoja un pastāvīgi izjuta ciešanas,» Sergejs domāja, «bet es pirmoreiz braucu tālsatiksmes vilcienā, kādas gan pēdas tas var atstāt. Nav jau tā kā Muravjovam, kas četrdesmit otrajā lidoja pie partizāniem, pēc tam lauzas cauri frontes līnijai. Tad viņš arī dabūja sirmus matus,» Sergejs skumji secināja.

Viņš iztēlojās, kā tūdaļ ieies ēdnīcā, kur sēž karavīri, kaut arī tikai ārsti. Rau, piemēram, viņa kaimiņš, resns un pļāpīgs, taču pie krūtīm divi Tēvijas kara ordeņi. Bet kas ir viņam? Tikai trīs medaļas. Viņš pēkšņi iedomājās, kā ziņkārīgas acis nenovērsdamās apskatīs cilvēku nepazīstamā un kara laikam tik nepiemērotā formas tērpā. Kā gan viņš neattapa uzģērbt civiluzvalku. Vai vismaz žaketi. Ņikitins taču staigā formas galifē biksēs ar noārdītām iešuvēm un žaketē. Bet viņam neienāca prātā.

Sergejs noskaloja no sejas atlikušās putas un cieši noslaucījās dvieli. «Nekas,» viņš sevi mierināja, «tam grāfam seju bija vecāku padarījuši netikumi, bet es, operatīvais pilnvarotais Belovs, ar tiem cīnos. Ievērošu kontrasta principu. Jauns, bet ļoti noguris. Tāds ir mūsu dienests.»

Viņš pamirkšķināja pats sev ar aci un vilka mugurā formas blūzi. Aizsprādzējis portupeju, attaisīja maksti un izņēma Tokareva pistoli. Viss kārtībā. Pistoles drošinātājs atradās tādā stāvoklī, ka šaut nevarēja.

Ļepilovs gaitenī jau gaidīja. Viņš kritiski aplūkoja Sergeju un acīmredzot jutās apmierināts.

— Jūs izskatāties ļoti vīrišķīgs.

Ļepilovs sakārtoja formas blūzi, kas neparko negribēja gludi piegulēt, kā noteikts reglamentā, bet visu laiku uz vēdera krokojās. Un vispār kara ārstam formas tērps nemaz nepiestāvēja. Pogas pie apkaklītes bija piešūtas šķībi, uzpleči nokarājās uz slīpajiem pleciem.

Sergejs salīdzināja sevi ar viņu un uz brīdi iedomājās, kā abi izskatās no malas. Ļepilovs, kuram formas apģērbs karājas kā masku tērps, un viņš pats — pāršūtā formas blūzē, pielāgotās galifē biksēs, nospodrinātos hromadas zābakos. Pogas viņam bija pirmskara manta — zeltītas, ar ģerboni. Tās viņam par desmit papirosu paciņām pa blatu bija izgādājis staršina no komandanta vada. Salīdzinājums acīm redzami bija par labu Sergejam.

— Tad iesim ar, — Belovs sacīja, cik spēdams brīvi.

— Ejiet uz priekšu. Tas nav tālu, cauri vienam vagonam.

Kad viņi iegāja ēdnīcā, kas droši vien bija ierīkota agrakajā restorānvagonā, Sergejs apjukumā gandrīz aizmiedza acis. Uz viņu ziņkārīgi skatījās desmitiem acu pāru. Viņš ieraudzīja Karpuņinu, kas māja ar roku, un gāja pie tā, aiz mulsuma koši nosarcis.

Pie galda sēdēja trīs cilvēki: Karpuņins un divas sievietes, viena ar majora uzplečiem, otra •— apakšpulk-vede.

— Nāciet pie mums, Serjoža, — Pjotrs ar roku norādīja uz brīvo vietu sev blakus, — tagad visu mūsu neilgo ceļu jūs ēdīsiet tieši pie šā galda.

— Atļausiet apsēsties, biedre medicīniskā dienesta apakšpulkvede? — Sergejs uzrunāja vecāko pēc dienesta pakāpes.

Sieviete pacēla uz viņu bezgala nogurušas acis un klusēdama pamāja, slēpjot smīnu, kas pēkšņi pazibēja viņai uz lupām. Vagona uzreiz iestājās klusums. Tad atskanēja klusināti meiteņu smiekli. Apakšpulkvede paskatījās uz to pusi, un meitenes, kas sēdēja pie blakusgalda, tūdaļ aprima. Sergejs nosarka tā, ka likās — asinis tūdaļ izlauzīsies cauri plānajai ādai un sārtā straumē šļāksies uz sniegbaltā galdauta.

— Jūs esat Sergejs? — Apakšpulkvedei bija apbrīnojami maiga balss.

— Jā.

— Dienat milicijā?

Bclovs juta, ka meitenes pie blakusgalda ar interesi ieklausās viņu sarunā.

— Nekautrējieties, Serjoža. Mani sauc Aleksandra Ja-kovļevna, esmu šā žēlsirdīgo vilciena priekšniece. Mūsu meitenēm nepievērsiet uzmanību. Mums, ja esat ievērojis, vīriešu ir pavisam maz. Un pēkšņi parādāties jūs. Tas ir pilnīgi dabiski. Ēdiet, lūdzu.

— Sakiet, Aleksandra Jakovļevna, — kam lai es nododu pārtikas atestātu?

— Lai tas paliek pie jums. Jūs esat mūsu viesis. Ēdiet taču, ēdiet.

Viņa skatījās, cik piesardzīgi ēd šis jaukais, acīmredzot inteliģentais zēns, un domāja par dēlu, kurš bija nogalināts četrdesmit otrajā pie Ļeņingradas. Un pēkšņi, pašai negribot, viņa sāka just nepatiku pret šo jauno, spēcīgo puisi tumšzilajā formas blūzē. Ja viņas Toļa būtu aizgājis strādāt milicija, viņš droši vien vēl šobaltdien butu dzīvs un vesels tapat kā šis Serjoža, rau, arī medaļas viņam ir, veselas trīs. «Par drošsirdību», «Par Maskavas aizstāvēšanu», «Par kaujas nopelniem». Par ko gan viņiem tās dod? Viņa pievērsa skatienu jaunekļa rokām un uz labās ieraudzīja dziļu rētu, kas pazuda zem blūzes aproces.

— Kas rokai bija vainas? — viņa jautāja ar profesionālu ziņkāri.

— Man iedūra ar nazi, — Sergejs īsi, negribīgi atbildēja.

— Sen?

— Novembrī.

— Kas?

Sergejs pacēla acis, palūkojās uz sarunu biedri un saprata, ka viņam noteikti jāatbild uz šo jautājumu.

— Mēs, — viņš gandrīz izteica «ņemam ciet», taču laikā apķērās, — aizturējām kādu cilvēku. Bet viņš to ļoti negribēja.

— Kas viņš tāds bija?

— Viņš bija nogalinājis septiņus cilvēkus. Septiņus labus, nevainīgus cilvēkus. Nogalinājis, lai paņemtu viņu mantas.

— Jus esat karojis?

— Jā, neilgi, zemessargos pie Maskavas.

— Bijāt ievainots?

—- Nē, mani izbrāķēja komisija. Plaušu dēļ.

•— Atnāciet pie manis, — sarunā iejaucās kara ārste

ar majora uzplečiem, — es jūs izmeklēšu. Kad jūs pēdējo reizi bijāt pie ārsta?

— Četrdesmit pirmā gada trīspadsmitajā decembrī.

— Ko jūs darījāt pirms kara? Dienējāt milicijā? — Aleksandra Jakovļevna jautāja.

— Mācījos MVU Juridiskajā fakultātē.

Tikai tagad Sergejs saprata, kāpēc viņa tik pamatīgi to iztaujā. Saprata un piedeva viņai. Sī sieviete katru dienu redz desmitiem ievainoto, daudzi no tiem ir tikpat jauni kā viņš. Droši vien daži arī nomiruši šajā vilcienā. Vieni, tālu no tuviniekiem un dzimtajām vietām. Redzot asiņainā kara konveijera sekas, viņai ir tiesības jautāt: kāpēc viņš nēsā šos, nevis lauka uzplečus? Kāpēc viņš tup Maskavā, nevis sit vāciešus? Ko gan viņš lai atbild? Vai tad var izstāstīt, kā viņi ar Daņilovu četrdesmit otrajā gadā kūdras purvā apcietināja Mūzikas bandu, kā no bandīta lodes gāja bojā Stjopa Poļesovs ... Sie cilvēki, kas dziedē kara cirstās brūces, nezina un nevar zināt, kā pirms gada pie Kaļiņinas viņi kopā ar tautas komisariāta operatīvo grupu četras stundas pēc visiem noteikumiem sturmēja lauku mājas, kurās bija nocietinājusies dezertieru banda. Divpadsmit cilvēku un četri ložmetēji. Vai tad tas nav karš? Jā, viņš strādā aizmugurē. Taču ari aizmugure ir dažāda. Milicija strādā kara svelmainajā aizmugurē.

Pie galda iestājās ilgs, neveikls klusuma brīdis. Visi četri ēda, cenzdamies neskatīties cits uz citu.

Sasprindzinājumu izkliedēja Karpuņins.

— Mīļās dāmas, šis jaunais cilvēks strādā Bandītisma apkarošanas nodaļā. Es nedomāju, ka šis dienests būtu daudz vieglāks nekā frontē.

— Jūs pārspīlējat, Pjotr Iļjič, — Belovs pateicīgi palūkojās uz viņu, — fronte tomēr ir un paliek fronte.

— Bet pagaidiet. Nē, Serjoža, pagaidiet. Karš drīz beigsies, visi atgriezīsies mājās, bet jūs taču paliksiet. Igors paliks, tāpat jūsu Daņilovs. Un atkal uz jums šaus, bet visi pārējie, pat frontinieki, sāks mierīgi dzīvot un strādāt. Es saku to, kas ir.

Sergejs brīdi klusēja, tad cieši pavērās Karpuņinā.

— Kad sāku strādāt milicijā, es domāju tā: ja jau man liegts karot frontē, tad mans pienākums ir maksimāli daudz laba darīt aizmugurē. Ja es būtu mācījies tehniskajā augstskolā, tad droši vien būtu gājis uz rūpnīcu. Bet es esmu jurists. Un mana vieta nebija ne juridiskajā konsultācijā, ne advokatūrā. Es sāku nodarboties ar lietišķo kriminālistiku. Kad es pirmo reizi aizturēju cilvēku . .. Nē, tas nebija bandīts. Viņam tikko bija palicis sešpadsmit gadu ...

— Ko tad viņš darīja? — Aleksandra Jakovļevna pārtrauca-. — Dūra un slepkavoja?

— Manuprāt, sliktāk. Viņš atņēma večiņām un bērniem kartītes. Piedraudēja ar nazi un atņēma. Tad es īsti sapratu, ko nozīmē dienēt milicijā. Mēs izglābām no bada vairākus desmitus cilvēku. Viņu vidū bija ārsti, kas ārstēja bērnus, strādnieki, kas stāvēja pie darbgaldiem no tumsas līdz tumsai, mākslinieki. Katram ir sava fronte. Mēs tāpat esam vajadzīgi armijai kā jūs. Ārsti dziedina karavīrus, milicija sargā viņu mājas. — Sergejs vairs nejutās samulsis. Protams, viņš nebija pārliecinājis šo medicīnas dāmu, bet galu galā — kāpēc gan viņam tā būtu jāpārliecina? Kāpēc japierāda neapstrīdama patiesība? Viņi visi, Daņilovs, Igors, Samohins, visa viņu pārvalde taču pa kara laiku nav audzējusi vēderiņus. Arī viņi cīnās. Un kā vēl cīnās. Viņš taču uz saulaino Baku nebrauc pēc žāvētiem augļiem. Starp citu, vēl nemaz nav zināms, kā viņu vedīs atpakaļ uz Maskavu.

Kad Sergejs un Ļepilovs gāja uz savu vagonu, viņus panāca Karpuņins.

— Nedusmojieties uz Aleksandru Jakovļevnu. Viņai gājis bojā dēls, jūsu vienaudzis, Serjoža.

Belovs klusuciešot pamāja, neko neatbildējis. Tobrīd viņš nespēja atrast vajadzīgos vārdus. Tikai kupejā, palicis viens — Ļepilovs aizgāja uz dežūru —, Sergejs atcerējās, atrada tos vārdus, kurus viņam gluži vienkārši bija pienākums pateikt apakšpulkvedei. Jā, ir gājis bojā daudz viņa vienaudžu, un arī patlaban viņi droši vien krīt, ložu nopļauti Cehoslovakijas, Polijas, Austrumprūsijas kara laukos. Bet pienāks laiks, kad ikviens tiks novērtēts pēc nopelniem. Karš taču ir kopīga nelaime, kuras smagumu šodien uz saviem pleciem nes ikviens dzīvais neatkarīgi no tā, ko viņš dara šai karā. Galvenais ir kas cits. Pēc daudziem gadiem uz jautājumu: «Bet ko tu darīji Uzvaras labā?» — viņam būs tiesības atbildēt: «Es darīju visu, kas bija manos spēkos, mana sirdsapziņa Dzimtenes priekšā ir tīra.»

Pēkšņi viņam iegribējās gulēt. Jaunība prasīja savu tiesu. Viņš novilka zābakus, pabāza zem spilvena maksti un aizmiga. Sergejs pamodās no saspringta klusuma.

Vilciens stāvēja. Viņš paskatījās ārā pa logu un ieraudzīja mazu, sniegā ieputinātu mājiņu, malkas grēdu pie pašas sienas, sniega klātu jumtu, kas sedza mājiņu kā smaga cepure. Tūliņ aiz dzelzceļa pieturas sākās mežs. Tas stiepās tālu līdz apvārsnim, un augstās egles ar galotnēm iesniedzās saulē, kas tur rietēja. Pasauli apņēma gluži vai ar roku taustāms klusums. Tas bija blīvs un bezgalīgs kā mežs, sniegs un sarkanīgā saules ripa. Tas bija kā pati dzīve.

Un viņam pēkšņi neizturami sagribējās izlēkt no vagona un pastāvēt šajā mierīgajā pasaulē. Sergejs uzvilka zābakus un, pa ceļam taisīdams ciet portupeju, skriešus devās uz vagona durvīm. Uz platformas stāvēja padzīvojis ūsains kareivis oglēm notrieptā izbalējušā zaļa vatenī.

— Uz kurieni jūs, biedri milicijas dienesta vecākais leitnant?

Tā viņu vēl neviens nekad nebija uzrunājis.

— Mazliet paelpošu svaigu gaisu.

— To jūs esat pareizi izdomājis. Gaiss šeit labāk nekā visas zāles palīdz tikt uz kājām. Dziedniecisks. Vārdu sakot, Krievzeme.

Sergejs nolēca no platformas. Saltajā gaisā vējoja dūmu un skuju smarža. Viņš to ieelpoja pilnu krūti, un viņam briesmīgi sagribējās dzīvot šajā mājiņā, staigat pa šo mežu un aizmirst visu — gan karu, gan dienestu.

— Biedri vecākais leitnant! — viņš izdzirda skanīgu meitenes balsi.

Uz platformas stāvēja tumšmataina meitene šaurā, baltā uzsvārcī.

— Jūs mani saucāt? — Sergejs jautri noprasīja.

— Tieši jūs. Nekavējoties atgriezieties vagonā. Jums nav brīv.

— Kāpēc? — Belovs bija pārsteigts.

— Man daktere Tatjana Vsevolodovna teica, ka jums esot vājas plaušas. Tāpēc nekavējoties kāpiet vagonā!

— Tieši tā! — Sergejs pa jokam pielika roku pie galvas.

Pievilcies pie rokturiem, viņš viegli uzleca uz platformas. It kā to vien gaidījis, vilciens tūdaļ sāka kustēties.

— Jums jāiedzer karsta tēja, — meitene stingri sacīja, — un nekavējoties. Nāciet man līdzi.

Viņa aizveda Belovu uz blakusvagonu.

— Šeit. — Meitene atvēra durvis. — Mums ir termoss, tajā vienmēr ir karsta tēja.

Viņa novilka balto uzsvārci. Tagad Sergejs viņu aplūkoja, kā nākas. Ja viņam jautātu, kāda viņa ir, viņš nevarētu atbildēt. Skaista, un viss. Katrā ziņā jaukāku meiteni viņš savā mūžā nebija sastapis.

— Kā jūs sauc?

— Marina.

— Un mani Sergejs.

— Es zinu.

— Kā jūs to zināt? — viņš izbrīnījās.

— Mūsu priekšniece taču jums paskaidroja, ka šis vilciens ir sieviešu klosteris uz riteņiem. Mēs, tāpat kā visas sievietes, esam ziņkārīgas. Tāpēc devāmies uzbrukumā priekšnieka vietniekam politiskajā darbā un visu no viņa uzzinājām. Tā, redz.

— Jūs esat ārste? — Sergejs pašķielēja uz viņas uzplečiem ar vienu zvaigznīti.

— Nē, es esmu kara feldšere.

— Maskaviete?

— Kāpēc jūs tā domājat?

— Saprotiet, pēdējā laikā man iznāk saskarties ar joti dažādiem cilvēkiem. Mans priekšnieks, kad es sāku strādāt kriminālmeklēšanā, nolasīja man veselu lekciju par dažādu cilvēku specifiskajām īpatnībām, izrunu un akcentu.

— Un jūs pēc izrunas varat atšķirt jebkuru cilvēku? — Marina neticīgi jautāja.

— Protams, ne. Bet ļeņingradiešus un maskaviešus ...

— Nu, šoreiz jūs esat uzminējis, es esmu ļeņingradiete. Kāpēc jūs nedzerat tēju?

Sergejs paņēma glāzi un nodzēra malku, iesānis vērdamies Marinā. Drusku uzrauts deguns, lielas, gaišas acis, tikai nevarēja saprast, kādā krāsā, īsi apgriezti, kastaņbrūni mati. Formas blūze cieši apņēma augstās krūtis. Karavīra formas tērps nevis bojāja viņas augumu, bet, gluži otrādi, vērta to vēl smuidrāku.

— Kāda ir tēja?

— Brīnišķīga.

Viņš runāja skaidru patiesību. Nekad mūžā viņš nebija dzēris tik garšīgu tēju. Nekad vēl viņš nebija juties tik labi kā pašlaik. Tikai sarunu uzsākt nekā nespēja. Gribēja, bet nespēja.

— Es dzirdēju, ka jūs pirms kara esot mācījies universitātē. — Marina paņēma tējas glāzi un apsēdās iepretī.

Sergejs pacēla acis un ieraudzīja, ka meitene viņu cieši aplūko. Apjukuma viņš norija pārāk lielu malku un apdedzinājies sāka klepot.

— Juridiskajā fakultātē, — viņš pateica aizsmakušā, svešādā balsī.

— Es arī mācījos.

— Mediķos?

— Nē, Ļeņingradas universitātē, filoloģijas fakultātē.

— Tiešām? — Sergejs nolika tējas glāzi, viņu nez kāpēc ļoti iepriecināja tas, ka Asariņa studējusi filoloģiju. Viņa uzreiz kļuva saprotamāka. Gluži tāda pati kā meitenes no viņa kursa un citam MVU fakultātēm.

— Tas ir lieliski.

Marina iesmējās un atkal vērīgi palūkojās Belovā.

— Es gribēju studēt divdesmitā gadsimta krievu literatūru, pat autoreferātu rakstīju par Alekseja Tolstoja «Sāpju ceļiem». Bet tad sākās karš... Ļeņingrada vispār ir literātu pilsēta. Tur dzīvojuši gandrīz visi rakstnieki, ar kuriem mēs lepojamies. Mana māmiņa strādāja Literatūras arhīvā, bet tētis — radio...

— Vai viņi ir dzīvi?

— Nē. Tēvs krita četrdesmit pirmajā pie Lugas. Māmiņa nomira trīs dienas pirms blokādes pārraušanas. Viņai bija daudz draugu... Gandrīz visi Ļeņingradas rakstnieki. Viņi ļoti mīlēja māmiņu. Viņa draudzējās ar Annu Andrejevnu Ahmatovu. Vai jums patīk viņas dzejoļi?

Sergejs uz brīdi iegrima domās.

Svini — svētki pēdējie mums ciemos.

Saproti, ka šodien atkārtojas viss —

Kā tai pirmā dimantgaišā ziema Gaiši griežas pusnakts putenis.

Cara zirgu staļļi balti garo,

Iegrimst Moika tumsas mūžībā,

Mēness — it kā tīšām — tikko staro.

Kur mes ejam — nesaprotu vairs nekā .,.

Viņš skaitīja dzejoli pusbalsī. Un pēkšņi pats ieraudzīja piesnigušo Ļeņingradu un Moiku, un šos cara zirgu staļļus...

— Cik brīnumjauki, Serjoža! Jūs mīlat dzeju?

— Ļoti.

— Dīvaini. Karš, sanitārais vilciens, vecākais milicijas leitnants — un Annas Andrejevnas dzeja... Dīvaini...

Gluži kā sapni. Atceraties, kā bija Aleksejam Tolstojam? Maskava. Rudens. Dzeltenas lapas. Katja un Daša sēž bulvāri...

— Nāk Bessonovs, — Serjoža viņu pārtrauca, — viņš ģērbies sanitāra formas tērpā, un Daša atceras viņa dzejoli.

O, tu ptisplaukusī mīla mana,

Tikai salstošs maigums sirdī, elpā...

Sis?

— Jā, arī to jūs zināt?

— Man vispār patīk Ahmatova.

— Nu gan jūs kļūdījāties: tā nav Ahmatova. — Marina skumji pasmaidīja. — Sensenos laikos, agrākajā dzīvē, kad rakstīju savu referātu, es apgalvoju, ka šo dzejas rindu autors nav zināms. Speciālo kursu par Puš-kinu mums lasīja profesors Saīnbinago. Viņš man atnesa visu šo dzejoli. To sacerējusi Natalija Vasiļjevna Krandi-jevska-Tolstoja, Alekseja Nikolajeviča sieva. Viņa rakstījusi visus dzejoļus vīra grāmatām. Atceraties, «Dckabris-tos» čigāniete Stjoša dzied: «Un izbraukti jau visi ceļi, un visi kausi tukši jau...» Vai atkal: «Kad strauts no kalna virsotnes ar troksni gāžas ielejā ...»

— To visu viņa? — Sergejs brīnījās.

— Jā, visu viņa. Natālija Vasiļjevna ir garīgi ļoti trausla, talantīga sieviete, visu dzīvi viņa veltījusi vīram. Pati savu daiļradi atstājusi novārtā. 2ēl gan. Paklausieties:

Vēsais augusts bārsta zvaigznes siekiem,

Naktis zilgas, debess salta, tāla.

Mēness blāvs vien, liekas, mirdz bez prieka,

Aizpeld tuksnesī ar mākoņvāliem.

O, tu pusplaukusī mīla mana.

Tikai salstošs maigums sirdī, elpā!

Kam gan mana dvēsle kvēlodama Krīt kā zvaigzne bezcerības telpā?

Marina lasīja dzeju, bet viņš sēdēja, ļaudamies poēzijas teiksmainajai varai. Viņam bija skumji, šīs skumjas ar katru rindu kļuva aizvien skaudrākas un neciešamākas. Tās cēlās viņā kā karsts vilnis, un Sergejam šķita, ka Marina dzejoļus nevis lasa, bet dzied.

— Tādi viņai ir dzejoļi. — Marina apklusa.

Viņi ilgi sēdēja klusēdami, raudzīdamies ārā pa logu, kur tumsā pamazām dzisa sniega baltums. Vilciens traucās tai cauri, un gar logu kā zvaigznes lidoja sārtas dzirksteles.

— Nu gan esmu jūs saskumdinājusi. — Marina mēģināja pasmaidīt, taču smaids pagaisa, vēl neatplaucis. — Iedegšu gaismu.

Viņi atkal dzēra tēju. Atkal lasīja dzejoļus. Stāstīja viens otram par sevi. Tagad Sergejs redzēja citu Ļeņin-gradu: izsalušas mājas, aizputinātas ielas, uz pusi ar klijām ceptas maizes riecieniņus. Un lielu dzīvokli Ņevas prospektā, un cilvēku ar dīvainu uzvārdu — Jeguļins —, kurš mainīja vērtslietas pret produktiem. Ko viņš pats varēja pastāstīt? Gandrīz neko. Tāpēc ka tas, ar ko nodarbojās Sergejs, ir jāzina tikai cilvēkiem, kuriem šis darbs uzticēts. Bet lielīties ar to vienīgo kara nedēļu, par kuru viņš saņēma medaļu «Par drošsirdību», būtu muļķīgi. Marina ir militārpersona, gan ieraudzīs. Un viņam ļoti gribējās, lai viņa to visu uzzinātu pati. Lai uzzinātu un paskatītos uz viņu gluži citām acīm.

Marina palūkojās pulkstenī.

— Man jāiet uz dežūru, Serjoža.

— Jau? — Viņa balsī skanēja tik liela nožēla, ka meitene pasmaidījusi ierosināja:

— Jūs varat man palīdzēt. Es jūs likšu pie smagajiem vīriešu darbiem.

Sergejs pielēca kājās, viņš bija ar mieru iet, kur vien vajag, un darīt, ko vajag, lai tikai pabūtu kopā ar Marinu kaut vai vēl vienu stundu.

Viņi izgāja cauri aptiekas vagonam un pārsienamajai telpai.

Klāt esam, — Marina izņēma no skapja uzsvārci, —■ uzmetiet uz pleciem, Serjoža, tas, protams, jums ir par mazu, bet tikai uz brīdi. Pēc minūtēm desmit atnesīšu citu. Iesim. — Viņa atvēra durvis, un Belovam degunā iesitās asa zāļu smarža, kurai klāt jaucās vēl kādas nepatīkamas, kodīgas smakas. Vagonā gar abām malām divās rindās bija izvietotas gultas, kurās gulēja ievainotie.

— Sveiki, zēni, — Marina teica.

— Sveicināta, meitiņ.

— MarinOčka ...

— Labs vakars.

— Esiet sveika, biedre jaunākā leitnante.

— Marina, Marina, Marina, — kāds jautri nodziedāja.

Viņi lēni gāja gar gultām, un Marina paspēja te sakārtot spilvenu, te izņemt termometru, kādam paspiest roku, kādam uzsmaidit, atbildēt ar joku.

— Marinočka, biedre medicīniskā dienesta jaunākā leitnante, — pēkšņi atskanēja stiepta balss, kura Sergejam likās pazīstama, — ko tu pie mums esi atvedusi?

No augšējās guļvietas nokarājās roka, viscaur klāta ar ziliem tetovējumiem. Kas viss tikai uz tās nebija! Enkuri, krusti, kapi. Bet Sergejs uzreiz pamanīja pazīstamo sentenci: «Kas nav bijis — pabūs, kas bijis — neaizmirsīs.» Viņš pacēla galvu un ieraudzīja slīpu matu cekulu virs nekaunīgajām acīm, sinīniņu un mirdzošus tērauda zobus.

— Kas tad šis klients būs? Jaunais medicīnas brālis, vai?

— Guliet mierīgi, Sviridov, jūs esat pārāk ziņkārīgs.

— Student, — pēkšņi atskanēja saviļņota balss, — student... Serjoža.

Belovs pagriezās pret blakusgultu — uz viņu raudzījās apbrīnojami pazīstama seja.

— Nepazīsti? Eli... student...

Tas taču Gončaks! Staršina Gončaks, ar kuru viņi kopā bija cīnījušies, aizstāvot Maskavu.

— Gončak! — Sergejs iesaucās. — Vasja...

Viņš piesteidzās pie gultas un cieši piespieda seju pie staršinas asā, neskūtā vaiga. Uzsvārcis noslīdēja no pleciem.

— Oho-o! — Vagons sarosījās. — Draudziņu satiki, Gončak?

— Novadnieku!

— Klases biedru.

— Bet es nemaz nezināju, — Sviridovs Sergejam aiz muguras izsmējīgi sacīja, — ka tev, Gončak, starp kruķiem ir draudziņi. Varbūt viņš tevi pirms kara kristījis? Ar kādiem pieciem vai astoņiem gadiņiem ...

•— Apklusti, jūras kājniek, — staršina nikni attrauca, — mūs ar Serjožu vācietis pie Maskavas ar uguni kristīja. Saprati?...

— Kā tad tu, Gončak, tā, ko, — Belovarn aiztrūka balss, — kur tad tevi?

Viņš tikai tagad pamanīja, ka staršinas seja ir dzeltena kā pergaments, ka Gončaks ievīstīts marles saitēs kā kūniņa.

— Nelaimējās man, Serjoža, arī šo otro karu iziet neskartam, Rumānijā mani panāca šķemba. Saārdīja zarnas. Nemaz nezināja — palikšu dzivs vai ne. Bet, kā redzi, izķepurojos. Tagad mani ved uz saulaino Baku, lai es galīgi atkoptos.

— Tas nekas... Tas ir labi, Vasja... Galvenais —

ka esi dzīvs.

— Pareizi, Scrjoža, — staršina satraukts atbildēja,

— dzīvs esmu. Bet necerēju gan vairs. Pavisam līdzās viņa man stāvēja, izkapti strīķēja.

— Kas? — Belovs nesaprata.

— ’Mana nāve, draudziņ manu. Redzēju šo bezdeguni, gluži kā patlaban tevi redzu. Pastāsti labāk par sevi...

— Pagaidi, Gončak, kur ir mūsu kapteinis?

— Lukins? Gaišā galva. Krita varoņa nāvē pie Belgo-rodas.

— Zēl.

— Jā, varonīgs komandieris bija. Atceries, Serjoga, kā mēs vācieti apturējām? — Staršinas balss kļuva skanīga.

Vai gan Belovs to varēja aizmirst? Tankus, kuri līda uz ierakumiem, bruņutransportierus, pelēkās figūriņas ložmetēja tēmēkļa lodziņā. Kaut ko tādu nevar aizmirst.

— Atceros, Vasja ...

— Sadevām gan mēs viņiem toreiz. Atceries, tu degi vienās ugunīs, kamēr es tevi vedu uz hospitāli. Lukins toreiz teica: «Kā gribi, bet līdz Maskavai nogādā, kaut vai sev uz muguras.» Es pēc tam tevi atcerējos. Bieži atcerējos. Nožēloju, ka adresi neesmu paņēmis. Allaž domāju, vai redzēšu vēl studentu ...

— Nu re, kā satikāmies, Vasja ...

— Marina, — pa durvīm palātā ielūkojās māsa,

— priekšniece nāk.

— Jums jāiet prom, Scrjoža. — Marina saņēma viņu aiz piedurknes.

— Kā tad tā, Marina, — Belovs jautājoši paskatījās uz viņu, — tas taču ir Gončaks ...

— Tu atnāksi rīt, — uztraukumā Sergejs pat nemanīja, ka viņa tam pateikusi «tu», — nāc tūliņ pēc brokastīm,

Sergejs paspieda Gončakam roku.

— Es atnākšu, Vasja, rīt...

— Gaidīšu ... Es tevi ļoti gaidīšu.

Kad Sergejs izgāja, Sviridovs pagriezās uz sāniem un paskatījās uz Marinu.

—- Vai tad jums, Marinočka, nepietiek kavalieru? Vai frontinieku trūkst? Nu kam jums vajadzīgs šis kruķis? Mēs tādus savā Nikolajevā ...

— Paliec klusu, — Gončaks cieti noteica, — klusu, zagļa dvēsele. Kā tu esi karojis — nezinu. Bet, kā viņš,— to redzēju pats savām acīm. Sis puisis izglāba visu mūsu rotu. Vācieši lenca no flanga, bet viņš viens pats ar ložmetēju... Pēc tam aizstāvējām tiltu. Visus nogalēja, visus desmit. Mēs divi vien. Vai saprati tu! Un atvairījām riebekļus. Viņš nav bēdzis no frontes. Viņu slimu aizveda. Un, ja viņš tagad ir milicijā, tad tā arī vajag.

Marina, pie sienas piespiedusies, klusi klausījās, un viņai nez kāpēc ļoti patika tas, ko stāstīja Gončaks.

Sergejs, atnācis savā vagonā, nodzēsa gaismu un pacēla aptumšošanas aizkaru. Viņš raudzījās melnajā logā, un atmiņa tajā gluži kā uz ekrāna projicēja četrdesmit pirmā gada lenti...

...Ierakuma priekšā dega zeme. Tas bija neērts, uz ātru roku un nemākulīgi izrakts ierakums.

— Student, — aizsmacis teica kapteinis Lukins, — tavs uzdevums ir vienkāršs — nogriez kājniekus no tankiem.

Todien viņš jau no paša rīta bija pamatīgi iegaumējis šo kaujas ābeci gluži kā ģeometrijas formulu. Cik ļoti Sergejs toreiz nožēloja, ka institūtā militārās apmācības laikā bija skraidījis uz kino! Tagad grūtā brīdī viņš varēja noderēt, taču pietrūka zināšanu.

Ierakuma priekšā dega zeme. Pareizāk sakot, dīzeļdegviela, kas bija iztecējusi no sašauta tanka. Trīs tanki bija uz visiem laikiem sastinguši pie šīs bedres, ko vēlāk ziņojumos dēvēs par aizsardzības joslu.

— Nāk! — Gončaks iesaucās.

No meža, smagi pārveldamies pāri ceļa malai, izlīda vēl divi tanki ar automātistiem, kas bija piekļāvušies pie bruņām. Smagās mašīnas brauca droši. Vācieši skaidri zināja, ka pie tilta nav lielgabalu. Priekšējais tanks neapstādamies atklāja uguni, šāviņš krita gandrīz blakus, apbērdams Sergeju ar zemes pikām. Pret ķiveri sitās akmeņi, bet viņš neko nejuta, tverdams tēmēklī pelēkās, pie tanka bruņām pieplakušās figūriņas.

— Bliez, — Lukins nokomandēja, — bliez, student!

Pirmā kārta izšķīla dzirksteles no tanka tornīša bruņām. Viņš drusku pagrieza tēmēkli un raidīja kārtu gar bruņotā briesmoņa sāniem, notriekdams automātistu figūras. Trīsreiz nobūkšķēja prettanku šautene. Bet tanki tomēr nāca uz priekšu kā apburti.

Atkal dobji noblīkšķēja prettanku šautene, un viena mašīna sāka griezties uz vietas. Kareivji lēca lejā uz ceļa. Taču otrs tanks neatvairāmi nāca arvien tuvāk.

— Laid tanku sev pāri! — Lukins iesaucās un nokrita ierakuma dibenā.

Sergejs norāva ložmetēju no brustvēra, pats smagi nogāzās gar zemi, un tūdaļ pazuda debesis, pār seju sāka tecēt karsta dīzeļdegviela, dārdoņā aizkrita ausis. Tas viss ilga dažus mirkļus. Pēc tam atkal bija gaisma, un Gončaks pāršķiebtu seju svieda pudeli. Sergejs atkal atbalstīja ložmetēja kājiņas, un garas ložu kārtas mēza ceļu. Degošā tanka sīvais smārds rāva ciet elpu, dūmi koda acīs. Taču viņš neko nemanīja. Redzēja tikai ceļu, pa kuru skrēja pelēkas kareivju figūras. Todien viņi atsita sešus uzbrukumus. Pēc tam trijatā atkāpās pa degošo tiltu...

«Padomju Informācijas biroja 14. janvāra operatīvais ziņojums.

... Budapeštā mūsu karaspēks, sašaurinot vācu un ungāru grupējuma ielenkuma loku, ieņēmis Austrumu staciju, piepilsētas vilcienu staciju Cemeru, pilsētas gāzes rūpnīcu un vairāk nekā 200 kvartālu. 13. janvārī mūsu karaspēks Budapeštā saņēmis gūstā 2500 vācu un ungāru kareivju un virsnieku, ieguvis šādas trofejas: 5 tankus, 21 dažāda kalibra lielgabalu, 57 lokomotīves, 2160 dzelzceļa vagonu, 30 cisternu. Pārējos frontes iecirkņos notika izlūku darbība un vairākos punktos vietējas nozīmes kaujas.

13. janvārī mūsu karaspēks visās frontēs sasitis un iznīcinājis 80 vācu tanku.»

Avīze bija divas dienas veca, taču Sergejs to izlasīja ar interesi. Sis trīs dienas viņam bija aizritējušas gluži kā sapnī. Viņi ar Marinu gandrīz nešķīrās. Kad viņa dežurēja, Belovs gāja apciemot Gončaku. Pat stingrā Aleksandra Jakovļevna izlikās neko neredzam. Un pēc dežūras, mazliet pagulējuši, viņi atkal satikās un runājās. Par ko? Sergejs nekādi nevarēja atcerēties. Dažbrīd, kad viņi ar Marinu stāvēja tamburā vai gaitenī pie loga, Sergejam likās, ka nekāda kara nav. Gluži vienkārši viņi brauc uz Baku pavadīt brīvdienas, un tur viņus gaida divas laimīgas nedēļas.

Taču karš atgādināja sevi ik uz soja. Vaidēja ievainotie, operāciju telpā visu diennakti dega lampas, šad tad vilciens pēkšņi apstājās un sanitāri cēla ārā no vagoniem nestuves, visgarām pārklātas ar palagu. Sis vilciens veda cauri naktij murgus un vaidus, drudzi un slāpes, dzīvību un nāvi.

Gončaka vagonā bija pieraduši pie Sergeja. Viņš sapazinās ar visiem, pat Sviridovs vairs nepievērsa uzmanību viņa uzplečiem.

Rit, gaismai austot, viņiem vajadzēja ierasties Baku. Sergejs sēdēja un gaidīja Marinu.

— Kāda cūcība, — Ļepilovs smagi atkrita uz sava sēdekļa, — jūs tikai padomājiet. Sājā stacijā ievainoto vecāko leitnantu Timofejevu sagaida sieva. Viņš iet ar kruķiem, tikko sācis staigāt, — Ļepilovs atvēra čemo-dāņu un izņēma naudu, — taču šoferis, draņķis tāds, negrib vest. Prasa velns zina cik. Bet nabaga sievietei nepietiek naudas.

— Kas negrib vest? — Sergejs satrūkās.

— Nu šoferis. Halturē pie stacijas, vadā maišelnie-kus uz tirgu.

— Kur viņš ir?

— Re, tur. — Kapteinis piedūra pirkstu pie loga.

Uz platformas stāvēja sieviete pelēkā mētelī un vatenī ģērbies zaļoksnējs vīrietis ar resnu mūli. Abi žestikulēdami par kaut ko strīdējās.

Sergejs uzvilka šineli, aizsprādzēja portupeju un, ne vārda neteicis, izgāja. Lēkdams pāri sliedēm, viņš izdzirda lūdzošu sievietes balsi un īsas, laiskas šofera atbildes.

Sergejs uzlēca uz perona.

— Ei jūs, — viņš uzsauca, — panāciet šurp! Jā, jā, jūs pats.

Šoferis gāzelēdamies lēni pienāca pie viņa.

— Kas ir?

— Dokumentus.

•— To var, lūdzu. — Viņš izņēma tiesības un pasi.

— Nāciet man līdzi.

— Uz kurieni? Uz kurieni, priekšniek? Es neko sliktu nedaru.

Sergejs palūkojās uz sarkano, spīdīgo seju un nodomāja, ka arī šis ir tāds pats Jeguļins, un uzreiz sajuta naidu pret veselīgo, labi paēdušo spēkavīru, kas iedzīvojas no citu nelaimes.

— Kāpēc neesat frontē?

— Mani tak neiesauc, priekšniek, es esmu no rūpni-cas. — Šofera balss bija zaudējusi iepriekšējo nekaunību. Viņš skatījās uz Sergeju padevīgi un bailīgi.

— Nāksi man līdzi.

— Nu kāpēc tā, priekšniek. Es tak vienmēr atbalstu miliciju ar visu savu sirdi, ja kāds kur jāaizved...

— Klausies uzmanīgi, — Belovs stingri paraudzījās viņam acīs, — tūliņ tu aizvedīsi ievainoto. Saprati?

— Sapratu, vecākais leitnant, sapratu.

— Par velti.

— Būs darīts, nogādāšu kā ar taksometru, pa pirmo zorti. Vai tad es kādreiz... Pajautā, kam gribi... Mēs miliciju cienām ...

— Se, — Belovs atdeva viņam dokumentus, — rīt pārbaudīšu. Un, ja tu būsi ņēmis no šīs pilsones naudu, — vaino pats sevi. — Viņš pagriezās un devās uz vagonu.

— Paldies jums. — Viņu panāca sieviete tumšajā mētelī. — Nemaz nezinu, kā jums pateikties.

— Nieki. Nav par ko. Esiet ar viņu stingrāka. Es šos cilvēkus pazīstu, viņi ir nekauņas, tāpēc iesaku runāt ar viņiem skarbāk.

— Tā, — Ļepilovs teica, kad Sergejs iekāpa vagonā, •— iedarbojās apakšiecirkņa uzrauga uzpleču maģiskais spēks.

— Jums nav taisnība, — Belovs deva pretī, — apakšiecirkņa uzraugs būtu viņu piekāvis līdz asinīm un vēl naudu atņēmis. Bet man jāievēro sociālistiskā likumība.

— Kuram tad ir vairāk taisnības? Jums vai Cehova apakšiecirkņa uzraugam Svinolobovam?

— Man. Nevajag pēc viena ierāvēja spriest par visiem. Tas ir Jeguļins ...

— Kas? — Ļepilovs izbrīnījās.

— Uzvirdnis. Putas. Ja tās noņem, tad ūdens ir tīrs.

— Jūs, Serjoža, pēc iepazīšanās ar mūsu Marinu esat sācis izteikties mazliet aforistiski.

— Kas par niekiem, Vladimir Frjodorovič, tik tiešām.

— Jupīter, tu sarksti, tātad man ir taisnība. — Ļepilovs apmierināts iesmējās.

Sī pēdējā diena bija gaidu un darīšanu pilna. Sergejs no visiem atvadījās. Gončakatn atstāja adresi, likdams apsolīties, ka tas iegriezīsies pie viņa. Atlika vēl tikai sagaidīt Marinu.

Sergejs stāvēja pie loga un smēķēja. Viņš jau bija izsmēķējis puspaciņu, bet Marina vēl arvien nenāca. Galvā līda muļķīgas domas. Viņš sāka pat zīlēt. Ja gaitenī pirmā iznāks sieviete, tad viss būs labi. Bet pirmais parādījās vīrietis, vecākais leitnants, stomatologs. Garastāvoklis Belovam samaitājās galīgi. Viņš jau taisījās iet pie Marinas uz palātu.

Bet Marina pienāca un cieši saņēma viņu aiz rokas.

— Iesim.

Tā, rokās sadevušies, viņi izgāja cauri visam vagonam. Pie savas kupejas viņa apstājās.

— Ejam iekšā.

— Bet meitenes?

— Nevienas nebūs.

Viņi iegāja kupejā, un Asariņa uzlika rokas viņam uz pleciem. Viņas lūpas un acis bija gluži līdzās, mīkstie inati smaržoja pēc ziepēm un aptiekas. Sergejs viņu cieši piespieda sev klāt, meklēdams viņas lūpas. Marinas augums atslāba un kļuva pieļāvīgs... Bet vilciens traucās caur nakti, un riteņi klaudzēja: «Uz Baku, Baku, Baku ...»

TRESA NODAĻA

MASKAVA. JANVĀRA PĒDĒJĀ NEDĒĻA

«Baltkrievijas PSR IeTK Bandītisma apkarošanas pārvalde.

Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes Bandītisma apkarošanas nodaļai. Daņilovam.

Steidzami.

Ziņojums pa augstfrekvences telefonu.

Sakarā ar jūsu atsūtītajiem materiāliem paziņojam, ka S. K. Kuzima patiesībā ir Stcpans Kazimirovičs Burkov-skis, bīstams bandīts, kas tiek meklēts Kruķa bandītu grupas lietā. Apcietinātā identificēšanai izsūtām pie jums operatīvo pilnvaroto kapteini Tokmakovu. Ar viņu nosūtām operatīvos kriminālmeklēšanas materiālus par S. K. Burkovski.

Baltkrievijas PSR IeTK Bandītisma apkarošanas pārvalde. Klugmanis.»

Daņilovs

No rīta pie viņa ieradās prokuratūras izmeklētājs Cer-nišovs. Tas kabineta kaktā ilgi āva nost filca botes, ko tautā dēvē — «ardievu, jaunība», tina vaļā milzum garu šalli, vilka nost smagu pirmskara konstrukcijas mēteli ar kažokādas atlokiem. Sis mētelis pērnziem bija ievedis kārdināšanā divus laupītājus, kas Stepanu Fjodoroviču sastapa tumšajā Slīpajā šķērsielā. Večuks dārgā kažokā — tumsā tas izskatījās tieši tāds — šķita viegli un veiksmīgi aplaupāms. Bajāra kažoks bez visa cita solīja arī zelta pulksteni, naudu un labu etviju. Piedraudēdami ar nažiem, viņi izteica večukam standartpriekšlikumu: «Velc nost.» Cik liels bija viņu pārsteigums, kad šis vecais sakārnis, izrāvis no kabatas naganu, sašāva vienam no viņiem roku un pēc brīža abus nogādāja milicijas nodaļā.

Daņilovs, otrā dienā iegriezies tur savās darīšanās, bez smiekliem nevarēja lasīt apcietināto liecības — tik ļoti abus bija apstulbinājis viss notikušais.

Beidzot Stepans Fjodorovičs bija atbrīvojies no «ziemas apģērba formas», kā pats to visu dēvēja, un apsodies pie galda.

— Nu, godājamais biedri Daņilov, — Cernišovs ar tīru kabatlakatiņu noslaucīja briļļu stiklus, — sāksim mūsu spēles.

— Jums jādala, Stepan Fjodorovič. — Daņilovs pasmaidīja.

— Tādā gadījumā iepazīstieties, es te jūsu darbiniekiem uzmetu operatīvo izmeklēšanas pasākumu plānu. — Viņš nolika uz galda vairākas ar mašīnu aprakstītās lapas.

Daņilovs ātri pārlaida tām acis.

— Pamatvilcienos pēc šā plāna mēs visu esam izdarījuši.

— Bet kur ir ekspertīzes akti par naudu un zeltu, kas atsavināts Sudinam?

— Esam pieprasījuši. Pagaidām atbildes nav.

— Kas dzirdams no Baku?

— Belovs šorīt zvanīja, viņš iepazīstas ar materiāliem par Vaļijevu.

— Tā-a, — Cernišovs viltīgi palūkojās uz viņu, — un kā ar Altuņinu-Cistjakovu?

•— Noskaidrojam atrasto dokumentu autentiskumu.

— Un Kuzima?

— Lūk. — Daņilovs pasniedza viņam augstfrekvences telefonogrammu.

Cernišovs uzstatīja acenes un sāka lēnām lasīt.

— Man tas nepatīk. — Viņš smagi nopūtās.

— Kas konkrēti?

— Sis papīriņš.

— Kāpēc?

— Tas mūs ved prom no jautājuma būtības.

— Stepan Fjodorovič, jautājums taču ir vienkāršāks par vienkāršu. Jūs izbeidzat Šūdina slepkavības lielu, bet mēs tālāk nodarbojamies ar Burkovski-Kuzimu.

— Tā jau tas ir, mījais Ivan Aleksandrovič, dodiet man Vajijevu — un mans darbs būs padarīts. Es domāju par jums.

— Mēs savu pienākumu zinām. Turēt ciet un nelaist vaļā.

— Nu, tā visa ir lirika, bet es gribētu nopratināt Bur-kovski-Kuzirnu. Vai jūs ar viņu esat ticies?

— Pagaidām ne, līdz šim ārsti vēl neļāva.

— Tad ar dievpalīgu sāksim. Sauciet viņu šurp no cietuma.

Daņilovs pacēla klausuli.

— Iepriekšējā apcietinājuma kameru. Daņilovs. Tur septītajā ir Bandītisma apkarošanas nodaļas aizturētais Kuzima. Vediet šurp uz nopratināšanu.

Ivans Aleksandrovičs piecēlās no galda un ar roku norādīja Cernišovam uz savu vietu. Sak, lūdzu, tagad jūs te esat saimnieks. Stepans Fjodorovičs apsēdās Daņilova krēslā, sakārtoja brilles un izplāja protokola veidlapas. Sāka tās aizpildīt.

«Nopratināšanas protokols

Es, rajona prokuratūras izmeklētājs S. F. Cernišovs, pulksten 11 un 15 minūtēs Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes telpās nopratināju kā apsūdzēto pils. Stepanu Kazimiroviču Burkovski.»

— Tā. — Cernišovs nolika spalvaskātu un ieklausījās.

Gaiteni skanēja konvoja miliča zābaku dobjā ldaudzoņa

un aizturētā šļūcošie soļi.

— Laikam ved. — Daņilovs nosēdās pie galda. Viņš novietojās tā, lai vienlidz labi redzētu gan Cernišovu, gan apcietināto. Durvis atveras, un konvoja vecākais ziņoja:

— Aizturētais pilsonis Kuzima uz nopratināšanu atvests.

— Ved iekšā, — Cernišovs pavēlēja.

— Bet viņš ir negants, biedri apakšpulkvedi, — kon-vojnieks brīdināja, — vai roku dzelžus noņemt?

— Ko darīt, Stepan Fjodorovič? — Daņilovs jautājoši paskatījās uz Cernišovu.

— Ņem nost, — Cernišovs atmeta ar roku, — gan jau tiksim galā.

— Jums labāk zināms. — Seržants pazuda aiz durvīm.

Kuzima-Burkovskis sēdēja uz krēsla, braucīdams «aproču» noberztās rokas. Viņš izskatījās slikti. Neskūta, uzpampusi seja, apdzisušas, pret visu vienaldzīgas acis, pinkaini, nesukāti mati.

«Dīvaina seja,» Daņilovs nodomāja, «kā ļaunajam rūķim Perro pasakās.» Viņš pat atcerējās attēlu, ko bija redzējis sensenis bērnībā un kas viņu toreiz satrieca līdz sirds dziļumiem. «Mats matā ļaunais rūķis.»

— Es esmu rajona prokuratūras izmeklētājs Cernišovs, — Stepans Fjodorovičs sāka ar standartfrāzi, — izmeklēju jūsu lietu. Jūs tiekat apsūdzēts saskaņā ar KPFSR Kriminālkodeksa 136. un 182. pantu. Vai lai jums izskaidroju šo Kriminālkodeksa paragrāfu nozīmi?

Burkovskis klusēja, joprojām braucīdams roku.

— Vai jūs mani dzirdat? — Cernišovs pacēla balsi.

Aizturētais paskatījās uz izmeklētāju tā, it kā gribētu

izlasīt kaut ko ļoti interesantu uz viņa akurāti pašūtās bostona žaketes, pēc tam pievērsa acis Daņilovam.

— Kruķi, maitas gabals, mēsls, — viņa skatiens atdzīvojās, — dod zālīti! Dzirdi! Zālīti dod! Citādi neko neteikšu. Saprati?

— Rāmāk, Burkovski, rāmāk, — Daņilovs piecēlās, — narkotikas jūs nedabūsiet...

— Dod ... Draņķi... Zālīti... A-a-a!

Aizturētais pielēca kājās un metās virsū Cernišovam. Daņilovs paguva saķert viņu aiz tievā delnas pamata un, liekdams roku atpakaļ, nobrīnījās par šā cilvēka lielo spēku.

Istabā ieskrēja konvojnieki. Atkal uzlika Burkovskim roku dzelžus.

—• Mazs, bet stiprs, — seržants elsdams pašūpoja galvu, — cs taču jūs brīdināju. — Viņš pārmetoši paskatījās uz izmeklētāju.

— Ar narkomāniem tā mēdz gadīties, — Černišovs paskaidroja, — psihoze, tā sakot, fiziskā sasprindzinājuma augstākā pakāpe. Nu, ko darīsim, Ivan Aleksandrovič?

— Es domāju, ka viņš vēlreiz jānodod ārstu rīcībā. Lai viņu vēi mazliet padakterē.

— Neiebilstu.

— Aizvediet aizturēto! — Daņilovs pavēlēja. Viņš atkal apsēdās pie galda un nocēla telefona klausuli. — Ļev Sainoilovič? Te Daņilovs. Jā. Jā. Mēs ar biedru Cerni-šovu mēģinājām aprunāties ar jūsu aizbilstamo... Jā... Jā... Trako... Cik ilgi?... Vēl vismaz nedēļu... Ļev Samoilovič, es tai jūsu terminoloģijā kā tumšā mežā ... Jā, ticu... Ticu... Bet viņš mums ir vajadzīgs... Ļoti vajadzīgs... Vai tiešām nekā nevar agrāk?... Nu ko lai dara... Jūs esat skoloti... Jums labāk zināms... Paldies... Paldies... Atvainojiet, ka iztraucēju... Visu labu.

— Es visu sapratu, — Černišovs sāka aut kājā boles. — Tātad pēc nedēļas. Vai jūs ar to, nu kā viņu?...

— Cistjakovu?

— Tieši tā. Esat ar viņu runājis? — Viņš beidzot bija uzvilcis savas «ardievu, jaunība» un ķērās pie šalles.

— Vēl ne. Gribu to darīt šodien. — Daņilovs palīdzēja viņam uzģērbt bajāra kažoku.

— Paldies. Pamēģiniet. Bet es rit iegriezīšos.

Daņilovs un «pulkvedis»

Viņš sēdēja Daņilova priekšā brīvi. Sēdēja tik nepiespiesti, it kā būtu ieradies nevis uz nopratināšanu, bet ciemos. Arī papirosu viņš turēja ar īpašu eleganci. Kamerā pavadītā nakts viņu nemaz nebija ietekmējusi. Formas svārki bez uzplečiem nebija saņurcīti, galifē ari ne, zābaki gan kļuvuši mazliet blāvāki, taču vēl joprojām spīdēja.

«Interesants vīrietis,» Daņilovs nodomāja, «tādi sievietēm ļoti patīk. Seja nervoza, smalka, acis iielas, rokas skaistas. Jūtama dižciltība. Interesanti, kas bijuši viņa vecāki?» Daņilovs tīšuprāt vilcinājās ar pratināšanu, ļaudams «pulkvedim» aprast. No pieredzes viņš zināja, ka tādus kā šis aizturētais «iebaidīt» nevar. No rīta viņam bija piezvanījis iepriekšējā apcietinājuma kameras dežurants un mulsi ziņojis:

— Aizturētais no devītās lūdz skūšanās piederumus.

— Un kas par to?

— Ko lai dara?

— Iedodiet.

— Nav taču atjauts asus priekšmetus. Instrukcija.

— Tad noskujiet viņu.

— Noskūt?! — dežurants apstulbis jautāja.

— Tieši tā.

— Klausos.

Jā. Ja «pulkvedis» vēlējies noskūties, tad tas nozīmē, ka apcietinājums nav viņu salauzis. Maz ir tādu «klientu», kas no rītiem lūdz bārdas nazi. Nokļuvuši kamerā, cilvēki parasti salūst garīgi un kļūst nolaidīgi pret savu ārieni. Sis acīmredzot ir stiprs. Izpildījis rīta rosmi, noberzējies līdz jostas vietai ar aukstu ūdeni.

— Nu, ar ko sāksim? — Daņilovs uzdeva pirmo jautājumu.

— IEs nezinu, —- «pulkvedis» mierīgi atbildēja, — jums labāk zināms.

— Uzvārds?

— Altunins.

— Vārds?

— Vadims Gavrilovičs.

— Dzimšanas gads?

— Desmitais.

— Vai tie ir jūsu dokumenti? — Daņilovs paņēma diplomu un lidotāja grāmatiņu.

— Mani,

— Spriežot pēc tiem, jūs esat profesionāls lidotājs.

— Jā, tūkstoš deviņsimt divdesmit astotajā gadā es iestājos Jeiskas aviācijas skolā un trīsdesmitajā to pabeidzu.

— Kas ir jūsu vecāki?

— Nezinu.

— Kā tā?

— Tēvu un māti atceros ļoti neskaidri. Atceros, ka dzīvoju Maskavā, kaut kur Arbatā. Pec tam braucu ar vilcienu. Saslimu ar tīfu. Mani uzaudzināja pilnīgi svešs cilvēks.

— Kas?

— Vai tas ir svarīgi?

— Protams.

— Viņš nomira, kad iestājos aviācijas skolā. Viņa uzvārds ir Zabeļins. Viņš bija viens no pirmajiem krievu lidotājiem.

— Kā jūs pie viņa nokļuvāt?

— To viņš nekad netika stāstījis. Es gluži vienkārši atmodos Mariupolē, klusā, balta namā jūras krastā. Tā sākās mana otrā dzīve.

— Un cik dzīvju jums bijis pēc tam?

— Divas, apakšpulkvedi, tikai divas. Viena — lidotāja Altuņina, otra — «pulkveža» Cistjakova dzīve. Jūs neticēsiet, bet es priecājos, ka nokļuvu pie jums. Tagad, ja izdosies, es sākšu celt vēl vienu dzīvi, ceru, ka tā būs laimīgāka par iepriekšējām, tiesa, ari daudz īsāka.

— Kāpēc jūs tā domājat? Starp citu, kāda ir jūsu pēdējā dienesta pakāpe?

—• Tas ierakstīts lidotāja grāmatiņā.

•— Tur rakstīts «kapteinis».

— Tā ari bija. Jūs mani iztaustāt, lai vieglāk varētu izveidot nopratināšanas shēmu. Vai tā nav?

Daņilovs klusēja, ar interesi vērodams Altuņinu.

— Velti pūlaties. Kāpēc jums lieki jātērē laiks, iedodiet man kamerā papīru un tinti. Es pats uzrakstīšu. Tikai netraucējiet mani divas dienas un, lūdzu, dodiet rīkojumu, lai man ļauj skūties. Citādi es jūtos netīrs.

— Labi. Vai ir vēl kādi lūgumi?

■— Palūdziet Larisu, lai iesūta man papirosus.

— Labi.

— Nu, tad es iešu.

Altuņins piecēlās un palūkojās gaitenī.

— Konvojniek! — viņš uzsauca. — Pavadiet mani.

Durvīs parādījās neizpratnes pilna miliča seja.

— Aizvest?

— Aizvediet, — Daņilovs teica.

«Interesants puisis. Varen interesants. Ko gan viņš uzrakstīs? Nē. Tāds cilvēks nemelos. Viņš jau tāpat ir uz pēdējās robežas. Rakstīs patiesību. Jādod rīkojums, lai viņam ļauj skūties. Bet Larisai es tūliņ piezvanīšu.»

— Hallo, — klausulē ieskanējās pazīstamā balss.

— Larisa Jevgenjevna?

— Jā.

— Te Daņilovs.

— Kas?

— Daņilovs no kriminālmeklēšanas pārvaldes. Atceraties?

— Protams. Kā viņam tur iet?

— Normāli.

— Slimība noritēja normāli, slimnieks pirms nāves žagojās.

— Kāpēc tik drūmi? Viņš lūdz papirosus.

— Vai tikties ar viņu var?

— Pagaidām ne.

— Kur jānodod papirosi?

— Petrovkā trīsdesmit astoņi, dežurantam. Pasakiet, ka es atjāvu.

Tagad atkal vajadzēja gaidīt. Belova komandējuma rezultātus, Kuzimas-Burkovska ārstu slēdzienu, Altuņina liecību, ekspertīžu aktus. Atkal gaidīšana, bet lieta nekust no vietas. Kaut gan formāli viss izdevies tā, ka labak nevar vēlēties. Sokolova slepkava apcietināts, Slidina slepkava tiek novērots, Burkovska līdzzinātājs apcietināts, tā vārds noskaidrots. Pieprasījumi izsūtīti. Šūdina personība noskaidrota. Viņa īstais uzvārds ir Sudinskis, dzimšanas gads tas pats, tikai veselība viņam laba un sodīts divas reizes. Pirmo reizi — par krāpšanu, otro — par zagtu mantu uzpirkšanu un glabāšanu. Galvenās milicijas pārvaldes arhīvā atradās viņa vecās lietas. Nezināms paliek tikai tas, kā viņš kļuvis par Azerbaidžānas kolhozu savienības pilnvaroto. Materiālus par viņu Daņilovs bija nodevis Belovam, tam vajadzēja noskaidrot visus apstākļus.

Nu nekas. Pagaidam viss rit labi. Tikai tā satikšanās vieta, kas dota Cistjakovam, un ziņojums no Baltkrievijas par Burkovski. Jā, kas tā par bandītu grupu, kā viņu sauca... Ā, tepat ir... Kruks. Jāpiezvana Serjožam Se-rebrovskim uz tautas komisariāta Galveno bandītisma apkarošanas pārvaldi, viņa nodaļa parrauga tieši Baltkrieviju.

Daņilovs uzgrieza numuru.

— Serebrovskis.

— Sveiks, Serjoža. Te Daņilovs.

— Vaņa, draudziņ, es tikko par tevi domāju.

— Telepātija.

— Kas, kas?

— Domu uztveršana no attāluma.

— Ko tad tu, Volfam Mesingam gribi maizes kumosu ņemt nost? — Serebrovskis iesmējās. — Nu, klāsti vaļā, kāpēc tu traucē tautas komisariāta vadošos darbiniekus?

— Man ir darīšanas pie tevis. Steidzamas.

— Nu tad gaidu. — Serebrovskis nolika klausuli.

Agrāk Sergejs bija strādājis par Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieka vietnieku, bet pirms pusgada tika pārcelts uz PSRS IeTK Galveno bandītisma apkarošanas pārvaldi. Taču ari jaunajā vietā, kur viņam, starp citu, bija cerība saņemt komisāra zvaigznes uz uzplečiem, Serebrovskis palika tāds pats kā agrāk — jautrs cilvēks un labs biedrs. Amati viņu nesabojāja. Daņilovs atcerējās, ka Sergejs bija ieņēmis dažnedažādus posteņus. Reizēm šķietami bez jebkāda iemesla viņš izdarīja strauju izrāvienu augšup pa dienesta kāpnēm, pat pārlēkdams pāri vairākiem pakāpieniem, pēc tam tikpat strauji krita lejup, tiesa, ne gluži līdz lejai, vienmēr viņam izdevās aizķerties kaut kur vidū.

Kaut gan viņam jau bija četrdesmit trīs gadi, Sergejs joprojām dzīvoja vecpuisī. Viņš dzīvoja bezrūpīgi un vienkārši, neko neņēma pie sirds, raizējās vienīgi par darbu. Darbs viņam aizstāja ģimeni, un arī viņš sevi pilnīgi atdeva darbam. Serebrovskim bija tādas rakstura iezīmes, kas Daņilovam imponēja: nevis ārišķīga, bet patiesa labsirdība, drosme ne vien operāciju laikā, bet arī tiekoties ar priekšniecību, gatavība allaž doties palīgā biedram. Labs puisis bija Serjoža Serebrovskis, tāpēc Ivans Alek-sandrovičs ar viņu cieši draudzējās.

Daņilovs un Serebrovskis

Kabinets Sergejam bija pamatīgs. Solīds kabinets. Ar portretiem un paklājiem. Ādas inebeles. Galds milzīgs kā sarkofāgs. Uz tā marmora tintnīcas komplekts ar bronzas rotājumiem. Kaktā senlaicīgs pulkstenis ar mūžam sastingušiem rādītājiem. Daņilovs, sēzdamies krēslā, zobgalīgi jautāja:

— Kam tev tas pulkstenis vajadzīgs?

— Lai butu solīdāk. Mums viņi te ir gluži kā tāda amata zīme — jo interesantāks pulkstenis, jo tā saimniekam augstāks stāvoklis.

— Bet šis taču neiet.

— Gar to nevienam nav dajas. Es jau tev paskaidroju, ka pulkstenis ir tas pats, kas viena zvaigzne uz uzplečiem. Saprati?

— Kā nu ne.

— Vaņa, vai tu esi ieradies mani kritizēt, graut birokrātiskās iekārtas pamatus? — Sergejs pasmaidīja, atsegdams baltus zobus. — Ne, brāl, tev to nesaprast. Tavā kabinetā knapi seifu var novietot. Nu kas tad tev par darīšanām?

— Serjoža, — Daņilovs izņēma no planšetes vākus ar Sudina-Sudinska lietu, — šķiet, ka tu pārraugi Rietum-baltkrieviju.

— Tieši tā, ņemu aiz rociņas un vadu pāri bangojošai dzīves straumei.

— Vai tu nopietni vari runāt?

— Nopietni nav interesanti, Vaņa. Kam tev ievajadzē-jusies Rietumbaltkrievija? Vaņa, vai tad Maskavā jau izķerti visi garnadži?

— Se, lasi. — Daņilovs padeva viņam lietu. «— Mani interesē, kas ir Šis Kruks.

— Boļeks, — Serebrovskis uz mirkli pacēla acis,

— pats viskaitīgākais bandīts.

— Kāpēc Boļeks? — Daņilovs brīnījās.

— Pilnā vārdā viņu sauc Boļcslavs. Pagaidi, nepārtrauc.

Serebrovskis lasīja, šo to izrakstīja un pat uzsvilpoja aiz patikas. Beidzot aizvēra vākus un paskatījās uz Da-ņilovu. Viņa zilajās acīs lēkāja jautri velniņi.

— Vaņečka, mīļumiņ, tu nemaz nezini, kā esi mūs iepriecinājis. Tu esi zelta vērts. Par šiem papīriņiem es esmu ar mieru atdot visu, ko gribi, pat šo sasodīto pulksteni.

— Paldies, man labāk kaut ko vienkāršāku.

— To var. — Serebrovskis piecēlās, paņēma atslēgas, piegāja pie seifa, atvēra čuguna durvis un noliecās.

— Ņem, pats sev atrauju. — Viņš nolika Daņilovam priekšā garenu, dzeltenīgu paciņu.

— Kas tas ir?

— «Otrā fronte». Amerikāņu cigaretes. Redzi, kamielis uzzīmēts. Saucas «Camel». Smēķē vesels. Te ir desmit paciņas.

•— Tu gan lepni dzīvo. Kas iedeva?

— Kamielis, — Serebrovskis sāka smieties, — šitas pats «Camel».

— Tu man zobus neapvārdo, Serjoža, stāsti, ka var saprast.

— Austrumnieki saka — labāk vienreiz redzēt nekā simtreiz dzirdēt. Tūliņ es likšu atnest materiālus par Kruķa bandu. — Serebrovskis nospieda zvana pogu. Durvīs parādījās sekretāre. — Jarošenko pie manis.

Pēc brīža kabinetā ienāca kalsens neliela auguma virsnieks ar majora uzplečiem.

— Nekavējoties atnes visus materiālus par Kruķa bandītu grupu.

— Klausos. — Majors izgāja.

— Tūlīt, Vaņa, tu pats savām acīm redzēsi, kas tas par putnu. Izcils maita. Slepkava, sadists, narkomāns. Tūdaļ Jarošenko atnesīs materiālus, tur ir viņa pašreizējie nodarījumi. Starp citu, tas Burkovskis viņam ir tāds kā adjutants, arī jau sen pelnījis lodi. Jā, ko es gribēju teikt. Iepazīdamies ar mūsu dokumentiem, pievērs uzmanību izziņai par Kruķu pašu. Saistošs dzīves stāsts.

Kabinetā bez klauvēšanas ienāca Jarošenko un nolika Serebrovskim priekšā divas biezas mapes.

— Es varu būt brīvs?

— Jā, ej. — Serebrovskis pārlika materiālus uz Daņi-lova galdiņa. — Lasi.

Daņilovs atvēra vākus. No fotoattēla lietas pirmajā lappusē uz viņu raudzījās cilvēks vācu karavīra formas tērpā ar leitnanta atšķirības zīmēm. Augsta piere, dziļi iegrimušas acis, spēcīgs deguns, smagnējs zods, kas liecina par stipru gribu, mati gludi atsukāti atpakaļ.

«Boļeslavs Sigismundovičs Kruks, māte poliete, tēvs baltkrievs. Dzimis 1901. gadā, dzimšanas vieta Koveļas pilsēta, beidzis Krakovas ģimnāziju, Polijas tiesa trīsreiz saukusi pie atbildības par līdzdalību bankas kantoru bruņotā aplaupīšanā. Saskaņā ar operatīvajiem datiem, pēc Rietumbaltkrievijas pievienošanas ieradies Ļvovā, kur aplaupījis Burē firmas pulksteņu veikalu.

Slēpies ar uzvārdu Skripņiks. 1941. gadā ieradies Pin-skas apgabalā, kur strādājis vispirms policijas palīgdie-nestā, pēc tam lauka žandarmērijā. Saņēmis leitnanta dienesta pakāpi un apbalvots ar «Bronzas medaļu». Aktīvi cīnījies pret partizāniem, soda akcijās pret vietējiem iedzīvotājiem nav piedalījies. 1944. gadā, kad Sarkanā Armija atbrīvoja uz laiku okupēto Baltkrievijas teritoriju, paslēpies. Noorganizējis bandu no bijušajiem vāciešu rokaspuišiem un kriminālelementiem. Pēc operatīvajiem datiem, bandā ir apmēram piecdesmit cilvēku.»

Tālāk daudzās lappusēs bija sīki aprakstīta Kruķa bandas darbiba. Galvenokārt tie bija uzbrukumi nelielām armijas vezumnieku grupām, krājkasu aplaupīšana, to automašīnu sagrābšana, kuras ved naudu un zeltu uz Min-skas banku.

— Dīvaini, — Daņilovs teica, — nekādas spilgti izteiktas politiskas nokrāsas. Vieni vienīgi kriminālnoziegumi.

— Tur jau ir tas joks, — Serebrovskis noliecās, lasīdams viņam par plecu, — zādzības, slepkavības uzbrukumu laikā, un viss. Mums bija radies iespaids, ka viņš vāc dārglietas, lai ar tām vai nu dotos pāri frontes līnijai, vai arī nokļūtu Polijā. Bet šogad Kruķa banda sākusi aktivizēt darbību pret partijas un padomju aparātu. Tā nogalinājusi divus ciema padomes priekšsēdētājus un komjaunatnes rajona komitejas sekretāru. Tādējādi Kruķa grupa ieguvusi arī politisku nokrāsu. Un tas ir divkārt bīstami. Kādi vēl mums ir dati par Kruķu? Lasi šeit.

«... Dzer maz, lieto narkotiskās vielas, erudīts, viegli nodibina kontaktus un prot uzturēt sarunu, mīl ērģeļmūziku, ģērbjas švītīgi, ir tīrīgs, drošsirdīgs un piesardzīgs, nežēlīgs. Strādādams pie vāciešiem, izveidoja desmit cilvēku bandu un aplaupīja mierīgos iedzīvotājus.»

— Starp citu, šajā bandā bija arī Burkovskis, — Sergejs paskaidroja.

— Un kas viņš ir?

— Otrā mapē ir materiāli par viņa bandas locekļiem, kurus mums izdevies atklāt.

«Stepans Kazimirovičs Burkovskis, dzimis 1920. gadā, dzimšanas vieta Minska, cēlies no strādniekiem, agrāk sodits saskaņā ar BPSR Kriminālkodeksa 142. un 193. pantu. 1941. gada jūlijā bēdzis no etapa, kopš 1942. gada atrodas Pinskas apgabala teritorijā, policijas palīgdie-ncstā nav strādājis, ar okupācijas varas orgāniem nav sadarbojies. Kruķa bandas sastāvā aplaupīja mierīgos iedzīvotājus. Kopš 1944. gada ir aktīvs bandītu grupas loceklis, ir Kruķa adjutants, apbruņots un ļoti bīstams aizturēšanas brīdi.

Narkomāns, pamatskolas izglītība, ir drošsirdīgs, nežēlīgs, ļoti labi šauj, uzticas Krūkām, tiek apsūdzēts aptuveni desmit cilvēku noslepkavošanā.»

Tad re, kāds «klients» pie viņa nokļuvis. Daņilovs paraudzījās uz fotoattēlu. Pretskats, profils. Uzņemts Min-skas cietumā. Fotogrāfijā Burkovskim bija gludi noskūta galva, un viņa seja likās vēl asimetriskāka.

— Ko darīsim, Serjoža? — Daņilovs aizvēra vākus.

— Saproti, man šķiet, ka Sudinu un Altuņinu kaut kāds pavediens saista ar Kruķu. Spried pats. Pie šā Šūdina...

— Sudinska, — Daņilovs izlaboja.

— Viens pīpis. Vārdu sakot, pie mūsu nelaiķa atrastas narkotiskās vielas. Tā. Pagaidi, ņemsim tālāk. Viņš bieži brauca uz Baltkrieviju. Tā. Tagad skaties, te ir lietas četrdesmitā lapa. Uz kurieni komandēts: Baranoviči, Pin-ska. Tā. Bet tā ir Kruķa bandītu grupas darbības zona. Burkovska parādīšanās Maskavā. Tā. Nauda, zelta plāksnītes. Galvu lieku ķīlā, ekspertīze parādīs, ka nauda ņemta Baltkrievijā, bet zelts no tās automašīnas, kas veda uz Minsku vērtslietas. Tāda ir, Vaņa, mūsu dzīves drūmā proza. Tālāk domā pats.

— Te nav ko domāt, Sergej. Vajadzīgi dati.

— Vaņa, vajag panākt, lai Burkovskis atzīstas, un tu pasteidzini Altuņinu. Veselas divas dienas. Vai tu maz zini, ko šis Boļeks var pastrādāt vienā stundā? Ko viņš tur, romānu raksta, vai? Nē taču, tikai vaļsirdīgi atzīstas. Nu tad lai pasteidzas.

— Tu mani, Sergej, pazīsti, — Daņilovs stingri noteica, — es turu pat tādiem altuņiniem doto vārdu.

— Turi vesels, mans mīļais, vai tev kāds liedz. Nokāp pie viņa tuptūzī. Parunājies, sak, tā un šitā. Var būt, ka viņš izdara ātrāk.

— Nē, Sergej, es viņam atvēlēju divas dienas.

— Esi gan tu ietiepīgs- velns. — Serebrovskis uzsita ar plaukstu pa galdu. — Nu labi, dari, kā zini. Tikai atceries, ka tu esi nokļuvis uz pareizās taciņas, kas ved pie Kruķa bandas. Tagad par Vaļijevu.

— Tur ir Belovs.

— Tas ir jauki. Es piezvanīšu Ibrahimbekovam, lai palīdz viņam, cik vien var.

— Nu labi, — Daņilovs piecēlās, — viesos ir patīkami, bet...

Altuņins

No sienas līdz logam ir četri soļi. Viens. Divi. Trīs. Četri. Un vēlreiz četri un vēlreiz. Nē, viņš nenobijās, ieraudzījis cilvēku ar pistoli. Nenobijās. Tikai nožēloja, ka nav paspējis vēl pēdējo reizi apskaut Larisu. Cietums. Nē, pagaidām iepriekšējā apcietinājuma kamera. Galu galā tas ir viens un tas pats. Nekur viņam nebūs vairāk ka četri soļi no sienas līdz logam. Bet pēc tam? Interesanti, kā viņu nošaus? Izvedīs gaitenī un bliezīs pakausī vai nostādīs pretī kareivju nodaļai? Bet kāda gan atšķirība? Galvenais — jānomirst ar cieņu. Jau tā pēdējie gadi nodzīvoti riebīgi un vēl arī nomirsi riebīgi. Bet tas 4-16 apakšpulkvedis, kā viņu, Daņilovs, ir lāga vīrs. Slaids, seja patīkama, rokas labas, runā inteliģenti. Jāraksta. Bērnība, jaunība, brieduma gadi. Nē, tā ir lirika. Viņš rakstīs, sakot ar to dienu, kad iepazinās ar Sudinu un tā maigo draudziņu Boļeslavu. Sāks ar to dienu. Uzrakstīs un nodos viņus? Nē. Nodot var draugus, nevis šos neliešus. Viņš gluži vienkārši palīdzēs tikt no tiem vaļā. Kaut vai pirms nāves drusku padzīvos godīgi un nomirs godīgi. Bet kāpēc jāmirst? Tāpēc, bijušais kapteini Altu-ņin, ka par šiem nodarījumiem, par slepkavību, dezertē-šanu kara laikā, par sadarbību ar Sudinu draud augstākais soda mērs. Tā tas ir. Gaitenī smagiem soļiem staigā uzraugs. Pa slīpa aizsega klāto logu redzama pelēka ziemas debesu svītriņa. Tas ir viss, kas tev atlicis. Pēdējā pārsēšanās, un tad izsniegs biļeti uz ātrvilcienu, kura nosaukums ir nāve. Viņš brīdi pastāvēja, tad apņēmības pilns apsēdās pie galda un paņēma spalvaskātu.

CETURTĀ NODAĻA

FEBRUĀRIS. BAKU

Augstākā Virspavēlnieka pavēle

3. Baltkrievijas frontes karaspēka komandierim armijas ģenerālim Cerņahovskim.

Frontes štāba priekšniekam ģenerālpulkvedim Pokrov-skim.

3. Baltkrievijas frontes karaspēks, turpinot uzbrukumu, ar kaujām ieņēmis pilsētas Landsbergu un Bartenšteinu — lielus komunikāciju mezglus un spēcīgus vācu aizsardzības atbalsta punktus Austrumprūsijas centrālajos rajonos ...

Par godu izcīnītajai uzvarai karaspēka vienības un daļas, kas visvairāk izcēlušās kaujās par pilsētām Landsbergu un Bartenšteinu, ieteikt apbalvošanai ar ordeņiem. Šodien, 4. februārī, pulksten 21 mūsu Dzimtenes galvaspilsēta Maskava Dzimtenes vārdā salutē 3. Baltkrievijas frontes varonīgajam karaspēkam, kurš ieņēmis minētās pilsētas, ar divdesmit artilērijas zalvēm no divsimt divdesmit četriem lielgabaliem.

Par teicamo kaujas darbību izsaku pateicību jūsu vadītajam karaspēkam, kas piedalījās minēto Austrumprū-sijas pilsētu ieņemšanā.

Mūžīga slava varoņiem, kas krituši kaujās par mūsu Dzimtenes brīvību un neatkarību!

Nāvi vācu iebrucējiem!

Augstākais Virspavēlnieks Padomju Savienības maršals J. Staļins

Kamēr kabinetā svinīgi skanēja Levitāna balss, neviens neizteica ne vārda. Cilvēki ieklausījās nepazīstamo pilsētu svešādajos nosaukumos, priecādamies un lepodamies ar karavīriem, kas, dzīvību nežēlojot, bija cīnījušies to ielās.

— Vai saprati, Seroža, — ar stipru kaukāzieša akcentu iesaucās operatīvais pilnvarotais Azizovs, — ko mums stāsta, zvēru pie sava goda!

Visi sāka trokšņot, meklēt papirosus.

— Vai atceries, vai tu atceries, — Azizovs satraukti kliedza, — viņi taču gribēja četrdesmit pirmā gada rudenī ienākt Baku!

— Atceros, — noducināja kapteinis Airapetovs, milzu vīrs kā skapis, — tu to aizmirsti. Nekā tāda nav bijis.

— Tas nevar būt bijis, tāpēc ka nevar būt nekad, — Belovs priecīgi teica.

— Pareizi, Seroža, — Azizovs sita viņam saujā, — ļoti labi pateici.

— Ne jau es. To teicis Celiovs.

— Vai nav vienalga, kas, galvenais, lai būtu labi pateikts, zvēru pie sava goda.

Viņi sēdēja kādā no vietējās Bandītisma apkarošanas pārvaldes kabinetiem un gaidīja zvanu. Šodien beidzās operatīvie pasākumi, šodien pēc signāla, ko dos novērošanas grupas vecākais, Sergejam būs jāapcietina Vaļijeva. Dažu dienu ilga pastiprināta interese par šo personu bija devusi visneticamākos datus. Likās, ka bez šīs sievietes palīdzības Baku nenotiek neviens nelikumīgs darījums. Va-Jijeva paspēja visu. Par lētu cenu uzpirkt zeltu, iemainīt pret produktiem paklāju, saņemt naudu par deficītām zālēm, būt par starpnieci apdzīvojamās platības apmaiņā.

— Tas nav sievišķis, — Azizovs par viņu teica, — bet vesels kantoris.

Baku Sergejam uzreiz bija darba pilnas rokas. Tiesa, vietējie kolēģi iedeva viņam palīgā divus ļoti saprātīgus darbiniekus, kas labi pārzināja situāciju un šejienes apstākļus. Viņi bija nodarbojušies ar Vaļijevas lietu līdz

Sergeja atbraukšanai. Vārdu sakot, aina pamazām noskaidrojās. Ztilfija bija saistīta ar kādu Vagifu Abdula-jeviču Abdulajevu, kas strādāja par Azerbaidžānas patērētāju kooperācijas priekšsēdētāja vietnieku, viņš, starp citu, bija arī pieņēmis darbā Sudinu-Sudinski. Ar viņu pamatīgi sāka nodarboties puiši no Sociālistiskā īpašuma izlaupīšanas un spekulācijas apkarošanas nodaļas, bez tam viņi, izdarot slepenu revīziju, noskaidroja, cik daudz zāļu nelikumīgi saņēmusi Vaļijeva.

No visiem, ar ko viņai bija sakari, puišus ieinteresēja tikai viens cilvēks. Viņš ieradās aptiekā regulāri ik trešdienu un tūdaļ gāja iekšā pārvaldnieka kabinetā. Viņš dzīvoja Armenikendā, vecā koka mājā ar galeriju. Lidotājs Rahimovs nopratināšanā liecināja, ka Vaļijeva lidojusi no Maskavas kopā ar šo cilvēku. Viņu sauca Georgijs Geor-gijevičs Avaņesovs. Baku kriminālmeklēšanas darbinieki bija pārbaudījuši šo uzvārdu, taču tas nekur nefigurēja. Un tomēr Avaņesovs Sergejam radīja kaut kādas pagaidām neizskaidrojamas, nemierpilnas aizdomas. Viņš noteikti bija saistīts ar Sudinska slepkavību. Bet kāda loma viņam tur bijusi, to šimbrīžam neviens nezināja. Saskaņā ar datiem par pierakstīšanos Avaņesovs ieradies Baku 1940. gadā no Erevānas un jau tolaik nav bijis nekāds jaunais — piecdesmit pieci gadi. Strādājis par ekspeditoru tai pašā patērētāju savienībā.

Viņa fotogrāfiju un attiecīgos materiālus Azizovs bija nosūtījis Armēnijas kriminālmeklēšanas pārvaldei, tagad viņi gaidīja atbildi.

Šodien vajadzēja beigties tai operācijas daļai, kas risinājās Baku. Bet Baku pieturējās brīnišķīgs, saulains laiks. Sergejam bija izdevies atlicināt kādas stundas un paklai-ņot pa pilsētu. Viņš pirmoreiz redzēja, kā mūsdienīgais savijas ar viduslaikiem. Vecā pilsēta ar savu cietokšņa sienu, ar minaretu torņiem, smailiem kā kinžals, līku loču vadāja Belovu pa šaurām ieliņām, vilināja mazos laukumiņos ar strūklakām, ielaida klusos, mājīgos pagalmos. Arābu ornamenti uz sienām viņu par kaut ko brīdināja, rīkles skaņām bagātā austrumnieku runa skanēja svešādi un saspringti, un Sergejam likās, ka viņš nokļuvis sen lasītu grāmatu lappusēs. Uz soliņiem pie mājām sēdēja vecīši mīkstos zābakos, ar karakula cepurēm, cienīgi kā paziņam tie māja viņam ar galvu, arī Sergejs tos sveicināja un tādējādi tuvinājās šai neizprotamajai mazo pagalmu un ielu dzīvei.

Azizovs bija iedevis Sergejam savu lietusmēteli, labi, ka viņi bija viena auguma, un cepuri viņš atstāja kopmītnē, tāpēc varēja staigāt pa pilsētu samērā brīvi. Reizēm puiši viņu veda uz maziem krodziņiem, tur viņi par kaut ko sačukstējās ar ūsainu pavāru, kas atgādināja laupītāju, un viņiem tika atnests kebabs, zaļumi un skāņš jaunais vīns. Krodziņā rūgti oda pēc aitu taukiem un skāba vīna. Caur dūmiem slīdēja ūsainas sejas, un Sergeju pārņēma miers un labsajūta. īsajai atelpai atkal sekoja nebeidzamas izziņas, protokoli, ziņojumi. Pret ritu viņam sāka nežēlīgi sūrstēt acis no tabakas dūmiem, mutē vairs neizzuda nikotīna sūrā garša, bet cilvēku sejas divkāršojās un trīskāršojās. Tad viņš nokrita uz dīvāna turpat kabinetā un īsu bridi nogulēja ciešā miegā.

Zvanīja telefons, Azizovs paņēma klausuli. Drusku parunājies, viņš teica Sergejam:

— Vaļijeva ir aptiekā.

— Braucam. — Sergejs paņēma no pakaramā lietusmēteli.

— Kā tu domā, Serjoža? — Airapetovs jautāja.

— Es iešu iekšā pie viņas kabinetā, tu, Azizov, nostāsies pie durvīm, bet tu, Boris, pie loga.

— Skaidrs. Ko vēl ņemt līdzi?

— Es domāju, drošības labad paņemsim divus miličus. — Sergejs jautājoši pavērās Airapetovā.

— Kamdēļ? Skaties, te ir aptiekas plāns. Izeja viena, es pārbaudīju, pārvaldnieka kabineta logam priekšā ir restes, tā ka man tur nav ko darīt. Tu ej pie viņas, Azizovs stāvēs pie durvīm, bet es būšu tirdzniecības zālē. Nu kā tu domā?

— Vispār jau pareizi. — Belovs apmulsa. Viņam kā vecākajam un atbildīgajam par operāciju vajadzēja paredzēt visu. Bet viņš bija aizmirsis, ka logam ir restes. Klusībā sunīdams sevi pēdējiem vārdiem, Sergejs nokāpa lejā un iesēdās vecajā autobusā.

Autobuss, nolietotajam motoram kaucot, rībēdams brauca pa vecpilsētas bruģi. Smagi rēkdams, tas rāpās augšup un, jocīgi žvadzēdams, skrēja lejup.

— Sis autobuss mums kalpo jau divdesmit piecus gadus, zvēru pie sava goda. Man zinīgi ļaudis stāstīja, ka angļi to aizmirsuši Baku, — Azizovs lepni teica.

— Nu ko tu runā? Kāpēc tā jārunā? — šoferis viņu pārtrauca. — Kas tie, klausies, par tādiem angļiem, es pats to saņēmu jaunu trīsdesmit piektajā gadā. Tu nu ar esi.

Tātad desmit gadus pa Baku ielām braukā šī nopelniem bagāta kariete. Belovs atcerējās savas pārvaldes autobusus, kas bija tikpat veci un graboši, un nodomāja, kāpēc gan milicijā allaž ir visvecākā tehnika. Un pats sev atbildēja. Droši vien tāpēc, ka ir karš. Jādomā, pēc kara mēs saņemsim labu, izturīgu armijas tehniku, bet pagaidām jāiztiek ar to pašu, kas ir.

Autobuss apstājās šaurā šķērsielā, likās — namu sienas skaras tam pie sāniem.

— Ejam, — Azizovs teica.

Aptiekā bija tukšs. Tikai pie recepšu nodaļas stāvēja garš, sirms liela auguma vecis gara bešmetā, brūnu karakula papahu galvā.

— Kur ir pārvaldnieks? — Sergejs jautāja kasierei.

— Savā kabinetā.

Viņi ar Azizovu iegāja mazā gaitenītī, ko apgaismoja spuldze ar matētu kupolu. Tur bija tikai vienas durvis ar stikla plāksnīti. Belovs tās atvēra un iegāja istabā.

— Jīis pie manis? — Pie galda sēdēja gadus trīsdesmit veca sieviete. Gludi atsukātic mati uz pakauša bija saņemti lielā mezglā, deguns ar kumpumu, lūpas trekni uzkrāsotas. Pirksti bija gredzenoti un ausis iekārti lieli zelta pusmēneši.

— Pie kā jūs, biedri? — Vaļijeva sapīkusi jautāja.

— Pie jums, Zulfija Vaļijevna.

— Kas jūs sūta?

— Es gribu jums piedāvāt nopirkt no manis šo lietiņu. — Sergejs izņēma no kabatas bruņurupuča ragvielas matadatu un pat cauri grimam ieraudzīja, ka Vaļije-vas seja kļūst arvien bālāka.

— Es esmu Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes darbinieks, — viņš izņēma apliecību, — jūs brauksiet man līdzi.

Vaļijeva sastinga kā sālsstabs. Viņa klusuciešot sēdēja uz krēsla, kamēr operatīvie darbinieki izdarīja kratīšanu kabinetā, nelasījusi parakstīja protokolu un piecēlās, kad viņai lika iet. Viņa dzīvoja kā sapnī, it kā notiekošais viņu neskartu. Iedama ārā no kabineta, viņa aizmirsa paņemt karakula manto, un Airapetovs to uzmeta viņai uz pleciem. Tāpat klusēdama viņa iekāpa autobusā un tikai tur sāka kliegt, it kā tikko būtu pamodusies:

— Nēl... Es nē!... Es neesmu nogalinājusi!... Viņš

teica: ieber miega zāles!... Es iebērul... Nē!... Es neesmu vainīga!... — Viņa satvēra Bclovu aiz Jietusinētcļa atlokiem. — Dzirdat!... To viņš... Visu viņš!... Es tikai atvēru viņam durvis!... Es tūliņ aizgāju!... Viņš to izdarīja!...

— Kāds viņš? — Belovs iesaucās, ar pūlēm atbrīvodamies no Vaļijevas stiprajām rokam. — Kāds viņš, es jums jautāju?

— Avaņesovs!... Zoriks!... Es atvēru viņam durvis, ielaidu viņu!... Viņš paņēma visus papīrus!... Mantas savāca!... Teica — nes prom!... Es vēl pameklēšu...

Un viņa sāka raudāt pilnā kaklā, kā austrumnieki mēdz raudāt bērēs.

Viņi nodeva Vaļijevu dežurantam, un autobuss viņus atkal veda uz Armenikendu.

— Klausies, Rašid, — Sergejs uzrunāja Azizovu, — kāpēc šo rajonu sauc tik smieklīgi?

— Seroža pareizi pateica, zvēru pie sava goda, — Azizovs nopriecājās, — tik tiešām smieklīgi...

—'Nu ko tu runā, — iejaucās Airapetovs, —■ tu viņā neklausies, viņš kulsta mēli kā ēzelis asti.

Azizovs labpatika skaļi iesmējās.

— Nu re, — Airapetovs turpināja, — te tev labs piemērs. Tu, Azizov, esi tipiska pagātnes atlieka. Tāda nosaukuma nemaz nav. Agrāk tā teica, bet tagad vairs ne. Pilsētā dzīvoja kristīgie un musulmaņi. Kristīgie bija armēņi. Bet pārējie — pagāni. Nu un kristīgie apmetās visi vienuviet, lai vieglāk būtu pretoties barbariem. Tagad saprati? Pastāvēja nacionālais naids. Tagad vairs tā nav. Vai tad vecajos labajos laikos es sēstos pie, viena galda ar šo barbaru Azizovu? Nemūžam.

— Nu vai zini, — Azizovs bez ļaunuma atsaucās, — es esot barbars. Labāk paskaties pats uz sevi.

Viņi rājās visu ceļu, un Belovs saprata, ka tā viņiem ir tāda kā spēle. Runā, par ko vien gribi, tikai ne par darbu, kas tevi gaida.

Šoferis pajautāja Azizovam kaut ko azerbaidžāniski, tas atbildēja, un autobuss, nogriezies malā, apstājās.

— Klāt esam.

Nakts bija tumša. Vējš no jūras nesa naftas un zivju smārdu.

— Palieciet tepat, — Airapetovs teica, — es sameklēšu sētnieku.

Viņi stāvēja tumsā, klausīdamies, kā virs jumtiem gaudo vējš. Lāgiem tas iebrāzās ielās, un varēja dzirdēt, kā no tā grūdieniem trīc logu rūtis.

Airapetovs atgriezās pēc minūtēm desmit kopā ar sētnieku.

Abi pusbalsī pārmija dažus vārdus armcniski. _

— Viņš ir mājās, — Azizovs Sergejam pārtulkoja, — jau sen pārnācis. Viņš ir viens.

— Vai tad tu proti armēņu valodu? — Sergejs pārsteigts jautāja.

— Ja šeit strādā — jāprot gan armēņu, gan azerbaidžāņu, gan gruzīnu, gan turku valoda.

— Vai tiešām tu visas esi iemācījies? — Belovs izbrīnā iesaucās.

— Kur nu. No katras pa druskai.

Beidzot Airapetovs,, šķiet, bija ar sētnieku visu norunājis.

— Iesim. Viņš pieklauvēs un teiks, ka atnesis telegrammu. Bet tālāk atkarībā no apstākļiem. Pārbaudiet

ieročus.

Viņi iegāja pagalmā un pa čikstošām kāpnēm sāka kāpt augšā uz galeriju. Vēja brāzmās māja krakšķēja kā vecs šoneris. Zem kājām šad tad iečīkstējās mitrie dēļi. Pa priekšu gāja Airapetovs, un Sergejs nodomāja, ka tā nu gan neklājas, pirmajam jāiet operācijas vadītājam — tāds nerakstīts likums pastāv kriminālmeklēšanā. Galerijā Belovs aizsteidzās Airapetovam garam. Viņš neko neiebilda. Šodien nebija viņa kārta vadīt aizturēšanu.

— Uz galeriju veras virtuves logs, — Azizovs teica.

— Nostājies tur! — Sergejs čukstus pavēlēja.

Gar aizkariem ārā lauzās gaismas svītriņa.

— Tur viņš ir, — sētnieks teica, — tur, priekšniek.

— Klauvē!

Sētnieks piebungoja ar pirkstu kauliņiem pie rūts. Aiz durvīm atskanēja soļi, kāds sulīgā, zemā balsī kaut ko armēniski jautaja, un sētnieks atbildēja. No visa garā dialoga Belovs uztvēra tikai vienu pazīstamu vārdu — «telegramma». Noklikšķēja atslēga, durvis atvērās, uz sliekšņa nostājās spēkavīrs sporta kreklā, pidžamas biksēs, čībām basās kājās.

Sergejs, atstūmis sētnieku, iegāja dzīvokli.

— No kriminālmeklēšanas pārvaldes, — viņš teica.

Pabeigt sakāmo viņš nepaguva. Ar savam masīvajam

augumam neatbilstošu vieglumu Avaņesovs iemetās virtuvē. Durvis aizcirtās. Sergejs pieskrēja pie tām. Atskanēja šāviens, lode trāpīja kaut kur blakus viņa galvai. Avaņe sovs šāva caur durvīm.

— Sergej! — iesaucās Airapetovs.

Bet šai brīdī atskanēja stiklu šķindoņa un šāviens. Sergejs ar Airapetovu izsteidzās galerijā un ieraudzīja sev pie kājām valstāmies ķermeņu kamolu. Airapetovs uzkrita tam virsū, bija dzirdams dobjš sitiens, un kāds sāka skaļi vaidēt.

— Klusu, — Airapetovs elsdams nogārdza, — paskat tik, šaut sadomājis. — Uztraukumā arī viņš runāja ar stipru akcentu.

«No pils. Z. V. Vaļijevas nopratināšanas protokola.

Jautājums. Šiki pastāstiet, kā jūs nogalinājāt Iļju Josi-foviču Sudinu.

Atbilde. Es nevienu neesmu nogalinājusi. Man bija uzdots viņu iemidzināt un atvērt durvis Avaņesovam.

Jautājums. Kas jums to uzdeva?

Atbilde. Avaņesovs ieradās pie manis aptiekā un teica, ka saimnieks licis braukt uz Maskavu un paņemt no Šūdina visus dokumentus.

Jautājums. Kas ir šis saimnieks?

Atbilde. Es viņu nepazīstu un nekad neesmu redzējusi, viņa rīkojumus man nodeva Avaņesovs.

Jautājums. Kāpēc tas tika uzdots tieši jums?

Atbilde. Es dzīvoju ar Iļju.

Jautājums. Kādus dokumentus vajadzēja pievākt?

Atbilde. Nezinu, par to Avaņesovs neko neteica.

Jautājums. Pastāstiet, kā tas notika.

Atbilde. Es piezvanīju Iļjam un teicu, ka nakšņošu pie viņa. Mēs nolēmām virtuvē paēst vakariņas un izdzert pudeli vīna. Kad viņš ielēja vīnu glāzēs, es palūdzu atnest somiņu, ko biju aizmirsusi ēdamistabā, un iebēru viņa glāzē lielu devu miega zāļu. Viņš izdzēra un pēc minūtēm desmit aizmiga. Bet es atvēru durvis un ielaidu 2oru.

Jautājums. Kas notika pēc tam?

Atbilde. 'Zora savāca čemodānā kaut kādus papīrus un Iļjas valkātās drēbes, atdeva to man un lika iet prom.

Jautājums. Kāpēc viņš palika?

Albiide. Viņš kaut ko vel meklēja.

Jautājums. Konkrēti ko?

Atbilde. To viņš neteica ...»

Belovs un Avaņesovs

— Saproti jel mani, priekšniek. Ja sapratīsi — piedosi. Es sēžu, ēdu, tēju dzeru, un pēkšņi tu lauzies iekša. Domāju, kāds bandīts, vai.

— Es taču jums teicu, ka mēs esam no kriminālmeklēšanas pārvaldes.

— Paklausies. Meklēšana ta meklēšana. Zini, kādi tagad ir zag|i.

— Mums līdzi bija sētnieks.

— A, sētnieks ta sētnieks. Paklausies, iegrūd viņam papīriņu, viņš, kam gribi, ies līdzi. Pērkams cilvēks, saproties?

— Kur jūs ņēmāt ieroci?

— Atradu. Zvēru pie savas mātes, jūras krastā atradu.

— Kāpēc nenodevāt milicijā?

— Saproties, tādi laiki, zag|u, ka biezs, nolēmu — paturēšu līdz kara beigām.

— Kratīšanā pie jums atrada lielu naudas summu un nagana patronas.

— Naudu nelaiķa brālītis Artašezs atstāja, bet patronas atradu.

— Vai nav tā kā par daudz atradumu?

— Laimējās, priekšniek, visu mūžu nebija laimējies, tad nu vecuma galā ...

Sergejs pratinaja Avaņesovu mazajā, šaurajā Airape-tova kabinetā. Aizturētais meloja, nekaunīgi raudzīdamies Belovam acīs. Kaut kur dziļi šā milzīgā, ^muskuļainā cilvēka redzokļos Sergejs nomanīja izsmieklu. Pat daudz pieredzējušais Azizovs klusuciezdams sašutumā sasita rokas, it kā gatavotos aplaudēt.

— Tātad jūs atsakāties teikt patiesību? — Belovs jautāja.

— Kā, vai tad es to nedaru? — aizturētais varen apmierināts nosmīnēja.

— Kāpēc jūs braucāt uz Maskavu?

— Kas par Maskavu, priekšniek? Tbilisi esmu bijis, Erevānā, Kutaisi, Batuini. — Avaņesovs mazliet piecēlās.

— Sēdēt! — Azizovs tvēra ar roku pie maksts.

— Klausies, kam tu tik nervozs, ko? Es tak sēžu, redzi! — Avaņesovs nosodoši pagrozīja galvu.

— Mēs jums sarīkosim konfrontāciju ar Rahimovu. — Sergejs piecēlās.

— Kas tas tāds? — Avaņesovs sāka uztraukties.

— Lidotājs, kas jūs atveda. Uzaicināt?

— Nu kāpēc, ko? Biju Maskavā. Augļus vedu, zaļumus.

— Un ko jūs darījāt Šūdina dzīvoklī?

— Nekādu Sudinu nepazīstu, — pēkšņi kļuvis nopietns, Avaņesovs atbildēja.

— Aiciniet iekšā Vaļijevu, kapteini, — Bclovs palūdza Airapetovu.

— Stop, priekšnieki Ak tu viena. — Aizturētais sāka purināt galvu un spēcīgi uzsita ar dūri pa ceļgalu. — Kuņa tāda, riebekle. Nesauc. Es runāšu. Tikai tu man noformē kā vaļsirdīgu atzīšanos. Kā ...

— Varbūt rakstīt, ka pats esat pieteicies par vainīgu? — Belovs ironiski jautāja. — Varbūt jūs pats esat atnācis pie mums uz pārvaldi? Es jums iesaku teikt patiesību.

«No G. G. Avaņesova nopratināšanas protokola.

Jautājums. Kā sauc saimnieku?

Atbilde. Vagifs Abdulajevičs Abdulajevs.

Jautājums. Kāpēc jums bija jānovāc Sudins?

Atbilde. Murmulis pārāk daudz zināja.

Jautājums. Kāpēc radās šāda nepieciešamība?

Atbilde. Saimnieks man teica, ka lija Baltkrievijā« sapinies ar kādiem tur bandītiem, kontrrevolucionāriem. Tie viņam par šancīti devuši zeltu un naudu. Viņš teica: bandu šajos laikos ātri vien piežmiegs un nāks Iļjam uz pēdām, bet pēc tam — mums.

Jautājums. Kādas darīšanas Sudinam bija ar bandītiem?

Atbilde. Nezinu.

Jautājums. Ko jūs meklējat Šūdina dzīvoklī?

Atbilde. Naudu un zeltu.

Jautājums. Atradāt?

Atbilde. Nē.

Jautājums. Kādus dokumentus jums lika pievākt?

Atbilde. Tos, kuri glabājās sarkanos ādas vākos.

Jautājums. Kas tie bija par dokumentiem?

Atbilde. Kaut kādas pavadzīmes un rēķini. Es no tā neko nesaprotu.

Jautājums. Ko jūs vēl paņēmāt Šūdina dzīvoklī?

Atbilde. Ādas mēteli, kažokādas cepuri, tris uzvalkus, visas vēstules un piezīmju grāmatiņas, zeltlietas.

Jautājums. Kādas?

Atbilde. Septiņus pulksteņus, divpadsmit gredzenus, trīs etvijas un aproci.

Jautājums. Kur jūs tās atradāt?

Atbilde. Skapī zem veļas.

Jautājums. Kā jūs nokļuvāt Maskavā?

Atbilde. Ar vilcienu.

Jautājums. Kur dzīvojāt?

Atbilde. Kolhoznieku namā Dorogomilovas tirgū...»

Tai pašā naktī savā dzīvoklī tika apcietināts Abdula-jevs. Ar viņu nodarbojās gandrīz nedēļu. Abdulajevs atzinās visā, tikai ne Šūdina slepkavības organizēšanā. Viņš atzina spekulāciju, zelta uzpirkšanu un pārdošanu, narkotiskās vielas. Tikai pēc nedēļas, kad izmeklētājs ar ekspertīžu aktiem, konfrontāciju un Avaņesova liecībām piespieda viņu pie sienas, Abdulajevs padevās.

«No V. A. Abdulajeva nopratināšanas protokola.

...Atbilde. Pērnā gada rudenī pie manis atbrauca Su-dins un pastāstīja, ka Baltkrievijā viņš stājies sakaros ar kādu vecu draugu. Viņa draugs it kā vadot bandu.

Jautājums. Ko Sudins jums stāstīja par bandas sastāvu, apbruņojumu un dislokāciju?

Atbilde. Es nesaprotu, ko nozīmē vārds «dislokācija».

Jautājums. Bandas atrašanās vieta.

Atbilde. Kaut kur Baranoviču apgabalā. Viņš tuvāk nenorādīja.

Jautājums. Tās sastāvs un apbruņojums?

Atbilde. Neteica.

Jautājums. Kas vada bandu?

Atbilde. Kāds viņa vecs draugs, ar kuru viņi sastapušies Ļvovā 1940. gadā.

Jautājums. Ar ko nodarbojas banda?

Atbilde. Sudins stāstīja, ka viņi uzbrūkot krājkasēm, Valsts banku nodaļām, pasta nodaļām.

Jautājums. Ko jūs atbildējāt Sudinam?

Atbilde. Teicu, ka mēs esam saimnieciskie darbinieki. Tāpēc mums nedrīkst būt nekā kopīga ar kontrrevolucio-nāriem.

Jautājums. Vai Sudins pārtrauca attiecības ar bandītiem?

Atbilde. Nē. Atbraucis Baku, viņš lielījās ar naudu un zeltu. Draudēja fiziski izrēķināties ar mani.

Jautājums. Konkrētāk?

Atbilde. Kad es atteicos piegādāt medikamentus un pārtiku, viņš teica, ka izsaukšot no Baltkrievijas cilvēku, kas ar mani izrēķināšoties.

Jautājums. Kādas darīšanas Sudinam bija ar bandītiem?

Atbilde. Viņš veda uz norunātu vietu medikamentus un pārtiku, saņēma realizācijai manufaktūru un valkājamās drēbes, ko viņi bija salaupījuši.

Jautājums. Jums konfiscēto dokumentu vidū atrasta vēstule, kas adresēta nelaiķim: «Mīļais tēvoci. Tu raksti, ka Tavam vecākajam brālim esot ļoti slikti. Nebaidies, mēs izsūtām labu ārstu. Lai lidotājs to aizved pie viņa. Tavs mīlošais brāļadēls.» Kas šo vēstuli rakstījis?

Atbilde. Nezinu ...»

Belovs katru dienu ziņoja Daņilovam uz Maskavu par izmeklēšanas gaitu. Kad bija noraidits izvilkums no Ab-dulajeva protokola, apakšpulkvedis brīdi klusēja un tad teica Sergejam:

— Nu laikam būs viss. Dod rīkojumu, lai Vaļijevu un Avaņesovu pa etapu nosūta uz Maskavu, un lido šurp. Lidmašīna izlido rīt no rīta, ir jau sarunāts.

— Labi, Ivan Aleksandrovič.

— Jā, starp citu, šeit tfcvi gaida četras vēstules. Atsūtītas uz nodaļu. Personiskas. Varbūt ir kas svarīgs, — Daņilovs viltīgi iejautājās, — tad es varu atplēst un tev nolasīt.

— Nē, — Sergejs klausulē iebrēcās, — tās nav dienesta vēstules, Van Sanič, tās ir man pašam.

— Ja tā, tad neko darīt. Lido šurp.

Uz aerodromu Belovu pavadīja Azizovs un Airapetovs. Viņi brauca ar to pašu pārvaldes autobusu. Kad viņi nokļuva pie KCP, Airapetovs kaut kur aizsteidzās un atgriezās kopā ar lidotāju.

— Vai tā ir tā krava? — Lidotājs norādīja uz maisu un kasti autobusa kaktā.

— Tā pati, — Airapetovs apstiprināja.

— Labi, paņemšu. Tikai kraujiet drīzāk iekšā.

— Palīdziet, puiši, — Boriss teica.

— Kas tas ir? — Sergejs brīnījās.

4S8

!

— Dāvana, — Azizovs nevērīgi atbildēja, — taviem puišiem. Žāvēti augļi un vīns. No mums.

— Kāpēc... — Sergejs iesāka, bet, paskatījies uz viņu sejām, aprāvās.

Viņi iecēla lidmašīnā maisu un kasti. Cieši apskāvās. Pa iluminatoru Belovs vēl kādu brīdi viņus redzēja. Pēc tam zeme sasvērās, lidmašīna uzņēma kursu uz rietumiem. Sergejam nez kāpēc kļuva ļoti skumji. Pa šīm dienam viņš bija sadraudzējies ar nesatricināmi mierīgo Borisu Airapetovu un trauksmaino, jautro Rašidu Azizovu. Viņš tikko sāka savu dzīves ceļu un nebija vēl pieradis pie šķiršanās rūgtuma. Vēlāk, pēc daudziem gadiem, viņš sapratīs: dzīve tieši tāpēc ir skaista, ka tā dāvā tikšanās un šķiršanās. Viņš lidoja uz Maskavu un domāja gluži ko citu. Viņš prātoja par lielo brālību, kas saista cilvēkus, kuri dzīvo dažādās mūsu zemes malās un dažkārt nav pat redzējuši cits citu. Viņus visus vieno darbs milicijā, viņi ir gluži kā viena ordeņa bruņinieki, kuru pamatlikums ir nesavtīga, pašaizliedzīga draudzība.

PIEKTĀ NODAĻA

FEBRUĀRIS. MASKAVA

Daņilovs

«Sākam jaunāko ziņu apskatu.» Diktora balss bija skanīga un nedabiski moža. «Laikraksta «Pravda» korespondents ziņo no Rjazaņas. Rjazaņas rajona lauksaimniecības arteļa «Sarkanā zvaigzne» kolhoznieki, gaidot Sarkanās Armijas XXVII gadadienu, lauku skolā izveidojuši fondu palīdzības sniegšanai frontinieku bērniem. Ar kopsapulces lēmumu šim fondam nodoti 90 pudi labības, 120 pudi kartupeļu, 50 kilogrami vilnas un lauku, 10 tūkstoši rubļu. No personiskajiem līdzekļiem arteļa biedri šai pašā nolūkā savākuši 30 tūkstošus rubļu.

Kolhoza «Celtnieks» biedri šim fondam nodevuši 42 pudus labības, 90 pudu kartupeļu un 5 tūkstošus rubļu.»

Daņilovs noklausījās informāciju un izslēdza radio. Viņam vajadzēja'sakopot domas. Šorīt bija piezvanījis ārsts un teicis, ka Kuzima-Burkovskis jūtoties pilnīgi apmierinoši un ar viņu varot strādāt. Ivans Aleksandrovičs bija licis atvest apcietināto pulksten 14. Tātad viņa rīcībā bija vēl divas stundas. Lieta, kas sākās ar notikumu Za-čatijes šķērsielā, bija krietni vien pārsniegusi parastas slepkavības ietvarus. Izrādījās, ka tajā iesaistīti dažnedažādi cilvēki, kas bija izdarījuši gandrīz visus iespējamos noziegumus. No piecpadsmitā dzīvokļa pēdas aizveda pie lieliem mahinatoriem no Azerbaidžānas un pie profesionālā kriminālnoziedznieka Avaņesova, viens pavediens stiepās uz Baltkrieviju pie Kruķa bandas.

— Vesela buķete, — sacīja pārvaldes priekšnieks, izlasījis materiālus, — taču mums par godu jāteic, ka esam rīkojušies maksimāli operatīvi. Par tālāko gādās Galvenā bandītisma apkarošanas pārvalde. Kriminālmeklēšanas pārvalde ir tikai kriminālmeklēšanas pārvalde, mums jāaizsargā galvaspilsēta. Tavs uzdevums, Ivan, ir nopratināt šo Burkovski un visus materiālus nogādāt biedriem tautas komisariātā. Tikai pasteidzies. Vai ziņojumu lasīji? Tur uzpeldējusi jauna banda — «Melnais kaķis». Tev ar to būs jānodarbojas.

Kamēr viss nokārtojas, Daņilovs pilnīgi nodeva šo «kaķi» Muravjova pārziņā, bet pats nolēma pabeigt iesākto lietu. Atbildes uz pieprasījumiem un ekspertīžu akti apstiprināja, ka naudu, kas bija atrasta pie Šūdina un Altu-ņina, tiešām salaupījusi Kruķa banda, tāpat arī zeltu. Tika atsūtītas atbildes sakarā ar Altuņina dokumentiem. Viņš tiešām bija beidzis Jeiskas lidotāju skolu un saņēmis lielisku raksturojumu. Kara prokuratūrā atradās lieta par viņa dezertēšanu. Lietā bija dienesta lapa un pirmās klases lidotāja, iznīcinātāju pulka posma komandiera kapteiņa Altuņina raksturojumi. Turpat bija arī viņa komandieru un pulka biedru nopratināšanas protokoli. Viņi visi kā viens par notikušo runāja ar neizpratni. Kara prokuratūras izmeklētājs, pamatodamies uz šiem visumā nevainojami pozitīvajiem dokumentiem, izteica domu, ka ukraiņu nacionālisti būtu varējuši Altuņinu nogalināt un līķi noslēpt,

Altuņina lejupslīde bija tik strauja un nesaprotami, ka Daņilovs, kaut ari savā mūžā daudz pieredzējis, nekādi nespēja to izskaidrot. Viņš nolēma vēlreiz izskatīt Altuņina liecību.

«Es nerakstīšu par bērnību un jaunību, jo šim laikam nav nekāda sakara ar to, kas ar mani noticis. Mēdz teikt, ka cilvēks pats rakstot savu biogrāfiju. Man tas nav izdevies. Pabeidzis skolu, dienēju dažādās aviācijas vienībās. Sapņoju par lidojumiem un augstuma rekordiem. Vairākkārt lūdzu sūtīt mani karot uz Spāniju, lūdzos uz Somijas fronti. Taču dienests armijā pirmām kārtām nozīmē disciplīnu. Tā man paskaidroja, es to sapratu un samierinājos.

1940. gadā mūsu karaspēka da|a tika pārvietota uz at-kalapvienotās Rietumukrainas teritoriju. Mēs atradāmies netālu no Ļvovas. Negribu stāstīt par to, kādu iespaidu šī elegantā, jautrā pilsēta atstāja uz mums, cilvēkiem, kas līdz tam bija dienējuši mazajās Krievijas pilsētiņās. Ļvova toreiz vēl dzīvoja pēc vecajiem likumiem. Negribu aprakstīt veikalus un restorānus, sievietes, vārdu sakot, visu, ar ko tur sastapos. Pēkšņi jutu, ka esmu nokjuvis pilnīgi citā, svešā, skaistā pasaulē. Taču tas viss ir lirika.

Mūsu dajā uz brīva līguma pamata strādāja Zosja Zda-novska. Viņai bija divdesmit pieci gadi, un diez vai pulkā atrastos kāds lidotājs, kas nebūtu mēģinājis ap viņu lakstoties. Man veicās labāk par visiem. Mums sākās romāns. Lirisko daļu atstāšu pats sev. Jums gribu pateikt tikai to, ka ne ar vienu citu sievieti neesmu bijis tā aizrāvies. Pēc kāda laika es jau mitu viņas dzīvoklī, tiesa, daļā to neviens nezināja. Mums gāja jautri. Pastaigas, teātri, kino, restorāni.

Reiz Zosja mani iepazīstināja ar saviem draugiem Boje-slavu Skripņiku un Iļju Sudinski. Jaunie paziņas man iepatikās, viņi bija devīgi un jautri. Mēs bieži apmeklējām restorānus. Vienmēr maksāja viņi, un tas mani apmierināja, jo komandiera alga nav neizsmejama.

1941. gada 1. jūnijā, es ļoti labi atceros šo dienu, mēs plostojām restorānā «Bristole», un tur es satiku mūsu pulka lidotāju leitnantu Mirošņikovu. Es biju piedzēries, un man likās, ka viņš lakstojas ap Zosju. Skripņiks, liedams man konjaku, mala vienu un to pašu:

— Ēzelis. Viņš tev sievišķi ņem nost, bet tu tik skaties.

Tālāk es neko neatceros. Atguvos Sudinska dzīvokli un vispirms ieraudzīju savu pistoli, kas mētājās pie gultas. Es to pacēlu un sajutu skābu smaku, kas rodas, ja

pēc šaušanas neiztīra ieroci. Istabā ienāca Zosja, Boļe« slāvs un Iļja. Viņi man pastāstīja, ka, būdams piedzēries, es kautiņā pie Strijas parka esot nošāvis Mirošņikovu. Zosja raudādama piebilda, ka viņa bijusi daļā un ka mani meklējot, lai nodotu tribunālam.

Tā es no veiksmīga aviācijas komandiera uzreiz kļuvu par noziedznieku. Gribēju iet uz daļu. Bet Zosja un viņas draugi mani atrunāja. Mēs atkal dzērām, un tad es sapratu, ka viņiem taisnība — trīsdesmit gadu vecumā nav jēgas mirt. Viņi man sagādāja citus dokumentus, un mēs ar Iļju devāmies uz Baku. Pirms aizbraukšanas man bija saruna ar Skripņiku, kurš paskaidroja, kas viņš tāds ir, un lika priekšā kopīgi pelnīt naudu. Es viņam palīdzēju aplaupīt pulksteņu veikalu. Tur mēs paņēmām daudz zelta pulksteņu. Sudinskis tos ātri realizēja, un mēs devāmies prom. Bet mūsu galamērķis nebija Baku. Skripņiks mani mudināja sagatavot reisa lidmašīnas nolaupīšanu, lai šķērsotu robežu. Viņš teica, ka tur mēs ar Zosju dzīvošot kā ķeizari. Toreiz man viss bija vienalga un es piekritu. Mēs ar Sudinski aizbraucām, bet Zosjai un Skripņikam vajadzēja mums pievienoties vēlāk. Taču Skripņika plāni nepiepildījās: sākās karš. Baku es dzīvoju ar uzvārdu Supruns un strādāju par šoferi Azerbaidžānas patērētāju biedrību savienībā. Iļjam izdevās dabūt man viltotu medicīniskās komisijas slēdzienu, ka neesmu derīgs karadienestam. Es vadāju kaut kādas mantas un par to saņēmu savu daļu naudas un produktus.

1944. gadā mēs ar Sudinski atbraucām uz Maskavu. Te viņš man iedeva dokumentus, kas apliecināja, ka esmu aviācijas pulkvedis Cistjakovs, Ģenerālštāba akadēmijas klausītājs. Es dzīvoju ar svešu uzvārdu, nēsāju svešus uzplečus un ordeņus. Nauda bija, un es apmeklēju ko-mercrestorānus. Man pat gribējās, lai mani apcietinātu. Es bieži jautāju Iļjam, kāpēc esmu viņam vajadzīgs. Viņš paskaidroja, ka gatavojot kādu afēru, un aviācijas pulkvedis, frontinieks un ordeņu kavalieris vieglāk varēšot to realizēt.

Reiz Iļja, atgriezies no Baltkrievijas, man pastāstīja, ka saticis Skripņiku — viņš vadot bandu, viņam esot daudz naudas un zelta. Marta sākumā man vajadzēšot braukt uz Baranovičiem, sameklēt alus zāli Sarkanarmijas ielā un tur gaidīt Boļeslava sūtītu cilvēku. Pēc tam kopā ar bandu doties uz Igauniju, tur nolaupīt lidmašīnu un kopā ar Iļju un Boļeslavu lidot uz Zviedriju. Bet līdz tam uz manu vasarnīcu nākšot vēstules, kuras neatplēstas esot jā atdod Iļjam. Bez tam pie manis šad tad ieradīšoties cilvēki un atstāšot viņam naudu.

Pavisam bija četras vēstules. Naudu atnesa divreiz. Kas, es neredzēju: to lika mucā pie klēts. Vienu reizi es naudu atdevu, pēc tam pievācu sev divsimt tūkstošus.

Janvārī pie manis atbrauca Kuzima un sāka piedraudēt. Es teicu, ka naudu esmu atdevis Ijjam. Kuzima lika, lai es aizvedot viņu pie Sudinska.

— Es viņu, maitu, nositīšu, — viņš teica.

Nolēmu viņu aizvest un pats nozust, nauda man bija. Tālākais jums ir zināms.

V. Altuņins»

Daņilovs, pārlasīdams viņa liecību, atkal juta izbrīnu par to, ka cilvēks tik spēji varējis aiziet postā. Gudrs, drosmīgs, kādreiz bijis labs lidotājs. Bailes viņu piespieda kļūt par dezertieri. Altuņins nevienu nav nogalinājis. Daņilovs bija pārbaudījis viņa sniegtās ziņas. Leitnants Mirošņikovs toreiz vienā mierā bija atgriezies mājās. Viņš vēl šobaltdien ir dzīvs un vesels. Tikai nav vairs leitnants, bet apakšpulkvedis. Altuņins bija kritis par upuri parastai bandītiskai provokācijai. Vispirms Zosja viņu izraudzījās, pēc tam Altuņinu piedzirdīja, nomāca viņa gribasspēku. Un tālākā spele nav nekas sarežģīts tādiem cilvēkiem kā Kruks un Sudinskis.

Labi, to vēlāk. Kapteinis Tokmakovs no Baltkrievijas Bandītisma apkarošanas pārvaldes atvedis materiālus par Burkovski. Jā, tas vēl ir tas pats trūkts. Laupīšanas, uzbrukumi, slepkavības.

Ivans Aleksandrovičs palūkojās pulkstenī. Drīz atvedīs Burkovski. Jāpaaicina Tokmakovs, lai pasēž un paklausās, viņam noteikti būs interesanti.

Daņilovs un Burkovskis

Nē, tagad aizturētais bija pavisam cits cilvēks. Ārsti bija centušies. Burkovskis izskatījās gluži labi, pat acīs bija jaušams saprāts. Uztūkušajā, pelnu pelēkajā sejā tās — saspringtas un aukstas — it kā dzīvoja pašas par sevi.

— Nu, ko skaties? — Tokmakovs viņam vaicāja. — Nepazīsti?

— Es, kruķi, tavu nekrietno mūli visu nnižu atcerē* šos, — Burkovskis ar slēptu ienaidu teica.

— Klausieties, Burkovski, uzvedieties pieklājīgi, — Da-ņilovs drusku pacēla balsi, — jūs neesat kamerā.

— Kas ir, tas ir, — aizturētais spēji pagriezās pret viņu, — kamerā mēs tevi pie paraškas būtu nožmieguši.

— Jūs atbildēsiet uz jautājumiem?

— Nē.

— Mums ir pietiekami daudz materiālu, lai lietu nodotu tiesai. Bet mēs gribētu ...

— Ak gribētu. Nu gribiet vien. Es to visu atzīstu. Jā, esmu nogalinājis, zadzis. Atzīstu.

— Vaļsirdīga ..,

— Ā, tev vajadzīga atzīšanās! Nē, nenopirksi. Es biju un palikšu likumīgais. Mēs savējos nepārdodam. Savu vainu atzīstu.

— Kur bāzējās Kruks ar saviem ļaudīm?

— Meklē! Tev par to maksā naudu. Es neko neteikšu. Nekad. Man tā kā tā būs augstākais soda mērs, miršu kā likumīgais, nevis kā maita.

— Vai gribat iepazīties ar dokumentiem, kas jūs atmasko?

— Nav vajadzības. Labāk iešu pie sienas, toties savējo acīs vienmēr būšu tīrs. Ja izbēgšu — jebkurā midzeni atradīšu glābiņu.

Tokmakovs piecēlās un apgāja apkārt krēslam, uz kura sēdēja Burkovskis. Tas, acis piemiedzis, pavadīja viņu ar skatienu, gatavs acumirklī reaģēt uz jebkuru kapteiņa kustību.

— Tatad mirsi, neko nepateicis? — Tokmakovs pieliecās pie viņa.

— Nu kā sāns, vai sāp? — Burkovskis mierīgi iejautājās.

— Reizēm sāp.

— Tevi ir labi salāpījuši, kruķi. Es jau domāju, ka būsi atstiepis kājas. Ek, vajadzēja drošības dēļ tevī guļošā vēl vienu lodi ielaist. Taču bija jāsteidzas. Tāpēc ari nokļūdījos. Tava laime. Esi palicis dzīvs.

— Kā redzi, — Tokmakovs pasmaidīja, atklādams baltus zobus, — tu esi kļūdījies, Burkovski, es vēl padzīvošu, varbūt sagaidīšu to dienu, kad mēs jūs visus būsim izķēruši.

— Saņemsi mūs, atradīsies citi. «Likums» ir mūžīgs.

— Nē, Burkovski, — Daņilovs viņu pārtrauca, — tavam

zagļu «likumam» drīz būs beigas. Velti tu sevi mierini, Nu, runāsim par galveno?

— Priekšniek, izsauc konvojnieku, mums neiznāks sirsnīga saruna.

Un, ārā iedams, durvīs izmeta pār plecu:

— Kas zina, varbūt vēl redzēsimies. Četrdesmitajā mums pārsūtīšanas cietumā daudz tādu kā jūs gadijas, mēs viņus ...

Viņš nošņirkstināja zobus un dobji aizcirta durvis.

— Sitam mūdzim, — kapteinis nikni izgrūda, — viņam, biedri apakšpulkvedi, uzreiz jādod pa kaklu. Es taču brīdināju, ka viņš neko neteiks. Viņš Kruķa bandā bija pats zvēriskākais.

— Vai viņš jūs ievainoja? — Daņilovs painteresējās.

— Gadījās reiz. Var aizsmēķēt? Paldies. Es toreiz nepaspēju ...

— Labi šauj tas, kas šauj pirmais. — Daņilovs paskatījās uz Tokmakovu.

— Nē jau, — kapteinim noraustījās vaigs, — es viņu varēju nošaut, bet gribējās saņemt dzīvu.

Daņilovam patika šis cilvēks. Tokmakovā jautās spēks un pārliecība. Viņš zināja vārdu vērtību, prata aizstāvēt savus uzskatus jebkura līmeņa sarunā. Par to Ivans Alek-sandrovičs bija pārliecinājies, klausoties kapteiņa sarunu ar Sergeju Serebrovski. Tokmakovs kriminālmeklēšanā strādāja no trīsdesmit devītā gada, tūliņ pēc milicijas skolas beigšanas bija devies uz Baltkrieviju. Cīnījies partizānu vienībā, pēc atbrīvošanas atkal atgriezies kriminālmeklēšanā. Tokmakovs lieliski pārzināja operatīvo stāvokli, neapšaubāmi bija drošsirdīgs, ar iniciatīvu apveltīts operatīvais darbinieks.

Tūliņ pēc viņu iepazīšanās kapteinis teica:

— Ar Burkovski nekas neiznāks. Viņš stāsies pie sienas, neatvieglinājis sirdi ar grēksūdzi.

Tobrīd Daņilovs tam nenoticēja, bet šodien, ieraudzījis Burkovška acis — aukstas, naida pilnas, saprata, ka Tok-makovam bijusi taisnība. Visu mūžu Daņilovs bija strādājis nodaļā, kas izmeklē sevišķi bīstamus noziegumus. Pa šiem gadiem viņš bija redzējis daudzus cilvēkus, ko pēc tiesas gaidīja augstākais soda mērs. Vieni raudāja, lūdzās piedošanu, citi paši piedāvājās palīdzēt izmeklēšanai, uzskatīdami, ka tā ir vienīgā iespēja nonākt nevis pie sienas, bet nometnē, vēl citi ar pūlēm raudzīja sevi apvaldīt un apvaldīja arī. Burkovski varēja ierindot to

reti sastopamo bandītu kategorijā, kuriem naids pārspēj visas citas jūtas. Ar tādiem kā viņš Danilovs bija ticies tālajā divdesmitajā gadā, pēc tam četrdesmit pirmajā. Toreiz šajā kabinetā sēdēja bijušais junkurs Andrejs Siro-kovs, pats veiksmīgākais bandīts, kādu vien Danilovs bija sastapis, strādādams milicijā. Viņam bija tādas pašas acis kā Burkovskim — mierīgas, blāvas aiz naida.

Neko darīt, Burkovskis laikam gan klusēs. Un viņš tiešām klusēja. Gan tad, kad viņu pratināja nesatraucamais Stcpans Fjodorovičs Cernišovs, gan tad, kad ar viņu strādāja izmeklētāji no Galvenās bandītisma apkarošanas pārvaldes.

— Pēdīgais draņķis, — Serebrovskis vēlāk rezumēja, — ar tādu nekas neiznāks. Vilks. Nekā cilvēcīga viņā vairs nav palicis.

Viņi pabeidza izmeklēt Začatijes šķērsielā izdarītās slepkavības lietu. Vaļijevas, Avaņesova un Burkovska lieta bija nodota prokuratūrai. Tagad tiem būs jāstājas tiesas priekšā. Daņilovu jau nodarbināja citas rūpes. Pilsētā bija parādījusies bīstama banda «Melnais kaķis».

SESTĀ NODAĻA

MARTS. MASKAVA

TĀSS

Lidmašīnas U-2 gaisa kauja ar junkersu

1. Ukrainas fronte 2. martā (pa telegrāfu).

Mūsu karaspēks arvien ciešāk savelk loku ap ielenkto garnizonu Breslavā. Ienaidnieks nikni pretojas. Notiek sīvas cīņas par katru namu, katru kvartālu. Mūsu sauszemes karaspēkam ļoti palīdz aviācija. Virs pilsētas ne dienu, ne nakti neapklust padomju lidmašīnu rūkoņa. Vācu pavēlniecība cenšas no gaisa palīdzēt ielenktajam garnizonam. Transporta junkersi, kas ved munīciju un pārtiku, naktī mēģina iekļūt aplenkuma rajonā. Taču mūsu slavenie polikarpovi-2 (U-2), iestājoties tumsai, bloķē nolaišanās laukumu, piespiezdami vāciešus izsviest kravu ar izpletņiem. Tāpēc krava bieži nokrīt mūsu karaspēka dislokācijas rajonā.

Nesen lidotājs, jaunākais leitnants Filipčiks, ar lidmašīnu U-2 riņķodams virs pilsētas, pamanīja junkersu-52, kas meta lejā kravu. Stūrmanis, leitnants Kļlmenko, ar ložmetēju atklāja uguni uz ienaidnieka lidmašīnu. Vācu bumbvedējs aizdegās un liesmu apņemts nogāzās. Sī epizode, kas reti atgadās pat mūsu bezbailīgo Staļina ērgļu vidū, pelna ievērību: mazjaudas lidmašīna U-2 notriekusi ienaidnieka trīsmotoru lidaparātu!

Daņilovs

Viņš pārvācās uz jaunu kabinetu. Vakar viņu bija izsaucis Maskavas milicijas priekšnieks ģenerālis Mahoņkovs, lai apsveiktu sakarā ar kārtējās dienesta pakāpes piešķiršanu un stāšanos jaunā amatā. Daņilovs bija kļuvis par Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieka vietnieku. Viņa kabineta durvis veda uz to pašu pieņemamo istabu, kur priekšnieka durvis.

Jaunā telpa bija neierasti liela, pat viņa seifs, ko ar milzīgām pūlēm izdevās atgādāt šurp no vecā kabineta, likās maziņš. Nodaļai jauns priekšnieks viņa vietā vēl nebija atsūtīts, tāpēc seifā atradās tie paši dokumenti un projekti, kas līdz šim. Visā visumā marts nesākās slikti. Igors Muravjovs bija cieši satvēris aiz astes «kaķi». Vakarvakarā Goļicinā vasarnīcā operatīvā grupa pēc apšaudīšanās bija apcietinājusi divus bandas dalībniekus, un viens no tiem jau sāka liecināt. Pagaidām viss ritēja labi. Daņilovs lasīja nopratināšanas protokolu. Ja viss ies, kā vajag, tad pēc mēneša «kaķa» pamatsastāvs būs padarīts nekaitīgs. Tas bija jāizdara pēc iespējas drīzāk, jo pilsētā klīda visneticamākās baumas. Rindās, metro un tramvajos runāja tikai par «Melno kaķi». Varēja domāt, ka Maskavā darbojas vismaz pulks labi apbruņotu un nekaunīgu noziedznieku.

Kriminālmeklēšanas pārvaldē nepārtraukti zvanīja telefoni. Dažāda ranga vadošo personu balsis prasīja veikt tūlītējus pasākumus. Tas viss krita uz nerviem un traucēja darbā.

Ivans Aleksandrovičs rakstīja operatīvo pasākumu plānu. Viņš jau bija ticis līdz trešajam punktam, kad kabinetā bez klauvēšanas ielūkojās Oselrovs — tādas tiesības nu reiz viņam bija.

— Biedri pulkvedi, jūs aicina priekšnieks.

Priekšnieks sēdēja, izslējies nedabiski taisni, un bungoja ar pirkstiem pa galdu. Seja viņam bija sasarkusi un neapmierināta.

— Ko pašlaik dari? — viņš asi noprasīja.

— Rakstu operatīvo pasākumu plānu.

— Daudz esi uzrakstījis?

— Nē, tikko sāku.

— Citi pabeigs, — priekšnieka balsī ieskanējās niknums.

— Kā tad tā?

— Tātad tā, — priekšnieks atjautīgi atbildēja un pastūma pa galdu Daņilovam tuvāk papīra lapu.

Izraksts no PSRS IeTĶ pavēles

«Sakarā ar to, ka Baranoviču un Pinskas apgabalā aktivizējušās bandas, tiek izveidota PSRS IeTK Galvenās bandītisma apkarošanas pārvaldes speciālā brigāde, kas dosies palīgā BPSR IeTK Bandītisma apkarošanas pārvaldei. Brigādi vada Galvenās bandītisma apkarošanas pārvaldes nodaļas priekšnieks pulkvedis Serebrovskis, brigādē ietilpst...»

Sekoja tautas komisariāta darbinieku uzvārdi un... «Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieka vietnieks pulkvedis Daņilovs, vecākais operatīvais pilnvarotais kapteinis Samohins, operatīvie pilnvarotie vecākais leitnants Belovs un leitnants Ņikitins ...»

— Kā tad tā, — Daņilovs apjucis jautāja, — bet «kaķis»?

— Kaķis, suns. Es izlamāju Serebrovski, kad viņš man piezvanīja, un teicu, ka cilvēkus nedošu. Zini, kas ar mani tad runāja? Nezini vis. Tautas komisārs.

Daņilovs iesvilpās.

— Tā, redz, — priekšnieks turpināja, — viņš man teica, sak, tu to savu lokālpatriotismu atmet. Atradies dalienas kņazs. Par Maskavu mēs padomāsim, palīdzēsim jums. Bet ir jāiznīdē bandas tur, republikās, drīz sāksies sēja. Saprati?

— Ne visai.

— Kas tur ko nesaprast? Stunda, lai sapostos, sataisītos, un joz prom uz tautas komisariātu.

— Kas pārraudzīs «kaķa» operāciju?

— Pats ķeršos klāt kā senās dienās. — Priekšnieks dusmās uzgāza ar dūri pa galdu. — Priekšniecība allaž zina labāk. Jā, starp citu, tautas komisariātā tevi gaida pārsteigums.

4G8

— Kāds?

— Par Galvenās bandītisma apkarošanas pārvaldes priekšnieka vietnieku iecelts tavs labākais draugs.

— Kas?

— Milicijas trešā ranga komisārs Koroļovs.

— Viktors Kuzmičs?

— Nūja.

— Viņš taču strādāja Valsts drošības dienestā.

— Kas par to. Tagad pāratestēts pie mums.

— Tad nu gan. — Daņilovs brīnījās. Viņš pazina Koro-jovu kopš četrdesmit pirmā gada septembra. Uzskati ja par pieredzējušu un iniciatīvas bagātu Valsts drošības dienesta darbinieku. Taču tā kunga ceļi ir neizdibināmi.

— Starp citu, — priekšnieks iztraucēja viņa pārdomas, — tev jāierodas tieši pie komisāra Koroļova.

Daņilovs atgriezās savā kabinetā, apsēdās un iegrima dziļās pārdomās. Sī pavēle gan atnākusi nelaikā. Ivanani Aleksandrovičam vispār nepatika atstāt Maskavu. Te viņš pazina visu, sākot ar caurstaigājamiem pagalmiem un beidzot ar zagļu midzeņiem. Zināja, uz ko var balstīties un uz ko jāizdara spiediens, lai iegūtu nepieciešamos datus. Tur, Rietumbaltkrievijā, viņam būs jāstaigā kā aklajam ar pavadoni. Jo vairāk tāpēc, ka bandas bāzējās nevis pilsētā, bet mežā. Tātad būs jāstrādā galvenokārt lauku apvidos.

Daņilovs palūkojās pulkstenī. Vienpadsmit. Izsaukumā uz tautas komisariātu konkrēts laiks nebija norādīts, tikai pavēlēts ierasties šodien. Tāpēc viņš tomēr pabeidza sastādīt plānu. Tad izsauca Muravjovu un sīki pārsprieda gaidāmos operatīvos pasākumus. Paēda pusdienas, iegriezās Bandītisma apkarošanas nodaļā un deva rīkojumu attiecībā uz Belova, Ņikitina un Samohina komandējumu. Tikai pēc tam devās uz tautas komisariātu.

Izgājis no pārvaldes, viņš neviļus aizmiedza acis: pār namu jumtiem spīdēja pavasarīgi spilgta saule. Bulvāros smaržoja pēc kūstoša sniega. Kaut arī sniegs vēl bija pūkains kā ziemā, tomēr vējš nesa ziņu, ka tā drīz vairs nebūs. Daņilovs lēni gāja pa Pctrovku, vērodams pirmās pavasara pazīmes. Tās viņš saskatīja gan lāsteku stiklainajā spīdumā, gan pirmā šķīdoņa putrā uz ietves, gan garāmgājēju acīs.

Pēc četriem askētiskajiem kara gadiem Maskava atkal sāka kļūt eleganta. Saule spoguļojās tīros logos, no ku-

riem bija pazudušas krusteniskās papīra strēmeles, veikalu vitrīnas atbrīvojušās no koka vairogiem un smilšu maisiem. Ielās arvien retāk redzēja vateņus un šineļus. Cilvēki staigāja parastajos ziemas mēteļos, sievietes vilka mugurā zvērādu kažokus. Varēja sastapt daudz karavīru, un zeltītais uzpleču vizmojums vēl vairāk greznoja ļaužu pūli.

Iedams garām Galdnieku šķērsielai, viņš pamanīja, ka kafejnīcai «Sarkanā magone» mazgā logus un virs ieejas atjaunota izkārtne. Tātad drīz to vērs vaļā. Un, ja tā būs atvērta, tad atgriešanos no Baltkrievijas viņi ar Natašu atzīmēs tieši tur. Uz stūra ņipri tirgojās saldējuma pārdevējas. «Miška ziemeļos», «Miška dienvidos» — ielu pārskanēja viņu griezīgas balsis. Viena paciņa suflē saldējuma maksāja trīsdesmit rubļu. Pārdevējas tās grieza uz pusēm un četrās daļās. Ja gribi — ņem un ēd. Un daudzi pieaugušie pirka saldējumu un steigšus ēda, mulsi raudzīdamies apkārt, it kā baiditos, ka viņus var pieķert palaidnībās.

Daņilovs iegriezās Kalēju tilta ielā un, aplūkodams komisijas veikala vitrīnu, sāka tīksmināties par milzīgu bronzas ērgli. Pacēlis vareno kāju ar laika gaitā nomelnējušiem zaļganiem nagiem, tas neatkarīgi un mazliet nievīgi vēroja ļaužu rosību. Ivanam Aleksandrovičam šis putns ļoti iepatikās. Ja nebūtu astronomiskās cenas, kas ērgli bija cieši piesaistījusi pie vitrīnas, viņš noteikti to nopirktu. Viņam vispār patika lējumi. Ja viņam būtu teikšana un, protams, līdzekļi, viņš visu dzīvokli piekrautu pilnu ar bronzas un čuguna lauvām, zirgiem, virsniekiem ķiveri galvā un zobenu pie sāniem.

Kājas pašas viņu ienesa bukinistu veikalā, un pazīstamais pārdevējs, jaukais vecītis Boriss Sergejevičs, ievilinājis viņu mazā istabiņā, nolika priekšā Andreja Belija «Maskavas savādnieku».

— Ņemiet, — viņš nočukstēja, — tas ir liels retums, un cena mērena.

— Cik? — Daņilovs tāpat čukstus jautāja, ar šausmām gaidīdams briesmīgu summu. Viņš bija stingri izlēmis grāmatu ņemt, neraugoties ne uz ko. Ja nepietiks naudas, piezvanīs Igoram un palūgs atvest.

—- Simt piecdesmit, — Boriss Sergejevičs priecīgi teica.

Daņilovs nolika piecus sarkanus trīsdesmitniekus un sirsnīgi paspieda šauro, vecišķo plaukstu.

— Sakiet, Ivan Aleksandrovič, — tīdams grāmatu papīrā, Boriss Sergejevičs konfidenciāli jautāja, — kas dzirdams par «Melno kaķi»?

— Bet kas jūs interesē?

— Viss. — Vecīša acis aiz briļļu stikliem draiski iemirdzējās.

— Tas ir pārāk vispārīgi — viss. — Daņilovs paņēma grāmatu. — Ko lai jums saka — tāda banda tiešām ir. Taču, pēc mūsu datiem, baumas par to ir krietni vien pārspīlētas.

— Ne, ka tad tā, — Boriss Sergejevičs neatlaidās, — pagaidiet. Atūsu kāpnēs, piemēram, visi ir panikā. Kāds uz dzīvokļu durvīm sazīmējis kaķu purnus. Cilvēki iebaidīti, milicija neko nedara ...

— Milicija šo «kaķi» jau tur aiz astes, — Ivans Alek-sandrovičs iesmējās, — bet kaķu purni — tas ir puišeļu roku darbs, kāpēc lai bandīti brīdinātu par savu ierašanos?

Daņilovs izgāja no veikala un visu atlikušo ceļu līdz IeTK domāja par to, cik briesmīgu paniku spēj sacelt baumas. Tās kā sniega pika veļas pa pilsētu, apaugdamas ar pašiem neticamākajiem sīkumiem. Zīmējumi. Večiņa iziet no rīta ārā, ierauga uz durvīm ar ogli uztrieptu kaķi, un tūdaļ to uzzina visā apkārtnē. Bet ne jau bandīti to zīmējuši, vietējie puikas blēņojas, baidīdami mietpilsoņus. Ir nu gan tie mietpilsoņi sīksti. Visam viņi pielāgojās: revolūcijai, kariem, bombardēšanai. Izlaiž baumas, no kurām viņu mazasinīgās sirdis trīc kā zaķa ļipa, un naktī nevar vien nomierināties pat dzīvokli, kura durvis apkaltas ar metālu un apgadātas ar cietokšņa aizšaujamiem. Par tenkām un nevalodām vajadzētu saukt pie kriminālatbildības. Žēl, ka nav tāda panta.

Uzrādījis apliecību drūmam staršinain ar iekšējā dienesta uzplečiem, Daņilovs atģērbās un ar liftu uzbrauca ceturtajā stāvā. Viņš gāja pa garu tuneļveida gaiteni ar vienādiem durvju ielāpiem. Te bija kluss, ne ta kā kriminālmeklēšanas pārvaldē, kur gaiteņi atgādināja ielu brīvdienā. Plūksnainais grīdceliņš slāpēja soļus, pie griestiem laistījās plafoni, un to gaismā apaļās emaljētās plāksnītes ar istabu numuriem mirdzēt mirdzēja.

Serebrovska viņa kabinetā nebija. Piemīlīga sekretāre, vērtējoši noskatījusi nepazīstamo pulkvedi, nevērīgi atbildēja, ka nodaļas priekšnieks esot pie komisāra Koro* ļova. Pieņemamā istabā Daņilovu sagaidīja jauns leitnants. Viņš rūpīgi izpētīja apliecību un lika Daņilovam uzgaidīt.

Ivans Aleksandrovičs paņēma no galda jaunāko žurnāla «Ogoņok» numuru un, ierīkojies ērtāk, sāka lasīt. Viņš nesteidzās. Nodevis savas Maskavā kārtojamās lietas un vēl nesācis Baltkrievijā paredzētos darbus, viņš baudīja svētlaimi kā komandētais, kas brauc vilcienā. Daņilovs ar interesi pārskatīja nodaļu «Padomju zemes darbi un ļaudis». Nopriecājās par attēla redzamo lidotāju Popovu, kas bija veikusi 750 kaujas lidojumu, saskaitīja, cik ordeņu ir divkārtējam Padomju Savienības Varonim apakšpulkvedim Mazurenko, un sāka lasīt I. Jermašova «Kara dienasgrāmatu». Viņš tā aizrāvās ar žurnālista stāstījumu par karu, ka pilnīgi aizmirsa, kur atrodas.

— Nekavējoties sameklējiet... Jā... Komisāra Koro-ļova pavēle .,. Biedri pulkvedi, tā taču nevar ... Mēs jūsu Daņilovu jau sen gaidām.

Sarunā, kas Daņilovu neinteresēja, leitnants pēkšņi bija pieminējis viņa uzvārdu.

— Kādu Daņilovu jūs meklējat? — viņš jautāja, nelabprāt atraudamies no žurnāla.

— Atvainojiet, biedri pulkvedi, bet tā ir mūsu darīšana, — leitnants augstprātīgi atbildēja.

Daņilovam iegribējās pateikt kādu biezu vārdu. Viņš briesmīgi necieta šādus švītīgus, nekaunīgus dežurantus. Nu, ja ir viņu darīšana, tad lai meklē vien Daņilovu. Ivans Aleksandrovičs atkal atvēra žurnālu un ar baudu sāka lasīt N. Zdanova piedzīvojumu stāstu «Vecā locija», tomēr pa ausu galam dzirdēja, kā leitnants mokās pie telefona, pūlēdamies viņu dabūt rokā.

Pamazām leitnanta Lukašina kutera piedzīvojumi tā aizrāva Daņilovu, ka viņš zaudēja laika izjūtu un aizmirsa arī dežurantu.

— Ivan, — Sercbrovska balss viņam lika atgriezties pieņemamā istabā. — Sēž, lasa, bet mēs vai bez kājām esam palikuši, viņu meklēdami. Ko tu te dari?

— Kā redzi, lasu žurnālu «Ogoņok» un gaidu pieņemšanu, — Daņilovs nesatricināmā mierā atbildēja.

— Ko tas nozīmē? — Serebrovskis pagriezās pret leitnantu. — Kāpēc pulkvedis Daņilovs sēž pieņemamā istabā?

— Kā — Daņilovs? — Leitnanta seja izstiepās. — Es ...

— Vai tu sen esi šeit? — arvien vairāk iekarsdams, Serebrovskis ierēcas.

— Stundas pusotras.

— Nu, Makarov, — balsī, kas nesolīja neko labu, Serebrovskis noteica, — ar tevi mēs parunāsim vēlāk. — Ejam. — Viņš pamāja ar roku Daņilovam.

Koroļovs piecēlās no galda un nāca viņiem pretī. Viktors Kuzmičs bija novājējis vēl vairāk, un baku rētas viņa sejā kļuvušas vēl manāmākas.

— Ak atradies gan! Bet mēs viņu meklējam, pieminam ar klusu, labu vārdu. — Viņš cieši paspieda Daņilovam roku, ieskatījās acīs. — Sen, sen neesmu tevi redzējis. Esi nosirmojis, novājējis.

— Tu jau arī, Viktor Kuzmič, neesi miesās pieņēmies tai mūsu maizē. Bet varbūt tagad jāsaka «jūs», biedri trešā ranga komisār?

— Nē, tvan Aleksandrovič, mūsu attiecībās viss paliek pa vecam. — Koroļovs apskāva viņu ap pleciem un pieveda pie galda. — Sēsties. Smēķē.

Danilovs ērti ierīkojās krēslā un izņēma papirosu no paciņas, kas atradās uz galda.

— Esmu priecīgs, ļoti priecīgs, ka atkal iznāk strādāt kopā, — Koroļovs turpināja. — Tā bija mana ideja — iesaistīt tevi Baltkrievijas lietu izmeklēšanā. Un uzvedināja mani uz šo domu Altuņins.

— Ka tā?

— Ļoti vienkārši. Es ar viņu runājos, bijušais kapteinis pret tevi izturas ar uzticību. Tāpēc mēs nolēmām dot tev kādu ļoti svarīgu uzdevumu. Es jau esmu runājis ar viņu. Šķiet, ka vīrs daudz ko izpratis un no sirds nožēlo. Vēl vairāk — domāju, ka viņš mums ļoti varētu palīdzēt. Bet pagaidām neesmu viņam neko konkrētu minējis. Domāju, ka tu pats aprunāsies ar viņu.

Koroļovs padauzīja ar papirosa iemuti pa galdu un jautājoši palūkojās Daņilovā.

— Vai tu doma satikšanās vietu Baranovičos?

— Ģēnijs, cik gaiša galva, — Serebrovskis iestarpināja, — mēs gribētu iesaistīt Altuņinu banda.

— Nebaidāties? — Ivans Alcksandrovičs pēc kārtas palūkojās uz sarunu biedriem. Viņi klusēja, bet abu acīs viņš izlasīja: jā, protams, ir bail, taču citas izejas nav.

— Man ir viens puisis, to vajag iesaistīt kopā ar viņu, — DaņiloVs stingri sacīja.

— Kurš? — Koroļovs paņēma spalvaskātu.

— Leitnants Ņikitins.

— Kāpēc tieši viņu?

— Drošsirdīgs puisis, un viņam ir zelta zobi. Pilnīgi derēs kriminālnoziedznieka lomai, turklāt labi pieprot savu darbu.

— Tas ir galvenais, — Koroļovs nopriecājās. — Vai ģimenes cilvēks?

— Pagaidām ne.

— Ļoti labi.

— Kas labi? — Daņilovs nesaprata.

— Vieninieku vieglāk sūtīt tādā uzdevumā, — Sereb-rovskis paskaidroja, — ja kas gadās, būs tev mazāk sirdsapziņas pārmetumu.

— Kas tā par atbildi. Kāda tur starpība, ja sūtām cilvēku nāvē. Vaina pirmām kārtām gulsies uz mums, — Daņilovs skumji teica. Un nodomāja, cik smags gan ir varas slogs. Cik smagi ir zaudējumi un cik liela atbildība gulstas galvenokārt uz komandieru pleciem.

— Kā tad būs, Ivan Aleksandrovič? — Koroļovs jautāja. — Kā tev patik mūsu plāns?

— Plāns jau labs. Taču galvenās sastāvdaļas būs jāizstrādā uz vietas, Baranovičos, bet ar Altuņinu es parunāšu. Kur viņš sēž?

— Tagankā. Atsevišķā kamerā. Izsaukt viņu? — Sereb-rovskis sarosījās.

— Nevajag, parunāšos ar viņu turpat.

Daņilovs un Alluņins-

Tagankas cietumu no visām pusēm ietvēra augsti nami, un Daņilovs nodomāja, ka tas nav prātīgi. No logiem redzams pastaigu laukums, pavisam nepiemērots skats tiem, kas dzīvo šajos namos. Bet nekas, drīz šos cietumus katrā ziņā nojauks. Nav ko saglabāt pilsētas teritorijā šādus biedēkļus.

Kontroles un caurlaides punkta dežurants rūpīgi salika kopā viņa dokumentus ar caurlaides veidlapu un nospieda pogu. Metāla režģu durvis lēni atdarījās, ielaida viņu un tūdaļ aizcirtās. Pie dežuranta lodziņa viņš nodeva ieroci un saņēma izmeklēšanas kameras atslēgu.

Iedams pa tumšo gaiteni ar mitriem plankumiem uz sienas, Daņilovs bija pārsteigts par specifisko cietuma

smaku: ar to bija piesūkušās sienas, durvis, grīda, logi. Tā bija neiznīdējama un sīva. Daņilovam nepatika apmeklēt cietumus. Katru reizi viņš juta ne ar ko neattaisnojamu, tiesa gan, riebuma pilnu žēlumu pret cilvēkiem, kas sēž smacīgajās kamerās. Vakar viņš bija aizsūtījis uz cietumu Belovu, lai ievāc ziņas par Altuņinu. Tā kartītē bija ierakstīts: tīrīgs, pieklājīgs, daudz lasa. Daņilovs deva rīkojumu pārbaudīt viņa bibliotēkas formulāru. Kup-rins, Ļeskovs, Simonova lirika. Bet kartītē bija atzīmēts ari režīma pārkāpums. Uzrauga vainas dēļ Altuņins bija nokļuvis pirtī kopā ar diviem garnadžiem, tie gribējuši viņu nekavējoties izģērbt un sanitārajā daļā tik tikko atdzīvināti. Vārdu sakot, viņš palika uzticīgs pats sev, izturējās tāpat kā aizvien.

Altuņins ienāca izmeklēšanas kamerā un pasmaidīja.

— Ivan AleksandrovičI Es nemaz necerēju, ka tikšos ar jums.

— Kalns ar kalnu ...

— Jā, patiešām — neizdibināmi ir tā kunga ceļi, bet tie visi ved uz cietumu ...

— Nu kāpēc tik drūmi. — Daņilovs attaisīja planšeti un izņēma dokumentus. — Man šķiet, ka šodien es varēšu jūs iepriecināt.

— Ar ko tad? — Altuņins bēdīgi paskatījās uz viņu.

— Nu tā, Vadim Gavrilovič, savā liecībā jūs rakstāt, ka esot nogalinājis leitnantu Vjačeslavu Mihailoviču Mi-rošņikovu. Vai tā viņu sauca?

— Vārds bija Slava, to atceros, bet tēvavārdu esmu aizmirsis.

— Tālāk jūs liecināt, ka esot viņu nošāvis Strijas parka tuvumā. Vai tā?

— Tā.

— Jus kļūdāties.

— Es biju piedzēries, uzrakstīju, ko man toreiz teica «draudziņi», — Altuņins ar rūgtumu atbildēja.

— Te ir Ļvovas IeTK 1941. gada 1. un 2. jūnija ziņojuma kopija. Abās šajās dienās nav fiksēta neviena slepkavība. Bet tagad izlasiet apakšpulkveža Mirošņikova liecību. Lūdzu.

Altuņins paņēma dokumentus un sāka lēni, gluži vai pa zilbēm lasīt. Pēc tam pacēla uz Daņilovu tālumā vērstas, skumju pilnas acis.

16*

4 7F>

— Tātad?...

— Tieši ta. Skripņikam, kura īstais vārds, starp citu, ir Kruks, bija vajadzīgs pilots, kas viņam palīdzētu bēgt pāri robežai...

— Tātad Zosja ...

— Jā, tā tas ir. Sākumā viņi jūs piedzirdīja un pēc tam, nomākuši gribasspēku, iebiedējuši ar parādiem, pataisīja jūs, Vadim Gavrilovič, par noziedznieku. Mēs esam noņēmuši no jūsu sirdsapziņas vissmagāko apsūdzību — biedra nogalināšanu. Taču vēl paliek veikala aplaupīšana, dezcrtēšana, līdzdalība Sudinska netīrajās spekulācijās, nelikumīga ordeņu un ieroča nēsāšana.

— Esmu gatavs, — Altuņins mierīgi atbildēja un cieši paraudzījās Daņilovam acīs, — es nezinu, kā jums pateikties. Mirošņikova nogalināšana kā akmens gulēja uz manas sirdsapziņas ...

— Nē, Altuņin, jūs moka kaut kas cits, — Daņilovs viņu pārtrauca, — jūs pārāk vēlu esat sapratis, kur jūs novedis jūsu egoisms un patmīlība. Jūs dzīvojāt pēc principa: labāk piecas minūtes būt gļēvulim nekā visu mūžu mironim. Tas jūs mocīja. Tāpēc ka būtībā jūs esat dros-migs un godīgs cilvēks. Zaudējis gribu, jūs apātiski sākāt peldēt pa straumi kā sieksta, ko traktors iegrūdis upē, un nedomājāt par to, kur šī straume jūs izskalos.

— Kāpēc jūs man to sakāt? — Altuņins paņēma papirosu un kāri ievilka dūmu. — Vai tiešām ir tik patīkami mīdīt gu|ošu?

— Mīdīt? Nē. Es gribu, lai jūs uz brīdi abstrahētos no pagātnes. Lai iedomātos, ka atj<al esat kapteinis Altuņins, nevis ieslodzītais no 287. kameras.

— Kāpēc? — Altuņins viņu apsvilināja ar skatienu gluži kā ar automāta kārtu.

— Jums ir iespēja. Bet šai sakarībā jums būs jā palīdz mums.

— Ziniet ko, Ivan Aleksandrovič, uzliksim punktus uz «i». Ja arī jūs man nebūtu devuši šo efemero iespēju, es tik un tā būtu jums palīdzējis.

— Nu tad ir jauki. — Daņilovs juta, ka viņam kļūst priecīgi ap sirdi. «Vai tiešām mani iepriecina Alluņina atbilde? Nē,» viņš nodomāja, «man patīk kas cits. Altuņins piekrita, un tā ir vienīgā iespēja, kas palīdzēs viņam atkal kļūt par cilvēku.»

Viņš ienāca kabinetā pavisam mierīgi, it kā būtu ieradies nevis uz sarunu, no kuras daudzējādā ziņā atkarīgs viņa liktenis, bet gan ciemos. Mugurā viņam atkal bija formas svārki ar zeltītajiem uzplečiem, pie krūtīm rubīn-sarkani zaigoja ordeņi.

Soļus desmit no galda Altuņins saskaņā ar reglamentu apstājās un izslējās.

— Esiet sveiks, pilsoni ģenerāli!

— Nu kāpēc tik oficiāli. — Koroļovs viņu uzlūkoja ar neslēptu ziņkāri. — Runāsim vienkāršāk, mani sauc Viktors Kuzmičs, Ivanu Aleksandroviču jūs pazīstat, Sergeju Leonīdoviču ari. Sēdieties, Vadim Gavrilovič.

— Ja policijmeistars saka — sēsties, tad neērti ir stāvēt. — Altuņins apsēdās.

— Nu re, — Koroļovs labsirdīgi noteica, — man šķiet, ka Averčenko darbos ir vēl labākas asprātības.

— Patīkami dzirdēt, ka milicijas ģenerālim nav sveša daiļrakstniecība. — Altuņins pašķielēja uz papirosiem, kas atradas uz galda.

— Vai tad jūs, Vadim Gavrilovič, domājāt, ka mēs tā kā tas Doroševiča apakšiecirkņa uzraugs — «turēt ciet un nelaist vaļā»?

Viņi paskatījās viens uz otru un sāka skaļi smieties.

Kabinetā uzreiz izgaisa saspīlējums. Visi sāka justies viegli, jo saruna jau ar pirmajiem vārdiem ritēja brīvi, bija jūtama savstarpēja uzticība.

— Vadim Gavrilovič, — komisārs kļuva nopietns, — Ivans Alcksandroviča mums ziņoja, ka jūs esot ar mieru palīdzēt izmeklēšanai.

— Jā, — Altuņins īsi atbildēja.

— Dodams šādu solījumu, — Koroļovs turpināja, — jūs uzņematies vairākus pienākumus.

— Ja, — atkal noskanēja īsa atbilde kā šautenes gaiļa klakšķis.

— Bez tam jūs pakļaujat savu dzīvību briesmām.

— Viktor Kuzmič, — kabinetā iestājās klusums, visi gaidīja Altuņina atbildi, — manai dzīvībai tagad ir pavisam niecīga vērtība. Ja es spēšu noslēgt rēķinus ar viņiem ...

— E-e... Tas nekur neder, — komisārs pašūpoja galvu, — rēķinus, Vadim Gavrilovič, kārto pavārtēs. Mes jus lūdzam palīdzēt, lai uzvarētu likums.

— Kas man jādara?

— Tā ir cita runa. Jūs braucat līdzi biedram Daņilo-vam uz Baranovičiem, ejat uz satikšanās vietu, tur tiekaties ar Kruķa sakarnieku, iesaistāties bandā ...

— Piedodiet, es nesaprotu.

— Iegūstat bandas vadoņa uzticību un darāt visu, lai viņš sāktu uzticēties mūsu cilvēkam.

— Vai tas būs kopā ar mani?

— Jā.

— Es darīšu visu, kas manos speķos.

— Vadim Gavrilovič, — Korojovs piecēlās, ar rokām atspiezdamies uz galda, — ir jāizdara vēl vairāk. Man grūti runāt, taču mēs esam vīrieši un karavīri. Ja gadījumā neveiksies, jūs varat aiziet bojā, bet, ja veiksies, es nevaru jums garantēt apžēlošanu.

— To es zinu, — Altuņins teica, lēni izvēlēdamies vārdus, — es negaidu apžēlošanu. Bet tiesas zālē es gribu ieiet ar tīru sirdsapziņu, neaptraipot tā cilvēka piemiņu, kurš mani uzaudzināja. Nāves es nebaidos.

— Lai mūsu uzdevumu izpildītu, ir jāmīl dzīve, bet mīlestība uz dzīvi nozīmē arī bailes no nāves.

— Mēs nerunājam pēc būtības, ģenerāli, — Altuņins pēkšņi asi noskaldīja, — es teicu — esmu gatavsl

— Tad ir labi, tūliņ mēs jūs iepazīstināsim ar jūsu pārinieku. Iedraudzējieties ar viņu, viņš ir labs cilvēks. — Koroļovs nospieda zvana pogu. Kabineta durvīs parādījās dežurants.

— Makarov, paaicini leitnantu Ņikltinu, tikai ne tā kā iepriekšējo reizi, kad meklēji Daņilovu.

Pēc brīža ienāca Ņikitins.

— Tas, leitnant, ir jūsu pārinieks. Līdz braukšanai jūs dzīvosiet kopa, pēc tam kopā dosieties veikt uzdevumu. Pavērojiet viens otru, aprodiet. Paturiet prātā, ka neiesiet uz restorānu.

— Uz alus zāli, biedri komisār, — nospīdinādains zelta zobu, Ņikitins greizi nosmīnēja. — Tā arī ir jautra padarīšana.

— Nu tad ejiet, padzīvojiet kopā pirms jautrās padarīšanas. Pagaidām mazliet paskumstiet. Tas ir derīgi. Skumjas attīra dvēseli.

Kad Ņikitins un Altuņins izgāja, Koroļovs jautājoši palūkojās uz virsniekiem.

— Nu, kādu iespaidu atstāja saruna, biedri pulkveži?

— Kaut kas nav īsti skaidrs, — pirmais atbildēja Se-rebrovskis, — es viņu neizprotu. Bet savaldīgs viņš ir.

— Viņam tas jāizdara, — Daņilovs klusi teica, — nevar būt, ka neizdarīs.

— Kaut man būtu tava pārliecība, Ivan Aleksandro-vič, — Koroļovs nopūtās, — taču, kā mēdza teikt mūsu ne pārāk tālie senči, — tā kā trūkst zīmogpapīra, tad rakstām uz parastā papīra. Tagad viss atkarīgs no jums. Operāciju sīkāk pārdomāsiet uz vietas. Bet tagad es gribētu jūs iepazīstināt ar operatīvo situāciju tajos apgabalos, kur jums būs jāstrādā.

Koroļovs izņēma no galda dokumentus un pavērsa galda lampu tā, lai labāk kristu gaisma.

— Okupācijas gados fašisti izpostījuši gandrīz visu Baltkrievijas teritoriju. Sai laikā bojā gājuši 2,2 miljoni padomju pilsoņu, 380 tūkstoši cilvēku aizdzīti uz Vāciju. 209 pilsētas pārvērstas drupu kaudzēs. Suražas, Dubro-viku un Pņešeņicas rajoni pilnīgi nopostīti un nodedzināti. Sagrauti 10 tūkstoši rūpnīcu un fabriku, visa iekārta izvesta uz Vāciju. Atbrīvotajā republikā darbojas tikai 2 procenti pirmskara ražošanas iekārtu. Par 74 procentiem cietis pilsētu un ciemu dzīvokļu fonds.

Koroļovs uz mirkli novērsa acis no izziņas.

— Tagad par lauksaimniecību. Samazinājušās sējumu platības, daudzi zemes gabali aizauguši ar krūmiem. Pilnīgi iznīcinātas lecekšu un siltumnīcu saimniecības, apūdeņošanas ierīces. Izkauti un izvesti 2,8 miljoni liellopu un 5,7 miljoni jaunlopu. Uz Vāciju aizsūtīti 600 traktoru, 2433 kuļmašīnas un apmēram 600 000 vienību cita inventāra. Es, biedri, runāju par tiem milzīgajiem zaudējumiem, kas nodarīti republikas tautas saimniecībai.

Koroļovs atstūma sāņus papīra lapu un paberzēja ar pirkstiem iekaisušās acis.

— Taču, neraugoties ne uz ko, republika dzīvo un strādā. Tuvojas pavasaris. Sēja. Kolhoznieki ir gatavi doties uz lauka, iesēt sēklu un novākt ražu. Un te nu sākas mūsu darbs. VK(b)P CK izvirzījusi drošības orgāniem uzdevumu — pēc iespējas drīzāk iznīcināt bandītu grupas republikas teritorijā. Radīt cilvēkiem iespēju mierīgi dzīvot un strādāt. Negribu jūs dezinformēt, biedri, operatīvā situācija ir sarežģīta, objektīvu apstākļu dēļ noziedzības līmenis Baltkrievijā ir augsts. Fašistu līdzskrējēji, dezertieri un kriminālnoziedznieki terorizē iedzīvotājus vai arī aizgājuši pagrīdē. Rietumu apgabalos darbojas buržuāziskie nacionālisti. Viņu darbu inspicē vācu izlūkdienests. Tā tas ir.

Korojovs apklusa, vērīgi uzlūkodams sarunu biedrus. Pirmais klusumu pārtrauca Serebrovskis.

— Viktor Kuzmič, mūsu grupai ir konkrēts uzdevums sakarā ar Kruķa bandas likvidēšanu. Kādu termiņu mums nosaka tautas komisariāts?

— Termiņu, — komisārs nosmīnēja, — vakardienu.

— Tas ir saprotams, — sarunā iejaucās Daņilovs, — bet ja konkrētāk?

— Es runāju ar galvenās pārvaldes priekšnieku un tautas komisāra vietnieku. Vienojāmies par to, ka termiņi tiks izvirzīti pēc jūsu ziņojuma. Jūs aizbrauksiet, paskatīsieties un ziņosiet. Tikai paturiet prātā: katru dienu aizmugurē iet bojā padomju cilvēki, un atbildība par viņu nāvi gulstas uz mums, atcerieties to, biedri.

SEPTĪTĀ nodaļa

RIETUM BALTKRIEVIJA. MARTS

«Londona. 24. martā. (TĀSS). Laikraksta «Daily Express» Bernes korespondents ziņo par hitleriešu kārtējo triku: viņi pazūd kā miruši. SS karaspēka pulkvedis O. Fikerts Vācijas laikrakstos ievietojis savu nekrologu, bet pēc četrām nedējām ar Vilhelma Kleinerta vārdu redzēts pastaigājamies pa Barselonas galvenajām ielām. Hitlera jaunatnes štāba priekšnieks Helmūts Mekels, kā ziņo, bijis liktenīga «nelaimes gadījuma» upuris, bet pēc tam viņš redzēts kopā ar Spānijas studentu barvedi — fašistu Avarēšu Serano...»

Daņilovs

Pa savu logu viņš redzēja ielu, pareizāk sakot, to, kas bija palicis no tās pāri. Gar sagrautajām mājām veda jauna, vēl nenopēdota dēļu ietve. Sājā ielā brīnumainā kārtā bija pilnīgi saglabājusies tikai viena divstāvu māja, kurā tagad dzīvoja no Maskavas atbraukušie darbinieki. Visas pārējās ēkas vairāk vai mazāk bija cietušas no artilērijas uguns un ielu cīņās. Un tomēr iela dzīvoja parasto ritmisko dzīvi. Un šis ritms ne ar ko neatšķīrās no Maskavas dzīves ritma. Tāpat cilvēki rītos gāja uz darbu, tāpat līdz ar tumsu atgriezās. Drupās rotaļājās bērni, viņu skanīgā sasaukšanās daudzkārt atbalsojās izpostīto namu tukšajos karkasos.

Cilvēki bija sākuši iedzīvoties krāsmatās. Kā spējuši, izremontējuši saārdītos dzīvokļus, uzcēluši koka kāpnes. Rītos gar logiem gāja karagūstekņu kolonna. Viņi atjaunoja to, ko paši bija sagrāvuši. Lidzās strādāja meiteņu arteļi. Daņilovu pārsteidza tas, ka viņas savā trūcīgajā pārtikas devā dalās ar bijušajiem ienaidniekiem. Tāda jau ir krievu cilvēka rakstura iezīme: nesaudzība pret ienaidnieku un humānisms pret uzvarēto. Ne velti kopš sendienām pastāvējis ieradums — guļošam nesist.

Visa pilsēta bija tērpusies sastatnēs. Oda pēc darvas, verdoša gudrona un krāsas.

Pavasaris šogad sākās agri un strauji.

Viņi dzīvoja šai pilsētā jau vairākas dienas. Ik dienu viņu cilvēki apmeklēja dzertuvi Sarkanarmijas ielā. Arī Daņilovs vienu reizi bija tur iegriezies. Dzertuvē bija iekārtotas divas zāles. Vienā stāvēja astoņi galdi, klāti ar lipīgu, krāsu zaudējušu vaskadrānu, otrā pusē — uz to veda četri koka pakāpieni — atradās biljarda zāle. Divi galdi ar salāpītu vadmalu, iebojātas kaula bumbiņas, nezin no kurienes uzradušās milzīgas petrolejas lampas, kas apgaismoja zāles centru. Kaktos uz mūžīgiem laikiem bija iemājojusi dziļa krēsla. Tur pēc spēles norēķinājās, kaut gan uzraksts bargi atgādināja: «Šeit uz naudu nespēlē.» Turpat glāzēs tika lieta kandža, un tās asā smaka, šķiet, uz visiem laikiem bija iesūkusies dēļu sienās ar saplaisājušu apmetumu.

— Tā vieta, — par dzertuvi teica pilsētas kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks. Un, dzirdot, kā viņš izrunā vārdu «tā», viss kļuya skaidrs bez papildu komentāriem. Dzertuve Sarkanarmijas ielā bija tāds pats kara laika produkts kā Tišinka Maskavā. Te no visas pilsētas salasījās tie, kurus karš šāda vai tāda iemesla dēļ bija izmetis pār dzīves bortu, vai arī tie nedaudzie, kurus uz mūžu bija saindējusi demoralizējošā okupācija, tās blēdīgā privātā iniciatīva. Vēl citiem šie četri grūtie gadi bija atņēmuši ģimeni, iemīļoto darbu, sakropļojuši viņus fiziski un garīgi. P.ilsēta, kur padomju vara bija pastāvējusi ļoti īsu laiku — drusku vairāk par gadu, pilsēta, kurā cilvēki bija dzīvojuši pēc panu Polijas likumiem, tad pēc fašistu briesmīgajiem noteikumiem, vēl joprojām pēc inerces ripoja pa sarūsējušām pagātnes sliedēm. Sliedes veda strupceļā, un vajadzēja pielikt daudz spēka, lai tās ievirzītu dzīves galvenajā maģistrālē.

Pilsētas tirgū pārdeva uz tabakas nostādinātu vietējo kandžu, vecus poļu karavīru formas tērpus, vācu, ungāru, rumāņu un poļu cigaretes, apbrīnojami spilgtas krāsas konfektes un paštaisītu limonādi ar saharīnu.

Daņilovara te viss likās svešāds un dīvains. Brīžiem viņam šķita, ka laiks izdarījis lēcienu par divdesmit gadiem atpakaļ un viņš atkal nokļuvis «līksmajos» Maskavas ncpa gados.

Šodien Altuņinam vajadzēja iet uz dzertuvi. Tur jau divas dienas pēc kārtas no pulksten septiņpadsmitiem līdz dcviņpadsmitiem bija strādājusi speciālā grupa — seši cilvēki ar Serebrovski priekšgalā. Sergejs dzertuvē bija iejuties ātri vien, viņš braši spēlēja biljardu, kopā ar pastāvīgajiem apmeklētājiem dzēra smirdīgo kandžu. Neviens nejautāja, kas viņš tāds ir. Ko tik visu laika viļņi neizskaloja šajā salā. Viņi manīja, ka šis Serjoža ir pieredzējis puisis.

— Vaņa, — Serebrovskis teica pēc kārtējā dzertuves apmeklējuma, — daža laba uzticību esmu iemantojis. Bet tie ir sīki ļautiņi, nav īstie. Par bandu tur vispār nerunā. Tas ir tabu. Aizliegtais temats. Viņi ļoti baidās. Jālaiž ārā Altuņins, citādi nekas neiznāks.

Viņi ilgi gudroja, kā garantēt pilnīgu operācijas izdošanos. Tūliņ aiz dzertuves sākās drupas, vairāki kvartāli saārdītu, sagrautu namu. Divas dienas Daņilovs ar Tok-makovu ložņāja starp ķieģeļu kaudzēm, kāpņu paliekām, sienām, kas bija bīstami sašķiebušās. Secinājums viņus nepavisam neapmierināja: aplenkt rajonu ar operatīvajiem spēkiem nebija iespējams. Cilvēks, kas labi orientējas šajās ķieģeļu kaudzēs, mierīgi varēja izbēgt vajātājiem. Atlika tikai viens — bloķēt rajonu ar karaspēka apakšvienībām. Taču šis priekšlikums atkrita pats no sevis, jo slepeni atvest karavīrus nebija iespējams.

Apspriedē nolēma — slēgt visas izejas no dzertuves, daļu cilvēku izvietot gruvešos, nodrošināt maksimālo .daudzumu dienesta suņu. Sagatavošanos veica naktī. Cilvēki ieņēma norādītās vietas. Visas izejas no pilsētas, ielas un ceļus kontrolēja pastiprinātas patruļas. Šodien pulksten septiņpadsmitos Altuņinam un Ņikitinam bija jāierodas satikšanas vietā.

4S2

Viņu atveda uz pilsētu naktī. Pēc tam slēgtā mašīnā kopā ar Ņikitinu nogādāja šai vecajā namā pilsētas nomalē. Daļa savrupmājas bija sagrauta, bet otra puse nebija cietusi nemaz. Viņus iemitināja milzīgā, apaļa istabā, ko rotāja ciļņiem greznota apmale un vieglprātīga satura medaljoni pie griestiem. Tagad viņiem virs galvas strupdeguņi amori sārtiem vaigiem nepārtraukti nesa kaut kur projām tviksmainas sievietes.

Ņikitins ienācis ilgi tos aplūkoja, kaut ko klusi svilpodams, tad nopūtās.

— Tā tik ir dzivite, ko? Dzirdi, Vadim?

Istabas sienās bija iebūvēti spoguļi. Pareizāk sakot, bija palikušas tikai to lauskas, un istaba fragmentāri atspīdēja saplaisājušajā amalgamā. Lampas apgaismotie priekšmeti tur mainīja apveidu, kļuva noslēpumaini un neizprotami.

— Kas te bija agrāk? — Ņikitins jautāja operatīvajam darbiniekam, kurš viņus pavadīja.

— Stāsta, ka panu laikā te esot bijis publiskais nams.

Ņikitins iesvilpās.

— Se tev nu bija.

Pēc atkalapvienošanās šo māju bija gribējuši atdot bibliotēkas vajadzībām un jau atveduši te gramatas. Daļu no tām vācieši bija sadedzinājuši, taču šo to Altu-ņins bēniņos vēl atrada. Sevišķi viņš nopriecājās par Džeku Londonu. No mājas iziet viņš nedrīkstēja, tāpēc caurām dienām gulēja un lasīja. Ar Ņikitinu viņi gandrīz nemaz nesarunājās. Dienā tas gulēja, bet vakarā kaut kur noslēpumaini pazuda, atstādams savā vietā to pašu operatīvo darbinieku no vietējās pilsētas nodaļas.

Altuņins lasīja «Juras vilku» un jau bija nokļuvis līdz kautiņa ainai, kad gaitenī atskanēja svilpošana un istabā ienāca Ņikitins. Tas kādu brīdi aplūkoja sevi iesprāgušajā spogulī, tad pienāca un iekrita viņam blakus gultā.

— Ak tad lasi? — Ņikitins nenoteikti sacīja.

Altuņins klusēdams aizvēra grāmatu.

— Se, — Ņikitins izņēma no kabatas Tokareva pistoli, — ņem ciet. Daņilovs lika tevi apgādāt, kā pieklājas.

— Šodien iesim? — Altuņins piecēlās gultā sēdus.

— Šodien. Baidies?

— Nē.

— Pareizi. Kas tur ko baidīties. Salašņas vien ir. Saki

man, Vadirn. Tu dodies bīstamā uzdevumā. Nu, ar mani ir citādi, tas ir mans pienākums. Bet tu? Tevi taču šis Kruks var pilnīgi naturāli nožmiegt. I<o?

— Var gan.

— Cik dīvaini, no vienas puses, bandīti tev var iegrūst dunci ribās, un, ja tu viņus piežmiegsi, tad man būs ordenis, bet tev tik un tā tribunāls. Raut kā nepareizi sanāk.

— Man — jo ātrāk, jo labāk.

— Tur tev taisnība, — Ņikitins to uztvēra pēc sava prāta, — drīzāk iekšā — drīzāk laukā. Nu, taisies.

Altuņins piecēlās, apāva zābakus, uzvilka formas blūzi, cieši apjoza to ar siksnu, piegāja pie spoguļa un ilgi lūkojās neskaidrajā, plaisām klātajā virsmā. Sveces, kas dega istabā, un trislīniju lampa pie gultas atspīdēja pustumšajā spogulī, radot gara gaiteņa iespaidu. «Tas ved uz nezināmo,» Altuņins nodomāja.

— Ko tu lajā spogulī esi atradis? — Ņikitins neizpratnē jautāja.

— Paskaties — vai redzi? — Vadims viņu pasauca.

Ņikitins piegāja un brīdi lūkojās spogulī.

— Sveces kā jau sveces, — viņš teica, — zini, kā man tās apnikušas ...

Viņi izgāja uz ielas. Abi gari, slaidi, ģērbušies ādas reglāna mēteļos, lidotāja cepuri galtfā. Pat tagad vakarā pilsētā vēl bija pavisam silts. Ielas pildīja ne ar ko nesalīdzināmas, reibinošas pavasara dvesmas. Pretī nāca cilvēki atpogātos mēteļos, viens otrs nesa cepuri rokā. Pa caurstaigājamiem pagalmiem, līkumodami starp drupu kaudzēm, viņi izgāja uz Sarkanarmijas ielas. Tā bija tukša. Absolūti nekas neliecināja, ka šo ielu pilnīgi bloķējuši kriminālmeklēšanas darbinieki. Taču Ņikitins zināja, ka automašīna ar cieši noslēgto kravas kasti, zem kuras gulēja saniknots šoferis, ne jau gadījuma pēc ir sabojājusies tieši šeit. Viņš zināja, ka slēgtajā kravas kastē sēž cilvēki un gaida signālu. Ņikitins redzēja daudz ko, viņš nekļūdīgi atšķīra Bandītisma apkarošanas nodaļas darbiniekus no nejaušiem gājējiem. Un tas viss tika darīts divu cilvēku — viņa un Altuņina — drošības labad.

Ņikitins

Dzertuvē nu gan gāja trokšņaini. Ļaužu balsis jaucās ar glāžu šķindoņu, un visu pārspēja akordeonists, kas spēlēja mokoši sērīgus po|u tango. Jā, jautra vietiņa. Tādas Ņikitinam patika. Viņš savā darbā vispār mīlēja ne-parastumu un risku. Pratināšanas viņu nogurdināja, viņš drīz sāka skaisties, nespēja uztvert galveno — detajas. Bet šis te darbs bija viņam kā radīts. Briesmu pilns, riskants darbs.

Viņi. sēdēja pie galda, kas bija klāts ar vaskadrānu, un dzēra alu. Ņikitins pašķielēja uz Altuņinu. Sēž tā nekas. Mierīgs, rokas netrīc, bāls nav. Brašs puisis ir šis Vadirns. Malkodams alu, viņš cieši un vērīgi aplūkoja ļaudis. Ir nu gan mūļi.

Rau, tur pie galda blakus bufetei trīs vīri sarkaniem ģīmjiem, ģērbušies rūtainās žaketēs polsterētiem pleciem, galyas kopā sabāzuši, par kaut ko sačukstas. l(ur gan skatās kara komisariāts? Tādus varētu jūgt, lai pārvadā divīzijas lielgabalus, bet viņi aizmugure tempj kandžu ar alu. Un tie tur? Nē, tie laikam zemnieki, pēc tirgus apslaka darījumu.

Viesmīles netīros priekšautos nosvīdušas skraidīja no viena galdiņa pie otra. Pavadīdams tās ar skatienu, Ņiki-tins šai pūli pamanīja te sievietes seju ar spilgti nokrāsotām lūpām, te cilvēku, kas nolicis galvu uz netīrā galda, te pazīstamu operatīvo darbinieku, kurš neatlaidīgi tēlo piedzērušu.

Laiks gāja. Viņi dzēra alu un pat iekampa pa simt gramiem kandžas, virsū uzkožot kartupeļu -pankūkas ar speķi. Laiks gaja. Gari stieptais tango uzvēdīja skumjas, kaut kur kaktā viņam aiz muguras uzliesmoja un apdzisa skandāls. Laiks gāja. Ņikitins bridi pa brīdim ielūkojās pulkstenī. Astoņpadsmit un trīsdesmit minūtes. Ko lai dara, pasēdēsim vēl mazliet un laidīsimies. Acīmredzot šodien Kruķa vēstneši neieradīsies. Nu nekas, tam vēl daudz dienu atvēlēts. Vesela nedēļa. Darbs kautus nelauž. Sēdi tik pie galda un dzer uz kroņa rēķina.

Altuņins sēdēja viņam līdzās tikpat mierīgs kā allaž.. Viņš smēķēja un sīkiem malkiem caur zobiem sūca skābeno alu. Arī viņš gaidīja.

Ņikitins tā ir nesaprata, kāpēc viņam pēkšņi kļūst tik neomulīgi, it kā būtu kails izgājis ļaužu priekšā. Viņš pārlaida skatienu kā garu ložmetēja kārtu pāri visai zālei un ieraudzīja kādu seju. Labdieniņa, lūdzu, nāciet iekšā, Nastja. Kāds pazīstams purns. Kur gan viņš to būtu redzējis?

Atmina aizjoņoja pagātnē, izraudama no tās cilvēku sejas. Kas?! Kas?! Kas?! — atmiņa kliedza. Kāpēc ir šeit?! Kāpēc?!

Šāvienu viņš nedzirdēja. Tikai pēkšņi sejā iešļācās alus, vaigā iecirtās krūzes lauska. Ņikitins nokrita, un otra lode ieurbās koka sienā. Akordeons apklusa, kāds šausmu pilnā balsī stiepti iekliedzās: «Vai! Nogalināja!» Ņikitins izrāva naganu, tagad viņš kontrolēja zāli. Šauts tika no bufetes viņas puses. Šāvēju bija vismaz trīs. Pa acu galam Ņikitins redzēja, ka Altuņins guļ uz grīdas un pār to noliecies Serebrovskis. Ņikitins trīsreiz izšāva uz bufeti virs bandītu galvām. Sasistie stikli kā karteča pajuka šaurajā telpā. Trīs cilvēki metās uz sētas durvīm. Viens bandīts pagriezās atpakaļ un izrāva no kabatas granātu. Ņikitins nolamājās un ietrieca viņā lodi, pirms viņš bija paguvis satvert gredzenu. Pārlēcis pāri nogalinātajam, Ņikitins izsteidzās šaurajā priekštelpā un ar kāju atgrūda vaļā āra durvis.

Automāta kārta lika viņam pieplakt pie sienas, viņš izšāva divas reizes uz zibšņu pusi un sāka pārlādēt nagaini. Acis, pieradušas pie krēslas, jau atšķīra četras tumšas figūras, kas skrēja prom uz drupām, bēdzējus centās ielenkt vajātāji.

«Aizbēgs,» Ņikitins ar niknumu nodomāja, «pazudīs drupās.» Viņš metās tiem pakaļ un izdzirda sirdīgas suņu rejas.

Daņilovs

Viņš nāca cauri dzertuvei pa izlijušā alus peļķēm, ar kāju atsperdams apgāztos krēslus. Viņš nāca no durvīm pāri zālei pa viņam vien redzamu taisnu līniju. Tās galā gulēja cilvēks asinīm notraipītā dzeltenā ādas reglāna mētelī.

— Nu? — viņš jautāja Serebrovskim.

Sergejs neko neatbildēja, tikai atmeta ar roku.

Daņilovs noliecās pie nogalinātā. Lode, pārplēsusi mēteli, bija trāpījusi taisni sirdī. Viņš bija nomiris uzreiz, laikam tā ir nesaprazdams, kas noticis. Apdzisušajās acīs un sejā, ko jau skāra zilgans bālums, uz visiem laikiem bija sastindzis izbrīns.

Daņilovs pārlaida acis zālei. Pie sienas stāvēja apmeklētāji, operatīvie darbinieki pārbaudīja viņu dokumentus. Pulvera smaka jaucās ar pretīgo sīvuļa un alus dvaku.

48G

«Te nu ir pēdējā pietura taviem rūgtajiem klejojumiem, kapteini Altuņin,» Daņilovs ar skaudru žēlumu nodomāja.

— Kāpēc sāka šaut? — viņš jautāja Serebrovskim.

— Nevar saprast.

— Biedri pulkvedi, — pie viņa aizelsies pieskrēja kapteinis Tokmakovs, — viņi bēg uz drupām.

— Cik viņu ir?

— Četri.

— Kā viņi tika cauri ielenkumam?

— Drupas, — Tokmakovs nolamājās, — tur ir veca kanalizācija, var nokļūt tieši dzertuves pagalmā. Viņiem seko, palaisti suņi.

— Kur ir Ņikitins?

— Viņš ir brašs puisis, — Sercbrovskis iejaucās, — redzi, tur pie durvīm viens guļ. Gribēja mest granātu. Ņikitins viņu...

— Ejam, — Daņilovs teica.

Viņi ar Serebrovski izgaja ārā pie mašīnas. Kaut kur drupas skanēja pistoles šāvieni.

«Aizbēgs,» Daņilovs grūtsirdīgi nodomāja, «kaut vismaz vienu izdotos sagūstīt. Vismaz vienu. No tā aizstiepsies ķedite līdz bandai.»

Viņš bija pārliecināts, ka Kruks pavisam drīz uzzinās, kas noticis Sarkanarmijas ielā. Alus zālē noteikti bija viņa ļaudis. Tie nešāva, dokumenti tiem bija pilnīgā kārtībā. Tie tikai skatījās un iegaumēja ...

Bet kāpēc gan sākās šaušana? Kāpēc?

Ņikitins

Vajātāji kā lavīna vēlās pa krāsmatām. Ņikitins tumsā skrēja, krita, sadauzīja ceļgalu un skrēja tālāk, klusībā lamādamies. Kāds ķieģelis gāzdamies sāpīgi iesita viņam pa muguru. Viņš skrēja turp, kur skanēja šāvieni un suņu rejas. Pēkšņi iedegās starmetis, ar nedabiski zilu gaismu izceļot dīvainus akmeņu sablīvējumus un armatūras savijumus. Gaismas kūļos griezās sarkani ķieģeļu putekļi, un Ņikitins ieraudzīja pie pussagrautas sienas čokurā sarāvušos cilvēku. Lode tam bija pilnīgi nogriezusi pusi galvaskausa. Blakus apstājās milicijas virsnieks formas tērpā, Ņikitins pazina kapteini Tokmakovu.

— Beigtsl —> viņš uzsauca Ņikitinam un pamāja ar roku uz priekšu. — Turi

it kā apstiprinot viņa teikto, priekšā atskanēja granātas sprādziens un pēc tam dārdoņa, acīmredzot sagruva kāda siena, sarkani putekļi uz bridi pavisam aizsedza starmeša gaismu.

Viņi skrēja uz to pusi, kur dzirdēja balsis un sprādzienu, kur aizsmakuši rēja suņi. Piepeši turpat netālu atskanēja dobja rūkšana, īss iekliedziens un šāviens. Viņi metās turp un kabatas lukturīšu gaismā ieraudzīja zemē guļošu cilvēku un milzīgu aitu suni, kas noasiņoja, bet turējās cieši iekodies viņam kaklā.

Viņi piesteidzās pie guļošā un mēģināja atraut no tā mirstošo suni.

— Gluži kā vilks aunu, — Tokmakovs nopūtās, — šis ari ir beigts.

Viņš apgaismoja šausmās pārvērsto nogalinātā seju, un Ņikitins uzreiz pazina to pašu cilvēku, kas alus zālē bija viņu vērojis. Viņš paspīdināja bateriju un uz bezspēcīgi atmestās rokas ieraudzīja tetovējumu — zilu krustu un tam apkārt sarkanus burtus. Ņikitins pielupas un izlasīja vārdu «Vaļeks». Tad redz, kas tas bijis. Kā gan viņš neatcerējās agrāk? Vaļka Sičevs, pēc iesaukas Krusts, Tulas laupītājs, kuru viņš, Ņikitins, bija aizturējis jau četrdesmitajā gadā. Tātad pazinis viņu, maita, nolādētais garnadzis. Bet viņš tūļājās, sāka gudrot, kas un kā. Ņikitins nolamājās.

— Ko tad tu? — Tokmakovs jautāja.

— Re, kurš mani pazina — Krusts.

— Bet kā tu viņu pazīsti?

— līs viņu aizturēju Tulā, mājās, pēc tam kad viņi bija aplaupījuši juvelierizstrādājumu veikalu.

— Mums viņš figurē kā Vaļeks, — Tokmakovs sāka pārmeklēt nogalinātā kabatas, — dezertieris, bijušais policists. Cik žēl, ka suns viņam rīkli pārkodis. Viņam Kruks uzticējās, viņš būtu varējis daudz ko pastāstīt.

Operatīvie darbinieki pārmeklēja drupas līdz pat rītam. Nekā. Tie trīs bija aizbēguši uz pilsētu. Tagad viņus vajadzēja meklēt tur.

Patruļas vecākais seržants Frolovs

Tūliņ pēc divpadsmitiem mašīnu skaits samazinājās. Divās stundās garām pabrauca viens slēgts viiītis, kas veda neapmierinātu apakšpulkvedi. Komandējuma apliecībā bija rakstīts: «Karaspēka daļas 535-S komandiera

vietnieks, brauciena mērķis — dienesta komandējums.» Vēl aizbrauca divas pusotrtonnīgās mašīnas, viena veda miltus uz karaspēka daļu, otra — tukšo taru uz rajonu.

Šaušana, kas bija sākusies pirms dažām stundām un no pilsētas viņa gala tikko dzirdami atskanēja līdz šejienei, apklusa, un atkal iestājās klusums. Apdzīvotu namu šai ielā bija tikai trīs, visi pārējie šāviņu sagrauti, un tukšie iogu dobu]i raudzījās saspringti un baismi.

Vakars bija silts. īsts pavasara vakars. Pēc pusnakts no mākoņiem kā dzeltena bumbiņa izlēca mēness, un tā gaisma sudrabaini atvizēja peļķēs. Līdz maiņas beigām nebija ilgi, tikai viena stunda, un Frolovs ar patiku iztēlojās, kā viņi atgriezīsies dežūrtelpā, saliks automātus piramīdā, nometīs šineļus un ēdīs sasildītus konservus ar kartupeļiem.

— Vai tev ir vēl kāds smēķis? — Frolovs jautāja pāriniekam.

Tas pataustījās pa kabatām, izvilka saņurcītu paciņu, sagumzīja to un gribēja nosviest, bet acīmredzot virsroku ņēma kārtības mīlestība, kas bija radusies milicijas dienesta gados, un viņš nopūties iebāza paciņu atpakaļ kabatā.

Tabakas nebija, tāpēc smēķēt sagribējās vēl stiprāk.

— Jāgaida mašīna, varbūt no pasažieriem dabūsim ta-baciņu.

— Bet ja nebūs nevienas?

— Tad paciet, brāl. Pats esi vainīgs, ka nepagādāji.

— Un tu?

— Es esmu patruļas vecākais, tāpēc tev mana rīcība nav jāapspriež. — Frolovs iesmējās.

Viņi apklusa un iegrima katrs savās domās, taču šīs domas abiem bija apbrīnojami līdzīgas. Karš tuvojās beigām, Informācijas birojs ik dienu ziņoja, ka ieņemtas jaunas pilsētas ar ausij neierastiem, svešiem nosaukumiem. Abi viņi kopā ar armiju bija nonākuši līdz Baltkrievijai, abi bijuši ievainoti un gulējuši vienā hospitālī. Abi bija atzīti tikai par daļēji derīgiem dienestam un kā partijas biedri nosūtīti strādāt milicijā. Šos dažus mēnešus, dienot «ceturtajā ešelonā», viņiem daudz ko bija nācies pieredzēt. Viņu acu priekšā gāja bojā biedri, fron-tinieki, kas bija nostaigājuši simtiem kilometru kara ceļu un nesen apmainījuši lauka uzplečus pret zilajiem milicijas uzplečiem. Jēdziens «fronte» šeit, kara nemierīgajā aizmugurē, bija ieguvis pavisam citu nozīmi. Te nebija ierakumu, Bruno spirāļu un dzeloņstiepļu. Frontes līnija atradās ielās, dzīvokļos, uz lauka. Tā bija neredzama un veda caur viņu vīrišķīgajām un bēdu pilnajām sirdīm.

Nostrādājuši vairākus mēnešus milicijā, viņi saprata, ka viņiem uzticēts ārkārtīgi svarīgs uzdevums, viņu aizsardzības josla pašlaik ir iela ar sagrautajiem namiem, visa pilsēta, visa valsts.

Pirmais motora troksni izdzirda jaunākais patruļnieks.

— Re, kur brauc miīsu tabaka. — Viņš iegrūda Fro-lovam sānos.

Bet mašīna jau iedrāzās tukšajā ielā, piepildīdama to visu ar motora rēkoņu.

Frolovs pacēla lukturīti un nospieda pogu — iedegās sarkana gaisma. Mašīna, bremzēm čīkstot, lēni samazināja ātrumu.

Kabīnē sārti vīdēja papirosa uguntiņa, un Frolovs priecīgi nodomāja, cik salds būs pats pirmais dūms.

Viņi piegāja pie mašīnas, turēdami automātus šaušanas gatavībā.

Frolovs nospieda rokturi un atvēra kabīnes durvis.

— Kontroles un caurlaides punkts. Lūdzu uzrādīt caurlaidi un dokumentus.

— Acumirkli, — jaunākais leitnants, kas sēdēja blakus šoferim, izņēma no planšetes papīrus.

Frolovs iededza lukturīti.

Sākumā viņš neko nesaprata, viss notika gluži kā sapnī. No mājas sienas nošķīrās trīs neskaidri, tumsā gandrīz nesaskatāmi stāvi un metās pie mašīnas. Frolovs nometa dokumentus uz sēdekļa un norāva no pleca automātu. Sājā mirklī kaut kas sāpīgi iebelza viņam pa sāniem un viņš nokrita, ar galvu atsizdamies pret automašīnas spārnu. Atskanēja vēl daži šāvieni, pēc tam ietarkšķējās automāts, un Frolovs ieraudzīja, ka divi bēg prom. Pārvarēdams sāpes, viņš izņēma no maksts naganu, paslē-jās uz elkoņa un trīs reizes izšāva viņiem nopakaļ. Izšāva un zaudēja samaņu.

Jaunākais leitnants Kostrovs

Viņš pasniedza dokumentus milicijas seržantam, bet automātu nolika uz ceļiem tā, lai būtu ērti šaut. Kas viss nevar atgadīties. Miška redzēja, ka tie trīs skrien uz mašīnu, bet sākumā nesaprata, kas īsti noticis, un tikai tad, kad seržants sāka slīgt zemē, viņš pa kabīnes logu uzlaida tiem pusdiska garu kārtu. Viens no uzbrucējiem apstājās, it ka būtu ar krūtīm uzgrūdies žogam, un novēlās ka maiss. Abi pārējie šaudami skrēja uz drupām.

Kostrovs izlēca no mašīnas un raidīja viņiem pakaļ automāta kārtu, bet tie abi jau bija pazuduši tumsā, un šaut uz labu laimi nebija jēgas.

— Skaties! — viņš uzsauca šoferim un iegrūda tam rokās automātu, bet pats noliecās pie miličiem, kas gulēja līdzās mašīnai. Viens bija nogalināts, bet otrs, seržants, zaudējis samaņu. Miška tam atpogaja šineli, pārplēsa formas blūzi un sāka pārsiet. Tumšajā ielā atskanēja motocikla tarkšķi. Miška izrāva no maksts pistoli un piepluka pie mašīnas borta. Tarkšķēdams piebrauca motocikls, no blakusvāģa izlēca milicijas virsnieks. Tumsa Kostrovs redzēja tikai sudrabainos uzplečus.

— Kas par lietu? — Iedegās kabatas lukturītis. — Kas te noticis, jaunākais leitnant?

— Uzbrukums, — Miška iebāza ieroci makstī, — jūsējie te apšauti.

Daņilovs

— Iededziet kabatas lukturīšus! — Ivans Alcksandro-vičs pavēlēja.

Pa zemi sāka slīdēt gaismas josliņa, uz mirkli izraudama no tumsas automāta čaulu zeltaino birumu, kas sevišķi spilgti izcēlās uz bruģa melnā fona, ādas pirkstaini, saplacinātu sērkociņu kārbiņu, siksnas gabalu. Visos šajos priekšmetos Daņilovs patlaban saskatīja īpašu un ļoti svarīgu jēgu, jo tie palīdzēja viņam iztēloties notikušo, kļuva par lieciniekiem tam, kas te bija risinājies pirms četrdesmit minūtēm.

Bet gaismas stars slīdēja tālāk pa bruģi, un spilgtajā aplilī nokļuva vēl viena čaula, tā bija garāka un resnāka nekā automāta čaula. Daņilovs to pacēla un paturēja gaismā. Jā, viņam tā neko jaunu vairs pastāstīt nevarēja. Tajā bija atradusies patrona, ar kādām pilda parabel-luma aptveri.

— Bclov, — viņš teica Sergejam, — meklējiet parabel-Iuma patronu čaulas.

Lukturīša stars atkal sāka taustīties j>a_zemi.

— Biedri pulkvedi! — Daņilovs tumsā pēc balss pazina kapteini Samohinu. — Suns sāka iet pa pēdām, aizveda

49!

līdz kinoteātra drupām, bet tur pēdas pazaudēja. Taču redziet, ko mēs atradām.

Daņilovs iededza kabatas lukturīti un ieraudzīja, ka Samohins tur rokās šineli, parastu kareivja šineli ar star-šinas lauka uzplečiem.

— Un kas tad ir? — Daņilovs jautāja.

— Paskatieties! — Samohins pastiepa šineli tā, lai gaisma apspīdētu apkakli.

Daņilovs ieraudzīja, ka audums saplēsts un uz tā ir brūni plankumi. Viņš ar roku pataustīja apkakli. Raupjā vadmala vēl bija gluži mitra.

— Tā, — viņš teica, — tā. Kur atradāt?

— Kādus simt metrus aiz stūra. Suns aprēja.

•— Skaidrs. Kas vēl?

— Atrastas septiņas parabelluma patronu čaulas, — tumsā atbildēja Belovs. — Bez tam blakus nogalinātajam ir nomests parabellums.

— Dokumenti.

— Virsnieka dienesta apliecība, izsniegta tehniķim leitnantam Iļjam Fjodorovičam Rebrovam. Acīmredzot viltota.

. — Nu to pateiks eksperti, ne mēs. Kā ir ar miličiem?

— Frolovs ir hospitāli.

— Brauc uz turieni, Serjoža, un, ja ir iespējams, tad parunā ar viņu. Vai jaunākais leitnants un šoferis devuši liecibas?

— Jā.

— Atlaidiet viņus. Nē, pagaidiet, — Daņilovs piegāja pie mašīnas. — Kā jūsu uzvārds, leitnant?

— Kostrovs, biedri pulkvedi, — atskanēja pazīstama un viņa sirdij tik mīļa balss.

Daņilovs iededza kabatas lukturīti un ieraudzīja, ka pie mašīnas stāv un smaida, kā arvien savu zelta zobu spīdinādams, Miška Kostrovs.

Daņilovs un Kostrovs

Miška staigāja pa Daņilova kabinetu, un telpu pieskandināja klusa šķindoņa, ko radīja medaļas un ordeņi, kuri sedza viņa krūtis. Daņilovs labpatikā viņu aplūkoja. Kostrovam mugurā bija labi pašūti formas svārki, zeltainie uzpleči mirdzēja lampas gaismā.

— Cik tad tev ir to apbalvojumu? — Ivans Aleksan-drovičs noprasīja.

— Divi Tēvijas kara ordeņi, Sarkanā Zvaigzne, Sarkanais Karogs, divi Slavas ordeņi, trīs medaļas «Par drošsirdību», medaļas par Maskavu un Staļingradu.

Jā, Miška Kostrovs bija krietni karojis. Vareni. Dāņi* lovs viņu vēroja un atcerējās visu viņu ilggadīgo pazīšanos kopš tās dienas trīsdesmito gadu sākumā, kad viņš Mišku Kostrovu, pavārdā Cervoncs, apcietināja kādā zagļu midzenī Marjinas birzī.

«Re, ko laiks dara,» viņš nodomāja. «Ak tu, Kostrov, Kostrov!»

— Uz kurieni brauci? — viņš jautāja Miškam.

— Uz Pinskas apgabalu, uz rajona centru pieņemt iznīcinātāju rotu.

— Paskat vien.

— Ko gan citu, — Miška nikni pašķielēja, — puišeļus mācīt, kā jākaro ar bandītiem.

— Pagaidi jel, Mihail, pagaidi, varbūt tev nemaz nebūs tur jābrauc.

— Tiešām! — Miška nopriecājās.

— Pagaidi mazliet, — Daņilovs piecēlās un paņēma no krēsla šineli. — Es aiziešu pie Serebrovska, palūgšu, lai tevi atstāj mūsu grupā.

Daņilovs un Serebrovskis

Sergejs sēdēja uz dīvāna apgabala Bandītisma apkarošanas nodaļas priekšnieka kabinetā, kuru bija ieņēmis, kā pats sacīja, pieteikuma kārtībā. Viņš sēdēja un vērīgi apskatīja papirosu kārbiņu. Ivans Aleksandrovičs zināja: ja Serebrovskis kaut ko apdomā, tad koncentrē uzmanību uz gadījuma priekšmetiem, kam nav nekāda sakara ar pārdomu objektu.

— Nu sāc, stāsti vaļā. — Serebrovskis nopūtās. — Sāc, sāc.

— Ko tad lai sāk? Es gribēju uzrakstīt ziņojumu...

— Nu nē, labāk jau saviem vārdiem, epistolārā veidā varēsi vēlāk, arhīvam. Un šitās lupatas? — Serebrovskis parādīja ar papirosu uz šineli, — uz tirgu, vai, nesīsi pret kandžu mainīt?

— Pagaidi. Pulksten divdesmit divos pārvietojamā KCP darbinieki seržants Frolovs un milicis Svetlakovs apturējuši pusotrtonnīgo mašīnu. Dokumentu pārbaudes laikā viņiem uzbrukušas trīs nepazīstamas personas, atklājot uguni ar parabellumiem.

— Kā jūs uzzinājāt ieroču sistēmu?

— Atrasta viena pistole blakus nogalinātajam un čaulas.

— Cik?

— Septiņas.

— Tā nekas. Portariuras ieņemšana, nevis uzbrukums.

— Svetlakovs nogalināts, Frolovs ievainots. Jaunākais leitnants Kostrovs, kas atradās kabīnē, atklāja uguni ar Spagina ložmetēju, bet šoferis — ar karabīni.

— Bijusi nopietna kauja. Pat mūsu varoņa uzvārda brālis dabūjis pašaudīt.

— Tas nav uzvārda brālis.

— Ej nu, — Serebrovskis pielēca kājās, — Miška? Pats personiski? Tas tik ir numurs. Vaņa, gatavo ziņojumu viņa priekšniecībai. Raksti, ko gribi, tikai Kostrovs jāatstāj pie mums. Viņš mums šitā ir vajadzīgs. — Serebrovskis novilka ar delnu gar kaklu.

— Viņš patlaban atrodas pie manis, — Daņilovs pasmaidīja, — klausies tālāk. Viens no uzbrucējiem nogalināts, divi aizbēguši. Viņiem bēgot, ievainotais Frolovs vienam ar naganu sašāvis kaklu.

— Kā tu to zini?

— Re, atrasts šinelis.

Serebrovskis izklāja šineli uz galda un vērīgi apskatīja.

— Tā, Vaņa! Tu attēloji dvēseli stindzinošu ainu. Tā. Bet paklau, šinelis der tavam augumam. Ņem pielaiko!

Daņilovs paraustīja plecus un, aiz riebuma nodrebinājies, uzvilka svešo šineli, kas oda pēc kaut kā nepatīkama.

— Tagad pagriezies, dēliņ. — Serebrovskis piegāja tuvāk un uzmanīgi apskatīja apkakli. — Vai zini, Ivan, lode kaklu ir tikai skārusi, ar tādu ievainojumu vēl var daudz ļaunuma nodarīt. Kā tu domā?

— Kas tur ko domāt, — Daņilovs nometa šineli un noslaucīja rokas kabatlakatā, — tur nav ko domāt, Ser-joža. Viņi tik un tā pacentīsies atstāt pilsētu. Viņi taču nedrīkst pilsētā palikt. Bez tam arī Kruks viņus gaida.

— Ko tu iesaki?

— Ievainojums, kaut arī sekls, tomēr ir traki nejauks. Ar tādu brūci kaklu grūti pagrozīt. Vai tā nav?

— Tā ir.

— Tātad mūsu aizšautais zvērs ies pie ārsta. Es jau sāku rīkoties, ir dota pavēle visām poliklīnikām, medicīniskajiem punktiem, aptiekām, slimnicām, hospitāļiem, izziņots praktizējošiem privātajiem ārstiem, brīdināti iecirkņu ārsti: ja ierodas kāds ar lidzīgu ievainojumu — zvanīt mums.

— Labi. — Serebrovskis apsēdās uz dīvāna un aizsmēķēja. — Nu, kā tu šobrīd vērtē situāciju?

Daņilovs pasniedzās pēc kārbiņas, paņēma papirosu un domīgi sāka to spaidīt.

— Kā vērtēju?

Viņš brīdi klusēja un tad skarbi teica:

— Pavisam bēdīgi, Serjoža. Maskavā izdomātais plāns taču ir izgāzies. Altuņins nogalināts.

— Kas tad varēja zināt, ka Ņikitins satiks «krustdēlu»? Neplānota nejaušība.

— Vai tā arī ziņosim Maskavai?

— Ek, Vaņa, tev gan ir smags raksturs ...

— Kas ir, tas ir. Tie divi ir vienīgais pavediens, kas saista ar Kruķu.

— Tavi apsvērumi?

— Jāgaida. Jāpastiprina KCP uzmanība, tagad pazīmes ir precīzas: gara auguma, ievainots kaklā. Lai vietējie puiši sāk tīrīt visus midzeņus, visas aizdomīgās vietas.

Jaunākā provizore Stasja Paškeviča

Diena bija sausa un saulaina. Ara gaisma, lauzdamās caur rūtīm, kas bija krusteniski aizrestotas ar metāla stieņiem, krita uz grīdas plāksnītēm, veidojot sarežģītu rakstu. Tā bija veca aptieka. Celta jau Septiņgadu kara laikā. Te bija pārsieti huzāri, Fridriha Lielā kavalērijas pavēlnieks ģenerālis Zeidlics, ar sarežģītu instrumentu, kas drīzāk atgādināja spīdzināšanas rīku, vilktas ārā lodes Saltikova grenadieriem. Aptiekas logi bija redzējuši Napoleona nokvēpušos lielgabalus un poļu nemierniekus.

Pilsētas vācu komandants, atbraucis uz šejieni, ilgi zelēja cigareti, vērodams kalto lukturi, kas karajās pie augstajiem griestiem, un acīmredzot gudrodams, kur gan to varētu izmantot, bet viņu tieši pēc nedēļas nogalināja partizāni, un lukturis palika turpat. Karš nebija skāris aptieku tāpat, kā nebija skāris nevienu māju šajā elegantajā, senlaicīgajā ielā.

Jaunākā provizore Stasja Paškeviča ieradās darbā tieši deviņos. Dežurējošais provizors Lazars Moisejevičs, sakārtojis brilles un smagi nopūties, viņai teica:

— Mīļā Staseņka, zvanīja no orgāniem...

— No kurienes? — Stasja izbrīnījās.

— Citiem vārdiem, no milicijas. Brīdināja, ja gadījumā pie mums pēc palīdzības grieztos cilvēks, kam ar lodi ievainots kakls, gara auguma, acīmredzot karavīra formas tērpā, tad nekavējoties jāzvana milicijai, telefona numurs ir uz pārvaldnieka galda.

— Labi, Lazar Moisejevič. — Stasja aizgāja aiz letes un apsēdās uz augsta, grozāma ķeb|a.

Rīta pusē nebija gandrīz neviena apmeklētāja. Tikai pie recepšu lodziņa, kaut ko dedzīgi apspriezdamas, stāvēja divas večiņas no netālās šķērsielas. Viņas runāja ātri poļu valodā, un Stasja neko nevarēja saprast, tikai bezgalīgi atkārtoto «matka boska».

Pēkšņi atdzīvojās reproduktors. Vispirms no melnās ripas atskanēja šņākoņa, pēc tam aptieku piepildīja diktora možā balss.

«Runā Maskava, šodien ir piektdiena, 30. marts. Pārraidām Padomju Informācijas biroja 29. marta operatīvo ziņojumu. 3. Baltkrievijas frontes karaspēks 29. martā beidzis likvidēt ielenkto vācu karaspēka Austrumprūsijas grupu uz dienvidrietumiem no Kēnigsbergas. Kaujās no 13. marta līdz 29. martam vairāk nekā 50 000 vāciešu sagūstīti un 80 000 nogalināti, turklāt frontes karaspēks ieguvis šādas trofejas: 128 lidmašīnas, 605 tankus un pašgājējus lielgabalus, vairāk nekā 3500 lauka lielgabalu, 1440 mīnmetējus, 6447 ložmetējus, 586 bruņutransportierus, 247 radiostacijas, 35 060 automašīnas, 474 traktorus un vilcējus, 232 lokomotīves, 7673 dzelzceļa vagonus, 313 noliktavas ar munīciju, ieročiem, pārtiku un citām kara mantām.»

Vecākā provizore Marija Petrovna iznāca no palīgtelpas un uzmanīgi noklausījās ziņojumu. Tad pievērsa Stas-jai seju, kas uzreiz šķita kļuvusi jaunāka, un smaidīdama teica:

— Drīz jau karam beigas, meitenīt.

Stasja pavadīja viņu ar skatienu un nodomāja, ka Marija Petrovna laikam gan ļoti gaida savu vīru, kurš karo kaut kur Polijā.

Nočērkstēja ieejas durvju atspere — aptiekā ienāca gara auguma karavīrs, galvā tam bija cepure ar melnu apmali un mugurā ādas jaka bez uzplečiem. Kakls bija aptīts ar netīru saiti. Tūliņ aiz viņa ienāca otrs karavīrs ar leitnanta uzplečiem.

Apsējs bija uzlikts nemākulīgi, steigā, tas traucēja ievainotajam pagriezt galvu.

— Meitenīt mīļā, — leitnants uzsmaidīja Stasjai, —vai jums neatrastos kāda marles saitīte? Manu šoferi ieskrambāja. Bandīti no meža apšaudīja.

Viņš pasmaidīja vēlreiz. Smaids viņa neskūtajā sejā likās kā pielīmēts. Smaidīja tikai lūpas, bet acis palika tukšas un stingas.

— Viņš ir jāpārsien, — Stasja stingri noteica, — kur jūs esat ievainots?

— Kaklā, — «šoferis» drūmi atbildēja.

— Nāciet te. — Stasja ar roku noradīja uz palīgtelpas durvīm un šai brīdī atcerējās, ko bija teicis Lazars Moi-sejevičs. «Ak kungs, viņš taču runāja par gara auguma cilvēku ar ievainotu kaklu. Ak kungs, ko lai dara?»

Bet «šoferis» jau bija atvēris palīgtelpas durvis, un Stasja ieraudzīja Marijas Petrovnas izbrīna pilnās acis.

— Marija Petrovna, — cenzdamās neizrādīt satraukumu, Stasja teica, — šis biedrs karavīrs ir ievainots kaklā. Vajag pārsiet un iešļircināt viņam serumu pret stinguma krampjiem. Bet es iešu, man jāpaņem medikamenti.

Stasja cieši aizvēra durvis, un viņas acis sastapās ar leitnanta skatienu. Tas stāvēja zāles vidu, ar pirkstiem bungodams pa maksti, kas bija pārvietota uz vēdera. Cenzdamās neskatīties uz viņu, Stasja šķērsoja zāli un iegāja kabinetā. Viņa aizgrūda durvīm priekšā smago aizšaujamo un piegāja pie telefona.

Belovs

Viņi izlēca no mašīnas, neaizbraukuši līdz aptiekai.

— Ej tu iekšā, — Tokmakovs teica Ņikitinam, — mani daudzi no viņiem pazīst pēc sejas. Nē, pagaidi, tevi taču arī vakar būs ievērojuši.

— Iešu es, — teica Sergejs.

— Nudien, ej, — Tokmakovs nopriecājās, — tu izskaties pilnigi pēc civilista, taisni kā students.

Sergejs pasmaidīja un pagrūda smagās durvis. Pretīgi iečērkstējās atspere. Atbalstījis elkoņus uz letes, ar seju pret durvīm stāvēja neskuvies cilvēks saburzītā virsnieka šinelī, viņa roka atradās uz maksts. Meitene viņpus letes raudzījās Sergejā izbiedētām acīm. «Tā pati ir Stasja Paškeviča,» Sergejs nodomāja un skaļi teica:

— Labdien, biedre Paškeviča, mans uzvārds Belovs, es esmu no aptieku pārvaldes.

— Labdien, — meitene atbildēja, un pēc balss toņa Sergejs saprata, ka viņa pieņēmusi spēles noteikumus.

— Bet kur tad pārvaldnieks? — Sergejs jautāja un pa acu galam redzēja, ka «leitnants» noņem roku no maksts.

— Viņš būs vēlāk, — meitene atbildēja, — ko jūs vēlaties?

— Man vajadzētu apskatīt šo skapi, — Sergejs parādīja ar roku uz milzīgo skapi, kas atradās aiz letes un sniedzās līdz pat griestiem. «Leitnants», vēlreiz uzmetis viņam skatienu, spēra soli uz durvju pusi, un vienu mirkli Sergejs atradās tam aiz muguras. Viņš piegrūda «leitnantam» pie muguras pistoles stobru.

— Rokas! Tikai klusu, bez kumēdiņiem.

Aptiekā ieskrēja operatīvie darbinieki.

— Kur ir otrs? — Tokmakovs jautāja.

Stasja klusuciešot norādīja uz durvīm.

Uz ķebļa sēdēja cilvēks, līdz jostas vietai kails, blakus bija nolikta ādas jaka. Baltā virsvalkā ģērbusies sieviete rūpīgi pārsēja viņam kaklu. Izdzirdis iečīkstamies durvis, viņš strauji pagriezās, seju izķēmoja sāpju grimase. Viņš sniedzās pēc jakas, bet ķeblis salīgojās, un viņš, zaudējis līdzsvaru, novēlās zemē. Ņikitins paķēra jaku un izņēma no kabatas parabellumu.

— Jūs esat apcietināts.

Daņilovs

I

Daņilovs pacēla telefona klausuli, mazliet padomāja un tad nosauca numuru. Viņi jau gandrīz desmit stundas pratināja «staršinu», bet neko nebija panākuši. Viņš vai nu klusēja, vai runāja tik skaidras aplamības, ka pat pieredzes bagāti operatīvie darbinieki neizpratnē rokas vien noplātīja. Bet «staršina» sēdēja uz krēsla, kājas sakrustojis, nekaunīgi smaidīja un smēķēja viņam piedāvātos papirosus.

Pārtraukumā pie Daņilova ienāca Serebrovskis.

— Nu vai zini, Ivan, es tevi nesaprotu.

— Kā tā?

*— Viņš atklati ņirgājas par mums, bet tu sēdi un rūpīgi protokolē visus šos melus.

— Lai jau pagaidām pairgājas.

— Ko nozīmē «pagaidām»? Cik ilgi vilksies šis «pagaidām»? Saproti taču, viņš nogalinājis mūsu biedrus, aiz viņa stāv Kruķa bandai ...

— Nemāci man, Serjoža, politisko ābeci. Es ari pats to visu zinu. Kad saņemsim ekspertīzes datus, varēsim operēt ar faktiem.

— Nu skaties, ka pašam neiznāk dumji. Laiks taču iet, bet kur ir banda? — Serebrovskis izteiksmīgi noknikšķi-nāja pirkstus. — Laiks iet, saproti?

— Kā nu ne, saprotu.

— Skaties, Ivan, Maskava spiež. Vietējie taču jau paziņojuši, cik skaisti mums te iet.

— Kāpēc, tad tā?

— Viens otrs steidzas, grib novelt no sevis atbildību. Sak, uzdevums dots maskaviešiem ...

— Pagaidi, Serjoža. — Daņilovs piecēlās un izstaipījās. — Tā arī nedrīkst domāt. Nu varbūt ir kāds viens tāds. Cilvēks, kas baidās no atbildības. Jā, vai tu nenoskaidroji, kurš?

— Kāpēc vēl jānoskaidro?

— Ar viņu vajag parunāt. Noteikti vajag. Bet to visu vēlāk.

Pie durvīm klauvēja. Ienāca zinātniski tehniskās nodaļas priekšnieks, pavecs, sakumpis apakšpulkvedis.

— Te būs, — viņš teica, — mani puiši strādāja kā zvēri.

— Ilgi gan, — Serebrovskis izvilka papirosus.

— Zinātne, — apakšpulkvedis dzēlīgi attrauca, — tas nav vis tas pats, kas zag|us ķert.

— Ko nu par to, — Daņilovs nosmīnēja, — jums taisnība. Zinātne ir nopietna padarīšana. Kur nu mums, muļķiem, jums līdzās stāties. Rādiet šurp.

ZTN priekšnieks, pikti šņākdams, sāka likt uz galda uzņēmumus un diagrammas. Tieši pēc pusstundas Daņilovs pavēlēja atvest apcietināto.

«Staršina» ienāca, laiski apskatīja kabinetu tā, it kā būtu tajā nokļuvis pirmoreiz, un atgazās krēslā.

— Vai jūs kādreiz esat dzirdējis par tādu zinātni — kriminālistiku?

— Ir gadījies. — «Staršina» pasniedzās uz galda pusi un paņēma papirosu.

— Nu jauki, — Daņilovs teica un ievēroja, cik saspringti apcietinātais aizsmēķē. — Jauki, — viņš turpi-

J

naja, — tas lielā mērā atvieglos mūsu sarunu. Skatieties, la ir lode, ko ārsts operācijas laikā izņēma no mūsu darbinieka Frolova ķermeņa, un te ir otra lode, kura speciāli izšauta no jums atņemtās pistoles. Lasiet ekspertīzes slēdzienu. Jā, jūs jau teicāt, ka esot atradis pistoli uz ielas. Vai ari sešas pielādētās aptveres? Jūs klusējat? Jauki! Vai atceraties, ka mūsu ārsts jūs pārsēja? Lieliski! Jums ir laba atmiņa. Nu redziet, ekspertīzē noskaidrots, ka jūsu asinsgrupa atbilst to asiņu grupai, ar kuram notraipīta apkakle nozieguma vieta atrastajam šinelim.

Daņilovs piecēlās no galda, piegāja pie skapja un izņēma šineli.

— Gribat pielaikot?

— Nē.

— Ko tad darīsim?

— Es visu izstāstīšu, ja jūs ierakstīsiet, ka esmu pieteicies par vainīgu! •— «Staršinas» balss aizsmaka, viņš sakritās sejā.

— Tātad jūs ieradāties pie mums uz pārsiešanu? Tā, vai?

— Bet mani tik un tā nošaus. Un tu, priekšniek, to Joti labi zini. Ja stāstīšu, būs augstākais soda mērs, nestāstīšu — tas pats...

— Nu labs ir, mirsti kā varonis, •— Daņilovs nosmīnēja, — tu šeit tēlo cēlsirdīgo, bet Kruks tempj kandžu un uzkož konservus.

— Tas tiesa. Viņš, maita, tur noteikti uzdzīvo...

— Es skatos pēc valodas, ka tu esi likumīgais. Tā ir?

— Nu?

— Bet ar. ko tu esi sapinies? Ar bijušo fašistu.

— Tu mani, priekšniek, neķer uz mušpapīra. Kruks nav fašists, viņš ir zaglis. īsts likumīgais.

— Tu saki — zaglis? Ek, ir gan tavā galvā sadzīti mēsli, skaties!1

Daņilovs uzsvieda uz galda Kruķa fotoattēlu, kur viņš bija redzams vācu formas tērpā.

— Se, papriecājies par savu likumīgo.

Apcietinātais paņēma fotogrāfiju un ilgi tajā skatījās.

Viņam sāka raustīties lupu kaktiņi, viņš nometa attēlu uz galda un aizsmakušā balsī teica:

— Iedod papirosu.

Daņilovs pastūma viņam tuvāk paciņu. Kabinetā iestā-

jās klusums, varēja tikai dzirdēt, kā čirkst pāržuvusī tabaka.

— Ak tu sumpurnis, maita, — «staršina» sāka purināt galvu, — elles prauls, fašists ... Vācu gnīda ... Par sevi, priekšniek, pēc tam izstāstīšu ... Man tik un tā augstākais... Viņam ir divdesmit divi cilvēki... Visādi ļautiņi .. Zagļi, dezertieri, vietējo budžu dēliņi, divi vācieši.

«Staršina» apklusa, meklēdams vārdus, uzreiz sakri-tās sejā un nobāla.

— Mēs slēpāmies mežā blindāžās netālu no Koržu sādžas. Pag, nesteidzies. Viņš aizgāja. Aizsūtīja mūs uz pilsētu un aizgāja. Teica: «Nogādājiet cilvēku viensētā pie Koržiem. Saimnieks Stefančuks, gaidiet tur, jums atnāks pakaļ.»

— Vai tās mājas ir tālu no.sādžas?

— Pieci kilometri.

— Tātad Kruks mainījis bāzi?

— Ja, viņš pārcēlās uz kaimiņu apgabalu, teica, ka tur kaut kur mežā esot zemnīcas un slēptuves.

Nakts aiz cieši aizklātajiem logiem jau gāja uz beigām. Rītausma, kas bija ieradusies to nomainīt, kā pelēka svītriņa lauzās iekšā gar aptumšošanas aizkara malu. Daņi-lovs pacēla aizkaru, nodzēsa lampu, atvēra līdz galam vaļā logu. Biezie papirosu dūmi sāka velties ārā, svaigais pavasara gaiss it kā nomazgāja kabineta sienas.

«Staršina» pašķielēja uz vaļējo logu. Viņa acīs bija tik lielas skumjas, ka Daņilovam uz mirkli kļuva žēl šā cilvēka. Uz vienu sekundi, uz īsu acumirkli. Cik tādu nav sēdējis otrpus viņa galda. Nē, viņš tos tomēr nežēloja. Tie bija bandīti, kuru rokas aptraipītas ar viņam, Daņilovam, tuvu cilvēku asinīm. Runādams ar tiem, viņš nekādi nespēja apslāpēt neizprotamu izbrīnu un īgnumu,

«Staršina» piecēlās un piegāja pie loga.

— Pavasaris, priekšniek, — viņš aizsmakušā balsī izgrūda. — Mežā drīz sāks lapas plaukt, bērziem sulas tecēt...

Ivans Aleksandrovičs klusēja.

— Nu labi, priekšniek, sauc konvojnieku, iešu uz savu krātiņu.

— Klausies, Loščiņin, — Daņilovs piegāja un nostājās viņam blakus, — palīdzi mums Stefančuku ...

— Nē, priekšniek, es visu pateicu, bet palīdzēt nepalīdzēšu. Piedošanu no valsts tik un tā neizpelnīšos. Nelūdz.

Kad «staršinu» aizveda, Ivans Aleksandrovičs .atkal

apsēdās pie galda un sāka lasīt liecību. Visu nakti viņš bija runājis ar šo cilvēku, kas nonācis pie pēdējās robežas. Jā, taisnība. Žēlastību tam nav ko gaidīt. Pārāk daudz asiņu salijis protokola lapās. Taču šeit, starp vecām lietām un neatklātiem noziegumiem, bija rodams pats galvenais — Kruķa bandas locekļu skaits, tās bruņojums un bandītu raksturojumi. Apbrīnojami trāpīgi un precīzi. Ivanu Aleksandroviču atkal pārņēma īgnums.

Miška Kostrovs

Viņš sēdēja kabinetā, kas bija pilns ar galdiem, un mācīja Scrjožam Belovam spēlēt acīti.

— Tev, Belov, uz šito lietu nav nekādas noslieces, — Miška pamācīgi teica, gluži kā runcis miegdams nekaunīgās acis. — Nedod dievs, ja nokļūsi cietumā, nesāc spēlēt. Nu, skaties.

Miška meta kārtis, un viņam rokās atkal bija dūzis un desmitnieks.*

Sergejs neizpratnē raudzījās uz Mišku, tad palūkojās uz skaļi smejošo Ņikitinu.

— Varbūt saspēlēsim uz naudu? — Miška uzrunāja Ņikitinu.

— Nu nē. Ar tevi lai muļķi spēlē. Es personiski atturos. — Ņikitins piecēlās un savilka uz augšu spodro zābaku stulmus. — Nez ko tā priekšniecība tur dara? Iešu noskaidrošu. Varbūt ļaus atpūsties kaut pusi dienas.

— Kā tad, — Belovs pavīpsnāja, — gaidi vien.

— Es tomēr uzzināšu.

Ņikitins izgāja. Miška savāca kārtis un noglabāja lauka somā. Dzīve, izmetusi neizprotamu līkloci, bija viņu atvedusi atpakaļ pie tā, ar ko viņš sāka četrdesmit pirmajā gadā. Bet nē. Nekā nebija, tagad viņš, jaunākais leitnants Kostrovs, ir cits cilvēks. Pavisam cits. Tikai kas gan viņam būs jādara šajā brīnumskaistajā pilsētā? Vietējos zagļus viņš nepazīst, tie viņu arī ne. Tomēr jābūt kādam iemeslam, kādēļ viņš vajadzīgs Daņilovam un Serebrov-skim. Tikai kāds?

Un tomēr labi, ka dzīve viņu atkal savedusi kopā ar šiem cilvēkiem. Viņu dzīvē bija tas galvenais, kas allaž saistīja Kostrovu,' — risks. Viņš nevarēja sev iedomāties nodarbošanos, kas nebūtu saistīta ar briesmām. Visas profesijas viņš iedalīja vīriešu profesijās un pārejās. Viena no vīriešu profesijām bija darbs milicijā. Viņš jau bija izlēmis stingri un nelokāmi — kad beigsies karš, iet strā* dat kriminālmeklēšanā. Un tagad ilgotā iespēja pati devas rokās.

— Serjoža, — Miška nosēdās blakus Belovam, — ievadi mani lietas kursā.

Sergejs palūkojās uz Kostrovu izklaidīgu skatienu.

— Ko? — viņš jautāja. /

— Kas noticis? Kāpēc jūs esat šeit atbraukuši?

— Bandītus ķert.

— To es saprotu, paskaidro man pēc būtības.

— Tu, Miša, pajauta Daņilovam, — Bclovs stingri atbildēja, — domāju, viņš tev visu paskaidros.

— Ak neuzlicies vis, — Miška nikni atņirdza zobus, — kad bandā jātiek iekšā, tad Miška, bet kad...

— Pagaidi, atnāks Uaņilovs, — Sergejs laipni, bet tikpat stingri atteica.

Miška paskatījās uz viņu un nomanīja, ka puisis acīm redzami nejūtas lāgā.

— Klausies — vai tu gadījumā neesi samīlējies? —-Miška jautāja un redzēja, ka Belova seja pārklājas sārtiem plankumiem.

— Nudien, — Kostrovs draudīgi iesaucās, — ķezā tu esi. Tagad tik gaidi nepatikšanas.

— Kadas? — Belovs izbrīnījies jautāja.

— Kādas, — Miška viņu izmēdīja, — viņš vēl jautā! Vai tu maz zini, kas tie sievieši ir, ko? Sievieši, tie ir...

Miška nepaguva izskaidrot Belovam, kas ir sievieši. Atveras durvis, un ienāca Sercbrovskis.

— Tu esi šeit, Kostrov? Tas ir labi. Nāc man līdzi.

Sercbrovskis, Ņikitins, Kostrovs un citi

Pēdējos divus kilometrus līdz Stefančuka mājām cejš drīzāk atgādināja purvu. Sercbrovskis iedomājās motoru rēkoņu un ātrumu kārbas zobratu spalgo tarkšķēšanu un saprata, ka ar mašīnām slepus līdz turienei nebūs iespējams aizkļūt.

Viņš izkāpa no kabīnes, vēlreiz ar nožēlu paskatījās uz dubļiem, kas saulē mirdzēja kā asfalts, un pavēlēja:

— Kāpiet ārā!

Automātisti, kā paraduši, lēca pāri pusotrtonnīgās mašīnas bortam un stājās ierindā gar grāvi, no gazika izkāpa operatīvie darbinieki.

— Konovl

Slīdēdams ceļmalas mālos, pie Serebrovska pieskrēja automātistu vada komandieris.

— Tālāk iesi kājām. Vai visu atceries?

— Tieši tā, biedri pulkvedi.

— Atstāj mums ložmetēja apkalpi un dodies ce]ā,

— Tieši tā,

Automātisti trīs nelielās kolonnās iegāja mežā,

Screbrovskis palūkojās pulkstenī. Pēc trīsdesmit minū-tēm, nu varbūt pēc četrdesmit, automātisti ielenks mājas. Tad būs jāsāk rīkoties viņiem. Viņš paraudzījās uz operatīvajiem darbiniekiem, kas pie mašīnas smēķēja. Vērīgi ielūkojās viņu sejās, cenzdamies saskatīt kaut vai mazāko nemiera ēnu. Taču nekā tāda neredzēja. Virsniekiem bija ikdienišķa sejas izteiksme, kā cilvēkiem, kurus gaida ierasts un jau apnicis darbs.

Pār mežu, ceļu, lauku spīdēja spoža aprīļa saule. Zeme dvašoja skurbinoši un asi. No meža nāca mitras zemes un kūstoša sniega smarža. Pavasaris bija agrs un straujš. Saule cepināja muguru, gribējās paklāt zemē brezentu, nogulties ar seju pret sauli, aizvērt acis un ļauties labajam, glāsainajam siltumam.

Screbrovskis paskatījās pulkstenī. Laiks vilkās neizturami lēni. Viņš piegāja pie mašīnas, nosēdās uz kāpšļa, aizvēra acis un pagrieza seju pret sauli. Un uzreiz visu ķermeni pārņēma miers. No meža pūsmoja viegls, svaigs vējiņš, atstādams uz lūpām bērzu sulas un sveķu rug-teno piegaršu. Domas Serebrovskim sāka raisīties mierīgi \ un rimti. Viss tagadējais kaut kur pagaisa, dodams vietu atmiņām. Tajās dzīvoja cilvēki, kurus viņš, Sergejs Se-rebrovskis, mīlēja un kuri atbildēja viņam ar to pašu. Pamazām attālinājās biedru balsis, noklusa putnu vidži-nāšana un meža šalkas. Serebrovskis iesnaudās.

— Biedri pulkvedi, — miegu iztraucēja Ņikitina balss,

— biedri pulkvedi.

Screbrovskis atvēra acis un sākumā nekādi nespēja apjēgt, kur viņš atrodas. Sī saulainā, skaidrā, jaukā pasaule nekādi nesaistījās ar to, ko viņš šorīt darīja.

— Kas ir, Ņikitin?

<— Ieradies sakarnieks no vada komandiera.

■— Biedri pulkvedi, — pie mašīnas pienāca seržants,

— leitnants Konovs lika paziņot — viss kārtībā.

*— Vai cilvēki mājā ir?

•— Tieši tā.

— Nāksi kopā ar mums, — Serebrovskis pagriezās pret operatīvajiem darbiniekiem, — ejam.

Rīts vel joprojām bija tāds pats, saule cepināja aizvien stiprāk. Taču Serebrovskis neko no tā vairs nejuta. Visu aizēnoja Stefančuka mājas. Un, iedams pa mežu, Serebrovskis domāja, kā nemanītiem piek|ūt pie mājām, aizturēt saimnieku un atstāt slēpni.

Viņš jau redzēja dzīvojamo māju. Tā bija stipra bajķu celtne ar šīfera jumtu, viņš redzēja arī govju kūti ar skārda jumtu un pagalmā aku ar vindu.

Līdz mājām vairs nebija tālu, kad no bēniņu loga sāka šaut ložmetējs, smagās lodes kā izkapts apkapāja bērzu zarus.

— Gulties! — Serebrovskis iesaucās, noraudams no pleca automātu.

Gulēdams aiz sūnām apauguša egles stumbra, viņš atskatījās un pārskaitīja puišus, viss likās kārtībā.

— Ievainotie ir? — viņš noprasīja.

— Nav, — Ņikitins stiepti atbildēja, — dieviņš apžēlojās.

Māja atradās saules pielietā klajumā. Tā izskatījās klusa un ērta, šī ilgam laikam pamatīgi būvētā māja. Taču šobrīd tajā mita nāve. Un nevarēja zināt, kurš šodien paliks guļam šai klajumā. Serebrovskis vēlreiz paskatījās uz māju. Viņš zināja, ka tūliņ sāksies viņa darbs un ka neviens vairs nevarēs viņam palīdzēt.

Viņš piecēlās, un tūdaļ basā ierunājās ložmetējs.

Serebrovskis piekļāvās pie koka, izņēma kabatlakatu, pacēla to virs galvas un atstāja glābēju mežmalu. Tagad viņš stāvēja klajumā gluži kā kails, ar visu augumu izjuzdams ložmetēja melnā stobra stindzinošo bezgalību.

— Pārtraukt uguni! — viņš uzsauca mazliet piesmakušā balsī un paspēra vēl dažus soļus uz priekšu.

Māja klusēja. Sis klusums Serebrovski iedrošināja, viņš saprata, ka cilvēki, kas atrodas aiz stiprajam baļķu sienām, ir gatavi viņu uzklausīt.

— Es, milicijas pulkvedis Serebrovskis, lieku jums priekšā padoties. Māja ir ielenkta. Pretoties nav nekādas jēgas. Ņemiet vērā, ka brīvprātīga padošanās jums palīdzēs ...

Šāvienu viņš nedzirdēja, tikai piepeši apvērsās debesis un saule sāka pamazām dzist.

— Uguni! — iesaucās Miška. — Ložmetējniek, ko stāvi kā stabs, uguni!

Viņš raidīja pusdiska garu automāta kārtu uz bēniņu logu. Aiz muguras aizrīdamies rēja ložmetējs, operatīvie darbinieki šāva uz ināju ar automātiem.

Ņikitins vienā lēcienā pieveica vairākus metrus, kas šķīra viņu no gulošā pulkveža, pacēla to uz rokām un smagiem soļiem skrēja atpakaļ pie kokiem. Bija atlikuši tikai pāris soļu, kad no loga, naidā rīstīdamies, sāka šaut otrs ložmetējs. Lode iedzēla viņam kājā, taču viņš nogāja vēl šos divus soļus un pakrita.

Operatīvie darbinieki aizvilka viņus drošībā aiz kokiem. Serebrovskis bija zaudējis samaņu, taču bija vēl dzīvs, tikai elpoja saraustīti un smagi. Miška pārplēsa asinīm piesūkušos formas blūzi un sāka pārsiet sašautās krūtis.

Ņikitins sēdēja zemē un, nikni lamādamies, aplūkoja ievainoto kāju.

— Nu, — viņš pagrieza pret Sarnohinu sāpēs nobālušo seju, — tu tagad esi priekšnieks, ko darīsim?

— Ņemsim šos ciet, — Samohins skarbi atteica.

— Ej vien ņem, — Ņikitins nolamājās, — viņi tevi gaidīt gaida: sak, kur gan kavējas tas kapteinis Samohins, kas mūs ņems ciet?

Pieskrēja vada komandieris.

— Nu, kas jums te ir?

— Nekas, — Ņikitins tikpat nikni atbildēja, — taisāmies dzert tēju.

— Viņiem ir trīs ložmetēji MG, — vada komandieris teica. — Nebūs viegli viņus pieveikt.

— Darīsim tā, Samohin, — Kostrovs nolika automātu.

— Granātas ir? — viņš jautāja vada komandierim.

Leitnants apstiprinoši pamāja ar galvu.

— Es izlauzīšos līdz mājai, bet jūs mani sedziet ar uguni. Tikai nežēlojiet patronas.

— Ko tad tu? — Ņikitins izgrūda. — Dzīvot apnicis? •

— Miša ... — Samohins iesāka.

— Viss, — Miška teica, — es jūsu vidū esmu vienīgais , frontinieks, mums ir bijuši tādi gadījumi. Tātad jāiet inan. Kur ir granātas, leitnant?

— Sidorčuk! — Konovs iesaucās. — Nes šurp granātas.

Jaunākais seržants, ložmetēja apkalpes pirmais numurs, bažīgi raudzīdamies uz māju pusi, atnesa mugursomu. Miška atraisīja auklu, kas to turēja ciet, iebāza roku un izvilka smagu prettanku granātu.

— Pašā reizē.

Viņš iebāza roku vēlreiz un izvilka rokas granātu.

— Kam tik daudz? — Sidorčuks jautāja.

— Tā vajag, saprati? Tagad klausies, — Miška saņēma viņu aiz vateņa atlokiem, — iegaumē kā tēvreizi, ko es tev teikšu. Bliez pa bēniņiem, neļauj tam ar ložmetēju pielīst pie loga.

— Es atsūtīšu vēl vienu apkalpi un piecus automātis-tus, — Konovs teica.

— Pareizi. Lai viņi koncentrē uguni uz logiem.

Pēc pusstundas viss bija sagatavots. Izkūlies cauri dubļiem, piebrauca vilītis un aizveda Serebrovski ar'Ņi-kitinu, pienāca arī solītie papildspēki.

— Nu, Miška! — Samohins uzsita viņam uz pleca.

— Man kārta, — Kostrovs ieskrūvēja granātā detonatoru, — sākam.

Te tic ir, nolādētie desmit metri. Nu, varbūt drusku vairāk. Kā gan lai tos pieveic? Nekas, viņš pieveiks. Viņš nenomirs pašās kara beigās no šo riebekļu lodes. Viņš gluži vienkārši nevar nomirt. Vai tad bezgala garais ceļš no Maskavas līdz Budapeštai būtu velti norāpots? Nē, viņš nemirs. Sis domas radīja Miška milzīgu niknumu. Tas paņēma viņu visu sava varā. Un tajā bez pēdām nogrima šaubas uri bailes. Palika tikai šie daži metri, ložu sakapātās loga apmales un granātas smagums.

— Aiziet! — Miška iesaucās.

Viņam aiz muguras iesprēgājās automātu kārtas, zemē bira ložu nošķeltās skaidas.

— Ek! — Viņš nošņirkstināja zobus un metās uz priekšu, juzdams, ka ķermenis uzreiz kļūst viegls kā spalviņa. Rāviens! Zeme! Silta un smaržīga. Atkal rāviens! Kārla no bēniņiem! Garām! Vēl viena! No loga šauj ložmetējs, nāve aizlidoja pāri galvai, pat matus apsvilināja. — Še! Saņem, riebekli!

Miška krizdams meta logā granātu. Viņš nesekoja tās lidojumam, viņš zināja, ka trāpīs. Viņš nevarēja netrāpīt. Sprādziens smagi satricināja māju. Šķindēdamas izbira rūtis.

Miška pielēca kājās, izrāva pistoli un, ar rokām pievilcies pie palodzes, ielēca istabā. Sprādziens bija saārdījis krāsni, un istabā kā bieza migla cēlās sarkanīgi ķieģeļu putekļi. Uz grīdas gulēja sadauzīts ložmetējs, tam līdzās — nedzīvs cilvēka ķermenis šķembu saplosītā ādas jakā. Otrs bandīts gulēja istabas vidū, ar rokām aptvēris

ložmetēju MG. Miška izskrēja priekšnamā. Tepat bija kāpnes uz bēniņiem. Viņš piesardzīgi uzkāpa augšā un palūkojās pār lūkas malu. Atslējies pret jumta slīpni, tur sēdēja pats vecais Stefančuks, plaukstas piespiedis pie vēdera, no kura tecēja asinis, kas šķita gluži melnas. Viņš naidīgi paskatījās uz Mišku un aizvēra acis.

ASTOTA NODAĻA

RIETUMBALTKRI EVIJA. APRĪLIS

cPadomju Informācijas biroja 3. aprija operatīvais ziņojums

3. aprīlī 2. Baltkrievijas frontes karaspēks izcīnīja kau-jas, lai iznīcinātu ielenktās vācu karaspēka grupas atliekas austrumos no Gdaņskas, un ieņēma apdzīvotās vietas Noiemdorfu, Kleinplenedorfu, Zīgeskrancu, Hoibudi, Kra-kauerkempi, Krakovu. 1. un 2. aprīlī šajā rajonā saņemti gūstā vairāk nekā divi tūkstoši vācu kareivju un virsnieku.»

Daņilovs

Maskava steidzināja. Augstfrekvences telefona aparāts bija pārkarsis no pavēlēm un norādījumiem. Krtiks bija aizbēdzis, taču Ivans Alcksandrovičs juta, ka drīz tain atkal jāparādās. Pagaidām rajonu IeTK darbinieki pārbaudīja meža mājas, meklēja bandas atstātās pēdas. Poc Serebrovska ievainošanas operāciju vadīt bija uzdots viņam, Daņilovam.

Sergejs pārsteidzies ar Stefančuku. Mājas vajadzēja aplenkt un gaidīt. Bet viņš.. . Nu ko tur vairs. Serebrov-skis gulēja hospitālī, ārsti teica, ka briesmas esot pāri.

Daņilovs bija aizbraucis pie viņa. Sēdēja pie gultas, skatījās drauga vājajā, no sāpēm un asiņu zaudējuma nodzeltējušajā sejā un juta skaudru žēlumu.

Naktī viņam piezvanīja apgabala Bandītisma apkarošanas nodajas priekšnieks Grjaznovskis.

— Biedri pulkvedi, ir saņemtas ziņas: Kruks gatavojas apvienot visas sīkās bandītu grupas un lauzties uz Rietumiem.

— Ziņas ir drošas?

— Pilnīgi.

Cik neticami smagi šī lieta virzījās uz priekšu! Vai tad janvārī Maskavā viņš varēja iedomāties, ka Šūdina lieta viņu atvedīs uz šejieni? Ka Maskavas zagtu lietu uzpircējs būs saistīts ar bīstamas bandas vadoni?

Daņilovam ļoti pietrūka Igora Muravjova. Pietrūka Igora pārliecības, jautrības, neatlaidības. Nē, tas nav viņa darba lauks — dzīt pa mežiem bandītu pēdas. Pilsēta, AAaskava, tas ir pavisam kas cils. Dienām un naktīm Da-ņilovs klīda pa rajoniem, gan kājām, gan ar laivu nokļūdams līdz lauku mājām, pūlēdamies atraisīt mēli iebaidītajiem, nerunīgajiem |audīm. Banda atradās kaut kur tepat blakus. Viņš to juta no strupajām atbildēm, lasīja baiļpilnajās sejās.

Naktīs, iekritis īsā, smagā miegā, viņš modās augšā no lietus lāšu pakšķieniem un zaru švīkstiem un sēdēja, tramīgi ieklausīdamies tumsā. Nervu pārpūle lika sevi manīt, un Daņilovs ar skaudību skatījās, cik saldi gu| Be-lovs ar Kostrovu.

Viņš tik bieži raudzījās Kruķa fotoattēlā, ka spētu pazīt to uzreiz, lai kā tas būtu ģērbies. Aizvēris acis, viņš redzēja šā cilvēka skrimšļaino degunu, smalki veidotās lūpas, dziji iegrimušās acis.

Karš tuvojās beigām. Mūsu karaspēks bija atbrīvojis gandrīz visu Ungāriju. Trešā Ukrainas fronte devās uzbrukumā Austrijā. Rītos, lasīdams laikrakstus, Daņilovs atrada arvien jaunus un jaunus nepazīstamu pilsētu nosaukumus. Tie skanēja svešādi un noslēpumaini. Sastapdams tos laikrakstu lappusēs, viņš atcerējās senas ziemsvētku pastkartes, uz kurām bija iespiesti apsudraboti gotisku pilsētiņu attēli.

Arvien biežāk un biežāk cilvēki teica: «fjekas, beigsies karš, tad tik sāksim dzīvot.» Arī viņš ar nepacietību gaidīja kara beigas. Kaut gan zināja, ka viņa karš nebeigsies nekad. Viņš karoja jau divdesmit septiņus gadus, kopš 1918. gada. Dienā, naktī, jebkuros laika apstākļos. Gluži vienkārši pēc kara beigām viņš un viņa kolēģi automātiski pārgāja no ceturtā ešelona uz pirmo — tik vien bija tās starpības.

Par viņu zaudējumiem un uzvarām avīzēs nerakstīja. Viņi dzīvoja pieticīgi un arī nomira tikpat pieticīgi. Taču, ja viņam kādreiz piedāvātu iet prom no darba kriminālmeklēšanā, viņš noteikti atsacītos.

Viņi dzīvoja turpat pārvaldē. Grupai bija iedalītas trīs

istabas. Daņilovam tika mazs kvadrātveida kabinets. Lai izstieptu saliekamo gultu, vajadzēja atbīdīt skapi. Toties logs vērās uz parku. Tas atradās otrpus ce|a. Katru rītu Ivans Aleksandrovičs skatīja žoga smalko režģi un kokus, kas auga garā rindā.

Pavasaris nu pa īstam bija klāt. Kokiem piebrieda pumpuri, ielas jau bija nožuvušas, un pa vaļējo logu vējš nesa iekšā reibinošu sveķu smaržu.

Pa pārvaldes gaiteņiem sapūties staigāja Miška Kos-trovs. Vakaros viņš steidzās pie Daņilova un lasīja vēstules, ko citu pēc citas viņam sūtīja sieva. Serjoža Belovs ik rītu skrēja uz pastu un pie lodziņa «Uz pieprasījumu» saņēma kārtējo sūtījumu no Marinas. Spriežot pēc vēstu|u daudzuma, romāns attīstījās strauji. Daņilovs nevienam nerakstīja un nesaņēma vēstules. Rakstīt viņam nepatika, Natašai viņš zvanīja pa telefonu. Viņš ilgojās pēc Maskavas.

Šodiena bija sākusies slikti. Viņš tikko bija paguvis nomazgāties, kad dežurants viņu izsauca pie augstfrekvences telefona aparāta.

— Maskava, — majors līdzjūtīgi sacīja.

Daņilovs. Daņilovs klausās.

Koroļovs. Runā komisārs Koroļovs.

Daņilovs. Es klausos, Viktor Kuzmič.

Ķoroļovs. Ziņojiet, kāda ir situācija.

Daņilovs. Cenšamies noskaidrot bandas atrašanās vietu. Koroļovs. Tu ilgi centies, Daņilov.

Daņilovs. Kā nu varu.

Koroļovs. Netēlo nabagu, Ivan Aleksandrovič. Rezultāti ir?

Daņilovs. Ir.

Koroļovs. Konkrētāk.

Daņilovs. Pa operatīvajiem kanāliem esam precīzi noteikuši Kruķa dislokācijas rajonu.

Koroļovs. Ivan Aleksandrovič, tautas komisārs steidzina, aktivizē darbību. Pēc piecām dienām gaidu rezultātus. Varbūt aizlidošu pats.

Daņilovs. Nebūtu slikti.

Koroļovs. Kā jūtas Serebrovskis?

Daņilovs. Sāk atveseļoties.

Koroļovs. Paldies dievam. Nataļja Konstantinovna sūta

tev sveicienus. Vakar viņai piezvanīju. Žēlojas, ka tu nerakstot.

Daņilovs. Es jau tāds esmu. Kā klājas Muravjovam?

Ķoroļovs. Viņam ir grūti. Darbs nopietns. Tā ka beidz tur ņemties un brauc šurp, uz Ataskavu.

Daņilovs. Vai tad es te sava prieka pēc dirnu?

Ķoroļovs. Nu labi, labi, Ivan. Neaizmirsti — es gaidu rezultātus. Tas viss.

Daņilovs nolika klausuli un paņēma papirosus. Dežurējošais majors iededza šķiltavas.

— Tatad pēc piecām dienām. — Daņilovs izpūta biezu dūmu strūklu. — Pēc piecām dienām.

Iecirkņa pilnvarotais jaunākais leitnants Jegorovs

Tagad viņš karu redzēja sapni. Tas nāca pie viņa nemitīgi, un šie sapņi bija vienveidīgi un gari kā bezgalīgi preču vilcieni. Viņš visu laiku bēga, bet viņam pakaļ skrēja suņi, neskanīgi riedami, un kareivji bez sejām — tikai pleci un ķiveres. Tie šāva. Ari šāvienus viņš nedzirdēja, tikai redzēja zibšņus, milzīgus kā rūsa pie debesīm, un juta tuvojamies kaut ko briesmīgu un nežēlīgu. Taču šoreiz Jegorovs dzirdēja šāviena skaņu un mozdamies vēl nespēja apjēgt, kur beidzas sapnis un sākas īstenība. Viņš gulēja dārzā zem ābeles uz cietas lāviņas. Formas blūze bija nosviesta blakus zemē un uz tās — siksna ar maksti. Instinktīvi, vēl īsti neatguvies, viņš izvilka na-ganu un, tāpat kā bijis, galifē biksēs, apakškreklā un basām kājām izskrēja ārā pa vārtiņiem.

Pa ielu putekļu mākoņos traucās trijjūgs. Tas strauji tuvojās, un Jegorovs ieraudzīja cilvēku, kas dzina zirgus. Tas stāvēja plaši ieplestām kājām, gluži kā iemiets, kaut gan rati neiedomājami kratījās. Ratos bija vēl trīs cilvēki. Bet zirgi tuvojās, un tad viens no šiem trim paslējās uz ceļiem un atvēzējās ar roku.

— Saņem dāvanu, pilnvarotais!

Jegorovs krizdams izšāva. Iesāņus atskanēja dobjš granātas sprādziens. Pilnvarotais pielēca kājās un, uzlicis naganu uz saliekta elkoņa, izšāva ratiem nopakaļ.

Kad nosēdās putekļi un riteņu klaboņa bija attālinājusies, Jegorovs metrus desmit no sevis ieraudzīja guļam cilvēku. Tas gulēja, nedabiski izpletis rokas, tomēr Jego-

rovs izņēma patronas no kabatas, kur tās bija sabērtas, un pielādēja naganu no jauna. Klusi likdams basās kājas, pilnvarotais piegāja pie nogalinātā, apgrieza otrādi un, uzmetis skatienu tā sejai, saprata, ka redz šo cilvēku pirmoreiz.

«Kas tad īsti kliedza no ratiem?»

— Pilnvarotais, jaunākais leitnant!

No ciema padomes puses skrēja iznīcinātāju bataljona cīnītājs.

— Nu, kas ir? Kas tur noticis?

— Bandīti nogalinājuši ciema padomes darbiniekus.

Daņilovs un pārvaldes priekšnieks

Aiz loga pletās pilsētas drupu kaudzes, ko savienoja tumšas ielas bez lukturiem.

■— Redzi, Ivan Aleksandrovič, — teica pārvaldes priekšnieks, — redzi, kāda kļuvusi pilsēta. Tumsa, dubļi, drupas. Bet es te esmu uzaudzis. Tā bija zaļa, skaista.

— Atjaunosim, — Daņilovs atbildēja, — kļūs vēl skaistāka.

— Varbūt būs skaistāka, bet ne vairs tāda.

Priekšnieks atvēra seifu un izņēma vākus.

— Zini, kāpēc es tevi aicināju. Mežos starp Oļhovkas un Garjas sādžām parādījusies banda.

— Liela?

Pēc mūsu ziņām, kādi četrdesmit vīri.

— Kas vada?

— Acīmredzot Kruks.

— Vai noteikti Kruks? Apgabalā ir arī citas bandītu grupas.

— Noteikti.

— Kur ņēmi ziņas?

— Paskaties fotoattēlu. Te ir Jegorova ziņojums par uzbrukumu ciema padomei. Iecirkņa pilnvarotajam ir trofeju fotoaparāts, viņš nofotografējis nogalināto un pēdas.

— Tā, — Daņilovs teica. — Kas tas ir?

— Tas ir Seņka Mazurs, budzis, dezertieris, pēc mūsu datiem, kopš pērnā gada darbojas Kruķa bandā. Jego* rovs viņu nošāvis. Bet šeit tālāk, redzi, ir vēstule.

Daņilovs apsēdās ērtāk un izlasīja nevienmērīgās, kļūdainās rindas.

— Tā, tātad aprīlī simt IeTI< darbinieku un boļševiku. Nekas, sāk darboties vērienīgi.

— Jegorovs ir gudrs vīrs, gribu ņemt viņu uz šejieni, uz kriminālmeklēšanas aparātu. — Priekšnieks atkal piecēlās un piegāja pie loga. — Redzi, viņš aprakstījis pat pēdas, kas ir tipiskas šim uzbrukumam.

Daņilovs pašķirstīja lietu un sāka lasīt pilnvarotā ziņojumu. «Tāpat ziņoju, ka bez mūsu zemē ražotām un vācu parauga čaulām vēl esmu atklājis:

1. Vienam ratu ritenim pārlūzusi metāla stīpa, tāpēc ritenis atstāj raksturīgas pēdas.

2. Ilkšu zirga labās pakaļkājas pakavam trūkst trīs naglu.

3. Bez tam pirms uzbrukuma ciemā parādījās velosipēdists. Viņa divritenis atstāj tieši tadas pašas pēdas, kādas bija palikušas nozieguma vielā Ložku sādžā. Priekšējā riteņa protektoram ir trīs plati, gludi ielāpi, turklāt viens no tiem atstāj skaidru cipara deviņi nospiedumu...»

— Malacis, — Daņilovs aizvēra vākus, — nekā cita mums taču nav. Velosipēdists, domāju, ir uzrādītājs, pa-priekšu sādžā parādās viņš, pēc tam bandīti. Un acīmredzot tur šo cilvēku pazīst. Ir pieraduši pie viņa, svešinieku, turklāt ar divriteni, taču uzreiz sazīmētu. Ir jānoskaidro, kas tas par cilvēku.

— Un kas tevi traucē? Noskaidro. Brauc tik uz rajonu un noskaidro vesels. Grupu es tev došu, tās vecākais būs kapteinis Tokmakovs. Seši operatīvie darbinieki un šoferis. Došu rokas ložmetēju MG, automātus. Brauc šonakt pat. Galu galā, — pārvaldes priekšnieks pašķirstīja kalendāru, h- līdz kādam divdesmit devītajam Kruks ir jāpadara nekaitīgs.

— Pat datumu noteicis, — Daņilovs piecēlās, — plānot jau ir viegli, bet...

— Vai tad es nezinu, vai, Ivan Aleksandrovič? Ļoti lūdzu, sadzen viņam drīzāk pēdas, izdari visu, lai sagatavotu karaspēka operāciju, saprati?... Tu taču esi no Maskavas mums palīgā atsūtīts. Nu tad arī pa līdz i, brāl, jā?

— Es jau nu saprotu gan.

— Nu, ja reiz tā, tad iegaumē, — balss priekšniekam kļuva skarba, — par cilvēku dzīvībām atbildam mēs alu'. No mums prasīs atbildību, no milicijas.

Daņilovs izgāja no leTK apgabala pārvaldos priekšnieka kabineta. Domās iegrimis, brīdi pastāvēja pieņemamā istabā.

Dežurējošais adjutants paskatījās uz pulkvedi, kas bija ieradies no Maskavas. Pulkvedis smaidīja.

— Vai kaut ko vajag, biedri pulkvedi? — adjutants neizpratnē apjautājās.

— Ko? Ak jā, — Daņilovs pārvilka ar plaukstu pār seju, — vai tev ir karsts ūdens?

— Tieši tā, titānā.

— Izkārto, lai atnes man uz kabinetu. Jānoskujas.

— Klausos, — adjutants, neko nesaprazdams, atbildēja, bet klusībā nodomāja, ka pulkvedis ir drusku tāds pajo-cīgs. Laikam pa kluso iedzēris.

Daņilovs skuvās, svilpodams brašu motīvu. Velns viņu zina kad viņš to bija dzirdējis, šo dziesmiņu par kambarkunga meitu. Šķiet, ka divdesmit pirmajā gadā Odesā, kad viņi aizturēja slavenās Miškas Japončika bandas atliekas. Miška pats, nekronētais Moldavankas karalis, bija likvidēts jau divdesmitajā gadā, bet viņa drauģeļi ļoti traucēja normāli dzīvot. Toreiz Daņilovs arī dabūja paložņāt pa Odesas bufetēm.

Pie durvīm klauvēja. Daņilovs nolika sāņus bārdas nazi.

— JāF — viņš uzsauca.

Uz sliekšņa parādījās kapteinis Tokmakovs.

— Man viss gatavs.

— Malacis. Tūliņ brauksim. Tikai seju noskalošu.

Pēc brīža Daņilovs svaigs, brašs, mazliet smaržodams

pēc odekolona, iegāja savas grupas istabā. Visi gulēja, tikai Sergejs Bclovs, ar avīzi piesedzis lampu, rakstīja nebeidzamu vēstuli Marinai.

— Viņai? — Daņilovs noprasīja, labsirdīgi pasmaidījis.

— Tieši tā.

— Cel augšā cilvēkus, Serjoža. Braucam.

— Uz kurieni?

— Kruķu ķert.

— Parādījies? — Belovs iepriecināts jautāja.

— Tā kā būtu.

Daņilovs

Visu šo laiku viņš juta dīvainu pacilātību. Pat tumsa un ceļš, pa kuru mašīna ar pūlēm kustējās uz priekšu, nespēja viņam sabojāt garastāvokli. Sākumā viņi brauca pa šoseju, pareizāk sakot, pa to, kas bija palicis no tās pāri. Kara laikā segums bija sadauzīts, un mašīnas brauca lēni kā aklas. Lukturiem uzmaukto maskēšanas pārvalku spraugas |āva gaismai krist pavisam šaura joslā pie pašiem radiatoriem. Šoferis, neganti lamādamies, vadīja vilīii cik vien spēdams uzmanīgi. Un tomēr viņi dažuviet iebrauca bedre, un Daņilovs ikreiz sāpīgi atsitās ar galvu pret brezenta jumta metāla loku.

Tā viņi kratījās un šūpojās vairākas stundas, līdz beidzot pret ritu nogriezās uz izskalota zemesceļa. Motori rēca, mašīnas nevis brauca, bet slīdēja pa dubļiem. Divreiz visi kāpa ārā un stūma vilīšus uz priekšu. Un tomēr Daņilovs bija apmierināts. Beidzot taču satverts tikko manāms pavediens. Tas aizvedīs viņu pie Kruķa.

Rajona centru viņi sasniedza septiņos no rīta. Tur viņus jau gaidīja. Rajona nodaļas priekšnieks, kalsens kapteinis ar divām ordeņu lentīšu rindām pie formas svārkiem, ziņoja Daņilovam, kāda ir situācija.

— Labi, labi, — Ivans Alcksandrovičs atbildēja, — jūs varētu parūpēties, lai mums dod nomazgāties pēc ceļa.

Kapteinis paraudzījās uz viņiem, pasmaidīja un viesmīlīgi atvēra durvis.

— Lūdzu. Nomazgājieties un uzkodiet, ko dievs devis.

Pēc pusstundas viņi jau sēdēja pie galda, uz kura kūpēja neizturami smaržīgi vārīti kartupeļi un bija arī ceptas cūkgaļas šķēles. Kapteinis palūkojās uz Tokmakovu, tas piekrītoši pamāja, un uz galda negaidot uzradās divas pudeles ar kandžu.

— Pret saaukstēšanos, — rajona nodaļas priekšnieks mulsi nokrekšķējās un ielēja visiem pa simt gramiem. — Aiziet.

Viņš ātri izdzēra, šķielēdams uz pulkvedi no Maskavas, un atviegloti nopūtās, kad tas lēni izsūca savu porciju.

— Nu, paldies, Boris Staņislavovič, — Daņilovs, celdamies augšā, teica. — Laiks ķerties pie darba.

Kopā ar kapteini Tokmakovu viņi izskatīja ziņojumus par visiem bruņotajiem uzbrukumiem, kas notikuši pēdējos divos mēnešos. Tādi pavisam bija četri.

— Sos divus, — teica rajona kriminālmeklēšanas nodaļas priekšnieks, — mēs atklājām vakar. Te, lauku mājās, — viņš parādīja ar pirkstu kartē, — bija paslēpies dezertieris. Acīmredzot gribējis doties uz mājām, viņam bija vajadzīgi dokumenti un nauda. Mēs viņu otra piegājienā ari saņēmām ciet. Nē, nē, biedri pulkvedi, — viņš paskatījās uz Daņilovu, — es pats biju aizbraucis, un puiši no Valsts drošibas tautas komisariāta runāja ar viņu Minskas cietumā. Viss velti. Viņš par bandu neko nezina.

— Bet vai tu pats par Kruķu esi kaut ko dzirdējis?

— Es? — kriminālmeklēšanas nodaļas priekšnieks pasmīnēja. — Iedod man papirosu, Tokmakov, paldies. Esmu viņu redzējis tāpat, kā tagad jūs redzu. Viņš mani pratināja. Ļoti sirsnīgi pratināja.

— Tu kaut ko jauc, — Daņilovs teica, ■— Kruks pratinājis! Pēc mūsu ziņām, viņš ...

— Es jaucu? — nodajas priekšnieks pasmaidīja. — Vai jūs šos metāla zobus redzat, biedri pulkvedi? Aha. īstos Kruks man četrdesmit trešajā gadā ar valtera spalu izsita. Es toreiz biju partizānu vienibā, izlūkos. Uzspridzinājām tiltu, un sprādziena vilnis mani apdullināja. Tāpēc mani saņēma dzīvu. Viņš mani pazina. Es taču viņu trīsdesmit sestajā biju aizturējis.

— Un pēc tam?

— Pēc tam ir garš stāsts. Apstrādāja mani tā, ka zaudēju samaņu, iesvieda kamerā. No rīta gatavojās nodot lauka žandarmērijai. Bet es aizbēgu.

— Kā tad jūs aizbēgāt? — Tokmakovs brīnījās.

— Naktī no atejas. Bet tas vairs nav interesanti. Es teikšu tā... — viņš nepaspēja pabeigt. Atsprāga durvis, un ieskrēja dežurants.

— Uzbrukums selekcijas stacijai!

— Mašīnāl — Daņilovs pavēlēja. — Atril Tokmakov, tu paliec šeit un meklē divriteni. Pārējie — mašīnā. Cik kilometru ir līdz selekcijas stacijai?

— Seši. — Kriminālmeklēšanas nodaļas priekšnieks izņēma no skapja automātu. — Cilvēkus ņemt līdzi?

— Nevajag, pietiks ar manējiem. Lai labāk palīdz Tok-makovam.

— Kas zvanīja?

— Balss bija tāda dīvaina, kā bērnam, — dežurants atbildēja, — viņš tikai paguva izteikt «banda», bija dzirdami šāvieni, un sakari pārtrūka.

Kad bija palikuši vēl kādi divi kilometri, viņi ieraudzīja dūmus. Dega selekcijas stacijā.

— Rullē! — Daņilovs uzsauca šoferim. — Dzirdi!

Šoferis kaut ko nomurkšķēja un nospieda gāzes pedāli. Spidometra bultiņa lēni pārslīdēja pāri skaitlim simts.

Selekcijas stacijas pagalmā dega šķūnis.

— Labību aizdedzinājuši, maitas, — kriminālmeklēšanas nodaļas priekšnieks nolamājās. Viņš ieklausījās un pēkšņi metās pie šķūņa.

— Stāt! — Daņilovs iekliedzās. — Sadegsil

— Tur ir cilvēki!

Cauri sprakšķiem un uguns dunoņai no šķūņa skanēja vaidi.

Operatīvie darbinieki ar laužņiem izsita durvis un izvilka ārā sešus sasietus selekcijas stacijas darbiniekus, kas bija pa pusei nosmakuši.

Kamēr glāba atlikušo labību un sniedza palīdzību cilvēkiem, Daņilovs uzzināja, ka pirms dažām stundām ar divriteni atbraucis jauns pastnieks, atvedis avīzes, pēc tam ieradušies seši vīri pajūgā, sasējuši cilvēkus, sakrāvuši labību savā vezumā un vēl divos ratos, ko paņēmuši no šķūņa; sasietos cilvēkus ieslēguši šķūnī pie labības paliekām un to aizdedzinājuši.

Izrādījās, ka zvanījusi agronoma meitiņa, kas bija paslēpusies direktora kabinetā. Bandīti par to neko nezināja un meiteni nemeklēja.

— Kur viņa ir? — Daņilovs jautāja.

— Re, kur pie durvīm, — Bclovs atbildēja.

Uz lieveņa stāvēja gadus trīspadsmit veca meitene saules izbalinātā katūna kleitiņā.

— Kā tevi sauc? — Daņilovs jautāja, notupies uz kāpnītēm.

— Zina ...

Baiss bija klusa, likās, ka meitene vārdus nevis izrunā, bet izdveš.

— Vai tu ļoti izbijies?.,,

— Ļoti.

— Uz kuru pusi viņi aizbrauca?

— Kad viņi brauca prom, es paskatījos pa logu. Viņi aizbrauca uz turieni, — meitene parādīja ar roku uz mežu, — pēc tam es ieraudzīju uguni un paslēpos.

— Paldies, meitiņ, tu mums ļoti palīdzēji.

— Vai jūs viņus noķersiet?

— Noteikti.

Pār pagalmu, pieturēdams automātu, skrēja kriminālmeklēšanas nodaļas priekšnieks.

— Biedri pulkvedi, viņi devušies uz viensētām, cauri mežam. Pēdas tādas pašas kā Oļhovkā.

Tokmakovs

Tokmakovs lēni gāja pa ielu. No malas raugoties, varēja likties, ka cilvēks iegrimis domās un tāpat vien pastaigājas, galvu zemu noliecis. Diena bija silta. Formas blūze lipa pie muguras, zābaki ar apķepušajiem dubļiem bija kļuvuši vai pudu smagi.

«Kāpēc man jānodarbojas ar blēņām,» kapteinis domāja, «iešu uz nodaļu, viņi tur droši vien zina, cik divriteņu ir pilsētā.»

Viņš jau bija galīgi izlēmis griezties uz rajona nodaļas pusi, kad ieraudzīja sliedi. Skaidru, brīnišķīgu sliedi ar ielas dubļos labi saskatāmu cipara deviņi iespiedumu. Viņš devās pa pēdām, vēl neticēdams, veiksmei, aizgāja iidz laukumam un tur tās pazaudēja. Tur šauro protektora nospiedumu bija nomīdījuši zābaki un kurpes, samīcījušas pusotrtonnīgo automašīnu riepas.

Tokmakovam pat drebuļi pārskrēja. Viņš sāka riņķot pa laukumu, bet sliedes nebija. Tā viņš nonāca līdz pasta ēkai un ieraudzīja pie lieveņa pieslietu divriteni. Pie zob-lata karājās klēts slēdzene. Tokmakovs devās klāt, jau pa ceļam pamanīdams visādus sīkumus: to, ka ādas sēdeklis apbružāts, krāsa nolupusi, riteņu loki izrūsējuši, platie protektori nodiluši. Tas bija trofeju velosipēds, no tiem, ko atkāpjoties pameta vācieši. Piegājis tuvāk, kapteinis uz riepas ieraudzīja lielu ielāpu ar ciparu deviņi.

Tokmakovs pārlika pistoli no maksts kabatā un, pagājis sāņus, atslējās ar muguru pret koku.

Minūtes vilkās lēni, un viņam atkal kļuva neciešami karsti. Tā viņš stāvēja un gaidīja, sabāzis rokas galifē kabatās, košļādams nolauztu zariņu. No pasta nāca laukā cilvēki. Viens, otrs, trešais ... Tokmakovam gribējās dzert, un viņš stiprāk pakošļāja zariņu, līdz izspiedās rūgtena sula.

Pa durvīm iznāca pastnieks, ģērbies melnos formas svārkos ar zilām zīmotnēm, un sakārtoja uz pleca smago somu. Viņš brīdi pastāvēja, tad lēni sāka iet uz laukuma pusi. Atkal nav īstais. Tokmakovs izņēma rokas no kabatām, noberzēja sasvīdušās delnas. Mute bija sausa, pilna ar hinīna rūgtumu.

«Varbūt ieiet pastā, tur noteikti ir kāds trauks ar ūdeni.. .»

Pastnieks nāca atpakaļ. Viņš piegāja pie lieveņa, uz-kāra uz divriteņa stūres somu, izņēma no tās atslēgu un noliecās pie slēdzenes. Atliecis muguru, viņš lidzās ieraudzīja jaunu puisi zilā formas blūzē ar sudrabotiem uzplečiem. Tas stāvēja pavisam blakus, šūpodamies no papēžiem uz pirkstgaliem, rokas sabazis dziļi kabatās.

— Labs ritenis, — Tokmakovs sacīja.

— Nekas, nesūdzos, — pastnieks atbildēja pīkstoša balsī, kas nekādi nesaderējās ar viņa lielo augumu.

— Man tas trakoti patīk. — Tokmakovs pasmaidīja.

— Man arī. — Pastnieks vēlreiz pārlaida skatienu virsniekam: zemu virs acīm uzmaukts cepures nags, atpogāta formas blūzes apkaklīte, blūze cieši ieskauj spēcīgu, lēcienam gatavu ķermeni, — un pastiepa roku pie somas.

— To gan nevajag, paliec mierā, — Tokmakovs strauji izrāva no kabatas roku ar pistoli, — mierīgi, es teicu. Ej uz rajona nodaļu. Ja muksi, nošaušu.

Daņilovs

— Bet ja nu viņi brauks pa citu ceļu? — Daņilovs jautāja. — Ko tad?

— Cita ceļa viņiem nav. Tikai šis. — Rajona kriminālmeklēšanas nodaļas priekšnieks gulēja zālē, uzlicis smagās rokas uz ložmetēja MG apvalka. — Nebaidieties, biedri pulkvedi, viņi iznāks tieši šeit.

— Kā tu to zini?

— Tas ir droši, es nepaguvu pateikt — no rīta saņēmu ziņu, ka banda bāzējas kaut kur veco slēptuvju apkaimē, bet ceļš uz turieni ir tikai viens. Sis pats. Cita nav.

Un, gluži kā apstiprinot teikto, tālumā atskanēja ratu rīboņa.

— Nu, ko es jums teicu, — kriminālmeklēšanas nodaļas priekšnieks dziļāk atbalstīja ložmetēja kājiņas, tad pagrozīja stobru, — te ir īstā vieta.

Daņilovs drusku pacēla cepuri, dodams signālu.

Pec brīža pajūgi izbrauca klajumā. Daņilovs klusībā pateicās savam pāriniekam, tas bija izvēlējies lielisku vietu — ja izcelsies kauja, tad saule spīdēs bandītiem tieši acīs.

— Nu, — viņš nočukstēja, — sākam.

Gari un dobji ietarkšķējās ložmetējs. Tūliņ nokrita divi zirgi, kas bija iejūgti ratos. Vieni rati apgāzās, no tiem izvēlās labības maisi.

Bandīti atbildēja ar saraustītām automāta kārtām. Bet atkal ierējās ložmetējs, skanīgi ietarkšķējās operatīvo darbinieku automāti. Bandīti sāka svaidīties šurpu turpu, taču, divus pazaudējuši, saprata, ka ir ielenkti. Tad viņi sāka mest zemē maisus.

— Nolieciet ieročus, nāciet pa vienam! — Daņilovs, uz elkoņiem paslējies, iesaucās.

— Saņem, maitas gabals!

Lodes aizsvilpa garām gluži tuvu, apsvilinot matus.

— Viņi tur ir kā dotā. Kamēr mēs tos maisus sašķaidīsim, paies pāris dienu, — kriminālmeklēšanas nodaļas priekšnieks te;ca, — viņi nepadosies.

— Labi, — Daņilovs paņēma granātas, sasēja tās kopā ar siksnu un sāka līst uz ce|a pusi.

— Kurp jūs, atpakaļl

Viņš dzirdēja, cik pretīgi džinkst lodes pāri galvai, taču līda uz priekšu, un ar katru kustību augums kjuva paklausīgāks un lokanāks. Ir laiks. Viņš pacēla galvu, aptuveni noteica attālumu un no visa spēka svieda saišķi. Smags trieciena vilnis piespieda viņu pie zemes, bet viņš tūdaļ pielēca kājās un metās pie sprād/.iena izsvaidītajiem maisiem. No otras puses skrēja viņa grupas puiši.

Uz ceja, pa pusei apbērti ar kviešiem, gulēja seši liķī.

— Kraujiet tos vezumā, — Daņilovs teica, — un vediet uz pilsētu.

Viņš pacēla nokritušo cepuri un devās uz mašīnu. Mežā bija kluss, un saules staros griezās zilgani pulvera dūmi. Klajumā skaļi un žēli iezviedzās ievainots zirgs. Pēc tam noskanēja vientuļš šāviens, un Daņilovarn pēkšņi tā sagribējās dzīvot kā vēl nekad.

Daņilovs un pastnieks

— Pagaidām mums ir tikai netieši pierādījumi pret viņu, — Daņilovs paņēma aizturētā dokumentus un lēni pārlapoja, — tikai netieši, un tas ir tikpat kā nekas.

— Biedri pulkvedi, — rajona nodaļas priekšnieks iesmējās, — bet pistole, kas bija somā?

— To viņš vienmēr varēs noliegt. Atradis uz ceļa, nav paguvis nodot.

— Ko jūs runājat, Ivan Aleksandrovič? Kāds gads tad pašlaik ir? Kara laiks. Četrdesmit piektais. Vai tad mēs ar viņu iesim ceremonēties?!

— Sociālistiskā likumība..»

— Es zinu, — priekšnieks pikti atteica, — es visu zinu gan par likumību, gan par nevainīguma prezumpciju. Bet

jūs taču redzējāt, kā viņi mūsējos gribēja šķūnī sadedzināt? Redzējāt! Tāpat arī mums vajag. Asinis pret_ asinīm.

— Tu, Boris Staņislavovič, vairs neesi partizānu vienībā.

— Pareizi gan, toreiz bija citādi. Bet ne jau par to ir runa. Jūs esat atsūtīts mums palīgā likvidēt bandu. Nu tad piespiediet atzīties — ar savām metodēm.

— Pamēģināšu.

Kapteinis drūmi paskatījās Daņilovam nopakaļ.

Aizturētais sēdēja pie sienas. Vīrietim pārlieku mazās delnas bija stingri savilktas ar auklu.

— Atraisiet! — Ivans Aleksandrovičs pavēlēja un tad teica aizturētajam: — Sēdieties pie galda. Jūs taču esat pastnieks, vai ne?

Aizturētais klusuciešot pamāja.

— Tas ir labi. Tātad lasīt protat. Lūk, iepazīstieties ar Kriminālkodeksa 59. panta 3. punktu. Lasiet, lasiet, tur ir par visu ko, arī par palīdzību bandītiem. Nav svarīgi, ka jūs pats neesat nogalinājis ...

— Ko jums no manis vajag?

«Ir nu gan balss,» Daņilovs nobrīnījās, «taisni kā zēnam baznīcas korī.»

— Mums daudz nevajag. Pasakiet — kur ir Kruks?

Aizturētais klusēja.

— Labi, mēs atradīsim paši. Un tad viņš sāks liecināt. Tad jūs vairs nekas neglābs.

— Papriekšu atrodiet. — Pastnieks nosmīnēja.

— Kas tur ko meklēt, ir jau gandrīz rokā. Ja negribat mums palīdzēt — nevajag. Starp citu, uzbrukumā selekcijas stacijai piedalījās seši cilvēki. Mēs tos atvedām šurp, tūliņ jums parādīsim, arī viņu ratus atvedām. Iesim.

Aizturētais piecēlās. Tad atkal apsēdās.

— Nu, ko tad jūs? Iesim. — Daņilovs atpogāja maksti.

— Labi. Pateikšu. Tikai ierakstiet, ka esmu sakarnieks. Es nevienu neesmu nogalinājis.

— Ierakstīsim. Protokolē, Tokmakov.

Izvilkums no pils. S. I. Setneņeca nopratināšanas protokola

«Jautājums. Pēc dokumentiem jūs esat Andrejs Gavri-lovičs Tutiks. Nosauciet savu īsto vārdu.

Atbilde. Stefans Ivanovičs Semeņecs.

Jautājums. Dzimšanas gads?

Atbilde. 1890.

Jautājums. Dzimšanas viela?

Atbilde. Kovno pilsēta.

Jautājums. Vai jūs pazīstat Boļeslavu Kruķu?

Atbilde. Jā, pazīstu.

Jautājums. Kādos apstākļos jūs ar viņu iepazināties?

Atbilde. Mēs iepazināmies trīsdesmitajā gadā Pinskā. Man bija komisijas veikals. Kruks man pārdeva zeltu un dārglietas.

Jautājums. Zagtas?

Atbilde. Mani interesē tikai komercija. Bez tam Pinska tolaik atradās Polijas teritorijā, tā ka šīs operācijas nav pakļaujamas padomju varas iestāžu tiesvedībai.

Jautājums. Ar ko jūs nodarbojāties okupācijas laikā?

Atbilde. Ar komerciju. Man piederēja komisijas veikals Baranovičos.

Jautājums. Vai jūs tikāties ar Kruķu?

Atbilde. Jā. Viņš man veda mantas pārdošanai.

Jautājums. Konkrētāk. Kādas mantas?

Atbilde. Zeltu, sudrablietas, dārgakmeņus, vadmalu.

Jautājums. Vai jus zinājāt, kur viņš to visu ņem?

Atbilde. Mani tas neinteresēja. Mani interesē komercija.

Jautājums. Sīki pastāstiet, kā jūs nokļuvāt Kruķa ban-ditu grupā?

Atbilde. Kad jūsu karaspēks pienāca pie Baranovičiem, es paņēmu vērtslietas un bēgu. Taču ar vāciešiem aiziet neizdevās. Tad es nolēmu aizkļūt līdz Polijai viens pats. Kruķu satiku pie Pinskas. Viņš ierosināja, lai es šai apgabalā legalizējos kā pastnieks. Un pēc tam kopā ar viņu dodos uz Poliju.

Jautājums. Kad — pēc tam?

Atbilde. Kruks teica — šā gada pavasarī, kad būs savākts pietiekami daudz naudas un vērtslietu.

Jautājums. Kas jums palīdzēja legalizēties?

Atbilde. Kāds cilvēks, viņa tagad šeit nav.

Jautājums. Kas konkrēti? Jūs apsolījāt teikt patiesību.

Atbilde. Staņislavs Vuiciks. Viņš strādā rajona finansu nodaļā.

Jautājums. Vai viņš ir saistīts ar bandu?

Atbilde. Jā.

Jautājums. Kur viņš ir patlāban?

Atbilde. Apgabala centrā. Būs atpakaļ parīt.

Jautājums. Kādas funkcijas Staņislavs Vuiciks pilda Kruķa bandā?

Atbilde. Jautājumu nesaprotu.

Jautājums. Ko viņš dara bandā?

Atbilde. Vāc ziņas par partijas un padomju darbiniekiem, IcTK darbiniekiem. Noskaidro,'uz kurieni tiek sūtīta nauda, vērtslietas, manufaktūra.

Jautājums. Tātad viņš ir uzrādītājs?

Atbilde. Kaut kas tamlīdzīgs.

Jautājums. Kur Kruks glabā vērtslietas?

Atbilde. Precīzi nezinu. Kaut kur rajona centra tuvumā.

Jautājums. Kāpēc jūs tā domājat?

Atbilde. Reiz Vuiciks brauca uz kaut kurieni paslēpt naudu. Viņš paņēma manu divriteni. Bija prom drusku vairāk par stundu.

Jautājums. Jūs bijāt sakarnieks. Pastāstiet, kā jūs uzturējāt sakarus ar bandu.

Atbilde. Mums bija pastkastīte. Zināt sadragāto tanku birzī pie ceļa sazarojuma? Labajā pusē apakšā jāpaceļ pārsistais kāpurķēdes posms, un tur iedobumā atrodas lielkalibra ložmetēja čaula. Tajā mēs arī liekam «kripsu».

Jautājums. Ko liekat?

Atbilde. Krievu valodā — ziņojumu.

Tagad viņš par bandu zinaja daudz. Gandrīz visu. Zināja, kas ir tās rezidents. Cik tajā locekļu. Kāds bruņojums. Sakaru kanālus. Tagad varēja gatavot karaspēka operāciju. Tas ir, aizturēt sakarnieku un rezidentu. Viens vai otrs pratināšanā noteikti parādīs, kur atrodas bandītu slēptuves. Pēc tam varēs ielenkt viņus un uzaicināt padoties. Bet ja nepadosies... Nepadosies? Tad... Viņš atcerējās savu strīdu ar Serebrovski, kas brauca uz viensētu aizturēt Stefančuku.

— Man nav kad domāt, — Sergejs toreiz nikni kliedza, — kombinācijas ir labas tad, ja ir laiks. Mums nav laika. Saprati?

Serebrovskis kliedza, pats sevi vēl vairāk uzkurinādams. Viņš negribēja gaidīt. Negribēja, iestājoties naktij, aplenkt mājas un pacensties saņemt banditus dzīvus. Viņš triecās ar pieri sienā.

— Piedod man, Vaņa, — smagi elpodams, Sergejs teica, kad Daņilovs bija aizgājis pie viņa uz hospitāli, — esmu gan savārījis ziepes.

Viņš pagriezās uz sāniem un ievaidējās. Pavisam klusi. Bet Daņilovs zināja, ko tas Serebrovskim nozīmē.

— Guli, guli. Veseļojies. — Viņš nolika uz skapīša

cepumus un šokolādi, ko ar milzu grūtībām bija sadabūjis no saimnieciskajiem darbiniekiem. Un aizgājis viņš vēl ilgi nespēja aizmirst Sergeja sāpju aizplīvurotās acis.

Banda Krūkām nav liela, bet apbruņota ļoti labi. Tik viegli viņi nepadosies. Kauja būs nopietna. Un nav zināms, cik daudz dzīvību būs jāupurē. Ak dievs, kāpēc gan tāda netaisnība? Daudzi no tiem, kas viņam jāved cīņā pret bandu, taču bijuši partizāni, cīnījušies kājniekos. Ne jau tāpēc viņi gājuši bojā un atkal atdzimuši, lai pašās kara beigās, kad mūsu karaspēks cīnās par Berlīni, nomirtu šeit — atbrīvotajā teritorijā. Ceturtais ešelons ir kara laika briesmu pilnā aizmugure. Vai kādreiz pieminēs tos, kuri cīnījās šajā aizmugurē? Tos, kuri gāja bojā, sargājot uz fronti aizgājušo kareivju ģimenes? ...

— Ivan Aleksandrovič, kur jūs esat? — durvis pavēra Serjoža Belovs.

— Šeit, Serjoža.

— Kāpēc jūs sēžat tumsā? Iesim dzert tēju.

— Es vēlāk, tu ej vien.

— Kad vēlāk?

— Drīz, draudziņ, drīz.

Sergejs aizvēra durvis un aizgāja. Daņilovs uz galda sataustīja papirosus, paņēma vienu un nolika atpaka|. Sirds dauzījās smagi un nevienmērīgi. Sī sajūta bija nesaprotama un dīvaina. Likās, ka viņš ceļas augšup un krīt lejup milzīgās šūpolēs. Daņilovs sameklēja zāles, ielika mutē tableti un saausījās.

— Kur ir pulkvedis? — gaitenī skanēja rajona nodaļas priekšnieka balss.

— Nezinu, — kāds atbildēja.

— Atrast! Vai pulkvedis ir kāda adatiņa, vai?

Daņilovs piecēlās un izgāja gaitenī.

— Esmu šeit, kapteini.

— Biedri pulkvedi, zvanīja no apgabala. Puiši sākuši novērot Vuiciku.

— Lieliski.

— Jūsu jaunākais leitnants...

— Kostrovs?

— Jā, Kostrovs. Viņš un vēl četri spēcīgi puiši slepus uzrauga «pastkastīti».

— Labi.

— Ko tālāk, biedri pulkvedi?

— Tālāk ... Tālāk ... Jā, kas tas tāds?

— Pastnieka divritenis.

— Kāpēc tas ir šeit?

— Gribu nodot pilnvarotajam. Jūs taču pats zināt — mūsu vienīgais transports ir seši zirgi un veca pusotrton-nīgā mašīna.

Viņi izgaja uz lieveņa. Tumsā iedegās un dzisa papirosu uguntiņas. Kad acis pierada pie tumsas, viņi saskatīja miličus, kuri sēdēja uz soliņa.

— ...Nu tā, — kāds aizsmakušā, parupjā balsī turpināja stāstījumu, — tad viņš man saka: neitrālajā joslā guļ nogalināts staršina. Bet es viņam: nu un kas tad ir? Bet viņš — šim esot labi velteņi. Nu un kas par to, es saku. Kas tad tādēļ ies riskēt ar dzīvību? Bet viņš tik nopūšas.

Stāstītājs apklusa.

— Un tālāk? — kāds jautāja.

— Ko?

— Vai viņš aizlīda pēc tiem velteņiem?

— Nu kā ta, es tak teicu, viņš bija varen alkatīgs.

— Nebaidījās? — tā pati balss jautāja.

— Nē, noriskēja. Alkatība, brāl, ir kaut kas briesmīgs.

Daņilovs strauji pagriezās un iegāja rajona nodaļas

gaitenī.

— Tokmakov! — viņš iesaucās. — Kur ir Tokmakovs?!

Kapteini atrada pēc kādām minūtēm piecām. Tokmakovs, pogādams ciet formas blūzi, piegāja pie Daņilova.

— Atvainojiet, biedri pulkvedi, biju piemidzis.

— Tokmakov, — Daņilovs vērīgi palūkojās uz viņu, — kas redzēja, kā tu aizturēji pastnieku?

— Laikam neviens.

— Laikam vai noteikti?

— Manuprāt, noteikti. Es jau viņu nemaz neaizturēju, mēs gluži vienkārši aizgājām uz miliciju. Tā kulturāli aizgājām, kā pastaigādamies.

— Nu labi. Kas vilka baidās, tas mežā neiet.

— Kas tad ir?

— Velosipēdu redzi?

— Redzu.

— Paņem to un izdari tā, lai pat bērnam būtu skaidrs, ka divriteņa īpašnieks braucot notriekts. Saprati?

— Vēl ne, — Tokmakovs godīgi atzinās.

— Nepieciešams, lai rītdien viss rajona centrs zinātu, ka viens šoferis no karaspēka daļas piedzēries braucis

pa pilsētu un notriecis pastnieku. Ievainotais smagā stāvokli nogādāts, vispirms slimnīcā, pēc tam uz apgabala centru. Tagad saprati?

— Sapratu.

•— Boris Staņislavovič, — Daņilovs pievērsās rajona nodaļas priekšniekam, — es braucu uz apgabalu, rīt būšu atpakaļ. Man ir lūgums: vai jūs nezināt pilsētā kādu uzticamu elektriķi?

— Atradisim. Bet kas par lietu?

— Lai viņš izdara tā, ka laukumu var apgaismot. Varbūt mums nāksies sarīkot nc'ielu ilumināciju.

— Kā tas jāsaprot? — priekšnieks neizpratnē jautāja. — Tā ir pavēle?

— Tieši tā.

— Klausos.

— Tātad jūs visu sapratāt? Tad ir jauki. Es braucu prom. Pasauciet Belovu un Sainohinu.

Šoferim viņš pateica tikai vienu vārdu: «Spied.» Tas nosmīnēja, un vilitis aiztraucās pa ceļu gluži kā pa šķēršļu joslu. Viņš nesamazināja ātrumu pat uz šosejas. Da-ņilovs tikai pavēlēja noņemt lukturu pārvalkus. Viņš sēdēja un vērās tumsā, iekodis zobos sen apdzisušo papirosu, klusēja un domāja par Kruķu, cenzdamies iztēloties sevi tā vietā. Ilgajos darba gados uzkrātā pieredze Daņilovam teica, ka viņš nekļūdās.

Pilsētā viņi iebrauca rītausmā.

Daņilovs un apgabala pārvaldes priekšnieks

— Tā, — priekšnieks teica un ar cieņu palūkojās uz Daņilovu, — tu esi atjautīgi izdomājis. Viņš, nudien, uzķersies, kad es tev saku — uzķersies.

— Esmu ļoti priecīgs, ka arī jūs tā domājat. Vai Maskavu pieprasīsim?

— Kāpēc? Tā ir mūsu darīšana. Cilvēkus es, protams, došu. Pat vairāk, nekā tu lūdz. Bet attiecībā uz to... —■ priekšnieks drusku sastomījās, — man jāziņo apgabala komitejai. Bez viņu sankcijas nevaru. Saproti mani pareizi. Taču domāju, ka viņi mums palīdzēs. Apgabala komitejas pirmais sekretārs bija mūsu partizānu brigādes komandieris. Viņš sapratīs.

Partijas apgabala komitejas sekretārs viņus pieņēma pēc stundas.

— Priecājos iepazīties, — viņš paspieda Daņilovatn roku, — ļoti priecājos. Esmu, esmu dzirdējis, kā jūs strādājat. Ļoti žēl, ka nepaguvu jus pieņemt agrāk. Nu, stāstiet.

Daņilovs klusēdams nolika uz galda ziņojumu. Apgabala komitejas sekretārs to vērīgi izlasīja. Tad viltīgi palūkojās Daņilovā.

— Nav slikti, nepavisam nav slikti. Ļoti precīzi novērtēta Kruķa psiholoģija. Ja izdosies, tad mēs varēsim bandu saņemt ciet gandrīz bez zaudējumiem. Vai ne?

— Ja, biedri sekretār.

— Nu, kāpēc tik oficiāli. Man ir arī vārds. Sakiet, tvan Alcksandrovič, — uz ko jūs balstījāties, izstrādājot šo plānu?

— Uz Informācijas biroja ziņojumiem.

— Tas būtu?

— Karš beidzas. Cilvēki jāsaudzē.

— Ļoti pareizi. Bet mēs taču neko nezaudējam, — sekretārs paskatījās uz pārvaldes priekšnieku un pasmaidīja, — neko nezaudējam, — viņš atkārtoja un nocēla telefona klausuli.

DEVĪTĀ NODAĻA

MASKAVA. MAIJS

Padomju Informācijas biroja 21. aprīļa operatīvais ziņojums

«21. aprīlī mūsu karaspēka centrālā grupa turpināja uzbrukumu rietumos no Oderas un Neises.

Sajās kaujās mūsu karaspēks Drēzdenes virzienā ieņēma pilsētas Kā lavu, Lukavu, Neivelcovu, Zenftenbergu, Luta-verku, Kainencu, Bauceni un cīnījās par Kenigsbriku.

Uz rietumiem no Oderas mūsu karaspēks ieņēma pilsētas Bernavu, Verneiheni, Strausbergu, Altlandsbergu, Bu-kovu, Minhebergu, llercfeldi, Erkneri un uzsāka kaujas Berlīnes priekšpilsētās ...»

Vecum vecs Forda autobuss, kas bija pirkts jau panu Polijas laikā, motoram smagi rēcot, ar pūlēm kustējās pa izskaloto zemesceļu. Dienā tas veica četrus reisus starp

apgabala un rajona centru. Un ik reizi pasažieri domāja, ka tas būs autobusa pēdējais brauciens. Taču pretēji veselajam saprātam, par spīti visām tehniskajām instrukcijām, autobuss, pilsētiņas nelielajā laukumā atpūties, atkal devās cejā un atkal brauca atpakaļ.

Un tomēr, galapunktā izkāpdami, pasažieri atviegloti uzelpoja. Dievs vien zina kas varēja notikt ar šo veco karieti I

Vuiciks ieradās pilsētiņā ar pirmo rīta reisu. Ceļā viņš redzēja pretī braucam trīs pusotrtonnīgās mašīnas, bāztin piebāztas ar iznīcinātāju bataljona cīnītājiem un miličiem. Turpat laukumā viņš uzzināja divus jaunumus: ka visa apsardze aizbraukusi uz kaimiņu rajonu likvidēt kādu bandu un ka šonakt kāds piedzēries šoferis notriecis pastnieku. Šoferis apcietināts, pastnieks ar ātrās palīdzības mašīnu aizvests uz apgabala centru.

Tējnīcā, kur Vuiciks iegriezās paēst brokastis, negadījums tika attēlots sīki un gleznaini: bremžu kaukšana naktī, kliedziens, «ātrās palīdzības» gaudošana. Tur viņš sastapa ari vietējās slimnīcas ķirurgu, kas viņam sniedza šādas tādas medicīniskas ziņas.

Pārējo viņš uzzināja, ieradies darbā rajona finansu nodaļā. Rīta sarunu galvenā tematika bija autokatastrofa un uzbrukums selekcijas stacijai.

Vuiciks strādāja. Runāja pa telefonu, parakstīja visādus dokumentus, sastādīja mēneša algu sarakstu. Pulksten divpadsmitos viņš no kādas sarunas nejauši uzzināja, ka Valsts bankas rajona nodaļā atrodas apmēram trīssimt tūkstoši rubļu. Viņš salīdzināja šos abus faktus. Trīssimt tūkstoši un milicijas darbinieku aizbraukšana uz kaimiņu rajonu. Bija par ko padomāt.

Galvenais notika pusstundu pirms pusdienas pārtraukuma. Istabā, kur atradās rajona finansu nodaļa, ienāca gados jauns jaunākais leitnants saņurcītā, dubļiem notraipītā šinelī.

— Biedri, — viņš jautāja, — kurš jums te ir finansu apgādes priekšnieks?

— Finansu apgādes priekšnieks ir armijā, es esmu rajona finansu nodaļas vadītājs, — Vuiciks atbildēja,

— kas noticis?

— Esmu sapieru vada komandieris. Mēs šeit, pie jums, strādājam atjaunošanas darbos...

— Sēdieties. Kas tad īsti noticis?

— Sviridov! — leitnants iesaucās. — Nes šurp!

Divi seržanti ienesa istabā pussatrunējušu, smilšainu kasti.

— Mēs rakām tranšeju telefona kabelim, — leitnants paskaidroja, — un atradām. Domājām, ka mīna. Skatāmies, — seržants uzcēla kasti uz galda, un Vuiciks ieraudzīja zelta monētas, — cara laiku desmitnieki.

Pēc brīža rajona finansu nodaļā sākās īsta kņada. Ieradās rajona komitejas sekretārs, rajona izpildkomitejas priekšsēdētājs un milicijas priekšnieks.

Monētas ātri pārskaitīja. To bija tūkstoš simt divdesmit trīs. Sastādīja aktu, kura kopiju atdeva leitnantam. Rajona finansu nodaļas vadītājs piezvanīja uz apgabala centru. Inkasentus un sardzi solīja atsūtīt tikai otrā rītā. Zelts tika nogādāts uz rajona bankas telpām.

Iznācis no rajona finansu nodaļas, milicijas priekšnieks drūmi teica:

— Tādas vērtības tagadējos laikos vajadzētu bataljonam apsargāt, bet manus cilvēkus uz pirkstiem var saskaitīt. Kā lai šito nakti pārlaiž?

Pulksten divos Vuiciks iznāca no rajona finansu nodaļas, nogriezās šķērsielā, pēc tam uz sakņu dārzu pusi. Viņš gaja uz ceļa sazarojumu.

Miška Kostrovs

Sasistais tanks stāvēja klajumā, nolaidis lielgabala stobru uz bruņām. Miška Kostrovs gulēja metrus četrdesmit atstatu. No slēpņa klajums bija ļoti labi pārskatāms. Neviens nevarēja pieiet pie tanka nepamanīts. Viņi jau bija tā gulējuši visu nakti un rītu. Gribējās smēķēt, un Miška ik pa brīdim skatījās pulkstenī, gaidīdams maiņu.

Ap pulksten trijiem parādījās cilvēks. Tas palūkojās apkārt, tad ātri pieskrēja pie tanka, izņēma zem kāpurķēdes palikto čaulu un novietoja atkal atpakaļ.

— Rajona finansu nodaļas inspektors, — Miškam pie auss nočukstēja viņa pārinieks, seržants no rajona nodaļas. Miška pielika pirkstu pie lūpām.

Cilvēks devās prom pilsētas virzienā. Pēc minūtēm četrdesmit pie ceļa sazarojuma strauji piebrauca rati, kuros bija iejūgti spīdīgi, labi baroti zirgi. Ratos sēdēja trīs vīri karavīru formas tērpā. Viens nolēca zemē, izloci dams kājas, paraudzījās visapkārt un tad skrēja pi<-tanka.

Viņš gaidīja Kruķu un nešaubījās, ka tas šodien ieradīsies. Visu pagājušo dienu un visu pagājušo nakti Daņilovs bija gatavojis operāciju. Lamājies ar sīkstajiem finansistiem, parakstījis bezgala daudzus aktus par zeltu. Naktī pilsētā slepeni tika ievests IeTK karaspēka bataljons. Kopā ar bataljona komandieri Daņilovs ļoti sīki apsprieda operācijas gaitu. Krūkām vajadzēja parādīties laukumā pie rajona bankas, ārā tikt no šejienes tam vairs neizdosies.

Iestājoties krēslai, Daņilovs ar rajona kriminālmeklēšanas nodaļas priekšnieku un savas grupas cilvēkiem paslēpās bankas ēkā. Tagad atlika tikai viens — gaidit.

Pusnaktī iezvanījās telefons. Nodaļas priekšnieks pacēla klausuli.

— Aha ... Tā. Sapratu ... Aha ... Ziņošu. Biedri pulkvedi, Vuiciks iznācis no mājas, pastaigājas pa ielām un ātrā solī.devies uz ceļa sazarojumu.

— Tātad drīz ieradīsies pats Kruks. — Daņilovs parāva mauzera aizslēgu. — Sagatavotiesl

Aizmigušās pilsētiņas ielās ielauzās pakavu klaboņa un riteņu rīboņa. Tā strauji tuvojās, piepildija laukumu un apklusa pie bankas. Tikai zirgi tumsā krāca.

— Gaismu! — Daņilovs nokomandēja.

— Slēdz iekšā, — kriminālmeklēšanas nodaļas priekšnieks iečukstēja klausulē.

Virs laukuma iedegās lukturi un apgaismoja trīs vezumus, kas bija pilnum pilni ar bruņotiem cilvēkiem. Daņi-lova aprēķins izrādījās pareizs. Gaisma bandītus apstulbināja, un viņi sāka mētāties šurpu turpu, nezinādami, kur dēties.

Daņilovs piegāja pie loga.

— Uzmanību! — viņš iesaucās. — Laukums ir aplenkts! Pret jums versti ložmetēju stobri. Pretošanās ir veltīga.

Un, apstiprinot viņa vārdus, no namu ēnas iznāca un saslēgdamās sāka tuvoties cieša automātistu ķēde. - Kareivji lēnām sakļāva loku.

— Uzmanību! Es esmu milicijas pulkvedis Daņilovs. Uz jumtiem ir ložmetēji. Pilsētu ielencis otrs automātistu loks. Mēs nevēlamies asinsizliešanu. Iesaku brīvprātīgi nolikt ieročus. Skaitīšu līdz trīs, pēc tam atklāsim uguni. Viensl

Divi izlēca no ratiem un, nosvieduši automātus, ar paceltam rokām gāja pretī kareivjiem. Tad vēl trīs... Vel. Vēl.

Spuldžu dzeltenīgajā, nedzīvajā gaismā Daņilovs meklēja pazīstamo seju un beidzot to ieraudzīja. Kruks stāvēja, ar muguru atsiejies pret ratiem.

— Re, kur viņš ir, — Daņilovs teica Samohinam, — iesim, citādi vēl, nedod dievs, nošausies.

Viņš izgāja pa bankas durvīm un pamanīja, ka Kruks paceļ roku ar pistoli.

Daņilovs izšāva. Bandīta roka nokārās kā pletne, un viņš saka lēni sligt lejup. Kruks sēdēja zemē šūpodamies, pieturēdams ievainoto roku.

Ivans Aleksandrovičs piegaja un noliecās pie viņa.

— Nu, kā klājas, Boļek?

Kruks, acis piemiedzis, klusuciešot mierīgi, bet piesardzīgi lūkojās Daņilovā.

— Tev sveiciens no Iļjušas Šūdina un Burkovska.

Kruks klusēja, tikai labais vaigs drusku raustījās.

— Ņemiet viņu ciet! — Daņilovs pavēlēja. — Viss. .

Laukuma automātisti pārmeklēja bandītus, kas bija

padevušies gūsta.

Daņilovs (nobeigums)

Vilciens Maskavā iebrauca no rīta. Veselas četras diennaktis tas bija nācis no Minskas. Getras diennaktis Daņilovs bija gulējis, pamozdamies uz dažām minūtēm un atkal aizmigdams. Tuvojoties Maskavai, viņš noskuvās, nospodrināja zābakus un izgāja tamburā. Viņš bija aizbraucis agrāk. Viņa grupas cilvēki vēl palika Baltkrievija gatavot dokumentāciju, bet viņš tika steidzami izsaukts uz Maskavu.

Daņilovs stāvēja tamburā un neatraudamies skatījās ārā pa logu. Vilciens, lokomotīvei gari svelpjot, traucās garām aiznaglotām vasarnīcām. Kuru katru brīdi bija jāsākas Maskavai.

Un tā sākās ar nokvēpušām ķieģeļu mājām, pēc tam bezgala ilgi slīdēja garām noliktavas un dzelzceļa darbnīcas. Beidzot garām paskrēja platforma Begovaja un vilciens, smagi elsdams, nobremzēja pie perona.

Daņilovs nolēca no vagona kāpšļa un devās uz izeju. Pār staciju no rcproduktoriem skanēja Levitāna balss.

«Pārraidām Padomju Armijas un Jūras Kara Flotes karaspēka Augstākā Virspavēlnieka pavēli.

1. Baltkrievijas frontes karaspēks Padomju Savienības maršala Zukova vadībā ar atbalstu, ko sniedza 1. Ukrainas frontes karaspēks Padomju Savienības maršala Ko-ņeva vadībā, pēc neatlaidīgām ielu cīņām pabeidzis vācu karaspēka Berlīnes grupas sakāvi un šodien, 2. maijā, pilnīgi ieņēmis Vācijas galvaspilsētu Berlīni — vācu imperiālisma centru un vācu agresijas perēkli.»

«Beigas!» Daņilovs nodomāja. «Karam nu ir beigas.»

SATURS

6

Pirmā grāmata. KOMANDANTA STUNDA

1941. gads

142

Otrā grāmata, NEMIERĪGAIS AUGUSTS

1942. gads

335

Trešā grāmata. CETURTAIS ESELONS 1945, gads

Эдуард Хрупкий ЧЕТВЕРТЫЙ ЭШЕЛОН Трилогия (1941—1945)

Рига «Лнесма» 1983

На латышском языке

Перевела с русского Уна Яунславнете

Художник Зигурдс Кампарс

HB № 3771 Eduards Hruckis CETURTAIS ESELONS Triloģija

Redaktore B. Zublkalte Mākslinieciskais redaktors J. PetraškeviJs Tehniskā redaktore V. Ruskule Korektore K. Rumbčna

Nodota salikšanai 16.08.82. Parakstīta iespiešanai 16.12.82. Formāts 84X108/32. Avižu papīrs. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 28,14 uzsk. Iespiedi.; 28,45 u/sk, krās nov.; 32,48 Izdevn. I. Metiens 45 000 eks. Pasūt. № 1331-5. Cena 2 rl)|. 10 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. AI 29/31386/ Dt-32. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, pollgrātijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tlpogrātijā «Ciņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

1

Офицерский Георгий — virsnieka Jura krusts. (Tulk.)

2

Nolādētais maitai (Vācu vai.)

3

Sis KPFSR KK stājies spēkā 1927. gada 1. janvāri.

4

Kontrrevolucionāri.

5

Vārsmas atdzejojis Uldis Auseklis.

6

Šeit un tālāk KPFSR KK panti doti tā laika redakcijā, <102

Content

Hruckis Eduards Ceturtais ešelons

Pirmā grāmata KOMANDANTA STUNDA 1941. gads

Otrā grāmata Nemierīgais augusts 1942. gads

Trešā grāmata CETURTAIS EŠELONS 1945. gads

SATURS

1