Aleksijeviča Svetlana

Cinka zēni

Svetlana Aleksijeviča

Cinka zēni

Mēs braucām… glābt, palīdzēt, mīlēt. Tāpēc mēs tur braucām. Pagāja kāds laiks, un es pieķēru sevi pie domas, ka ienīstu. Ienīstu šīs mīkstās un vieglās smiltis, kas apdedzina kā uguns. Ienīstu šos kalnus. Ienīstu šos zemos ciematus, no kuriem jebkurā brīdī var sākt šaut. Ienīstu kādu afgāni, kas nes grozu ar melonēm vai stāv pie savas mājas. Vēl nav zināms, kur viņš ir bijis šajā naktī. Nogalināja pazīstamu oficieri, kurš nesen ārstējās mūsu hospitālī… Divās teltīs nodūra zaldātus… Citā vietā bija saindēts ūdens… Kāds pacēla skaistas šķiltavas, tās uzsprāga rokās… Bojā taču gāja mūsu zēni… Savi zēni… Tas ir jāsaprot… Vai jūs esat redzējuši apdegušu cilvēku? Neesat? Sejas nav… Acu nav… Ķermeņa nav… Kaut kas krunkains, pārklāts ar dzeltenu garoziņu… No šīs garoziņas nāk nevis kliedziens, bet rūciens…

Fragments no kādas medmāsas atmiņām

1801. gada 20. janvāri Donas atamana Vasllija Orlova kazakiem tiek pavēlēts doties uz Indiju. Ceļam līdz Orenburgai tiek dots viens mēnesis, bet no turienes trīs mēneši, lai caur Buhāriju un Hivu dotos uz Indusas upi. Drīz 30 tūkstoši kazaku šķērsos Volgu un dosies uz kazahu stepēm.

Cīņā par varu.

XVII gadsimta Krievijas politiskās vēstures lappuses.

Maskava, Misi, 1988, 475. Ipp.

1979. gada decembri padomju valdība pieņēma lēmumu par karaspēka ievešanu Afganistānā. Karš turpinājās no 1979. līdz 1989. gadam. Tas ilga deviņus gadus, vienu mēnesi un deviņpadsmit dienas. Afganistānā karoja vairāk nekā pusmiljons Padomju armijas ierobežotā kontingenta karavīru. Padomju Bruņotie spēki zaudēja 15 051 cilvēku. Bez vēsts pazuda un nokļuva gūstā 417 karavīri. 2000. gada dati liecina, ka no gūsta nav atgriezušies un nav atrasti 287 cilvēki…

polil.ru, 2003. gada 19. novembri

PROLOGS

—   Es eju viena… Tagad man ilgi būs jāiet vienai…

Viņš nogalināja cilvēku ar manu gaļas cirvīti, es ar to sadalu gaļu… No rīta atnesa un nolika cirvīti atpakaļ skapītī, kur es glabāju traukus. Manuprāt, tajā pašā dienā es viņam uzcepu karbonādes… Pēc kāda laika televīzija ziņoja un arī vakara avīzē bija rakstīts, ka makšķernieki esot izvilkuši no pilsētas ezera līķi… Sagrieztu gabalos… Man piezvanīja draudzene.

—   Lasīji? Profesionāla slepkavība… Afgāņu stils…

Vaļiks bija mājās, gulēja uz dīvāna, lasīja grāmatu. Es vēl neko nezināju, neko nenojautu, bet pēc šiem vārdiem nezin kāpēc paskatījos uz viņu… Ar šausmām!

Jūs nedzirdat suņu rejas? Nē? Tiklīdz par to sāk runāt, es dzirdu suņu rejas. Cietumā, kur viņš tagad sēž, ir lieli melni aitu suņi… Cilvēkiem tur ir tikai melns apģērbs, tikai melns… Atgriežos Minskā, eju pa ielu, nāku no maizes veikala, nesu batonu un pienu un dzirdu šīs suņu rejas… Es no tām zaudēju redzi… Reiz es gandrīz paskrēju zem mašīnas…

Esmu gatava iet uz sava dēla kapu… Gatava gulēt viņam blakus… Dažreiz es apskaužu mātes, kuras sēž pie kapiem… Es nezinu, kā lai tagad dzīvo… Dažreiz man ir bail ieiet virtuvē, redzēt to skapīti, kur atradās cirvītis… Jūs nedzirdat suņu rejas? Nē?!

Tagad es nezinu, kāds ir mans dēls. Kādu es viņu saņemšu pēc 15 gadiem? Viņam piesprieda 15 gadus… Kādu es viņu esmu uzaudzinājusi?

Viņš aizrāvās ar sarīkojumu dejām… Mēs kopā ar viņu braucām uz Ļeņingradu, uz Ermitāžu… (Raud.) Afganistāna man atņēma dēlu…

No Taškentas saņēmām telegrammu: sagaidiet, lidmašīna… Es izskrēju uz balkona, gribēju kliegt no visa spēka: “Dzīvs! Mans dēls dzīvs atgriezās no Afganistānas! Šis briesmīgais karš man ir beidzies!” un zaudēju samaņu. Uz lidostu mēs, protams, nokavējām, lidmašīna jau sen bija atlidojusi, dēlu mēs atradām skvērā. Viņš gulēja uz zemes un turējās pie zāles, brīnoties, cik tā ir zaļa. Viņš neticēja, ka ir atgriezies… Bet prieka viņa sejā nebija…

Vakarā pie mums atnāca kaimiņi, viņiem bija maza meitenīte, viņas matos bija iesieta spilgti zila lente. Viņš iesēdināja meitenīti sev klēpī, piespieda pie sevis un raudāja, nemitīgi lija asaras. Tāpēc, ka viņi tur nogalināja bērnus. To es sapratu vēlāk…

Uz robežas muitnieki dēlam bija atņēmuši amerikāņu peldbikses, viņš atbrauca bez veļas. Veda man halātu, man togad bija 40 gadu jubileja, halātu arī viņam atņēma. Veda vecmāmiņai lakatu — ari atņēma. Viņš atveda tikai ziedus, gladiolas… Bet prieka viņa sejā nebija…

No rīta pieceļas normāls: “Māmiņ! Māmiņ!” Vakarā seja kļūst tumša, acis smagas… Neizskaidrojami… Ja viņš vēl dzertu, bet ne pilītes… Sēž un skatās sienā… Pielec no dīvāna, paķer virsjaku…

Nostājos durvīs:

—   Uz kurieni iesi, Vaļuška?

Viņš paskatījās uz mani kā uz telpu… Aizgāja…

Atgriežos no darba vēlu, rūpnīca ir tālu, otrā maiņa, zvanu pie durvīm, bet viņš never vaļā. Viņš nepazīst manu balsi. Tas ir tik savādi, nepazīst draugu balsis, bet manējo, turklāt tikai es viņu saucu par “Vaļušku”. Viņš visu laiku it kā kādu gaidīja, baidījās. Nopirku viņam jaunu kreklu, sāka pielaikot, skatos — uz rokām rētas.

—   Kas tas ir?

—   Sīkumi, māmiņ.

Pēc tam es uzzināju… Pēc tiesas… Viņš bija pārgriezis sev vēnas… “Mācību centrā” parādes mācībās viņš kā radists nepaspēja laikus uzmest kokā rāciju, neiekļāvās noteiktajā laikā, un seržants viņam lika izsmelt no tualetes 50 spaiņus un nest tos ierindas priekšā. Viņš sāka nest un zaudēja samaņu… Hospitālī noteica diagnozi: viegls nervu sabrukums… Toreiz naktī viņš mēģināja pārgriezt sev vēnas…

Otrreiz Afganistānā… Pirms reida pazuda dārgas detaļas… Kāds bija tās paņēmis… Rācija nedarbojās… Komandieris apsūdzēja dēlu gļēvulībā, viņš esot noslēpis detaļas… Tur viņi cits citam visu zaga, mašīnas izjauca pa detaļām un nesa uz tirgu pārdot. Pirka narkotikas…

Televīzijā rādīja raidījumu par Edīti Piafu, mēs skatījāmies kopā…

—   Mammu, — viņš man jautāja, — vai tu zini, kas ir narkotikas?

—   Nē, — es sameloju, es jau vēroju, vai viņš nelieto narkotikas.

Nē, nekādu pēdu nebija. Bet tur viņi lietoja narkotikas — to es

zinu.

—   Pastāsti man par Afganistānu, — es reiz palūdzu.

—   Klusē, māmiņ!

Kad dēla nebija mājās, es pārlasīju viņa vēstules no Afganistānas, gribēju uzzināt, saprast, kas viņam kaiš. Nekā īpaša es tajās neatradu, rakstīja, ka ilgojas pēc zaļas zāles, lūdza nofotografēt vecmāmiņu sniegā un atsūtīt viņam fotogrāfiju. Es redzēju, jutu, ka ar viņu kaut kas notiek… Man atdeva citu cilvēku… Tas nebija mans dēls… Es pati aizsūtīju dēlu uz armiju, viņam pagarināja termiņu… Es gribēju, lai viņš kļūst vīrišķīgāks. Pārliecināju, ka armijā viņš kļūs labāks, spēcīgāks. Es aizsūtīju viņu uz Afganistānu ar ģitāru… Uz atvadām uzklāju saldumu galdu… Viņš uzaicināja savus draugus, meitenes… Atceros — es nopirku desmit tortes…

Tikai vienreiz viņš ierunājās par Afganistānu… Vakarā… Ienāca virtuvē, es gatavoju truša gaļu… Bļodiņā bija asinis… Viņš iemērca pirkstus asinīs un skatījās uz tām… Un pats sev saka:

—   Atveda draugu ar uzšķērstu vēderu… Draugs lūdz, lai es viņu nošauju… Un es viņu nošāvu…

Pirksti asinīs… No truša gaļas… Tās bija svaigas… Viņš ar asiņainiem pirkstiem paķēra cigareti un aizgāja uz balkonu… Tovakar viņš ar mani vairs nerunāja…

Aizgāju pie ārstiem… Atdodiet man dēlu! Glābiet! Visu izstāstīju… Viņu pārbaudīja, apskatīja… Atklāja tikai radikulītu…

Reiz es pārnācu mājās: pie galda sēž četri sveši puiši.

—   Māmiņ, viņi ir no Afganistānas. Es atradu puišus stacijā. Viņiem nav kur palikt.

—   Es jums tūlīt izcepšu saldu pīrāgu, — es nezin kāpēc priecājos.

Viņi dzīvoja pie mums nedēļu. Neskaitīju, bet, manuprāt, viņi izdzēra trīs kastes degvīna. Katru vakaru mājās es satiku piecus svešus cilvēkus… Piektais bija mans dēls… Es negribēju klausīties viņu sarunas, baidījos… Bet vienā mājā… Nejauši noklausījos… Puiši stāstīja, ka divas nedēļas sēdējuši slēpnī, viņiem esot doti stimulatori, lai būtu drosme… To visu turēja noslēpumā… Kā nogalināja ar nazi… Ar kādu ieroci labāk nogalināt… No kāda attāluma. Par dzīvnieku un cilvēku slepkavību runāja vienādi… Pēc tam es to atcerējos… Kad tas notika… Es sāku domāt, drudžaini atcerēties… Bet pirms tam bija tikai bailes: “Ai,” es sev teicu, “viņi visi ir sajukuši prātā, visi ir nenormāli.”

Naktī… Dienu iepriekš, pirms tas notika, kad viņš nogalināja… Es redzēju sapni, ka gaidu dēlu, bet viņš nenāk… Tad viņu atved… Atved tie paši četri “afgāņi”… Un nomet uz netīras cementa grīdas… Jūs saprotat, mājās bija cementa grīda… Mūsu virtuvē… Mēs palikām divatā…

Viņš jau bija iestājies Radiotehnikas institūta Sagatavošanas fakultātē. Uzrakstīja labu sacerējumu. Bija laimīgs, ka viņam viss ir labi. Es pat sāku domāt, ka viņš ir nomierinājies… Sāks mācīties… Apprecēsies… Kad viņi aizbrauca, viss atkal atgriezās vecajās sliedēs… Sēdēja visu vakaru un skatījās sienā. Aizmiga krēslā… Gribēju mesties pie viņa, aizsegt ar savu ķermeni un nekur nelaist… Tagad es redzu dēlu sapnī: viņš ir mazs un prasa ēst… Viņš visu laiku ir izsalcis… Stiepj rokas… Sapnī es viņu vienmēr redzu mazu un pazemotu… Bet dzīvē? Tiekamies reizi divos mēnešos… (Četras stundas runājam caur stiklu…)

Gadā ir divas tikšanās reizes, kad es varu viņu vismaz pabarot… Un

tās suņu rejas… Es dzirdu sapnī šīs suņu rejas… Tās mani vienmēr vajā…

Man sāka pievērst uzmanību kāds vīrietis… Atnesa ziedus… Kad viņš man atnesa ziedus un es tos ieraudzīju… “Ejiet prom,” es sāku kliegt, “es esmu slepkavas māte.” Sākumā es pat baidījos ieiet mājā, ieslēgties vannas istabā, gaidīju, ka sienas mani apraks. Man šķita, ka uz ielas visi mani pazīst, rāda cits citam, čukst: “Vai atceraties to briesmīgo gadījumu… Viņas dēls nogalināja… Sacirta cilvēku četrās daļās… Afganistānas stils…”

Notika izmeklēšana… Tā ilga vairākus mēnešus… Viņš klusēja… Es aizbraucu uz Maskavu… Uz Burdenko kara hospitāli… Atradu puišus, kuri dienēja īpašajā vienībā tāpat kā viņš… Izstāstīju viņiem visu…

—   Puiši, par ko mans dēls varēja nogalināt cilvēku?

—   Tātad bija par ko.

Man pašai vajadzēja pārliecināties, ka viņš varēja to izdarīt. Nogalināt. Es ilgi izjautāju puišus un sapratu: varēja. Sarunas par nāvi, par slepkavību neradīja viņos nekādas īpašas emocijas, tādas emocijas, kādas rodas normālam cilvēkam, kurš nav redzējis asinis. Viņi runāja par Afganistānu kā par darbu, kur ir jānogalina. Vēlāk es satiku puišus, kuri arī bija Afganistānā un, kad Armēnijā notika zemestrīce, brauca uz turieni kopā ar glābēju vienībām. Mani interesēja, es jau biju uz to ieciklējusies: vai viņiem bija bail? Ko viņi juta, redzot nāvi? Nē, viņi ne no kā nebaidījās, pat viņu žēluma sajūta bija notrulinājusies. Norauti… Sadragāti… Galvaskausi, kauli… Zem zemes apglabātas veselas skolas… Klases… Kā bērni sēdēja skolā, tā arī tika aprakti. Viņi atcerējās un stāstīja par kaut ko citu… Cik bagātas vīna noliktavas viņi atraka, kādu konjaku, kādu vīnu dzēra… Jokoja: kaut nu vēl kaut kas uzsprāgtu… Kaut kur siltā vietā, kur aug vīnogas… Vai viņi ir veseli? Vai viņiem ir normāla psihe?

“Es viņu pat mirušu ienīstu.” Tā viņš man nesen uzrakstīja. Jau pieci gadi ir pagājuši… Kas tur notika? Klusē. Zinu tikai to, ka šis puisis, kuru sauca par Juru, esot lielījies ar Afganistānā nopelnītajiem daudzajiem čekiem. Vēlāk izrādījās, ka viņš ir dienējis Etiopijā, praporščiks. Par Afganistānu viņš meloja… ,

Tiesā tikai advokāts teica, ka mēs tiesājam slimu cilvēku. Uz apsūdzēto sola sēž nevis noziedznieks, bet slimnieks… Viņš ir jāārstē… Bet toreiz, pirms septiņiem gadiem, patiesības par Afganistānu vēl nebija… Viņus visus sauca par varoņiem… Karavīriem internacionālistiem… Bet mans dēls bija slepkava… Tāpēc, ka viņš te izdarīja to, ko viņi darīja tur… Par ko viņus tur apbalvoja ar medaļām un ordeņiem… Kāpēc tiesāja tikai viņu? Kāpēc netiesāja tos, kas viņu uz turieni sūtīja? Iemācīja nogalināt! Es viņam to nemācīju… (Neiztur un sāk kliegt.)

Viņš nogalināja cilvēku ar manu virtuves cirvīti… Bet no rīta atnesa un nolika to skapīti… Kā parastu karoti vai dakšiņu…

Es apskaužu māti, kuras dēls atgriezās bez abām kājām… Lai viņš ienīst māti, kad piedzeras. Ienīst visu pasauli… Lai uzbrūk viņai kā zvērs. Viņa pērk dēlam prostitūtas, lai viņš nesajuktu prātā… Es pati reiz kļuvu par viņa mīļāko, jo viņš līda uz balkona, gribēja nolēkt no desmitā stāva. Es esmu gatava uz visu… Es apskaužu visas mātes, pat tās, kuru dēli guļ kapos. Es sēdētu pie kapiņa un būtu laimīga. Nestu ziedus.

Vai jūs dzirdat suņu rejas? Kāpēc tās neviens nedzird? Tikai es dzirdu…

Māte

NO PIEZĪMJU GRĀMATIŅĀM (karā)

1986. GADA JŪNIJS

Es vairs negribu rakstīt par karu… Atkal dzīvot “izzušanas filozofijā”, nevis “dzīves filozofijā”. Vākt bezgalīgu neesības pieredzi. Kad beidzu rakstīt grāmatu “Karam nav sievietes sejas”, es ilgi nevarēju skatīties, kā bērnam pēc parasta sasituma pa degunu tek asinis, vasarnīcā es bēgu no zvejniekiem, kuri jautri izmeta krasta smiltīs no tāliem dziļumiem izvilktas zivis, man kļuva nelabi no viņu sastingušajām, izvalbītajām acīm. Droši vien katram no mums krājumā ir sava aizsardzība pret sāpēm — fiziskajām un psiholoģiskajām. Mana aizsardzība bija izsmelta. Es juku prātā, dzirdot mašīnas notriekta kaķa gaudošanu, aizgriezos, redzot saspiestu slieku. Ne reizi vien esmu domājusi par to, ka dzīvniekiem, putniem, zivīm tāpat kā visam dzīvajam arī ir tiesības uz savu vēsturi. To vēl kaut kad uzrakstīs.

Un pēkšņi! Ja to var apzīmēt ar vārdu “pēkšņi”. Rit septītais kara gads… Bet mēs par to neko nezinām, tikai skatāmies televīzijas reportāžas par varonību. Laiku pa laikam mūs sapurina no tālienes atvestie cinka zārki, kas neietilpst mazajos dzīvoklīšos. Noskan sēru salūti — un atkal klusums. Mūsu mitoloģiskā mentalitāte ir nesatricināma — mēs esam taisnīgi un diži. Un mums vienmēr ir taisnība. Vēl gail pēdējās pasaules revolūcijas idejas dzirksteles… Neviens nemana, ka mājā ir sācies ugunsgrēks. Ir aizdegusies mūsu māja. Ir sākusies Gorbačova perestroika. Mēs raujamies pretī jaunai dzīvei. Kas mūs pašus sagaida? Uz ko

mēs būsim spējīgi pēc tik ilgiem mākslīgā letarģiskā miega gadiem? Bet mūsu zēni kaut kur tālu iet bojā nezin kādēļ…

Par ko runā man apkārt? Par ko raksta? Par internacionālo pienākumu un ģeopolitiku, par mūsu lielvaras interesēm un dienvidu robežām. Un tam tic. Tic! Mātes, kuras vēl nesen izmisušas kliedza pie aklajām dzelzs kastēm, kurās viņām atdeva dēlus, uzstājas skolās un kara muzejos, aicinot citus zēnus “izpildīt pienākumu pret Dzimteni”. Cenzūra uzmanīgi seko, lai kara aprakstos netiktu pieminēta mūsu zaldātu nāve, mums apgalvo, ka padomju armijas “ierobežotais kontingents” palīdz brālīgajai tautai celt tiltus, ceļus, skolas, izvadā pa ciemiem minerālmēslus un miltus, bet padomju ārsti pieņem afgāņu sievietēm dzemdības. Zaldāti pēc atgriešanās nes uz skolām ģitāras, lai dziedātu par to, par ko ir jākliedz.

Ar vienu es ilgi runāju… Es gribēju dzirdēt par mokošo izvēli — šaut vai nešaut? Bet viņam tā nebija nekāda drāma. Kas ir labs? Kas ir slikts? Labi nogalināt “sociālisma dēļ”? Šiem zēniem tikumības robežas nosaka armijas pavēle. Tiesa gan, par nāvi viņi runā uzmanīgāk nekā mēs. Te uzreiz starp mums atklājas plaisa.

Kā vienlaikus var pārdzīvot vēsturi un rakstīt par to? Jebkuru dzīves gabalu, visus eksistenciālisma “dubļus” nedrīkst paņemt un ievilkt grāmatā. Vēsturē. Laiks ir jāsalauž un jānotver tā gars.

“Skumjām ir simts veidu”. (V. Šekspīrs. Ričards III.)

…Pustukšajā autoostas uzgaidāmajā zālē sēdēja oficieris, viņam pie sāniem tievs puišelis, mati kā zaldātam nodzīti uz nullīti, viņš ar dakšiņu rakņājās nokaltušas dateles podā. Viņiem blakus vienkārši apsēdās ciemata sievietes, izprašņāja: uz kurieni, kāpēc, kas. Oficieris pavadīja uz mājām zaldātu, kas bija sajucis prātā. “Rok jau no Kabulas. Kas pagadās pa rokai, ar to rok: ar lāpstu, dakšiņu, nūju, pildspalvu.” Puišelis pacēla galvu. “Jāslēpjas… Es izrakšu bedri… Es ātri roku… Mēs tos saucām par brāļu kapiem… Es izrakšu lielu bedri jums visiem…”

Pirmo reizi es redzēju zīlītes acs lielumā…

Es stāvu pilsētas kapsētā… Visapkārt simtiem cilvēku. Centrā — deviņi ar sarkanu satinu apvilkti zārki. Uzstājas karavīri. Runā ģenerālis…

Sievietes melnā apģērbā raud. Cilvēki klusē. Tikai maza meitenīte elso pie zārka: ”Tēt! Tētuk!! Kur tu esi? Tu man apsolīji atvest lelli. Skaistu lelli! Es tev uzzīmēju veselu albumu ar mājiņām un puķītēm… Es tevi gaidu…” Jauns oficieris paceļ meitenīti un aiznes uz melnu “Volgu”. Bet mēs vēl ilgi dzirdam: “Tēt! Tētuk… Mīļais tētuk…”

Runā ģenerālis… Sievietes melnā apģērbā raud. Mēs klusējam. Kāpēc mēs klusējam?

Es negribu klusēt… Un es vairs nevaru rakstīt par karu.

1988. GADA SEPTEMBRIS

5. septembrī

Taškenta. Lidostā ir smacīgi, smaržo pēc melonēm, nevis lidosta, bet lauks. Pulkstenis ir divi naktī. Zem taksometriem drosmīgi ložņā resni pusmežonīgi kaķi, runā, ka tie esot afgāņu kaķi. Iedegušo atpūtnieku pūlī starp kastēm un augļu groziem uz kruķiem lēkā jauni zaldāti (puišeļi). Viņiem neviens nepievērš uzmanību, jau pierasts. Viņi guļ un ēd tepat uz grīdas, uz vecām avīzēm un žurnāliem, nedēļām ilgi nevar nopirkt biļeti uz Saratovu, Kazaņu, Novosibirsku, Vorošilovgradu, Kijevu, Minsku… Kur viņus sakropļoja? Ko viņi tur aizstāvēja? Tas nevienu neinteresē. Tikai mazs zēns nenovērš no viņiem savas plaši ieplestās acis, un piedzērusies ubadze ir piegājusi pie viena no zaldātiņiem.

—   Nāc šurp… Es tevi pažēlošu…

Viņš atgaiņājas ar kruķi. Bet viņa neapvainojās un pateica vēl kaut ko skumju un sievišķīgu.

Man blakus sēž oficieri. Runā par to, cik mums ir sliktas protēzes. Par vēdera tīfu, par holēru, par malāriju un hepatītu. Ka pirmajos gados neesot bijis ne aku, ne virtuvju, ne pirts, neesot bijis ar ko nomazgāt traukus. Un vēl par to, ko katrs ir atvedis: kāds — videomagnetofonu, kāds “Sharp” vai “Sony”. Vieniem karš ir pamāte, citiem — māte. Atceros, ar kādām acīm viņi skatījās uz skaistajām atpūtniecēm atklātajās kleitās…

Ilgi gaidām lidmašīnu uz Kabulu. Runā, ka vispirms iekraus tehniku,

bet pēc tam cilvēkus. Gaida apmēram simts cilvēku. Visi — karavīri. Negaidīti daudz sieviešu.

Sarunu fragmenti:

—   Zaudēju dzirdi. Pirmos es sāku nedzirdēt augsti dziedošos putnus. Stērsti, piemēram, es nemaz nedzirdu. Ierakstīju to magnetofonā un klausos pilnā skaļumā… Tās ir galvas kontūzijas sekas…

—  Vispirms tu šauj, bet pēc tam uzzini, ka tā bija sieviete vai bērns… Katram ir savas šausmas…

—   Apšaudes laikā ēzelītis noguļas, kad apšaude beidzas, viņš pielec kājās.

—  Kas mēs esam Savienībā? Prostitūtas? To mēs zinām. Kaut varētu nopelnīt kooperatīvam. Bet vīrieši? Ko dara vīrieši? Visi dzer.

—    Ģenerālis runāja par internacionālo pienākumu, par dienvidu robežu aizsardzību. Viņš bija aizkustināts. “Paņemiet ledenes. Tie taču ir bērni. Konfektes — tā ir labākā dāvana.”

—   Oficieris bija jauns. Kad uzzināja, ka kāja ir nogriezta, sāka raudāt. Seja kā meitenei — sārta, balta. Sākumā es baidījos no mirušajiem, īpaši ja viņiem nebija roku vai kāju… Pēc tam pieradu…

—   Saņem gūstā. Nogriež kājas un rokas, uzliek žņaugu, lai nenomirtu no asins zuduma. Un tādā veidā atstāj, mūsējie savāc sakropļotos. Viņi grib mirt, viņus ārstē.

Muitnieki ieraudzīja manu tukšo koferi.

—   Ko ved?

—   Neko.

—   Neko??

Neticēja. Lika izģērbties līdz veļai. Visi ved divus trīs koferus.

Lidmašīnā man bija jāsēž līdzās ar ķēdēm piesietam bruņutransportierim. Par laimi, blakus sēdošais majors nebija dzēris, visi pārējie bija piedzērušies. Netālu kāds gulēja uz Marksa krūšutēla (sociālistisko vadoņu portreti un krūšutēli bija iekrauti neiesaiņoti), veda ne tikai ieročus, bet arī visu padomju rituāliem nepieciešamo. Tur bija sarkanie karogi, sarkanas lentītes…

Iegaudojas sirēnas…

—   Celieties. Citādi nogulēsiet debesu valstību… — Tas jau ir virs Kabulas.

Tūlīt nosēdīsimies.

…Ieroču dunoņa. Bruņu vestēs tērptas patruļas ar automātiem pieprasa caurlaides.

Es vairs negribēju rakstīt par karu. Tagad es esmu īstā karā. Visur ir karavīri, kara lietas. Kara laiks.

12. septembrī

Citu vīrišķības un riska vērošanā ir kaut kas amorāls. Vakar gājām uz ēdnīcu brokastīs, sasveicinājāmies ar sargu. Pēc pusstundas viņu nogalināja garnizonā nejauši ielidojusi mīnas šķemba. Visu dienu es centos atcerēties šī zēna seju…

Žurnālistus te sauc par pasaku teicējiem. Rakstniekus arī. Mūsu rakstnieku grupā ir tikai vīrieši. Viņi raujas uz tālajiem posteņiem, grib iet kaujā. Jautāju vienam:

—   Kādēļ?

—  Mani tas interesē. Teikšu, ka biju Salangā… Pašaušu…

Mani neatstāj sajūta, ka karš ir vīriešu būtības auglis, kas man ir neaptverams. Bet kara ikdiena ir grandioza. Apolinērs: “Ak, cik skaists ir karš.”

Karā viss ir savādāks: gan tu, gan daba, gan tavas domas. Te es sapratu, ka cilvēka doma var būt ļoti nežēlīga.

Jautāju un klausos visur: zaldātu kazarmās, ēdnīcā, futbola laukumā, deju vakarā — mierīgas dzīves atribūti te ir negaidīti.

—   Es izšāvu tiešā tēmējumā un ieraudzīju, kā izšķīst cilvēka galvaskauss. Nodomāju: “Pirmais.” Pēc kaujas — ievainotie un nogalinātie. Visi klusē… Šeit es sapņos redzu tramvajus. Kā es ar tramvaju braucu uz mājām… Mīļākās atmiņas: mamma cep pīrāgus… Mājās smaržo pēc saldas mīklas…

17 v.

—   Draudzējies ar labu puisi… Bet pēc tam redzi, ka viņa zarnas kā virtene karājas uz akmeņiem… Sāc atriebties.

—  Gaidām karavānu. Gaidām divas trīs dienas. Guļam karstās smiltīs, nokārtojamies zem sevis. Trešās dienas beigās cilvēks kļūst nikns. Un ar tādu naidu izšauj pirmo kārtu… Pēc šaušanas, kad viss ir beidzies, izrādās, ka karavāna ir vedusi banānus un džemu… Esam saēdušies saldumus visam mūžam…

—   Saņēmām gūstā dušmaņus… Cenšamies izdibināt: “Kur ir armijas noliktavas?” Klusē. Iesēdinājām divus helikopterā. “Kur? Parādi…” Klusē. Vienu mēs nometām uz klintīm…

—  Mīlēties karā un pēc kara — tas nav viens un tas pats… Karā viss it kā notiek pirmo reizi…

—   Šauj “Grad”… Lido mīnas… Visam pāri: dzīvot! dzīvot! dzīvot! Bet tu neko nezini un negribi zināt par otras puses ciešanām. Dzīvot — un viss. Dzīvot!!

Puškins ir teicis, ka uzrakstīt (izstāstīt) par sevi visu patiesību fiziski nav iespējams.

Karā cilvēku glābj tas, ka apziņa atslēdzas, izgaist. Nāve visapkārt ir muļķīga, nejauša. Bez dziļas jēgas.

…Uz tanka uzraksts ar sarkanu krāsu: “Atriebsim Malkinu.”

Ielas vidū uz ceļiem pie nogalinātā bērna stāvēja un kliedza jauna afgāniete. Tā laikam kliedz tikai ievainoti zvēri.

Braucām garām izpostītiem ciematiem, kas atgādināja uzartu lauku. Agrāko cilvēku mājokļu mirušais māls bija briesmīgāks nekā tumsa, no kuras varēja atskanēt šāviens.

Hospitālī es redzēju, kā krievu meitene nolika plīša lācīti uz afgāņu zēna gultas. Viņš paņēma rotaļlietu zobos un smaidot spēlējās, viņam nebija abu roku. “Tavi krievi šāva,” man pārtulkoja viņa mātes teikto. “Vai tev ir bērni? Kas? Zēns vai meitene?” Es tā arī nesapratu, kā viņas vārdos ir vairāk — šausmu vai piedošanas.

Stāsta par nežēlību, ar kādu modžahedi izrēķinās ar mūsu gūstek

ņiem. Tas līdzinās viduslaikiem. Šeit patiešām ir cits laiks, kalendāri i ada 14. gadsimtu.

Ļermontova darbā “Mūslaiku varonis” Māksimies, novērtējot kalnieša, Bellas tēva slepkavas, rīcību, saka: “Protams, no kalniešu viedokļa, viņam bija pilnīga taisnība,” kaut gan, no krievu viedokļa, tā bija zvēriska rīcība. Rakstnieks ir uztvēris šo brīnumaino krievu tautas īpamIiu — prasmi nostāties citas tautas pozīcijā un saskatīt lietas būtību no las viedokļa.

Bet tagad…

17. septembrī

Dienu no dienas es redzu, kā cilvēks slīd uz leju. Un reti — uz augšu.

Dostojevska varonis Ivans Karamazovs saka: “Zvērs nekad nevar būt tik nežēlīgs kā cilvēks, tik artistiski un tik mākslinieciski nežēlīgs.”

Jā, man ir aizdomas: mēs negribam par to dzirdēt, mēs negribam par to zināt. Bet jebkurā karā, lai kas un kā vārdā to vadītu — Jūlijs Cēzars vai Josifs Staļins — cilvēki viens otrū nogalina. Tā ir slepkavība, bet pie mums par to nav pieņemts aizdomāties, nezin kāpēc pat skolās mēs runājam nevis par patriotisko, bet par militāri patriotisko audzināšanu. Kaut gan kāpēc es brīnos: skaidrs, kāpēc — militārais sociālisms, militāra valsts, militāra domāšana. Bet mēs taču gribam kļūt par citādiem cilvēkiem…

Cilvēku tā nedrīkst pārbaudīt. Cilvēks neizturēs tādus pārbaudījumus. Medicīnā to sauc par “asu pieredzi”. Dzīvu pieredzi.

Vakarā ieslēdzām magnetofonu, klausījāmies “afgāņu” dziesmas. Es ari klausījos “afgāņu” dziesmas. Bērnišķīgās, vēl nenobriedušās balsis centās atdarināt Visocki: “Saule nokrita ciemā kā milzīga bumba”, “Man nevajag slavu. Mums dzīve ir balva”, “Kādēļ mēs nogalinām? Kādēļ mūs nogalina?” “Kāpēc tu mani nodevi, mīļā Krievija?” “Es jau sāku aizmirst sejas”, “Afganistāna, tu esi kaut kas vairāk nekā mūsu pienākums. Tu esi mūsu pasaule”, “Kā lieli putni lēkā vienkāji pie

jūras”, “Mirušais vairs nevienam nepieder. Viņa sejā vairs nav redzams ļ naids”.

Naktī es redzēju sapni: mūsu zaldāti aizbrauc uz Savienību, es esmu pavadītāju vidū. Pieeju pie viena puišeļa, viņam nav mēles, viņš nerunā. Pēc gūsta. Zem zaldāta šineļa redzama hospitāļa pidžama. Es viņam kaut ko jautāju, bet viņš tikai raksta savu vārdu: “Vaņečka. Vaņečka.” Es I skaidri varu saskatīt viņa vārdu — Vaņečka… Viņš ir līdzīgs puišelim, ar \ kuru es runāju dienā, viņš nemitīgi atkārtoja: “Mamma mani gaida mājās.”

…Braucām pa pamirušajām Kabulas ielām, garām pazīstamajiem plakātiem pilsētas centrā: “Gaišā nākotne — komunisms”, “Kabula — pasaules pilsēta”, “Tauta un partija ir vienotas”. Mūsu plakāti, iespiesti mūsu tipogrāfijās. Mūsu Ļeņins te stāv ar paceltu roku…

Iepazināmies ar kinooperatoriem no Maskavas.

Viņi filmēja “Melnās tulpes” piekraušanu. Nepaceļot acis, viņi stāsta, ka mirušos apģērbj vecos armijas formas tērpos, vēl galifē biksēs, dažreiz neapģērbj nemaz, jo trūkst arī veco formu. Veci dēļi, sarūsējušas naglas… “Uz saldētavu atveda jaunus nogalinātos. Tie smaržo pēc sasmakušas mežacūkas gaļas.”

Kurš man ticēs, ja es par to uzrakstīšu?

20.   septembrī

Redzēju kauju…

Trīs zaldāti ir nogalināti… Vakarā visi ēda vakariņas, kauju un mirušos nepieminēja, lai gan viņi atradās kaut kur netālu.

Cilvēkam ir tiesības nenogalināt. Nemācīties nogalināt. Tas nav ierakstīts nevienā konstitūcijā.

Karš ir pasaule, nevis notikums… Šeit viss ir savādāks: gan ainava, gan cilvēks, gan vārdi. Atmiņā paliek kara teatrālā daļa: tanks pagriežas, skan komandas… Tumsā mirdz ložu ceļš…

Domas par nāvi — tas ir tas pats, kas domas par nākotni. Kad domā

I>.ti nāvi un to redzi, kaut kas notiek ar laiku. Līdzās bailēm no nāves ir nāves pievilcība…

Nekas nav jāizdomā. Visur ir dižo grāmatu fragmenti. Katrā.

Stāstos (nereti!) pārsteidz mūsu zēnu agresīvais naivums. Vēl nesen viņi bija 10. klases padomju skolēni. Bet es gribu panākt viņos cilvēka dialogu ar cilvēku.

Un tomēr? Kādā valodā mēs runājam paši ar sevi, ar citiem? Man patīk sarunvaloda, to nekas neierobežo, tā ir izlaista brīvībā. Visi uzd/.ivo un svin: sintakse, intonācija, akcenti — un precīzi atjauno jūtas. Es sekoju nevis notikumam, bet jūtām. Kā attīstās mūsu jūtas, nevis notikumi. Varbūt tas, ko es daru, līdzinās vēsturnieka darbam, bet es esmu i/gaisušā vēsturnieks. Kas notiek ar lieliem notikumiem? Tie pārceļas uz vēsturi. Bet mazie, mazajam cilvēkam vissvarīgākie notikumi izgaist bez pēdām. Šodien kāds zēns (viņa trauslais un slimīgais izskats maz atgādināja zaldātu) stāstīja, cik neierasti un tajā pašā laikā azartiski ir kopā nogalināt. Un cik briesmīgi ir nošaut.

Vai tas paliks vēsturē? Izmisusi es (no vienas grāmatas līdz nākamajai) daru vienu un to pašu darbu — samazinu vēsturi līdz cilvēkam.

Es domāju, ka grāmatu par karu nav iespējams rakstīt karā. Traucē žēlums, naids, fiziskas sāpes, draudzība… Un vēstule no mājām, pēc kuras tik ļoti gribas dzīvot… Stāsta, ka nogalinot cenšas neskatīties acīs pat kamielim. Te nav ateistu. Visi ir māņticīgi.

Man pārmet (īpaši oficieri, zaldāti retāk), ka es pati neesot šāvusi un uz mani neesot tēmēts — kā es varot rakstīt par karu? Bet varbūt tas ir labi, ka neesmu šāvusi?

Kur ir tas cilvēks, kam pati doma par karu rada ciešanas? Es viņu neatradu. Vakar pie štāba gulēja beigts nezināms putns. Savādi… Karavīri piegāja pie tā, centās uzminēt — kas tas ir? Žēloja.

Mirušo sejās ir kaut kāda iedvesma… Nekādi nevaru pierast ari pie 1 karā ierastā neprāta — ūdens, cigaretes, maize… īpaši tad, kad mēs no garnizona aizejam kalnos. Tur cilvēks ir aci pret aci ar dabu un nejaušību. Vai lode palidos garām vai nepalidos? Kurš izšaus pirmais — tu vai viņš? Tur sāc redzēt dabas, nevis sabiedrības cilvēku.

Bet Savienības televīzija rāda, kā stāda draudzības alejas, kuras neviens no mums te nav redzējis un stādījis…

Dostojevskis “Velnos”: “Pārliecība un cilvēks — tās, šķiet, ir divas atšķirīgas lietas… Visi ir vainīgi… ja visi par to būtu pārliecinājušies!” Viņam ir arī doma par to, ka cilvēce zina par sevi daudz vairāk, nekā tā ir paspējusi fiksēt literatūrā, zinātnē. Viņš teica, ka tā ir V. Solovjova, nevis viņa doma.

Ja es nebūtu lasījusi Dostojevski, es būtu vēl lielākā izmisumā…

21.   septembrī

Kaut kur tālumā darbojas iekārta “Grad”. Baisi pat no attāluma.

Pēc 20. gadsimta dižajiem kariem un masu nāves ir vajadzīgas citas ētiskās un metafiziskās pozīcijas, lai rakstītu par mūsdienu (mazajiem) kariem, tādiem kā Afganistānā. Ir jābūt pieprasījumam pēc mazā, personiskā un atsevišķā. Viens cilvēks. Kādam viņš ir vienīgais. Nevis tas, kā pret viņu izturas valsts, bet kas viņš ir mātei, sievai. Bērnam. Kā mēs varam atgūt normālu redzi?

Mani interesē ari ķermenis, cilvēka ķermenis kā saikne starp dabu un vēsturi, starp dzīvniekiem un valodu. Ir svarīgi visi fiziskie sīkumi: kā saulē mainās asinis, kā pirms aiziešanas mainās cilvēks… Dzīve savā būtībā ir neiedomājami mākslinieciska, un, kaut arī tas izklausās nežēlīgi — īpaši mākslinieciskas ir cilvēka ciešanas. Mākslas tumšā puse. Vakar es redzēju, kā pa gabaliņiem vāca puišus, kuri bija uzsprāguši uz

prettanku minas. Es varēju neiet un neskatīties, bet aizgāju, lai uzrakstītu. Tagad es rakstu…

Un tomēr: vai man bija jāiet? Es dzirdēju, kā oficieri man aiz muguras smējās: jaunkundze nobīsies. Es aizgāju, un nekā varonīga tur nebija, jo es noģību. Vai nu no karstuma, vai no trieciena. Gribu būt godīga.

23. septembrī

Lidoju ar helikopteru… No augšas redzēju simtiem sagatavotu cinka zārku, kas skaisti un briesmīgi spīdēja saulē…

Kad saduries ar kaut ko tādu, uzreiz rodas doma: literatūra smok savās robežās… Kopēšana un fakti var izteikt tikai acīm redzamo, bet kam gan vajag sīku atskaiti par notiekošo? Ir vajadzīgs kaut kas cits… Saglabāti mirkļi, kas ir izrauti no dzīves…

25. septembrī

Es atgriezos no turienes kā brīvs cilvēks… Kamēr nebiju redzējusi to, ko mēs darām šeit, es tāda nebiju. Bija bail, es jutos vientuļa. Atgriezīšos un nekad vairs neiešu uz kara muzeju…

* * *

Grāmatā nenosaucu īstos vārdus. Vieni lūdza saglabāt grēksūdzes noslēpumu, citi paši gribēja visu aizmirst. Aizmirst to, par ko rakstīja Tolstojs, — “cilvēks ir plūstošs”. Viņā ir viss.

Dienasgrāmatā es saglabāju uzvārdus. Varbūt mani varoņi kaut kad gribēs, lai viņus pazīst:

vecākais leitnants, apkalpes priekšnieks Vladimirs Agapovs; kapteinis Sergejs Amirhanjans; ierindnieks, operators tēmētājs Dmitrijs Babkins; bojā gājušās medmāsas Svetlanas Babukas māte Saija Jemeļjanovna Babuka; bojā gājušā ierindnieka Jurija Bartaševiča māte Viktorija Vladimirovna Bartaševiča; bojā gājušā ierindnieka Aleksandra Baukova māte Olimpiada Romanovna Baukova; kalpotāja Tatjana Belozerskiha; bojā gājušā ierindnieka Leonīda Bobkova māte Marija Terentjevna Bobkova; bojā gājušā ierindnieka Viktora Boguša māte Taīsija Nikolajevna Boguša; majors, artilērijas pulka propagandists Anatolijs Devetjarovs; bojā gājušā vecākā leitnanta Pjotra Dovnara sieva Tamāra Dovnara; ārste bakterioloģe Tamāra Fadejeva; medmāsa Tatjana Gaisenko; bojā gājušā vecākā leitnanta Jurija Galovņeva māte Inna Sergejevna Galovņeva; vecākais leitnants, tulks Vadims Gluškovs; kapteinis, lidotājs Genādijs Gubanovs; kalpotāja Gaļina Haļiuļina; bojā gājušā leitnanta Jurija Haritončika sieva Ludmila Haritončika; majors Valērijs Hudjakovs; bojā gājušā ierindnieka Aleksandra Iļčenko māte Gaļina Fjodorovna Iļčenko; vecākais leitnants, sapieru vada komandieris Vadims Ivanovs; praporščiks, slepenās daļas priekšniece Valentīna Jakovļeva; ierindnieks, granātmetējs Vladimirs Jerohovecs; ierindnieks Tarass Kecmurs; kalpotāja Marina Kiseļeva; ierindnieks, sakarnieks Aleksandrs Kostakovs; staršina, izlūku rotas sanitārais instruktors Jevgēņijs Koteļņikovs; bojā gājušā ierindnieka Andreja Kozlova māte Nadežda Sergejevna Kozlova; ierindnieks, motostrēlnieks Jevgēņijs Krasņiks; praporščiks Vasīlijs Kubiks; majors, kalnu strēlnieku rotas komandieris Pjotrs Kurbanovs; vecākais leitnants, mīnmetēju vada komandieris Aleksandrs Kuvšiņņikovs; ierindnieks, granātmetējs Deniss L.; helikoptera vadītājs Oļegs L.; ierindnieks, granātmetējs Oļegs Ļeļušenko; ierindnieks Aleksandrs Ļeļetko; kalpotāja Vera Lisenko; seržants, sakarnieks Valērijs Ļisičenko; armijas ķirurgs Sergejs Loskutovs; kara padomnieks Konstantīns M.; seržants, kājnieku vada komandieris Tomass M.; bojā gājušā seržanta Dmitrija Mankeviča māte Lidija Jefimovna Mankeviča; ierindnieks, mīnmetējs Vladimirs Miholaps; bojā gājušā kapteiņa Stepana Mļavoja sieva Gaļina Mļavoja; majors, bataljona komandieris Jevgēņijs StepanovičsMuhortovs un viņa dēls, jaunākais leitnants Andrejs Muhortovs; kapteinis, helikopteru posma komandieris Aleksandrs Nikolajenko; kalpotāja Natālija Orlova; bojā gājušā majora Aleksandra P. māte Jekaterina Nikitična P.; ierindnieks, izlūks Vladimirs Pankratovs; medmāsa Gaļina Pavlova; ie-

i mīlnieks, šoferis Vitālijs Ružencevs; ierindnieks, tankists Sergejs Rusaks; bojā gājušā ierindnieka Valentīna Saņko māte Valentīna Kirilovna Saņko; apakšpulkvedis Vladimirs Simaņins; vecākais leitnants, lidotājs Mihails Sirotins; vecākais leitnants, kalnu strēlnieku vada komandieris Aleksandrs Suhorukovs; seržants, artilērists Timofejs Smirnovs; bojā gājušā ierindnieka Igora Tatarčenko tēvs Leonīds Ivanovičs Tatarčenko; kapteinis Vladimirs Ulanovs; bojā gājušā vecākā leitnanta Valērija Valoviča māte Viktorija Semjonovna Valoviča; medmāsa Natālija Žestovska; bojā gājušā ierindnieka Oļega Ziļfigarova māte Marija Onufrijevna Ziļfigarova; bojā gājušā ierindnieka Aleksandra Žuravļova māte Sofija Grigorjevna Žuravļova.

PIRMĀ DIENA

“ …]o tad daudzi nāks Manā Vārdā…”

Agrā rītā atskan zvans, garš kā automāta kārta.

—    Paklausies, — viņš sāka runāt, nestādījies priekšā, — es lasīju tavu paskvilu… Ja tu iespiedīsi kaut rindiņu…

—   Kas jūs esat?

—   Viens no tiem, par kuriem tu raksti. Mūs vēl pasauks, mums vēl iedos ieročus, lai mēs ieviešam kārtību. Jums būs jāatbild par visu. Tikai publicējiet vairāk uzvārdu un neslēpieties aiz pseidonīmiem. Neieredzu pacifistus! Vai tu esi pilnā ekipējumā kāpusi kalnos, braukusi bruņutransportieri, kad temperatūra ir vairāk nekā 70 grādu? Vai tu naktis juti ērkšķu aso smaku? Nejuti… Tātad neaiztiec! Tas ir mūsu!! Kādēļ tev to vajag? Tu esi sievišķis, dzemdē bērnus!

—   Kāpēc tu nenosauc savu vārdu?

—   Neaiztiec! Labāko draugu, kurš man bija kā brālis, es no reida pārnesu celofāna maisā… Galva bija atsevišķi, rokas atsevišķi, kājas… Norauta āda… Sadalīts ķermenis skaista un spēcīga puiša vietā… Viņš spēlēja vijoli, sacerēja dzejoļus… Viņš varētu uzrakstīt, bet ne tu… Viņa māti divas dienas pēc bērēm aizveda uz trakonamu. Viņa gulēja kapsētā uz viņa kapa. Ziemā gulēja sniegā. Tu! Tu… Neaiztiec to! Mēs bijām zaldāti. Mūs sūtīja uz turieni. Mēs pildijām pavēli. Karavīra zvērestu. Es skūpstīju karogu…

—   “Pielūkojiet, ka neviens jūs nepieviļ. Jo tad daudzi nāks Manā Vārdā…” (Jaunā Derība. Mateja evaņģēlijs.)

—    Gudrinieki! Pēc desmit gadiem visi ir kļuvuši gudri. Visi grib palikt tīri. Bet mēs tātad esam sasmērējušies… Tu pat nezini, kā lido lode. Tu neesi turējusi rokā automātu… Es uzspļauju jūsu “jaunajām derībām”! Es savu patiesību nesu celofāna maisā… Galva bija atsevišķi, rokas atsevišķi… Citas patiesības nav… — Klausulē atskanēja signāls, kas līdzinājās tālam sprādzienam.

Man tomēr ir žēl, ka mēs nepabeidzām sarunu. Varbūt tas bija mans galvenais varonis…

Autore

—   Mani sasniedza tikai balsis. Lai kā es sasprindzinātos, mani sasniedza tikai balsis, balsīm nebija seju. Tās gan gāja prom, gan atgriezās. Šķiet, es paspēju nodomāt: “Mirstu.” Un atvēru acis…

Es atguvu samaņu Taškentā sešpadsmitajā dienā pēc sprādziena. Kad cilvēks atgūst samaņu, viņš jūtas pretīgi, šķiet, ka labāk būtu nebūt… Vairs neatgriezties… Tā būtu ērtāk. Migla un nelabums, tas pat nav nelabums, bet rīstīšanās, it kā plaušas būtu pilnas ar ūdeni. No šī stāvokļa ilgi nevar iziet. Migla un nelabums… Galva sāpēja no paša čukstiem, skaļāk runāt es nevarēju. Aiz muguras jau bija Kabulas hospitālis. Kabulā man atvēra galvaskausu — tur bija putra, izņēma sīkos kaulu gabaliņus, ar skrūvēm sastiprināja kreiso roku. Pirmās sajūtas: nožēla par to, ka nekas neatgriezīsies, ka neredzēšu draugus, visvairāk bija žēl tā, ka es vairs nevarēšu vingrot pie stieņa.

Es novāļājos pa hospitāļiem bez 15 dienām divus gadus. 18 operācijas. Četras — vispārējā narkozē. Studenti par mani rakstīja kursadarbus: kas man ir, kā man nav. Es pats nevarēju noskūties, puiši mani skuva. Pirmoreiz viņi uz manis izlēja odekolona pudeli, bet es kliedzu: “Dodiet citu!” Nav smaržas. Es to nejūtu. Izvilka no skapīšiem visu: desu, medu, konfektes — nekas nesmaržoja! Krāsa ir, garša ir, bet smaržas nav. Es gandrīz sajuku prātā! Atnāca pavasaris, plauka koki, es to visu redzēju, bet nejutu. Man izņēma pusotru kubikcentimetru smadzeņu, acīmredzot bija izņemts tas centrs, ar kuru bija saistītas smaržas. Arī tagad, pēc pieciem gadiem, es nejūtu, kā smaržo ziedi, tabakas dūmi,

sieviešu smaržas. Es varu sajust odekolona smaržu, ja tā ir skarba un spēcīga, bet flakons ir jāpabāž zem paša deguna. Laikam atlikusī smadzeņu daļa ir pārņēmusi zaudēto spēju. Es tā domāju.

Hospitālī es saņēmu vēstuli no drauga. No viņa es uzzināju, ka mūsu bruņutransportieris uzbraucis uz itāliešu fugasu minas. Viņš redzēja, ka kopā ar dzinēju izlido cilvēks… Tas biju es…

Mani izrakstīja, piešķīra pabalstu — 300 rubļus. Par vieglu ievainojumu pienākas 150 rubļi, par smagu — 300. Tālāk dzīvo kā gribi. Pensija — graši. Pārej vecāku apgādībā. Mans tēvs arī bez kara ir piedalījies karā. Nosirmojis, kļuvis par hipertoniķi.

Karā es neko nesapratu, es sāku saprast pēc tam. Un viss sagriezās uz pretējo pusi…

Mani iesauca armijā 1981. gadā. Karš bija sācies pirms diviem gadiem, bet civilajā dzīvē par to zināja un runāja maz. Mūsu ģimenē uzskatīja: ja valdība aizsūtīja uz turieni karaspēku, tad tā vajag. Tā sprieda mans tēvs, kaimiņi. Neatceros, ka kādam būtu bijis cits viedoklis. Pat sievietes neraudāja, tas viss vēl bija tālu un nebija briesmīgi. Karš un tomēr ne karš; ja tas bija karš, tad ļoti savāds, bez nogalinātajiem un gūstekņiem. Neviens vēl nebija redzējis cinka zārkus. Tikai vēlāk mēs uzzinājām, ka zārki jau bija atvesti uz pilsētu, bet tos apglabāja slepus, naktī, uz kapu plāksnītēm rakstīja “miris”, nevis “gājis bojā”. Nevienam neradās jautājums: kāpēc pie mums pēkšņi ir sākuši mirt 19 gadus veci puiši? No šņabja vai no gripas, varbūt viņi pārēdās apelsīnus. Raudāja viņu tuvinieki, bet pārējie, ja viņus tas neskāra, dzīvoja tāpat kā līdz šim. Avīzēs rakstīja, ka mūsu zaldāti ceļ tiltus, stāda draudzības alejas, bet mūsu ārsti ārstē afgāņu sievietes un bērnus.

Vitebskas mācību centrā nebija noslēpums, ka mūs gatavo Afganistānai. Viens atzinās, ka baidās: mūs tur visus nošaus. Es sāku viņu ienīst. Pirms pašas aizbraukšanas vēl viens atteicās braukt: sākumā mānījās — esot pazaudējis komjaunieša biedra karti, biedra karte atradās, tad izdomāja, ka viņa draudzene dzemdē. Es uzskatīju, ka viņš ir nenormāls. Mēs braucām taisīt revolūciju! Tā mums teica. Un mēs ticējām. Mēs iedomājāmies kaut ko romantisku.

…Lode saduras ar cilvēku, tu dzirdi — to nevar aizmirst un ne ar ko nevar sajaukt — raksturīgo mitro pliķi. Pazīstams puisis blakus nokrīt ar seju uz leju kodīgajos, kā pelni, putekļos. Tu pārvel viņu uz muguras: zobos sakosta cigarete, kuru es viņam tikko iedevu… tā vēl deg… Pirmo reizi rīkojies kā sapnī: skrien, velc, šauj, bet neko neatceries, pēc kaujas nevari izstāstīt. Viss notiek it kā aiz stikla… It kā es redzētu briesmīgu sapni. Atmosties no bailēm, bet neko nevari atcerēties. Izrādās, lai sajustu šausmas, tās ir jāatceras, pie tām ir jāpierod. Pēc divām trim nedēļām no agrākā cilvēka pāri paliek tikai viņa vārds. Tu vairs neesi tu, bet cits cilvēks. Šis cilvēks vairs nebaidās, ieraugot nogalināto, bet mierīgi vai dusmīgi domā par to, kā viņu novilks no klints vai karstumā nesīs vairākus kilometrus. Šis cilvēks neiedomājas, bet jau zina, kā karstumā izrautās ož iekšas, ka cilvēka izkārnījumu un asins smaku nevar izmazgāt… Kā netīrā izkusuša metāla peļķē apdeguši galvaskausi atņirdz zobus — it kā vairāki izcili lidotāji mirstot būtu smējušies, nevis klieguši. Viņš pazīst saasināto un svešo satraukumu, kas pārņem, redzot nogalināto, — tas neesmu es! Tas notiek tik ātri. Tādas pārvērtības. Ļoti ātri. Gandrīz ar visiem.

Cilvēkiem karā nāve nav noslēpums. Nogalināt — tas ir vienkārši nospiest šautenes mēlīti. Mums mācīja: dzīvs paliek tas, kurš pirmais izšauj. Tāds ir kara likums. “Te jums ir jāprot divas lietas — ātri iet un trāpigi šaut. Domāšu es,” teica komandieris. Mēs šāvām uz turieni, kur mums pavēlēja. Man iemācīja šaut uz turieni, kur man pavēlēja. Es šāvu un nevienu nežēloju. Varēju nogalināt bērnu. Ar mums tur karoja visi: vīrieši, sievietes, sirmgalvji, bērni. Caur ciemu brauc kolonna. Pirmajai mašīnai noslāpst motors. Šoferis izkāpj, paceļ motora pārsegu… Desmit gadus vecs puišelis iedur viņam mugurā nazi. Tur, kur sirds. Zaldāts nogūlās uz motora… Puiku pārvērta par sietu… )a tajā mirklī dotu pavēli, ciemats būtu pārvērsts par putekļiem… Katrs centās izdzīvot. Nebija laika domāt. Mums bija 18-20 gadi. Pie citu nāves es biju pieradis, bet no savas baidījos. Redzēju, kā vienā sekundē no cilvēka nekas nepaliek pāri, it kā viņa nemaz nebūtu bijis. Uz dzimteni tukšā zārkā aizsūtīja parādes formu. Iebēra svešo zemi, lai būtu vajadzīgais svars… Gribējās

dzīvot… Es nekad neesmu tā gribējis dzīvot kā tur. Vislabākās bija vecās anekdotes. Kaut vai šī…

Spekulants nokļūst karā. Vispirms viņš noskaidro, cik čeku maksā par vienu sagūstīto dušmani. Par to dod astoņus čekus. Pēc divām dienām pie garnizona redzams putekļu mākonis: spekulants ved divsimt gūstekņus. Draugs lūdz: “Pārdod vienu. Došu septiņus čekus.” “Ko tu, dārgais. Pats par deviņiem nopirku.”

Kāds simts reižu stāstīs — mēs simts reizes smiesimies. Mēs par jebkuru sīkumu smējāmies tā, ka sāka sāpēt vēderi.

Lido “duhs” (tā mēs saucām dušmaņus modžahedus) ar vārdnīcu. Snaiperis ierauga trīs mazas zvaigznītes — vecākais leitnants — 50 tūkstoši. Klikt! Viena liela zvaigzne — majors — 10 tūkstoši. Klikt! Divas mazas zvaigznītes — praporščiks. Klikt! Naktī vadonis norēķinās: iedod naudu par vecāko leitnantu, iedod naudu par majoru. Par… Ko? Praporščiks? Tu esi nogalinājis mūsu barotāju. Kurš dod kondensēto pienu, kurš dod segas? Pakārt!

Daudz runājām par naudu. Vairāk nekā par nāvi. Es neko neatvedu. Šķembu, kuru izvilka no manis. Un viss. Kāds veda… Porcelānu, dārgakmeņus, rotaslietas, paklājus… Kāds tos savāca kaujas uzdevumos, kad gāja uz ciematiem… Citi pirka un mainīja… Magazīnu ar patronām pret kosmētikas komplektu: tuša, pūderis, acu ēnas mīļotajai meitenei. Pārdeva vārītas patronas… Izvārīta lode neizlido, bet izbirst no stobra. Ar tādu nevar nogalināt. Lika uz uguns spaiņus vai vannītes, iemeta patronas un divas stundas vārīja. Gatavs! Vakarā nesa pārdot. Ar biznesu nodarbojās komandieri un zaldāti, varoņi un gļēvuļi. Ēdnīcās pazuda naži, bļodiņas, karotes, dakšiņas. Kazarmās trūka krūzīšu, ķeblīšu, āmuru. Pazuda automātu durkļi, mašīnu spoguļi, rezerves daļas… Tajā skaitā arī apbalvojumi… Ciematos pirka visu, pat atkritumus, kurus izveda no garnizona pilsētiņas: konservu bundžas, vecas avīzes, sarūsējušas naglas, finiera gabalus, celofāna maisus… Atkritumus pārdeva veselām mašīnām. Dolāri un ūdens vienmēr atradīs ceļu. Visur. Zaldāti sapņoja… Bija trīs… Trīs zaldātu sapņi: nopirkt mātei lakatu, draudzenei — kosmētikas komplektu, bet sev — peldbikses, toreiz Savienībā nebija peldbikšu. Lūk, tāds bija karš.

Mūs sauc par “afgāņiem”. Svešs vārds. Kā zīme. Zīmogs. Mēs nērs,im tādi kā visi. Citādi. Kādi? Es nezinu, kas es esmu: varonis vai muļķis, uz kuru ir jārāda ar pirkstu. Bet varbūt noziedznieks? Jau runā, ka tā esot bijusi politiska kļūda. Šodien runā klusu, rīt runās skaļāk. Bet es tur nIstāju asinis… Savas… Un citu… Mums piešķīra ordeņus, kurus mēs nenēsājām… Mēs tos vēl atdosim… Ordeņus, kas ir godīgi nopelnīti negodīga karā… Aicina uzstāties skolās. Ko lai stāsta? Par karadarbību… Par pirmo nogalināto… Par to, ka es vēl joprojām baidos no tumsas, ja kaut k.is nokrīt — satrūkstos? Kā sagūstījām cilvēkus, bet līdz pulkam tos neaizvedām. Ne vienmēr… (Klusē.) Pusotra gada laikā es neredzēju nevienu dzīvu dušmani, tikai mirušus. Par izkaltētu cilvēku ausu kolekcii.im? Kaujas trofejas… Ar tām lielījās… Par ciematiem pēc artilērijas apšaudes. Tie līdzinājās uzartam laukam, nevis apdzīvotai vietai. Vai par to grib dzirdēt mūsu skolās? Nē, mums vajag varoņus. Bet es atceros, kā mēs sagrāvām, nogalinājām, cēlām, dalījām dāvanas. Tas viss bija tik cieši blakus, ka es to vēl joprojām nevaru atdalīt. Es baidos no šīm atminām. Slēpjos no tām. Bēgu… Es nezinu nevienu cilvēku, kas, atgriezies no turienes, nedzertu un nesmēķētu. Vājās cigaretes mani neglābj, es meklēju “Ohotņičji”, kuras mēs smēķējām tur… Bet ārsti aizliedz smēķēt… Puse manas galvas ir no dzelzs. Arī iedzert es nevaru…

Tikai nerakstiet par mūsu afgāņu brālību. Tādas nav. Es tai neticu. Karā mēs visi bijām vienoti: mūs vienādi piemānīja, mēs vienādi gribējām dzīvot un vienādi gribējām uz mājām. Šeit mūs apvieno tas, ka mums nekā nav, bet labumus mūsu valstī saņem paziņas un privileģētie. Mums ir jāsamaksā par asinīm. Mums ir viena problēma: pensijas, dzīvokļi, labas zāles, protēzes, mēbeļu garnitūras… Ja tās atrisināsim, mūsu klubi izjuks. Es dabūšu, sarunāšu, izgrauzīšu sev dzīvokli, mēbeles, ledusskapi, veļas mašīnu, japāņu videomagnetofonu — un viss! Tūlīt būs skaidrs, ka man šajā klubā vairs nav ko darīt. Jaunieši pie mums nenāk. Viņi mūs nesaprot. Mēs it kā esam pielīdzināti Lielā Tēvijas kara dalībniekiem, viņi aizstāvēja Dzimteni, bet mēs? Mēs it kā tēlojot vāciešus — tā man reiz teica kāds puisis. Es domāju, ka tā… Tā… Tā viņi mūs vērtē… Mēs uz viņiem dusmojamies. Viņi te klausījās mūziku, dejoja ar

meitenēm, lasīja grāmatas, kamēr mēs, sprāgstot mīnām, ēdām neizvārītu biezputru. Kas tur nav bijis kopā ar mani, nav redzējis, nav pārdzīvojis, nav jutis — tas man nav nekas.

Pēc desmit gadiem, kad būs redzamas mūsu hepatīta, kontūziju un malārijas sekas, no mums izvairīsies… Darbā, mājās… Mūs vairs nesēdinās prezidijos. Mēs visus apgrūtināsim… Kādēļ jūs rakstāt grāmatu? Kam? Mums, kas esam atgriezušies no turienes, tā tik un tā nepatiks. Vai tad var izstāstīt visu, kas notika? Kā nogalinātie kamieļi un nogalinātie cilvēki guļ vienā asins peļķē un viņu asinis sajaucas. Kam tas vēl ir vajadzīgs? Mājās mēs visiem esam sveši. Viss, kas man ir palicis, ir mana māja, sieva, bērns, kurš drīz piedzims. Daži draugi no turienes. Es vairs nevienam neticu…

Un vairs neticēšu.

Ierindnieks, granātmetējs

—   Desmit gadus es klusēju… Klusēju par visu…

Avīzēs rakstīja: pulks veica mācību pārgājienu un mācību šaušanu… Mēs lasījām, un bija sāpīgi. Mūsu vads pavadīja mašīnas. Mašīnu var caurdurt ar skrūvgriezi, lodēm tā ir mērķis. Katru dienu uz mums šāva, mūs nogalināja. Blakus nogalināja pazīstamu puisi… Pirmo manu acu priekšā… Mēs viens otru vēl nepazinām… Šāva no mīnmetēja… Viņš mira ilgi, ķermenī bija daudz šķembu… Pazina mūs. Bet sauca mums nepazīstamus cilvēkus…

Pirms nosūtīšanas uz Kabulu es ar kādu puisi gandrīz sakāvos, bet viņa draugs atvilka viņu no manis.

—  Nestrīdies ar viņu, viņš rīt lidos uz Afganistānu!

Tur nekad nebija tā, ka katram būtu savs katliņš, sava karote. Viens katliņš — sakrītam virsū visi, astoņi cilvēki. Afganistāna — tas nav ne aizraujošs notikums, ne detektīvs. Guļ nogalināts zemnieks — vārgs ķermenis un lielas rokas… Apšaudes laikā lūdz (ko lūdz, es nezinu, lūdz Dievu): lai zeme atveras un mani paslēpj… Lai akmens atveras… Suņi — mīnu meklētāji miegā žēlabaini smilkst. Viņus arī nogalināja un ievainoja. Gulēja blakus: nogalinātie aitu suņi un cilvēki, pārsietie suņi un cilvēki.

< ilvēki bez kājām, suņi bez ķepām. Nevarēja atšķirt, kur sniegā ir suņa, kur cilvēka asinis. Vienā kaudzē sameta trofeju ieročus — ķiniešu, amerikāņu, pakistāniešu, padomju, angļu — es brīnījos, cik tie ir skaisti, bet lie visi ir paredzēti, lai tevi nogalinātu. Bailes! Man nebija kauns par šim bailēm. Bailes ir cilvēciskākas par drosmi. To es sapratu. Baidies, žēlo kaut vai pats sevi… Skaties apkārt un sāc pamanīt dzīvi… Visi dzīvos, bet tu pazudīsi. Negribas domāt, ka es, neizteiksmīgs un mazs, gulēšu tūkstoš kilometru no mājām. Cilvēki jau lido kosmosā, bet nogalina viens otru tāpat kā pirms tūkstoš gadiem. Ar lodi, nazi, akmeni… Ciematos mūsu zaldātus nodūra ar koka dakšām…

Es atgriezos 1981. gadā. Viss bija uz “urā”. Izpildījām internacionālo pienākumu! Svēto pienākumu! Varoņi! Es atbraucu uz Maskavu no rīta, agrā rītā. Atbraucu ar vilcienu. Gaidīt vakaru, lai zaudētu diennakti, es nevarēju. Braucu dažādi: līdz Možaiskai ar elektrisko vilcienu, līdz Gagarinai ar satiksmes autobusu, pēc tam līdz Smoļenskai ar gadījuma mašīnām. No Smoļenskas līdz Vitebskai — ar kravas mašīnu. Tikai 600 kilometri. Kad uzzināja, ka braucu no Afganistānas, neviens neņēma naudu. Pēdējos divus kilometrus es gāju kājām.

Mājās — papeļu smarža, taurē tramvaji, meitene ēd saldējumu. Un papeles, smaržo papeles! Tur daba ir zaļā zona, tā sauktie “zaļumi”, no turienes šauj. Tā gribējās ieraudzīt mūsu bērziņu un zīlīti. Baidījos no stūriem. Aiziet aiz mājas stūra… Kad priekšā ieraugu stūri, viss iekšā saraujas — kas ir aiz šī stūra? Vēl gadu es baidījos iziet uz ielas: bruņu vestes nav, ķiveres nav, automāta nav, jutos kā kails. Bet naktīs sapņi: kāds tēmē tieši pierē, un tāds kalibrs, ka puse galvas sašķīdīs… Metos pie sienas… Iezvanījās telefons — man nosvīda piere: šauj! No kurienes? Sāc skatīties visapkārt. Ieraugi grāmatplauktu… Ak! Es esmu mājās…

Avīzēs joprojām rakstīja: helikoptera vadītājs x veica mācību lidojumu… Apbalvots ar Sarkanās Zvaigznes ordeni… Kabulā notika koncerts par godu Pirmajam maijam, tajā piedalījās padomju zaldāti… Afganistāna mani atbrīvoja. Izārstēja no ticības ilūzijai par to, ka pie mums viss ir pareizi, ka avīzēs raksta patiesību, ka televīzijā runā patiesību. “Ko darīt? Ko darīt?” es sev jautāju. Gribēju kaut ko izdarīt… Kaut kur aiziet…

Bet uz kurieni? Māte mani atrunāja, arī neviens no draugiem neatbalstīja: visi klusē. Tā ir jābūt.

Jums izstāstīju… Pirmo reizi mēģināju teikt to, ko domāju. Neierasti.

Ierindnieks, motostrēlnieks

—   Es baidos sākt stāstīt. Atkal man uzbruks šīs ēnas…

Katru dienu… Es sev tur katru dienu teicu: “Es esmu muļķe, muļķe. Kādēļ es to izdarīju? Tādas domas radās īpaši naktīs, kad es nestrādāju, bet dienā bija citas: kā lai visiem palīdz? Briesmīgas brūces… Mani satrieca tas, kādēļ lieto tādas lodes? Kas tās ir izdomājis? Vai tās ir izdomājis cilvēks? Ieejas atvere — maza, bet iekšā zarnas, aknas, liesa — viss savainots, saplosīts. Ar nogalināšanu un ievainošanu nepietiek, vēl jāliek tā mocīties… Viņi vienmēr kliedza: “Mamma!” Kad sāpēja… Kad bija bail… Citus vārdus es nedzirdēju…

Es taču gribēju aizbraukt no Ļeņingradas, uz pāris gadiem, bet aizbraukt. Nomira bērns, pēc tam nomira vīrs. Šajā pilsētā mani nekas neturēja, tieši otrādi, viss atgādināja, dzina. Tur mēs ar viņu tikāmies… Te pirmo reizi skūpstījāmies… Šajā dzemdību namā es dzemdēju…

Mani izsauca galvenais ārsts.

—   Vai brauksiet uz Afganistānu?

—   Braukšu.

Man vajadzēja redzēt, ka citiem ir sliktāk nekā man. Un es to ieraudzīju.

Mums teica, ka karš ir taisnīgs, ka mēs palīdzam afgāņu tautai tikt galā ar feodālismu, palīdzam celt gaišo sociālisma sabiedrību. Par to, ka mūsu puiši iet bojā, tika noklusēts, mēs sapratām, ka tur ir daudz infekcijas slimību: malārija, vēdertīfs, hepatīts. 1980. gads… Sākums… Atlidojām uz Kabulu… Hospitāli ierīkoja angļu staļļos. Nekā nebija… Viena šļirce uz visiem… Oficieri izdzēra spirtu, brūces apstrādājām ar benzīnu. Brūces slikti dzija… Palīdzēja saule. Spilgta saule iznīcina mikrobus. Pirmos ievainotos es ieraudzīju apakšveļā un zābakos. Bez pidžamām. Pidžamas tik ātri neparādījās. Čībiņas arī. Un segas… Kādam zēnam…

|(n atceros šo zēnu: viņa ķermenis locījās uz visām pusēm, it kā kaulu liclu'itu, kājas karājās kā auklas. No viņa izvilka divus desmitus lu mbu.

Visu martu turpat blakus teltīm tika krautas nogrieztās rokas un lutļ.is. Līķi… tie atradās atsevišķā palātā… Puskaili, ar izdurtām acīm, ar 11/ vēdera izgrieztu zvaigzni… Agrāk es kaut ko tādu biju redzējusi filmās par pilsoņu karu. Cinka zārku vēl nebija. Tie vēl nebija sagādāti.

Tad mēs pamazām sākām domāt: kas mēs esam? Mūsu šaubas priekšniecībai nepatika. Čībiņu, pidžamu nebija, bet jau izkāra atvestos lozungus, saukļus, plakātus. Uz lozungu fona — mūsu puišu novājējušās un skumjās sejas. Tādi viņi ir palikuši manā apziņā uz visiem laikiem…

Divas reizes nedēļā — politiskās mācības. Mūs visu laiku mācīja: svēts (nenākums, robežai ir jābūt noslēgtai. Armijā visnepatīkamākā lieta ir sūdzēšana: priekšnieks lika paziņot. Par katru sīkumu. Par katru ievainoto un slimnieku. Tā bija informācija par noskaņojumu… Armijai ir |abūt veselai… Bija jānodod visi. Žēlot nedrīkstēja. Bet mēs žēlojām, tur viss balstījās uz žēlumu…

Mēs braucām… glābt, palīdzēt, mīlēt. Tāpēc mēs tur braucām. Pagāja kāds laiks, un es pieķēru sevi pie ddmas, ka ienīstu. Ienīstu šīs mīkstās un vieglās smiltis, kas apdedzina kā uguns. Ienīstu šos kalnus. Ienīstu šos zemos ciematus, no kuriem jebkurā brīdi var sākt šaut. Ienīstu kādu afgāni, kas nes grozu ar melonēm vai stāv pie savas mājas. Vēl nav zināms, kur viņš ir bijis šajā naktī. Nogalināja pazīstamu oficieri, kurš nesen ārstējās mūsu hospitālī… Divās teltis nodūra zaldātus… Citā vietā bija saindēts ūdens… Kāds pacēla skaistas šķiltavas, tās uzsprāga rokās… Bojā taču gāja mūsu zēni… Savi zēni… Tas ir jāsaprot… Vai jūs esat redzējusi apdegušu cilvēku? Neesat? Sejas nav… Acu nav… Ķermeņa nav… Kaut kas krunkains, pārklāts ar dzeltenu garoziņu… No šīs garoziņas nāk nevis kliedziens, bet rūciens…

Tur dzīvoja ar naidu, izdzīvoja ar naidu. Vainas apziņa? Tā radās nevis tur, bet šeit, kad es uz to paskatījos no malas. Tur man viss šķita taisnīgs, te es šausminājos, atceroties mazu meiteni, kura gulēja putekļos bez rokām, bez kājām… Kā salauzta lelle. Pēc mūsu uzlidojuma… Bet

mēs vēl brīnījāmies, kāpēc viņiem nepatīkam. Viņi ārstējās mūsu hospitāli… Iedodu sievietei zāles, bet viņa nepaceļ uz mani acis, viņa nekad  neuzsmaida. Tas aizvainoja. Tur aizvainoja, šeit — nē. Šeit tu jau esi normāls cilvēks, pie tevis atgriežas visas jūtas.

Man ir laba profesija — glābt, tā mani arī izglāba. Es varu sevi atj taisnot: mēs tur bijām vajadzīgi. Mēs neizglābām visus, kurus varējāmļ izglābt, — lūk, kas ir visbriesmīgākais. Varēju izglābt — nebija vajadzīgo zāļu. Varēju izglābt — pārāk vēlu atveda (Kas dienēja medicīniskajās! rotās? Slikti apmācīti zaldāti, kas bija apmācīti tikai pārsiet). Varēju izglābt — nevarēju pamodināt iereibušo ķirurgu. Varēju izglābt… Pat izziņās par nāvi mēs nevarējām rakstīt patiesību. Viņi gāja bojā mīnu sprādzienos… No cilvēka pāri palika tikai pusspainis ar gaļu… Bet mēs rakstījām: gāja bojā autokatastrofā, iekrita aizā, saindēšanās ar pārtiku. Kad viņu jau bija tūkstoši, mums atļāva paziņot radiniekiem patiesību. Es pieradu pie līķiem. Bet ar to, ka šie cilvēki ir tik jauni, mīļi, mazi, — ar  to nebija iespējams samierināties.

Atveda puisēnu. Es tieši dežūrēju. Viņš atvēra acis un paskatījās uz  mani:

—   Nu viss. — Un nomira.

Viņu trīs diennaktis meklēja kalnos. Atrada. Atveda. Viņš murgoja:

“Ārstu! Ārstu!” Ieraudzīja baltu halātu, nodomāja — izglābts! Bet ar tādu ! brūci nevar izdzīvot. Tikai tur es uzzināju, kas tas ir — galvaskausa ievainojums… Man atmiņā ir sava kapsēta, sava portretu galerija. Melnos ietvaros.

Pat nāvē viņi nebija vienlīdzīgi. Nezin kāpēc tos, kuri gāja bojā kaujā, žēloja vairāk. Nomirušos hospitālī — mazāk. Dažreiz viņi mirstot kliedza. Tik ļoti kliedza! Atceros, kā reanimācijā mira majors. Armijas padomnieks. Pie viņa bija atnākusi sieva. Viņš nomira sievas acu priekšā. Viņa sāka briesmīgi kliegt… Kā zvērs… Gribējās aizvērt visas durvis, lai neviens nedzird… Tāpēc, ka blakus mira zaldāti… Zēni… Viņus neviens neapraudāja… Viņi mira vieni. Mūsu vidū šī sieviete bija lieka…

—   Mammu! Mammu!

— Es esmu šeit, dēliņ, — es saku, mānos.

Mēs kļuvām par viņu mātēm un māsām. Šo uzticēšanos vienmēr gribējās attaisnot.

Zaldāti atveda ievainoto. Nodod viņu un neiet prom.

—    Meitenes, mums neko nevajag. Vai mēs varam pie jums pasēdēt?

Šeit, mājās… Viņiem ir savas mammas un māsas. Sievas. Šeit mēs viņiem neesam vajadzīgas. Tur viņi mums stāstīja par sevi to, ko šajā il/.īvē nevienam nestāsta. Tu nozagi biedram konfekti un apēdi. Šeit tas ir nieks. Tur tā ir briesmīga vilšanās sevi. Tie apstākļi izgaismoja cilvēku. ]a kāds bija gļēvulis, tad drīz vien kļuva skaidrs — gļēvulis. Ja kāds bija nodevējs, tad uzreiz varēja redzēt — nodevējs. Ja brunču mednieks, visi zināja — brunču mednieks. Neesmu pārliecināta, ka šeit kāds atzīsies, bet tur es vairākas reizes dzirdēju: nogalināt var iepatikties, nogalināšana — tā ir bauda. Tās ir spēcīgas jūtas. Pazīstams praporščiks brauca uz Savienību un neslēpa: “Kā es tagad dzīvošu, man taču gribas nogalināt.” Tā droši vien arī ir kaislība: viņi par to runāja mierīgi. Zēni ar sajūsmu stāstīja par ciemata nodedzināšanu un visa sagraušanu. Viņi visi taču nebija sajukuši prātā? Cik tādu atgriezās…Nogalināt cilvēku — tas viņiem bija nieks. Reiz pie mums ciemos atnāca oficieris, viņš bija atbraucis no Kandahāras. Vakarā vajadzēja atvadīties, bet viņš ieslēdzās tukšā istabā un nošāvās. Runāja, ka viņš esot bijis piedzēries, es nezinu, (irūti. Grūti dzīvot katru dienu. Zēns nošāvās posteni. Trīs stundas saulē. Zēns bija audzis mājās, neizturēja. Bija daudz prātā sajukušo. Sākumā viņi atradās kopējās palātās, vēlāk viņus izvietoja atsevišķi. Viņi sāka bēgt, viņus biedēja restes. Kopā ar visiem viņiem bija vieglāk. Vienu es atceros īpaši.

—  Apsēdies… Es tev nodziedāšu dembeļa dziesmu… — Dzied, dzied un aizmieg.

Pamostas.

—  Uz mājām… Uz mājām… Pie mammas… Man šeit ir karsti…

Visu laiku lūdzās, lai viņu laiž uz mājām.

Daudzi smēķēja. Kaņepes, marihuānu… Ko kurš dabūja… Stāstīja,

ka cilvēks kļūst spēcīgs, brīvs no visa. Vispirms jau no sava ķermeņa. It kā tu ietu uz pirkstgaliem. Katrā šūnā jūtams vieglums. Jūti katru mus kuli. Gribas lidot. Tu it kā lido! Nevaldāms prieks. Viss patīk, smejies par katru nieku. Labāk dzirdi, labāk redzi. Atšķir vairāk smaržu, vairāk skaņu. Tādā stāvoklī ir vieglāk nogalināt — tu nejūti sāpes. Nav žēluma. Viegli nomirt — bailes zūd. Tāda sajūta, ka tev ir bruņu veste, ka tu esi iekalts bruņās. Es pratu viņus uzklausīt. Divas reizes… Es pati… Es pati divas reizes smēķēju… Abos gadījumos man trūka fiziskā un garīgā spēka. Strādāju infekciju nodaļā. Vajadzēja būt 30 gultām, bet gulēja 300 cilvēku. Vēdertīfs, malārija. Slimajiem iedeva gultas un segas, bet viņi gulēja uz saviem šineļiem, uz plikas zemes. Apakšbiksēs. Ar nodzītiem matiem, bet no viņiem bira utis… Drēbju utis… Galvas utis… Tik daudz utu es nekad vairs neredzēšu… Blakus ciematā afgāņi valkāja mūsu slimnīcas pidžamas, čalmas vietā nēsāja uz galvas mūsu segas. Jā, mūsu puiši visu pārdeva. Es viņus nenosodu… Nē… Biežāk es viņus nenosodu. Viņi mira par trim rubļiem mēnesī — mūsu zaldāts mēnesī saņēma astoņus čekus. Trīs rubļi… Viņus baroja ar tārpainu gaļu, sasmakušām zivīm… Mums visiem bija cinga, man izkrita visi priekšējie zobi. Viņi pārdeva segas un pirka kaņepes. Kaut ko saldu. Niekus… Tur bija tik spilgtas bodītes, šajās bodītēs bija tik daudz kā pievilcīga. Pie mums… Savienībā nekā tāda nav, viņi to nebija redzējuši. Viņi pārdeva ieročus, patronas… Lai viņus pašus nogalinātu… Pirka šokolādi… Pīrādziņus…

Pēc tā visa es ieraudzīju savu valsti ar citām acīm. Zīlītes mainījās, tās palielinājās…

Bija bail šeit atgriezties. Kaut kā savādi. It kā no manis būtu norauta visa āda. Es visu laiku raudāju. Nevienu negribēju redzēt, tikai tos, kas ir bijuši tur. Ar viņiem es pavadītu gan dienu, gan nakti. Citu sarunas man šķita niecīgas, kaut kādas muļķības. Tā bija pusgadu. Tagad es lamājos, stāvēdama rindā pēc gaļas. Cenšos dzīvot normāli, tāpat kā “pirms”. Bet tas neizdodas. Es esmu kļuvusi vienaldzīga pret sevi, pret savu dzīvi. Dzīve ir beigusies, nekā vairs nebūs. Vīriešiem šie pārdzīvojumi ir vēl mokošāki. Sieviete var pieķerties bērnam, bet viņiem nav kam pieķerties. Vīrieši atgriežas, iemīlas, viņiem piedzimst bērni, bet Afganistāna

viņiem tik un tā ir augstāka par visu. Es pati gribu noskaidrot, kāpēc tā. Kā dēļ tas viss bija? Kāpēc tas mani tik ļoti aizkustina? Tur tas tika iedzīts iekšā, te atkal parādījās.

Viņi ir jāžēlo, jāžēlo visi, kas tur bija. Es esmu pieaudzis cilvēks, man bija 30 gadi, bet tik un tā mokos. Bet viņi — mazi, viņi neko nesaprot. Viņus aizveda no mājām, ielika rokās ieročus. Viņiem teica, viņiem apsolīja: tā ir svēta lieta, Dzimtene jūs neaizmirsis. Tagad no viņiem novērš acis, šo karu cenšas aizmirst. Visi! Arī tie, kuri mūs uz turieni sūtīja. Arī paši tiekoties aizvien retāk runājam par karu. Šo karu neviens nemīl. Kaut gan es vēl joprojām raudu, kad spēlē afgāņu himnu. Man iepatikās visa afgāņu mūzika. Tā ir kā narkotika.

Nesen es autobusā satiku zaldātu. Mēs viņu ārstējām. Viņš palika bez labās rokas. Es labi atceros šo zaldātu, viņš arī bija no Ļeņingradas.

—  Varbūt te, Serjoža, kaut kā var palīdzēt?

Bet viņš dusmīgi:

—   Vācieties!

Es zinu, viņš mani atradīs, palūgs piedošanu. Bet kas lūgs piedošanu viņam? Visiem, kas tur bija? Tiem, kurus salauza. Es nerunāju par kropļiem. Kā ir jāienīst sava tauta, lai sūtītu to uz kaut ko tādu. Man tagad nepatīk ne tikai karš, es ienīstu puišeļu kautiņus. Un nesakiet man, ka karš ir beidzies. Vasarā nosmaržo karsti putekļi, iemirdzas stāvoša ūdens peļķe, asi iesmaržojas kaltēti ziedi… Kā sitiens pa deniņiem…

Un tas mani vajās visu mūžu…

Medmāsa

—   Es jau esmu atpūties no kara, attālinājies… Kā izstāstīt visu, kas notika?

Trīsas, kas pārskrien pār ķermeni, to niknumu… Kā? Pirms armijas pabeidzu autotransporta tehnikumu un mani iecēla par bataljona komandiera šoferi. Par dienestu nesūdzējos. Bet pie mums sāka uzstājīgi runāt par padomju armijas ierobežoto kontingentu Afganistānā, neviena politiskā nodarbība neiztika bez šī informācijas: mūsu armija droši sargā Dzimtenes robežas, palīdz draudzīgajai tautai. Mēs sākām uztraukties — mūs var sūtīt uz karu. Kā es tagad saprotu, mūs nolēma piemānīt…

Izsauca pie daļas komandiera un jautāja:

—   Puiši, vai gribat braukt ar jaunām mašīnām?

Protams, visi vienā balsī atbildēja:

—   Jā! Sapņojam.

Tālāk sekoja:

—   Vispirms jums būs jābrauc uz neskartajām zemēm un jāpalīdz novākt labību.

Visi bija ar mieru.

Lidmašīnā mēs no lidotājiem nejauši uzzinājām, ka lidojam uz Taškentu. Es pēkšņi sāku šaubīties: vai mēs lidojam uz neskartajām zemēm? Mēs patiešām nolaidāmies Taškentā. Ierindā mūs aizveda uz iežogotu laukumu netālu no aerodroma. Sēžam. Komandieri bija par kaut ko satraukti, sačukstējās. Pienāca pusdienu laiks, uz mūsu pieturu citu pēc citas atstiepa kastes ar degvīnu.

—   Kolonnā pa divi stāties!

Mūs nostādīja ierindā un tūlīt paziņoja, ka pēc dažām stundām atlidos lidmašīna — mēs dodamies uz Afganistānas Republiku pildīt karavīra pienākumu, zvērestu.

Kas tur sākās! Bailes un panika pārvērta cilvēkus par dzīvniekiem — vieni bija klusi, citi — saniknoti. Kāds aizvainojuma dēļ raudāja, cits sastinga, ieslīga transā mums nodarītās neticamās un neģēlīgās krāpšanas dēļ. Izrādās, lūk, kādēļ tika sagatavots degvīns. Lai ar mums varētu vieglāk un vienkāršāk vienoties. Pēc degvīna, kad cilvēki apreiba, daži zaldāti mēģināja aizbēgt, sāka kauties ar oficieriem. Bet nometni ielenca citu daļu zaldāti, viņi mūs sāka virzīt uz lidmašīnas pusi. Lidmašīnā mūs iekrāva kā kastes, mūs iemeta tukšajā dzelzs vēderā.

Tā mēs nokļuvām Afganistānā. Nākamajā dienā jau ieraudzījām ievainotos, nogalinātos. Dzirdējām vārdus: “izlūkošana”, “kauja”, “operācija”. Man šķiet… Kā es tagad saprotu, viss notikušais mani šokēja. Es sāku atgūties, skaidri apjaust notiekošo tikai pēc vairākiem mēnešiem.

Kad mana sieva pajautāja: “Kā vīrs nonāca Afganistānā,” viņai atbil

dēja: “Viņš izteica tādu vēlēšanos.” Tādas pašas atbildes saņēma visas mūsu mātes un sievas. Ja manu dzīvi, manas asinis vajadzētu kaut kam svarīgam, es pats pateiktu: “Ierakstiet mani brīvprātīgajos!” Bet mani īlivreiz piemānīja: nepateica taisnību, kāds karš tas ir, — taisnību es uzzināju tikai pēc astoņiem gadiem. Mani draugi guļ kapos un nezina, ka viņus piemānīja ar šo neģēlīgo karu. Dažreiz es viņus apskaužu: viņi nekad to neuzzinās. Un viņus vairs neviens nepiemānīs…

Ierindnieks, šoferis

—  Svešumā es ļoti ilgojos pēc Dzimtenes…

Vīrs ilgu laiku dienēja Vācijā, pēc tam Mongolijā. 20 gadi no manas ilzīves ir pagājuši bez Dzimtenes, kuru es neaprakstāmi mīlēju. Es uzrakstīju Ģenerālštābam, ka visu mūžu esmu dzīvojusi ārzemēs, ka vairs lā nevaru. Lūdzu palīdzību atgriezties mājās…

Mēs jau sēdējām vilcienā, bet es vēl nevarēju tam noticēt. Katru minūti jautāju vīram:

—   Vai mēs braucam uz Padomju Savienību? Vai tu mani nemāni?

Pirmajā stacijā es paņēmu rokā dzimtās zemes gabaliņu, skatījos uz

to un smaidīju — dzimtā zeme! Ticiet man, es to ēdu. Mazgāju ar to seju.

Mans mīļais… Mans… Mūsu… Jura bija vecākais. Mātei nav labi to atzīt, bet es viņu mīlēju vairāk nekā citus. Vairāk nekā vīru, vairāk nekā otru dēlu. Es mīlēju visus, bet viņu kaut kā īpaši. Viņš bija mazs, es gulēju un turēju viņa kājiņu. Nevarēju iedomāties: kā es iešu uz kino, bet dēlu kaut kur atstāšu. Ņēmu viņu, trīs mēnešus vecu zīdaini, vairākas pudelītes piena, un mēs gājām uz kino. Varu teikt, ka es biju kopā ar viņu visu mūžu. Audzināju viņu tikai ar grāmatām, ar ideāliem varoņiem: Pavka Korčagins, Oļegs Koševojs, Zoja Kosmodemjanska. Pirmajā klasē viņš zināja un varēja noskaitīt no galvas nevis pasakas un bērnu dzejoļus, bet veselas lappuses no N. Ostrovska grāmatas “Kā rūdījās tērauds”.

Skolotāja bija sajūsmā.

—  Jura, kas ir tava mamma? Tu jau tik daudz esi izlasījis.

—   Mana mamma strādā bibliotēkā.

Viņš pazina ideālus, viņš nepazina dzīvi. Es arī, tik ilgus gadus dzīvodama prom no Dzimtenes, biju iedomājusies, ka dzīve sastāv no ideāliem. Lūk, kāds atgadījums… Mēs jau bijām atgriezušies dzimtajā pusē, dzīvojām Černovcos. Jura mācījās karaskolā. Reiz divos naktī pie durvīm piezvanīja. Viņš stāvēja uz sliekšņa.

—   Tu, dēliņ? Kāpēc tik vēlu? Kāpēc pa lietu? Tu esi slapjš…

—   Mammu, es atbraucu, lai tev pateiktu: man ir grūti dzīvot. To, ko tu man mācīji… Nekā tāda nav… Kur tu to visu ņēmi? Bet tas ir tikai sākums. Kā es dzīvošu tālāk?

Mēs visu nakti nosēdējām virtuvē. Par ko es varēju runāt? Atkal par to pašu: dzīve ir brīnišķīga, cilvēki ir labi. Viss ir patiesība. Viņš manī klusi klausījās. No rīta aizbrauca uz skolu.

Es ne reizi vien uzstāju:

—   Jura, pamet skolu, mācies civilā institūtā. Tava vieta ir tur. Es taču redzu, ka tu mokies.

Viņš nebija apmierināts ar savu izvēli, tāpēc ka nejauši kļuva par karavīru. Viņš varēja kļūt par labu vēsturnieku… Zinātnieku. Viņa dzīve bija grāmatas… “Cik brīnišķīga valsts ir Senā Grieķija!” Un lasīja visu par Grieķiju. Pēc tam par Itāliju. “Mamma, Leonardo da Vinči domāja par lidojumiem kosmosā. Džokondas smaids kādreiz tiks atklāts…” Desmitajā klasē ziemas brīvdienās viņš aizbrauca uz Maskavu. Tur dzīvo mans brālis, atvaļināts pulkvedis, Jura bija viņam teicis: “Gribu mācīties universitātes Filozofijas fakultātē.” Brālis viņu neatbalstīja.

—   Tu esi godīgs puisis, Jura. Filozofam mūsdienās ir grūti. Tu mānīsi sevi un citus. Ja tu teiksi patiesību, nonāksi aiz restēm vai trakonamā.

Pavasarī Jura izlēma:

—   Mammu, nejautā man vairs ne par ko. Es būšu karavīrs.

Kara pilsētiņā es redzēju cinka zārkus. Bet toreiz: viens dēls — septītajā klasē, otrs — pavisam maziņš. Cerēju: kamēr viņi izaugs, karš beigsies. Vai tad karš var būt tik ilgs? “Bet tas izrādījās tikpat ilgs kā skola, desmit gadi,” kāds teica Juras bērēs.

Izlaidums karaskolā. Dēls — oficieris. Bet es nesapratu, kāpēc Juram kaut kur būs jābrauc. Es nevarēju iedomāties savu dzīvi bez viņa ne mirkli.

—   Uz kurieni tevi var aizsūtīt?

—   Lūgšu, lai sūta uz Afganistānu.

—   Jura!!!

—   Mammu, tu mani tādu uzaudzināji, tagad nedomā pāraudzināt. Tu mani audzināji pareizi. Visi tie izdzimteņi, kurus es dzīvē esmu saticis, — tā nav mana tauta un mana Dzimtene. Es braukšu uz Afganistānu, lai viņiem pierādītu, ka dzīvē ir kaut kas augstāks, ka ne katrs jūtas laimīgs, ja viņa ledusskapis ir pilns ar gaļu un viņam pieder “Žiguļi”. Ir vēl kaut kas… Tu tā mācīji…

Viņš nebija vienīgais, kas pieteicās doties uz Afganistānu, daudzi zēni uzrakstīja iesniegumu. Viņi visi bija no labām ģimenēm: vienam tēvs bija kolhoza priekšsēdētājs, citam — skolotājs… Mamma — medmāsa…

Ko es varēju teikt savam dēlam? Ka Dzimtenei tas nav vajadzīgs? Bet tie, kam viņš grib kaut ko pierādīt, tik un tā uzskatīs, ka uz Afganistānu brauc lupatu un čeku dēļ. Ordeņu un karjeras dēļ… Viņiem Zoja Kosmodemjanska ir fanātiķe, nevis ideāls, tāpēc ka normāls cilvēks neko tādu nespēj.

Es nezinu, kas ar mani notika: es raudāju, lūdzos. Izstāstīju viņam par to, par ko pati sev baidījos atzīties… Bet par to jau runāja… Virtuvēs par to jau klusi sačukstējās. Es viņam pateicu:

—   Juročka, dzīve nemaz nav tāda, kā es tev mācīju. Ja es uzzināšu, ka tu esi Afganistānā, es iziešu laukumā… Centrālajā laukumā… Apliešu sevi ar benzīnu un aizdedzināšu. Tevi tur nenogalinās Dzimtenes dēļ. Tevi nogalinās nezin kā dēļ… Vienkārši tāpat. Vai tad Dzimtene var sūtīt nāvē savus labākos dēlus bez dižas idejas?

Viņš mani piemānīja, teica, ka brauks uz Mongoliju. Bet es zināju: tas taču ir mans dēls, viņš būs Afganistānā.

Tajā pašā laikā armijā iesauca Genu, manu jaunāko. Par viņu es biju mierīga, viņš bija savādāks. Viņš vienmēr strīdējās ar Juru.

Jura:

—   Tu, Gena, maz lasi. Tevi nekad nevar redzēt ar grāmatu rokā. Vienmēr ģitāra…

Gena:

—   Es negribu būt tāds kā tu. Es negribu būt tāds kā visi.

Viņi aizbrauca, es pārcēlos dzīvot uz bērnistabu. Zaudēju interesi par visu, izņemot viņu grāmatas, viņu lietas, viņu vēstules. Jura rakstīja par Mongoliju, bet tā sapinās ģeogrāfijā, ka es vairs nešaubījos par to, kur viņš ir. Dienā un naktī es pārdomāju savu dzīvi… Griezu sevi gabaliņos. Šīs sāpes nav aprakstāmas ne ar kādiem vārdiem.

Es pati viņu aizsūtīju uz turieni. Pati!

Atnāca kaut kādi sveši cilvēki, pēc viņu sejām es uzreiz sapratu — viņi ir atnesuši man nelaimi. Es atkāpos uz istabu. Palika pēdējā, briesmīgā, cerība.

—   Gena?!

Viņi novērsa acis. Bet es vēlreiz biju gatava atdot viņiem vienu dēlu, lai izglābtu otru.

—   Gena?!

Kāds no viņiem klusi, klusi pateica:

—   Nē, Jura.

Tālāk es nevaru… Es nevaru tālāk… Es divus gadus mirstu… Es neesmu slima, bet es mirstu. Es nesadedzināju sevi laukumā. Vīrs neaiznesa un neiemeta viņiem sejā partijas biedra karti. Mēs droši vien jau esam miruši. Tikai neviens par to nezina…

Mēs paši to nezinām.

Māte

—    Es sevi uzreiz pārliecināju: “Es visu aizmirstu… Es visu aizmirstu…”

Mūsu ģimenē bija aizliegts runāt par šo tēmu. Sieva nosirmoja 40 gadu vecumā, meitai bija gari mati, tagad mati ir nogriezti īsi. Kad Kabulu naktī apšaudīja, mēs nevarējām viņu pamodināt un vilkām aiz bizēm.

Pēc četriem gadiem es pēkšņi mainījos…. Gribu runāt… Vakar atnāca negaidīti ciemiņi, es nevarēju sevi apturēt… Atnesu albumu… Parādīju diapozitīvus: virs ciemata lido helikopteri, uz nestuvēm liek ievainoto, viņam blakus norauto kāju sporta kurpē… Uz nāvi notiesātie gūstekņi naivi skatās objektīvā, pēc 10 minūtēm viņu vairs nebūs… Allah akbar'. Paskatījos apkārt: vīrieši uz balkona smēķē, sievietes aizgājušas uz virtuvi. Sēž tikai viņu bērni. Pusaudži. Viņiem ir interesanti. Es nesaprotu, kas ar mani notiek. Gribu runāt. Kāpēc tik pēkšņi? Lai neko nekad neaizmirstu…

Kā bija toreiz, ko es toreiz jutu — nevaru izstāstīt. Varbūt es varēšu izstāstīt par savām jūtām tagad. Pēc četriem gadiem… Pēc desmit gadiem viss izklausīsies savādāk, varbūt sašķīdīs drumslās.

Bija kaut kādas dusmas. Sarūgtinājums. Kāpēc man ir jābrauc? Kāpēc tas ir jādara man? Es sajutu spiedienu, nesalūzu — tas radīja gandarījumu. Tu sāc gatavot pat vismazākos sīkumus: kādu nazi ņemt līdzi, kādu skuvekli… Saposos… Un uzreiz nevarēju sagaidīt: kaut es ātrāk satiktos ar nezināmo, kaut nenoplaktu patoss, jūtu pacēlums. Izveidojas shēma… To jums pateiks jebkurš un katrs… Bet mani krata drebuļi, es svīstu… Un vēl tāds moments: kad lidmašīna nolaidās, sajutu atvieglojumu un tanī pašā laikā satraukumu — tūlīt viss sāksies, redzēsim, izbaudīsim, izdzīvosim to.

Stāv trīs afgāņi, par kaut ko sarunājas, smejas. Gar tirgus letēm skrien netīrs puišelis, ielien kaut kur zem letes lupatu jūklī. Mani vēro zaļas, nekustīgas papagaiļa acis. Es stāvu un nesaprotu, kas notiek… Viņi nepārtrauc sarunu… Tas, kas stāv pret mani ar muguru, pagriežas… Un es skatos pistoles stobrā… Pistole paceļas… paceļas… Lūk, atvere… Es to redzu. Vienlaikus es dzirdu skaļu blīkšķi, un — manis nav… Es vienā un tanī pašā laikā atrodos gan vienā, gan otrā pusē… Bet es vēl neguļu, es stāvu. Gribu parunāt ar viņiem, bet nevaru: a-a-a-a…

Pasaule parādās lēni kā fotogrāfija… Logs… Augsts logs… Kaut kas balts, un tanī baltajā ir kaut kas liels, smagnējs… Brilles traucē, seju nevar saskatīt… No viņa pil sviedri… Sviedru lāses sāpīgi sitas pa manu seju… Atveru nepaceļamos plakstus un dzirdu atvieglotu nopūtu:

—  Viss, biedri apakšpulkvedi, atgriezies no “komandējuma”.

Ja es pacelšu galvu, kaut vai to pagriezīšu, manas smadzenes kaut kur nokritis. Apziņa mirgo… Atkal zem letes lupatu jūklī ielien puišelis… Mani vēro zaļas, nekustīgas papagaiļa acis… Stāv trīs afgāņi… Tas, kas stāv pret mani ar muguru, pagriežas… Mans skatiens atduras pret pistoles stobru… Lūk, atvere… Es to redzu… Tagad es negaidu pazīstamo blīkšķi… Es kliedzu: “Es tevi nogalināšu! Es tevi nogalināšu!”

Kādā krāsā ir kliedziens? Kā tas garšo? Kādā krāsā ir asinis? Hospitālī tās ir sarkanas, sausās smiltīs — pelēkas, uz klints — vakarā spilgti zilas, nedzīvas… No smagi ievainota cilvēka asinis iztek tik ātri kā no sasistas burkas… Un cilvēks dziest… dziest… Tikai acis mirdz līdz beigām un skatās tev garām… Kaut kur garām…

Par visu ir samaksāts. Mēs par visu esam samaksājuši. Pilnībā. (Sāk nervozi staigāt pa istabu.)

Ja skatāties uz kalniem no apakšas — tie ir bezgalīgi un nesasniedzami, ja lidojat ar lidmašīnu — lejā guļ apgāztas sfinksas. Vai saprotat, par ko es runāju? Par laiku. Par attālumu starp notikumiem. Toreiz pat mēs, dalībnieki, nezinājām, kas tas ir par karu. Nejauciet mani šodien ar mani vakar, ar to, kas 1979. gadā tur bija. Jā, es tam ticēju! 1983. gadā es atbraucu uz Maskavu. Tur dzīvoja tā, uzvedās tā, it kā mūsu tur nebūtu. Un nekāda kara nebija. Cilvēki metro kā parasti smējās, skūpstījās. Lasīja. Es gāju pa Arbatu un jautāju cilvēkiem:

—   Cik gadus notiek karš Afganistānā?

—  Nezinu…

—  Cik gadus notiek karš…

—   Nezinu, kāpēc jums tas jāzina?

—  Cik gadus…

—   Šķiet, ka divus…

—  Cik gadus…

—   Vai tur notiek karš? Patiešām?

Tagad par mums var smieties un ņirgāties: jūs bijāt akli un stulbi kā aitas. Paklausīgs ganāmpulks. Tagad Gorbačovs atļāva… Groži ir atlaisti… Smejieties! Bet sena ķīniešu gudrība vēsta: ir nicināms tas med

nieks, kas lielās pie miruša lauvas kājām. Ir jāciena mednieks, kas lielās pie nomedīta lauvas kājām. Kāds var runāt par kļūdām. Patiesībā es nezinu, kas. Bet ne es. Man jautās: “Kāpēc jūs toreiz klusējāt? Jūs taču nebijāt zēns. Jūs bijāt gandrīz 50 gadus vecs.” Man ir jāsaprot…

Sākšu ar to, ka es tur šāvu, un tanī pašā laikā es cienu šo tautu. Es to pat mīlēju. Man patīk viņu dziesmas, viņu lūgšanas: tās ir mierīgas un bezgalīgas kā viņu kalni. Lūk, es — es runāšu tikai par sevi — patiešām licēju, ka jurta ir sliktāka nekā piecstāvu māja, ka bez tualetes poda nav kultūras. Mēs atvedīsim viņiem tualetes podus un uzcelsim akmens mājas. Iemācīsim vadīt traktorus. Mēs atvedām viņiem gan kabinetu ^ildus, gan ūdens karafes, gan sarkanus galdautus oficiālām sēdēm, gan nīkstošiem Marksa, Engelsa un Ļeņina portretu. Tie karājās visos kabinetos, virs katra priekšnieka galvas. Mēs viņiem atvedām melnas “Volgas”. Mūsu traktorus un mūsu vaislas bullīšus. Zemnieki (dehkani) negribēja ņemt viņiem uzdāvināto zemi, tāpēc ka tā pieder Allāham, lilvēks nevar to ne dot, ne ņemt. Kā no kosmosa uz mums skatījās ielauztie mošeju galvaskausi…

Mēs nekad neuzzināsim, kā skudra redz pasauli. Palasiet to Engelsa ilarbos. Bet austrumu pētnieks Spenserovs rakstīja: “Afganistānu nevar nopirkt, to var pārpirkt.” No rīta aizsmēķēju cigareti: pelnutraukā sēž maza maijvaboles lieluma ķirzaka. Atgriežos pēc dažām dienām: ķirzaka sēž pelnutraukā tajā pašā pozā, pat galvu nav pagriezusi. Es sapratu: lūk, tādi ir Austrumi. Es desmit reižu pazudīšu un augšāmcelšos, nositīšos un piecelšos, bet viņa vēl nebūs paspējusi pagriezt savu sīko galviņu. Viņu kalendārā ir 1361. gads…

Ks sēžu mājās, krēslā pie televizora. Vai es varu nogalināt cilvēku? I .s pat mušu nenositīšu! Pirmajās dienās, pat mēnešos lodes kapāja zīdkoka zarus — nerealitātes sajūta… Kaujas psiholoģija ir savādāka… Skrien un meklē mērķi… Priekšā… Ar sānu redzi… Es neskaitīju, cik cilvēku es nogalināju… Bet es skrēju… Meklēju mērķi… Šeit… Tur… Dzīvu, kustīgu mērķi… Un pats arī biju mērķis… Mērķis… Nē, no kara neatgriežas varoņi… No turienes nevar atgriezties varoņi…

Par visu ir samaksāts. Par visu,,!! Pilnā mērā.

Jūs iedomājaties un mīlat 1945. gada zaldātu, kuru mīlēja visa Eiropa. Naivs, vienkāršs, ar platu jostu. Viņam neko nevajadzēja. Viņam vajadzēja uzvaru un uz mājām! Šis zaldāts, kas atgriezās jūsu mājā, jūsu ielā, ir savādāks. Šim zaldātam vajadzēja džinsus un magnetofonu. Jau senatnē teica: nemodiniet guļošu suni. Neuzdodiet cilvēkam necilvēcīgus pārbaudījumus. Viņš tos neizturēs.

Es nevarēju lasīt iemīļotā Dostojevska darbus. Drūmi. Nēsāju līdzi fantastiku. Bredberiju. Kurš grib dzīvot mūžīgi? Neviens.

Bet tas taču bija… Bija! Atceros… Cietumā man parādīja, kā mēs toreiz teicām, bandas vadoni. Guļ dzelzs gultā un lasa… Pazīstams grāmatas iesējums… Ļeņins “Valsts un revolūcija”…“Žēl,” viņš teica, “nepaspēšu izlasīt. Varbūt mani bērni izlasīs…”

Nodega skola. Palika tikai viena siena. Katru rītu uz stundām at-: nāca bērni un rakstīja uz tās ar oglītēm, kas bija palikušas pēc ugunsgrēka. Pēc stundām sienu nobalsināja. Un tā atkal līdzinājās tīrai balta papīra lapai…

Atveda no “zaļumiem” leitnantu bez rokām un bez kājām. Bez vīrieša locekļiem. Pirmie vārdi, kurus viņš pateica pēc šoka: “Kā klājas maniem zēniem?”

Par visu ir samaksāts! Un mēs samaksājām visvairāk. Vairāk nekā

jūs…

Mums neko nevajag, mēs visu esam pārcietuši. Uzklausiet mūs un saprotiet. Bet visi ir pieraduši rīkoties — iedot zāles, iedot pensiju, iedot dzīvokli. Dot un aizmirst. Par šo “dodiet” ir samaksāts ar dārgu valūtu —  asinīm. Mēs neesam atnākuši pie jums sūdzēt grēkus. Mēs nesūdzam grēkus.

Atcerieties par grēksūdzes noslēpumu…

Kara padomnieks

—  Nē, tomēr labi, ka viss beidzās tā. Ar zaudējumu. Mums atvērsies acis…

Nav iespējams izstāstīt visu. Bija tā, kā bija, pēc tā palika tas, ko es redzēju un atcerējos, tā jau ir tikai daļa no veselā, bet tālāk radīsies tas,

ko es varēšu izstāstīt. Vārdos paliks desmitā daļa… Labākajā gadījumā, ja es pacentīšos. Papūlēšos. Kā dēļ? Aļoškas dēļ, viņš nomira manās rokās — astoņas šķembas vēderā. Mēs viņu nesām no kalniem 18 stundas. Septiņpadsmit stundas viņš bija dzīvs, astoņpadsmitajā nomira. Atcerēties Aļoškas dēļ? Bet cilvēkam kaut ko vajag tikai no reliģijas viedokļa, ipaši tur — augšā. Es vairāk ticu, ka viņiem vairs nesāp, nav bail un nav jākaunas. Kādēļ to aiztikt? Gribat kaut ko no mums uzzināt… Jā… Mēs, protams, esam apzīmogoti… Ko no mums var uzzināt? Jūs droši vien uzskatāt, ka mēs esam savādāki? Saprotiet, ir grūti iegūt kaut kādus ideālus svešā valstī, karojot nezin par ko. Atrast jēgu. Tur mēs bijām vienādi, bet mēs nebijām domubiedri. Tāpat kā šeit… Normālā pasaulē. Bet gadījums varēja samainīt vietām tos, kuri tur bija, un tos, kuru tur nebija. Mēs visi esam atšķirīgi, bet mēs visur esam vienādi — gan tur, gan šeit.

Atceros, ka sestajā vai septītajā klasē krievu literatūras skolotāja mani izsauca pie tāfeles.

—   Kas ir tavs mīļākais varonis: Čapajevs vai Pāvels Korčagins?

—   Heks Finns.

—   Kāpēc Heks Finns?

—   Kad Heks Finns lēma nodot izbēgušo nēģeri Džimu vai viņa dēļ degt elles ugunīs, viņš sev teica: “Velns ar viņu, es degšu elles liesmās, bet Džimu nenodošu. ”

—   Un ja nu Džims būtu baltais, bet tu sarkanais? — pēc stundas jautāja Aļoška, mans draugs.

Tā mēs dzīvojam visu mūžu — baltie un sarkanie; kas nav ar mums, tas ir pret mums.

Netālu no Bagramas… Iegājām ciematā, palūdzām ēdienu. Pēc viņu likumiem, ja cilvēks ienāk tavā mājā un ir izsalcis, tad viņam nedrīkst neiedot karstu plāceni. Sievietes apsēdināja mūs pie galda un pabaroja. Kad mēs aizbraucām, viss ciemats šīs sievietes un viņu bērnus nosita ar akmeņiem un nūjām. Sievietes zināja, ka viņas nogalinās, bet tik un tā mūs nepadzina. Bet mēs nākam pie viņiem ar saviem likumiem… Gājām mošejās, nenoņemot cepures…

Kādēļ jūs liekat man to atcerēties? 'l'as viss ir ļoti intīmi: gan mans pirmais nogalinātais, gan manas asinis vieglajās smiltīs, gan kamieļa galva garā kaklā, kas šūpojās virs manis, pirms es zaudēju samaņu. Tanī pašā laikā es tur biju tāds pats kā visi. Es tikai vienreiz mūžā esmu atteicies būt tāds kā visi… Vienu reizi… Bērnudārzā mums lika sadoties rokās un staigāt pa pāriem, bet man patika staigāt vienam. Jaunās audzinātājas kādu laiku pacieta manus izlēcienus, bet drīz vien viena no viņām apprecējās un aizbrauca, viņas vietā pie mums atveda Kļavas tanti.

—  Sadodies rokās ar Serjožu, — Kļavas tante pieveda pie manis citu zēnu.

—   Negribu.

—   Kāpēc tu negribi?

—   Man patīk iet vienam.

—   Dari tā, kā dara visi paklausīgie zēni un meitenes.

—   Nedarīšu.

Pēc pastaigas Kļavas tante mani izģērba, novilka pat biksītes un krekliņu, aizveda un trīs stundas atstāja mani tukšā tumšā istabā. Bērnībā nav nekā briesmīgāka kā palikt vienam. Tumsā… Šķiet, ka visi tevi ir aizmirsuši. Nekad neatradīs. Otrā rītā es gāju, sadevies rokās ar Serjožu, es kļuvu tāds kā visi. Skolā izlēma klase, institūtā izlēma kurss, rūpnīcā izlēma kolektīvs. Visur izlēma manā vietā. Man iestāstīja, ka viens cilvēks neko nevar. Kādā grāmatā es atradu vārdus “drosmes slepkavība”. Kad es devos uz turieni, manī nebija ko nogalināt. “Brīvprātīgie, divus soļus uz priekšu.” Visi paspēra divus soļus uz priekšu, un es arī.

Šindandā… Es redzēju divus mūsu zaldātus, kas bija sajukuši prātā, viņi visu laiku vadīja pārrunas ar dušmaņiem. Viņi skaidroja, kas ir sociālisms, pēc desmitās klases vēstures mācību grāmatas… Kas ir Ļeņins.. “Bet lieta bija tāda, ka elks bija tukšs, un tajā sēdās priesteri, lai runātu ar tautu.” Vectētiņš Krilovs… Klasika… Reiz, man bija 11 gadu, uz skolu atnāca “tante Snaipere”, kura bija nogalinājusi 78 “tēvočus fričus”. Es atgriezos mājās, raustīju valodu, naktī paaugstinājās temperatūra. Vecāki nolēma: gripa. Es nedēļu sēdēju mājās. Lasīju savu iemīļoto “Dunduru”.

Kādēļ jūs mums liekat to atcerēties? Kad es atgriezos… Es nevarēju

valkāt savus pirmskara džinsus un kreklus, tas bija sveša, man nepazīsi mia cilvēka apģērbs, kaut gan, kā apgalvoja māte, tas esot saglabājis manu smaržu. Tā cilvēka vairs nav, viņš neeksistē. Tikai tam, kas tagad esmu es, n tas pats uzvārds. Pirms armijas es tikos ar meiteni, biju iemīlējies. Es .ilbraucu un viņai nepiezvanīju. Viņa nejauši uzzināja, ka es jau esmu atgriezies, un mani sameklēja. Velti meklēja… Nevajadzēja tikties… “Tā cilvēka, kuru tu mīlēji un kurš mīlēja tevi, — nav”, es viņai teicu. “Es esmu mainījies. Mainījies!” Viņa raudāja. Daudzreiz nāca pie manis. Zvanīja, kādēļ? Es esmu mainījies! Mainījies! (Klusē. Nomierinās.) Man tomēr palika tas pirmais cilvēks… Es pēc viņa ilgojos… Es viņu atceros… “Tēvs,” I Hmdurs jautāja Montanelli, “vai tagad jūsu Dievs ir apmierināts?”

Kam lai es metu šos vārdus? Kā granātu…

Ierindnieks, artilērists

—    Kā es šeit nokļuvu? Ļoti vienkārši. Ticēju visam, ko rakstīja avīzēs.

Es sev teicu: “Agrāk veica varoņdarbus, spēja pašuzupurēties, bet tagad mūsu jaunatne nekam neder. Un es esmu tāda pati. Tur ir karš, bet es sev šuju kleitu, izdomāju jaunu frizūru.” Mamma raudāja: “Es miršu, bet nepiedošu. Ne jau tāpēc es jūs dzemdēju, lai apglabātu atsevišķi rokas un kājas.”

Pirmie iespaidi? Pārsūtīšana uz Kabulu — dzeloņdrātis, zaldāti ar automātiem, rej suņi. Tikai sievietes. Simtiem sieviešu. Atnāk oficieri, izvēlas simpātiskākās, jaunākās. Atklāti. Mani pasauca majors:

—   Es tevi aizvedīšu uz savu bataljonu, ja tevi nemulsina mana mašīna.

—   Kāda mašīna?

—   Ar to ved “200. kravu”… — Es jau zināju, ka “200. krava” — tie ir nogalinātie, tie ir zārki.

—  Vai zārki ir?

—  Tūlīt izkraus.

Parasts “KAMAZ” ar brezentu. Zārkus mētāja kā kastes ar patronām. Es nošausminājos. Zaldāti saprata: “Jauniņā.” Atbraucu uz kara

spēka daļu. 60 grādu karstums. Tualetē bija tik daudz mušu, ka tās varētu mani pacelt. Dušas nav. Es esmu vienīgā sieviete.

Pēc divām nedēļām mani izsauca bataljona komandieris.

—   Tu dzīvosi kopā ar mani…

Es cīnījos divus mēnešus. Vienreiz gandrīz metu ar granātu, citreiz

ķēros pie naža. Biju dzirdējusi: “Izvēlies tos, kam ir augstāka pakāpe… Ja gribēsi tēju un sviestu — pati atnāksi…” Es nekad agrāk nebiju lamājuļ sies, bet te:

—   Vācies prom…

Es lamājos, kļuvu rupja. Mani pārcēla uz Kabulu, strādāju viesnīcā

par dežuranti. Sākumā es visiem uzbruku kā zvērs. Uz mani skatījās kā \ uz nenormālo.

—   Kāpēc tu uzbrūc? Mēs tev nekodīsim.

Bet es savādāk nevarēju, biju pieradusi aizstāvēties. Ja kāds aici-j

nāja:

—   Atnāc padzert tēju.

—   Vai tu mani aicini uz tasi tējas vai uz gultu?

Tad parādījās mana… Mīlestība? Tādus vārdus te nelieto. Viņš iepaļ

zīstināja mani ar saviem draugiem:

—   Mana sieva.

Bet es viņam čukstu:

—   Afgāņu sieva?

Braucām bruņutransportierī… Es viņu aizsedzu ar savu ķermeni, bet, par laimi, lode trāpīja pa lūku. Viņš sēdēja, pagriezis muguru. Kad atgriezāmies, viņš par mani uzrakstīja sievai. Viņš nesaņem vēstules no mājām divus mēnešus.

Man patīk šaut. Vienā kārtā izšauju visu magazīnu. Man kļūst vieglāk.

Vienu dušmani es nogalināju pati. Bijām aizbraukuši uz kalniem paelpot svaigu gaisu, apskatīt dabu. Aiz akmeņiem atskanēja čaboņa, es atsprāgu atpakaļ un izšāvu kārtu. Pirmā. Aizgāju paskatīties: tur gulēja spēcīgs, skaists vīrietis…

—   Ar tevi var doties izlūkos, — teica puiši.

Es uzslēju gaisā degunu. Vēl viņiem patika, ka es nelīdu viņa somā pēc mantām, bet paņēmu tikai pistoli. Pēc tam viņi visu ceļu mani sargāja — ja nu paliks nelaba dūša, ja nu sāks vemt. Nekā… Atnācu mājās, atvēru ledusskapi un daudz apēdu, tik daudz, ka citreiz ar to pietiktu veselai nedēļai. Nervu sabrukums. Atnesa degvīna pudeli. Dzēru, bet nereibu. Mani pārņēma šausmas: ja es būtu aizšāvusi garām, mana mamma saņemtu “200. kravu”.

Es gribēju būt karā, bet Lielajā Tēvijas karā, nevis šajā.

No kurienes radās naids? Ļoti vienkārši. Nogalināja biedru, bet tu hiji viņam blakus, ēdi no viena katliņa. Viņš tev stāstīja par savu draudzeni, par mammu. Te nu viņš apdedzis guļ. Uzreiz viss ir skaidrs… Te tu šausi līdz ārprātam. Mēs nebijām pieraduši domāt par lieliem jautājumiem: kas visu uzsāka? Kas ir vainīgs? Mūsu mīļākā anekdote ir par šo tēmu…. Armēņu radio jautā: kas ir politika? Armēņu radio atbild: vai esat dzirdējis, kā čurā ods? Politika — tas ir vēl kaut kas smalkāks. Lai ar politiku nodarbojas valdība, bet te cilvēki redz asinis un kļūst par zvēriem… Saslimst… Ja vienreiz redzi, ka apdegusī āda saritinās kā caurulīte… Gluži kā caura kaprona zeķe… Tev ar to pietiks… Ir šausmīgi, kad nogalina dzīvniekus… Iznīcināja karavānu, tā veda ieročus. Cilvēkus šāva atsevišķi, ēzeļus atsevišķi. Viņi vienādi klusēja un gaidīja nāvi. Ievainots ēzelis kliedza tā, it kā pa dzelzi vilktu dzelzs priekšmetu. Kaut kā čērkstoši…

Man šeit ir cita seja, cita balss. Vai varat iedomāties, kādi mēs šeit esam, ja mēs, meitenes, sēžam un runājam tādas lietas:

—   Muļķis! Sastrīdējās ar seržantu un aizgāja pie dušmaņiem. Būtu nošāvis, un viss. Norakstītu kā zaudējumu kaujā.

Atklāta saruna. Daudzi oficieri domāja, ka te ir tāpat kā Savienībā: zaldātam var iesist, apvainot. Tādus atrada nogalinātus… Kaujas laikā iešāva mugurā… Atrodi nu — kurš. Ej nu pierādi.

Kalnu posteņos puiši gadiem ilgi nevienu neredz. Helikopters atlido trīs reizes nedēļā. Es aizbraucu. Pienāk leitnants.

—    Meitenīt, noņemiet lakatiņu. Izlaidiet matus. — Bet man bija gari mati. — Es jau divus gadus redzu tikai skūtas zaldātu galvas.

Visi zaldāti izlēca no tranšejām…

Kaujā mani ar savu ķermeni aizsedza kāds zaldāts. Cik ilgi dzīvošu, tik ilgi viņu atcerēšos, baznīcā par viņu aizlūgšu. Viņš mani nepazina, bet darīja to tikai tāpēc, ka es esmu sieviete. Vai tad to var aizmirst? Kur parastajā dzīvē var pārbaudīt, vai šis cilvēks spēs tevi aizsegt ar savu ķerj meni? Labais te ir vēl labāks, sliktais — vēl sliktāks. Apšauda… Zaldāts uzkliedza man kaut ko rupju. Neķītru. “Esi nolādēts,” es nodomāju. Viņu nogalināja, nogrieza pusi galvas, pusi ķermeņa. Manu acu priekšā.., Mani sāka kratīt drudzis, it kā man būtu malārija. Kaut gan es pirms tam biju redzējusi celofāna maisus ar līķiem… Līķus, kas bija ietīti folijā…; Kā… Nevaru atrast, ar ko salīdzināt… Es nevarētu rakstīt, nemitīgi meklētu vārdus. Izmēģinātu tos, pagaršotu. Nu… kā lielas rotaļlietas… Mani nekad nebija kratījis tāds drudzis… Bet tagad es nevarēju nomierināties…

Neredzēju, ka kāda no meitenēm nēsātu kaujas apbalvojumus, pat ja viņām tādi bija. Viena piesprauda medaļu “Par nopelniem kaujā”, visi smējās — “Par nopelniem gultā”. Tāpēc, ka visi zina: medaļu var saņemt, ja pavada nakti kopā ar bataljona komandieri… Kāpēc šeit ir sievietes? ] Vai bez viņām nevar iztikt… Vai saprotat? Tad jau daži oficieru kungi sajuks prātā. Kāpēc sievietes vēlas braukt uz šejieni? Nauda… Laba nauda. Nopirksi magnetofonu, mantas. Atgriezīsies mājās — pārdosi. Savienībā nevar tik daudz nopelnīt. Sakrāt… Nav vienas patiesības, tā ir dažāda. Mēs taču runājam atklāti… Dažas meitenes lupatu dēļ pinās ar tirgotājiem. Ieej tirgū, tirgotājs kliedz: “Hanum, džik-džik…” un rāda uz noliktavu. Savējie oficieri norēķinās ar čekiem, tā arī saka: “Iešu pie “čekistes” Vai esat dzirdējusi anekdoti? Kabulā sadales punktā satiekas Pūķis Kalnudēls, Nemirstīgais Kaščejs un Ragana. Visi brauc aizstāvēt revolūciju. Pēc diviem gadiem viņi satiekas pa ceļam uz mājām: Pūķim Kalnudēlam ir palikusi tikai viena galva, pārējās ir norautas; Nemirstīgais Kaščejs tik tikko ir palicis dzīvs, tāpēc ka viņš ir nemirstīgs, bet Ragana ir ģērbusies firmas apģērbā. Jautra.

—   Es palikšu trešo gadu.

—   Ragana, tu esi traka!

—  Savienībā es esmu Ragana, bet te — Vasilisa Brīnišķā.

Zaldāti… Zēni… Viņus šeit salauž, viņi ir 18-19 gadus veci. Bērni.

Viņi te daudz ir redzējuši… Daudz… Kā sieviete pārdod sevi par kasti, kur nu kasti, par divām sautētas gaļas bundžām. Pēc tam ar šīm pašām acīm viņš skatīsies uz sievu. Uz visiem… Viņiem te sabojā redzi. Nevajag brīnīties, ka viņi pēc tam Savienībā savādi uzvedas. Kāds mans paziņa sēž cietumā… Viņiem ir cita pieredze. Viņi ir pieraduši visu atrisināt ar automātu, ar spēku… Tirgotājs pārdeva arbūzus, viens arbūzs — simts afgāņu. Mūsu zaldāti gribēja lētāk. Viņš atteicās. Ak, tā! Viens paņēma un ar automātu sašāva visus arbūzus, veselu arbūzu kalnu. Pamēģini tādam trolejbusā uzkāpt uz kājas vai nepalaist bez rindas. Pamēģini!

Es sapņoju: atgriezīšos mājās, iznesīšu dārzā saliekamo gultu un aizmigšu zem ābeles. Zem āboliem… Tagad es baidos. Daudzi saka, īpaši tagad, pirms mūsu armijas izvešanas: “Es baidos atgriezties Savienībā.” Kāpēc? Ļoti vienkārši. Mēs atbrauksim, bet viss būs mainījies: divu gadu laikā būs mainījusies mode, mūzika, ielas… Pret šo karu būs cita attieksme… Mēs būsim kā baltās vārnas…

Sameklējiet mani pēc gada. Mājās. Es jums atstāšu savu adresi…

Kalpotāja

—   Es tik ļoti ticēju, ka tagad nevaru no tā šķirties…

Un tagad… Lai ko man teiktu, lai ko es lasītu, katru reizi atstāju sev mazu spraudziņu. Sāk darboties pašaizsardzības instinkts. Aizsardzība. Pirms armijas es pabeidzu Fizkultūras institūtu. Pēdējo diploma praksi strādāju “Artekā”, biju pionieru vadītājs. Tur es tik daudz reižu teicu skaistus vārdus: pioniera vārds, pionieru lieta… Tagad tas izklausās muļķīgi… Bet toreiz ar asarām acīs…

Kara komisariātā palūdzu: “Sūtiet mani uz Afganistānu…” Politiskās daļas vadītājs mums lasīja lekcijas par starptautisko stāvokli, viņš teica, ka mēs tikai par stundu apsteidzām amerikāņu “zaļās beretes”, viņi jau bija izlidojuši. Žēl, ka tik ļoti ticēju. Mums stāstīja, stāstīja un beidzot iestāstīja, ka tas ir “internacionālais pienākums”. Es nekad nevarēšu aiziet līdz galam… Pielikt punktu savām pārdomām… “Noņem,” es sev saku,

“rozā brilles.” Es nebraucu prom ne 1980., ne 1981. gadā, bet 1986. gadā. Visi vēl klusēja. 1987. gadā es jau biju Hostā. Mēs ieņēmām kādu kalnu… Krita septiņi mūsu puiši… Atbrauca žurnālisti no Maskavas… Pie viņiem atveda “zaļos” (Afgāņu Tautas armija), kas it kā esot ieņēmuši šo kalnu… Afgāņi pozēja, bet mūsu puiši gulēja morgā…

Mācību centrā Afganistānai atlasīja vislabākos. Bija briesmīgi nokļūt Tulā, Pleskavā vai Kirovabadā — tur ir netīrs un smacīgs, bet uz Afganistānu pieteicās, pieprasīja. Majors Zdobins sāka pierunāt mani un manu draugu Sašu Krivcovu, lai mēs paņemam atpakaļ savus iesniegumus:

—   Lai labāk iet bojā Siņicins, nevis kāds no jums. Valsts jūsu dēļ ir tik daudz iztērējusi.

Siņicins bija vienkāršs zemnieku puisis, traktorists. Man jau bija diploms, Saša mācījās Kemerovas Universitātes Ģermāņu un romāņu filoloģijas fakultātē. Viņš brīnišķīgi dziedāja. Spēlēja klavieres, vijoli, flautu, ģitāru. Sacerēja mūziku. Labi zīmēja. Mēs bijām kā brāļi. Politiskajās nodarbībās mums stāstīja par varoņdarbiem, par varonību. Apgalvoja, ka Afganistāna ir tā pati Spānija. Un pēkšņi: “Labāk lai iet bojā Siņicins, nevis kāds no jums.”

Ieraudzīt karu ir interesanti no psiholoģijas viedokļa. Vispirms jau izpētīt sevi. Tas mani vilināja. Es jautāju pazīstamiem puišiem, kas tur bija bijuši. Viens puisis, tagad es to saprotu, stāstīja mums pasakas. Viņam uz krūtīm bija redzams liels plankums, it kā no apdeguma, burta “p” veidā, viņš speciāli valkāja atklātus krekliņus, rādīja. Stāstīja, ka viņi naktī no helikopteriem izsēdušies kalnos, es vēl atceros, ka desantnieks trīs sekundes, kamēr atveras izpletnis, ir eņģelis, trīs minūtes, kamēr lido, ir ērglis, bet visu pārējo laiku viņš ir vezumzirgs. Mēs visam ticējām. Ja es tagad satiktu šo homēru! Tādus mēs pēc tam atmaskojām vienā mirklī: “Ja tev būtu smadzenes, tu būtu kontuzēts.” Cits puisis, tieši otrādi, centās mani atrunāt:

—  Tev nav jābrauc uz turieni. Tie ir dubļi, nevis romantika.

Tas man nepatika:

—  Tu pamēģināji? Es arī gribu pamēģināt.

Viņš mācīja, kā palikt dzīvam:

—   Ja izšauj, pārvelies divus metrus prom no tās vietas, no kuras tu šāvi. Paslēp automāta stobru aiz sienas vai klints, lai neredz liesmu, nepamana. Kad ej, nedzer, neaiziesi. Postenī neaizmiedz, skrāpē sev seju, kod rokā. Desantnieks vispirms skrien tik, cik var, bet pēc tam, cik vajag.

Mans tēvs bija zinātnieks, mamma — inženiere. Jau kopš bērnības viņi manī audzināja personību. Es gribēju būt personība… Tā dēļ… (Smejas.) Mani izslēdza no oktobrēniem, ilgi nepieņēma pionieros. Es cīnījos par godu. Kad uzsēja kaklautu, es to nenoņēmu, gulēju ar to. Literatūras stundās skolotāja mani pārtrauca:

—   Nerunā pats, runā tā kā grāmatā.

—   Vai es stāstu nepareizi?

—   Ne tā kā grāmatā…

Kā pasakā, kur caram patika tikai pelēkās krāsas. Un viņa karaļvalstī viss bija peļu krāsā.

Tagad es aicinu savus skolēnus (es strādāju skolā):

—  Mācieties domāt, lai jūs nepārvērš par kārtējiem muļķiem. Alvas zaldātiņiem.

Līdz armijai mani mācīja dzīvot Dostojevskis un Tolstojs, armijā — seržanti. Seržantiem pieder neierobežota vara, vadā ir trīs seržanti.

—   Klausieties manu pavēli! Kas ir jāprot desantniekam? Atkārtot!

—  Desantniekam ir jābūt nekaunīgai sejai, dzelzs dūrei un ne pilītei sirdsapziņas.

—   Desantniekam sirdsapziņa — tā ir greznība. Atkārtot!

—   Desantniekam sirdsapziņa — tā ir greznība.

—   Jūs esat medicīniski sanitārais bataljons. Šis bataljons ir GDA (Gaisa desantnieku armija) aristokrāti. Atkārtot!

No zaldāta vēstules: “Mammu, nopērc aunu un nosauc viņu par Seržantu, atgriezīšos mājās — nokaušu.”

Režīms nomāc apziņu, nav spēka pretoties. Ar tevi var darīt visu…

Sešos no rīta — celšanās. Trīs reizes: celšanās — atsaukums. Piecelties — apgulties.

Trīs sekundes, lai nostātos ierindā — balts linolejs, balts, lai biežāk mazgātu un berztu. 160 cilvēkiem ir jāizlec no gultas un trīs sekunžu laikā jānostājas ierindā. 45 sekunžu laikā jāuzvelk trešā forma — viss formas tērps, tikai bez jostas un cepures. Reiz kāds nepaspēja aptīt autus.

—   Izklīst un atkārtot!

Atkal nepaspēja.

—   Izklīst un atkārtot!

Rita rosme. Tuvcīņa: karatē, boksa, sambo un cīņas paņēmieni pret nazi, nūju, sapieru lāpstiņu, pistoli, automātu. Viņš — ar automātu, tu — ar kailām rokām. Tu — ar sapieru lāpstiņu, viņš — ar kailām rokām. Simts metrus jālec “kā zaķītim”… Uz vienas kājas… Ar dūri jāsalauž desmit ķieģeļi. Aizveda uz jaunbūvi: “Neaiziesiet, kamēr neiemācīsieties.” Visgrūtākais ir pārvarēt sevi, nebaidīties sist.

Piecas minūtes lai nomazgātos. 12 ūdens krāni uz 160 cilvēkiem.

—   Nostājamies! Izklīstam! — Pēc minūtes atkal. — Nostājamies! Izklīstam!

Rīta apskate: sprādžu pārbaude — tām ir jāspīd kā kaķa pakaļai, balto apkaklīšu pārbaude, vai cepurē ir divas adatas un diegs.

—   Uz priekšu! Soļos marš! Uz sākuma pozīcijām!

Dienas laikā — pusstunda brīva laika. Pēc pusdienām — laiks vēstulei.

—   Ierindniek Krivcov, kāpēc sēžat un nerakstāt?

—   Es domāju, — biedri seržant.

—   Kāpēc tik klusu atbildat?

—  Es domāju, — biedri seržant.

—   Kāpēc nebļaujat, kā jums mācīja bļaut? Būs jātrenējas “pie poda”. Trenēties “pie poda” nozīmē kliegt tualetes podā, izstrādāt pavēlošu

intonāciju. Aizmugurē stāv seržants un seko, lai atbalss būtu skaļa.

No zaldāta vārdnīcas:

Atsaukums — es mīlu tevi, dzīve. Rīta apskate — ticiet man, cilvēki. Vakara pārbaude — viņu sejas pazina. Izolatorā — tālu no Dzimtenes. Demobilizācija — tālas zvaigznes gaisma. Taktisko apmācību lauks —

muļķu lauks. Trauku mazgātāja — diskotēka (šķīvji griežas kā diski). Komandiera vietnieks politiskajā darbā — Pelnrušķīte (flotē — pasažieris).

—    Medicīniski sanitārais bataljons ir GDA aristokrāti. Atkārtot!

Mūžīgā bada sajūta. Vismīļākā vieta — armijas veikals, tur var nopirkt kēksu, konfektes, šokolādi. Ja šausi uz “piecinieku”, saņemsi atļauju aiziet uz veikalu. Ja pietrūkst naudas, pārdodam dažus ķieģeļus. Paņemam vienu ķieģeli, divi spēcīgi tipi pieiet pie jauniņā, kuram ir nauda:

—   Nopērc ķieģeli.

—   Kādēļ man to vajag?

Ielencam viņu:

—   Nopērc ķieģeli…

—   Cik maksā?

—   Trīs rubļus.

Viņš iedod mums trīs rubļus, aiziet aiz stūra un aizmet ķieģeli. Bet mēs pieēdamies par trim rubļiem. Viens ķieģelis ir desmit kēksu vērts.

—   Desantniekam sirdsapziņa — tā ir greznība. Medicīniski sanitārais bataljons ir GDA aristokrāti.

Es droši vien esmu labs aktieris, tāpēc ka ātri iemācījos tēlot man atvēlēto lomu. Vissliktāk bija iegūt iesauku “čadoss”, no vārda “čado” — bērns, tas nozīmēja kaut ko vāju, nevīrišķīgu. Pēc trim mēnešiem saņēmu brīvsoli. Kā viss bija aizmirsies! Vēl nesen es skūpstījos ar meiteni, sēdēju kafejnīcā, dejoju. It kā būtu pagājuši trīs gadi, nevis trīs mēneši, un tu esi atgriezies civilizācijā.

Vakarā:

—  Mērkaķi, stāties ierindā! Kas desantniekam ir galvenais? Desantniekam galvenais ir neaizlidot garām zemei.

Pirms pašas aizbraukšanas svinējām Jaungadu. Es biju Salatētis, Saška — Sniegbaltīte. Tas atgādināja skolu.

Gājām 12 diennaktis… Sliktāki par kalniem var būt tikai kalni… Bēgām no bandas… Lietojām dopingu…

—  Sanitārais instruktor, dod savu “ozverīnu”. — Tas bija sidnokarbs. Apēdām visas tabletes. ,

Un vēl jokojām.

—   Par ko sūdzaties? — ārsts jautā kaķim Leopoldam, — kāds sāk pirmais.

—  Par pelēm.

—   Peļojiet — nepeļojiet… Viss skaidrs. Jūs esat ļoti labs. Jums ir jāsadusmojas. Lūk, “ozverlna” tabletes. Lietot pa vienai tabletei trīsreiz dienā pēc ēšanas.

—   Nu un?

—   Kļūstiet par zvēru.

Piektajā diennaktī nošāvās zaldāts, palaida visus pa priekšu un pielika automātu pie kakla. Mums bija jānes viņa līķis, viņa mugursoma, viņa bruņu veste, viņa ķivere. Žēl nebija. Viņš zināja, ka mēs neatstājam līķus, tos aiznes.

Mēs viņu pirmoreiz pažēlojām tad, kad jau devāmies uz mājām, demobilizējāmies.

—   Lietot pa vienai tabletei trīsreiz dienā pēc ēšanas…

—   Nu un?

—   Kļūstiet pat zvēru.

Visbriesmīgākie ir sprādzienu ievainojumi… Līdz ceļgalam norauta kāja… Redzams kauls… Otrai kājai norauta pēda… Nogriezts loceklis… Izsista acs… Norauta auss… Pirmoreiz iekšā viss kratījās, kaklā kņudēja… Es pie sevis noteicu: “Ja tu to tagad neizdarīsi, nekad nekļūsi par sanitāro instruktoru.” Pierāpoju — kāju nav. Uzliku žņaugu, apturēju asiņošanu, iedevu pretsāpju līdzekli, aizmidzināju… Sprāgstoša lode vēderā… Izgāzušās zarnas… Pārsēju, apturēju asiņošanu, iedevu pretsāpju līdzekli, aizmidzināju… Turēju četras stundas… Nomira…

Trūka medikamentu. Nebija pat parastā briljantzaļā spirta šķīduma. Tad nepaspēja atvest, tad bija beigušies limiti — mūsu plānveida ekonomika. Ieguvām trofejas, importa. Man somā vienmēr bija 20 japāņu vienreizējās šļirces. Tās bija mīkstā polietilēna iepakojumā, noņem uzgali — veic injekciju. Mūsu “Rekorda” šļircēm izdila papīra starplikas, tās kļuva nesterilas. Puse šļirču nedarbojās — brāķis. Mūsu asins aizvietotāji bija puslitra pudelēs. Lai sniegtu palīdzību vienam smagi ievaino-

lajam, vajadzēja divus litrus — četras pudeles. Kā lai kaujas laukā izstieptā rokā vienu stundu notur gumijas caurulīti? Tas praktiski nav iespējams. Cik pudeļu tu vari panest? Ko piedāvā itālieši? Polietilēna paketi vienam litram, uz tās var lēkāt ar zābakiem — neplīst. Tālāk: parastā marles saite, padomju sterilā marles saite. Iepakojums kā no koka, sver vairāk nekā pati saite. Importa… Taizemiešu, austriešu… Plānākas un nezin kāpēc baltākas… Elastīgo saišu vispār nebija. Arī ņēmu no trofejām… Franču, vācu… Bet mūsu, padomju, šinas? Tās taču bija slēpes, nevis medicīnas ierīces. Cik šinu var paņemt līdzi? Man bija angļu šinas: atsevišķi — apakšdelmam, apakšstilbam, gūžai. Ar rāvējslēdzēju, piepūšamas. Iebāzu roku, aiztaisīju. Lauztais kauls nekustas, transportējot tas ir pasargāts no triecieniem.

Deviņu gadu laikā neko jaunu neražoja. Marles saites — tās pašas. Šinas — tās pašas. Padomju zaldāts — vislētākais zaldāts. Vispacietīgākais, vispieticīgākais. Nenodrošināts, neaizsargāts. Tā bija 1941. gadā… Pēc piecdesmit gadiem ir tāpat… Kāpēc?

Briesmīgāk ir tad, ja uz tevi šauj, nevis šaut pašam. Ja par to nemitīgi nedomā, tad var izdzīvot. Es domāju… Es nekad nesēdos pirmajā un pēdējā mašīnā. Nekad nebāzu kājas lūkā, lai tās labāk kūļājas gar bruņām, lai sprādziena laikā tās nenogriež. Man bija vācu tablešu krājumi baiļu sajūtas nomākšanai. Tās neviens nedzēra. Man bija bruņu veste… Un atkal! Mūsu bruņu vestes nevarēja pacelt, tajās nevarēja kustēties, amerikāņu bruņu vestēm nebija nevienas metāla detaļas, tās bija no kaut kāda ložu necaurlaidīga materiāla. Tajā varēja justies kā sporta tērpā. Ar Makarova pistoli tiešā tēmējumā tās nevarēja sašaut, bet ar automātu tikai no simts metru attāluma. Mūsu muļķīgās ķiveres bija ražotas 30. gados. Vēl no iepriekšējā kara… (Domeī.) Par to… Tur par daudz ko bija kauns… Kāpēc mēs esam tādi? 1949. gada amerikāņu guļammaisi. Gulbju dūnas, viegli. Japāņu guļammaisi bija lieliski, bet īsi. Mūsu vateņi svēra ne mazāk kā septiņus kilogramus. No nogalinātajiem algotņiem mēs ņēmām virsjakas, cepures ar gariem nagiem, ķīniešu bikses, kuras neberza cirkšņus. Visi ņēma. Ņēma apakšbikses, tās bija deficīts, zeķes, arī sporta apavus. Es ieguvu mazu lukturīti, nazīti duncīti. Šāvām savvaļas aunus. Savvaļas auns bija tas, kurš bija atpalicis no ganāmpulka piecus metrus. Vai mainījām: divus kilogramus tējas pret vienu aunu. Trofeju tēja. No kaujām pārnesām afgāņus. Mums tos atņēma tie, kam bija augstākas pakāpes. Turpat mūsu acu priekšā tos neslēpjoties sadalīja. Bāzām patronās, ja virsū uzbērām šaujampulveri, dažus papīriņus varējām izglābt.

Vieni gribēja piedzerties, citi izdzīvot, trešie sapņoja par apbalvojumiem. Es arī gribēju apbalvojumu. Savienībā sagaidīs:

—   Nu, kas tev ir? Staršina, vai tu biji noliktavas vadītājs?

Žēl, ka tik ļoti uzticējos. Politiskie darbinieki mūs pārliecināja par to, kam paši neticēja.

Politiskā darbinieka atvadu vārdi pirms atgriešanās mājās: par ko drīkst stāstīt, par ko nedrīkst. Par bojā gājušajiem stāstīt nedrīkst, tāpēc ka mēs esam liela un spēcīga armija. Par ārpusreglamenta attiecībām stāstīt nedrīkst, tāpēc ka mēs esam liela, spēcīga un morāli vesela armija. Fotogrāfijas ir jāsaplēš. Filmiņas jāiznīcina. Mēs šeit nešāvām, nebombardējām, neindējām, nespridzinājām. Mēs esam lielākā, spēcīgākā un labākā armija pasaulē…

Muita atņēma dāvanas, kuras mēs vedām: parfimēriju, lakatus, pulksteņus.

—  Nedrīkst, puiši.

Nekādus sarakstus nerakstīja. Tas vienkārši bija viņu bizness. Bet smaržoja zaļas pavasara lapas. Gāja vieglās kleitās ģērbušās meitenes… Atmiņā uzplaiksnīja un pazuda doma par Svētku Afošku (uzvārdu es neatceros — ja Afoška, tad Afoška). Pirmajā dienā pēc ierašanās Kabulā viņa pārgulēja ar zaldātu par simts afgāņiem, vēl visu nebija sapratusi. Pēc dažām nedēļām prasīja trīs tūkstošus. Zaldātam tas nebija pa kabatai. Kur ir Paška Korčagins? Viņa īstais vārds ir Andrejs, bet mēs viņu uzvārda dēļ saucām par Pašku.

—   Paška, paskaties, kādas meitenes!

Paškam Andrejam bija draudzene, viņa atsūtīja savu kāzu fotogrāfiju. Mēs naktīs dežurējām pie viņa — baidījāmies. Kādā rītā viņš piekāra fotogrāfiju pie klints un sašāva to ar ložmetēju.

—   Paška, paskaties, kādas meitenes!

Vilcienā es redzēju sapni: mēs gatavojāmies kaujai. Saša Krivcovs jautā:

—   Kāpēc tev ir 350 patronas, nevis 400?

—  Tāpēc, ka man ir medikamenti.

Viņš paklusēja un vēlreiz pajautāja:

—   Vai tu varētu nošaut to afgānieti?

—   Kuru?

—  To, kura mūs aizveda uz slēpni. Atceries, četri gāja bojā.

—   Nezinu. Droši vien nevarētu. Bērnudārzā un skolā mani saukāja par “brunču mednieku”, es aizstāvēju meitenes. Bet vai tu varētu?

—   Man ir kauns…

Viņš nepaspēja pateikt, par ko viņam ir kauns, es pamodos.

Mājās mani gaidīja telegramma no Sašas mammas: “Atbrauc, Saša gāja bojā.”

Es stāvēju pie viņa kapa.

—    Saška, man ir kauns par to, ka zinātniskā komunisma valsts eksāmenā es saņēmu piecinieku par buržuāziskā plurālisma kritiku… Es veicu salīdzinošo analīzi. Tu mani saproti… Mēs aizbraucām uz Afganistānu akli… Tagad jau visi runā, ka šis karš ir mūsu negods, bet nesen mums izsniedza jaunas “Karavīru internacionālistu” nozīmītes. Es klusēju… Pat nepateicu: “Paldies!” Saška, tu esi tur, bet es šeit.

Man ir jārunā ar viņu…

Staršina, izlūku rotas sanitārais instruktors

—    Viņš bija maza auguma. Piedzima mazs kā meitene, divi kilogrami, auga lēnām. Apskauju viņu:

—  Tu, mana saulīte…

Viņš baidījās tikai no zirnekļiem. Atnāk no ielas… Mēs viņam nopirkām jaunu mēteli… Viņam bija četri gadi… Es pakāru mēteli uz pakaramā, no virtuves dzirdu: plakš-plakš, plakš-plakš… Izskrienu: viss priekšnams pilns ar vardēm, tās lec ārā no viņa mēteļa kabatām… Viņš tās bija savācis.

—   Māmiņ, nebaidies. Viņas ir labas. — Un bāž tās atpakaļ kabatā.

—  Tu, mana saulīte.

Viņam patika armijas rotaļlietas. Es viņam uzdāvināju tanku, automātu, pistoli. Viņš tos uzkāra plecā un maršēja pa māju.

—   Es esmu zaldāts… Es esmu zaldāts…

—   Tu, mana saulīte… Paspēlē kaut ko mierīgāku.

—   Es esmu zaldāts…

Jāiet uz pirmo klasi. Nekur nevarējām nopirkt uzvalku, visi viņam bija par lielu.

—   Tu, mana saulīte…

Iesauca armijā. Es lūdzu Dievu, lai viņu nesit, nevis lai viņu nenogalina. Es baidījos, ka lielākie puiši par viņu ņirgāsies, viņš bija tik mazs. Viņš stāstīja, ka varot likt tīrīt tualeti ar zobu birsti un mazgāt citu apakšbikses. Es no tā baidījos. Viņš lūdza: “Atsūtiet visi savas fotogrāfijas: mamma, tētis, māsiņa. Es aizbraucu…”

Uz kurieni brauc, viņš nerakstīja. Pēc diviem mēnešiem atnāca vēstule no Afganistānas: “Neraudi, māmiņ, mūsu bruņas ir drošas.”

—   Tu, mana saulīte… Mūsu bruņas ir drošas…

Es jau gaidīju viņu mājās, līdz dienesta beigām bija palicis mēnesis.

Nopirku krekliņus, šallīti, kurpes. Tie vēl tagad ir skapī. Būtu uzvilkusi uz bērēm… Es pati būtu viņu apģērbusi, bet zārku neļāva atvērt… Paskatīties uz dēliņu, pieskarties… Vai viņam atrada piemērotu formas tērpu? Kā viņš tur guļ?

Pirmais atnāca kapteinis no kara komisariāta.

—  Turieties, māt…

—   Kur ir mans dēls?

—   Te, Minskā. Tūlīt atvedīsim.

Es apsēdos uz grīdas.

—   Tu, mana saulīte!!! — piecēlos un metos kapteinim virsū ar dūrēm.

—   Kāpēc tu esi dzīvs, bet mana dēla vairs nav? Tu esi tik liels, tik spēcīgs… Bet viņš bija mazs… Tu esi vīrietis, bet viņš — zēns. Kāpēc tu esi dzīvs?!

Atveda zārku, es klauvēju pie zārka.

—  Tu, mana saulīte! Tu, mana saulīte!

Tagad es eju pie viņa uz kapiem. Nokrītu uz akmeņiem, apskauju:

—  Tu, mana saulīte…

Māte

—   Es ieliku kabatā savas zemes gabaliņu — tāda sajūta man radās vilcienā…

Uh! Karš! Es karošu. Mūsu vidū, protams, bija arī gļēvuļi. Kādu puisi komisija izbrāķēja redzes dēļ, viņš priecīgs izskrēja no kabineta: “Paveicās!” Aiz viņa iznāca otrs, arī izbrāķēts, viņš gandrīz raudāja: “Kā es atgriezīšos savā daļā? Mani divas nedēļas pavadīja. Kaut man būtu kuņģa čūla, bet tagad sāp zobi.” Viņš vienās apakšbiksēs ieskrēja pie ģenerāļa: izbrāķēja kaut kādu slimu zobu dēļ, lai tos divus zobus izrauj!

Skolā ģeogrāfijā man bija piecinieks. Aizveru acis un iedomājos: kalni, pērtiķi, mēs kaut kur sauļojamies, ēdam banānus… Bet bija tā. Mūs iesēdināja tankos: šineļos, ložmetējs pa labi, ložmetējs pa kreisi, mašīnā, kas brauca pati pēdējā, ložmetējs uz aizmuguri, visas šaujamlūkas atvērtas, automāti izbāzti. Kā dzelzs ezis. Sagaidījām divus mūsējos bruņutransportierus — puiši sēž uz bruņām, krekliņos, vasaras cepurēs, skatās uz mums un smejas, vēderus turēdami. Ieraudzīju nogalinātu algotni, biju satriekts. Cik trenēts — atlēts! Bet es nokļuvu kalnos un nezināju, kā kāpt uz akmeņiem, ka jāsāk iet ar kreiso kāju. Desmit metrus pa stāvu klinti nesu telefonu… Kad atskanēja sprādziens, aizvēru muti, bet tā ir jāatver, citādi pārplīst bungādiņas. Mums izsniedza gāzmaskas. Pirmajā dienā mēs tās aizmetām, dušmaņiem nav ķīmisko ieroču. Savas ķiveres pārdevām. Lieks svars galvai, sakarst kā pannas. Man bija kāda problēma: nekur nevarēja nozagt papildu magazīnu ar patronām. Mums izsniedza četras magazīnas, piekto par pirmo algu nopirku no biedra, sesto man uzdāvināja. Kad kaujā paņem pēdējo magazīnu, pēdējo patronu tur zobos. Tā ir sev.

Mēs atbraucām, lai celtu sociālismu, bet mūs iežogoja ar dzeloņ

stieplēm: “Puiši, tur nedrīkst iet. Par sociālismu nav jāaģitē, to dara speciāli cilvēki.” Protams, žēl, ka mums neuzticējās. Runāju ar tirgotāju:

—   Tu nepareizi dzīvoji. Mēs tev iemācīsim dzīvot. Uzcelsim sociālismu.

Viņš smaida.

—   Es pirms revolūcijas tirgojos un tagad tirgojos. Brauc uz mājām. Tie ir mūsu kalni. Paši tiksim galā…

Braucam pa Kabulu, sievietes met uz mūsu tankiem nūjas un akmeņus. Bērni krieviski lamājas bez akcenta, kliedz: “Krievi, brauciet uz mājām!”

Kādēļ mēs esam šeit?

…Šāva no granātmetēja. Es paspēju pagriezt ložmetēju, tas mani izglāba. Šāviņš lidoja uz krūtīm, bet tagad trāpīja pa vienu roku, otrai trāpīja visas šķembas. Atceros: tik mīksta, patīkama sajūta… Nekādu sāpju… Kaut kur virs manis kliedza: “Šauj! Šauj!” Nospiežu mēlīti, bet ložmetējs klusē, pēc tam skatos — roka karājas, visa apdegusi, bija sajūta, ka es spiežu ar pirkstu, bet pirkstu nav…

Samaņu es nezaudēju, izlīdu kopā ar visiem no mašīnas, man uzlika žņaugu. Jāiet, es pagāju divus soļus un nokritu. Bija zaudējis puslitru asiņu. Dzirdu:

—   Mūs ielenc…

Kāds teica:

—   Pametīsim viņu, citādi visi iesim bojā.

Es lūdzu:

—   Nošaujiet mani…

Viens puisis uzreiz pagāja malā, otrs lēnām pacēla automātu. Bet, ja to dara lēnām, tad patrona var iesprūst. Patrona iesprūda, viņš nometa automātu.

—   Nevaru! Nem pats…

Es pievilku automātu pie sevis, bet ar vienu roku neko nevarēju izdarīt.

Man paveicās: tur bija neliela graviņa, es gulēju tajā aiz akmeņiem. Mani aizsedza liels gluds akmens. Dušmaņi gāja garām un neredzēja.

Domāju: tiklīdz viņi mani atradīs, vajag sevi kaut kā nogalināt. Satausliju lielu akmeni, pievilku pie sevis, notēmēju…

No rīta mani atrada mūsējie. Tie divi, kas naktī aizbēga, mani mēlei i nesa. Sapratu: viņi baidās, ka es izstāstīšu patiesību. Bet man jau bija vienalga. Hospitālī mani uzreiz aizsūtīja uz operāciju zāli. Pienāca ķirurgs. “Amputācija…” Pamodos un sajutu, ka man vairs nav rokas… lūr bija visādi: bez vienas rokas, bez abām rokām, bez kājas. Raudāja klusām. Un dzēra. Es sāku mācīties turēt zīmuli kreisajā rokā.

Atbraucu uz mājām pie vectētiņa, vairāk man neviena nav. Vecmāmiņa raud: mīļotais mazdēls palicis bez rokas. Vectēvs viņai uzkliedza: “Tu nesaproti partijas politiku.” Satieku paziņas.

—   Vai kažoku atvedi? Vai atvedi japāņu magnetofonu? Neko neatvedi… Vai tu biji Afganistānā?

Kaut es būtu atvedis automātu!

Sāku meklēt savus puišus. Viņš bija tur, es biju tur — mums ir viena valoda. Sava valoda. Mēs saprotam viens otru. Mani izsauca rektors. "Mēs tevi ar trijniekiem uzņēmām institūtā, iedevām stipendiju. Neej pie viņiem… Kādēļ jūs pulcējaties kapsētā? Tā nevar.” Sākumā mums neļāva pulcēties. Baidījās, ka mēs izplatīsim nelabas baumas. Celsim traci. Ja mēs organizējamies, tad mēs cīnīsimies par savām tiesībām. Mums būs jādod dzīvokļi, mēs piespiedīsim palīdzēt bojā gājušo puišu mātēm. Mēs pieprasīsim uzlikt viņu kapiem pieminekļus un sētiņas. Sakiet, kam tas ir vajadzīgs? Mūs pierunāja: puiši, nestāstiet par to, ko jūs lur redzējāt. Valsts noslēpums! Simts tūkstoši svešā zemē — noslēpums. (:ik Kabulā ir karsti — noslēpums…

Karš nepadara cilvēku labāku. Tikai sliktāku. Tas ir viennozīmīgi. I s nekad neatgriezīšos tajā dienā, kad devos karā. Es nebūšu tāds, kāds biju pirms kara. Kā es varu kļūt labāks, ja es redzēju… kā par čekiem no mediķiem pērk divas glāzes dzeltenās slimības slimnieka urīna. I/dzēra. Saslima. Izbrāķēja. Kā sašāva sev pirkstus. Kā sevi kropļoja ar ložmetēju aizslēgiem. Kā… Kā… Kā vienā lidmašīnā atgriežas mājās i inka zārki un koferi ar ādām, džinsiem, sieviešu biksītēm… Ķīnas teju… ,

Agrāk man, dzirdot vārdu Dzimtene, trīcēja lūpas. Tagad es vairs nekam neticu. Cīnīties par kaut ko… Par ko cīnīties? Ar ko cīnīties? Karojām — karojām. Viss ir normāli. Varbūt mums vajadzēja karot? Katra paaudze saņem savu karu. Avīzēs raksta, ka viss bija pareizi. Un viss būs j pareizi. Bet no otras puses. Sāk rakstīt, ka mēs esam slepkavas. Kam : ticēt? Es nezinu. Es vairs nevienam neticu. Avīzes? Es tās nelasu. Es tās pat nepasūtu. Šodien mēs rakstām vienu, rīt citu. Tāds laiks… Pere-j stroika… Daudz patiesību… Kur ir mana patiesība? Ir draugi. Vienam, diviem, trim — ticu. Varu uz viņiem paļauties. Vairāk nevienam. Es jau sešus gadus esmu šeit, es visu to redzu…

Man iedeva invalīda apliecību — priekšrocības! Pieeju pie kara dalībnieku kases.

—   Uz kurieni tu, puis? Sajauci.

Sakožu zobus, klusēju. Aiz muguras:

—   Es aizstāvēju Dzimteni, bet šis…

Dažreiz kāds svešais pajautā:

—   Kur roka?

—   Dzērumā nokļuvu zem elektriskā vilciena. Nogrieza…

Tagad saprot. Žēlo…

Valentīna Pikuļa romānā “Man ir tas gods (Krievijas ģenerālštāba oficiera grēksūdze)” nesen izlasīju:

“Tagad (runa ir par kaunpilnajām Krievijas-Japānas kara sekām) daudzi oficieri atvaļinās, jo visur, kur oficieri parādās, viņus nicina un apsmej. Lieta ir aizgājusi tik tālu, ka oficieris kaunas valkāt savu mundieri un cenšas parādīties sabiedrībā civilā apģērbā. Pat savainotie kropļi nerada līdzjūtību, bet bezkājainie nabagi saņem daudz vairāk, ja saka, ka kāju nogrieza tramvajs Nevasun Ļiteinija prospektu krustojumā, ka viņiem nav nekādas saistības ar Mukdenu un Ļaojanu.”

Drīz par mums rakstīs tāpat…

Man šķiet, ka tagad es varētu mainīt dzimteni… Aizbraukt.

Ierindnieks, sakarnieks 1

—   Es pats lūdzu… Es sapņoju doties uz šo karu… Bija interesanti…

Es iedomājos, kā tur ir. Gribēju zināt, kā tas ir, ja tev ir viens ābols

un divi draugi, ja tu esi izsalcis un viņi ir izsalkuši, un tu viņiem atdod ābolu. Es domāju, ka tur visi draudzējas, ka tur visi ir brāļi. Tāpēc es braucu.

Izkāpu no lidmašīnas, skatījos uz kalniem, bet demobilizētais (puisis, kas lidoja uz Savienību) bakstīja man sānos.

—  Atdod siksnu.

—   Ko?! — man bija sava siksna, pirkta no spekulantiem.

—   Muļķi, tik un tā atņems.

Atņēma pirmajā dienā. Bet es domāju: “Afganistānā visi draudzējas.” Idiots! Jauns zaldāts — tā ir lieta. Viņu var naktī pamodināt un sist, Iekaustīt ar krēsliem, nūjām, dūrēm, kājām. Viņam var iesist, dienā tualetē piekaut, atņemt mugursomu, lietas, gaļas konservus, cepumus (ja kādam tie ir, kāds tos ir atvedis). Televizora nav, radio nav, avīžu nav. Izklaidējāmies pēc vājā un spēcīgā likumiem. “Puika, izmazgā manas zeķes,” tas vēl nebija nekas. Bet, lūk, kaut kas cits: “Puika, nolaizi manas zeķes. Nolaizi labi, lai visi to redz.” Karstums ap 60 grādiem, ej un līgojies… Šūpojies uz visām pusēm… Bet kaujas operāciju laikā “vecie” gāja priekšgalā, piesedza mūs. Glāba. Tā ir taisnība. Atgriezīsimies kazarmā: "Puika, nolaizi manas zeķes…”

Tas bija briesmīgāk nekā pirmā kauja… Pirmā kauja bija interesanta! Skaties kā mākslas filmu. Filmās simtiem reižu esmu redzējis, kā ilodas uzbrukumā, izrādās, ka viss ir izdomāts. Nevis iet, bet skrien, nevis skrien teciņiem, skaisti pieliekušies, bet skrien no visa spēka. Bet ladā gadījumā cilvēkam ir tik daudz spēka kā trakajam, cilpo kā traks /āķis. Agrāk man patika parādes Sarkanajā laukumā, patika armijas tehnika. Tagad zinu: par to nedrīkst sajūsmināties, gribas, lai šos tankus, bruņutransportierus un automātus ātrāk noliktu vietā, apsegtu. Kaut tas notiktu ātrāk. Tāpēc, ka tas viss ir domāts cilvēka iznīcināšanai… Lai saberztu putekļos! Pārvērstu par mālu! Tādus kā tu… Vēl labāk būtu, ja pa Sarkano laukumu ietu visi tie, kas atgriezās no Afganistānas ar protēzēm… Tādi kā es… Abas kājas vir§ ceļgaliem ir nogrieztas… Ja būtu zem

ceļgaliem… Veiksme! Es būtu laimīgs cilvēks… Es apskaužu tos, kurieni kājas ir nogrieztas zem ceļgaliem… Pēc pārsiešanām stundu, pusotru trl cu, bez protēzēm es pēkšņi kļūstu tik mazs. Guli peldbiksēs un desantnieka kreklā, krekls ir manā augumā. Sākumā es nevienu sev nelaidu klāt. Klusēju. Kaut vai viena kāja būtu palikusi, bet tagad nav nevienas. Visgrūtāk bija aizmirst, ka man ir bijušas abas kājas… No četrām sienām var izvēlēties vienu, to, kur ir logs…

Mātei uzstādīju ultimātu: “Ja raudāsi, tad nebrauc.” Tur es visvai rāk baidījos no tā, ka mani nogalinās, atvedīs uz mājām, māte raudās Pēc kaujas ir žēl ievainotā, nogalinātā nav žēl, žēl ir tikai viņa māti. Hospitālī es gribēju pateikties auklītei, bet nevarēju, biju aizmirsis vārdus.

—   Vai tu atkal dotos uz Afganistānu?

-Jā.

—   Kāpēc?

—  Tur draugs ir draugs, bet ienaidnieks ir ienaidnieks. Bet te nemitīgi rodas jautājums: kā dēļ gāja bojā mani draugi? Šo paēdušo spekulantu dēļ? Ierēdņu dēļ? Te nekas nav kārtībā. Jūtos kā svešinieks.

Mācos staigāt. Mani atbalsta no aizmugures. Nokritu. “Mierīgi,” es sev saku. “Pirmā komanda — pagriezies un atbalsties uz rokām. Otrā komanda — piecelies un ej.” Pirmajos mēnešos vairāk bija tā: nevis ej, bet lien. Līdu. Visspilgtākā aina no turienes: melnīgsnējs zēns ar krievisku seju… Tādu tur ir daudz. Mēs taču tur esam no 1979. gada… Septiņus gadus. Es brauktu uz turieni… Noteikti! Ja kājas nebūtu nogrieztas virs ceļgala… Ja būtu zem ceļgala…

Es brauktu uz turieni…

Ierindnieks, mīnmetējnieks

—   Es pats sev jautāju: “Kāpēc es braucu?”

Simts atbilžu… Bet galvenā ir šajā dzejolī, es tikai neatceros, kas ir autors:

Divas lietas, kas pasaulē līdzīgas ir:

Pirmā ir sieviete, otrā — vīns.

Bet saldāks par sievieti, gardāks par vīnu Vīrietim šķiet karš.

Es apskaudu kolēģus, kas bija pabijuši Afganistānā: viņiem bija kolosāla pieredze. Kur miera laikā tādu var iegūt? Es esmu ķirurgs… Jau desmit gadus strādāju par ķirurgu lielā pilsētā, bet, kad atveda pirmos ievainotos, es gandrīz sajuku prātā. Roku nav, kāju nav, guļ elpojošs stumbenis. Sadistiskās filmās neko tādu nevar ieraudzīt. Es tur veicu tādas operācijas, par kādām Savienībā varēja tikai sapņot. Jaunas medmāsas neizturēja. Citreiz raudāja tā, ka sāka raustīt valodu, citreiz smējās. Viena stāvēja un visu laiku smaidīja. Viņas sūtīja uz mājām.

Cilvēks mirst pavisam savādāk nekā filmās. Cilvēks nemirst pēc Staņislavska sistēmas. Lode trāpīja galvā — novicina rokas un nokrīt. Patiesībā: lode trāpīja galvā, lido smadzenes, bet viņš skrien tām pakaļ, var noskriet puskilometru, un ķer tās. Tas ir otrpus robežai. Viņš skrien, kamēr iestājas fizioloģiskā nāve. Vieglāk būtu bijis nošaut, nevis skatīties un dzirdēt, kā viņš šņukst, lūdz nāvi kā atpestīšanu. Ja viņam vēl ir palicis spēks. Cits guļ, viņam pielavās bailes… Sirds sāk trakot… Kliedz, sauc… Pārbaudi… Nomierini… Bet smadzenes gaida mirkli, kad cilvēks atslābs… Nepaspēsi aiziet prom no gultas, puišeļa vairs nav. Bet tikko bija…

Šīs atmiņas es tik drīz neaizmirsīšu… Paaugsies šie puišeļi zaldāti, viņi visu atkal pārdzīvos no jauna. Mainīsies viņu uzskati, kaut kas aizmirsīsies, bet kaut kas atausīs atmiņā. Mans tēvs Otrā pasaules kara laikā bija lidotājs, bet viņš neko nestāstīja…Vienmēr klusēja… Toreiz es viņu nesapratu, bet tagad saprotu. Es viņu cienu šīs klusēšanas dēļ. Atcerēties… It kā iebāzt ugunskurā roku. Pietiek ar vārdu, ar mājienu… Vakar izlasīju avīzē — aizstāvējās līdz pēdējai patronai, ar pēdējo patronu nošāva sevi. Ko nozīmē — nošaut sevi? Kaujā svarīgākais jautājums ir — tu vai viņš. Skaidrs, ka tev ir jāpaliek. Visi aizgāja, bet tu viņus piesedz, tev pavēlēja vai arī tu pats tā izlēmi, gandrīz noteikti zinot, ka esi izvēlējies

nāvi. Esmu pārliecināts, ka tajā brīdi psiholoģiski nav grūti. Tajos apstākļos pašnāvība tiek uztverta kā normāla parādība, to var daudzi. Pēc tam viņus sauc par varoņiem. Te… parastā dzīvē pašnāvnieki ir nenormāli cilvēki. Bet tur? Tur viss ir otrādi… Citi likumi… Tikai divas rindiņas avīzē, bet naktī nevari aizmigt, viss tevī atgriežas. Atgriežas.

Tie, kuri tur ir bijuši, otrreiz vairs negribēs karot. Mums vairs neiestāstīs, ka gaļa aug kokos. Lai kādi mēs būtu — naivi, nežēlīgi, sievu un bērnus mīloši, sievu un bērnus nemīloši — mēs tik un tā nogalinājām. Es sapratu savu vietu ārzemju leģionā, bet neko nenožēloju. Tagad daudzi runā par vainas sajūtu. Man tās nav. Vainīgi ir tie, kas mūs uz turieni sūtīja. Es labprāt valkāju afgāņu formu, tajā es jūtos kā vīrietis. Sievietes ir sajūsmā! Reiz es to uzvilku un aizgāju uz restorānu. Administratore mani nopētīja, bet es gaidīju.

—   Vai ar manu formu kaut kas nav kārtībā? Dodiet ceļu apdedzinātai sirdij…

Lai kāds tikai pasaka, ka mana armijas forma viņam nepatīk, lai tikai iepīkstas. Nezin kāpēc es meklēju šo cilvēku…

Kara ārsts

—   Pirmā piedzima meitenīte…

Pirms viņas piedzimšanas vīrs teica, vienalga, kas piedzims, bet labāk būtu, ja tā būtu meitenīte, pēc tam viņai būs brālītis, un viņa varēs sasiet brālīša zābaciņiem aukliņas. Tā arī sanāca…

Vīrs piezvanīja uz slimnīcu. Atbildēja:

—   Meitiņa.

—   Labi. Būs divas meitiņas.

Tad viņam pateica patiesību:

—   Jums ir dēls… Dēls!

—   Paldies! Paldies jums!

Viņš sāka pateikties par dēlu.

Pirmā diena… Otrā… Auklītes visām atnesa bērnus, bet manējā nav. Neviens man neko nesaka. Es sāku raudāt, paaugstinājās temperatūra. Atnāca ārste. “Kāpēc jūs, māmiņ, bēdājaties? Jums ir īsts spēkavīrs. Viņš

vēl guļ, nav pamodies. Viņš vēl nav izsalcis. Neuztraucieties.” Atnesa, i/.tina, viņš gulēja. Tad es nomierinājos.

Kādu vārdu dot dēlam? Izvēlējāmies no trim vārdiem: Saša, Aļoša, Miša. Visi patika. Atnāk pie manis meitiņa ar tēvu, un Taņečka paziņo: "Es vozēju…” Kas tā par “vozēšanu”? Izrādījās, viņi bija iemetuši cepurē zīmītes un lozējuši. Divas reizes izvilkuši vārdu “Saša”. To izlēma Taņečka. Viņš piedzima smags — 4 kilogrami 500 grami. Liels — 60 centimetri. Atceros, sāka staigāt desmit mēnešu vecumā. Pusotra gada vecumā jau labi runāja, bet līdz trīs gadu vecumam viņam neveicās ar burtiem “r” un “s”. “Es pats” vietā sanāca “et pat”. Savu draugu Sergeju viņš sauca par l igļeju. Bērnudārza audzinātāja Юга Nikolajevna viņam bija “Kila kalavna”. Pirmoreiz ieraugot jūru, viņš kliedza: “Es neesmu dzimis, mani krastā izskaloja jūras viļņi…”

Piecu gadu vecumā es viņam uzdāvināju pirmo albumu. Tādi viņam ir četri — bērnības, skolas, armijas (viņš mācījās karaskolā) un “afgāņu” (ar tām fotogrāfijām, kuras viņš atsūtīja). Meitai ir savi albumi, es tos dāvināju katram. Es mīlēju māju, bērnus. Rakstīju viņiem dzejoļus:

Caur pavasara sniegu, rau,

Lien zāles stiebriņš mazs.

Kad pavasaris tālāk skrien,

Ir dzimis dēliņš mans…

Agrāk skolā skolēni mani mīlēja. Es biju priecīga…

Viņam ilgi patika spēlēt spēli “Kazaki laupītāji”: “Es esmu drosmigs.” Viņam bija pieci gadi, Taņečkai — deviņi, mēs braucām pa Volgu. Nokāpām no tvaikoņa, no piestātnes līdz vecmāmiņas mājai ir puskilometrs. Saša sastinga kā nagliņa.

—   Neiešu. Nes mani!

—   Tik liels un jānes?!

—   Neiešu, un viss.

Un negāja. To mēs viņam visu laiku atgādinājām.

Bērnudārzā dēlam patika dejot. Viņam bija sarkanas bikses. Viņš

tajās fotografējās. Ir fotogrāfijas. Līdz astotajai klasei viņš krāja markas — palika albumi ar markām. Pēc tam sāka krāt nozīmītes — palika kaste ar nozīmītēm. Aizrāvās ar mūziku. Palika kasetes ar viņa iemīļotajām dziesmām…

Visu bērnību viņš sapņoja kļūt par mūziķi. Bet laikam viņā bija ieaudzis tas, ka tēvs ir karavīrs, ka mēs visu mūžu dzīvojām armijas pilsētiņā: viņš kopā ar zaldātiem ēda biezputru, tīrīja mašīnas. Kad viņš aizsūtīja dokumentus uz karaskolu, neviens neteica “nē”, tieši otrādi: “Dēliņ, tu aizstāvēsi Dzimteni.” Viņš labi mācījās, skolā vienmēr bija aktīvs. Karaskolu viņš arī pabeidza teicami. Komandieri mums sūtīja pateicības.

1985. gads. Saša ir Afganistānā… Mēs lepojāmies — viņš ir karā. Es stāstīju saviem skolēniem par Sašu, par viņa draugiem. Gaidījām, kad viņš atbrauks atvaļinājumā. Nezin kāpēc nedomājām par slikto…

Pirms Minskas mēs dzīvojām armijas pilsētiņās, bija palicis ieradums: ja esam mājās, durvis neslēdzam. Viņš ienāca nepiezvanījis un teica: “Vai jūs izsaucāt televizora meistaru?” No Kabulas viņš ar draugiem aizlidoja uz Taškentu, no turienes varēja dabūt biļetes līdz Doņeckai, tuvāk nebija. No Doņeckas (Minskas lidosta reisu nepieņēma) lidoja uz Viļņu. Viļņā trīs stundas bija jāgaida vilciens, tas viņiem šķita ilgi, mājas tepat blakus, palikuši nieka divsimts kilometri. Viņi brauca ar taksometru.

Nosauļojies, tievs, tikai zobi mirdz.

—   Dēliņ,— es raudāju, — cik tu esi tievs!

—   Māmiņ, — viņš mani pacēla un griezās apkārt pa istabu, — es esmu dzīvs! Es esmu dzīvs, māmiņ! Saproti, dzīvs!

Pēc divām dienām bija Jaungads. Zem eglītes viņš bija paslēpis mums dāvanas. Man lielu lakatu. Melnu.

—   Kādēļ tu, dēliņ, izvēlējies melnu lakatu?

—   Māmiņ, tur bija dažādi lakati. Kamēr pienāca mana kārta, bija palikuši tikai melnie. Paskaties, tev piestāv…

Tajā lakatā es viņu apglabāju. Divus gadus neņēmu to nost.

Viņam vienmēr patika dāvināt dāvanas, viņš tās sauca par “pārstei-

gumiņiem”. Viņi vēl bija mazi, atnākam ar tēvu mājās, bērnu nav. Es aizskrēju pie kaimiņiem, izskrēju uz ielas, bērnu nav, un neviens neko nav redzējis. Kā es sāku kliegt, kā es sāku raudāt! Atveras televizora kaste (bijām nopirkuši televizoru, bet kasti vēl nebijām paspējuši izmest), no tās izlien mani bērni. “Kāpēc tu raudi, māmiņ?” Viņi bija saklājuši galdu, uzvārījuši tēju, gaidījuši mūs, bet mēs nenācām. Saša izdomāja “pārsteigumiņu”— paslēpties kastē. Viņi paslēpās un aizmiga.

Viņš bija maigs. Zēni reti ir tik maigi. Vienmēr skūpstīja, apskāva: “Māmiņ… Māmulīt…” Pēc Afganistānas viņš kļuva vēl maigāks. Mājās viņam viss patika. Bet bija mirkļi, kad viņš sēdēja, klusēja un nevienu neredzēja. Naktīs lēca kājās, staigāja pa istabu. Reiz es pamodos no kliedziena: “Gaisma! Gaisma! Māmiņ, šauj…” Citreiz naktī dzirdu: kāds raud. Kas pie mums var raudāt? Mums nav mazu bērnu. Atveru dēla istabas durvis: viņš sēž, saķēris galvu ar rokām, un raud…

—   Dēliņ, kāpēc tu raudi?

—   Man ir bail, māmiņ. — Un vairāk ne vārda. Ne tēvam, ne man.

Brauca prom kā parasti. Es viņam sacepu veselu koferi ar riekstiņiem — ir tādi cepumi. Viņa iemīļotie. Veselu koferi, lai visiem pietiktu. Viņi ilgojās pēc mājas ēdiena. Pēc savas mājas ēdiena.

Otrreiz viņš arī atbrauca uz Jaungadu. Sākumā gaidījām viņu vasarā. Rakstīja: “Māmiņ, vāri vairāk kompotu, vāri ievārījumu, kad atbraukšu, visu apēdīšu un izdzeršu.” No augusta atvaļinājumu pārcēla uz septembri, viņš gribēja iet uz mežu, lasīt gailenes. Neatbrauca. Neatbrauca arī Novembra svētkos. Saņēmām vēstuli: kā jūs domājat, varbūt man labāk atkal braukt uz mājām Jaungadā — būs eglīte, tētim dzimšanas diena ir decembrī, mammai — janvārī?

30. decembris… Visu dienu esmu mājās, nekur neeju. Pirms tam bija vēstule: “Māmiņ, es tev pasūtu vareņikus ar mellenēm, vareņikus ar ķiršiem un vareņikus ar biezpienu.” No darba pārnāca tēvs, nolēmām: tagad gaidīs viņš, bet es aizbraukšu uz veikalu, nopirkšu ģitāru. No rīta mēs saņēmām ziņu, ka veikalā ir ģitāras. Saša lūdza: nepērciet dārgu, pērciet parastu ģitāru, visvienkāršāko.

Es atgriezos no veikala, be( viņš jau bija mājās.

—   Ai, dēliņ, nenosargāju!

Viņš ieraudzīja ģitāru.

—   Cik skaista ģitāra, — un sāka dejot pa istabu. — Es esmu mājās. Cik pie mums ir labi! Mūsu kāpņu telpā ir īpaša smarža.

Viņš teica, ka mūsu pilsēta ir visskaistākā. Visskaistākā iela, visskaistākā māja, pagalmā visskaistākās akācijas. Viņš mīlēja šo māju. Tagad mums ir grūti šeit dzīvot — viss atgādina par Sašu, arī aizbraukt ir grūti — viņš te visu mīlēja.

Otrreiz viņš atbrauca savādāks. To pamanījām ne tikai mēs, mājās, bet arī visi viņa draugi. Dēls viņiem teica:

—   Cik jūs esat laimīgi! Jūs pat nevarat iedomāties, cik jūs esat laimīgi! Jums katru dienu ir svētki.

Es atnācu no frizētavas ar jaunu frizūru. Viņam patika.

—   Māmiņ, tev vienmēr vajag tādu frizūru. Tu esi tik skaista.

—   Dēliņ, lai katru dienu veidotu frizūru, vajag daudz naudas.

—   Es atvedu naudu. Ņemiet visu. Man nevajag naudu.

Draugam piedzima dēls. Atceros, ar kādu sejas izteiksmi viņš lūdza:

“Ļauj paturēt.” Paņēma un sastinga. Atvaļinājuma beigās viņam sāka sāpēt zobs, bet no zobārsta viņš baidījās jau bērnībā. Es viņu aiz rokas aizvilku uz poliklīniku. Sēžam, gaidām, kad izsauks. Skatos — dēlam uz sejas izsitušies baiļu sviedri.

Ja televīzija rādīja par Afganistānu, viņš gāja uz citu istabu. Nedēļu pirms aizbraukšanas viņa acīs parādījās skumjas, tās varēja saskatīt. Varbūt man tikai tagad tā šķiet? Bet toreiz es biju laimīga: dēls 30 gadu vecumā ir majors ar Sarkanās Zvaigznes ordeni. Lidostā es uz viņu skatījos un nevarēju noticēt: vai tiešām šis skaistais, jaunais oficieris ir mans dēls? Es ar viņu lepojos.

Pēc mēneša atnāca vēstule. Viņš apsveica tēvu Padomju armijas dienā, bet man pateicās par sēņu pīrāgiem. Pēc šīs vēstules ar mani kaut kas notika… Es nevarēju gulēt… Apguļos… Guļu… Guļu ar atvērtām acīm līdz pieciem rītā. Nevaru aizvērt acis.

Ceturtajā martā es redzēju sapni… Liels lauks, pa visu lauku balta gaisma… Kaut kas uzliesmo… Un stiepjas garas baltas lentes… Mans Saša

skrien, skrien… Šurp, turp… Viņam nav kur noslēpties… Uzliesmoja vienā vietā… Citā vietā… Es skrienu aiz viņa… Gribu viņu apdzīt. Gribu, lai es būtu pirmā, bet viņš aiz manis… Kā toreiz, kad mēs laukos iekļuvām negaisā… Es viņu piesedzu ar savu augumu, viņš zem manis sēdēja klusi kā pelīte. “Māmiņ, izglāb mani!” Bet es viņu nepanācu… Viņš ir tik garš, viņa soļi ir gari, gari… Es skrienu, cik vien spēks atļauj… Tūlīt pārplīsīs sirds… Es viņu nevaru panākt…

…Noklaudzēja durvis. Ienāca vīrs. Mēs ar meitu sēdējām uz dīvāna. Viņš nāca pie mums pāri visai istabai zābakos, mētelī, cepurē. Tā vēl nekad nebija bijis, viņš bija kārtīgs, tāpēc ka visu mūžu dienēja armijā, visur bija disciplīna. Pienāca un nometās mūsu priekšā ceļos.

—   Meitenes, ir notikusi nelaime…

Tad es ieraudzīju, ka priekšnamā ir cilvēki. Ienāca medmāsa, kara komisārs, mūsu skolas skolotāji, vīra paziņas…

—   Sašeņka! Dēliņš!!!

Pagājuši jau trīs gadi… Mēs vēl joprojām nevaram atvērt koferi… Tajā ir Sašas lietas… To atveda kopā ar zārku… Man šķiet, ka tās smaržo pēc Sašas.

Viņu uzreiz ievainoja 15 šķembas. Viņš tikai paspēja pateikt: “Māmiņ, sāp.”

Par ko? Kāpēc viņš? Tik maigs. Labs. Kā viņa var nebūt? Šīs domas mani lēnām nogalina. Es zinu, ka mirstu, — man vairs nav jēgas dzīvot. Es eju pie cilvēkiem, velku sevi pie cilvēkiem. Eju kopā ar Sašu, ar viņa vārdu, stāstu par viņu… Uzstājos Politehniskajā institūtā, pie manis pienāca studente un teica: “Ja jūs viņā nebūtu ieaudzinājusi tik daudz patriotisma, viņš tagad būtu dzīvs.” No šiem vārdiem man kļuva slikti. Es tur nokritu.

Es gāju Sašas dēļ. Viņa piemiņas dēļ. Es ar viņu lepojos… Tagad runā, ka tā esot bijusi liktenīga kļūda, ka tas nevienam neesot bijis vajadzīgs — ne mums, ne afgāņu tautai. Agrāk es ienīdu tos, kas nogalināja Sašu… Tagad es ienīstu valsti, kura viņu uz turieni sūtīja. Nesauciet manu dēlu vārdā… Tagad viņš pieder tikai mums. Es viņu nevienam neatdošu. Neatdošu pat atmiņas par viņu…

(Viņa man piezvanīja pēc vairākiem gadiem.)

Es gribu turpināt savu stāstu… Tas nebija pabeigts. Es toreiz nepabeidzu… Es vēl nebiju tam gatava… Bet… Protams, es vairs neesmu jauna… Bet pirms pusgada mēs adoptējām zēnu no bērnunama. Viņu sauc par Sašu… Viņš ir ļoti līdzīgs mūsu mazajam Sašam. “Es pats” vietā viņš saka “et pat”. Viņš nevar izrunāt burtus “r” un “s”. Mēs esam atguvuši dēlu… Vai jūs mani saprotat? Bet es zvērēju un liku zvērēt ari vīram, ka viņš nekad nebūs karavīrs…

Nekad!!

Māte

—   Es šāvu… Šāvu, tāpat kā visi. Es nezinu, kā tas ir iekārtots, kā ir iekārtota šī pasaule… Es šāvu…

Mūsu karaspēka daļa atradās Kabulā… (Pēkšņi iesmejas.) Mums bija lasītavas būda — milzīga tualete, kaut kas traks, 20 reiz piecus metrus liela un sešus metrus dziļa bedre ar 40 podiem un dēļu starpsienām, un katrā nodalījumā uz naglas karājās avīzes “Pravda”, “Komsomoļskaja Pravda”, “lzvestija”. Nolaid bikses, iebāz zobos cigareti, aizsmēķē, sēdi un lasi. Atrodi rakstus par Afganistānu… Afganistānas valdības armija iegājusi tur un tur… Ieņēmusi to un to… Par mums ne vārda… Bet vakar sakapāja 40 mūsu puišus, kopā ar vienu no viņiem es pirms divām dienām te sēdēju uz poda un lasīju šīs avīzes. Rēcām. Johaidī!!! Jābāž stobrs mutē un jāizšķaida smadzenes! Baigā depresija. Visur ir meli… Kazarmas kā šķūnis… Ēdiens tāds, ka vēmiens nāk, vienīgais prieks — aizbraukt uz karu. Reidā, uzdevumā. Nogalinās vai nenogalinās, bet mēs rāvāmies cīņā ne jau dzimtenes, ne jau pienākuma dēļ, mums trūka iespaidu. Mēnešiem ilgi sēdējām aiz dzeloņstieplēm. Četrus mēnešus rijām tikai griķus: brokastīs, pusdienās, vakariņās — tikai griķi. Bet tiem, kas dodas kaujas uzdevumos, izsniedz sauso pārtiku, tur ir sautēta gaļa un dažreiz pat šokolāde “Aļonka”. Pēc kaujas pārmeklē nogalinātos dušmaņus un, raugi, vari iedzīvoties: ievārījuma burciņa, labi konservi un cigaretes ar filtru. Mans Dievs! “Marlboro”, bet mums ir “Ohotņičji”. Droši vien jau esat dzirdējusi. Uz paciņas uzzīmēts vīrietis, kurš ar spieķi iet pa purvu,

mēs tās saucām par “nāvi purvā”. Vēl bija cigaretes “Pamir” — tā bija "nāve kalnos”. Afganistānā es pirmo reizi pagaršoju krabjus un amerikaņu gaļas konservus… Izsmēķēju dārgu cigareti… Pa ceļam varēja ieiet veikaliņā un kaut ko nozagt, ne jau tāpēc, ka mēs būtu marodieri, bet l.ipēc, ka cilvēks vienmēr grib garšīgāk paēst un ilgāk pagulēt. Bet mūs atņēma mātēm un teica: uz priekšu, puikas, svēts pienākums, jums tas ir ladara, jums ir 18 gadi. Johaidl!

Sākumā mūs aizveda uz Taškentu… Iznāca komandiera vietnieks politiskajā darbā ar resnu vēderu… Un teica: tie, kas grib uz Afganistānu, rakstiet iesniegumu. Puikas rakstīja: “Lūdzu sūtīt…”, es nerakstīju, bet nākamajā dienā mums visiem izdalīja pārtiku, naudu, iesēdināja mašīnas un aizveda uz pārsūtīšanas punktu. Vakarā pārsūtīšanas punktā pienāca tie, kas ir dienējuši ilgāk, un teica: “Tā, vīri, atdodiet padomju naudu, tur, uz kurieni jūs sūtīs, ir afgāni.” Kādas muļķības? Ved kā aunus… Kāds priecājās, viņš pats lūdza, cits negrib, viņam sākas histērija, i aud, cits sadzērās odekolonu. Mani pārņēma tukšums un vienaldzība. "Nu, velns,” es domāju, “kāpēc mūs speciāli neapmācīja? Johaidī! Mūs taču ved uz īstu karu.” Pat šaut mums neiemācīja. Cik daudz es esmu šāvis nodarbībās? Trīs atsevišķus šāvienus un sešus pēc kārtas… Kaut kas traks! Pirmie iespaidi par Kabulu… Smiltis, pilna mute ar smiltīm… Ierašanās dienā kontrolpunktā mani piekāva dembeļi… Viss sākās jau no rita: “Skriešus šurp! Traukus nomazgāji? Skriešus! Stāt! Uzvārds?” Pa seju nesita, lai oficieri neko nemanītu, sita pa krūtīm, pa zaldātu podziņu, la kā sēnīte viegli iespiedās ādā. Kad nokļuvu posteni, biju laimīgs: nebija ne “veco”, ne dembeļu, mani divas stundas neviens neaiztika. Četras dienas pirms mūsu ierašanās kāds “jauniņais” piegāja pie dembeļu telts im iemeta tur granātu — septiņi dembeļi, čirk!, pazuda kā nebijuši. Bet pēc tam pats iebāza sev stobru mutē un izšķaidīja savas smadzenes. Norakstīja kā kaujas zaudējumus. Karš tētiņš visu noraksta… Johaidī! Pēc vakariņām mani pasauca “vecie”: “Tā, Maskava (es biju no Piemaskavas), — atnes kartupeļus. Uzņemam laiku — 40 minūtes. Ej!” — Un iespēra pa dibenu. Jautājums: “Kur es ņemšu kartupeļus?” Atbilde: “Vai dzīvot gribi?” Kartupeļiem bya jābūt ar sīpoliņiem, pipariņiem un

saulespuķu eļļu, to sauca par “graždanočku”. Un vēl ar lauru lapu virsū. Es nokavēju 20 minūtes, mani piekāva… Kaut kas traks! Es atradu kartupeļus pie helikopteru apkalpes, tur sēdēja “jaunie” un mizoja kartupeļus oficieriem, es vienkārši palūdzu: “Viri, iedodiet, citādi mani nogalinās.” Iedeva pusspaini. “Pēc eļļas,” man ieteica, “aizej pie mūsu pavāra. Uzbeka. Padziedi par tautu draudzību, viņam tas patīk.” Uzbeks man iedeva eļļu un sīpolus no kungu galda. Es uzcepu visu gravā uz ugunskura, bet pēc tam skrēju, lai neaiznestu aukstu pannu… Tagad, kad lasu par afgāņu brālību, gribas rēkt. Varbūt kādreiz par šo brālību uzņems filmu un visi tai noticēs, bet es, ja arī iešu to skatīties, tad tikai tāpēc, lai redzētu skaistās Afganistānas ainavas. Pacel galvu — kalni! Violeti kalni. Debesis! Bet tu jūties kā cietumā. Ja nenogalinās dušmaņi, nositīs savējie. Vēlāk es to Savienībā stāstīju kādam cietumniekam, viņš neticēja, ka savējie tā ņirgājās par savējiem. “Nevar būt!!!” Bet viņš desmit gadus bija sēdējis cietumā. Pieredzējis! Lai nezaudētu veselo saprātu. Nesajuktu prātā! Vieni dzēra, citi smēķēja… Zālīti… Dzēra kandžu… Kandžu tecināja no tā, ko varēja dabūt: no rozīnēm, cukura, zīdkokiem, rauga, piemeta maizīti. Kad trūka cigarešu, tabakas vietā izmantoja tēju, to ietina avīzēs, draņķīga garša! Bet dūmi ir. Protams, čarss… Čarss — tie ir kaņepju putekšņi… Viens pamēģina un smejas, iet un savā nodabā smejas, cits lien zem galda un sēž tur līdz rītam. Bez tā… bez narkotikām un kandžas būtu sajukuši prātā… Tevi nostāda postenī un iedod divas magazīnas ar patronām; ja kaut kas sāksies, ar 60 patronām pietiks pusminūti ilgai kaujai. Dušmaņiem bija tik labi apmācīti snaiperi, ka viņi šāva uz cigaretes dūmiem, uz sērkociņa liesmu.

Es sapratu… Es jums nestāstu par karu, es stāstu par cilvēku. Par to cilvēku, par kuru mūsu grāmatās maz raksta. No viņa baidās. Viņu slēpj. Par bioloģisko cilvēku. Bez idejas… No vārdiem “varonība” un “garīgums” man metas nelabi. Nāk vēmiens. (Klusē.)

Tā… Turpināsim… Man vairāk darīja pāri savējie, dušmaņi pārvērta tevi par vīrieti, bet savējie pārvērta tevi par mēslu. Tikai armijā es sapratu, ka jebkuru cilvēku var salauzt, atšķiras tikai līdzekļi un dotais laiks. Guļ “vecais”, viņš ir nodienējis pusgadu, vēders uz augšu, guļ ar zābakiem un sauc mani: “Nolaizi zābakus, nolaizi ar mēli tīrus. Piecas minūtes.” Es stāvu… Viņš: “Atvediet Rudo”, bet Rudais ir tas puisis, ar kuru kopā mēs atbraucām, draudzējāmies. Divi stulbeņi ar briesmīgu spēku sit Rudo, es redzu — viņi sašķaidīs visus skriemeļus. Viņš skatās uz mani… 'lād tu sāc laizīt zābakus, lai viņu atstāj dzīvu un neizkropļo. I’irms armijas es nezināju, ka cilvēkam tā var iesist pa nierēm, ka viņš nosmaks. Tas ir tad, kad tu esi viens un tevi neviens neaizstāv… Tad tevi Ir viegli salauzt.

Man bija draugs… iesauka — Lācis, gandrīz divus metrus garš puisis. Viņš atgriezās no Afganistānas un pēc gada pakārās. Es nezinu… Viņš nevienam neuzticējās, neviens nezina, kāpēc viņš pakārās: kara dēļ vai tāpēc, ka uzzināja, kāds lops var būt cilvēks. Karā viņš sev to nejaulaja, bet pēc kara sāka domāt. Prātiņš sajuka… Mans otrs draugs nodzērās… Viņš man rakstīja, es saņēmu divas vēstules… Par to, ka tur, brāl, bija īsta dzīve, bet šeit tikai mēsli, tur mēs cīnījāmies un izdzīvojām, bet šeit neko nevar saprast. Vienreiz es viņam piezvanīju, viņš bija piedzēries kā mārks… Arī otrreiz bija piedzēries… (Aizsmēķē.) Atceros, kā mēs ar Lāci atbraucām uz Maskavu, uz Kazaņas staciju, četras dienas braucām no Taškentas, dienu un nakti dzērām. Aizmirsām nosūtīt telegrammas, lai mūs sagaida. Izkāpām uz perona piecos no rīta… Acīs iesitās krāsas! Visi bija dažādos tērpos — sarkanos, dzeltenos, zilos, jauni un skaisti sievišķi. Pilnīgi cita pasaule. Mēs apstulbām! Es atgriezos astotajā novembrī… Pēc mēneša sāku mācīties universitātē, atjaunojos otrajā kursā. Man paveicās… Es aizmirsu savu galvu… Man nebija laika rakņāties sevī, vajadzēja kārtot sesiju no nulles. Divu gadu laikā es visu aizmirsu, atcerējos tikai “Jauno cīnītāju kursus” — kartupeļu mizošanu un 18 kilometru garo skrējienu. Kājas bija noberztas līdz ceļgaliem. Bet viņš? Lācis atbrauca, bet viņam nekā nebija. Ne profesijas, ne darba. Visi domāja tikai par cenām: galvenais, lai doktora desa maksātu rubli un 20 kapeikas un šņabja pudele — trīs rubļus un 62 kapeikas. Kuru gan uztrauc tas, ka puiši atgriežas — ar pusjukušu prātiņu vai 10-12 centimetrus garu stumbeni, invalīdi 20 gadu vecumā. Nav jau mans dēls, lai nu paliek. Pie mums ir tāda sistēma: tevi lauž gan armija, gan civilā

dzīve. Tu esi nokļuvis sistēmā; tiklīdz zāģa zobi tevi saķers, tu tiksi sazāģēts, lai cik labs tu būtu, lai kādi sapņi mājotu tavā dvēselē. (Apklust.) Man ir maz īsto vārdu… Ļoti maz… Gribu pateikt galveno domu: galvenais ir nenokļūt sistēmā. Kā no tās izvairīties? Dzimtenei ir jākalpo, komjaunieša biedra karte kabatā — tā ir svēta lieta. Reglamentā ir ierakstīts: zaldātam ir drosmīgi un vīrišķīgi jāpārvar visas karadienesta grūtības. Drosmīgi un vīrišķīgi! Ar vienu vārdu sakot, kaut kas traks. (Apklust. Pastiepjas pēc jaunas cigaretes, bet paciņa jau ir tukša.) Nolāpīts! Dienā ar paciņu vairs nepietiek…

Ir jābalstās uz to, ka mēs esam zvēri, un zvēra būtība ir pārklāta ar plānu kultūras kārtiņu. Ak, Rilke! Ak, Puškins! Cilvēks vienā mirklī pārvēršas par lopu… Nepaspēsi ne acis pamirkšķināt… Lai tikai viņš sāk baidīties par sevi, par savu dzīvību. Vai arī viņš iegūst varu.. Mazu varu. mazītiņu! Armijas rangu sistēma: pirms zvēresta — duhs, pēc zvēresta — čižara, pēc pusgada — čerpaks, no čerpaka līdz pusotram gadam — ģeds, bet pēc diviem gadiem — dembelis. Bet pašā sākumā tu esi duhs bez miesas un tava dzīve ir pilna ar sūdiem…

Bet es šāvu… Šāvu tāpat kā visi. Tik un tā tas ir galvenais… Bet domāt par to negribas. Es neprotu par to domāt.

Zem mūsu kājām mētājās heroīns… Naktī mazie puišeļi nokāpa no kalniem un to izmētāja. Pēc tam viņi pazuda kā vēja nesti. Mēs niekojāmies ar zālīti, heroīnu lietoja retais, tur ir ļoti tīrs heroīns — vienu divas reizes pamēģini, un tev ir beigas. Tu pierodi. Es centos savaldīties. Otrs izdzīvošanas nosacījums ir — ne par ko nedomāt! Paēdu, pagulēju, devos uzdevumā. Ieraudzīju un tūlīt pat aizmirsu, iedzinu pagrīdē. Bet pēc tam… Es redzēju, kā cilvēka zīlītes kļūst tik lielas kā acis, kā no cilvēka aiziet dzīvība… Zīlītes paplašinās… Kļūst tumšas… Ieraudzīju un tūlīt pat aizmirsu. Bet tagad pie jums atcerējos…

Šāvu! Protams, es šāvu. Noķēru cilvēku tēmēklī un… nospiedu gaili… Tagad es ceru, ka neesmu daudzus nogalinājis, es gribu tā domāt, jo viņi… Viņi… aizstāvēja dzimteni… Vienu… es viņu ļoti labi atceros… Kā es izšāvu, un viņš nokrita. Pacēla rokas uz augšu un nokrita… Vienu atceros… Baidījos nonākt tuvcīņā, man tikai stāstīja, kā cilvēkam iedur

ar nazi un skatās viņam acīs… To man dzērumā izstāstīja Lācis, kad mēs fotras dienas braucām no Taškentas. Viņš teica: “Tu nevari iedomāties, kri cilvēks gārdz, kad viņam pa kaklu tek asinis. Nogalināt ir jāiemācās…” (illvēkam, kurš nevienu nav nogalinājis, pat nav gājis medībās, ir jāientacas nogalināt otru cilvēku. Lācis stāstīja… Guļ smagi ievainots dušnmnis, ievainots vēderā, bet viņš ir dzīvs, un komandieris paņem deniintnieka nazi un iedod viņam: ņem un piebeidz, turklāt skaties viņam iii is. Vai zināt, kādēļ tas ir jādara? Lai tu vēlāk, kad vajadzēs glābt biedrus, nogalinātu nedomājot. Pirmo reizi tev tas ir jāpārdzīvo… Jāpārkāpj l.nn pāri… Lācis… Viņš paņem nazi, pieliek to pie kakla… Ievainotajam pie krūtīm… Un nevar nodurt cilvēku… Kā tas ir — pārgriezt dzīvu krušu kurvi? Kur pukst sirds… Dušmanis ar acīm seko nazim… Ilgi nekas neizdodas… Nogalina ilgi. Kad Lācis piedzērās, viņš raudāja… Nodrošināja sev vietu ellē…

Pēc demobilizācijas es mācījos universitātē, dzīvoju kopmītnēs, tur daudz dzer un bļauj. Spēlē ģitāru. Kāds pieklauvē pie durvīm — es kā liaks pielecu kājās un nostājos aiz durvīm. Drošībā. Norūc pērkons vai lietus sitas pa palodzi, man sitas sirds. Izdzeru pudeli, viss it kā ir normāli, bet drīz ar vienu pudeli bija par maz. Aknas sarāvās, aknas sāka brukt. Nokļuvu slimnīcā, tur pateica: “Puis, ja gribi nodzīvot līdz 40 gadiem, beidz dzert.” Es padomāju: es vēl nezināju, kas ir sieviete, tik daudz skaistu meiteņu apkārt, bet es nodzeršos. Tā es atmetu dzeršanu. Man bija draudzene…

Mīlestība… Tas ir kaut kas debešķīgs… Es nevaru teikt, ka mīlu. Tagad es jau esmu precējies, man ir maza meitiņa, bet es nezinu, vai tā ir mīlestība, kaut gan es viņu dēļ varu kādam ķerties pie rīkles, ierakt asfaltā. Atdot dzīvību! Bet kas ir mīlestība? Cilvēki atzīstas, ka viņi mīl, la viņi to ir iedomājušies, bet mīlestība — tas ir mežonīgs, asiņains ikdienas darbs. Vai es esmu mīlējis? Es teikšu godīgi, es nesapratu. Kaut kādas jūtas man bija, kaut kādu pacēlumu es jutu, es darīju kaut kādu darbu, kas nav saistīts ar šo stulbo dzīvi, bet kurš gan zina, vai tā ir mīlestība? Karā mums mācīja: “Dzimtene ir jāmīl.” Dzimtene mūs saņēma ar plaši atplestām rokām, un katra dūre notrieca mūs no kājām.

Labāk uzdodiet man jautājumu: vai es esmu bijis laimīgs? Un es atbildēšu, ka es biju laimīgs tad, kad pēc Afganistānai gāju pa dzimto ielu uz mājām… Bija novembris… Tas bija novembris, man galvā, degunā un līdz pat papēžiem iesitās smarža. Tā smaržoja zerne, kuru es divus gadus nebiju redzējis. Kaklā stāvēja kamols, es nevarēja paiet, jo gribējās raudāt. Pēc tā es varu teikt: es šajā dzīvē esmu bij.j laimīgs. Vai es esmu mīlējis? Kas tas ir, ja tu esi redzējis nāvi? Nāve vienmēr ir neglīta… Kas ir mīlestība? Es piedalījos dzemdībās, kad mana sieva dzemdēja. Tādā brīdī blakus ir jābūt tuvam cilvēkam, kas tur rolu . Tagad es katram vīriešu dzimtes lopam liktu stāvēt pie sievišķa galvas, kad viņa dzemdē, kad viņai ir izplestas kājas un viņa ir vienās asinīs un sūdos. Paskatieties, kuces dēli, kā pasaulē nāk bērns. Bet jūs tik vienkārši nogalināt. Nogalināt ir viegli. Vienkārši. Es domāju, ka pats noģībšu. Cilvēki atgriežas no kara, bet te ģībst. Sieviete nav durvis, pa kurām vnr ienākt un iziet. Divas pasaules pārvērta manu dzīvi — karš un sieviete. Lika aizdomāties, kādēļ es, savādais gaļas gabals, esmu nācis šai pasaulē.

Cilvēks nemainās karā, cilvēks mainās pēc kara. Viņš mainās tad, kad ar tām pašām acīm, ar kurām ir redzējis to, kas bija tur, skatās uz to, kas ir šeit. Pirmajos mēnešos ir dubultredze — tu esi gan tur, gan šeit. Šeit notiek lūzums, tagad es esmu gatavs padortiāt par to, kas ar mani notika tur… Banku apsargi, bagātu biznesmeņu rniesassargi, algoti slepkavas — tie visi ir mūsu puiši. Satikos, runāju un sapratu: viņi negribēja atgriezties no kara. Atgriezties uz šejieni. Tur viņiem patika labāk. No turienes… pēc tās dzīves… Paliek neizsakāmas sajūtas… Galvenā — nāves nicināšana, kaut kas augstāks nekā nāve… Dušmaņi nebaidījās no nāves, piemēram, viņi zināja, ka rīt viņus nošaus, bet viņi smējās tā, it kā nekas nebūtu noticis, sarunājās. Šķita, ka viņi pat priecājas. Bija jautri un mierīgi. Nāve — tā ir lielā pāreja, tā ir jāgaida tāpat kā līgava. Tā ir rakstīts viņu Korānā…

Labāk anekdoti… Citādi būšu nobiedējis rakstnieci. (Smejas.) Nu, tā… Vīrs nomirst un nokļūst ellē, skatās visapkārt: cilvēkus vāra katlā, zāģē gabalos… Iet tālāk. Tālāk stāv galdiņš, pie galdiņa sēž vīri un dzer alu, spēlē kārtis un dauza domino. Pieiet pie viņiem.

—   Kas jums tur ir — alus?

—   Alus.

—   Vai drīkstu pagaršot. — Pagaršo, patiešām alus. Auksts. — Bet kas tas — cigaretes?

—  Cigaretes. Gribi uzsmēķēt? — Virs uzsmēķē.

—   Vai te ir elle vai nav?

—   Protams, ka elle. Atslābsti. — Smejas. — Tur, kur vāra un zāģē, — tā ir elle tiem, kas to tā iedomājas.

Jūs saņemsiet pēc savas ticības. Pēc ticības… Un iekšējām lūgšanām… Ja gaidi nāvi kā līgavu, tā ari atnāks kā līgava.

Reiz es starp nogalinātajiem meklēju pazīstamu puisi… Morgā zaldāti pieņēma nogalinātos, viņus sauca par marodierišiem… Viņi vilka visu ārā no kabatām. Guļ puisis ar caurumu krūtis vai ari uzšķērstu vēderu, bet viņi pārmeklē kabatas. Savāca visu: šķiltavas, skaistu pildspalvu, nagu šķērītes, pēc tam Savienībā dāvināja savām draudzenēm. Kaut kas traks!

Es redzēju sagrautus ciemus, bet nevienu bērnudārzu, nevienu uzceltu skolu vai iestādītu koku, par kuriem rakstīja mūsu avīzēs. (Klusē.)

Gaidi, gaidi vēstules no mājām… Draudzene atsūtīja fotogrāfiju — lidz jostas vietai ziedos — labāk būtu uzvilkusi peldkostīmu! Bikini. Vai arī visā augumā, lai var paskatīties uz kājām… īsos svārciņos… Bet politiskie darbinieki mums stāstīja pasakas par dzimteni, par zaldāta pienākumu. Politiskajās nodarbībās… Bet mēs nakti guļam, un galvenā tēma ir sievišķi… Kāda kuram ir un kas kuram ir bijis… Nenoklausīties! Visiem rokas ir pie vienas vietas… Kaut kas traks! Tur… Afgāņiem… Pārgulēt ar vīrieti — tas ir normāli. Ieej vienā veikalā: “Biedri, nāc… Nāc šurp… Es tevi izdrāzīšu dibenā, bet tu par to varēsi ņemt, ko vien vēlēsies. Paņem mātei lakatu…” Veda maz filmu, vienīgā, ko regulāri piegādāja lielos daudzumos, bija avīze “Frunzeņec”. Garnizona avīze. Mēs to uzreiz nesām uz lasītavas būdu… Nu… tur… Dažreiz izdevās uztvert radio raidījumu, un, kad mēs klausījāmies Ludmilas Zikinas “No tāluma ilgi tek upe Volga”, visi raudāja. Sēdēja un raudāja.

Mājās es nevarēju pateikt normālu teikumu, tūlīt prātā nāca lamu

vārdi. Māte sākumā teica: “Dēliņ, kāpēc tu neko nestāsti?” Kaut ko atce rējos… Māte mani pārtrauca: “Mūsu kaimiņi iekārtoja savu dēlu alter natlvajā dienestā slimnīcā. Es būtu sadegusi no kauna, ja mans dēl vecenēm nestu podus. Vai tad tas ir vīrietis?” — “Zini, māt,” es atbildēju, “kad man būs bērni, es darīšu visu, lai viņi nedienētu mūsu armijā.” Tēv un māte paskatījās uz mani kā uz kontuzēto un vairs nerunāja ar man par karu, vismaz paziņu klātbūtnē nerunāja. Es ātri aizbēgu no mājām.. Aizbraucu mācīties… Draudzene mani gaidīja. Domāju — ievilkšu gult pirmajā dienā… Pirmajā dienā pārgulēšu. Bet viņa noņēma manu roku no sava pleca. “Tev visas rokas ir asinis.” Pēc tam es trīs gadus negribēju sievietes, baidījos viņām tuvoties. Johaidī! Mūs taču audzināja: tev ir jāaizstāv dzimtene, jāaizstāv sava draudzene… Tu esi vīrietis… Man pa tika skandināvu mitoloģija, patika lasīt par vikingiem. Ja vīrietis nomir gultā, tas viņiem bija kauns. Mira cīņā. Zēnus radināja pie ieročiem jau no piecu gadu vecuma. Pie nāves. Karā neuzdod jautājumus: vai tu es cilvēks vai trīsošs radījums. Zaldāta uzdevums ir nogalināt, tu esi slep kavības instruments. Tev ir tāds pats pielietojums kā šāviņam vai auto mātam. Es tagad filozofēju… Gribu sevi saprast…

Reiz es aizgāju uz tikšanos afgāņu klubā… Vairāk negribu. Tika vienu reizi… Tikāmies ar amerikāņiem, Vjetnamas kara veterāniem Sēdējām kafejnīcā, pie katra galdiņa — viens amerikānis un trīs krievi. Tam, kurš sēdēja kopā ar mums, kāds no mūsu puišiem teica: “Es esm dusmīgs uz amerikāņiem, tāpēc ka uzkāpu uz amerikāņu mīnas. Man nav vienas kājas.” Bet amerikānis viņam atbildēja: “Bet man Saigonā trāpīja padomju šāviņa šķemba.” Normāli! Kaut kas traks! Iedzērām — apkampāmies kā ieroču brāli. Un tad sākās… Dzērām krievu gaum tubrālības, ceļakāju… Tur es sapratu kādu vienkāršu lietu: zaldāts visur ir zaldāts, gaļa ir gaļa. Gaļas nodaļa. Tikai ar vienu atšķirību: viņiem brokastīs ir divu veidu saldējums, bet mums brokastis, pusdienās un vakariņās ir griķi. Augļus vispār neredzējām, sapņojām par olām un svaigām zivīm. Sīpolus grauzām kā ābolus. Es atgriezos no kara bez zobiem. Bija decembris, 30 grādu sals. Šis puisis bija no Kalifornijas… Mēs gājām viņu pavadīt līdz viesnīcai. Amerikānim bija dūnu jaka, biezi cimdi, viņš

satuntulējies gāja pa Maskavu, bet viņam pretī nāca krievu Vaņa — kažociņš vaļā, krekliņš līdz krūtīm, bez cepures, bez cimdiem. “Sveiki, puiši!” — “Sveiki!” — “Kas viņš ir?” — “Amerikānis.” O, amerikānis! Paspieda roku, papliķēja pa plecu. Un gāja tālāk. Mēs aizgājām uz numuru, amerikānis klusēja. “Šef! Ko tu?” mēs jautājām. — “Es biju dūnu ļ.ikā, cimdos, bet viņš — kails. Viņa roka bija silta. Ar šo valsti nedrīkst karot.” Es atbildēju: “Protams, nedrīkst. Nomētāsim ar līķiem!” Kaut kas traks! Dzeram visu, kas nedeg, drāžam visu, kas kust, bet, ja nekust, — iekustinām un tik un tā izdrāžam.

Es jau sen vairs nerunāju par Afganistānu… Šīs sarunas mani neinteresē. Ja man ļautu izvēlēties: tu uzzināsi karā to un pārdzīvosi to, bet ir arī citi varianti — vari palikt zēns un tur nenokļūt — ko tu izvēlētos? Es tik un tā gribētu iziet tam visam cauri un kļūt tāds, kāds es tagad esmu. Atkal pārdzīvot, atkal izmēģināt. Pateicoties Afganistānai, es atradu draugus… Satikos ar sievu, un man ir tik brīnišķīga maza meitiņa. Tur es uzzināju, kādi mēsli ir man iekšā un cik dziļi tie ir paslēpti. Atgriezos un izlasīju Bībeli ar zīmuli rokā. To es nemitīgi pārlasu. Gaļičs labi dzied — baidies no tā, kurš saka: es zinu, kā. Es nezinu, kā. Es meklēju pats. Sapņos es redzu violetus kalnus. Un asu smilšu stabus…

Te es esmu dzimis… Dzimteni, tāpat kā mīļoto sievietei, neizvēlas, tā tiek iedota; ja esi dzimis šajā valstī, tad spēj tajā arī nomirt. Var nobeigties un var iet bojā, bet ir jāspēj nomirt. Es gribu dzīvot šajā valstī, kaut arī tā ir nabadzīga, nelaimīga, bet te dzīvo kreilis, kas spēja apkalt blusu, un vīri pie alus kioska risina pasaules problēmas. Tā mūs apmānīja… Bet es to mīlu.

Es redzēju… Tagad es zinu, ka bērni piedzimst gaiši. Viņi ir eņģeļi.

Ierindnieks, strēlnieks

—   Gaisma… Gaismas straume… Un viss…

Tālāk ir nakts… Tumsa… Atveru vienu aci, paskatos uz sienu: kur es esmu? Hospitālī… Pārbaudu tālāk: vai rokas ir savā vietā? Ir. Zemāk… Taustu sevi ar rokām… Kur ir kājas? Manas kājas!!!

(Pagriežas pret sienu un ilgi negrib runāt.)

Es aizmirsu visu, kas bija noticis agrāk. Smaga kontūzija… Aizmirsu visu dzīvi… Atvēru pasi un izlasīju savu uzvārdu… Kur esmu dzimis? Voroņežā. 30 gadi… precējies… Divi bērni… Dēli.

Es neatcerējos nevienu seju…

(Vēlreiz ilgi klusē. Skatās griestos.)

Pirmā atbrauca mamma. Saka: “Es esmu tava mamma”. Es viņu nopētīju… Es nevarēju viņu atcerēties, bet tajā pašā laikā šī sieviete nebija man sveša. Es sapratu — viņa nav svešiniece… Viņa stāstīja par manu bērnību… skolu… Pat sīkumus, piemēram, cik labs mētelis man bija astotajā klasē un kā es to uz sētas saplēsu. Kādas atzīmes saņēmu… Bija četrinieki un piecinieki, bet par uzvedību trijnieks. Ka biju huligāns. Ka man visvairāk garšojot zirņu zupa… Es klausījos viņā un it kā pats sevi redzēju no malas…

Ēdnīcas dežurante sauc:

—   Sēdies ratiņos… Aizvedīšu… Pie tevis ir atbraukusi sieva…

Pie palātas stāv kāda skaista sieviete… Paskatījos: lai jau stāv. Kur ir sieva? Bet tā bija mana sieva… It kā pazīstama seja — bet es to nepazīstu…

Viņa stāstīja par mūsu mīlestību… Kā mēs iepazināmies… Kā es viņu pirmo reizi noskūpstīju… Atveda mūsu kāzu fotogrāfijas. Kā piedzima zēni. Divi zēni… Es klausījos un neatcerējos, bet iegaumēju… No spriedzes sākās stipras galvas sāpes… Bet gredzens… Kur ir laulības gredzens? Es atcerējos par gredzenu… Paskatījos uz kreiso roku — pirkstu nebija…

Dēlus es atcerējos pēc fotogrāfijas… Atbrauca savādāki… It kā manējie un tomēr sveši… Gaišmatainajam bija tumši mati… Mazais bija izaudzis… Paskatījos uz sevi spogulī: līdzīgi!

Ārsti saka, ka atmiņa varot atgriezties… Tad man būs divas dzīves: tā, par kuru man stāstīja, un tā, kas man bija. Atbrauciet tad, izstāstīšu par karu…

Kapteinis, helikoptera vadītājs

—   Uguns pārvietojās… Ilgi staigāja pa kalna nogāzi…

Vakarā mums pretī izskrēja aitu ganāmpulks. Urā! Allāha dāvana. Allah akbarl Pēc divu dienu pārgājiena mēs bijām izsalkuši un noguruši, sausā pārtika sen jau bija apēsta. Palikuši tikai sausiņi. Bet te — nomaldījies ganāmpulks. Bez saimnieka. Nav jāpērk vai jāmaina pret tēju un ziepēm (viena aita — kilograms tējas vai desmit gabaliņi ziepju), nav jālaupa. Pirmo mēs noķērām lielo aunu, piesējām pie koka, tad aitas nekur neies. To mēs jau bijām iemācījušies. Atcerējāmies… Bombardēšanas laikā aitas izklīst, bet pēc tam atgriežas atpakaļ. Pie vadoņa. Pēc tam… Pēc tam mēs izvēlējāmies vistreknāko aitu… Aizvedām…

Es daudzreiz esmu vērojis, cik padevīgi šis dzīvnieks sagaida nāvi. Kad kauj cūku, teļu… Tas ir citādāk… Viņi negrib mirt. Cenšas izrauties, klaigā. Bet aita nebēg, nekliedz, neplosās histērijā, bet klusēdama iet. Ar atvērtām acīm. Seko cilvēkam ar nazi.

Tas nekad nelīdzinājās slepkavībai, bet vienmēr atgādināja rituālu. Upurēšanas rituālu.

Ierindnieks, izlūks

OTRĀ DIENA

“Cits mirst ar rūgtumu sirdi…”

Šodien viņš atkal piezvanīja. Labi, ka es biju mājās…

—   Es negribēju zvanīt… Iekāpu autobusā un izdzirdēju, kā sarunājas divas sievietes: “Vai tad viņi ir varoņi? Viņi nogalināja bērnus un sievietes. Viņi taču ir nenormāli… Viņus aicina uz skolām… Viņiem vēl ir priekšrocības…” Es izlēcu ārā pirmajā pieturā… Mēs bijām zaldāti, mēs pildījām pavēli. Par pavēles nepildīšanu nosacītā kara apstākļos nošauj. Tevi tiesās tribunāls! Protams, ģenerāļi nešauj sievietes un bērnus, bet viņi pavēl. Tagad mēs esam vainīgi! Zaldāti ir vainīgi! Mums saka: pildīt noziedzīgu pavēli ir noziegums. Bet es ticēju tiem, kas pavēlēja. Ticēju! Cik es sevi atceros, mani visu laiku mācīja ticēt. Tikai ticēt! Neviens man nemācīja: domā — ticēt vai neticēt, šaut vai nešaut. Man atkārtoja: tici vēl stiprāk! Mēs tādi aizbraucām no šejienes, nevis tādi atgriezāmies no turienes.

—   Vai mēs varam satikties… Aprunāties…

—   Es varu runāt tikai ar tādiem pašiem kā es. Ar tiem, kas tur bija. Tu saproti? Jā, es nogalināju, es esmu vienās asinīs… Bet viņš gulēja… Mans draugs, viņš man bija kā brālis… Galva atsevišķi, rokas atsevišķi, kājas… Āda… Es uzreiz lūdzu, lai mani sūta reidā… Ieraudzīju ciematā bēres… Tur bija daudz cilvēku… Līķis bija aptīts ar kaut ko baltu… Es binoklī viņus visus labi redzēju… Un es pavēlēju: “Uguni!”

—   Es domāju, kā tu ar to sadzīvo? Vai tev ir ļoti bail?

—   Jā, es nogalināju, tāpēc ka gribēju dzīvot. Gribēju atgriezties mājās. Tagad es apskaužu mirušos. Mirušajiem nesāp…

Saruna atkal pārtrūka…

Autore

—   Kā sapnī… It kā es kaut kur to jau būtu redzējis… Kādā filmā… Tagad ir sajūta, ka es nevienu neesmu nogalinājis…

Braucu pats. Pieteicos brīvprātīgi… Jūs man jautāsiet: idejas dēj vai gribēji saprast, kas tu esi? Protams, ka gribēju saprast. Gribēju pārbaudīt, uz ko esmu spējīgs. Esmu liels “es”. Mācījos institūtā, tur sevi nevar parādīt, nevar uzzināt, kas tu esi. Gribēju kļūt par varoni, meklēju iespēju kļūt par varoni. Aizgāju no otrā kursa. Saka… Esmu dzirdējis… Zēnu karš… Karoja tikai zēni… Tie, kas nesen mācījās desmitajā klasē… Karā tā notiek vienmēr. Arī Lielajā Tēvijas karā tā notika. Mums tā bija kā spēle. Ļoti svarīga bija tava patmīlība. Tavs lepnums. Varēšu vai nevarēšu. Viņš varēja. Bet es? Mēs domājām par to, nevis par politiku. Es jau no bērnības gatavoju sevi kaut kādiem pārbaudījumiem. Mans mīļākais rakstnieks ir Džeks Londons. īstam vīrietim ir jābūt stipram. Stiprs kļūst karā. Mana draudzene mani atrunāja: “Iedomājies, ka kaut ko līdzīgu būtu teicis Buņins vai Mandelštams?” Neviens draugs mani nesaprata. Kāds apprecējās. Kāds aizrāvās ar austrumu filozofiju. Kāds nodarbojās ar jogu. Tikai es devos karā.

Augšā ir saulē izdeguši kalni… Lejā meitene kliedz uz kazām, sieviete kar veļu… Gluži kā pie mums Kaukāzā… Es pat biju vīlies… Naktī kāds šāva uz mūsu ugunskuru: pacēlu tējkannu, zem tās bija lode. Karš!! Pārgājienos — mokošas, pazemojošas slāpes. Mute sausa, nevar savākt siekalas, lai tās norītu. Šķiet, ka mute ir pilna ar smiltīm. Laizījām rasu, laizījām savus sviedrus… Man ir jādzīvo. Es gribu dzīvot! Noķēru bruņurupuci. Ar asu akmeni pārdūru kaklu. Dzēru bruņurupuča asinis. Citi nevarēja. Neviens nevarēja. Dzērām savu urīnu…

Es sapratu, ka spēju nogalināt. Rokās ierocis… Pirmajā kaujā redzēju, ka dažiem ir šoks. Zaudē samaņu. Daži vemj, atceroties, kā viņi nogalināja. Pēc kaujas kokā karājas auss… Pa cilvēka seju tek cilvēka

acs… Es izturēju! Mūsu vidū bija mednieks, viņš lielījās, ka pirms armijas esot nogalinājis zaķus, šāvis mežacūkas. Viņš vienmēr vēma. Nogalināt dzīvnieku — tas ir viens, nogalināt cilvēku — kaut kas cits. Kaujā tu kļūsti kā no koka. Vēss prāts. Aprēķins. Mans automāts — mana dzīve. Automāts pieaug pie ķermeņa. Kā vēl viena roka…

Tur notika partizānu karš, lielas kaujas bija retums. Vienmēr: tu un viņš. Kļūsti modrs kā lūsēns. Izšauj kārtu — viņš apsēžas. Gaidi. Kas tālāk? Vēl neesi dzirdējis šāvienu, bet jau jūti, kā lido lode. Lien no akmens uz akmeni… Slēpies… Dzenies viņam pakaļ kā mednieks. Kā atspere. Neelpo. Ķer kaut kādu mirkli… Ja satiktos, varētu nogalināt ar laidi. Nogalini — sajūti, ka esi dzīvs! Es atkal esmu dzīvs! Nav nekāda prieka nogalināt cilvēku. Karš — tā nav tikai nāve, bet vēl kaut kas. Karam pat ir sava smarža. Sava skaņa.

Nogalinātie ir dažādi… Vienādu nav. Guļ ūdenī… Ūdenī ar mirušā seju kaut kas notiek, viņu sejās ir redzams smaids. Pēc lietus viņi guļ tīri. Bez ūdens, putekļos, nāve ir atklātāka. Viņam ir jauna forma, bet galvas vietā sausa sarkana lapa… Saspieda, sašķaidīja kā ķirzaku… Bet es esmu dzīvs! Sēž pie sienas… Pie mājas… Blakus attīrīti rieksti… Redzams, ka ēdis… Ar atvērtām acīm… Nebija neviena, kas aizvērtu… Pēc nāves 1015 minūtes var aizvērt acis. Vēlāk vairs nevar. Acis neveras ciet… Bet es esmu dzīvs! Cits pieliecās… Bikšu priekša vaļā… Vēl kaut kas pil… Kā tajā mirklī dzīvoja, tā arī palika… Vēl šajā pasaulē, bet jau tur… Jau augšā… Bet es esmu dzīvs! Gatavs sevi aptaustīt, pārliecināties. Putni nebaidās no nāves. Sēž, skatās. Bērni nebaidās no nāves. Arī sēž, mierīgi skatās, ar interesi. Kā putni. Es redzēju, kā ērglis vēroja kauju… Sēdēja kā maza sfinksa… Ēdnīcā ēd zupu, paskaties uz kaimiņu un iedomājies, ka viņš ir miris. Kādu laiku es nevarēju paskatīties uz tuvinieku fotogrāfijām. Atgriezies no uzdevuma — satikt bērnus un sievietes ir neizturami. Aizgriezies. Pēc tam tas pāriet. No rīta skrēju uz rīta rosmi — cilāju svarus. Domāju par formu, kādā atgriezīšos. Taisnība, nevarēju izgulēties. Utis, īpaši ziemā. Matračus apbērām ar dustu.

Bailes no nāves es iepazinu mājās. Atgriezos, man piedzima dēls. Bailes: ja nu es nomiršu, mans dēls augs bez manis. Es atceros septiņas

savas lodes… Varēja, kā pie mums teica, aizsūtīt mani pie “tēviem”… Palidoja garām… Ir tāda sajūta, ka neesmu pabeidzis spēli… Neesmu karojis līdz galam…

Es nejūtos vainīgs, nebaidos no murgiem. Vienmēr izvēlējos godīgu divkauju: viņš un es. Kad ieraudzīju, ka sit gūstekni… Sita divatā… Bet viņš bija sasiets… Gulēja kā lupata… Es viņus aizdzinu, neļāvu sist… Tādus es ienīdu… Paņem automātu un šauj uz ērgli… Sadevu vienam pa purnu… Putnu — par ko?

Radinieki jautāja:

—   Kā tur bija?

—   Labi. Piedodiet. Izstāstīšu vēlāk.

Pabeidzu institūtu, strādāju par inženieri. Es gribu būt vienkārši inženieris, nevis Afganistānas kara veterāns. Man nepatīk atcerēties. Kaut gan es nezinu, kas notiks ar mums, ar paaudzi, kas to pārdzīvoja. Izdzīvoja karā, kurš nevienam nebija vajadzīgs. Nevienam! Ne… Ne… Es pirmo reizi esmu tik atklāts… Kā vilcienā… Satiekas nepazīstami cilvēki, parunā un izkāpj dažādās stacijās… Man trīc rokas… Nezin kāpēc es uztraucos… Bet man šķita, ka es viegli esmu izstājies no spēles. Ja rakstīsiet, nenosauciet manu uzvārdu…

Es ne no kā nebaidos, bet es negribu atrasties visā šajā notikumā…

Kājnieku vada komandieris

—    Decembrī bija jānotiek mūsu kāzām… Mēnesi pirms kāzām… Novembrī es aizbraucu uz Afganistānu. Atzinos līgavainim — viņš sāka smieties: “Aizstāvēt mūsu Dzimtenes dienvidu robežas?” Kad saprata, ka es nejokoju: “Vai tev te nav ar ko gulēt?”

Es braucu uz turieni, domāju: “Nepaspēju aizbraukt uz BAM, uz neskartajām zemēm, paveicās — ir Afganistāna!” Es noticēju dziesmām, kuras atveda puiši, klausījos tās augām dienām:

Uz afgāņu zemes Pēdējos gados tik daudzus Pa klintīm ir izmētājusi Krievija savus dēlus…

Es biju Maskavas meitene, kas uzaugusi pēc grāmatām. Man šķita, ka īstā dzīve ir kaut kur tālu. Ka vīrieši tur ir spēcīgi, sievietes — skaistas, daudz piedzīvojumu. Gribējās izrauties no ierastā…

Trīs naktīs nokļuvu līdz Kabulai, negulēju. Muitā nolēma: sašņaukusies. Atceros, ka raudādama kādam kaut ko pierādīju:

—   Es neesmu narkomāne, es gribu gulēt.

Stiepju smagu koferi — mammas ievārījums, cepumi — neviens no vīriešiem nepalīdz. Un tie nav vienkārši vīrieši, tie ir jauni, skaisti un spēcīgi oficieri. Puiši man vienmēr izrādīja uzmanību, dievināja mani. Es biju patiesi pārsteigta.

—   Palīdziet taču!

Viņi uz mani tā paskatījās…

Vēl trīs naktis sēdēju sadales punktā. Pirmajā dienā pienāca praporščiks.

—   Ja gribi palikt Kabulā, atnāc naktī…

Resns, labi barots. Viņa iesauka — Balons.

Mani pieņēma darbā armijas daļā par mašīnrakstītāju. Rakstījām ar vecām armijas rakstāmmašīnām. Pirmajās nedēļās noberzu pirkstus līdz asinīm. Rakstīju ar apsaitētiem pirkstiem — nagi atdalījās no pirkstiem.

Pēc dažām nedēļām pie manas istabas durvīm pieklauvēja zaldāts.

—   Komandieris sauc.

—   Neiešu.

—   Kāpēc tu pretojies? Vai tu nezināji, uz kurieni brauc?

No rīta komandieris piedraudēja aizsūtīt mani uz Kandahāru.

Kas tā Kandahāra ir?

Mušas, dušmaņi un šausmas…

Tajās dienās es baidījos pakļūt zem mašīnas… Baidījos no šāviena mugurā… No piekaušanas…

Kopmītnēs kaimiņos dzīvoja divas meitenes: viena bija atbildīga par elektrību, viņu sauca par Elektriķi, otra nodarbojās ar ķīmisko ūdens attīrīšanu — Hlorka. Viņām visam bija savs izskaidrojums:

—  Tāda ir dzīve…

Tieši tajā laikā avīze “Pravda” publicēja aprakstu “Afganistānas madonnas”. Meitenes no Savienības rakstīja: viņām tik ļoti patika apraksts, ka dažas pat aizgāja uz kara komisariātu un lūdza viņas sūtīt uz Afganistānu. Skolā mācību stundās lasīja. Bet mēs nevarējām mierīgi paiet garām zaldātiem, viņi smējās: “Jūs, “boksietes”, izrādās, esat varones! I'ildāt internacionālo pienākumu gultā!” Kas ir “boksietes”? Boksos (vagoniņos) dzīvoja lielās zvaigznes, ne zemākas par majoru. Sievietes, ar kurām viņi… sauca par “boksietēm”. Zēni, kas šeit dienē, tā arī saka: “Ja cs dzirdu, ka meitene ir bijusi Afganistānā, viņa man vairs neeksistē…” Mēs pārslimojām tās pašas slimības, visām meitenēm bija hepatīts, malarija… Mūs arī apšaudīja… Mēs tiksimies Savienībā, un es nevarēšu apskaut šo puisi. Viņi mūs visas uzskata par m… vai trakajām. Negulēt ar sievieti — nesmērēties… “Ar ko es guļu? Es guļu ar automātu…” Pamēģini pēc tam kādam uzsmaidīt…

Mana mamma ar lepnumu paziņoja paziņām: “Mana meita ir Afganistānā.” Cik naiva ir mana mamma! Man gribas viņai uzrakstīt: “Mammu, klusē, citādi izstāstīšu kaut ko tādu!” Varbūt atgriezīšos, visu pārdomāšu un mainīšos, atkusīšu. Tagad iekšā viss ir salauzts, samīcīts. Ko es šeit esmu iemācījusies? Vai tad šeit var iemācīties labestību vai žēlsirdību? Vai prieku?

Bērni skrien pakaļ mašīnai.

—  Hanum, parādi…

Var arī iebāzt naudu. Tātad kāda to ņem.

Man bija doma, ka es nenodzīvošu līdz mājām. Tagad es to esmu pārvarējusi. Es šeit pārmaiņus redzu divus sapņus.

Pirmais sapnis.

Ieejam bagātā tirgotavā. Pie sienām paklāji, dārglietas… Un mūsu puiši mani pārdod. Viņiem atnes maisu ar naudu… Viņi skaita afgāņus… Bet divi dušmaņi tin uz rokām manus matus… Zvana modinātājs… Es bailēs pamostos un kliedzu. Visas šausmas līdz galam vēl neesmu noskatījusies.

Otrs sapnis.

Lidojam no Taškentas uz Kabulu armijas lidmašīnā IL-65. Iluminatoros redzami kalni, un spožā gaisma nodziest. Lidmašīna iekrīt kaut kādā bezdibenī, mūs apsedz smagās afgāņu zemes slānis. Es to roku kā kurmis un nevaru izkļūt ārā… Smoku… Un roku, roku…

)a es sevi neapturēšu, manam stāstam nebūs gala. Te katru dienu notiek kaut kas tāds, kas maina tevi, tavu dvēseli. Vakar pazīstams puisis saņēma vēstuli no Savienības, no savas draudzenes: “Es negribu draudzēties ar tevi, tavas rokas līdz elkoņiem ir nosmērētas ar asinīm.” Viņš atskrēja pie manis — es sapratīšu.

Par mājām mēs visi domājam, bet runājam maz. Māņticības dēļ. Ļoti gribas atgriezties. Kur mēs atgriezīsimies? Par to mēs arī klusējam. Tikai stāstām anekdotes.

—   Bērni, izstāstiet, kas ir jūsu tēti.

Visi bērni ceļ rokas:

—   Mans tētis ir ārsts…

—   iMans tētis ir santehniķis…

—   Mans tētis strādā cirkā…

Mazais Vova klusē.

—   Vova, vai tu nezini, kas ir tavs tētis?

—    Agrāk viņš bija lidotājs, bet tagad strādā Afganistānā par fašistu…

Mājās man patika grāmatas par karu, te es nesāju līdzi Dimā. Karā negribas redzēt karu. Lasīt par karu. Meitenes gāja paskatīties uz nogai linātajiem… Teica: guļot zeķītēs… Es negribu to redzēt… Man nepatīk braukt uz pilsētu, doties uz veikaliem iepirkties… Pa ielām lēkā tik daudz vienkājainu vīriešu…. Bērni ar paštaisītiem kruķiem… Es nevaru pierast. Man bija sapnis kļūt par žurnālisti, tagad es nezinu, man būs grūti kaut kam noticēt, kaut ko mīlēt.

Kad atgriezīšos mājās, nekad nebraukšu uz dienvidiem. Man nebūs spēka paskatīties uz kalniem. Kad redzu kalnus, man šķiet, ka tūlīt sāksies apšaude. Reiz mūs apšaudīja, bet kāda no mūsu meitenēm stāvēja uz ceļiem, raudāja un lūdza Dievu… Meta krustus… Interesanti, ko viņa lūdza debesīm? Mēs visi šeit esam nedaudz noslēgti, neviens nav līdz

galam atklāts. Katrs ir piedzīvojis vilšanos… Bet es visu laiku raudu un 1 ndzu Dievu par to Maskavas meiteni, kas ir uzaugusi pēc grāmatām…

Kalpotāja

—   Ko es tur sapratu? Labais nekad neuzvar. Ļaunais pasaulē nesamazinās. Cilvēks ir briesmīgs. Bet daba ir skaista… Un putekli. Visu laiku mute pilna ar smiltīm. Nevar parunāt…

Pārmeklējām ciematu. Man blakus gāja puisis. Viņš ar kāju atvēra durvis uz virtuvi, puisi tiešā tēmējumā sašāva no ložmetēja… Deviņas lodes… Apziņu pārņem naids… Mēs šāvām visus, pat mājdzīvniekus, patiesībā šaut uz dzīvnieku ir briesmīgāk. Žēl. Es neļāvu šaut ēzelīšus… Vai tad viņi ir vainīgi? Viņiem pie kakla karājās amuleti, tādi paši kā bērniem… Ar vārdiem… Kad aizdedzināja kviešu lauku, es nejutos labi, jo esmu uzaudzis laukos. No agrākās dzīves es atcerējos tikai labo, vairāk bērnību. Kā es gulēju zālē starp zvaniņiem un margrietiņām… Kā mēs ugunskurā cepām kviešu vārpas un ēdām…

Visapkārt bija dzīve, kuru mēs nesapratām. Sveša. Tāpēc nogalināt bija vieglāk nekā… (Klusē.) Nekā, ja tas būtu jādara pazīstamās vietās. I'ādās, kas ir līdzīgas mūsējām… Ja precīzi… Jāstāsta par savām jūtām… Riebums un lepnums — es nogalināju! Bija tāds karstums, ka plīsa māju dzelzs jumti. Lauks aizdegās uzreiz, uzliesmoja. Tas smaržoja pēc maizes… Uguns lika atcerēties maizes smaržu bērnībā…

Nakts tur nevis satumst, bet uzkrīt. Bija diena, un jau ir nakts. Skaists saullēkts. Tu biji zēns un jau esi vīrietis. To dara karš. Tur līst, tu to redzi, bet līdz zemei lietus nenonāk. Ar satelīta palīdzību skaties raidījumus par Savienību, pārliecinies, ka ir tā cita dzīve, bet tevi tā vairs nesaista… To visu var izstāstīt… To visu var iespiest… Bet notiek kaut kas tāds, kas mani apbēdina… Es nevaru to izstāstīt…

Dažreiz man pašam gribas uzrakstīt visu, ko esmu redzējis…. Visu… Es esmu diplomēts filologs. Hospitāli. Cilvēks bez rokām, bet uz viņa gultas sēž cilvēks bez kājām un raksta vēstuli mātei. Maza afgāņu meitenīte… Viņa paņēma padomju zaldāta doto konfekti. No rīta viņai nocirta abas rokas… Uzrakstīt visu, kā bija, nekādu pārdomu. Lija lietus…

Un tikai par to — lija lietus… Nekādu pārdomu — vai tas ir labi vai slikti, ka lija lietus. Lietus… Jebkurš ūdens tur nav tikai ūdens. No blašķes tek gandrīz karsts ūdens. Rūgta garša. No saules nevar paslēpties…

Par ko vēl es rakstītu?

Asinis… Pirmo reizi ieraudzīju asinis, man kļuva auksti, ļoti auksti. Sala. Aukstums 40 grādu karstumā… Peklē…

Atveda divus gūstekņus… Viens ir jānogalina, jo helikopterā diviem nav vietas, bet vienu mēs izmantosim kā “mēli”. Es nevarēju izlemt, kuru.

Hospitālī… Dzīvie un mirušie cits citu nomainīja… Es viņus vairs neatšķīru, reiz pusstundu runāju ar mirušo…

Pietiek! (Uzsit ar dūri pa galdu. Pēc tam nomierinās.)

Es domāju… Sapņoju, kā pirmo reizi nakšņošu mājās. Pēc tā visa… Mēs atgriezāmies ar cerību, ka mājās mūs gaida ar atplestām rokām. Pēkšņi atklājas: nevienu neinteresē tas, ko mēs esam pārdzīvojuši. Pagalmā stāv pazīstami puiši: “Atbrauci? Labi, ka atbrauci.” Aizgāju uz skolu. Skolotāji arī ne par ko nejautā. Mūsu saruna ar skolas direktori:

Es:

—   Būtu jāiemūžina to piemiņa, kuri gāja bojā, pildot internacionālo pienākumu.

Viņa:

—   Tie bija divnieku karaļi, huligāni. Kā mēs varam skolā piekārt viņu piemiņas plāksni?

Ko jūs tik varonīgu esat izdarījuši? Zaudējuši karu? Kam bija vajadzīgs šis karš — Brežņevam un armijas ģenerāļiem? Sanāk, ka mani draugi ir velti gājuši bojā. Un es varēju velti iet bojā. Bet mana mamma ieraudzīja mani pa logu un skrēja pāri ielai, kliegdama no prieka.

“Nē,” es sev teicu, “lai pasaule apgriežas ar kājām gaisā, bet tas nemainīsies: zemē guļ varoņi. Varoņi!”

Institūtā vecs pasniedzējs mani pārliecināja:

—   Jūs kļuvāt par politiskas kļūdas upuriem… Jūs padarīja par nozieguma līdzdalībniekiem…

—   Man toreiz bija 18 gadu. Bet cik jums? Kad mums tur no kar-

Himna plīsa āda, jūs klusējāt. Kad mūs atveda “Melnā tulpe”, jūs klusējāt.

Dzirdējāt, kā kapsētās grand salūti un spēlē armijas orķestri… Kad mēs nogalinājām — jūs klusējāt? Tagad visi kā viens ir sākuši runāt: upuri… kļūda…

Es negribu būt politiskās kļūdas upuris. Un es par to cinīšos! Lai pasaule apgriežas ar kājām gaisā, bet tas nemainīsies: zemē guļ varoņi. Varoņi! Es pats par to kādreiz uzrakstīšu… (Atkārto pēc tam, kad ir pasētlcjis un nomierinājies.) Cilvēks ir briesmīgs… Bet daba ir skaista…

Savādi, ka es atceros skaisto. Nāve un skaistums.

Ierindnieks, granātmetējs

—   Man paveicās…

Es atgriezos mājās, ar rokām, kājām, acīm, neapdedzis un nesajucis prātā. Mēs jau tur sapratām, ka šis karš nav tas, uz kuru mēs braucām. Nolēmām: pakarosim, paliksim dzīvi, atgriezīsimies mājās un visu noskaidrosim…

Mēs bijām pirmā maiņa tiem, kas iegāja Afganistānā. Mums nebija idejas, mums bija pavēle. Pavēles neapspriež, ja sāksi apspriest — tā vairs nebūs armija. Lasiet marksisma-ļeņinisma klasiķus: “Zaldātam ir jābūt kā patronai, jebkurā mirkli jāgatavojas šāvienam.” To es labi atceros. Uz karu brauc nogalināt. Mana profesija ir nogalināt. Es to esmu mācījies. Personīgās bailes? Citu var nogalināt, bet mani nevar. Viņu nogalināja, bet mani nenogalinās. Apziņa nepieņem iespēju, ka tu vari pazust. Es nebraucu uz turieni kā zēns, man bija 30 gadu.

Tur es sajutu, kas ir dzīve. Es jums teikšu tā — tie gadi bija vieni no labākajiem. Šeit mūsu dzīve ir pelēka, maza: dienests — māja, māja — dienests. Tur mēs visu iemēģinājām, uzzinājām. Izjutām īstu vīriešu draudzību. Ieraudzījām eksotiku: kā šaurās aizās kā dūmu aizsegs veļas rīta migla, burubahaikas — izkrāsotas afgāņu kravas mašīnas ar augstiem bortiem, sarkanos autobusus, kuros cilvēki brauca kopā ar aitām un govīm, dzeltenos taksometrus. Tur ir vietas, kas atgādina Mēness ainavu, kaut kas fantastisks, kosmisks. Tikai mūžīgie kalni. Šķiet, ka šajā zemē nav cilvēku, te dzīvo tikai akmeņi. Un šie akmeņi uz tevi šauj. Tu

vienkārši jūti dabas naidīgumu, pat dabai tu esi svešs. Mēs dzīvojām starp dzīvību un nāvi, un mūsu rokās arī bija kāda dzīvība un kāda nāve, Vai ir vēl kādas spēcīgākas emocijas? Tā, kā mēs tur izklaidējāmies, mēs vairs neizklaidēsimies nekad. Tā, kā mūs tur mīlēja sievietes, mūs vairs nemīlēs nekad. Nāves tuvums visu saasina, mēs visu laiku grozāmies ap nāvi. Bija daudz dažādu piedzīvojumu, man šķiet, ka es pazīstu briesmu smaržu, kā tās smaržo, ka redzu ar trešo aci savā pakausī. Atveras trešā acs… Es izmēģināju visu, un tiku cauri ar veselu ādu. Tur bija vīriešu dzīve. No turienes mums ir nostalģija. Afgāņu sindroms…

Mēs nomainījām pirmos un jautri sākām dzīt topošo kazarmu, ēdnīcu, karavīru klubu mietiņus. Izsniedza karalaika pistoles TT-44, tās nēsāja politiskie darbinieki. Ar tām varēja tikai nošauties, tās varēja tikai pārdot. Staigājām kā partizāni, kas nu kuram bija ko vilkt mugurā, lielākā daļa sporta tērpos un sporta apavos. Es izskatījos pēc brašā kareivja Sveika. 50 grādu karstums, bet priekšniecība pieprasa kaklasaiti un pilnu formu… To pieprasa reglaments no Kamčatkas līdz Kabulai…

Morgā — maisi ar saplosītu cilvēku gaļu… Šoks! Pēc pusgada… Skatāmies kino… Uz ekrānu lido trasējošās lodes… Turpinām skatīties kino… Spēlējam volejbolu, sākas apšaude… Paskatījāmies, uz kurieni lido mīnas, un turpinājām spēlēt… Mums veda filmas par karu, par Ļeņinu vai par neuzticīgu sievu… Visiem gribējās komēdijas… Komēdijas neveda.., Viņš aizbrauc, viņai ir cits… Jāņem automāts un jāšauj uz ekrānu! Ekrāns — trīs četri kopā sašūti palagi zem klajas debess, skatītāji sēdēja smiltīs. Reizi nedēļā bija pirts un glāzītes diena. Pudele degvīna —• trīsdesmit čeki. Veda no Savienības… Saskaņā ar muitas instrukciju vienam cilvēkam bija atļauts vest divas degvīna un četras vīna pudeles, alu varēja vest neierobežotā daudzumā. Izlej alu, ielej pudelē degvīnu. “Boržorni" etiķete, pagaršo — 40 grādi. Ietīta burka ar ievārījumu, sieva ar ķīmisko zīmuli uzrakstījusi “Melleņu”, “Zemeņu”, atver — 40 grādi. Mūsu suni sauca par Vermutu. Sarkanas acis, nedzeltē. Dzērām “špagu” — izmantotu lidmašīnu spirtu, antifrīzu — mašīnu dzesēšanas šķidrumu. Brīdinu zaldātus:

—   Dzeriet visu, tikai nedzeriet antifrīzu.

Dažas dienas pēc ierašanās izsauc ārstu.

—   Kas noticis?

—  Jauniņie ir saindējušies ar antifrīzu…

Smēķēju narkotikas… Efekts bija dažāds… Dažreiz kļuva auksti, sl.iigāju satuntulējies, šķita, ka visas lodes tiek tēmētas uz mani… Dažreiz smēķēju vakarā… Sākās halucinācijas… Visu nakti redzēju ģimeni, apskāvu sievu… Dažiem bija krāsainas vīzijas… Skatījās kā kino… Sākumā narkotikas mums pārdeva tirgotavās, pēc tam deva par velti.

—   Smēķē, krievs! Še, smēķē… — Bērni skraida un dod tās zaldāI icm.

Gribas pasmieties… (Pasmaida, bet acīs skumjas.) Es atceros ne tikai briesmīgo, bet arī smieklīgo. Iemīļotās anekdotes…

—     Biedri apakšpulkvedi, kā jāraksta jūsu pakāpe — kopā vai šķirti?

—   Protams, ka šķirti. Pārbaudes vārds “zem galda”.

—   Biedri pulkvedi, kur jārok?

—  No sētas līdz pusdienlaikam.

Negribējās mirt… Nesapratu un negribēju… Sliktas domas… Kāpēc iestājos karaskolā, nevis celtniecības tehnikumā? Katru dienu no kāda atvadījāmies… Aizķēra ar papēdi stiepli, izdzirdēja detonatora klikšķi un, kā vienmēr šādā gadījumā, nenokrita, nepiespiedās pie zemes, bet izbrīnīti atskatījās un saņēma desmitiem šķembu… Tanku uzspridzināja tā, ka tā dibens atvērās kā konservu bundža, pārrāva zobratus, kāpurķēdes. Mehāniķis vadītājs centās izlīst pa lūku, parādījās tikai viņa rokas — tālāk viņš netika, sadega kopā ar mašīnu. Kazarmās neviens negribēja gulēt nogalinātā gultā. Ieradās jauniņais, mūsu valodā runājot, “aizstājējs”…

—   Guli pagaidām šeit… Šajā gultā… Tu tik un tā viņu nepazini…

Biežāk atcerējās tos, kuriem palika bērni. Viņi augs kā bāreņi. Bez

tēva. Vai tie, kas neko nav atstājuši, aizgāja kā nebijuši? Meitenes atradīs jaunus līgavaiņus, bet mātes izaudzinās jaunus dēlus. Viss atkārtosies vēl vairākas reizes.

Par karu mums maksāja apbrīnojami maz: kaut kādas divas likmes,

no kurām vienu pārvērta 270 čekos, no algas atskaitīja biedra naudas, abonēšanu, nodokļus un tā tālāk. Tanī pašā laikā parastam algotam strādniekam Salangā maksāja 1500 čekus. Salīdziniet ar oficiera likmi.ļ Armijas padomnieki saņēma 5-10 reizes vairāk. Atšķirība parādījās muitā… Kad veda importa preces… Kādam bija magnetofons un pāris džinsu, citam videosistēma un vēl pieci seši koferi matrača lielumā, zaldāti tos tik tikko spēja panest. Ritenīši neizturēja. Salocījās.

Taškentā:

—   No Afganistānas? Meiteni gribi… Meitene kā persiks, dārgais, —ļ mani aicina uz privāto bordeli.

—    Nē, dārgais, paldies. Gribu uz mājām. Pie sievas. Man vajag biļeti.

—   Par biļeti ir jādod dāvana. Vai itāļu brilles būs?

—   Būs.

Kamēr es aizlidoju līdz Sverdlovskai, samaksāju 100 rubļus un atdevu itāļu brilles, japāņu brokāta lakatu un franču kosmētikas komplektu. Rindā man iemācīja:

—   Kāpēc tu stāvi? Ieliec dienesta pasē 40 čekus un nākamajā dienā būsi mājās.

Sāku to izmantot.

—   Meitenīt, vienu biļeti līdz Sverdlovskai.

—   Biļešu nav. Uzliec brilles un paskaties uz tablo.

Ielieku dienesta pasē 40 čekus…

—   Meitenīt, līdz Sverdlovskai…

—   Tūlīt pārbaudīšu. Labi, ka jūs atnācāt, kāds atteicās no biļetes.'

Atbrauc mājās. Nokļūsti pavisam citā pasaulē — ģimenē. Pirmajās i

dienās neko nedzirdi, tikai redzi. Aptausti viņus. Kā lai jums izstāsta, ko nozīmē noglāstīt sava bērna galvu… Pēc tā visa… No rīta virtuvē smaržo] kafija un pankūkas… Sieva sauc brokastīs…

Pēc mēneša jābrauc prom. Uz kurieni, kādēļ — nav skaidrs. Par to nedomā, par to vienkārši nedrīkst domāt. Zini vienu: brauc tādēļ, ka ir jābrauc. Naktī zobos čirkst afgāņu smiltis, mīkstas kā pūderis vai milti. Tikko tu gulēji sarkanajos putekļos… Vai sausā mālā… Blakus rēc bruņu

transportieri… Atjēdzies, pielec kājās — nē, tu vēl esi mājās… Brauksi prom rīt… Šodien tēvs lūdza nokaut sivēnu… Agrāk viņš kāva sivēnu, bet cs negāju, aizbāzu ausis, lai nav jādzird kviekšana… Bēgu no mājām…

Tēvs:

—   Palīdzi, — un iedod nazi.

Es saku:

—   Paej malā, es pats… Jādur sirdī, šeit… — Ņēmu un iedūru.

Katrs pats nodarbojās ar savai glābšanu. Pats!

Es atceros…

Sēž zaldāti… Lejā iet sirmgalvis un ēzelītis… Viņi izšauj no granātmetēja: babah! Nav ne sirmgalvja, ne ēzelīša…

—  Puiši, vai jūs esat traki? Gāja sirmgalvis un ēzelītis… Ko viņi jums izdarīja?

—   Vakar arī gāja sirmgalvis un ēzelītis… Gāja zaldāts… Sirmgalvis un ēzelītis aizgāja, zaldāts palika guļam…

—   Varbūt tas bija cits sirmgalvis un cits ēzelītis?

Nedrīkst izliet pirmās asinis… Visu laiku šausi uz vakardienas sirmgalvi un vakardienas ēzelīti…

Beidzām karot. Palikām dzīvi, atgriezāmies mājās. Tagad visu noskaidrojam…

Kapteinis, artilērists

—   Nekad agrāk nelūdzu Dievu, bet tagad lūdzu… Eju uz baznīcu, uz dievkalpojumiem…

Es sēdēju pie zārka un jautāju: “Kas tur ir? Vai tas esi tu, dēliņ? Tu izaugi liels, bet zārks ir tik mazs…”

Pagāja laiks. Es gribēju uzzināt, kā gāja bojā mans dēls. Aizgāju uz kara komisariātu.

—  Izstāstiet, kā gāja bojā mans dēls. Kur? Es neticu, ka viņu nogalināja. Man šķiet, ka es apglabāju dzelzs kasti, bet dēls kaut kur ir dzīvs.

Kara komisārs sadusmojās un pat uzkliedza:

—   To nedrīkst atklāt. Jūs staigājat un visiem stāstāt, ka jūsu dēls ir gājis bojā. Mums ir pavēle — nestāstīt!

…Dzemdējot diennakti mocījos. Uzzināju — dēls! — sāpes pārgāja: neesmu velti mocījusies. Es par viņu baidījos jau no pirmajām dienām, vairāk man neviena nebija. Mēs dzīvojām barakā, dzīvojām tā: istabā bija mana gulta un bērnu ratiņi, un vēl divi krēsli. Strādāju par dzelzceļa pārmijnieci, alga — 60 rubļu. Atgriezos no slimnīcas un uzreiz devos uz nakts maiņu. Uz darbu braucu ar ratiņiem. Paņēmu plītiņu, pabaroju dēlu, viņš guļ, bet es sagaidu un pavadu vilcienus. Kad paaugās, sāku viņu atstāt mājās vienu. Piesienu kāju pie gultas un aizeju. Viņš izauga labs.

Iestājās Petrozavodskas celtniecības tehnikumā. Es aizbraucu ciemos pie dēla, viņš mani noskūpstīja un kaut kur aizskrēja. Es pat apvainojos. Ienāk istabā, smaida.

—  Tūlīt atnāks meitenes.

—   Kādas meitenes?

Dēls bija aizskrējis pie meitenēm palielīties, ka pie viņa ir atbraukusi mamma, lai viņas atnāk un paskatās, kāda viņam ir mamma. Kas man dāvināja dāvanas? Neviens. Atbrauc 8. martā. Sagaidu viņu stacijā:

—   Ļauj, dēliņ, palīdzēšu.

—   Mammu, soma ir smaga. Paņem manu rasējumu futrāli. Tikai nes uzmanīgi. Tur ir rasējumi.

Es nesu uzmanīgi, bet viņš pārbauda, kā es nesu. Kas tie par rasējumiem? Mājās viņš novelk mēteli, bet es steidzos uz virtuvi, apskatīt pīrādziņus. Paceļu galvu: dēls stāv un tur rokā trīs sarkanas tulpes. Kur viņš tās ziemeļos ņēma? Karēlijā? Ietina lupatiņā un ielika rasējumu futrālī, lai nesasalst. Man neviens nekad nedāvināja ziedus.

Vasarā strādāja celtnieku vienībā. Atgriezās tieši pirms manas dzimšanas dienas.

—  Mammu, piedod, ka es tevi neapsveicu. Bet es tev atvedu… — un parāda man paziņojumu par naudas pārvedumu.

Lasu:

—   12 rubļi 50 kapeikas.

—   Mammu, tu esi aizmirsusi lielus ciparus. 1250 rubļi…

—   Tik lielu naudu nekad neesmu turējusi rokā un nezinu, kā to raksta.

Viņš bija apmierināts.

—  Tagad tu atpūtīsies, bet es strādāšu. Daudz pelnīšu. Vai atceries: kad es biju mazs, es apsolīju, ka izaugšu liels un nesāšu tevi uz rokām?

Tā tiešām bija. Viņa augums bija 196 centimetri. Viņš cēla un nēsāja mani kā meiteni. Mēs droši vien tāpēc viens otru tik ļoti mīlējām, ka mums neviena cita nebija. Es nezinu, kā es viņu atdotu sievai. Es to neizturētu.

Atsūtīja armijas pavēsti. Dēls gribēja kļūt par desantnieku.

—  Mammu, viņi komplektē desantnieku grupas. Teica, ka mani neņemšot, tāpēc ka es ar savu spēku viņiem visas auklas saraušot. Desantniekiem ir tik skaistas beretes…

Dēls tomēr nokļuva Vitebskas desantnieku divīzijā. Aizbraucu pie viņa uz zvērestu. Es viņu pat nepazinu: izstiepies, vairs nekautrējas no sava auguma.

—   Mammu, kāpēc tu esi tik maziņa?

—   Tāpēc, ka es skumstu un neaugu, — es vēl mēģināju jokot.

—   Mammu, mūsējos sūtīs uz Afganistānu, bet mani atkal nepaņēma. Kāpēc tev nepiedzima arī meita, tad mani paņemtu.

Viņu zvērestu vēroja daudzi vecāki. Dzirdu:

—    Vai Žuravļova mamma ir šeit? Mamma, nāciet apsveikt dēlu.

Es piegāju un gribēju apsveikt dēlu, bet viņam ir 196 centimetri, es

nevarēju viņu aizsniegt.

Komandieris pavēlēja:

—   Ierindniek Žuravļov, pieliecieties, lai mamma var jūs noskūpstīt.

Viņš pieliecās un noskūpstīja mani, šajā brīdī kāds mūs nofotografēja. Tā ir vienīgā armijas fotogrāfija, kas man ir palikusi.

Pēc zvēresta viņam piešķīra dažas brīvas stundas, un mēs aizgājām uz parku. Apsēdāmies zālē. Viņš novilka zābakus — kājas bija noberztas līdz asinīm. Viņi bija veikuši 50 kilometrus garu pārgājienu, bet 46. izmēra zābaku nav bijis, un dēlam iedeva 44. izmēra zābakus. Viņš nesūdzējās, tieši otrādi:

—   Mēs skrējām ar mugursomām, kurās bija iebērtas smiltis. Kā tu domā, kurš es atskrēju?

—   Droši vien pēdējais zābaku dēļ.

—   Nē, mammu, es biju pirmais. Es novilku zābakus un skrēju, un neizbēru smiltis kā pārējie.

Es gribēju viņa dēļ izdarīt kaut ko īpašu.

—   Dēliņ, varbūt aiziesim uz restorānu? Mēs nekad neesam bijuši restorānā.

—   Mammu, labāk nopērc man kilogramu ledeņu. Tā tik būs dāvana!

Pirms naktsmiera mēs šķīrāmies. Viņš pamāja man ar ledeņu maisiņu.

Mūs, vecākus, izmitināja karaspēka daļas teritorijā sporta zālē uz matračiem. Mēs aizmigām tikai rīta pusē, visu nakti staigājām ap kazarmām, kurās gulēja mūsu puiši. Atskanēja taure, es satrūkos: vedīs uz rīta rosmi, varbūt vēlreiz viņu ieraudzīšu kaut pa gabalu. Skrien visi vienādos svītrainos krekliņos — palaidu garām, nepamanīju. Viņi ierindā gāja uz tualeti, ierindā — uz rīta rosmi, ierindā — uz ēdnīcu. Viņiem neļāva staigāt pa vienam, jo, kad puiši uzzināja, ka viņus sūtīs uz Afganistānu, viens tualetē pakārās, bet vēl divi pārgrieza vēnas. Viņus sargāja.

Sēžoties autobusā, es vienīgā no vecākiem raudāju. It kā kāds man būtu teicis, ka redzu viņu pēdējo reizi. Drīz viņš atrakstīja: “Mammu, es redzēju jūsu autobusu, es skrēju, lai tevi vēlreiz ieraudzītu.” Kad mēs sēdējām parkā, pa radio dziedāja: “Māte mani pavadīja.” Kad tagad dzirdu šo dziesmu… (Tik tikko var savaldīt asaras.)

Otrā vēstule sākās tā: “Sveiciens no Kabulas…” Es to izlasīju un sāku kliegt tā, ka atskrēja kaimiņi. “Kur ir likums? Kas mūs aizstāvēs ?” es situ galvu pret galdu. “Viņš man ir vienīgais, pat cara laikā vienīgos barotājus neņēma armijā, tagad aizsūtīja karā.” Pirmo reizi pēc Sašas dzimšanas es nožēloju, ka neesmu apprecējusies, ka mani neviens neaizstāv. Saša mani dažreiz ķircināja:

—   Mammu, kāpēc tu neprecies?

—   Tāpēc, ka tu būsi greizsirdīgs.

Viņš iesmējās un neatbildēja. Mēs gribējām dzīvot kopā ilgi jo ilgi.

Vēl dažas vēstules un klusums, tik ilgs klusums, ka es uzrakstīju armijas daļas komandierim. Saša tūlīt pat atrakstīja: “Mammu, neraksti vairs armijas daļas komandierim, zini, kādu bārienu es dabūju? Bet es nevarēju tev uzrakstīt, rokā iekoda lapsene. Es negribēju lūgt, lai kāds cits uzraksta, tu būtu nobijusies no sveša rokraksta.” Žēlodams mani, viņš sacerēja pasakas, it kā es katru dienu neskatītos televizoru un uzreiz nevarētu nojaust, ka viņš bija ievainots. Ja pēc tam vienu dienu nebija vēstules, es vairs nevarēju pastaigāt. Viņš taisnojās: “Kā gan es varu tev katru dienu nosūtīt vēstuli, ja mums pat ūdeni ved reizi desmit dienās?” Viena vēstule bija priecīga: “Urā-urā! Pavadījām kolonnu uz Savienību. Aizgājām līdz robežai, tālāk mūs nelaida, bet mēs kaut no tāluma paskatījāmies uz savu dzimteni. Nekur nav labākas zemes.” Pēdējā vēstulē: “Ja vasaru nodzīvošu, es atgriezīšos.”

29.    augustā es nolēmu, ka vasara ir beigusies, nopirku viņam uzvalku, kurpes. Uzvalks vēl joprojām ir skapī…

30.   augusts… Pirms došanās uz darbu es noņēmu auskarus un gredzenu. Nezin kāpēc es tos nevarēju valkāt.

Dēls gāja bojā 30. augustā.

Par to, ka pēc dēla nāves es paliku džīva, man ir jāpateicas savam brālim. Viņš nedēļu naktīs gulēja pie manas gultas kā suns. Sargāja mani. Bet man galvā bija tikai viena doma: aizskriet līdz balkonam un nolēkt no septītā stāva… Atceros, istabā ienesa zārku, es nogūlos uz tā un mērīju, mērīju… Viens metrs, divi metri… Mana dēla augums bija gandrīz divi metri… Ar rokām mērīju, vai zārks ir pietiekami liels… Kā jukusi runāju ar zārku: “Kas tur ir? Vai tas esi tu, dēliņ?” Atveda slēgtā zārkā: lūk, māt, mēs tev atvedām… Es nevarēju viņu pēdējo reizi noskūpstīt… Noglāstīt… Es pat nezināju, kā viņš ir apģērbts…

Es teicu, ka kapsētā pati izvēlēšos vietu. Bija divi varianti, un mēs ar brāli gājām. Galvenajā alejā jau bija “afgāņu” kapi.

—   Manu dēliņu arī varētu apglabāt šeit. Te, kopā ar saviem puišiem, viņam būs jautrāk.

Neatceros, kas nāca mums līdzi, kāds priekšnieks, viņš kratīja galvu.

—   Viņus neļauj apglabāt kopā. Apglabājam pa visu kapsētu.

Ai, es kļuvu ļauna. Ai, cik tagad es esmu ļauna. “Nedusmojies, Soņa. Soņa, tu tikai nedusmojies,” lūdzās brālis. Kā lai es kļūstu laba? Televīzija rādīja viņu Kabulu… Es būtu paņēmusi ložmetēju un visus nošāvusi… Sēžu pie televizora un “šauju”… Viņi nogalināja manu Sašu… Bet reiz parādīja vecu sievieti, droši vien afgāņu māti… Viņa skatījās tieši uz mani… Es nodomāju: “Varbūt tur ir arī viņas dēls? Varbūt viņu arī nogalināja?” Pēc tam es vairs “nešāvu”.

Es neesmu jukusi, bet es viņu gaidu… Stāsta gadījumu: mātei atveda zārku, viņa to apglabāja… Pēc gada dēls atgriezās… Es arī gaidu… Es neesmu sajukusi prātā.

Māte

—   Es sākšu no paša sākuma. Es sākšu no tās vietas, kad viss sabruka. Viss izjuka…

Mēs braucām uz Dželalabadu… Pie ceļa stāvēja apmēram septiņus gadus veca meitenīte… Viņas ievainotā roka atgādināja saplēstas lupatu lelles roku, kas karājās vienā diegā… Acis kā olīvas neatlaidīgi skatījās uz mani… Šokā no sāpēm… Es nolēcu no mašīnas, lai paņemtu viņu klēpī un aiznestu pie mūsu medmāsām… Meitenīti pārņēma šausmas, viņa palēca malā kā zvēriņš un kliedza, viņa skrēja un kliedza. Rociņa karājās, šķita, ka tā tūlīt notrūks… Es arī skrēju un kliedzu… Panācu, piespiedu pie sevis, glāstīju…. Viņa koda, skrāpēja, drebēja… It kā viņu būtu saķēris savvaļas dzīvnieks, nevis cilvēks… Pēkšņi manī kā zibens uzplaiksnīja doma: meitenīte netic, ka es gribu viņu izglābt, viņa domā, ka es gribu viņu nogalināt… Krievi neko citu neprot, viņi tikai nogalina…

Garām nes nestuves: uz tām sēž veca afgāniete un smaida.

Kāds jautā:

—   Kur viņu ievainoja?

—   Sirdī, — atbild medmāsa.

Braucot uz turieni, manas acis dega tāpat kā visiem — es tur kādam esmu vajadzīgs. Par to es varētu atdot dzīvību! Kā viņa no manis bēga… Kā trīcēja… Es to neaizmirsīšu…

Tur es neredzēju sapņus par karu. Šeit es naktis karoju. Panāku mazo meitenīti… Acis kā olīvas…

—   Vai man ir jāiet pie psihiatra? — es pajautāju saviem puišiem.

—   Kāpēc?

—   Es karoju.

—   Mēs visi karojam.

Nedomājiet, ka tie bija supermeni… Ar cigareti zobos sēdēja uz nogalinātajiem un atvēra sautētas gaļas bundžu… Ēda arbūzus… Muļķības! Parasti puiši. Jebkurš varēja nokļūt mūsu vietā, arī tas, kurš šodien tiesā: “Jūs tur nogalinājāt…” Gribas sadot viņam pa purnu! Tevis tur nebija… Netiesā! Jūs nekad nevarēsiet nostāties mums blakus. Nevienam nav tiesību mūs tiesāt. Saprotiet taču… Mēģiniet… Neviens negrib saprast šo karu, mēs esam atstāti ar to vieni. Tieciet paši skaidrībā. Mēs esam vainīgi, mums ir jātaisnojas… Kam mums ir jātaisnojas? Mūs sūtīja. Mēs ticējām. Un tā mēs tur gājām bojā.. Nelieciet blakus tos, kuri uz turieni sūtīja, un tos, kuri tur bija. Mans draugs gāja bojā… Majors Saša Kravecs… Pasakiet viņa mammai, ka viņš ir vainīgs… Pasakiet to viņa sievai… Viņa bērniem… “Jums viss ir normāli,” man teica ārsts. Vai tad mēs esam normāli? Mēs tik daudz esam pārcietuši…

Tur mēs pavisam savādāk sajutām Dzimteni. Saucām to par Savienību.

Pavadījām demobilizētos:

—   Paklanieties Savienībai.

Šķita, ka aiz mums stāv kaut kas liels un spēcīgs un tas mūs vienmēr pasargās. Bet atceros: beidzās kauja, bija zaudētie — nogalinātie un smagi ievainotie… Vakarā ieslēdzām televizoru, lai izklaidētos. Kas notiek Savienībā? Sibīrijā uzcelta jauna gigantiska rūpnīca… Anglijas karaliene sarīkojusi pusdienas par godu augstajam viesim… Voroņežā garlaicības mākti pusaudži izvarojuši divas skolnieces… Āfrikā nogalināts princis… Mūsu sajūtas: mēs nevienam neesam vajadzīgi, valsts dzīvo savu dzīvi…

Pirmais neizturēja Saša Kučinskis.

—   Izslēdz! Citādi es tūlīt sašaušu televizoru.

Pēc kaujas pa rāciju ziņo:

—   Pierakstiet: 300. — seši, 021. — četri.

“Trīssimtie” ir ievainotie, “nulle divdesmit pirmie” — nogalinātie. Skaties uz nogalināto un domā par viņa māti: es zinu, ka viņas dēls ir gājis bojā, bet viņa vēl nezina. Vai viņa to jūt? Vēl sliktāk — iekrita upē vai aizā, mirstīgās atliekas netika atrastas. Mātei paziņo: pazudis bez vēsts. Kā karš tas bija? Māšu karš, viņas karoja. Un karos līdz nāvei. Kops mūs, lūgs Dievu par mums, par mūsu dvēselēm. Bet tauta necieta. Tauta nezināja. Tautai teica, ka mēs karojam ar “bandām”. Simts tūkstošus liela regulārā armija deviņus gadus nevar uzvarēt atsevišķas “bandītu” grupiņas? Armija ar visjaunāko tehniku… Nedod Dievs nokļūt mūsu artilērijas apšaudē, kad mērķi apstrādā reaktīvās iekārtas “Grad” vai “Uragan”… Lido telefona stabi… Esi gatavs ielīst zemē kā slieka… Bet “bandītiem” — pilsoņu kara ložmetēji, kādus mēs esam redzējuši tikai filmās… “Stingeri”, japāņu bezatsitiena ieroči… Tie parādījās vēlāk. Atved gūstekņus, kalsnus, novārgušus cilvēkus ar lielām zemnieku rokām… Kas tie par bandītiem! Tā ir tauta!

Tur mēs sapratām: viņiem to nevajag… Ja viņiem to nevajag, tad kādēļ to vajag mums? Brauc garām pamestiem ciematiem… Vēl kūp ugunskurs, smaržo pēc ēdiena… Iet kamielis, zarnas stiepjas līdzi, it kā būtu attinušies kupri… Būtu jānošauj… Apziņa tomēr ir ieprogrammēta mierīgai dzīvei: nevari nogalināt… Cits ņem un nošauj kamieli. Vienkārši tāpat! Patīk, muļķības dēļ. Savienībā par to iesēdinātu cietumā, bet te viņš ir varonis! Viņš atriebjas bandītiem. Kāpēc 18-19 gadus vecajiem nogalināt ir vieglāk nekā, piemēram, 30 gadus vecajiem? Viņiem nav žēl. Pēc kara es pēkšņi atklāju, cik briesmīgas ir pasakas bērniem. Tajās visu laiku kāds kādu nogalina, Ragana vispār cep cilvēkus krāsni, bet bērniem nav bail. Viņi ļoti reti raud.

Gribējās palikt normālam. Pie mums atbrauca dziedātāja. Skaista sieviete, viņa dzied sirsnīgas dziesmas. Tur tu skumsti pēc sievietes, gaidi viņu kā tuvu cilvēku. Viņa iznāca uz skatuves.

—   Kad es lidoju pie jums, man ļāva pašaut ar ložmetēju. Ar kādu prieku es šāvu…

Viņa sāka dziedāt, bet pirms piedziedājuma lūdza:

—   Puiši, sitiet plaukstas! Sitiet plaukstas, puiši!

Neviens nesita plaukstas. Klusēja. Viņa aizgāja, koncerts izjuka. Supermeitene atbrauca pie superpuišiem. Bet šiem puišiem kazarmās katru mēnesi ir astoņas vai deviņas tukšas gultas… Tie, kuri tajās gulēja, ir ledusskapi… Morgā… Uz palagiem noliktas pa diagonāli salocītas vēstules… No mammas, no draudzenes. “Lido ar sveicienu, atnes atbildi…”

Šajā karā galvenais bija izdzīvot. Neuzkāpt uz minas, nesadegt bruņutransportierī, nekļūt par snaipera mērķi. Bet dažiem: izdzīvot un atvest kādu mantu — televizoru, kažoku… Smalku magnetofonu… Bija joks, ka Savienībā par karu uzzina komisijas veikalos. Ziemā brauc pa mūsu Smoļensku — meitenes staigā afgāņu kažokos. Mode!

Katram zaldātam kaklā karājās amulets.

—   Kas tev tur ir? — jautāju.

—   Mamma iedeva svētbildīti.

Kad es atgriezos, mamma atzinās:

—   Toļa, tu to nezini, bet es tevi nobūru, tāpēc tu esi sveiks un vesels.

Devāmies reidā: vienu zīmīti lika augšējās daļas apģērbā, otru —

apakšējā. Ja uzsprāgsi, paliks vai nu augšējā, vai apakšējā ķermeņa daļa. Valkājām rokassprādzes ar gravējumu: uzvārds, asins grupa, rēzus un oficiera numurs. Nekad neteicām: “Es iešu.” — “Sūtīja.” Nelietojām vārdu “pēdējais”.

—   Ieiesim pēdējo reizi…

—   Vai tu esi traks? Tāda vārda nav… Malējais… ceturtais, piektais… To vārdu te nelieto.

Karam ir savi nelietīgie likumi: ja pirms kaujas uzdevuma kāds nofotografējās — nogalināja, ja noskuvās — nogalināja. Pirmie gāja bojā tie, kuri gribēja būt varoņi. Satiki tādu: “Būšu varonis!” Gāja bojā vienā mirklī. Piedodiet — operācijās mēs kārtojām dabiskās vajadzības turpat, kur gulējām. Zaldātu paruna: labāk mīņāties pa saviem sūdiem, nekā pašam uz mīnām pārvērsties par sūdu. Mums bija savs žargons: borts — lidmašīna, broņiks — bruņu veste, zaļumi — krūmi un meldru biezokņi, helis — helikopters, redzēt rēgus — halucinācijas pēc narkotikām, palēcās

uz mīnas — uzsprāga, maiņa — tas, kurš dodas uz mājām. Izdomājām tik daudz vārdu, ka varētu izveidot “afgāņu” vārdnīcu. Visvairāk gāja bojā pirmajos un pēdējos mēnešos. Pirmajos — ziņkārības dēļ, pēdējos — atslēdzas aizsardzības centri, cilvēks kļūst truls, naktī nevari saprast: kur es esmu, kas es esmu, kādēļ? Vai tas notiek ar mani? Tie, kuriem ir jādodas uz mājām, neguļ pusotru divus mēnešus. Viņiem ir sava laika skaitīšana: 43. marts vai 56. februāris. Ļoti gaidi. Ēdienkarte ēdnīcā kaitina: sarkanās zivis — ķilavas tomātos, baltās zivis — ķilavas eļļā, kaitina puķu dobes garnizona centrā, nepatīk anekdotes, par kurām vēl nesen varēji smieties, vēderu turēdams. Savādi, ka vēl vakar un aizvakar tās bija smieklīgas. Kas tur smieklīgs?

Oficieris atbrauc uz Savienību komandējumā. Ieiet frizētavā. Meitene viņu apsēdina krēslā:

—   Kāds ir stāvoklis Afganistānā?

—   Normalizējas…

Pēc dažām minūtēm:

—   Kāds ir stāvoklis Afganistānā?

—   Normalizējas…

Pēc kāda laika:

—   Kāds ir stāvoklis Afganistānā?

—   Normalizējas…

Mati nogriezti, oficieris aiziet. Frizētavas darbinieki ir neizpratnē.

—   Kādēļ tu mocīji cilvēku?

—   Kad es pajautāju par Afganistānu, viņam mati sacēlās stāvus — j bija vieglāk griezt.

Man patīk anekdotes. Visādi joki. Bet, ja nopietni padomā, paliek

bail.

Padomju lidotāju notriec virs Vjetnamas, to var nomainīt — virs Afganistānas… Amerikāņu “drošībnieki” viņam rāda notriektās lidmašīnas detaļas: saki, kas tā par detaļu? Šī… Un šī… Viņš klusē. Lidotāju sit, bet viņš klusē. Pēc tam notiek gūstekņu apmaiņa, lidotājs atgriežas sava karaspēka daļā — viņam jautā: “Kā bija gūstā? Grūti?” Viņš atbild: "Ne, nebija īpaši grūti, bet teorija ir jāmācās. Par to stipri sit.”

Gribas atpakaļ nevis karā, bet pie tiem cilvēkiem. Gaidi, gaidi, l>ct pēdējā dienā ir žēl aizbraukt, gribētos visiem palūgt adreses. Visiem!

Gundegām. Tā sauca Vaļerku Širokovu, trauslu, smalku. Dažreiz kāds iedziedājās: “Rokas tā kā gundegas…” Bet raksturs kā no dzelzs, velti muti nedzesēja. Bija mūsu vidū kāds skopulis, kas krāja, pirka un mainīja. Vaļerka piegāja pie viņa, izvilka no sava maka 200 čekus, parādīja un apstulbušā skopuļa acu priekšā saplēsa tos sīkos gabaliņos. Un klusēdams aizgāja.

Sašam Rudikam… Mēs kopā reidā sagaidījām jauno gadu. Eglīte — piramīdā salikti automāti, rotājumi — piekārtas granātas. Bet uz iekārtas “Grad” mašīnas ar zobu pastu uzrakstījām: “Laimīgu Jauno gadu!!!” Nezin kāpēc uzrakstījām trīs izsaukuma zīmes. Saša labi zīmēja. Es atvedu uz mājām palagu ar viņa zīmēto ainavu: suns, meitene un kļavas. Kalnus viņš nezīmēja, mums vairs nepatīk kalni. Pajautā jebkuram: “Par ko tu skumsti?” — “Gribu uz mežu… Nopeldēties upītē… Izdzert lielu krūzi piena…” Taškentā restorānā pienāk oficiante.

—   Mīļie, vai dzersiet pienu?

—   Katram divas glāzes parasta ūdens. Pienu dzersim rit. Tikko atbraucām…

No Savienības katrs veda koferi ar ievārījumu un bērza slotu. Tur taču var nopirkt eikaliptu slotas — sapnis! Nē, veda savējās, bērza…

Sašikam Laščukam… Tīrs puisis. Bieži rakstīja uz mājām. “Mani vecāki ir veci. Viņi nezina, ka es esmu šeit, es viņiem rakstu par Mongoliju.” Atbrauca ar ģitāru un aizbrauca ar ģitāru. Tur bija dažādi cilvēki. Nerakstiet, ka mēs visi esam vienādi. Sākumā par mums klusēja, pēc tam visus pārvērta par varoņiem, tagad mūs pazemo, lai pēc tam aizmirstu. Viens tur varēja gulties uz mīnas, lai izglābtu nepazīstamus puišus, bet cits varēja pienākt un palūgt: “Ja gribat, es izmazgāšu jūsu veļu, tikai nesūtiet mani kaujas uzdevumā.”

Brauc automašīnas “KAMAZ”, bet uz saulessargiem lieliem burtiem uzrakstīts: Kostroma, Dubna, Ļeņingrada, Naberežnije Čelni… Vai arī “Gribu uz Almati!” Ļeņingradietis atrada ļeņingradieti, kostro-

mietis — kostromieti… Apskāvās kā brāļi. Arī Savienībā mēs esam kā brāļi. Kāds jaunietis mūsdienās var iet pa ielu ar kruķi un jaunu ordeni? Tikai savējais. Mans brālis… Mūsu brālis… Apskaujamies, citreiz pasēžam uz soliņa un izsmēķējam pa cigaretei, bet šķiet, ka esam runājuši visu dienu. Mums visiem ir distrofija… Tur tā bija svara neatbilstība augumam… Te tā ir nespēja izpausties, izteikties, darboties… Mēs esam šīs dzīves distrofiķi.

Mēs jau braucām no lidostas uz viesnīcu. Pirmās stundas mājās. Klusējam, nerunājam. Vienā mirklī visiem neizturēja nervi, un mēs uzkliedzām šoferim:

—   Pa vidu! Pa vidu! Brauc pa ceļa vidu!

Pēc tam sākām smieties. Pēc tam jutāmies laimīgi: mēs taču esam Savienībā! Varam braukt pa ceļa malu… Pa visu… Pa visu zemi… No šīs domas apreibsti…

Pēc dažām dienām mēs konstatējām:

—   Puiši! Mums visiem ir kūkumi…

Mēs nevarējām staigāt taisni, bijām atraduši. Es sevi pusgadu naktīs sēju pie gultas, lai iztaisnotos.

Tikšanās Oficieru namā. Jautājumi: “Pastāstiet, vai dienests Afganistānā bija romantisks”, “Vai jūs kādu nogalinājāt?” Meitenēm īpaši patīk asinskāri jautājumi. Dzīve visapkārt ir pelēka, viņas gribēja kaut ko tādu, kas kutina nervus. Bija arī tāds jautājums: “Vai jūs varējāt nebraukt uz Afganistānu?” Es? Es… Mūsu armijas daļā atteicās tikai viens — baterijas komandieris majors Bondarenko.

—   Es aizstāvēšu Dzimteni. Bet uz Afganistānu es nebraukšu.

Pirmais, ko ar viņu izdarīja: oficiera goda tiesa — izslēgt par gļēvulību! Vīrieša patmīlībai iziet cauri kaut kam tādam? Uzmest kaklā cilpu un pielikt pie deniņiem pistoli? Viņam uzreiz pazemināja pakāpi, kā mēs teicām — atņēma zvaigzni: no majora viņš kļuva par kapteini. Un aizsūtīja uz celtniecības bataljonu. Iziet cauri kaut kam tādam? Padzina no partijas. Un ari tam? Padzina no armijas. Un arī tam? Tas ir vēl briesmīgāk nekā nokļūt karā. 45 gadi… No tiem 35 gadi armijā: Suvorova karaskola, Kara akadēmija… Ko viņš darīs civilā dzīvē? Sāks no nulles?

—   Ko tu vari? — jautā oficierim.

—  Es varu komandēt rotu. Varu komandēt vadu un bateriju.

—   Ko tu vēl vari?

—  Varu rakt.

—   Ko vēl?

—   Varu nerakt…

Iziet cauri kaut kam tādam?

Muitā man no kasetēm izdzēsa Rozenbauma koncertu.

—   Puiši, ko jūs darāt?

—   Mums, — viņi man rāda, — ir saraksts, ko drīkst vest, bet ko nedrīkst.

Aizbraucu uz Smoļensku: no visām studentu kopmītnēm skanēja Rozenbauma dziesmas…

Tagad — jāpabaida reketieri, atnāk miliči:

—   Puiši, palīdziet.

Jāizdzenā neformāļi:

—   Pasauksim “afgāņus”.

Tātad “afgānis” pie tā ir pieradis, viņš var visu: stipras dūres, vāja galva. Visi baidās. Nevienam nepatīk.

Ja jums sāp roka, jūs to necērtat nost. Jūs to auklējat, lai izārstētu. Jūs to ārstējat.

Kāpēc mēs pulcējamies? Mēs kopā glābjamies… Bet mājās tu atgriezies viens…

Majors, artilērijas pulka propagandists

—   Katru nakti… Es redzu vienu un to pašu sapni, viss atkal sākas no jauna. Visi šauj, un es šauju… Visi skrien, un es skrienu. Kritu, pamostos.

Esmu slimnīcas gultā… Es pamostos… Strauji izrauj sevi no gultas, lai izietu gaitenī uzsmēķēt. Un pēkšņi atceries: kāju nav… Tu atgriezies īstenībā…

Es negribu dzirdēt par politisku kļūdu! Negribu zināt! Ja tā ir kļūda, tad atdodiet man kājas… (Izmisumā aizsviež kruķus.)

—   Piedodiet… Piedodiet… (Sēž, klusē un nomierinās.)

Jūs? Vai jūs kādreiz esat no nogalinātā kabatas izņēmuši vēstule “Dārgā…”, “Dārgie…”, “Mīļā…” Vai esat redzējuši zaldātu, kurš vienlaiku ir sašauts ar kramenīcu un ķīniešu automātu?

Mūs uz turieni sūtīja, mēs pildījām pavēli. Armijā tev vispirms i jāizpilda pavēle, bet pēc tam to var pārsūdzēt. Tev teica: uz priekšu! Tātad, uz priekšu. Ja ne — atdod partijas biedra karti. Atdod pakāpi. Vai tu zvērēji? Zvērēji. Ir par vēlu dzert “Boržomi”, ja nieres vairs nestrādā. “Mēs jūs uz turieni nesūtījām.” — “Kurš tad sūtīja?”

Man tur bija draugs. Es devos kaujā, viņš no manis atvadījās. Es atgriezos, viņš mani apskāva — dzīvs! Šeit man tāda drauga nebūs…

Es reti izeju uz ielas… Kautrējos…

Vai jūs kādreiz esat izmēģinājuši mūsu protēzes? Ar tām staigājot, baidies nolauzt kaklu. Runā, ka citās valstīs cilvēki ar protēzēm nodarbojas ar kalnu slēpošanu, spēlē tenisu, dejo. Nopērciet tās par valūtu franču kosmētikas vietā… Kubas cukura vietā… Marokas apelsīnu vietā…

Man ir 22 gadi, visa dzīve vēl ir priekšā. Jāmeklē sieva. Man bija draudzene. Es pateicu: “Es tevi ienīstu”, lai viņa aizietu. Viņa mani žēloja… Es gribu, lai mani mīl…

Naktīs sapņoju par tēva mājām

Un par kluso pļavu, koku ieskauto.

Kūko dzeguzīte: deviņdesmit, simts…

Vai tu kaut ko sajaukusi esi?

Mūsu dziesma… Mīļākā… Dažreiz negribas dzīvot pat vienu dienu…

Pat tagad es sapņoju kaut ar vienu acs kaktiņu paskatīties uz to zemes gabaliņu… Uz to Bībeles tuksneša gabaliņu… Mēs visi gribam tur nokļūt… Tā gribas, kad stāvi bezdibeņa malā vai augstu virs ūdens… Tā gribas, ka reibst galva…

Karš ir beidzies… Tagad mūs centīsies aizmirst, kaut kur noslēpt… Tas jau notika ar Somu karu… Cik daudz grāmatu ir sarakstīts par Lielo

Ievijas karu, bet par Somu karu nav uzrakstīts nekas… Mūsu tauta ātri piedod… Pēc desmit gadiem es ari pieradīšu un man būs vienalga…

Vai es tur nogalināju? Nogalināju!! Vai jūs gribat, lai mēs tur būtu eņģeļi? Vai jūs gaidījāt, ka atgriezīsies eņģeļi…

Vecākais leitnants, mīnmetēju vada komandieris

—   Es dienēju Tālajos Austrumos. Dežurējošā telefonista žurnālā es izlasīju: “Nosūtīt vecāko leitnantu Ivanovu uz armijas štābu, lai izskatītu jautājumu par viņa pārcelšanu uz Turkestānas kara apgabalu dienesta turpināšanai.” Datums un laiks. Es gaidīju, ka mani sūtīs uz Kubu, jo medicīnas komisijā gāja runa par valsti ar karstu klimatu.

Jautāja:

—  Vai jūs iebildīsiet, ja mēs jūs sūtīsim ārzemju komandējumā?

—   Nē, neiebilstu.

—   Brauksiet uz Afganistānu.

—  Tieši tā.

—   Jūs zināt: tur šauj, nogalina…

—  Tieši tā…

Kāds ir sapiera liktenis Savienībā? Rok ar lāpstu, kaļ ar cērti. Gribējās izmantot to, ko mācīja karaskolā. Karā vienmēr ir vajadzīgi sapieri. Es braucu, lai mācītos karot.

No visiem izsauktajiem viens atteicās. Viņu izsauca trīs reizes.

—    Vai jūs iebildīsiet, ja mēs jūs sūtīsim ārzemju komandējumā?

—   Jā, iebilstu.

Viņu nevar apskaust. Uzreiz saņēma rājienu, tagad viņa oficiera vārds ir apkaunots un neizdosies izveidot karjeru. Viņš atteicās veselības stāvokļa dēļ, viņam bija vai nu gastrīts, vai kuņģa čūla. To neņēma vērā: karsti vai auksti, piedāvāja — jābrauc. Jau tika drukāti saraksti.

No Habarovskas sešas dienas ar vilcienu braucu uz Maskavu. Pāri visai Krievijai, pāri Sibīrijas upēm, pa Baikāla krastu. Nākamajā dienā vilciena pavadonei beidzās tēja, otrajā dienā saplīsa krāsniņa. Radinieki sagaidīja. Paraudāja. Bet, ja jābrauc, tad jābrauc.

…Atvērās lūka — zilas, zilas debesis, tādas debesis kā tur mums ir tikai pie upes. Troksnis, kliedzieni, bet visi savējie. Kāds sagaidīja aiz vietotāju, kāds draugus, kāds gaidīja paciņu no radiniekiem Savienībā. Visi nosauļojušies, priecīgi. Nevarēju noticēt, ka kaut kur ir 35 grādu sals, kurā sasalst metāls un bruņas. Pirmo afgāni es redzēju sadales punktā aiz dzeloņstiepļu žoga. Citu sajūtu man nebija, tikai interese. Parasta interese.

Saņēmu nosūtījumu uz Bagramu, mani iecēla par sapieru bataljona inženieru un ceļu būves vada komandieri…

Cēlāmies agri no rīta un devāmies kā uz darbu: tanks ar trali, snaiperu grupa, suns mīnu meklētājs un divi bruņutransportieri kaujas aiz segām. Pirmos kilometrus braucām uz bruņām. Tur varēja labi redzēt pēdas, ceļš bija putekļains, putekļi bija kā pūderis, kā sniegs. Putns nolaižas — paliek zīme. Ja vakar ir braucis tanks, jābūt uzmanīgam: tanka kāpurķēžu pēdās var ierakt mīnu. Ar pirkstiem izveidos kāpurķēžu nospiedumus, bet savas pēdas aizslaucīs ar maisu vai čalmu. Ceļš līkumoja gar diviem pamestiem ciemiem, cilvēku tur nebija, tikai apdedzis māls. Lielisks aizsegs! Vienmēr jābūt uzmanīgam. Kad ciemi palika aiz muguras, kāpām nost no bruņām. Tagad tā: pa priekšu šurpu turpu skraida suns, aiz viņa iet sapieri ar zondi. Iet un dursta zemi. Te nu kopā ar tevi ir Dievs, tava intuīcija, tava pieredze un nojauta. Tur ir nolauzts zariņš, tur mētājas kaut kāds dzelzs gabals, vakar tā nebija, tur ir akmens. Viņi atstāja zīmes arī sev, lai paši neuzsprāgtu.

Kāds sarūsējis dzelzs gabals… Kaut kāda skrūve… It kā mētājas putekļos… Bet zem zemes ir baterijas… Vadiņš uz bumbu vai trotila kasti…] Prettanku mīna nejūt cilvēku… Tā iedarbojas, ja slodze ir 250-300 kilogrami… Pirmais sprādziens… Es vienīgais paliku uz tanka, mana vieta bija pie stobra, tornis pasargāja, pārējie nokrita. Uzreiz sevi aptaustīju, pārbaudīju: vai galva ir vietā? Vai rokas, kājas ir vietā? Vietā — braucam tālāk.

Priekšā vēl viens sprādziens… Vieglais bruņotais vilcējs bija uzbraucis jaudīgam fugasam… Vilcējs pārlūza uz pusēm, bedre trīs metru garumā un cilvēka auguma dziļumā. Vilcējs veda mīnas, apmēram 200 min-

metēja mīnas… Mīnas bija krūmos, ceļmalā… Gulēja izbārstītas… Brauca pieci zaldāti un vecākais leitnants; mēs kopā ar viņu vairākus vakarus sēdējām, smēķējām, runājām… Neviens nepalika dzīvs.

Ļoti palīdzēja suņi. Viņi ir kā cilvēki. Talantīgi un netalantīgi, ar intuīciju un bez intuīcijas. Sargs aizmigs, bet suns neaizmigs. Es mīlēju Arsu. Viņš glaudās klāt mūsu zaldātiem, bet uz afgāņiem rēja. Viņu forma bija zaļāka nekā mūsu dzeltenīgā. Kā viņš to atšķīra? Mīnas viņš juta vairāku soļu attālumā… Pieplaka pie zemes, pacēla asti: nenāc klāt! Mīnu lamatas ir dažādas… Visbīstamākās ir paštaisītās mīnas, tās neatkārtojas, tajās nevarēja saskatīt likumsakarību… Stāv sarūsējusi tējkanna, tajā ir sprāgstvielas… Magnetofonā, pulkstenī… Konservu bundžā… Tos, kuri gāja bez sapieriem, sauca par “nāvei nolemtajiem”. Uz ceļa mīnas, uz kalnu takām mīnas, mājā mīnas… Sapieri vienmēr iet pirmie…

Mīņājāmies ierakumos… Tur jau bija sprādziens, jau pārmeklējām, tur visi mīņājās jau divas dienas… Es ielēcu ierakumā — sprādziens! Samaņu nezaudēju… Paskatījos uz debesīm… Debesis mirdzēja… Pēc sprādziena sapieru pirmā reakcija vienmēr ir paskatīties uz debesīm. Vai acis ir veselas? Uz automāta laides es riēsāju žņaugu, ar šo žņaugu mani pārsēja. Virs ceļgaliem… Es jau zināju: tur, kur liek žņaugu, tur vēlāk 3-5 centimetru attālumā no ievainojuma griež.

—   Kur tu liec žņaugu? — es kliedzu zaldātam.

—   Līdz ceļgalam, biedri vecākais leitnant.

Līdz medicīnas sanitārajam bataljonam bija 15 kilometri. Pagāja pusotra stunda. Tur nomazgāja, uztaisīja novokaīna blokādi. Pirmajā dienā grieza kāju, iedūcās zāģis — es zaudēju samaņu. Otrajā dienā operēja acis. Sprādziena laikā sejā bija trāpījušas liesmas. Acis, var teikt, salāpīja, bija 22 šuves. Tās izņēma pa divām trim dienā, lai acu ābols neizjuktu. Pienāk, paspīdina ar lukturīti kreisajā pusē, labajā pusē: vai acis jūt gaismu, vai tīklene ir vietā?

Lukturītis ir sarkanā krāsā… Jābūt ļoti spēcīgai gaismai…

Es varētu uzrakstīt stāstu par to, kā oficieris pārvēršas par māj ražotāju. Montēju elektrisko lampu patronas, elektrības rozetes… Simts vienā

dienā… Kniedēju kurpju auklas… Kādas? Sarkanas, melnas, baltas — es nezinu… Neredzu… Gandrīz akls…Es vairāk nojaušu un saprotu, nevis redzu. Adu tīkliņus. Līmēju kastītes. Agrāk es domāju, ka to dara tikai jukušie… 30 tīkliņi dienā… Es jau izpildu normu…

Atmīnēšanas un specatmīnēšanas rotu sapieriem bija maz iespēju atgriezties neskartiem vai vispār atgriezties. Vai nu ievainots, vai nogalināts. Dodoties operācijās, mēs neatvadījāmies, paspiežot roku. Sprādziena dienā jaunais rotas komandieris paspieda manu roku. Komandieris to darīja no sirds, viņu vēl neviens nebija brīdinājis. Un es uzsprāgu… gribi — tici, gribi — netici. Bija ticējums: ja pats brīvprātīgi pieteicies doties uz Afganistānu — tas labi nebeigsies, ja aizsūtīja — tas ir dienests, varbūt paveiksies, un tu atgriezīsies mājās. Atgriezīsies.

Ko es tagad redzu sapnī? Garu mīnu lauku… Izveidoju formulāru: mīnu skaits, rindu skaits un orientieri, pēc kuriem tās var atrast… Es šo formulāru esmu pazaudējis… Bet mums tie bieži pazuda. Vai arī paņem formulāru, tur ir orientieris — koks, bet tas ir sadedzis… Vai ari akmeņu kaudze, bet tā ir uzsprāgusi… Neviens negāja, nepārbaudīja… Baidījās… Paši uzkāpa uz savām mīnām… Sapnī es redzu, ka pie mana mīnu lauka skraida bērni… Neviens nezina, ka tur ir mīnas… Man ir jākliedz: “Tur ir mīnas! Neejiet!” Man ir jābrīdina bērni… Es skrienu… Man atkal ir abas kājas… Un es redzu, manas acis atkal redz…

Bet tas ir tikai naktī un tikai sapnī…

Vecākais leitnants, sapieris

—    Man viss neizdodas tā kā visiem… Tāda dzīve man nesanāk…

Varbūt tas ir nejēdzīgi…. Ar šo karu…. Bet es esmu romantisks cilvēks, es domāju, ka vēl neesmu dzīvojusi un nedzīvoju īstu dzīvi, es tikai par to sapņoju. Izdomāju to, iedomājos. Pirmajā dienā, kad es tur ierados, mani izsauca hospitāļa priekšnieks: “Kāpēc jūs atbraucāt uz šejieni?” Viņš nesaprata… Vīrietis…

Man bija viņam jāizstāsta visa sava dzīve. Svešam, nepazīstamam vīrietim… Karavīram… Kā uz ielas… Tas bija vismokošākais, vispazemojošākais brīdis. Nekā slepena, intīma, viss tiek izvilkts ārā. Vai esat

redzējusi filmu “Ārprāts”? Tā ir par ieslodzīto dzīvi kolonijā. Mēs dzīvojam pēc tiem pašiem likumiem… Tādas pašas dzeloņdrātis, tāds pats zemes gabaliņš…

Man blakus dzīvo meitenes oficiantes, pavāres. Sarunas: par rubļiem, par čekiem, par gaļu ar kauliem un bez kauliem, par žāvētu desu, par bulgāru cepumiem. Manos priekšstatos tā bija pašuzupurēšanās, sievietes pienākums ir aizsargāt un glābt mūsu zēnus! Es visu iedomājos cēli. Cilvēki noasiņo, bet es dodu savas asinis. Jau sadales punktā Taškentā sapratu: es nebraucu uz īsto vietu. Sēžos lidmašīnā — raudu, nevaru apstāties. Tur ir tas pats, kas šeit, tas, no kā es bēgu, no kā es gribēju novērsties. Sadales punktā degvīns plūda straumē. “Un redzam sapnī kosmodroma zāli… Zaļu, zaļu zāli…!” Es lidoju kā kosmosā… Te, Savienībā, katram ir sava māja, savs cietoksnis… Bet tur… Mūsu istabā dzīvoja četri cilvēki. Meitene, kas strādāja par pavāri, atnesa no ēdnīcas gaļu un pabāza to zem gultas…

—   Izmazgā grīdu, — viņa saka.

—   Es mazgāju vakar, šodien tava kārta.

—   Izmazgā, iedošu simts rubļus…

Es klusēju.

—   Iedošu gaļu.

Klusēju. Viņa paņēma ūdens spaini un izlēja to manā gultā.

—   Ha-ha-ha… — visi smejas.

Cita meitene. Oficiante. Rupji lamājās un mīlēja Cvetajevas dzeju. Pēc maiņas apsēdās un lika pasjansu.

—   Būs — nebūs… Būs — nebūs…

—   Kas būs — nebūs?

—   Mīlestība, kas gan cits?

Tur bija kāzas. īstas. Un mīlestība. Bet reti. Mīlestība ilga līdz Taškentai: no turienes — viņš pa kreisi, viņa pa labi.

Taņa Bruņutransportieris (gara, liela) mīlēja sēdēt un runāt līdz vēlai naktij. Viņa dzēra tikai tīru spirtu.

—   Kā tu vari?

—   Ko jūs, degvīns ir vājš, tas man neko nevar padarīt.

Viņa aizveda 500 vai 600 atklātnītes ar kinoaktieriem. Tirgos tās maksāja dārgi, viņa lielījās: “Man nav žēl naudas mākslai.”

Veročku Harkovu es atceros sēžam pie spoguļa ar atvērtu muti un izbāztu mēli. Viņa baidījās no vēdertīfa. Kāds viņai bija teicis, ka katru dienu esot jāskatās spoguli: vēdertīfa slimniekiem uz mēles paliekot priekšzobu pēdas.

Viņas mani nepieņēma. Kaut kāda muļķe, nēsā mēģenes ar mikrobiem. Es strādāju infekciju slimību hospitāli par ārsti bakteriologi. Man uz mēles vienmēr bija viens un tas pats: vēdertīfs, hepatīts, paratīfs. Ievainotie uzreiz nenokļuva hospitāli. Viņi gulēja kalnos, smiltis 5-10 stundas, bet dažreiz diennakti vai divas. Brūcēs vairojās mikrobi, tas, ko sauc par brūču infekciju. Ievainotais bija reanimācijā, bet es atklāju, ka viņam ir vēdertīfs.

Mira klusējot. Tikai vienreiz es redzēju, ka oficieris raudāja. Moldāvs. Pie viņa piegāja ķirurgs, ari moldāvs, un kaut ko pajautāja moldāvu valodā:

—   Tēvs, par ko jūs sūdzaties? Kas sāp?

Viņš sāka raudāt.

—    Glābiet mani. Man ir jādzlvo. Man ir mīļotā sieva un mīļotā meita. Man ir jāatgriežas…

Viņš būtu nomiris klusējot, bet sāka raudāt tāpēc, ka izdzirdēja dzimto valodu.

Morgā es nevarēju ieiet… Uz turieni atveda ar zemi sajauktu cilvēka gaļu. Meitenēm zem gultas arī bija gaļa… Uzliek uz galda pannas. “Ruba! Ruba!” — afgāņu valodā tas nozīmē “uz priekšu”. Karstums… Pannās pil sviedri… Es redzēju tikai ievainotos un strādāju tikai ar mikrobiem… Es nevarēju pārdot mikrobus… Armijas veikalā par čekiem varēja nopirkt karameles. Mans sapnis! “Afganistāna, cik jauki!”— tur bija tāda dziesma. Godīgi sakot, es no visa baidījos… Es neesmu drosmīga… Aizbraucu uz turieni, es pat neatšķīru zvaigznītes uz uzplečiem, pakāpes. Visus uzrunāju ar “jūs”. Neatceros, kurš, bet kāds man hospitāļa virtuvē iedeva divas jēlas olas. Ārsti bija pusbadā. Mēs ēdām kartupeļu klīsteri, sasaldētu gaļu, kas no neatminamiem laikiem glabājās armijas noliktavās.

No veciem krājumiem… Kā koksne… Bez smaržas un garšas… Es paķēru olas, ietinu salvetē: mājās apēdīšu kopā ar sīpoliem. Visu dienu domāju, kā es ēdīšu vakariņas. Pēkšņi ar ratiņiem atveda puisi, kuru evakuēja uz Taškentu. Neredzēju, kas bija zem palaga, uz spilvena bija skaista galva.

Viņš paskatījās uz mani.

—   Gribu ēst.

Tas notika pirms pusdienām, ēdiens vēl nebija atvests, bet viņu jau sūtīja prom, kad viņš vēl aizlidos uz Taškentu, kad viņu pabaros.

—   Ņem, — es viņam iedevu divas olas. Pagriezos un aizgāju, nepajautāju, vai viņam ir rokas un kājas. Olas es uzliku uz spilvena. Nesaplēsu, nepabaroju. Ja nu viņam nav roku?

Divas stundas braucām mašīnā, bet blakus bija līķi… Četri līķi… Tie bija sporta tērpos…

Atgriezos mājās… Nevarēju klausīties mūziku, sarunāties uz ielas, trolejbusā. Gribējās aizvērt istabas durvis un palikt vienatnē ar televizoru. Dienu pirms izlidošanas uz Savienību nošāvās mūsu hospitāļa vadītājs Jurijs Jefimovičs Zibkovs… Kāpēc? Kas notika viņa dvēselē? Kāds nesaprot… Bet es… Es saprotu, es zinu… Tur tā vienmēr ir tuvu… ŠI tumsa… Afganistānā no kāda oficiera piezīmēm es norakstīju: “Ārzemnieku, kurš nonāks Afganistānā, būs sargājušas debesis, ja viņš atgriezīsies sveiks, vesels un ar galvu uz pleciem.” Francūzis Furjē. Vajadzēja izdzīvot ne tikai fiziski. Cilvēks ir būtne ar sarežģītu pildījumu… Kārtainais pīrāgs, kā teica manas meitenes. Nedaudz filozofēt sākām tikai kara beigās. Pirms došanās mājup…

Satieku uz ielas jaunu cilvēku… Kaut kas pazīstams: “Droši vien afgānis.” Bet es viņu neuzrunāju, lai neliktos smieklīga. Es neesmu drosmīga… Man ir maigs raksturs, un es pieķeru sevi pie domas, ka esmu pārvērtusies par agresīvu, nežēlīgu būtni. Cilvēks taču ir atkarīgs… Cilvēks pat līdz galam nezina, kā viņš ir atkarīgs no savas rīcības un tā, kas ar viņu ir noticis. Viņš baidās… Gatavojamies izrakstīt zēnus… Viņi slēpjas hospitāļa bēniņos, pagrabos… Mēs viņus ķeram, velkam ārā… Sadales punktā jaunas meitenes man mācīja, kam jādod degvīna pudele, lai nokļūtu labā vietā… Viņas mācīja mani… Viņām bija 18-19 gadi, bet man 45.

Kad atgriezos, muitā man lika izģērbties lidz veļai.

—   Kas jūs esat?

—   Ārste bakterioloģe.

—   Parādiet dokumentus. — Paņēma dokumentus. — Atveriet koferus. Mēs tos pārmeklēsim…

Es vedu līdzi vecu mēteli, segu, pārsegu, matadatas, dakšiņas… Visu, ko es paņēmu no mājām. To visu izlika uz galda.

—  Vai jūs esat jukusi? Jūs droši vien rakstāt dzejoļus.

Te man vairs nav spēka. Te ir briesmīgāk nekā tur. Ja kāds bija atgriezies no Savienības un kaut ko atvedis, mēs sēdāmies pie viena galda. Trešais tosts. Klusējot. Par tiem, kas gāja bojā. Sēžam pie galda, turpat pastaigājas pelītes, sēž kurpēs. Četros nakti atskanēja kauciens… Pirmo reizi es pielēcu kājās. “Meitenes, vilki.” Meitenes smējās. “Mulla lasa lūgšanu.” Es vēl ilgi modos četros no rīta.

Gribējās turpinājumu. Lūdzu, lai mani nosūta uz Nikaragvu. Uz turieni, kur notiek karš. Es vairs neprotu te dzīvot…

Ārste bakterioloģe

—  Es viņu izvēlējos pirmā. Stāvēja garš, skaists puisis. “Meitenes,” es teicu, “manējais.” Piegāju un uzlūdzu viņu uz dāmu deju, meitenes uzlūdz kavalierus… Bet es uzlūdzu likteni.

Es ļoti gribēju dēlu. Sarunājām: ja piedzims meitene, vārdu viņai došu es. Būs Oļečka. Ja piedzims dēls, vārdu dos viņš. Būs Artjoms vai Deniss. Piedzima Oļečka.

—Vai dēliņš būs?

—   Būs. Lai tikai Oļečka paaugas.

Es būtu viņam dzemdējusi ari dēlu.

—                 Mīļā, nebaidies. Piens pazudis… — Es baroju mazuli ar krūti.

—   Mani sūta uz Afganistānu…

—   Kāpēc tevi? Tev ir mazs bērns.

—   Ja nebraukšu es, sūtīs kādu citu. Partija lika — komjaunatne atbildēja: klausos.

Viņš bija uzticīgs armijai. “Pavēles,” viņš atkārtoja, “neapspriež.”

Viņa mātei bija ļoti spēcīgs raksturs, un viņš bija pieradis klausīt, pakļauties. Armijā viņam bija viegli.

Kā pavadījām? Vīrieši smēķēja. Māte klusēja. Es raudāju: kam vajag šo karu? Meitiņa gulēja šūpulī.

Satiku uz ielas muļķīti, plānprātīgo, viņa bieži uzradās mūsu armijas pilsētiņā, tirgū vai veikalā. Cilvēki runāja, ka jaunībā viņa esot izvarota un kopš tā laika nepazīstot pat māti. Viņa apstājās man blakus.

—  Tavu vīru atvedīs kastē, — viņa iesmējās un aizskrēja.

Es nezināju, kas notiks, bet es zināju, ka kaut kas notiks.

Es viņu gaidīju kā Simonova dzejolī: gaidi mani, un es atgriezīšos… Dienā es varēju uzrakstīt un aizsūtīt trīs četras vēstules. Man šķita, ka, domājot un ilgojoties pēc vīra, es viņu sargāju. Bet viņš rakstīja, ka šeit, karā, katrs darot savu darbu. Pilda pavēles. Katram ir savs liktenis. Neuztraucies un gaidi.

Kad es biju pie viņa vecākiem, neviens nerunāja par Afganistānu. Ne vārda. Ne māte, ne tēvs. Tādas norunas nebija, bet visi baidījās no šī vārda.

…Saģērbu meitenīti, lai nestu viņu uz bērnudārzu. Noskūpstīju. Atveru durvis: stāv karavīri, un vienam no viņiem rokās mana vīra koferis, neliels, brūns, es pati to sakārtoju. Ar mani kaut kas notika… la es viņus ielaidīšu, viņi ienesīs mājās kaut ko briesmīgu… Ja nelaidīšu, viss paliks savās vietās… Viņi pavilka durvis uz savu pusi — gribēja nākt iekšā, bet es turēju durvis un nelaidu viņus iekšā…

—   Ievainots? — Man vēl bija cerība, ka viņš ir ievainots.

Kara komisārs ienāca pirmais.

—   Ludmila Josifovna, dziļās bēdās paziņojam, ka jūsu vīrs…

Asaru nebija. Es kliedzu. Ieraudzīju viņa draugu, metos pie viņa.

—  Toļik, ja tu teiksi, es ticēšu. Kāpēc tu klusē?

Viņš pieveda pie manis praporščiku, kurš pavadīja zārku.

—   Pasaki viņai…

Bet praporščiks trīcēja, viņš arī klusēja.

Pie manis pienāca kaut kādas sievietes, skūpstīja mani.

—   Nomierinies. Iedod radinieku telefona numurus.

Es apsēdos un tūlīt nosaucu visas adreses un telefona numurus, desmitiem adrešu un telefona numuru, kurus es neatcerējos. Pēc tam pārbaudīja ierakstus piezīmju grāmatiņā — viss bija pareizi.

Mūsu dzīvoklis bija mazs, vienistabas. Zārku nolika armijas daļas klubā. Es apskāvu zārku un kliedzu:

—   Par ko? Vai tu kādam esi nodarījis pāri?

Kad pie manis atgriezās apziņa, es skatījos uz šo zārku. “Tavu vīru atvedīs kastē…” Un atkal kliedzu:

—   Es neticu, ka tur ir mans vīrs. Pierādiet man, ka viņš ir šeit. Te nav pat lodziņa. Ko jūs atvedāt? Ko jūs man atvedāt?

Pasauca viņa draugu.

—   Toļik, — es teicu, — apzvēri, ka šeit ir mans vīrs.

—   Zvēru pie savas meitas, ka tur ir tavs vīrs. Viņš nomira uzreiz, nemocījās. Vairāk es tev neko neteikšu.

Piepildījās viņa teiktais: “Ja būs jāmirst, tad tā, lai nav jāmokās.” Bet mēs palikām…

Pie sienas karājas liels viņa portrets.

—   Noņem tēti, — lūdz meita. — Es spēlēšos ar tēti…

Noliek portretam apkārt rotaļlietas, runā ar viņu.

Naktī lieku viņu gulēt.

—   Kur tētim iešāva? Kāpēc viņi izvēlējās tieši tēti?

Aizvedu viņu uz dārziņu. Vakarā jāiet uz mājām — raud.

—    Neiešu prom no dārziņa, kamēr neatnāks tētis. Kur ir mans tētis?

Es nezinu, ko viņai atbildēt. Kā paskaidrot? Man pašai ir tikai 21 gads… Šovasar es aizvedu meitu pie mammas uz laukiem. Varbūt tur viņa aizmirsīs tēti… Man nav spēka raudāt katru dienu… Ieraugu, ka kopā iet vīrs, sieva un bērns — es raudu. Mana dvēsele kliedz, mans ķermenis kliedz… Agrāk man vasarā patika gulēt kailai, tagad es nekad neguļu kaila. Es atceros… Atceros mīlestību… Piedodiet par atklātību… Es varu uzticēties tikai jums… Svešam cilvēkam. Savējiem ir grūti. “Kaut tu būtu piecēlies vismaz uz vienu minūti… Paskatījies, kāda tev ir meita! Tev šis nesaprotamais karš ir beidzies,” es viņam naktī saku. “Man nav…

Bet mūsu meitai? Mūsu bērni ir visnelaimīgākie, viņi atbildēs par visu… Vai tu mani dzirdi…”

Kam es to kliedzu? Kas to sadzirdēs?

Sieva

—   Agrāk es domāju: dzemdēšu dēlu… Dzemdēšu vīrieti, kuru es mīlēšu un kurš mīlēs mani. Ar vīru es izšķīros… Viņš aizgāja no manis pie jaunākas, uzreiz pēc skolas beigšanas viņai piedzima dēls. Es viņu mīlēju, varbūt tāpēc man nebija cita. Es nemeklēju.

Dēlu audzināju kopā ar mammu, divas sievietes, bet viņš — puišelis. Klusām pieceļos un no kāpņu telpas paskatos: ar ko viņš ir kopā, kas tā par kompāniju?

—  Mammu, — viņš atgriezās mājās, — es jau esmu pieaudzis, bet tu mani uzmani.

Viņš bija maza auguma, kā meitene. Bāls, trausls, viņš piedzima astotajā grūtniecības mēnesī, inkubatora bērns. Mūsu paaudze nevarēja dzemdēt veselus bērnus, mēs augām kara laikā — bombardēšana, šaušana, bads… Bailes… Viņš vienmēr spēlējās ar meitenēm, meitenes pieņēma dēlu, viņš nekāvās… Dēlam patika kaķi, viņš apsēja tiem lentītes.

—  Māmiņ, nopērc kārnīti, viņam ir silta un it kā slapja ādiņa.

Nopirkām kārnīti. Un akvāriju. Un zivtiņas. Ejam uz tirgu: “Nopērc

man dzīvu vistiņu… Raibīti…”

Tagad es domāju: vai tiešām viņš tur šāva? Mans mājas zēns… Viņš nebija radīts karam… Mēs viņu ļoti mīlējām, lolojām…

Es aizbraucu pie viņa uz Ašhabadu, uz mācību rotu.

—     Andrjuša, es gribu parunāt ar tavu priekšnieku. Tu man esi viens… Te netālu ir robeža…

—   Neuzdrošinies to darīt, mammu. Visi smiesies, ka es esmu memmesdēliņš. Jau tā saka: “Tievs, skanīgs un caurspīdīgs.”

—  Kā tev te klājas?

—   Mums ir labs leitnants, viņš pret mums izturas kā pret līdzīgiem. Kapteinis gan var iesist pa seju.

—   Kā?! Mēs ar vecmāmiņu teyi pat bērnībā nekad nesitām.

—   Te ir vīriešu dzīve, mammu. Labāk es tev un vecmāmiņai neko nestāstīšu…

Mazs viņš bija tikai mans. Nomazgāju viņu vannā, bija izlīdis no peļķēm kā velnēns, ietinu paladziņā, apskāvu. Šķita, neviens nekad viņu man neatņems. Neatdošu nevienam. Pēc tam viņu man atņēma…

Pēc astotās klases es pati viņu pierunāju mācīties celtniecības tehnikumā. Domāju, ka ar šo profesiju armijā viņam būs vieglāk. Pēc dienesta varēs stāties institūtā. Viņš gribēja kļūt par mežsargu. Mežā viņš vienmēr priecājās. Pazina putnu balsis, rādīja, kur zied katra puķe. Viņš atgādināja savu tēvu. Tēvs ir no Sibīrijas, viņš tik ļoti mīlēja dabu, ka neļāva pagalmā pļaut zāli. Lai viss aug! Andrjušam patika mežsarga forma, cepure. “Mammu, tā ir līdzīga karavīra cepurei…”

Tagad es domāju: vai tiešām viņš tur šāva?

No Ašhabadas viņš bieži rakstīja mums ar vecmāmiņu. Vienu vēstuli es iemācījos no galvas, esmu to turējusi rokās tūkstošiem reižu.

“Labdien, mīļo mammu un vecmāmiņ! Es jau dienu armijā vairāk nekā trīs mēnešus. Dienestā man veicas labi. Pagaidām es tieku galā ar visiem uzdotajiem uzdevumiem, komandieris man nav izteicis aizrādījumus. Nesen viena rota brauca uz lauku mācību centru, tas atrodas kalnos 80 kilometrus no Ašhabadas. Tur viņiem divas nedēļas mācīja pārvietoties kalnos, taktiku un šaušanu ar ieročiem. Es un vēl trīs cilvēki nebraucām uz nometni, mēs palikām armijas daļā. Mūs atstāja, jo mēs jau trīs nedēļas strādājam mēbeļu fabrikā, būvējam cehu. Par to fabrika mūsu rotai uztaisīs galdus. Mēs būvējam ķieģeļu sienas un veicam apmešanas darbus.

Mammu, tu jautāji par savu vēstuli, es to saņēmu. Saņēmu arī paciņu un jūsu ieliktos desmit rubļus. Par šo naudu mēs vairākas reizes ēdām bufetē un nopirkām konfektes…”

Es sevi mierināju ar cerību: ja jau viņš nodarbojas ar apmešanu un ķieģeļu sienu būvēšanu, tātad viņu vajag kā celtnieku. Lai viņš būvē privātās vasarnīcas un garāžas, lai tikai viņu nesūta nekur tālāk. Vēlāk viņš rakstīja, ka strādājis pie kāda ģenerāļa laukos…

Bija 1981. gads… Klīda baumas… To, ka Afganistāna būtībā ir gaļas

mašīna, kautuve, zināja ļoti maz cilvēku. Televīzijā rādija padomju un afgāņu zaldātu brāļošanos, ziedus uz mūsu bruņutransportieriem, zemniekus, kuri skūpsta uzdāvināto zemi… Viena lieta mani nobiedēja… Kad es biju aizbraukusi pie viņa uz Ašhabadu, satiku sievieti… Viesnīcā vispirms paziņoja:

—   Vietu nav.

—   Es nakšņošu uz grīdas. Esmu atbraukusi no tālienes pie dēla zaldāta… Es nebraukšu prom.

—  Labi, mēs ielaidīsim jūs četrvietīgajā numurā. Tur jau dzīvo viena māte, viņa arī ciemojas pie dēla.

No šīs sievietes es pirmo reizi dzirdēju, ka notiek jauna atlase Afganistānai, viņa bija atvedusi lielu naudu, lai glābtu dēlu. Viņa aizbrauca apmierināta, bet šķiroties man teica: “Neesi naiva idiote…” Kad es to izstāstīju savai mammai, viņa sāka raudāt.

—   Kāpēc tu nekriti pie viņu kājām?! Kāpēc nelūdzi? Būtu atdevusi savus auskarus…

Mani par kapeikām nopirktie auskari mūsu mājā bija visdārgākā lieta! Tie taču nebija ar briljantiem! Mammai, kura visu mūžu bija dzīvojusi pieticīgi, tā šķita bagātība. Ak, kungs! Ko ar mums dara! Ja tas nebūtu viņš, būtu kāds cits. Viņam arī ir māte…

Tas, ka dēlu iekļāva desantnieku triecienbataljonā un aizsūtīja uz Afganistānu, viņam pašam bija pārsteigums. Viņš bija lepns kā puika. Viņš to neslēpa.

Es esmu sieviete, civils cilvēks. Varbūt es kaut ko nesaprotu. Bet lai man paskaidro, kāpēc mans dēls nodarbojās ar apmešanas darbiem un ķieģeļu sienu mūrēšanu tajā laikā, kad viņam bija jāgatavojas kaujām? Viņi taču zināja, uz kurieni tiks sūtīti. Avīzēs iespieda modžahedu fotogrāfijas… 30-40 gadus veci vīrieši… Uz savas zemes… Blakus ģimenes, bērni… Pasakiet, kā viņš no parastas karaspēka daļas nokļuva desantnieku triecienbataljonā nedēļu pirms izlidošanas? Pat es zinu, kas ir desantnieku armija, cik spēcīgi puiši tur ir vajadzīgi. Viņi ir speciāli jāapmāca. Pēc tam mācību centra komandieris atbildēja, ka mans dēls esot bijis kaujas un politiskās gatavības teicamnieks. Kad viņš par tādu kļuva?

Kur? Mēbeļu fabrikā? Ģenerāļa vasarnīcā? Kam es atdevu savu dēlu? Kam es viņu uzticēju? Viņu pat neapmācīja kā zaldātu…

No Afganistānas pienāca tikai viena vēstule: “Neuztraucies, te ir skaisti un mierīgi. Daudz ziedu, plaukst koki, dzied putni. Daudz zivju.” Paradīzes dārzs, nevis karš. Viņš mūs mierināja, lai mēs, nedod Dievs, nesāktu rīkoties un nedabūtu viņu no turienes ārā. Nepieredzējuši zēni. Gandrīz bērni. Viņus meta ugunī, bet viņi to uztvēra kā godu. Mēs viņus tā audzinājām.

Viņš gāja bojā pirmajā mēnesī… Mans zēns… Mana asintiņa… Kā viņš tur gulēja? To es nekad neuzzināšu.

Viņu atveda pēc desmit dienām. Visas šīs desmit dienas es sapņos kaut ko zaudēju un nevarēju atrast. Visas šīs dienas virtuvē gaudoja tējkanna. Es vārīju tēju, bet tējkanna dziedāja dažādās balsīs. Man patīk istabas puķes, uz palodzēm, uz skapja, uz grāmatplauktiem ir daudz puķu. Katru rītu, kad es tās lēju, gāzu puķu podus. Tie izslīdēja no manām rokām un saplīsa. Mājās smaržoja pēc mitras zemes…

…Pie mājas apstājās mašīnas: divi armijas “Gaz” un ātrā palīdzība. Es uzreiz sapratu — tās atbrauca pie mums, uz manu māju. Es pati aizgāju līdz durvīm, atvēru.

—   Nesakiet! Nesakiet man neko! Es jūs ienīstu! Atdodiet man tikai mana dēla ķermeni… Es viņu apglabāšu pati… Viena… Nevajag nekādu godināšanu…

Uzrakstiet! Iespiediet patiesību!! Visu patiesību! Es vairs ne no kā nebaidos… Pietiek, es visu mūžu esmu baidījusies…

Māte

—   Patiesību? Visu patiesību jums izstāstīs tikai izmisušais. Pilnīgi izmisis cilvēks izstāstīs visu…

Neviens nezina patiesību. Tikai mēs… Patiesība ir pārāk briesmīga, patiesības nebūs. Neviens negribēs būt pirmais, neviens neriskēs. Kurš stāstīs, ka zārkos pārvadāja narkotikas? Kažokus… Nogalināto vietā… Kurš jums parādīs izkaltētu cilvēka ausu virteni? Vai jau esat to dzirdējusi, vai arī tā ir jauna informācija? Kaujas trofejas… Glabāja sērkociņu

kastītēs… Tās tika sarullētas kā mazas lapiņas… Nevar būt? Neērti klausīties par brašajiem padomju puišiem? Izrādās, ka var gan. Izrādās, ka tā ir bijis. Ir bijis! Un tā arī ir patiesība, no kuras nevar aizbēgt, kuru nevar aizziest ar lētu sudraba krāsu. Bet jūs domājāt: uzliksim pieminekļus, un viss? Izdalīsim medaļas…

Es nebraucu nogalināt, es biju normāls cilvēks. Mums iestāstīja, ka karo bandīti, bet mēs būsim varoņi, visi mums teiks paldies. Es labi atceros plakātus: “Karavīri, nostiprināsim mūsu Dzimtenes dienvidu robežas”, “Neapkaunosim armijas godu”, “Ziedi, Ļeņina dzimtene!”, “Slava PSKP!” Bet atgriezos no turienes… Tur visu laiku bija mazs spogulis, bet le ir liels. Paskatījos un sevi nepazinu… Uz mani skatījās kāds cits… Ar jaunām acīm, ar jaunu seju… Nevaru pateikt, kas ir mainījies, bet pat ārēji tas ir cits cilvēks.

Es dienēju Čehoslovākijā. Baumas: tu brauksi uz Afganistānu.

—   Kāpēc es?

—  Tu neesi precējies.

Posāmies kā komandējumā. Kas jāņem līdzi? Neviens nezināja. “Afgāņu” pie mums vēl nebija. Kāds ieteica ņemt gumijas zābakus, bet divu gadu laikā tos ne reizi nevajadzēja, atstāju tos Kabulā. No Taškentas mēs lidojām uz patronu kastēm. Nolaidāmies Šindandā. Carandojam jeb viņu milicijai bija Lielā Tēvijas kara laika padomju automāti, gan mūsu, gan viņu zaldāti — netīri, noplukuši, kā no ierakumiem izlīduši. Krass kontrasts tam, pie kā es biju pieradis Čehoslovākijā. Iekrāva ievainotos, vienam vēderā bija šķemba. “Tas nav dzīvotājs, pa ceļam nomirs,” teica helikoptera apkalpe, kas atveda viņus no posteņiem. Satrieca miers, ar kādu runāja par nāvi.

Attieksme pret nāvi — tur tā varbūt ir visneaptveramākā. Ja atkal runājam par pilnīgu patiesību… Tas nav iespējams… Tas, kas te ir neiedomājams, tur ir ikdiena. Nogalināt ir briesmīgi un nepatīkami. Ļoti ātri tu sāc domāt, ka šaut tiešā tēmējumā ir briesmīgi un nepatīkami, bet kopā, barā — azartiski, dažreiz es redzēju — pat jautri. Miera laikā ieroči ir ielikti skapī, katram skapim ir sava atslēga, ieroču telpā ir ierīkota skaņas signalizācija. Te ierocis visu l^iku ir pie tevis, pie tā pierod. Vakarā

no gultas šāva ar pistoli pa spuldzīti: bija slinkums piecelties un izslēgt gaismu. Apdulluši karstumā, izlādēja automātu gaisā, vienalga, kur… Ielencam karavānu, karavāna pretojas, šauj ar ložmetējiem… Pavēle: iz nicināt karavānu… Sākam iznīcināt… Bija dzirdama ārprātīga ievainoto kamieļu rēkšana… Vai par to pateicīgā afgāņu tauta mums pasniedza ordeņus?!

Karš ir karš, ir jānogalina. Vai kaujas ieročus mums izdalīja, lai mēs ar brālīgo tautu spēlētu “Kāvus”? Vai mums bija jāremontē traktori un sējmašīnas? Mūs nogalināja, un mēs nogalinājām. Nogalinājām, kur varējām. Nogalinājām, kur gribējām. Bet tas nebija tas karš, kuru mēs pazinām no grāmatām un filmām: frontes līnija, neitrālā josla, priekšējā līnija… Kirizu karš… Kirizi — tās ir pazemes ejas, kuras agrāk tika izvei dotas apūdeņošanai… Cilvēki dienās un naktīs izlien no tiem kā spoki… Ar automātu, ar akmeni rokā. Nav izslēgts, ka nesen tu ar šo spoku tikies tirgū, bet tagad viņš ir aiz tavas līdzjūtības robežas. Tikko viņš nogalināja tavu draugu… Drauga vietā… Guļ… Tas vairs nav cilvēks. Puse no cilvēka… Viņa pēdējie vārdi: “Nerakstiet manai mātei, lūdzu, viņa neko nedrīkst uzzināt…” Bet tu, šuravi, padomju cilvēks, esi aiz viņa gara un līdzjūtības robežas. Tava artilērija iznīcināja viņa ciemu, viņš gandrīz neko neatrada ne no mātes, ne no sievas, ne no bērniem. Modernie ieroči palielina mūsu noziegumus. Ar nazi es varētu nogalināt vienu divus cilvēkus… Ar bumbu — desmitus… Bet es esmu armijas cilvēks, mana profesija ir nogalināt… Kā bija tajā pasakā? Es esmu Aladīna burvju lampas vergs… Es esmu Aizsardzības ministrijas vergs. Kur man liks, tur es šaušu. Mana profesija ir šaut…

Es nebraucu uz turieni nogalināt, negribēju. Kāpēc tā sanāca? Kāpēc afgāņu tauta domāja, ka mēs esam tie, kas mēs patiesībā nebijām? Bērni stāvēja aukstumā, uzvilkuši kailās kājās galošas, bet mūsu puiši atdeva viņiem savu pārtiku. Es to redzēju pats savām acīm. Pie mašīnas pieskrēja noskrandis puišelis, viņš neko nelūdza kā pārējie, viņš tikai skatījās. Man kabatā bija 20 afgāņu, es viņam tos atdevu. Viņš nometās ceļos smiltīs un necēlās augšā, kamēr mēs nebijām iesēdušies bruņutransportierī un sākuši braukt. Turpat blakus notika savādāk… Mūsu

patruļas atņēma naudu puišeļiem ūdens nesējiem. Kas tā par naudu? Kapeikas. Nē, es uz turieni negribu braukt pat kā tūrists. Nekad nebraukšu. Es taču jums jau teicu: patiesība ir pārāk briesmīga, patiesības nebūs. Tā nevienam nav vajadzīga. Ne tiem, kas bija šeit. Ne mums, kas bijām tur. Ņemiet vērā, jūsu bija vairāk. Mūsu bērni izaugs un slēps, ka viņu tēvi tur karoja.

Satiku viltvāržus: es esmu no Afganistānas, mēs tur, es tur…

—   Kur dienēji?

—   Kabulā…

—   Kādā daļā?

—   Es biju īpašajā vienībā…

Kolimas barakās, kur turēja prātā jukušos, kliedza: “Es esmu Staļins.” Tagad normāli puiši paziņo: “Es esmu no Afganistānas.” Es viņus vestu uz trakonamu…

Es atceros viens… Iedzeru. Pasēžu. Patīk klausīties “afgāņu” dziesmas. Bet vienam. Tas bija… Šīs lappuses… Kaut arī tās ir aptraipītas, no tām nekur nevar aizbēgt… Sapulcējas jaunie… Viņi ir saniknoti un piekrāpti. Viņiem ir grūti atrast sevi, atgūt kaut kādas morālās vērtības. Viens man atzinās: “Ja es zinātu, ka man par to nekas nebūs, es varētu nogalināt cilvēku. Vienkārši tāpat. Tāpat vien. Man nav žēl.” Bija Afganistāna, tagad tās nav… Nevar visu mūžu lūgties un nožēlot grēkus… Es gribu apprecēties… Gribu dēlu… Jo ātrāk mēs apklusīsim, jo visiem būs labāk. Kam ir vajadzīga šī patiesība? Mietpilsonim! Lai viņš iespļautu mums dvēselē: “Ak, nelieši, jūs tur nogalinājāt, laupījāt, bet tagad pieprasāt atvieglojumus?” Un mēs būsim vienīgie vainīgie. Viss, ko mēs pārdzīvojām, būs veltīgs.

Kādēļ tas viss notika? Kādēļ?

Maskavas stacijā es aizgāju uz tualeti. Skatos: maksas tualete. Kasē sēž puisis. Virs viņa galvas uzraksts: “Bērniem līdz 7 gadiem, invalīdiem un Lielā Tēvijas kara dalībniekiem, karavīriem internacionālistiem — bez maksas.”

Es apmulsu.

—   Vai tu to pats izdomāji?

Viņš ar lepnumu atbildēja:

—   Jā, pats. Parādi dokumentu un ej iekšā.

—    Vai mans tēvs karoja un es divus gadus riju svešas smiltis, lai  varētu bez maksas pačurāt?

Tādu naidu, kādu es izjutu pret šo puisi, es Afganistānā neizjutu…  Nolēma mums samaksāt…

Vecākais leitnants, apkalpes priekšnieks

—   Atlidoju uz Savienību atvaļinājumā… Aizgāju uz pirti… Cilvēki 1 uz lāvas labsajūtā stenēja, man tie šķita kā ievainoto vaidi.

Mājās es ilgojos pēc draugiem Afganistānā. Bet Kabulā es jau pēcj dažām dienām sapņoju par mājām. Es esmu no Simferopoles. Beidzu  mūzikas skolu. Laimīgie uz šejieni nebrauc. Visas sievietes šeit ir vienm tūļas, nomāktas. Pamēģiniet izdzīvot ar 120 rubļiem mēnesi — tāda ir I mana alga —, kad gribas gan apģērbties, gan atvaļinājumā interesanti* atpūsties. Runā: laikam esot atbraukušas pēc līgavaiņiem. Man ir 32  gadi, esmu viena.

Te es uzzināju, ka visbriesmīgākās ir itāliešu mīnas. Pēc tās sprāļ dziena cilvēku var ielikt spainī. Pie manis atnāca puisis un stāstīja, stāsļ tīja. Es domāju, ka viņš nekad neapstāsies. Es nobijos. Viņš: “Piedodiet, I es iešu…” Nepazīstams puisis… Tas ir normāli. Ieraudzīja sievieti, gribēI jās izstāstīt. Viņa acu priekšā draugs bija pārvērties gaļas gabalā… Es I domāju, ka viņš neapstāsies. Pie kā viņš gāja pēc tam?

Pie mums ir divas sieviešu kopmītnes: vienu sauc par “Kaķa māju”, ļ tur dzīvo tās, kas jau divus trīs gadus ir Afganistānā, otra ir “Margrie1 tina”, tur dzīvo jauniņās, it kā vēl nesabojātās: mīl, nemīl, spiedīs pie 1 krūts, sūtīs pie velna. Sestdienās ir zaldātu pirts, svētdienās — sieviešu. I Oficieru pirti sievietes neielaiž, jo sievietes ir netīras… Un šie paši ofi1 cieri nāk pie mums… Viena iemesla dēļ… Tā paša… Pie sienām ir bērnu ļ un sievu fotogrāfijas… Viņi mums tās rāda… Tas ir normāli…

Sākas apšaude… Lido reaktīvais šāviņš, svilpj… Iekšā kaut kas saI trūkst… Iekšā sāp… Uzdevumā devās divi zaldāti un suns. Suns atgrie1

zās, bet zaldātu nav… (Apklust.) Sākas apšaude… Mēs skrienam un slēpjamies spraugās… Bet afgāņu bērni lēkā pa jumtiem un priecājas. Te nevar palikt vesels… Ved nogalinātu mūsējo… Bērni smejas un sit plaukstas. Mēs vedam bērniem uz ciemiem dāvanas: miltus, matračus, plīša rotaļlietas… Lācīšus, zaķīšus… Bet viņi dejo… (Klusē.) Sākas apšaude… Viņi ir laimīgi…

Pirmais jautājums Savienībā: apprecējies? Kādas priekšrocības jums būs? Mūsu (kalpotāju) vienīgā priekšrocība: ja nogalinās — tūkstoš rubļu ģimenei. Armijas veikalā atved preces, vīrieši atskrien pirmie: “Kas jūs esat? Mums ir jānopērk sievām dāvanas.” Naktī nāk pie mums… Tas ir normāli… Te tā notiek…

Te pilda “internacionālo pienākumu” un taisa naudu. Pastāv cenrādis: sausā piena bundža — 50 afgāni, armijas formas cepure — 40 afgāni… Mašīnas spogulis — tūkstotis, “KAMAZ” ritenis — 18-20 tūkstoši, Makarova pistole — 30 tūkstoši, Kalašņikova automāts — 100 tūkstoši, atkritumu mašīna no armijas pilsētiņas (atkarībā no tā, kādi ir atkritumi, vai tur ir metāla bundžas, cik to ir — 700-2000 afgāņu… Tas ir normāli… Vislabākā dzīve ir tām sievietēm, kuras guļ ar praporščikiem. Kas ir augstāks par praporščiku? Tikai vecākais praporščiks. Bet posteņos puiši slimo ar cingu… Ēd puvušus kāpostus.

Medmāsas stāsta, ka palātā, kurā ir puiši bez kājām, runā par visu, tikai ne par nākotni. Šeit nepatīk runāt par nākotni. Te nevienam nepatīk runāt par nākotni. Arī par mīlestību nerunā. Nomirt laimīgam droši vien ir briesmīgi. Briesmīgāk. Bet mammas žēl…

Kaķis lavās starp nogalinātajiem… Meklē ēdienu, baidās… Puiši guļ… It kā būtu dzivi… Kaķis droši vien nezina, vai viņi ir dzīvi vai miruši.

Apturiet mani paši. Es stāstīšu un stāstīšu. Bet es nevienu neesmu nogalinājusi…

Kalpotāja

—    Dažreiz es domāju… Kas notiktu, ja es nebūtu nokļuvis šajā karā?

Es būtu laimīgs…. Es nekad nebūtu vīlies sevī un neuzzinātu par sevi to, ko labāk ir nezināt. Kā teica Zaratustra: ne tikai tu ieskatīsies bezdibenī, bet ari tas ieskatīsies tavā dvēselē…

Mācījos Radiotehnikas institūta otrajā kursā, bet interesēja mūzika, grāmatas par mākslu. Šī pasaule man bija tuvāka. Sāku mētāties, un šajā pauzē — kara komisariāta pavēste. Es esmu gļēvs cilvēks, mēģinu neiejaukties savā liktenī. Ja iejauksies, tik un tā zaudēsi, bet tagad, ja kaut kas notiks, tā nebūs tava vaina… Protams, es nebiju gatavs armijai. Mani pārsteidza… Tā mani pārsteidza…

Tieši to neteica, bet bija skaidrs: braucam uz Afganistānu. Es neiejaucos savā liktenī… Nostādīja laukumā, nolasīja pavēli, ka mēs esam karavīri internacionālisti… Viss tika uztverts ļoti mierīgi, neteiksi taču: “Es baidos! Es negribu!” Braucam pildīt internacionālo pienākumu, viss ir salikts pa plauktiņiem. Bet Gardezas sadales punktā viss sākās… Pieredzējušie atņēma visu vērtīgo: zābakus, kreklus, beretes. Viss maksā naudu: taupīju desmit čekus, nozīmīšu komplektu, desantniekam ir jābūt piecām nozīmītēm — gvardes, “Armijas Gaisa spēku teicamnieks”, izpletņlēcēja, nozīmītei par meistarību un, mēs to saucām par “skrējējiņu”, karavīra sportista nozīmītei — šī komplekta vērtība bija 25 čeki. Atņēma parādes kreklus, pie afgāņiem tos mainīja pret narkotikām. Pienāk vairāki “vecie”: “Kur ir tavs mantu maiss?” Parakņājas, paņem to, kas iepatīkas, — un viss. Rotā visiem lika novilkt jauno formu un iedeva veco. Izsauc uz noliktavu: “Kādēļ tev te vajag jaunu apģērbu? Puiši atgriežas Savienībā.” Uz mājām rakstīju: cik skaistas debesis ir Mongolijā — baro labi, spīd saule. Bet tas jau bija karš…

Pirmo reizi braucām uz ciemu. Bataljona komandieris mācīja, kā izturēties pret vietējiem iedzīvotājiem.

—   Visi afgāņi, neatkarīgi no vecuma, ir bača. Sapratāt? Pārējo parādīšu.

Uz ceļa satikām sirmgalvi. Komanda:

—  Apturēt mašīnu. Skatieties!

Bataljona komandieris piegāja pie sirmgalvja, nometa zemē čalmu, pārmeklēja bārdu.

—   Ej, ej, bača.

Tas bija negaidīti.

Ciemā mēs bērniem metām grūbu biezputras briketes. Viņi bēga, jo domāja, ka mēs metam granātas.

Pirmais kaujas izbraukums — kolonnas pavadīšana… Iekšā satraukums, interese: karš ir blakus! Rokās un pie jostas — ieroči, granātas, kuras es agrāk biju redzējis tikai uz plakātiem. Netālu no zaļās zonas… Es kā operators tēmētājs ļoti uzmanīgi skatījos tēmēklī… Parādās kaut kāda čalma…

—  Serjoga, — es kliedzu tam, kas sēž pie lielgabala, — redzi čalmu. Ko darīt?

—   Šaut.

—   Vienkārši šaut?

—   Ko tad tu domāji? — Atskanēja šāviens.

—   Redzu vēl čalmu… Balta čalma… Ko darīt?

—   Šaut!!!

Izšāvām pusi no mašīnas munīcijas. Šāvām no lielgabala un ložmetēja.

—   Kur tu redzēji baltu čalmu? Tā ir kupena.

—    Serjoga, tava “kupena” skraida… Tavam sniegavīram ir automāts…

Nolēcām no mašīnas, šāvām ar automātiem.

Nogalināt vai nenogalināt cilvēku — tāda jautājuma nebija. Visu laiku gribējās ēst un gulēt, visu laiku viena vēlēšanās — kaut tas viss ātrāk beigtos. Beigt šaut un iet… Bet braukt uz nokaitētām bruņām… Elpot kodīgās sakarsētās smiltis… Lodes svilpj virs galvas, bet mēs guļam… Nogalināt vai nenogalināt — tie ir pēckara jautājumi, kara psiholoģija ir vienkāršāka. Mēs nedrīkstējām saskatīt viens otrā cilvēku. Mēs nevarētu nogalināt. Bloķējam dušmaņu ciemu… Stāvam diennakti, divas… No karstuma un noguruma kļūsti nikns… Un mēs kļuvām nežēlīgāki nekā “zaļie”… Viņi tomēr ir savējie, viņi ir auguši šajos ciemos…

Bet mēs nedomājām… Sveša dzīve… Vienkāršāk bija izšaut, uzmest granātu.

Reiz mēs atgriezāmies, septiņi puiši ievainoti, divi kontuzēti. Ciemi ceļa malā bija izmiruši: daži aizgājuši kalnos, citi sēž savās mājās. Pēkšņi uz ceļa izskrēja veca afgāniete, raud, kliedz, ar dūrēm sit pa bruņām… Viņas dēls bija nogalināts… Viņa mūs nolādēja… Visiem bija vienādas sajūtas: kāpēc viņa kliedz, vicina dūres, draud — viņa ir jānogalina. Mēs viņu nenogalinājām, bet varējām nogalināt. Nogrūdām no ceļa un braucām tālāk. Vedām septiņus ievainotos…

Mēs neko nezinājām… Mēs bijām zaldāti, kuri karoja… Zaldātu dzīve bija nodalīta no afgāņu dzīves, viņiem bija aizliegts nākt uz armijas daļu. Mēs zinājām, ka viņi mūs nogalina. Bet visi gribēja dzīvot. Es pieļāvu, ka mani var ievainot, pat vēlējos, lai mani viegli ievaino, lai es varētu pagulēt un atpūsties. Neviens negribēja mirt. Kad divi mūsu zaldāti iegāja tirgotavā, nošāva tirgotāja ģimeni, visu paņēma, sākās skaidrošanās. Sākumā liedzās: tie nebijām mēs. Atnesa mūsu lodes, kas bija izvilktas no nogalinātajiem. Sāka meklēt: kas? Atrada trīs: oficieri, praporščiku un zaldātu. Bet atceros, kad rotā notika kratīšana un tika meklēta nozagtā nauda, bija pazemojuma sajūta: kāpēc kaut kādu nogalinātu afgāņu dēļ mūs pārmeklē? Notika tribunāls. Praporščikam un zaldātam piesprieda nošaušanu. Visiem bija viņu žēl. Gāja bojā muļķības dēļ. To sauca par muļķību, nevis noziegumu. It kā nogalinātā tirgotāja ģimene nebūtu bijusi. Viss ir salikts pa plauktiņiem — viņi un mēs. Draugs un ienaidnieks. Tikai tagad es aizdomājos par to, kad šis stereotips izgaisa… Es nekad nevarēju lasīt Turgeņeva “Mumu” bez raudāšanas!

Karā ar cilvēku kaut kas notiek, cilvēks mainās. Vai tad mums mācīja: tev nebūs nokaut? Uz skolu un institūtu nāca kara dalībnieki un stāstīja, kā viņi nogalināja. Visiem pie svētku uzvalkiem bija piespraustas ordeņu lentītes. Es ne reizi nedzirdēju, ka karā nedrīkst nogalināt. Tiesā tikai tos, kas nogalina miera laikā, viņi ir slepkavas, bet karā to sauc savādāk: “Dēla pienākums pret Dzimteni”, “svētais vīrieša darbs”, “Tēvzemes aizsardzība”. Mums paskaidroja, ka mēs atkārtojam Lielā Tēvijas kara zaldātu varoņdarbu. Kā es varēju šaubīties? Mums vienmēr

atkārtoja, ka mēs esam vislabākie. Ja mēs esam vislabākie, kādēļ man ir jādomā, mums viss ir pareizi. Pēc tam es daudz domāju… Meklēju sarunu biedru… Draugi teica: “Vai nu tu esi sajucis prātā, vai ari gribi sajukt prātā.” Bet es… Mani audzināja mamma, spēcīgs un valdonīgs cilvēks… Es nekad negribēju iejaukties savā likteni.

Mācību centrā īpašās vienības izlūki stāstīja aizraujošus stāstus. Nežēlīgus un skaistus. Gribējās būt tikpat stipram kā viņi. Ne no kā nebaidīties. Man droši vien ir nepilnvērtības komplekss: man patīk mūzika un grāmatas, bet es arī gribēju iebrukt ciemā, pārgriezt visiem rīkli un pēc tam braši lielīties. Bet es atceros kaut ko citu… Kā es paniski baidījos… Braucām… Sākās apšaude… Mašīnas apstājās… Komanda: “Ieņemt aizsardzību!” Sākām lēkt no mašīnām… Es piecēlos… Bet manā vietā nostājās cits… Viņam trāpīja granāta… Jutu, ka es nolidoju no mašīnas… Piezemējos lēnām kā multfilmā… Bet gabals cilvēka ķermeņa krīt ātrāk nekā es… Nezin kāpēc es lidoju lēnāk… Savādi, ka apziņa to fiksē… Tā droši vien var atcerēties un izpētīt savu nāvi… Interesanti… Nokritu… Kā tinteszivs ielīdu grāvī… Apgūlos un pacēlu uz augšu ievainoto roku… Pēc tam izrādījās, ka biju viegli ievainots… Bet es turēju roku un nekustējos…

Nē, stiprs cilvēks no manis nesanāktu… Tāds, kas iebruktu ciemā, pārgrieztu kādam rīkli… Pēc gada es nokļuvu hospitālī… Distrofijas dēļ… Vadā es biju vienīgais “jauniņais”, desmit vecie un es vienīgais “jauniņais”… Gulēju trīs stundas diennakti… Visu vietā mazgāju traukus, skaldīju malku, kopu teritoriju… Nesu ūdeni… Līdz upei bija kādi 20 metri… No rīta eju, jūtu: nevajag iet, tur ir mīna… Bet es tik ļoti baidījos, ka mani atkal piekaus… Pamodos: ūdens nav, nav ar ko nomazgāties… Es aizgāju un uzsprāgu… Bet, paldies Dievam, uzkāpu uz signālmīnas… Izšāvās raķete, visu apgaismoja… Nokritu, pasēdēju… Līdu tālāk… Kaut vai spaini ūdens. Pat zobus nav ar ko iztīrīt… Neviens neko nenoskaidros, sitis. Gada laikā es no normāla puiša pārvērtos par distrofiķi, bez medmāsas palīdzības nevarēju iziet cauri palātai, svīdu. Atgriezos armijas daļā, atkal sāka sist. Tā sita, ka savainoja kāju, vajadzēja operēt. Hospitālī pie manis atnāca bataljona komandieris.

—   Kurš sita?

Sita naktī, bet es tik un tā zināju, kurš sita. Atzīties nedrīkst, citādi es būšu nodevējs. Tas bija likums, kuru nedrīkstēja pārkāpt.

—   Kāpēc tu klusē? Pasaki, es to nelieti aizsūtīšu uz tribunālu…

Es klusēju. Vara no ārpuses ir bezspēcīga pret varu, kas valda zaldāta dzīvē, tieši šie iekšējie likumi izlēma manu likteni. Tie, kas cenšas tiem pretoties, vienmēr zaudē. Es to redzēju. Es neiejaucos savā liktenī… Dienesta beigās es pats mēģināju kādu sist… Man neizdevās… Ārpusreglamenta attiecības nav atkarīgas no cilvēka, tās diktē bara sajūta. Sākumā sit tevi, pēc tam ir jāsit tev. Atbraucu uz mājām, aizgāju uz kara komisariātu, bet viņiem bija atvests cinka zārks… Tas bija mūsu vecākais leitnants… Ziņojumā rakstīts: “Gājis bojā, pildot internacionālo pienākumu.” Bet es tajā brīdī atcerējos, kā viņš piedzēries iet pa gaiteni un gāž dieniniekiem pa žokli… Tā viņš reizi nedēļā izklaidējās… Ja nenoslēpsies, varēsi spļaut zobus… Cilvēkā nav daudz cilvēka — to es sapratu karā. Nav ēdiena — viņš ir nežēlīgs. Cilvēkam ir slikti — viņš ir nežēlīgs. Cik tad viņā ir cilvēka? Vienreiz aizgāju uz kapsētu… Uz plāksnītēm rakstīts: “Gājis bojā varoņa nāvē”, “Parādījis drosmi”, “Izpildījis karavīra pienākumu”. Protams, bija arī varoņi, ja runājam par vārdu “varoņi” tiešā nozīmē, piemēram, kaujā aizsedza ar savu ķermeni draugu, iznesa drošā vietā ievainoto komandieri… Bet es zinu, ka pie mums viens saindējās ar narkotikām, otru nošāva sargs, kad viņš līda pārtikas noliktavā… Mēs visi līdām noliktavā… Sapnis — iebiezinātais piens ar cepumiem. Bet jūs taču par to nerakstīsiet, noteikti izsvītrosiet. Neviens neteiks, kāda patiesība guļ zem zemes. Dzīvajiem — ordeņi, mirušajiem — leģendas, visiem labi.

Šis karš atgādināja šejienes dzīvi, tas nebija tāds, par kādu es biju lasījis grāmatās. Paldies Dievam, man ir cita pasaule, tā aizvēra bijušo. Grāmatu, mūzikas pasaule. Tā mani izglāba. Nevis tur, bet šeit es sāku skaidrot: kur es biju, kas ar mani notika. Es par to domāju viens, es negribu iet uz “afgāņu” klubiem. Nevaru iedomāties, ka es ietu uz skolu un stāstītu par karu, par to, kā no manis, vēl neizveidota cilvēka, veidoja nevis slepkavu, bet kaut ko tādu, kas gribēja tikai ēst un gulēt… Es ienīstu

“afgāņus”. Viņu klubi ir līdzīgi armijai. Tie paši armijas niķi: mums nepatīk metālisti — iesim, puiši, sadosim viņiem pa purnu. Tas ir tas manas dzīves fragments, no kura es gribu atvadīties, nevis saplūst. Mūsu sabiedrība ir ļoti nežēlīga… Tās likumi ir nežēlīgi… Agrāk es to nebiju pamanījis.

Reiz mēs hospitālī nozagām fenazepāmu… To izmanto garīgo slimību ārstēšanai… Pa vienai divām tabletēm… Kāds apēda desmit, cits — divdesmit tabletes… Trijos nakti vieni aizgāja uz virtuvi mazgāt traukus… Bet tie bija tīri… Citi sēdēja un drūmi spēlēja kārtis… Trešie kārtoja dabiskās vajadzības uz spilvena… Pilnīgs absurds… Medmāsa šausmās aizbēga… Izsauca apsardzi…

Tāds man ir palicis atmiņā šis karš… No vienas puses, pilnīgs absurds… (Klusē.) Bet, no otras puses, mēs tur darījām to, kā dēļ nenokļūst paradīzē…

Ierindnieks, operators tēmētājs

—   Man piedzima dvīņi, divi puikas. No šiem dvīņiem man palika tikai viens.

Līdz 18 gadu vecumam, līdz pilngadībai, kamēr nebija saņemta armijas pavēste, viņš bija uzskaitē Mātes aizsardzības institūtā. Vai tad tādi zaldāti bija jāsūta uz Afganistānu? Manai kaimiņienei bija taisnība: “Vai tu nevarēji savākt pāris tūkstošu un iedot kukuli?” Kāds iedeva un izglāba dēlu. Bet manējo aizsūtīja viņa vietā. Es nesapratu, ka dēls ir jāglābj ar naudu, es viņu glābu ar dvēseli.

Aizbraucu pie viņa uz zvērestu. Redzu: viņš nav gatavs karam, apjucis. Mēs ar viņu vienmēr bijām atklāti.

—   Tu neesi gatavs, Koļa. Es lūgšu, lai tevi nesūta.

—   Mammu, nelūdz un nepazemojies. Vai tu domā: kādu aizkustinās tas, ka es neesmu gatavs? Kas šeit pievērš uzmanību tādām lietām?

Es tomēr aizgāju pie bataljona komandiera. Sāku lūgt:

—   Viņš ir mans vienīgais dēls… Ja kaut kas notiks, es nevarēšu dzīvot… Viņš nav gatavs… Redzu: nav gatavs…

Viņš izturējās līdzjūtīgi.

—   Vērsieties savā kara komisariātā. Ja man atsūtīs oficiālu dokumentu, es viņu atstāšu Savienībā.

Lidmašīna atlidoja naktī, bet deviņos no rīta es jau atskrēju uz kara komisariātu. Mūsu kara komisārs ir biedrs Gorjačevs. Viņš sēž un runā pa telefonu. Es stāvu…

—   Ko jūs vēlaties?

Stāstu. Atskan zvans. Viņš paceļ klausuli, bet man saka:

—   Es nekādus dokumentus nerakstīšu.

Es lūdzos, nometos ceļos. Esmu gatava skūpstīt viņa rokas.

—   Viņš taču man ir vienīgais.

Gorjačevs pat nepiecēlās no krēsla. Es gāju prom un tik un tā lūdzu:

—   Pierakstiet manu uzvārdu…

Es tik un tā cerēju: varbūt viņš padomās, varbūt viņš apskatīs dēla lietu, viņš taču nav no akmens.

Pagāja četri mēneši. Viņi beidza paātrinātos trīs mēnešu kursus, un dēls jau atrakstīja no Afganistānas. Četri mēneši… Tikai viena vasara…

No rīta eju uz darbu… Nokāpju lejā pa kāpnēm, bet viņi nāk man pretī…. Trīs karavīri un sieviete. Karavīri nāk pirmie, un katrs nes kreisajā rokā formas cepuri. Es nez no kurienes zināju — ja oficieri nes formas cepures rokās, tā ir sēru zīme. Es toreiz neskrēju uz leju, bet uz augšu. Viņi laikam saprata, ka esmu māte. Viņi arī devās uz augšu… Bet es nobraucu lejā ar liftu… Man vajadzēja izskriet uz ielas, aizbēgt! Glābties! Neko nedzirdēt. Neko! Kamēr es aizbraucu līdz pirmajam stāvam, — pa ceļam liftā kāpa cilvēki, — viņi jau stāvēja lejā un mani gaidīja. Nospiežu taustiņu uz augšu… Uz savu stāvu… Dzirdu, kā viņi ienāk… Es slēpjos guļamistabā… Viņi man seko… Ar formas cepurēm rokā…

Viens no viņiem bija kara komisārs Gorjačevs… Kamēr man bija spēks, es kā kaķis viņam uzbruku un kliedzu:

—   Uz jums ir mana dēla asinis! Uz jums ir mana dēla asinis!

Viņš klusēja, es viņam pat gribēju iesist. Viņš klusēja. Pēc tam es vairs neko neatceros…

Pēc gada es gribēju redzēt cilvēkus. Bet līdz tam viena un viena kā

spitālīgā. Es kļūdījos: cilvēki nebija vainīgi, bet man toreiz šķita, ka viņi visi ir vainīgi mana dēla nāvē. Gan pazīstama pārdevēja maizes veikalā, gan nepazīstams taksists, gan kara komisārs Gorjačevs — visi ir vainīgi.

Es negribēju redzēt visus, bet tādus cilvēkus kā es. Mēs iepazināmies kapsētā pie kapiņiem. Vakarā pēc darba viena māte steidzas no autobusa, cita jau sēž pie pieminekļa, trešā krāso sētiņu. Mēs runājām tikai par vienu tēmu… Par bērniem… Tikai mēs runājām tā, it kā viņi būtu dzīvi. Es atceros šīs sarunas no galvas.

—   Izgāju uz balkona: stāv divi oficieri un ārsts. Ienāk kāpņu telpā. Skatos actiņā — uz kurieni viņi ies? Apstājas mūsu kāpņu laukumiņā. Pagriežas pa labi… Pie kaimiņiem?! Viņu dēls arī ir armijā… Zvans… Atveru durvis: “Vai dēls ir gājis bojā?” — “Turies, māt…”

—   Man gan uzreiz pateica: “Māt, zārks stāv pie durvīm. Kur to nolikt?” Mēs ar vīru posāmies uz darbu… Uz plīts cepās olas. Tējkannā vārījās ūdens.

—   Paņēma, nodzina matus… Pēc pieciem mēnešiem atveda zārku…

—   Manējo arī pēc pieciem…

—   Manējo pēc deviņiem…

—   Jautāju tam, kas pavadīja zārku: “Vai tur kaut kas ir?” — “Es redzēju, kā viņu lika zārkā. Viņš ir tur.” Skatos uz viņu, skatos, viņš noliec galvu: “Kaut kas tur ir…”

—   Vai smaka bija? Mums bija…

—   Mums arī bija. Pat balti tārpi krita uz grīdas…

—   Man gan nekādas smakas nebija. Tikai svaigs koks. Slapji dēļi…

—   Ja helikopters sadeg, tad viņus lasa pa daļām. Atrod roku, kāju… Atpazīst pēc pulksteņa… Pēc zeķēm…

—   Mūsu pagalmā zārks stāvēja divas stundas. Dēls bija divus metrus garš, desantnieks. Atveda sarkofāgu — koka zārku un cinka zārku… Ar tādiem mūsu kāpņu telpās nevar pagriezties… Septiņi vīrieši tik tikko varēja panest…

—   Manējo veda 18 dienas… Savāc veselu lidmašīnu… “Melno tulpi”. Vispirms aizved uz Urāliem… Pēc tam uz Ļeņingradu… Pēc tam uz Minsku…

—   Nevienu mantiņu neatdeva. Būtu vismaz kaut kāda piemiņa… Viņš smēķēja, kaut šķiltavas būtu palikušas…

—   Labi, ka zārkus neatver… Lai mēs neredzam, ko viņi ir izdarījuši ar mūsu dēliem… Viņš man acu priekšā vienmēr ir dzīvs. Vesels.

Tā mēs sēžam, kamēr noriet saule. Mums ir labi, tāpēc ka mēs atceramies bērnus.

Cik ilgi mēs dzīvosim? Ar tādām sirdssāpēm ilgi nedzīvo. Ar tādu aizvainojuma sajūtu.

Rajona izpildkomitejā apsolīja:

—   Iedosim jaunu dzīvokli. Izvēlieties jebkuru māju mūsu rajonā.

Atradu: pilsētas centrā, ķieģeļi, nevis paneļi, jauns plānojums. Nosaucu adresi.

—   Vai jūs esat traka? Tā ir Centrālās Komitejas māja.

—   Vai mana dēla asinis ir tik lētas?

Mūsu institūta partijas sekretārs ir labs un godīgs cilvēks. Nezinu, kā viņš nokļuva CK, viņš gāja lūgt par mani, man viņš tikai pateica:

—   Kaut tu būtu dzirdējusi, ko viņi man teica. Viņa ir bēdu pārņemta, bet tu? Gandrīz padzina no partijas.

Vajadzēja iet pašai. Ko viņi man atbildētu?

Šodien būšu pie dēliņa… Satikšu draudzenes. Vīrieši karo karā, sievietes pēc tam… Mēs karojam pēc kara…

Māte

—   Es biju muļķis… 18 gadi… Ko es sapratu? (Dzied.)

No Tambovas līdz Vīnei,

No Kostromas līdz Bordo — sievietes mīl karavīrus…

Huzāru dziesmas… Armijas formā es sev patiku, tā man piestāvēja. Vīrietis formas tērpā vienmēr ir paticis sievietēm. Tā bija pirms simts, pirms divsimts gadiem. Arī šodien.

Televīzijā rādīja karu, es negāju prom. Mani patīkami satrauca šāvieni, satrauca nāve, jā, satrauca. Patīkami satrauca viss. Es nokļuvu karā un pirmajos mēnešos gribēju, lai manu acu priekšā notiek slepkavība, lai es par to varu uzrakstīt draugam. Es biju muļķis… 18 gadi…

No armijas zvēresta:

“…Pēc padomju valdības pavēles es vienmēr esmu gatavs aizstāvēt savu Dzimteni — Padomju Sociālistisko Republiku Savienību, un kā l’SRS Bruņoto spēku karavīrs es zvēru aizstāvēt to vīrišķīgi, prasmīgi, ar cieņu un godu, netaupot savas asinis un dzīvību, lai ienaidnieks tiktu uzvarēts…”

Afganistāna man šķita kā paradīze… Kaut ko tādu agrāk es biju redzējis tikai televīzijā… “Kinoceļojumu klubā”… Māla mājas, sveši putni. Kalnu grēdas. Es nekad nebiju redzējis kalnus. Un kamieļus… Ieraudzīju, kā aug apelsīni. Par to, ka mīnas iekar kokos kā apelsīnus (antena aizķersies aiz zara — sprādziens), es uzzināju vēlāk. Sāk pūst vējš — afgānis, izstieptas rokas attālumā migla, tumsa, tu esi akls. Atnes biezputru, puse katla pilna ar smiltīm šī afgāņa dēļ. Pēc dažām stundām — saulīte, kalni. Ložmetēja kārta vai šāviens no granātmetēja, snaipera šāviens. Divu nav. Pastāvējām, pašāvām. Braucām tālāk. Un atkal — saulīte, kalni. Smiltīs iemirdzējās bēgoša čūska. Kā zivs… (Aizdomājas.) Parasti es runāju slikti. Neskaidri… Šodien es cenšos… Skolā es nebiju teicamnieks, bet karā nebiju varonis. Vienkāršs pilsētas puika. Izaugu pagalmā, vecākiem nebija laika nodarboties ar mūsu audzināšanu. Augām skolā un pagalmā. Es nezinu, kā atbildēt uz jūsu jautājumiem. Neprotu… Es esmu vidusmēra cilvēks un nekad nedomāju par lielām lietām. Atceros tikai vienu… Pat ja blakus svilpo lodes, tu vēl nesaproti, kas ir nāve. Smiltīs guļ cilvēks, bet tu viņu sauc… Tu vēl neesi sapratis, kas ir nāve… Lūk, kāda viņa ir… Mani viegli ievainoja kājā. Nodomāju: “Šķiet, ka es esmu ievainots.” Nodomāju ar izbrīnu. Mierīgi. Kāja sāp, bet es vēl nevaru noticēt, ka tas jau ir noticis ar mani. Es vēl esmu jauniņais, vēl gribu pašaut. Gribēju atgriezties kā varonis. Paņēma nazi, pārgrieza zābaka stulmu — pārplīsa vēna. Uzlika žņaugu. Sāp, bet es nevaru rādīt, ka sāp, es nevarēju, es nebūtu cienījis sevi kā vīrieti.

Pacietu. Skrēju no tanka pie tanka — tā ir apmēram simts metru liela atklāta teritorija. Tur šauj, tur drūp akmeņi, bet es nevaru pateikt, ka es neskriešu vai nelīdīšu. Es nebūtu cienījis sevi kā vīrieti. Pārmetu krustu un skrēju… Līkumoju… Zābakos asinis, visur asinis. Kauja turpinājās vairāk nekā stundu. Mēs izbraucām četros no rīta, bet kauja beidzās četros dienā, pa šo laiku mēs neko neēdām. Manas rokas bija nosmērētas ar paša asinīm, mani tas nemulsināja, ņēmu baltmaizi ar šīm pašām rokām. Pēc tam man pateica, ka hospitāli ir miris mans draugs, lode viņam trāpīja galvā. Es biju daudz lasījis un iedomājos, ja reiz viņš ir gājis bojā, tad pēc dažām dienām vakara pārbaudē kāds viņa vietā atbildēs: “Igors Daško gāja bojā, pildot internacionālo pienākumu.” Igors bija kluss, viņš nebija varonis tāpat kā es, uz priekšu nerāvās, bet tik un tā mēs viņu nedrīkstam uzreiz aizmirst, izsvītrot no sarakstiem. Bet, izņemot mani, neviens viņu neatcerējās… Es nolēmu no viņa atvadīties… Viņš gulēja zārkā… Es skatījos ilgi, ieskatījos, lai vēlāk atcerētos…

Taškentā… Kasēs biļešu nav. Vakarā sarunājām ar pavadoņiem: iedevām viņiem 50 rubļus, iesēdāmies vilcienā un braucām. Vagonā mēs bijām četri cilvēki un divi pavadoņi, katrs saņēma 100 rubļus. Puiši taisa biznesu. Bet mums bija vienalga. Mēs smējāmies bez iemesla, bet iekšā: “Dzīvi! Dzīvi!”

Mājās atvēru durvis… Paņēmu spaini un gāju pāri pagalmam pēc ūdens. Pāri savam pagalmam!

Armijas apbalvojumu — medaļu — man pasniedza institūtā. Pēc tam avīzē parādījās raksts “Apbalvojums atrada varoni”. Man nāca smiekli, it kā mani būtu meklējuši sarkanie pēddziņi, it kā pēc kara būtu pagājuši 40 gadi. Es neteicu, ka mēs braucām uz turieni, lai iedegtu afgāņu zemē Aprīļa revolūcijas rītausmu. Bet tā uzrakstīja…

Pirms armijas man patika medības. Bija sapnis: pēc dienesta aizbraukšu uz Sibīriju un kļūšu par mednieku. Es biju muļķis… 18 gadi… Bet tagad? Aizgājām ar draugu uz medībām, viņš nošāva zosi, bet pēc tam ieraudzījām aizšautu putnu. Es skrēju tam pakaļ… Draugs šāva. Bet es skrēju, lai noķertu dzīvu. Es negribēju nogalināt…

Es biju puišelis… Ko es sapratu? Es daudz biju lasījis par karu, grāmatas ir tik skaisti uzrakstītas. Bet man nav ko stāstīt…

(Es jau gatavojos iet prom. Pēkšņi viņš atver ledusskapi, izņem degvīna pudeli, ielej pusglāzi un vienā rāvienā izdzer.)

Velns parāvis to dzīvi! Šo karu! Sieva teica: “Tu esi fašists!” — un aizgāja. Paņēma līdzi meitu. Viss, ko es jums te stāstīju, ir muļķības! Pasaka! Es nepazīstu sievietes un pasaules uzbūvi… Karā es domāju: “Atgriezīšos un apprecēšos.” Atgriezos un apprecējos. (Ielej sev vēl degvīnu.) Degvīns… Grāmatas un degvīns… Te slēpjas krievu dvēseles noslēpums, te ir jāmeklē krievu patriotisma pamats. Mēs ticam vārdiem, šiem ķeksīšiem uz papīra… “Tu esi fašists!” — un aizgāja. Lai nolādētas tās Kremļa mūmijas!! Viņiem vajadzēja pasaules revolūciju… Bet man ir viena dzīvība… Viena dzīvība! Es atceros, kā skatījās suns, kas sēdēja pie nogalinātā zaldāta… Ē… Nolādētās mūmijas! Vakar es redzēju sapni… Cilvēki skraidīja tik ātri kā šāviņi un rīkojās kā šāviņi. Krita bumbas… Es nezinu, kādas bumbas tās bija — cilvēki bija miruši, bet autobuss un lietas veselas… Pilnīgi! Ē… Mīlu! Es viņu mīlu… Man nebija citu sieviešu… Es uzspļauju karam! Varoņi? Varoņi ir tādi paši cilvēki kā pārējie: meļi, skopuļi un dzērāji. Neizdomājiet varoņus. Nesaceriet…Labāk uzrakstiet par mīlestību… Kā smaržo karš? Ē… Tam ir slepkavības, nevis nāves smaka. Nāve smaržo citādāk… (Vēl ielej sev degvīnu.) Es nepiedāvāju dāmai degvīnu, bet vīna man nav, vīnu es nedzeru. Par mīlestību! Paši afgāņi nebaidījās no nāves… Ja cilvēki nebaidās no nāves, kāpēc viņi ir jānogalina? Kāda jēga? Puiši no Rjazaņas, no nomaļām Sibīrijas sādžām… Ja viņu mājās nav tualetes un tualetes papīra, tad mēs nolēmām, ka viņi ir sliktāki? To visu mēs izdomājām, lai mums būtu vieglāk viņus nogalināt…

Es viņai to visu izstāstīju… Varbūt velti? Protams, ka velti… Nevajadzēja tēlot varoni… Es izstāstīju, ka nogalināt cilvēku ir tikpat viegli kā nogalināt medībās pīli. Notēmē un nospied gaili. Sākumā šaujot es aizvēru acis un tikai pēc tam skatījos. Es jau esmu piedzēries… Varu… Ē… Izstāstīšu… Visu laiku gribējās sievieti… Neprognozējami, nolāpīts… Karā cilvēks uzvedas neprognozējami… Ja es atgrieztos kā varonis, sieva

no manis nebūtu aizgājusi. Karu zaudējām. Valsts sabruka. Kāpēc sievietēm ir jāciena vīrieši? Nolāpīts! Es esmu iereibis… Atvainojiet, rakstnieces kundze. Gribējāt taisnību? Lūk, jums patiesība… Nomirt ir viegli, dzīvot — grūti. Nu, tādā nozīmē… Nu, tā… Guļ nogalinātais, bet no viņa kabatas ir izkritusi kaudzīte ar čekiem. Krāja dzīvei, skaistai dzīvei. Es biju muļķis… Muļķis… Bet karš… Tur ir daudz skaista… Uguns — tas ir skaisti… Deg ciemats — nodega, cilvēki aizbēga un atsēja, izlaida visus dzīvniekus. Atgriezās… Mājokļa nav… No māla drupām izskrien dzīvnieki, cilvēki tos apskauj, raud, sauc vārdā: “Tu esi dzīva! Tu esi dzīvs!” (Mēģina nolikt glāzi uzgaida, bet tā nokrīt.) Atlikt! Stāvēt! Ka tavu māti, stāvēt!! Atvainojiet, kundze… Es dzeru, jūs pati redzat — dzeru. Dzeršu, kamēr aizmirsīšu… Karu neaizmirsīšu… Sievu… Es dzeru maz… Dzer, bet viņam vēl nepietiek… Lūk, viņa arī aizgāja… Piecus gadus cieta… Es viņai nesu ziedus, katrā kabatā sniegpulkstenīšu buķete. Paši pirmie! Es esmu piedzēries… Ē… Zārki bija sanagloti ar šķirbām kā augļu kastes… Kazarmās… Pie sienas plakāts par nesatricināmo krievu un afgāņu draudzību… Tā!! Varbūt sieva atgriezīsies? Es atmetīšu dzeršanu… (Paņem rokā pudeli.) Grāmatas un degvīns… Divi krievu noslēpumi… Tagad es daudz lasu. Kad dzīvo bez mīlestības, rodas daudz laika. Televīziju es neskatos… Muļķības! Rakstiet, kundze… Rakstiet… Kāpēc par karu raksta sievišķi, kur ir vīri? Ka tavu māti! Karš ir jāpazīst… Tās nav zināšanas no grāmatām, ne no tā, ko es redzēju, tas jau agrāk bija manī. Nez no kurienes…

No mīlestības es neko nesaprotu, sievietes man ir vēl neizprotamākas nekā karš. Nav nekā briesmīgāka par mīlestību…

Ierindnieks, tankists

—   Kurš jums teica, ka cilvēkiem nepatīk karš? Kurš jums to teica…

Es neaizbraucu uz Afganistānu viens… Kopā ar savu suni Čaru. Ja kliedzu: “Mirsti!” — viņš nokrita. “Aizver acis” — viņš ar ķepām aizsedza purnu un acis. Ja es jutos slikti un biju sarūgtināts, suns apsēdās man blakus un smilkstēja… Pirmajās dienās es biju sajūsmā par to, ka tur esmu. Bērnībā es smagi slimoju, armijā mani neņēma. Kā tad tā?

Puisis un nav dienējis armijā? Kauns. Smiesies. Armija ir dzīves skola, tā veido vīriešus. Es nokļuvu armijā. Sāku rakstīt iesniegumus, lai mani sūta uz Afganistānu.

—   Tu tur nobeigsies divu dienu laikā, — mani atrunāja.

—    Nē, man tur ir jābūt, — es gribēju pierādīt, ka esmu tāds pats kā citi.

Es slēpu no vecākiem, kur es dienēju. No 12 gadu vecuma man ir limfmezglu iekaisums, viņi, protams, sasauktu visus ārstus. Es uzrakstīju, ka mani sūta uz VFR. Paziņoju tikai lauka pasta numuru, teicu, ka armijas daļa ir slepena un pilsētu nedrīkst nosaukt.

Atvedu līdzi suni un ģitāru. īpašajā nodaļā man pajautāja:

—   Kā tu šeit nokļuvi?

—   Lūk, tā… — es izstāstīju, cik iesniegumus esmu uzrakstījis.

—   Nevar būt, ka brīvprātīgi. Vai tu esi traks?

Nekad neesmu smēķējis. Gribējās aizsmēķēt.

Ieraudzīju pirmos nogalinātos: kājas nogrieztas līdz pašiem cirkšņiem, galvā caurums. Pagāju malā un nokritu. Nu, jā… Varonis! Apkārt tikai smiltis. Nekas neaug, tikai ērkšķaini krūmi. Sākumā es atcerējos mājas un mammu, pēc tam domāju tikai par ūdeni. 50 grādu karstums, automāts cepina ādu. Es staigāju ar sarkanām, apdedzinātām rokām. Mīļākās atmiņas… Murgi… Kā Savienībā gājām brīvsolī un baudījām krējuma saldējumu, kamēr sāka stingt kakls. Pēc kaujas smaržo pēc kaut kā cepta… Saka: “Dvēsele! Dvēsele!” Karā dvēsele ir kaut kas abstrakts, tur cilvēks ir citā stāvoklī. Smagi sapņi…. Nemitīgi pamostos no neprātīgiem smiekliem. Dažreiz kāds sauc mani vārdā… Atveru acis un atceros: karš! Es esmu karā! Rīts… Puiši mazgājas, skujas… Joki, smiekli: ieliet kādam biksēs ūdeni… Pārgājienā ilgi neguļam — divas trīs stundas, vislabāk ir dežurēt nakts sākumā, jo no rīta ir visstiprākais miegs. Rīta maiņai vēl ir jāuzvāra tēja. Pārgājienā ēdienu gatavojām uz ugunskura. Pārgājiena pārtika: divas 200 gramu bundžiņas biezputras ar gaļu, maza bundžiņa ar pastēti, sausiņi vai galetes, divas paciņas cukura (kā vilcienā) un divas tējas paciņas. Dažreiz izsniedza sautētas gaļas konservus, vienu bundžiņu vairākiem cilvēkiem. Ar kādu ir jāsadraudzējas — viņa katliņā sildām biezputru diviem, manā katliņā vārām tēju.

Nakti kāds bija nozadzis nogalinātā automātu. Atradām. Mūsu zaldāts. Pārdevis tirgū par 80 tūkstošiem afgāņu. Parādīja pirkumus: divus magnetofonus, džinsu lupatas. Mēs paši viņu būtu nogalinājuši, sarautu gabalos, bet viņu apsargāja. Tiesā viņš sēdēja, klusēja. Raudāja. Avīzēs raksta par “varoņdarbiem”. Mēs bijām sašutuši. Mīkla: atgriezos mājās, pagāja divi gadi, es lasu avīzi, meklēju “varoņdarbus” — un ticu.

Tur šķita: atgriezīšos mājās — pārveidošu visu savu dzīvi. Mainīšos. Daudzi atgriežas, šķiras, atkal apprecas, kaut kur aizbrauc. Kāds uz Sibīriju būvēt naftas vadus, kāds kļūst par ugunsdzēsēju. Tur, kur ir risks. Dzīvē vairs nepietiek ar eksistenci. Es tur redzēju apdegušus puišus… Sākumā viņi ir dzelteni, tikai acis spīd, nolobās āda, un viņi kļūst rozā… Bet kāpšana kalnos? Tas notiek tā: automāts — pats par sevi saprotams, divkāršs kaujas komplekts — desmit kilogrami patronu, kilogrami granātu, plus vēl katram cilvēkam pa mīnai — tie ir vēl kādi desmit kilogrami, bruņu veste, pārtika — no visām pusēm tev ir uzkrauti 40 kilogrami, ja ne vēl vairāk. Manu acu priekšā cilvēks kļūst slapjš no sviedriem, it kā viņš būtu salijis. Es redzēju oranžu garoziņu uz nogalinātā sastingušās sejas… Nezin kāpēc oranžu. Redzēju draudzību, gļēvulību… Zemiskumu… Lūdzu, nesitiet… Uzmanīgi ar to… Tagad ir daudz… Daudzi peļ… Nezin kāpēc neviens nenolika partijas biedra karti. Neviens neiešāva pierē lodi, kad mēs bijām tur. Bet jūs? Ko jūs, slavena rakstniece, darījāt tad, kad mēs bijām tur? (Grib pabeigt sarunu, bet pēc tam pārdomā.) Jūs rakstījāt grāmatu… Tiešām? Un skatījāties televīziju…

Atgriezos… Māte mani izģērba un aptaustīja kā mazu bērnu: “Vesels, mīļš.” Virskārta vesela, bet iekšā deg. Viss ir slikti: spilgta saule — slikti, jautra dziesma — slikti, kāds smejas — slikti. Es baidījos viens palikt mājās, gulēju ar pusatvērtām acīm. Manā istabā ir tās pašas grāmatas, fotogrāfijas, magnetofons, ģitāra. Tikai manis… Nav… Nevaru iziet cauri parkam — atskatos. Kafejnīcā oficiants nostājas aiz muguras: “Pasūtiet.” Bet es esmu gatavs pielēkt kājās un aizskriet, neciešu, ka man kāds stāv aiz muguras. Ieraugu nelieti, prātā viena doma: “Viņš ir jāno

šauj.” Tur es varēju pieiet pie jebkura un nokaut viņu kā vistu… Karš visu noraksta. Tur bija jādara pretējais tam, ko mums mācīja mierīgā dzīvē. Bet mierīgā dzīvē bija jāaizmirst visas karā gūtās iemaņas. Es teicami šauju, precīzi metu granātas. Kam tas šeit ir vajadzīgs? Tur mums šķita, ka ir ko aizsargāt. Mēs aizstāvējām mūsu Dzimteni, mūsu dzīvi. Bet te — draugs nevar aizdot trīs rubļus: sieva neļauj. Vai tad tas ir draugs?

Es sapratu, ka mēs neesam vajadzīgi. Nav vajadzīgs tas, ko mēs esam pārdzīvojuši. Tas ir kaut kas lieks, neērts. Un mēs esam lieki, neērti. Uzreiz pēc Afganistānas strādāju par autoatslēdznieku, komjaunatnes rajona komitejā par instruktoru. Aizgāju. Visur ir purvs. Cilvēki domā par algu, vasarnīcām, mašīnām, žāvētu desu. Mēs viņiem esam vienaldzīgi. Ja mēs paši neaizstāvētu savas tiesības, par šo karu neviens nezinātu. Ja mūsu nebūtu tik daudz, simtiem tūkstošu, par mums klusētu, tāpat kā savulaik noklusēja Vjetnamu, Ēģipti… Tur mēs visi kopā ienīdām dušmaņus. Ko lai es tagad ienīstu, lai man būtu draugi?

Gāju uz kara komisariātu, lūdzu, lai mani sūta uz kādu “karsto punktu”… Tur ir daudz tādu kā es, kuriem karš ir sabojājis smadzenes.

No rīta pamosties un priecājies, ka neatceries sapņus. Es nevienam nestāstu savus sapņus, bet tie pie manis atgriežas… Vieni un tie paši sapņi…

Es it kā guļu un redzu cilvēku jūru… Visi stāv pie mūsu mājas… Es paskatos atpakaļ, man trūkst vietas, bet nezin kāpēc nevaru piecelties. Tad es saprotu, ka guļu zārkā… Zārks ir no koka, tam nav cinka apvalka. Es to labi atceros… Bet es esmu dzīvs, atceros, ka es esmu dzīvs, bet es guļu zārkā. Atveras vārti, visi iziet uz ceļa un mani arī iznes uz ceļa. Cilvēku pūlis, visiem ir bēdīgas sejas, vēl kaut kāda slepena sajūsma… Es to nesaprotu… Kas ir noticis? Kāpēc es esmu zārkā? Pēkšņi procesija apstājās, un es dzirdēju — kāds saka: “Iedodiet āmuru.” Tad man iešāvās prātā doma, ka es redzu sapni. Atkal kāds atkārtoja: “Iedodiet āmuru.” Viss notika it kā sapnī, it kā īstenībā… Kāds trešo reizi teica: “Iedodiet āmuru.” Es dzirdēju, kā noklaudzēja vāks, atskanēja āmura sitieni, viena nagla iedūrās manā pirkstā. Es sāku sist ar galvu un ar kājām pa vāku.

Pēkšņi vāks pakustējās un nokrita. Cilvēki skatās — es piecēlos zārkā sēdus. Man gribas kliegt: sāp, kādēļ jūs aiznaglojāt vāku, man tur nav ko elpot. Viņi raud, man neko nesaka. Visi stāv kā mēmi… Sejās sajūsma, slepena sajūsma… Neredzama… Un es to redzu… Es par to nojaušu… Un es nezinu, kā sākt runāt ar cilvēkiem tā, lai viņi mani sadzirdētu. Man šķiet, ka es kliedzu, bet manas lūpas ir sakniebtas, un es nevaru tās pavērt. Tad es apgūlos zārkā. Guļu un domāju: viņi grib, lai es būtu miris, varbūt es patiešām esmu miris un ir jāklusē? Kāds atkal teica: “Iedodiet āmuru.”

Ierindnieks, sakarnieks

TREŠĀ DIENA

"Neejiet pie tiem, kas izsauc mirušos.

Un pie burvjiem arī neejiet…”

“Iesākumā Dievs radīja debesis un zemi…

Un Dievs nosauca gaismu par dienu un tumsu par nakti. Un tapa vakars un tapa rīts — viena diena.

Un Dievs nosauca velvi par debesīm. Un tapa vakars un tapa rīts — otra diena.

Tad Dievs sacīja: “Lai saplūst vienkopus ūdeņi, kas zem debesīm, ka sausums taptu redzams.” Un tā notika.

Un zeme izdeva zāli un augus, kas savu sēklu nes, un kokus, kas augļus nes pēc savas kārtas…

Un tapa vakars un tapa rīts — trešā diena.”

Ko es meklēju Svētajos rakstos? Jautājumus vai atbildes? Kādus jautājumus un kādas atbildes? Cik cilvēkā ir cilvēka? Vieni tic, ka daudz, citi apgalvo, ka maz. Zem plānā kultūras slānīša tūlīt pat atklājas zvērs. Cik tad?

Mans galvenais varonis varētu man palīdzēt… Bet viņš jau sen klusē…

Pēkšņi vakarā atskanēja zvans.

—  Viss bija muļķīgi? Jā? Tā sanāk? Tu saproti, ka tas ir man? Mums? Es braucu uz turieni kā parasts padomju puisis. Dzimtene mūs nenodos! Dzimtene mūs nepiemānīs! Neprātīgajam nevar aizliegt būt neprātīgam… Vieni saka — mēs iznācām no šķīstītavas, citi — no samazgu

bedres… Kaut viņi visi izputētu! Es gribu dzīvot! Es gribu mīlēt! Drīz piedzims mans dēls… Es viņu nosaukšu par Aļošku — bojā gājušā drauga vārdā, la piedzims meitene, būs Aļonka…

Bet mēs taču nenobijāmies. Mēs jūs nepiemānījām. Viss, basta! Es vairs nezvanīšu… Man šis stāsts ir beidzies. Es no tā izstājos… Es nenošaušos un nenolēkšu no balkona… Es gribu dzīvot! Mīlēt! Es otrreiz izdzīvoju… Pirmo reizi tur, karā, bet otro reizi — šeit. Viss! Ardievu!

Viņš nolika klausuli.

Bet es vēl ilgi runāju ar viņu. Klausījos…

Autore

—   Pielieciet pie kapiem uzrakstus, iekaliet akmeņos, ka viss ir bijis veltīgi! Iekaliet akmeņos, lai to atceras…

Mēs vēl tur gājām bojā, bet šeit mūs jau tiesāja. Ievainotos aizveda uz Savienību un izkrāva lidostas nomalē, lai tauta nepamanītu. Nezinātu… Neviens no jums nav aizdomājies, kāpēc pēc dienesta armijā miera laikā jauni puiši atgriežas ar Sarkanās Zvaigznes ordeni vai medaļām “Par drosmi” un “Par kaujas nopelniem”. Atved zārkus un kropļus. Neviens nav uzdevis šos jautājumus. Es neesmu dzirdējis… Es esmu dzirdējis kaut ko citu… 1986. gadā es atbraucu atvaļinājumā, un man jautāja: jūs tur sauļojaties, ķerat zivis, pelnāt lielu naudu? Avīzes klusēja vai meloja. Televīzija arī. Tagad raksta, ka mēs bijām okupanti. Ja mēs bijām okupanti, kāpēc mēs viņus barojām, dalījām zāles? Ieejam ciemā — viņi priecājas… Aizejam — viņi arī priecājas… Es tā ari nesapratu, kāpēc viņi vienmēr priecājās…

Brauc autobuss… Bērni un sievietes, sēž pat uz jumta. Apturam: pārbaude! Sauss pistoles šāviens… Mans karavīrs nokrīt ar seju smiltīs… Apgriežam viņu uz muguras: lode trāpījusi sirdī… Es biju gatavs visus nošaut ar granātmetēju… Pārmeklējām: neatradām ne pistoli, ne kādu citu ieroci… Grozi ar augļiem… Vara tējkannas pārdošanai… Autobusā tikai sievietes un bērni kā čigānēni. Bet mans karavīrs nokrīt ar seju smiltīs…

Pielieciet pie kapiem uzrakstus, iekaliet akmeņos, ka viss ir bijis veltīgi!

Gājām kā parasti… Dažu minūšu laikā es pēkšņi zaudēju valodu… Gribēju kliegt: “Apstāties!”, bet nevarēju. Es turpināju iet… Uzliesmojums! Uz kādu laiku es zaudēju samaņu, bet pēc tam redzu, ka esmu bedres dibenā. Līdu. Sāpes nejutu. Man nebija spēka līst, visi mani apdzina… Līdām kādus 400 metrus, visi mani apdzina… Līdām kādus 400 metrus, pēc tam kāds pirmais teica: “Apsēdīsimies. Mēs jau esam drošībā.” Es gribēju apsēsties kā visi un… tikai tad ieraudzīju, ka man nav kāju… Parāvu uz savu pusi automātu, nošaušos! Man izrāva automātu… Kāds teica: “Majoram nav kāju… Žēl majora…” Tiklīdz es izdzirdēju vārdu “žēl”, visu ķermeni pārņēma sāpes… Es sajutu tik briesmīgas sāpes, ka sāku kaukt…

Man vēl joprojām ir ieradums iet tikai pa ceļu, pa asfaltu. Es neiešu pa meža taciņām. Es vēl joprojām baidos iet pa zāli. Pie mūsu mājas ir mīksta pavasara zāle, bet es tik un tā baidos.

Hospitālī tie, kuriem nebija abu kāju, gribēja būt vienā palātā. Mēs bijām četri cilvēki… Pie katras gultas stāvēja divas koka kājas, kopā astoņas koka kājas… 23. februārī, Padomju armijas dienā, skolotāja atveda pie mums meitenes ar ziediem. Apsveikt. Viņas stāv un raud. Palātā divas dienas neviens neēda. Klusēja.

Pie viena bija atnācis radinieks, cienāja mūs ar torti.

—    Viss bija veltīgi, puiši! Velti! Nekas: dabūsiet pensiju, varēsiet visu dienu skatīties televizoru.

—   Vācies! — Uz viņa pusi lidoja četri kruķi.

Vienu puisi es vēlāk tualetē izņēmu no cilpas… Aptina kaklu ar palagu, gribēja pakārties pie durvju roktura… Saņēmis vēstuli no draudzenes: “Zini, “afgāņi” vairs nav modē…” Bet viņam nav abu kāju…

Pielieciet pie kapiem uzrakstus, iekaliet akmeņos, ka viss ir bijis veltīgi! Pasakiet to mirušajiem…

Majors, kalnu strēlnieku rotas komandieris

—   Atgriezos no turienes ar sajūtu, ka gribu ilgi sēdēt pie spoguļa… Un ķemmēt matus…

Gribu dzemdēt bērnu, mazgāt autiņus, dzirdēt bērna raudas. Bet ārsti neatļāva: “fūsu sirds neizturēs tādu slodzi.” Savu meitenīti es dzemdēju smagi. Taisīja ķeizargriezienu, jo sākās sirdslēkme. “Neviens nesapratīs,” — saņēmu vēstuli no draudzenes, — ka mēs saslimām Afganistānā. Teiks: tas taču nav ievainojums…”

Un neviens droši vien neticēs, kā viss sākās… 1982. gada pavasarī mani, universitātes studenti (mācījos Filoloģijas fakultātes trešajā kursā), izsauca uz kara komisariātu:

—   Afganistānā ir vajadzīgas medmāsas. Ko jūs par to domājat? jūs tur saņemsiet pusotru algu. Un vēl čekus.

—   Bet es mācos. — Pēc medicīnas skolas beigšanas es strādāju par medmāsu, bet sapņoju par skolotājas darbu. Vieni atrod savu aicinājumu uzreiz, bet es pirmo reizi kļūdījos.

—   Vai jūs esat komjauniete?

-Jā.

—   Padomājiet.

—   Es gribu mācīties.

—   Iesakām padomāt. Ja ne, tad piezvanīsim uz universitāti un izstāstīsim, kāda komjauniete jūs esat. Dzimtene prasa…

Lidmašīnā Taškenta-Kabula man blakus sēdēja meitene, kas atgriezās no atvaļinājuma.

—   Vai tu paņēmi līdzi gludekli? Nē? Bet elektrisko plītiņu?

—   Es braucu uz karu.

—   Skaidrs, vēl viena romantiska muļķe. Salasījusies grāmatas par karu…

—   Man nepatīk grāmatas par karu.

—   Kādēļ tad tu brauc?

Tas nolādētais “kādēļ” mani vajās divus gadus.

Patiešām — kādēļ?

Tas, ko sauca par sadales punktu, bija gara telšu rinda. Teltī “Ēdnīca” baroja ar deficītajiem griķiem un vitamīniem “Undevit”.

—   Tu esi skaista meitene. Kādēļ tu esi šeit? — jautāja pavecs oficieris.

Es sāku raudāt.

—   Kas tev nodarīja pāri?

—   Jūs.

—   Es?

—   Jūs šodien esat piektais, kurš jautā, kādēļ es esmu šeit.

No Kabulas uz Kunduzu — ar lidmašīnu, no Kunduzas uz Faizabadu — ar helikopteru. Ja es sāku ar kādu runāt par Faizabadu: ko tu! Tur šauj, nogalina, īsāk sakot — beigas! Paskatījos uz Afganistānu no augšas, liela, skaista valsts — kalni tādi paši kā pie mums, kalnu upes tādas pašas kā pie mums (esmu bijusi Kaukāzā), plašumi tādi paši kā pie mums. Iemīlējos!

Faizabadā es kļuvu par operāciju medmāsu. Mana saimniecība — telts “Operācijas”. Viss medicīnas sanitārais bataljons atradās teltis. Jokoja: “Nolaid kājas no saliekamās gultas un tu jau esi darbā.” Pirmā operācija — veca afgāniete ar ievainotu zematslēgas kaula artēriju. Kur ir asinsvadu spailes? Spaiļu trūka. Turējām ar pirkstiem. Pieskāros šuvju materiālam: paņēmu vienu spoli ar zīdu, vēl vienu, un tās tūlīt sabirza putekļos. Laikam jau bija gulējušas noliktavās vēl no iepriekšējā kara, no 1945. gada.

Bet afgānieti mēs izglābām. Vakarā kopā ar ķirurgu aizgājām uz stacionāru. Gribējām zināt, kā viņa jūtas. Viņa gulēja ar atvērtām acīm, ieraudzīja mūs… Lūpas sakustējās… Es domāju: viņa grib kaut ko pateikt… Bet viņa gribēja mums uzspļaut… Toreiz es nesapratu, ka viņiem ir tiesības ienīst. Stāvēju kā pārakmeņojusies: mēs viņu glābām, bet viņa…

Ievainotos veda ar helikopteru. Tiklīdz dzirdi helikoptera rūkoņu, skrien.

Termometra stabiņš sastindzis pie 40 grādu atzīmes… 40 grādi virs nulles! Bija arī 50… Operāciju zālē trūkst gaisa. Ar salveti tik tikko spēju noslaucīt ķirurgiem sviedrus, viņi stāv pie atvērtas brūces. Cauri maskai izbāztu difūzijas caurulīti kāds no “nesterilajiem” mediķiem dod viņiem

padzerties. Trūka asins aizvietotāju. Izsauc zaldātu. Viņš turpat noguļas uz galda un dod asinis. Divi ķirurgi… Divi galdi… Un es viena operāciju māsa… Asistēja terapeiti. Viņiem nebija nojausmas par sterilitāti. Skraidīju starp abiem galdiem. Pēkšņi virs viena galda nodziest spuldzīte. Kāds to izskrūvē ar steriliem cimdiem.

—   Prom no šejienes!

—   Ko tu?

—   Prom!

Uz galda guļ cilvēks… Viņam ir atvērts krūšukurvis.

—   Prom!

Dažreiz stāvējām pie operāciju galda diennakti, dažreiz divas. Veda gan ievainotos no kaujām, gan negaidīti sākās sevis sašaušana — kāds iešāva sev ceļgalā vai savainoja rokas pirkstus. Asins jūra… Trūka vates…

Tos, kuri sevi sašāva, nicināja. Pat mēs, mediķi, viņus lamājām. Es lamāju:

—    Puiši iet bojā, bet tu gribi pie mammas? Savainoji ceļgalu… Sašāvi pirkstiņus… Ceri, ka tevi sūtīs uz Savienību? Kāpēc nešāvi deniņos? Es tavā vietā šautu deniņos.

Zvēru, ka es tā teicu! Man viņi toreiz šķita nicināmi gļēvuļi, tikai tagad es saprotu, ka tas varbūt bija protests vai nevēlēšanās nogalināt. Bet to es sāku saprast tikai tagad.

1984. gadā… Atgriezos mājās. Pazīstams puisis nedroši pajautāja:

—   Kā tu domā, vai mums tur būtu jābūt?

Es biju nikna.

—   Ja tur nebūtu mūsu, tur būtu amerikāņi. Mēs esam internacionālisti. — It kā es to kaut kā varētu pierādīt.

Jābrīnās, cik maz mēs tur domājām. Redzējām mūsu puišus, sakropļotus, apdegušus. Redzējām viņus un mācījāmies ienīst. Nemācījāmies domāt. Lidojām ar helikopteru… Elpa aizrāvās no tāda skaistuma! Tuksnesim ir savs skaistums, smiltis nav mirušas, tās kustas, dzīvo. Lejā pletās sarkanām magonēm vai kādām citām man nepazīstamām puķēm klāti kalni… Bet es vairs nevarēju jūsmot par šo skaistumu. Man vairāk

patika maijs ar savu dedzinošo karstumu, tad es skatījos uz tukšo, sauso zemi ar atriebīgu baudu: tā jums vajag. Jūsu dēļ mēs te ejam bojā, ciešam. Ienīdu!

Dienas es neatceros… Atceros brūces… Šautas brūces, mīnu sprādziena brūces… Helikopteri lidoja un lidoja. Nesa ar nestuvēm… Viņi gulēja, apklāti ar palagiem, bet uz baltā fona iekrāsojās sarkani plankumi…

Es domāju… Es sev jautāju… Kāpēc es atceros tikai šausmas? Bija taču draudzība un savstarpējā palīdzība. Bija arī varonība. Varbūt man traucē tā vecā afgāniete? Mēs viņu izglābām, bet viņa gribēja mums uzspļaut… Bet es jums neizstāstīju visu… Viņu atveda no ciema, kuram cauri bija izgājusi mūsu speciālā vienība… Neviens nebija palicis dzīvs, tikai viņa… Bet, ja jāstāsta no paša sākuma, tad no šī ciema šāva un notrieca divus mūsu helikopterus… Apdegušos lidotājus nodūra ar dakšām… Bet, ja jāstāsta līdz pašām beigām… Mēs nedomājām: kurš pirmais, kurš pēdējais. Mums bija žēl savējo…

Uz kauju aizsūtīja ārstu. Pirmo reizi viņš atgriezās raudādams.

—   Mani visu mūžu mācīja ārstēt. Bet šodien es nogalināju… Kāpēc es viņus nogalināju?

Pēc mēneša viņš jau mierīgi analizēja savas emocijas.

—   Šauj un iekrīti azartā: še, saņem!

Naktī mums uzbruka žurkas… Apvilkām gultas ar marles audumu. Mušas bija tik lielas kā tējkarotes. Pieradām arī pie mušām. Neviens dzīvnieks nav tik pieticīgs kā cilvēks. Nav!

Meitenes kaltēja piemiņai skorpionus. Resni un lieli tie “sēdēja” uz kniepadatām vai karājās diedziņos kā piespraudes. Bet es nodarbojos ar “aušanu”. Es paņēmu lidotāju izpletņu auklas un izvilku no tām diegus, kurus pēc tam sterilizēju. Ar šiem diegiem mēs šuvām brūces. No atvaļinājuma es vedu koferi ar adatām, spailēm, šuvju materiālu. Trakā! Atvedu gludekli, lai ziemā nebūtu ar ķermeni jāžāvē slapjais halāts. Un elektrisko plīti.

Naktīs visa palāta taisīja vates bumbiņas, mazgāja un kaltēja marles salvetes. Dzīvojām kā viena ģimeņe. Mēs jau jutām, ka pēc atgriešanās

kļūsim par zudušo paaudzi. Par liekiem cilvēkiem. Kad sāka ierasties apkopējas, bibliotekāres, viesnīcu vadītājas, mēs sākumā bijām neiz pratnē: kāpēc diviem trim moduļiem vajag apkopēju, kāpēc divdesmit nobružātām grāmatām vajadzīga bibliotekāre? Kā jūs domājat, kāpēc? Nu, saprotiet… Inteliģenti nespēšu izskaidrot… Literārā valodā… Vienkārši sakot, tikai viena iemesla dēļ… Lai vīrieši netrakotu… Mēs paši izvairījāmies no šīm sievietēm, kaut gan viņas mums neko nebija nodarījušas.

Es tur mīlēju… Man bija mīļotais cilvēks… Viņš arī tagad ir dzīvs… Bet vīra priekšā es grēkoju, es viņu apmānīju, pateicu, ka manu mīļoto cilvēku nogalināja… Viņu nenogalināja… Mēs nogalinājām savu mīlestību…

—   Vai tu satiki dzīvu dušmani? — mājās man jautāja. — Viņš, protams, izskatījās kā bandīts un turēja zobos kinžalu.

—   Satiku. Skaists, jauns cilvēks. Pabeidzis Maskavas Politehnisko institūtu. — Bet mans jaunākais brālis iedomājās kaut ko pa vidu starp Pilsoņu kara basmačiem un Ļeva Tolstoja “Hadži-Muratu”.

—   Kāpēc jūs strādājāt vairākas diennaktis? Varējāt nostrādāt astoņas stundas un iet atpūsties.

—   Ko jūs! Nesaprotat?

Nesaprot. Es zinu, ka nekur citur nebūšu tik vajadzīga kā tur. Eju uz darbu, lasu grāmatas, mazgāju veļu. Klausos mūziku. Bet tās dzīves jēgas, kas bija tur, šeit nav. Te viss notiek pa pusei… Pusbalsī…

Medmāsa

—   Dzemdēju divus dēlus, divus dārgus puisēnus…

Auga: viens liels, otrs mazs. Vecākais Saša pošas iet armijā, bet jaunākais Jura mācās 6. klasē.

—   Saša, uz kurieni tevi sūta?

—   Kur Dzimtene liks, uz turieni arī braukšu.

Saku jaunākajam:

—   Paskaties, Jura, kāds tev ir brālis!

Atnāca vēstule no armijas. Jura skrien ar to pie manis.

—  Mūsu Sašu sūta uz karu?

—   Karā nogalina, dēliņ.

—   Mammu, tu nesaproti. Viņš atgriezīsies ar medaļu “Par drosmi”.

Vakarā viņš pagalmā spēlējas ar draugiem — karo ar dušmaņiem.

—  Ta-ta… Ta-ta… Ta-ta…

Atgriežas mājās.

—  Mammu, kā tu domā, vai karš beigsies pirms manas 18. dzimšanas dienas?

—   Es gribu, lai karš beidzas agrāk.

—   Mūsu Sašam ir paveicies — viņš būs varonis. Kaut es būtu piedzimis pirmais, bet viņš pēc tam.

…Atnesa Sašas koferīti, tajā bija zilas peldbikses, zobu birste, gabaliņš ziepju un ziepju trauks. Izziņa par atpazīšanu.

—  Jūsu dēls nomira hospitālī.

Man ausīs skanēja kā plate… Viņa vārdi: “Kur Dzimtene liks, uz turieni arī braukšu… Kur Dzimtene liks, uz turieni arī braukšu…”

Ienesa un iznesa kasti, it kā tajā nekā nebūtu.

Kad viņi bija mazi, saucu: “Saša!” — skrēja abi, saucu: “Jura!” — skrēja abi.

Visu nakti sēdēju un saucu:

—   Saša! — Kaste klusē, tā bija smaga cinka kaste. No rīta paceļu acis — ieraudzīju jaunāko.

—  Juročka, kur tu biji?

—   Mammu, kad tu kliedz, man gribas aizbēgt uz zemes malu.

Viņš slēpās pie kaimiņiem. No kapsētas viņš aizbēga, tik tikko atradām.

Atveda Sašas apbalvojumus: trīs ordeņus un medaļu “Par drosmi”.

—   Jura, paskaties, kāda medaļa!

—   Māmiņ, es redzu, bet Saša neredz…

Trīs gadi pagājuši bez dēla, bet neesmu viņu ne reizi redzējusi sapnī. Lieku zem spilvena viņa bikses, viņa krekliņu.

—   Parādies sapnī, dēliņ. Atnāc satikties.

Nenāk. Ko es viņam esmu nodarījusi?

Pa mūsu mājas logu var redzēt skolu un skolas pagalmu. Jura tur spēlējas ar draugiem — karo ar dušmaņiem.

—   Ta-ta… Ta-ta… Ta-ta…

Naktī guļu un lūdzu:

—   Parādies sapnī, dēliņ. Atnāc satikties.

Reiz sapni es redzēju zārku… Tajā ir liels logs… Es pieliecos, lai to noskūpstītu… Kas tur guļ? Tas nav mans dēls… Kaut kas melns… Kāds afgāņu zēns, kas ir līdzīgs Sašam… Sākumā doma: viņš nogalināja manu dēlu… Pēc tam minējums: bet viņš arī ir miris… Viņu arī kāds ir nogalinājis… Es pieliecos un vēlreiz noskūpstu lodziņu… Bailēs pamostos: ko es daru? Kas ar mani notiek?

Kāds bija atnācis… Ar kādu ziņu…

Māte

—   Divi gadi… Līdz kaklam… Nekas tāds neatkārtosies… Neatkārtosies… Nekad… Neatcerēties… Aizmirst šo slikto sapni! Es tur nebiju… nebiju…

Tomēr es tur biju.

Beidzu armijas augstskolu… Pēc piešķirtā atvaļinājuma 1986. gada vasarā es atbraucu uz Maskavu un, kā man tika pavēlēts, ierados kādas svarīgas armijas iestādes štābā. To atrast nebija tik vienkārši. Es iegāju caurlaižu birojā, uzgriezu trīszīmju numuru.

—    Klausos. Pulkvedis Sazonovs, — atbildēja otrā klausules galā.

—  Esiet sveicināts, biedri pulkvedi! Esmu ieradies jūsu rīcībā. Atrodos caurlaižu birojā.

—   A, zinu, zinu… Vai jūs jau zināt, uz kurieni jūs sūta?

—   Uz ADR, pēc maniem aprēķiniem — uz Kabulu.

—   Vai tas jums ir pārsteigums?

—   Nav, biedri pulkvedi.

Piecus gadus mums skaidroja: jūs visi tur būsiet. Tā ka es varēju neliekuļojot godīgi atbildēt pulkvedim: “Es gaidīju šo dienu piecus gadus.” Ja kāds iedomājas, ka oficieris dodas uz Afganistānu, pēc pirmā zvana steigā sakārtojis mantas, vīrišķīgi atturīgi atvadījies no sievas un

bērniem un rītausmas miglā iesēdies rēcošā lidmašīnā, tad viņš kļūdās. Ceļš uz karu ir ieguvis nepieciešamo “birokrātisko noformējumu”: bez pavēles, automāta, sausās pārtikas ir nepieciešamas izziņas, raksturojumi — “partijas un valdības politiku saprot pareizi”, dienesta pases, vīzas, atestāti un priekšraksti, izziņas par vakcinēšanos, muitas deklarācijas, iekāpšanas taloni. Tikai pēc tā visa jūs iesēžaties lidmašīnā un, atraujoties no zemes, dzirdat iereibuša kapteiņa kliedzienu: “Uz priekšu! Uz mīnām!”

Avīzes ziņoja: “Militārais un politiskais stāvoklis ADR joprojām ir sarežģīts un pretrunīgs.” Karavīri apgalvoja, ka pirmo sešu pulku izvešana ir jāvērtē tikai kā propagandas solis. Par pilnīgu padomju armijas izvešanu nevar būt ne runas. “Mūsu dienestam pietiks,” par to neviens no maniem ceļabiedriem nešaubījās. “Uz priekšu! Uz mīnām!” — miegā kliedza iereibušais kapteinis.

Tātad es esmu desantnieks. Kā man uzreiz izstāstīja: armija dalās divās daļās — desantnieki un “soļara”. Vārda “soļara” etimoloģiju man neizdevās noskaidrot. Daudzi zaldāti, praporščiki un daļa oficieru taisa uz rokām tetovējumus. Tie nav īpaši daudzveidīgi, bieži vien tas ir IL-76 un zem tā izpletņa kupols. Ir arī varianti. Piemēram, esmu redzējis tādu lirisku sižetu: mākoņi, putniņi, izpletņlēcējs zem kupola un aizkustinošs uzraksts “Mīliet debesis”. No neoficiālā desantnieku kodeksa: “Desantnieks metas ceļos tikai divos gadījumos: pie drauga līķa un lai padzertos ūdeni no strauta.”

Sākās mans karš…

—    Līdzināties! Mierā! Pavēlu veikt pārgājienu pa maršrutu: dislokācijas punkts — Bagrami apriņķa partijas komiteja — Ševani ciemats. Ātrums maršrutā — pēc pirmās mašīnas. Distance atkarībā no ātruma. Pazīšanās signāls: es esmu “frēze”, pārējie atbilstoši mašīnu numuriem. Brīvi. — Ierasts rituāls pirms mūsu aģitvienības izbraukšanas.

Es uzlēcu uz savas bruņotās izlūkošanas un patrulēšanas mašīnas, nelielas spriganas bruņumašīnas. No mūsu padomniekiem es uzzināju tās iesauku — “bali-bali”. “Bali” tulkojumā no afgāņu valodas nozīmē “jā”. Kad afgāņi pārbauda mikrofonu, viņi saka ne tikai mums ierasto

“viens, divi, viens divi”, bet arī “bali-bali”. Mani kā tulku interesē viss, kas ir saistīts ar valodu.

—   “Salto”, “salto”, es “frēze”. Braucam…

Aiz zemas akmens sētas vienstāva ķieģeļu mājiņas, kas no ārpuses

apmestas ar kaļķi. Sarkans uzraksts: apriņķa partijas komiteja. Uz lieveņa mūs sagaida biedrs I.agmans. Viņš ir ģērbies padomju armijas formā.

—  Salam aleikum, rafik Lagman.

—   Salam aleikum. Četour astil Hud astil Džor asti! Hair hairijat asti? — viņš izšauj tradicionālās afgāņu sasveicināšanās frāzes, kas nozī mē, ka sarunu biedrs interesējas par jūsu veselību. Uz šiem jautājumiem nav jāatbild, var vienkārši atkārtot to pašu.

Komandieris nelaiž garām izdevību izmantot savu iemīļoto frāzi.

—   Četour asti? Hub asti? Afganistānā prasi kasti.

Izdzirdot kaut ko nesaprotamu, biedrs Lagmans neizpratnē skatās uz mani.

—   Krievu tautas sakāmvārds, — es paskaidroju.

Mūs aicina uz kabinetu. Uz paplātes atnes tēju metāla tējkanniņās. Afgāņiem tēja — tas ir obligāts viesmīlības atribūts. Bez tējas nesāksies darbs. Nenotiks lietišķa saruna. Atteikties no tējas ir tas pats, kas satiekoties nesniegt roku.

Ciematā mūs sagaida vecāki un bērni, vienmēr nemazgāti (pavisam mazos nemazgā nemaz, saskaņā ar šariatu netīrumu kārta pasargā no ļaunuma), apģērbti, kā pagadās. Tā kā es runāju farsi valodā, katrs vēlas pārliecināties par manām zināšanām. Seko neiztrūkstošais jautājums: cik ir pulkstenis? Es atbildu, tas rada sajūsmas vētru (atbildēja, tātad patiešām zina farsi, nevis izliekas).

—  Vai tu esi musulmanis?

—  Musulmanis, — es atjokoju.

Viņiem ir vajadzīgi pierādījumi.

—  Vai kalemu zini?

Kalema — tā ir īpaša formula, kuru pasakot cilvēks kļūst par musulmani.

—                La iljah iļļa miah va Muhammed rasul Allah, — es deklamēju.

—  Vienīgais dievs ir Allāhs, un Muhameds ir viņa pravietis.

—   Dost\ Dost (draugs)! — sauc bērni, kā atzinības zīmi izstiepjot savas tievās rokas.

Viņi vēl vairākas reizes lūgs mani atkārtot šos vārdus, atvedīs savus draugus un čukstēs kā burvju vārdus: “Viņš zina kalemu.”

No apskaņošanas sistēmas, kuru paši afgāņi sauc par “Allu Pugačovu”, jau skan afgāņu tautas melodijas. Zaldāti izkar uz mašīnām uzskatāmo aģitāciju: karogus, plakātus, lozungus, atritina ekrānu — rādīsim filmu. Ārsti izliek galdiņus, kārto medikamentu kastes.

Sākas mītiņš. Priekšā iznāk mulla baltā apmetnī un baltā čalmā. Viņš lasa Korāna sūru. Pabeidzis lasīt, viņš vēršas pie AHāha ar lūgumu pasargāt visus ticīgos no pasaules ļaunuma. Saliecis rokas elkoņos, viņš paceļ plaukstas pret debesīm. Visi, un mēs arī, atkārtojam viņa kustības. Pēc mullas uzstājas biedrs Lagmans. Ar ļoti garu runu. Tā ir viena no afgāņu ipatnībām. Runāt var un patīk visiem. Valodniecībā ir termins — emocionālā nokrāsa. Afgāņu valoda nav tikai iekrāsota, tā ir izgreznota ar metaforām, epitetiem, salīdzinājumiem. Afgāņu oficieri ne reizi vien ir brīnījušies par to, ka mūsu politiskie darbinieki, vadot nodarbības, izmanto pierakstus. Partijas sapulcēs, sēdēs.

Afgāņu aktīvos es klausījos mūsu lektorus ar tiem pašiem pierakstiem un to pašu leksiku: “plašās komunistiskās kustības avangardā”, “pastāvīgi būt par piemēru”, “nenogurstoši īstenot dzīvē”, “līdzās panākumiem ir arī kaut kas nepadarīts” un pat “daži biedri nesaprot”. Kad es ierados Afganistānā, tādi mītiņi kā mūsējais jau sen bija kļuvuši obligāti, cilvēki sapulcējās, lai nokļūtu pie ārsta vai saņemtu paciņu ar miltiem. Bija pazudušas ovācijas un draudzīgie saucieni “Zaido bod\” — “Lai dzīvo!” — ar paceltām dūrēm, kas pavadīja katru uzstāšanos tajos laikos, kad tauta vēl ticēja tam, par ko to centās pārliecināt, — mirdzošajām Aprīļa revolūcijas virsotnēm, gaišajai nākotnei.

Bērni neklausās runas, viņus interesē, kāda būs filma. Mums kā vienmēr ir multfilma angļu valodā un divas dokumentālās filmas farsi

un puštu valodā. Šejieniešiem patīk indiešu mākslas filmas vai filmas, kurās daudz kaujas un šauj.

Pēc kino tiek dalītas dāvanas. Mēs atvedām maisus ar miltiem un bērnu rotaļlietas. Atdodam visu ciemata priekšsēdētājam, lai to saņem nabadzīgās un bojā gājušo ģimenes. Publiski apzvērējis, ka viss notiks godīgi, viņš kopā ar dēlu sāka stiept maisus uz mājām.

—   Kā tu domā, izdalīs? — uztraucas nodaļas komandieris.

—   Domāju, ka ne. Vietējie bija atnākuši un brīdināja, ka viņš nav godīgs. Rīt viss būs tirgotavās.

Komanda:

—   Visi mašīnās! Sagatavoties kustībai!

—   112. kustībai gatavs, 305. gatavs, 307. gatavs, 308…

Bērni mūs pavada ar akmeņu krusu. Kāds trāpa man. “No pateicīgās afgāņu tautas,” es saku.

Atgriežamies daļā caur Kabulu. Dažu tirgotavu vitrīnas rotā uzraksti krievu valodā: “Vislētākais degvīns”, “Jebkuras preces par jebkuru cenu”, “Veikals “Brālītis” krievu draugiem”. Tirgotāji klaigā krieviski: “krekli”, “kondensētais piens”, “servīze “Sirmais grāfs” sešām personām”, “sporta apavi”, “zilibalts svītrains brokāta audums”. Uz letēm ir mūsu kondensētais piens, zaļie zirnīši, mūsu termosi, elektriskās tējkannas, matrači, segas…

Es jau sen esmu mājās… Sapnī redzu Kabulu. Kalnu nogāzēs karājas māla mājiņas… Tajās spīd ugunis… No tāluma izskatās, ka tas ir varens debesskrāpis. Ja nebūtu tur bijis, uzreiz nesaprastu, ka tā ir tikai optiskā ilūzija…

Es atgriezos no turienes un pēc gada aizgāju no armijas. Jūs neesat redzējusi, kā mēness gaismā spīd durklis? Nē? Es vairs nespēju uz to noskatīties…

Es aizgāju no armijas… Iestājos Žurnālistikas fakultātē… Gribu rakstīt… Lasu, ko raksta citi…

—   Kalemu zini?

—  La iljah iļļa miah va Muhammed.

—  Dost\ Dost\

Izsalkuši zaldāti… Distrofiķi. Viss ķermenis augoņos. Avitaminoze. Un ar krievu pārtiku piekrautie veikali. Neprātīgi rotējošas zīlītes mirstošajam, kuram trāpījusi nejauša šķemba…

Mūsu oficieris pie pakārta afgāņa… Smaida…

Ko lai es ar to daru? Es tur biju… Es to redzēju, bet neviens par to neraksta… Tāda optiskā ilūzija… Ja par to neraksta, tad it kā tas nav noticis. Vai tas bija vai nebija?

Vecākais leitnants, armijas tulks

—  Es no tās dzīves neatceros atsevišķas detaļas. Kaut ko personisku. Savu.

Lidmašīnā lidoja 200 cilvēku. 200 vīriešu. Cilvēku grupa un viens cilvēks — tie ir dažādi cilvēki. Es lidoju un domāju par to, ko es tur ieraudzīšu… uzzināšu… Karš — tā ir jauna pasaule…

No komandiera vēlējuma:

—   Kāpšana kalnos. Ja krīti, nekliedz. Krīti klusējot kā “dzīvs” akmens. Tikai tā var izglābt biedrus.

Kad skaties no augstas klints, saule ir tik tuvu, šķiet, ka to var paņemt rokās. Aptaustīt.

Pirms armijas es izlasīju Aleksandra Fersmana grāmatu ’Atmiņas par akmeni”. Atceros, ka mani pārsteidza vārdi: akmens dzīve, akmens atmiņa, akmens balss… Akmens ķermenis… Akmens vārds… Es nesapratu, ka par akmeni var runāt kā par dzīvu būtni. Tur es atklāju, ka uz akmeni var skatīties tikpat ilgi kā uz ūdeni vai uguni.

No seržanta pamācībām:

—   Uz dzīvnieku ir jāšauj, to nedaudz apsteidzot, citādi viņš aizbēgs no tavas lodes. Uz skrienošu cilvēku tāpat…

—   Dzīvs paliek tas, kurš izšauj pirmais. Pirmais! Sapratāt!? Ja sapratāt, tad atgriezīsieties mājās un visi sievišķi būs jūsējie!

Vai bija bail? Bija. Sapieri baidās pirmās piecas minūtes. Helikoptera apkalpe, kamēr skrien pie mašīnas. Pie mums, kājniekos, kamēr kāds izšauj pirmais.

Kāpjam kalnos… No rīta līdz vēlai naktij… Nogurums tāds, ka kļūst

nelabi, jāvemj. Vispirms kājas kļūst smagas kā svins, pēc tam rokas, locītavas sāk trīcēt.

Viens nokrita.

—   Es nevaru! Nepiecelšos!

Trijatā ieķeramies viņā, velkam.

—   Atstājiet mani, puiši! Nošaujiet!

—   Maita, mēs tevi nošautu… Bet tev mājās ir mamma…

—   Nošaujiet!

Dzert! Dzert! Moka slāpes. Jau pusceļā visas blašķes ir tukšas. Mēle izkrīt no mutes, karājas, atpakaļ ievilkt nevar. Dažreiz mēs vēl pamanījāmies smēķēt. Sasniedzam sniegu, meklējam, kur sniegs ir izkusis, — dzeram no peļķes, graužam ar zobiem ledu. Visi ir aizmirsuši par hlora tabletēm. Ampula ar zilo graudiņu šķīdumu? Aizlien un laizi sniegu… Aiz muguras šauj ložmetējs, bet tu dzer no peļķes… Aizrīdamies, citādi nogalinās un nepaspēsi padzerties. Mirušais guļ ar seju ūdenī, šķiet, ka viņš dzer.

Tagad es jūtos kā vērotājs no malas… Skatos uz turieni… Kāds es tur biju? Es neatbildēju uz jūsu galveno jautājumu: kā es nokļuvu Afganistānā? Es pats lūdzu, lai mani sūta palīgā afgāņu tautai. Toreiz televīzijā rādīja, radio runāja, avīzēs rakstīja par revolūciju… Austrumos iedegās zvaigzne! Mums ir jāpalīdz, jāsniedz brālīgs plecs… Posos uz karu jau iepriekš… Nodarbojos ar sportu… Mācījos karatē… Pirmoreiz iesist pa seju — tas nav vienkārši. Lai nokrakšķ. Sevī ir jāpārkāpj kaut kādai robežai — un krakšķ!

Pirmais nogalinātais… Afgāņu zēns, apmēram septiņus gadus vecs… Gulēja, atmetis rokas, it kā miegā… Un blakus sastindzis zirgs ar uzšķērstu vēderu… Kaut kā to pārdzīvoju tikai tāpēc, ka biju daudz lasījis par karu.

Atceros mūsu “afgāņu” dziesmas. Steidzies uz darbu un pēkšņi sāc murmināt:

Saki, kādēļ un kam viņi atdeva savu dzīvi?

Kādēļ vads devās cīņā, kad ložmetējs sēja nāvi?

Atskatos — kaut nu neviens nebūtu dzirdējis! Nolems, ka no kaut kurienes ir atbraucis trakais vai kontuzētais. (Dzied.)

Afganistāna — skaista, mežonīga kalnu zeme.

Pavēle ir vienkārša: celies, ej un mirsti…

Atgriezos un divus gadus sapnī sevi apglabāju… Bailēs pamodos: nav ar ko nošauties!

Draugi interesējās: apbalvojumi ir? Ievainojumi ir? Šāvi? Es centos pastāstīt par to, ko es jutu, intereses nekādas. Sāku dzert… Viens… Trešais tosts… Klusējot… Par tiem, kas gāja bojā… Par Jurku… Es varēju viņu izglābt… Noturēt… Mēs kopā gulējām Kabulas hospitālī… Man bija ieskrambāts plecs un kontūzija, bet viņam bija norauta kāja… Daudzi puiši gulēja bez kājām, bez rokām… Smēķē, joko… Tur viņiem viss ir kārtībā… Bet uz Savienību viņi negrib, līdz pēdējam brīdim lūdz, lai viņus atstāj. Savienībā sākas pavisam cita dzīve. Aizbraukšanas dienā ļurka lidostas tualetē pārgrieza vēnas…

Es viņu pārliecināju (vakaros mēs spēlējām šahu):

—    Jurka, nenokar degunu. Bet Aleksejs Meresjevs? Vai esi lasījis “Stāstu par īstu cilvēku”?

—   Mani gaida ļoti skaista meitene…

Dažreiz es ienīstu visus, kurus satieku uz ielas… Labi, ka muitā atņem ieročus un granātas… Mēs izdarījām savu darbu, tagad mūs var aizmirst? Arī Jurku?

Naktī pamostos un nevaru saprast, vai es esmu šeit vai tur? Dzīvoju kā vērotājs no malas… Man ir sieva, bērns… Apskauju — neko nejūtu, skūpstu — neko nejūtu. Agrāk man patika baloži… Patika rīts… Es atdotu visu, lai tikai atgūtu prieku…

Ierindnieks

—   Meita atnāca no skolas un teica:

—   Mammu, neviens netic, ka tu biji Afganistānā.

—   Kāpēc?

Brīnās:

—   Kurš aizsūtīja tavu mammu uz turieni?

Es vēl neesmu pieradusi pie drošības sajūtas… Es to izbaudu. Neesmu pieradusi, ka nešauj, neapšauda, var atgriezt krānu un izdzert glāzi ūdens, kas nesmaržo pēc hlora. Tur ir maize ar hloru, bulciņas ar hloru, makaroni, biezputra, gaļa, kompots ar hloru. Neatceros, kā es divus gadus nodzīvoju mājās. Atceros, kā satikos ar meitu, bet pārējais atmiņā nav saglabājies, tas ir tik sīks, nemanāms, lieks, salīdzinot ar to, kas ir pārdzīvots tur. Nopirkām jaunu virtuves galdu, televizoru… Kas vēl šeit ir noticis? Nekas. Meita aug… Viņa rakstīja uz Afganistānu daļas komandierim: “Atdodiet ātrāk mammu, es esmu ļoti noilgojusies…” Pēc Afganistānas mani interesē tikai meita.

Upes tur ir pasakaini zilas… Zils ūdens! Nekad nebiju domājusi, ka ūdens var būt tik zils. Sarkanās magones aug, tāpat kā pie mums margrietiņas, magoņu ugunskuri kalnu pakājēs. Droši kamieļi no augšas noskatās uz visu kā vecīši. Uz kājnieku mīnas uzsprāga ēzelītis, kurš veda uz tirgu ratus ar apelsīniem. Gulēja un raudāja no sāpēm… Mūsu medmāsa viņu pārsēja…

Esi nolādēta, Afganistāna!

Es pēc tās nevaru mierīgi dzīvot. Dzīvot kā visi. Atbraucu… Kaimiņienes un draudzenes bieži gribēja nākt ciemos.

—    Vaļa, mēs uz minūtīti ieskriesim pie tevis. Izstāsti, kādi tur ir trauki. Kādi paklāji? Vai taisnība, ka tur ir daudz lupatu un lērums video? Ko tu atvedi? Varbūt pārdosi?

No turienes atveda vairāk zārku nekā magnetofonu. Par tiem aizmirsa…

Esi nolādēta, Afganistāna!

Meita aug… Man ir mazs vienistabas dzīvoklis. Tur solīja: atgriezīsieties mājās, jums par visu samaksās. Aizgāju uz rajona izpildkomiteju, paņēma manus dokumentus.

—   Bijāt ievainota?

—   Nē, es atgriezos vesela. No ārpuses vesela, bet to, kas ir iekšā, neredz.

—  Tad dzīvojiet kā visi. Mēs jūs uz turieni nesūtījām.

Rindā pēc cukura.

—  Atvedāt no turienes visu ko, bet te runājat par tiesībām…

Nolika uzreiz sešus zārkus: majors Jašenko, leitnants un zaldāti…

Viņi guļ, ietīti baltos palagos… Galvas neredz, to nav… Nekad nebiju domājusi, ka vīrieši tā var kliegt un raudāt… Man ir palikušas fotogrāfijas… Bojāejas vietā uzstādīja obeliskus no lielām bumbu šķembām, iekala akmeņos uzvārdus. Dušmaņi tos meta bezdibeņos. Šāva un spridzināja pieminekļus, lai no mums nekas nepaliktu…

Esi nolādēta, Afganistāna!

Meita izauga bez manis. Divus gadus internātskolā. Es atbraucu, skolotāja sūdzas: viņai ir trijnieki, viņa jau ir liela.

—   Mammu, ko jūs tur darījāt?

—    Sievietes palīdzēja vīriešiem. Es pazinu sievieti, kura pateica vīrietim: “Tu dzīvosi.” Un viņš dzīvoja. “Tu staigāsi.” Un viņš staigāja. Pirms tam viņa atņēma vīrietim sievai rakstīto vēstuli: “Kam es esmu vajadzīgs bez kājām? Aizmirstiet par mani.” Viņa teica vīrietim: “Raksti: “Labdien, dārgo sieviņ un dārgie Aļonka un Aļoška…””

Kā es aizbraucu? Mani izsauca komandieris: “Vajag!” Mēs esam uzauguši ar šo vārdu, esam pieraduši. Sadales punktā uz plika matrača guļ jauna meitene un raud:

—   Man mājās viss ir: četristabu dzīvoklis, līgavainis, mīloši vecāki.

—   Kādēļ atbrauci?

—  Teica, ka te esot grūti Vajag!

Es no turienes neko neatvedu, tikai atmiņas.

Esi nolādēta, Afganistāna!

Šis karš man nekad nebeigsies. Meita vakar pēc tikšanās ar draugiem teica:

—  Mammu, kad es teicu, ka tu biji Afganistānā, kāda meitene nezin kāpēc sāka smieties…

Ko lai es viņai atbildu?

Praporščiks, slepenā dienesta priekšniece

—   Nāve — tā ir briesmīga parādība, bet ir vēl briesmīgākas lietas… Manā klātbūtnē nesakiet, ka mēs esam upuri, ka tā bija kļūda. Nesakiet manā klātbūtnē šos vārdus. Es to aizliedzu.

Mēs karojām labi, drosmīgi. Kāpēc jūs tā? Nometies ceļos, es skūpstīju karogu kā sievieti. Ar trīcošu sirdi. Mēs esam tā audzināti. Ja tu skūpstīji karogu, tā ir svēta lieta. Mēs mīlam Dzimteni, mēs tai ticam. Nu, nu, nu… (Nervozi bungo ar pirkstiem pa galdu.) Es vēl esmu tur… Aiz loga “nobūkšķ” izpūtējs — dzīvnieciskas bailes. Plīstoša stikla troksnis — dzīvnieciskas bailes… Galva ir tukša… Galvā ir skanīgs klusums… Starppilsētu telefona zvans, it kā kaut kur šautu… Es neļaušu tam visam pārvilkt svītru. Es nevaru mīdīt ar kājām savas negulētās naktis. Savas mokas. Nevaru aizmirst drebuļus 50 grādu karstumā…

…Braucām ar mašīnām un pilnā kaklā aurojām dziesmas. Saucām un kaitinājām meitenes; no mašīnas viņas visas izskatījās skaistas. Mēs braucām jautri. Gadījās arī gļēvuļi.

—   Es atteikšos… Labāk cietums, nevis karš.

—  Še tev, saņem! — Viņus sita. Par viņiem ņirgājās, viņi pat bēga no armijas daļas.

Pirmo nogalināto es izvilku no lūkas. Viņš teica; “Gribu dzīvot…” Un nomira. Nu, nu, nu… Cik neizturami ir pēc kaujas skatīties uz skaistumu. Uz kalniem, uz miglas klāto violeto ieleju. Gribas visus nošaut! Šauju… Šauju gaisā! Vai arī tu kļūsti kluss un maigs. Pazīstams puisis mira ilgi. Viņš gulēja kā bērns, kurš tikko iemācījies runāt, sauca un atkārtoja visu, ko redzēja: “Kalni… Koks… Putns… Debesis…” Tā līdz pašām beigām.

Jauns carandojs, afgāņu milicis.

—    Es nomiršu, Allāhs paņems mani uz debesim. Bet kur tu nokļūsi?

Kur es nokļūšu?!

Nokļuvu hospitāli. Pie manis uz Taškentu atbrauca tēvs.

—   Pēc ievainojuma tu vari palikt Savienībā.

—   Kā es palikšu, ja mani draugi ir tur?

Viņš bija komunists, bet gāja uz baznīcu, dedzināja svecītes.

—   Kādēļ tu to dari, tēvs?

—   Man kaut kur ir jāieliek sava ticība. Kam lai es vēl lūdzu, lai tu atgriezies?

Blakus gulēja puisis. Pie viņa no Dušanbes atbrauca māte, atveda augļus un konjaku.

—   Gribu, lai dēlu atstāj mājās. Kam jālūdz?

—   Māt, labāk izdzersim tavu konjaku uz mūsu veselību.

—  Gribu, lai dēls paliek mājās…

Mēs izdzērām viņas konjaku. Veselu kasti. Pēdējā dienā dzirdējām, ka vienam no mūsu palātas atrasta kuņģa čūla, viņu sūta uz medicīnas bataljonu. Maita! Mēs izdzēsām viņa seju no savas atmiņas.

Man — vai nu melns, vai balts. Pelēka nav. Nekādu pustoņu.

Mēs neticējām, ka kaut kur visu dienu līst sēņu lietutiņš. Mūsu Arhangeļskas odi lidinās virs ūdens. Izdeguši grubuļaini kalni… Izkarsušas asas smiltis… Nu, nu, nu… Un uz tām kā uz liela palaga guļ mūsu noasiņojušie zaldāti… Viņiem ir nogriezti vīriešu orgāni… Zīmīte: jūsu sievietes nekad nedzemdēs viņu dēlus…

Bet jūs sakāt — aizmirst?!

Atgriezāmies: dažs ar japāņu magnetofonu, dažs spēlējās ar muzikālajām šķiltavām, bet dažs nomazgātā armijas formā ar tukšu koferīti.

Mēs karojām labi, drosmīgi. Mūs apbalvoja ar ordeņiem… Runā, ka mūs, “afgāņus”, var pazīt arī bez ordeņiem, pēc acīm.

—   Puis, vai tu esi no Afganistānas?

Bet es eju padomju mētelī, padomju zābakos…

Ierindnieks, sakarnieks

—   Ja nu viņa ir dzīva?

Varbūt mana meitenīte ir dzīva, bet kaut kur tālu… Es tik un tā priecājos, lai kur arī viņa būtu, kaut tikai dzīva. Tā es domāju, tā es to gribētu, ļoti gribētu! Es redzu sapni… Viņa ir pārnākusi mājās… Paņēmusi krēslu un nosēdusies istabas vidū… Viņai ir gari, ļoti skaisti mati, tie ir izlaisti pār pleciem… Viņa atmet matus ar roku un saka: “Mammu, kāpēc tu mani visu laiku sauc, tu taču zini, ka es nevaru atnākt pie tevis. Man ir vīrs, divi bērni… Man ir ģimene.”

Sapni es uzreiz atcerējos: viņu apglabāja, pagāja mēnesis, un man ienāca prātā — viņa nav nogalināta, viņu nozaga. Tas bija mierinājums. Kad mēs gājām kopā pa ielu, uz mums atskatījās… Viņa bija gara, un tie vijīgie mati… Tagad es saņēmu apliecinājumu, ka mans minējums ir pareizs, viņa kaut kur dzīvo…

Es esmu mediķis, es visu mūžu esmu uzskatījusi, ka tā ir svēta profesija. Es to ļoti mīlēju, tāpēc aizrāvu ari meitiņu. Tagad es sevi nolādu. Ja viņai būtu cita profesija, būtu palikusi mājās un dzīvotu. Tagad mēs ar viru esam divatā, mums neviena vairs nav. Tukšums, briesmīgs tukšums. Vakarā apsēžamies, skatāmies televizoru. Sēžam, klusējam, dažreiz visu vakaru nepasakām ne vārda. Tikai tad, kad sāk dziedāt, es raudu, bet virs ievaidas — un aiziet. Jūs nevarat iedomāties, kas ir šeit, krūtis… No rīta ir jāiet uz darbu, bet piecelties nevari. Tādas sāpes! Dažreiz es domāju, ka necelšos un neiešu. Gulēšu, gaidīšu, kad nokļūšu pie viņas. Nokļuvu…

Es visu varu iztēloties, es visu laiku esmu kopā ar viņu, manos sapņos viņa nekad neatkārtojas. Es pat lasu kopā ar viņu… Tiesa gan, tagad es lasu grāmatas par augiem, par dzīvniekiem, par zvaigznēm, par cilvēkiem man nepatīk lasīt… Domāju, ka man palīdzēs daba, pavasaris… Aizbraucām uz laukiem… Zied vijolītes, kokiem plaukst lapas… Bet es sāku kliegt… Tā mani ietekmēja dabas skaistums un dzīvības prieks… Es sāku baidīties no laika plūduma, tas man atņem viņu, atmiņas par viņu… Pazūd sīkumi… Vārdi… Ko viņa teica, kā smaidīja… Savācu no kostīma viņas matus, saliku kastītē. Vīrs jautāja:

—   Ko tu dari?

—   Lai ir. Viņas vairs nav.

Dažreiz es sēžu mājās, domāju un pēkšņi skaidri dzirdu: “Mammu, neraudi.” Paskatos — neviena nav. Turpinu atcerēties. Tur viņa guļ. Bedre jau ir izrakta, zeme ir gatava viņu pieņemt. Bet es stāvu viņas priekšā ceļos: “Mīļo meitiņ! Manu dārgo meitiņ! Kā tas notika? Kur tu esi? Uz kurieni tu aizgāji?” Bet viņa vēl ir kopā ar mani, kaut ari guļ zārkā. Drīz viņa būs zemē.

Atceros to dienu… Viņa atgriezās no darba un teica:

—   Šodien mani izsauca galvenais ārsts. — Un apklusa.

—   Un? — Es vēl nebiju dzirdējusi atbildi uz savu jautājumu, bet man jau kļuva slikti.

—  Mūsu slimnīca ir saņēmusi rīkojumu sūtīt vienu cilvēku uz Afganistānu.

—   Un?

—  Vajadzīga tieši operāciju medmāsa. — Bet viņa strādāja par operāciju medmāsu kardioloģijas nodaļā.

—    Un? — Es biju aizmirsusi citus vārdus, atkārtoju vienu un to pašu.

—   Es piekritu.

—   Un?

—   Kādam tik un tā būs jābrauc. Bet es gribu būt tur, kur ir grūti.

Visi jau zināja, un es arī, ka notiek karš, līst asinis, un ir vajadzīgas

medmāsas. Es sāku raudāt, bet pateikt “nē” nespēju. Viņa uz mani stingri paskatītos.

—   Mammu, bet kur tad paliek Hipokrata zvērests?

Viņa vairākus mēnešus kārtoja dokumentus. Atnesa un parādīja raksturojumu. Tajā bija vārdi: “Partijas un valdības politiku saprot pareizi.” Bet es vēl neticēju.

Es jums stāstu… Man kļūst vieglāk… It kā man viņa būtu… Rīt es viņu apglabāšu… Istabā stāv zārks… Viņa vēl ir kopā ar mani… Varbūt viņa kaut kur dzīvo? Es tikai gribētu zināt, kāda viņa ir tagad. Vai viņai ir gari mati? Kāda viņai ir jaciņa? Mani viss interesē…

Mana dvēsele ir aizvērusies… Es negribu redzēt cilvēkus. Man patīk būt vienai… Tad es runāju ar viņu, ar savu Svetočku. Ja kāds ienāk, viss izjūk. Es negribu nevienu ielaist šajā pasaulē. Pie manis no laukiem atbrauc mamma… Es pat viņai to negribu stāstīt… Tikai vienreiz pie manis atnāca sieviete… No manas darbavietas… Viņu es nelaidu prom, mēs nosēdējām līdz vēlai naktij… Baidījāmies, ka metro slēgs, ka viņa nepaspēs… Viņas vīrs jau bija uztraucies… Viņas dēls atgriezās no Afganistānas… Atgriezās pavisam savādāks nekā pirms došanās uz turieni… “Mammu, es kopā ar tevi cepšu pīrāgus… Mammu, es kopā ar tevi iešu

uz veļas mazgātavu…” Viņš baidās no vīriešiem, draudzējas tikai ar meitenēm. Viņa aizskrēja pie ārsta. Ārsts teica: “Pacietieties, pāries.” Tādi cilvēki man tagad ir tuvāki, saprotamāki. Es varētu draudzēties ar šo sievieti. Bet viņa vairs nenāca pie manis, viņa skatījās uz Svetočkas portretu un visu laiku raudāja…

Es gribēju atcerēties kaut ko citu… Ko es jums gribēju izstāstīt? Ā! Kā viņa pirmoreiz atbrauca atvaļinājumā… Nē, par to, kā mēs viņu pavadījām, kā viņa aizbrauca… Uz staciju atnāca viņas skolasbiedri, kolēģi. Kāds vecs ķirurgs pieliecās un noskūpstīja viņas rokas. “Tādas rokas es vairs nesatikšu.”

Atbrauca atvaļinājumā. Tieviņa, maziņa. Trīs dienas gulēja. Pieceļas, paēd un guļ. Atkal pieceļas, paēd un guļ.

—  Svetočka, kā tev tur klājas?

—   Viss ir labi, mammu. Viss ir labi.

Sēž, klusē un klusi sev uzsmaida.

—   Svetočka, kas notika ar tavām rokām? — Es nepazinu viņas rokas, tās bija kļuvušas tādas, it kā viņai būtu 50 gadi.

—   Mammu, tur ir daudz darba. Vai tad es varu domāt par savām rokām? Iedomājies: gatavojamies operācijai, mazgāju rokas ar skudrskābi. Pie manis pienāk ārsts un saka: “Vai jums nav žēl savu nieru.” Viņš domā par savām nierēm… Bet blakus mirst cilvēki… Bet tu neuztraucies… Esmu apmierināta, es tur esmu vajadzīga.

Viņa aizbrauca trīs dienas agrāk.

—   Piedod, mammu, bet mūsu medicīniskajā bataljonā ir palikušas tikai divas medmāsas. Ārstu pietiek, bet medmāsu ir maz. Meitenes būs pārstrādājušās. Kā es varu nebraukt?!

Lūdza vecmāmiņai, kuru viņa ļoti mīlēja un kurai drīz būs 90. dzimšanas diena: “Tikai nemirsti. Sagaidi mani.” Aizbraucām pie vecmāmiņas uz vasarnīcu. Viņa stāvēja pie liela rožu krūma, un Svetočka viņai lūdza: “Tikai nemirsti. Sagaidi mani.” Vecmāmiņa nogrieza visas rozes un atdeva viņai. Ar šo buķeti viņa arī aizbrauca.

Vajadzēja celties piecos no rīta. Es modinu meitu, bet viņa saka: “Mammu, es neizgulējos. Man šķiet, ka tagad es nekad nespēšu izgulē

ties.” Taksometrā viņa atvēra somiņu un iekliedzās: “Es aizmirsu mūsu dzīvokļa atslēgu. Man nav atslēgu. Es atgriezīšos, bet ja nu jūsu nebūs mājās?” Pēc tam es atradu atslēgas viņas vecajos svārkos. Gribēju sūtīt paciņu, lai viņa neuztrauktos… Lai viņai būtu mājas atslēgas.

Ja nu viņa ir dzīva? Viņa kaut kur staigā, smejas… Priecājas par ziediem… Viņai patika rozes… Tagad aizbraucu pie mūsu vecmāmiņas, viņa vēl ir dzīva… Svēta teica: “Tikai nemirsti. Sagaidi mani.” Naktī pieceļos… Uz galda rožu buķete… Viņa vakarā tās nogrieza… Divas tējas tases…

—   Kāpēc tu neguli?

—   Mēs ar Svetlanku (viņa sauca meitu par Svetlanku) dzeram tēju.

Bet es viņu redzu sapnī un sapnī sev saku: pieiešu, noskūpstīšu, ja

viņa būs silta, tātad viņa ir dzīva. Pieeju, noskūpstu — silta. Tātad dzīva!

Ja nu viņa kaut kur dzīvo? Citā vietā…

Kapsētā es sēžu pie viņas kapiņa… Nāk divi karavīri… Viens apstājas.

—    Ai! Mūsu Svēta. Paskaties… — Pamanīja mani: vai jūs esat mamma?

Es metos pie viņa.

—   Vai jūs pazināt Svetočku?

Bet viņš stāsta draugam:

—   Apšaudē viņai norāva abas kājas. Viņa nomira.

Es sāku skaļi kliegt. Viņš nobijās.

—   Vai jūs neko nezinājāt? Piedodiet man! Piedodiet! — Un aizskrēja.

Es viņu vairs neesmu redzējusi. Un neesmu meklējusi.

Sēžu pie kapiņa… Nāk māte ar bērniem… Dzirdu:

—  Kas tā par māti? Kā viņa mūsu laikos atļāva vienīgajai meitai (bet uz pieminekļa ir uzrakstīts “Vienīgajai meitai”) doties karā? Atdeva meiteni…

Kā viņi uzdrošinās, kā viņi tā var! Viņa zvērēja, viņa taču ir medmāsa, kurai ķirurgi skūpstīja rokas. Viņa brauca glābt cilvēkus, viņu dēlus.

Cilvēki, mana sirds kliedz, nenovērsieties no manis! Pastāviet kopā ar mani pie kapa. Neatstājiet mani vienu…

Māte

—   Nolādētā Afganistāna! Afganistāna… Draugs paņem rokās avīzi,

lasa:

“Padomju zaldāti atbrīvoti no gūsta… Snieguši interviju Rietumu žurnālistiem…” — Un sāk lamāties.

—   Ko tu?

—   Es viņus visus noliktu pie sienas. Un pats personīgi nošautu.

—   Vai mazums asiņu mēs esam izlējuši? Vai tev nepietika?

—    Nodevēju nav žēl. Mums norāva rokas un kājas… Bet viņi Nu jorkā apskatīja debesskrāpjus… Uzstājās “Amerikas balsī”…

Tur viņš man bija draugs… Dziedājām: “Maizes doniņu dalījām uz pusēm.” (Klusē.)

—   Es ienīstu šo cilvēku. Ienīstu!

—   Ko?

—    Vai tad nav skaidrs? Es zaudēju draugu — šeit, nevis karā… (Meklē vārdus.) Vairāk neviena nav… Citu draugu man nav… Tagad visi ir izklīduši, sēž savās alās. Pelna naudu.

Nolādētā Afganistāna! Kaut es būtu gājis bojā. Manā skolā piekārtu memoriālo plāksni… Padarītu mani par varoni… Zēni sapņo par to, ka kļūs varoņi. Es negribēju. Afganistānā jau bija ievesta armija, bet es vēl neko nezināju. Mani tas neinteresēja. Tajā laikā man bija pirmā mīlestība… Tagad es baidos pieskarties sievietei… Pat tad, kad no rīta iekāpju pārpildītā trolejbusā…Saprotat? Man ar sievietēm nekas nesanāk… No manis aizgāja draudzene… Mīļotā… Mēs divus gadus dzīvojām kopā… Todien es sadedzināju tējkannu… Tā dega, bet es sēdēju un skatījos, kā tā nomelnē, ar mani tā mēdza notikt. Pilnīgi atslēdzos, aizeju no realitātes. Viņa atgriezās no darba, sajuta smaku.

—   Ko tu sadedzināji?

—   Tējkannu.

—  Tā jau ir trešā…

—  Vai tu zini, kā smaržo asinis? Pēc divām, trim stundām tās smako tāpat kā piesvīdušas paduses, nepatīkami… Uguns smarža ir labāka…

Viņa aizslēdza durvis un aizgāja. Veselu gadu nav atgriezusies. Es sāku baidīties no sievietēm… Viņas… Sievietes ir pavisam citi cilvēki.

Pilnīgi citi. Tāpēc viņas kopā ar mums ir nelaimīgas. Pat ja viņas jūs klausīsies un mās ar galvu, tik un tā neko nesapratīs.

—   Kāds rīts! Tu atkal kliedzi. Tu atkal visu nakti kliedzi, — tā viņa no rītiem raudāja.

Es viņai visu nestāstīju… Nestāstīju par helikoptera apkalpes sajūsmu, kad viņi bombardē. Puiši lielījās: cik skaisti deg ciemats… īpaši naktī… Guļ ievainots mūsu zaldāts. Mirst. Sauc mammu vai savu draudzeni. Blakus guļ ievainots dušmanis — mēs viņus arī savācām — un sauc mammu vai savu draudzeni. Viens afgāņu vārds, viens krievu…

—   Kāds rīts! Tu atkal kliedzi. Es baidos no tevis…

Viņa nezina… Viņa nezina, kā gāja bojā mūsu leitnants. Ieraudzījām ūdeni, apstādinājām mašīnas.

—   Stāt! Visiem apstāties! — iekliedzās leitnants un parādīja netīru sainīti, kas atradās pie strauta. — Mīna?!

Uz priekšu devās sapieri: pacēla “mīnu” — tā ieraudājās. Tas bija bērns.

Ko ar viņu darīt? Atstāt, ņemt līdzi? Viņam neviens to nelika darīt, leitnants pats pieteicās:

—   Pamest nedrīkst. Nomirs badā. Es aizvedīšu bērnu uz ciematu. Tas nav tālu.

Mēs viņus gaidījām stundu, bet jābrauc turp un atpakaļ bija 20 minūtes. Viņi gulēja… Leitnants un šoferis… Ciemata vidū… Laukumā… Sievietes viņus bija nogalinājušas ar cērtēm…

“Kāds rīts! Tu atkal kliedzi. Bet pēc tam uzbruki man ar dūrēm, izgriezi rokas.”

Dažreiz es neatceros savu uzvārdu, adresi un visu, kas ar mani ir noticis. Atgūsties… Un it kā sāc atkal dzīvot… Bet nedroši… Izgāju no mājām, uzreiz prātā ienāk doma: aizslēdzu durvis vai neaizslēdzu, izslēdzu gāzes plīti vai neizslēdzu? Eju gulēt, pieceļos: ieslēdzu modinātāju vai neieslēdzu? No rīta eju uz darbu, satieku kaimiņus: pateicu viņiem “labrīt” vai nepateicu?

Kiplings rakstīja:

Rietumi ir Rietumi, Austrumi ir Austrumi, vienam otru tiem saprast nav lemts.

Tikai pie Dieva tie satiksies atkal.

Bet Rietumu nav un Austrumu nav, ja divi spēcīgi vīri, kas dzimuši dažādās debess pusēs, satiksies kaujas laukā.

Es atceros… Viņa mani mīlēja. Raudāja: “Tu iznāci no elles… Es tevi izglābšu…” Bet es izlīdu no samazgu bedres… Kad braucu uz Afganistānu, sievietes valkāja garas kleitas, atgriezos — visas īsās kleitās. Svešas. Es lūdzu, lai viņa uzvelk garu kleitu… Viņa smējās, pēc tam apvainojās. Pēc tam sāka mani ienīst… (Aizver acis un atkārto dzejoli.)

Bet Rietumu nav un Austrumu nav, ja divi spēcīgi vīri, kas dzimuši dažādās debess pusēs, satiksies kaujas laukā.

Par ko es stāstīju? Par draudzenes garajām kleitām… Tās karājas skapī, viņa tās nepaņēma…

Bet es viņai rakstu dzejoļus…

Nolādētā Afganistāna! Man patīk pašam runāt ar sevi…

Seržants, izlūks

—   Visu mūžu esmu bijis karavīrs… Citu dzīvi es pazinu tikai pēc nostāstiem…

Profesionāliem karavīriem ir cita psiholoģija: nav svarīgi, vai karš ir taisnīgs vai netaisnīgs. Uz kurieni mūs sūta, tur karš ir taisnīgs un vajadzīgs. Kad sūtīja, arī šis karš bija taisnīgs. Mēs tā uzskatījām, es pats stāvēju zaldātu vidū un runāju par dienvidu robežu aizsardzību, idejiski izglītoju. Divas reizes nedēļā politiskās nodarbības. Vai es varēju teikt: “Es šaubos.” Armija necieš brīvdomību. Jūs nostāda ierindā, un no šī brīža jūs rīkojaties tikai pēc pavēles. No rīta līdz vakaram.

Komanda:

—   Mosties! Celties!

Piecēlāmies.

Komanda:

—   Uz rīta rosmi stāties! Pa kreisi skriešus!

Veicām rīta rosmi.

Komanda:

—   Izklīst pa mežu. Piecas minūtes atpūtai.

Izklīdām.

Komanda:

—   Stāties!!

Nekad neesmu redzējis, ka kazarmā būtu kāds portrets… Piemēram, kāds? Ciolkovska vai Ļeva Tolstoja. Nekad neesmu redzējis. Ir Nikolaja Gastello, Aleksandra Matrosova portreti… Lielā Tēvijas kara varoņu portreti… Reiz, es vēl biju jauns leitnants, es savā istabā piekāru Romēna Rolāna portretu (izgriezu no kaut kāda žurnāla). Ienāk daļas komandieris.

—   Kas tas?

—   Romēns Rolāns, franču rakstnieks, biedri pulkvedi.

—  Tūlīt pat novāc to francūzi! Vai mums trūkst savu varoņu?

—   Biedri pulkvedi…

—   Apkārt griezties, uz noliktavu un atgriezties ar Kārli Marksu.

—   Viņš taču ir vācietis.

—   Klusēt! Apcietināt uz divām diennaktīm!

Kāda tam ir saistība ar Kārli Marksu? Es pats esmu stāvējis zaldātu vidū un teicis: šis darbgalds nekam neder. Tas taču ir ārzemju. Šī ārzemēs ražotā mašīna nekam neder. Uz mūsu ceļiem tā izjuks. Labākais pasaulē ir mūsējais: mūsu darbgaldi, mūsu mašīnas, mūsu cilvēki. Tikai tagad es sāku domāt: kāpēc labākais darbgalds nevarētu būt no Japānas, labākās kaprona zeķes — no Francijas, labākās meitenes — no Taivānas? Bet man ir 50 gadi…

…Sapnī es redzu, ka nogalinu cilvēku. Viņš ir nometies uz ceļiem… Rāpus… Galva nolaista… Seju nevar redzēt, viņiem visiem ir viena seja…

Es mierīgi uz viņu izšāvu… Mierīgi ieraudzīju viņa asinis… Iekliedzos tikai tad, kad pamodos un atcerējos šo sapni…

Te jau rakstīja par politisku kļūdu, nosauca šo karu par “Brežņeva avantūru”, “noziegumu”. Bet mums bija jākaro un jāmirst. Un jānogalina. Te rakstīja, bet tur gāja bojā. Netiesājiet, un jūs ari netiesās! Ko mēs aizsargājām? Revolūciju? Nē, es tā vairs nedomāju, es jau mocījos pretrunās. Bet es sevi pārliecināju, ka mēs aizstāvam mūsu armijas pilsētiņas, mūsu cilvēkus.

Deg rīsa lauki… Trasējošās lodes aizdedzināja… Brakšķ un ātri deg… Karstums palīdz… Dekhani (zemnieki) skraida, kaut ko vāc no zemes… Nekad neesmu redzējis, ka afgāņu bērni raudātu… Bērni ir viegli un mazi. Cik gadu — nevar pateikt. Platas bikšeles, no tām rēgojas kājeles.

Visu laiku bija sajūta, ka tevi kāds grib nogalināt. Stulbais svins… Vēl līdz šim brīdim nezinu, vai pie tā var pierast. Arbūzi un melones tur ir milzīgas. Iedur ar durkli — pārsprāgst. Nomirt ir vienkārši. Nogalināt ir grūtāk. Par mirušajiem nerunājām. Tādi bija spēles noteikumi, ja tā var teikt… Pošamies reidā, pašā dziļumā — vēstule sievai. Atvadu vēstule. Es rakstīju: “Izurbt manas pistoles mehānismu un atdot to dēlam.”

Sākās kauja, bet magnetofons turpina skanēt… Aizmirsuši izslēgt… Vladimira Visocka balss:

Dzeltenajā Āfrikā —

Centrālajā daļā —

Pēkšņi ārpus grafika Notika reiz kļūme.

Apjucis bif Zilonis:

—   Laikam plūdi sāksies! —

Žirafi un Antilopi Apvienoja mīla.

Ari dušmaņi klausījās Visocki…Daudzi agrāk bija mācījušies mūsu valstī, beiguši padomju institūtus. Ar padomju diplomiem. Naktī slēpnī viņu pusē skanēja:

Mans draugs uz Magadanu brauc.

Jel cieniet viņu, cieniet viņu!

Viņš aizbrauc pats, viņš aizbrauc pats,

Ne katorgā, ne katorgā.

Viņi skatījās kalnos mūsu filmas… Par Kotovski, par Kovpaku… Numurā stāv televizors, magnetofons… Mācījās no mums karot ar mums…

No mūsu nogalināto puišu kabatām es izvilku vēstules… Fotogrāfijas… Taņa no Čerņigovas… Mašeņka no Pleskavas… Fotografētas provinces ateljē… Visas vienādas… Naivi uzraksti uz fotogrāfijām: “Atbildi gaidu kā vasaru putns”, “Lido ar sveicienu, atnes atbildi”… Tās gulēja uz mana galda kā kāršu kava… Vienkāršas krievu meiteņu sejas…

Es nevaru atgriezties šajā pasaulē… Dzīvot… Vienkārši dzīvot… Man te ir pārāk šauri. Asinīs trako adrenalīns… Pietrūkst asu izjūtu, nicinājuma pret dzīvi… Ārsti noteica diagnozi: asinsvadu sašaurināšanās… Man ir sava diagnoze. Afgāņu… Man ir vajadzīgs ritms, tāds ritms, lai mestos cīņā. Riskēt, aizsargāt. Es arī tagad gribu tur nokļūt, tikai nezinu, ko es tur jutīšu… Redzu vīzijas… Ainiņas… Uz ceļiem sadauzīta, sadegusi tehnika… Tanki, bruņumašīnas… Vai tiešām tas ir viss, kas tur no mums ir palicis?

Aizgāju uz kapiem… Gribēju apstaigāt “afgāņu” kapus… Satiku kādu māti…

—   Ej prom, komandieri. Tu esi sirms… Tu esi dzīvs… Bet mans dēliņš guļ… Mans dēliņš vēl ne reizi nebija skuvies…

Nesen nomira mans draugs, viņš karoja Etiopijā. Karstumā sabojāja nieres. Viss, ko viņš uzzināja, aizgāja kopā ar viņu. Cits biedrs stāstīja, kā viņš nokļuva Vjetnamā… Esmu saticis arī tos, kas bija Angolā, Ēģiptē, Ungārijā 1956. gadā, Čehoslovākijā 1968. gadā… Aprunājamies… Vasarnīcās kopā audzējam redīsus. Ķeram zivis. Tagad es esmu pensionārs… Kabulas hospitālī man izoperēja vienu plaušu… Tagad niķojas otra… Man ir vajadzīgs ritms! Netālu no Hmeļņickas ir hospitālis, tur atrodas tie, no kuriem atteicās radinieki, un tie, kuri paši atteicās atgriezties mājās.. No turienes man raksta kāds puisis: “Guļu bez rokām, bez kājām…

Pamostos no rīta un nezinu, kas es esmu: cilvēks vai dzīvnieks? Dažreiz gribas ņaudēt vai riet. Sakožu zobus…” Gribu aizbraukt pie viņa. Meklēju darbu.

Man ir vajadzīgs ritms, tāds ritms, lai mestos cīņā. Bet es nezinu, ar ko cīnīties. Es vairs nevaru stāvēt savu puišu vidū un aģitēt: mēs esam vislabākie, mēs esam vistaisnīgākie. Bet es apgalvoju, ka mēs gribējām tādi būt. Nesanāca. Cits jautājums — kāpēc? Kāpēc atkal nesanāca…

Majors, bataljona komandieris

—   Dzimtenes priekšā mēs esam tīri…

Es godīgi izpildīju savu zaldāta pienākumu, lai ko jūs tagad klaigātu… Nepāršķīrām un nepārskatījām… Ko darīt ar tādām jūtām kā Dzimtenes un tautas mīlestība, pienākuma sajūta? Vai jums Dzimtene neko nenozīmē? Vienkārši vārdi? Mēs esam tīri…

Ko mēs tur iekarojām, ko aizvedām no turienes? “200. kravu” — zārkus ar mūsu biedriem? Ko ieguvām? Slimības no hepatīta līdz holērai, ievainojumus, invaliditāti? Man nav ko nožēlot. Es palīdzēju brālīgajai afgāņu tautai. Esmu pārliecināts! Tie, kas bija kopā ar mani, arī bija patiesi un godīgi puiši. Viņi ticēja tam, ka ir atnākuši uz šo zemi, labu nodomu vadīti, nevis kā “kļūdaina kara” “kļūdainie frontinieki”. Kādam gribas mūs redzēt kā naivus “muļķīšus”, lielgabalu gaļu. Kādēļ? Ar kādu mērķi? Meklē patiesību? Neaizmirstiet Bībeli. Vai atceraties, ka Jēzus pratināšanā pie Pilāta teica:

—   Es piedzimu un atnācu uz šo pasauli, lai liecinātu par patiesību.

Pilāts pārjautāja:

—   Kas ir patiesība?

Šis jautājums palika bez atbildes…

Man ir sava patiesība… Sava! Savā varbūt naivajā ticībā mēs bijām nevainīgi tīri. Mums šķita: jaunā vara dod zemi un visiem ar prieku tā ir jāpieņem. Un pēkšņi… zemnieks neņem zemi! Mums šķita: uzbūvēsim MTS (mašīnu traktoru stacijas), iedosim viņiem traktorus, kombainus, pļaujmašīnas, un visa viņu dzīve pārvērtīsies. Un pēkšņi… Viņi iznīcina MTS! Mums šķita: kosmisko lidojumu laikā ir smieklīgi domāt

par Dievu. Muļķīgi! Mēs aizsūtījām kosmosā afgāņu puisi… Skatieties, viņš ir tur, kur ir jūsu Allāhs? Un pēkšņi… Nesatricināmā islāma reliģija… Mums daudz kas šķita. Bet tā bija, bija… Bija… Un tā ir īpaša mūsu dzīves daļa… Es to sargāju savā sirdī, negribu sagraut. Es neļaušu to noķēpāt ar melnu krāsu. Tur mēs kaujā viens otru aizsedzām. Pamēģiniet nostāties svešas lodes ceļā! To nevar aizmirst. Bet to? Kā es atgriezos… Es gribēju atgriezties mājās ar “pārsteigumu”, bet baidījos par mammu.

Piezvanīju:

—   Mammu, es esmu dzīvs, esmu lidostā. — Otrā galā nokrita klausule.

Kurš teica, ka mēs zaudējām šo karu? Mēs to zaudējām šeit, mājās. Savienībā. Mēs varējām skaisti uzvarēt arī šeit… Apdedzināti, apsvilināti. Daudz uzzinājuši un pieredzējuši… Bet mums neļāva… Mums šeit nedeva tiesības, neļāva rīkoties… Katru rītu pie obeliska (pilsētā vēl nav pieminekļa bojā gājušajiem karavīriem “afgāņiem”, bet būs) kāds izkar plakātu: “Uzstādiet to pie sava Baltkrievijas armijas apgabala…” Mans 18 gadus vecais brālēns negrib dienēt armijā. “Pildīt kāda muļķīgās un noziedzīgās pavēles?”

Kas ir patiesība?

Mūsu piecstāvu namā dzīvo veca vecenīte. Ārste. Viņai ir 70 gadi. Pēc visiem šīsdienas rakstiem, atmaskošanas, runām… pēc visas šīs patiesības, kura tagad gāžas pār mums, viņa sajuka prātā… Atver dzīvokļa logu pirmajā stāvā un kliedz: “Lai dzīvo Staļins!”, “Lai dzīvo komunisms — gaišā cilvēces nākotne!” Es viņu redzu katru ritu… Viņu neaiztiek, viņa nevienam netraucē… Dažreiz man šķiet, ka es nedaudz esmu viņai līdzīgs… Nolāpīts, līdzīgs!

Bet dzimtenes priekšā mēs esam tīri…

Ierindnieks, artilērists

—   Zvans pie durvīm. Es izskrienu — neviena. Nopūtos: varbūt dēliņš atbraucis?

Pēc divām dienām pie durvīm klauvēja karavīri.

—   Vai dēla nav? — es uzreiz nojautu.

—   Jā, tagad vairs nav.

Kļuva pavisam kluss. Es nometos ceļos priekšnamā pie spoguļa:

—   Ak Dievs, ak Dievs! Manu dieviņ!

Uz galda gulēja vēstule, kuru es nebiju pabeigusi.

“Labdien, dēliņ!

Izlasīju Tavu vēstuli un priecājos. Šajā vēstulē nebija nevienas gramatikas kļūdas. Tikai divas sintakses kļūdas tāpat kā pagājušajā reizē: “manuprāt” ir iespraudums, bet ar saikli “tā kā” ir jāuzmanās. Teikumā “Es darīšu tā, kā teica tēvs.” ir jāliek komats. Un otrā teikumā “Manuprāt, jums par mani nebūs jākaunas.” arī ir jāliek komats. Neapvainojies uz savu mammu.

Afganistānā ir karsti, dēliņ. Centies nesaaukstēties. Tu vienmēr saaukstējies…”

Kapsētā visi klusēja, bija daudz cilvēku, bet visi klusēja. Es stāvēju ar skrūvgriezi, man to nevarēja atņemt.

—   Ļaujiet atvērt zārku… Ļaujiet atvērt zārku… — Es gribēju atvērt cinka zārku ar skrūvgriezi.

Vīrs mēģināja izdarīt pašnāvību: “Es nedzīvošu. Piedod, māt, bet es vairs nedzīvošu.” Es viņu pierunāju:

—   Jāuzstāda piemineklis, jāizliek plāksnes.

Viņš nevarēja gulēt. Teica:

—   Kad aizeju gulēt, atnāk dēls. Skūpsta, apskauj.

Pēc sena paraduma es visas 40 dienas glabāju maizes kukulīti… Pēc bērēm… Pēc trim nedēļām tas sadrupa sīkos gabaliņos. Tas nozīmē, ka ģimene iet bojā…

Mājās izkāru visas dēla fotogrāfijas. Man tā ir vieglāk, bet vīram grūti.

—   Noņem. Viņš skatās uz mani.

Uzstādījām pieminekli. Labu, no dārga marmora. Iztērējām piemineklim visu naudu, kuru bijām krājuši dēla kāzām. Izlikām ap kapu sarkanas plāksnītes, iestādījām sarkanus ziedus. Dālijas. Vīrs nokrāsoja sētiņu.

—   Visu izdarīju. Dēls neapvainosies.

No rīta viņš pavadīja mani uz darbu. Atvadījās. Atnāku no maiņas — bet viņš virtuvē karājas dvieli, tieši pretī manai iemīļotajai dēla fotogrāfijai.

—   Ak Dievs, ak Dievs! Manu dieviņ!

Pasakiet, vai viņi ir varoņi vai nav? Kāpēc man jāpacieš tādas bēdas? Vienreiz domāju: varoņi! Viņš tur neguļ viens… Desmiti… Guļ veselām rindām… Pilsētas kapsētā… Svētkos tur dārd armijas salūts. Skan svinīgas runas. Nes ziedus. Tur uzņem pionieros… Citreiz es nolādu valdību, partiju… Mūsu varu… Kaut gan es esmu komuniste. Bet es gribu zināt — kāpēc? Kāpēc manu dēlu ietērpa cinkā? Nolādu sevi… Es esmu krievu literatūras skolotāja. Pati mācīju: “Pienākums ir pienākums, dēliņ. Tas ir jāpilda.” Nolādu visus, bet no rīta skrienu uz kapiem, lūdzu piedošanu:

—   Piedod, dēliņ, ka es tā teicu… Piedod…

Māte

—  Saņēmu vēstuli: “Neuztraucies, ja nav vēstuļu. Raksti uz veco adresi.” Divus mēnešus klusums. Es nevarēju iedomāties, ka viņš ir Afganistānā. Sakārtoju koferi, lai brauktu pie viņa uz jauno dienesta vietu…

Viņš rakstīja, ka sauļojas, ķer zivis. Atsūtīja fotogrāfiju: sēž uz ēzelīša, ceļgali smiltis. Es neko nenojautu līdz brīdim, kamēr viņš pirmo reizi atbrauca atvaļinājumā. Tad viņš atzinās — no kara… Draugs gājis bojā… Agrāk viņš maz spēlējās ar meitiņu, varbūt tāpēc viņam nebija tēva jūtu, ka meita bija maziņa. Atbrauca, stundām sēdēja un skatījās uz bērnu, bet acis tādas skumjas, ka man palika bail. No rīta pieceļas, aizved meitu uz dārziņu. Viņam patika uzsēdināt meitu uz pleciem un aiznest. Mēs dzīvojām Kostromā, skaistā pilsētā. Vakarā atved uz mājām. Mēs gājām uz teātri, uz kino, bet visvairāk viņam gribējās būt mājās. Skatīties televīziju. Sarunāties.

Mīlestībā viņš kļuva alkatīgs, viņam bija žēl laika, kuru es pavadīju darbā vai virtuvē gatavojot. “Paliec kopā ar mani. Šodien varam iztikt bez kotletēm. Kamēr es esmu šeit, paņem atvaļinājumu.” Pienāca aizbraukšanas diena, viņš tīšām nokavēja lidmašīnu, lai mēs vēl divas dienas būtu kopā.

Pēdējā nakts… Bija tik labi, ka es sāku raudāt… Es raudu, viņš klusē, tikai skatās un skatās. Pēc tam saka:

—  Tamarka, ja tev būs cits, neaizmirsti šo nakti.

Es:

—   Tu esi traks! Tevi nekad nenogalinās! Es tevi tik ļoti mīlu, ka tevi nekad nenogalinās.

Viņš iesmējās.

Bērnus viņš negribēja.

—  Atgriezīšos… Tad dzemdēsi… Ko tu viena ar viņiem darīsi?

Es iemācījos gaidīt. Bet, ja ieraudzīju bēru autobusu, kļuva slikti, es biju gatava kliegt un raudāt. Atskrēju mājās; ja būtu bijusi svētbilde, es mestos pie tās ceļos un lūgtu: “Izglābiet viņu! Izglābiet!”

Todien es aizgāju uz kino… Skatos uz ekrāna un neko neredzu. Iekšā savāds nemiers: kaut kur mani gaida, kaut kur ir jāiet, tik tikko spēju nosēdēt līdz seansa beigām. Tajā laikā laikam notika kauja…

Nedēļu es vēl neko nezināju. Es pat saņēmu no viņa divas vēstules. Parasti es priecājos, skūpstīju tās, bet tagad sadusmojos: cik ilgi man vēl būs jāgaida?!

Devītajā dienā piecos no rīta pienāca telegramma, man to vienkārši pabāza zem durvīm. Telegramma bija no viņa vecākiem: “Atbrauc. Petja ir gājis bojā.” Es uzreiz sāku kliegt. Pamodināju bērnu. Ko darīt? Uz kurieni iet? Naudas nebija. Tieši todien vajadzēja pienākt viņa algai. Atceros — ietinu meitu sarkanā segā, izgāju uz ceļa — autobusi vēl nekursēja. Apturēju taksometru.

—  Uz lidostu, — saku taksistam.

—   Es braucu uz taksometru parku. — Un aiztaisa durvis.

—   Man vīrs gāja bojā Afganistānā…

Klusējot izkāpj no mašīnas, palīdz man iekāpt. Aizbraucam pie draudzenes, es aizņemos naudu. Lidostā nav biļešu uz Maskavu, bet man bail izvilkt no somiņas telegrammu un parādīt to. Ja nu tā nav taisnība? Kļūda. Ja es domāšu, ka viņš ir dzīvs, tad viņš būs dzīvs. Es raudāju, visi uz mani skatījās. Iesēdināja kukuruzņikā uz Maskavu. Naktī atlidoju uz Minsku. Jātiek vēl tālāk uz Starije Dorogi. Taksisti negrib

braukt, tālu — 150 kilometri. Lūdzu. Lūdzos. Viens piekrita: “Dod 50 rubļus, aizvedīšu.” Atdevu viņam visu, kas man bija palicis.

Divos piebraucu pie mājas. Visi raud.

—   Varbūt tā nav taisnība?

—  Taisnība, Tamāra. Taisnība.

No rīta ejam uz kara komisariātu. Atbilde kā jau armijā: “Kad atvedīs, tad paziņosim.” Gaidām vēl divas diennaktis. Zvanām uz Minsku: “Brauciet un vediet paši.” Atbraucam, apgabala kara komisariātā saka: “Viņu kļūdas dēļ aizveda uz Baranovičiem.” Tas ir vēl 100 kilometru, mūsu autobusam ir tukša bāka. Baranoviču lidostā neviena nav, darba diena ir beigusies. Būdiņā sēž sargs.

—   Mēs atbraucām…

—   Lūk, tur, — viņš rāda ar roku, — kaut kāda kaste. Paskatieties. Ja ir jūsējais, ņemiet.

Ārā stāvēja netīra kaste, uz tās ar krītu bija uzrakstīts “Vecākais leitnants Dovnars”. Es atrāvu dēli tajā vietā, kur zārkā ir lodziņš: seja bija vesela, bet neskūta, neviens viņu nebija nomazgājis, zārks bija mazs. Smaka… Pieliekties, noskūpstīt nedrīkst… Tā man atdeva vīru…

Es nometos ceļos pie tā, kas man kādreiz bija visdārgākais. Vismīļākais…

Tas bija pirmais zārks Minskas apgabala Starodorožskas rajona Jaziļu sādžā. Atceros — cilvēku acīs bija šausmas. Neviens nesaprata, kas notiek. Aizvedu meitiņu atvadīties, viņai bija četrarpus gadi. Viņa sāka kliegt: “Tētis ir melns… Es baidos…” Vīru ielaida kapā. Nepaspēja izvilkt kapu dvieļus, ar kuriem zārku laida kapā, pēkšņi sākās briesmīgs pērkons un krusa. Atceros — krusa kā balti akmeņi ziedošos ceriņos, krusa gurkst zem kājām. Pati daba bija pret. Es ilgi nevarēju aizbraukt no viņa mājām, tāpēc ka te bija viņa dvēsele, tēvs, māte… Viņa lietas: galds, skolas portfelis, velosipēds… Es ķēros pie visa iespējamā. Mēs maz runājām. Man šķita, ka māte mani ienīst: es esmu dzīva, bet viņa nav, es apprecēšos, bet viņas dēla nebūs. Viņa ir laba sieviete, bet tajās dienās viņa bija neprātīga. Skatiens smags, smags… Tagad viņa saka: “Tamāra, precies.” Toreiz es baidījos paskatīties viņaj acis. Tēvs gandrīz sajuka prātā. “Tādu

puisi pazudināja! Nogalināja!” Mēs ar māti viņu pārliecinājām, ka Petju apbalvoja ar ordeni, ka Afganistāna mums ir vajadzīga, dienvidu robežu aizsardzība… Viņš neklausījās. “Nelieši! Nelieši!”

Visbriesmīgākais bija pēc tam. Visbriesmīgākais… Pierast pie domas, ka man nav jāgaida, man nav ko gaidīt. Es viņu ilgi gaidīju… Pārcēlāmies uz citu dzīvokli. No rīta pamodos, nosvīdusi no šausmām: “Petja atbrauks, bet mēs ar Oļesjku dzīvojam citā vietā.” Man bija jāsaprot, ka tagad es mājās būšu viena. Es trīsreiz dienā ieskatījos pastkastītē… Atgriezās tikai manas vēstules, kuras viņš nebija paspējis saņemt, ar zīmogu “Adresāts aizbraucis”. Man vairs nepatika svētki. Es vairs negāju ciemos. Man palika tikai atmiņas… Pirmās atmiņas…

Pirmajā dienā mēs ar viņu dejojām. Otrajā — pastaigājāmies pa parku. Trešajā dienā viņš mani bildināja. Man bija līgavainis. Iesniegums jau bija dzimtsarakstu nodaļā. Es viņam to pateicu. Viņš aizbrauca un vēstulēs ar lieliem burtiem pa visu lapu rakstīja: a-a-a-a-a!! Au-u-u!! Janvārī apsolīja: aizbraukšu, apprecēsimies. Bet es negribu precēties janvārī. Es gribu kāzas pavasarī! Laulību pilī. Ar mūziku un ziediem.

Kāzas notika ziemā manā sādžā. Smieklīgi un steigā. Ziemassvētku laikā, kad zīlē, es redzēju sapni. Es to no rīta izstāstīju mammai:

—   Mammu, es redzēju skaistu puisi. Viņš stāvēja uz tilta un mani sauca. Kad es piegāju pie puiša, viņš sāka attālināties un pazuda pavisam.

—   Neprecies ar karavīru, paliksi viena, — teica mamma.

Viņš atbrauca uz divām dienām.

—   Ejam uz dzimtsarakstu nodaļu, — viņš teica, vēl stāvēdams uz sliekšņa.

Ciema padomē uz mums paskatījās.

—   Kādēļ jāgaida divi mēneši? Ejiet pēc konjaka.

Pēc stundas mēs bijām vīrs un sieva. Uz ielas putināja.

—   Ar kādu taksometru tu vedīsi jauno sievu?

—   Tūlīt! — viņš pacēla roku un apturēja traktoru “Belarusj”.

Gadiem ilgi es sapnī redzēju, kā mēs satiekamies. Braucam ar traktoru. Traktorists signalizē, bet mēs skūpstāmies. Astoņus gadus viņa

vairs nav… Astoņus… Bieži redzu sapnī. Sapnī es viņam nemitīgi lūdzu: “Apprecies ar mani vēlreiz.” Viņš mani atgrūž: “Nē! Nē!” Man viņa ir žēl nevis tāpēc, ka viņš bija mans vīrs. Kāds virietis! Cik skaists vīrietis! Liels, spēcīgs ķermenis. Uz ielas atskatījās uz viņu, nevis uz mani. Man ir žēl, ka es nedzemdēju viņa dēlu. Bet varēju… Lūdzu… Viņš baidījās…

Pēdējo reizi viņš atbrauca atvaļinājumā… Telegrammu neatsūtīja. Nebrīdināja. Dzīvoklis bija aizslēgts. Draudzenei bija dzimšanas diena, es biju pie viņas. Viņš atvēra durvis: skaļa mūzika, smiekli… Apsēdās uz soliņa un sāka raudāt. Katru dienu viņš mani sagaidīja. “Eju pie tevis uz darbu, ceļgali trīc. Kā uz tikšanos.” Atceros, kā mēs peldējāmies. Sēdējām krastā un kūrām ugunskuru.

—   Vai zini, man negribas mirt par svešu dzimteni.

Bet naktī:

—   Tamarka, neprecies.

—   Kāpēc tu tā saki?

—   Tāpēc, ka es tevi ļoti mīlu. Es nevaru iedomāties, ka tu būsi kopā ar kādu…

Dienas pagāja ātri. Parādījās bailes… Bija bail… mēs pat aizsūtījām meitu pie kaimiņiem, lai vairāk varētu būt divatā. Bija nevis priekšnojautas, bet ēna… Iezīmējās ēna… Viņam palika vēl pusgads. Savienībā viņam jau gatavoja maiņu.

Dažreiz man šķiet, ka es dzīvoju ilgi, ilgi, kaut gan atmiņas ir vienas un tās pašas. Es tās esmu iemācījusies no galvas.

Meita bija maza, atnāk no dārziņa.

—  Šodien mēs stāstījām par saviem tētiem. Es teicu, ka mans tētis ir karavīrs.

—   Kāpēc?

—   Viņi taču nejautāja, vai viņš ir dzīvs? Viņi jautāja, kas viņš ir.

Paaugās. Kad es uz viņu dusmojos, iesaka:

—   Mammu, labāk precies…

—   Kādu tēti tu gribētu?

—   Es gribētu savu tēti…

—   Bet ja ne savējo, tad kādu?

—   Līdzīgu…

Man bija 24 gadi, kad es kļuvu par atraitni. Ja pirmajos mēnešos pie manis pienāktu vīrietis, es tūlīt pat apprecētos. Es juku prātā! Nezināju, kā glābties. Visapkārt agrākā dzīve: kāds ceļ vasarnīcu, kāds pērk mašīnu, kādam ir jauns dzīvoklis — vajag paklāju un sarkanas flīzes virtuvei… Sarkanas tapetes… Citi dzīvoja normāli… Bet es? Es biju kā zivs, kas izmesta smiltīs… Naktī riju asaras. Mēbeles es sāku pirkt tikai tagad. Man neceļas rokas cept pīrāgus. Vai tad manās mājās var būt svētki? 1945. gadā visiem bija bēdas, visai valstij. Katrs kādu zaudēja. Zināja, kāpēc zaudēja. Par to stāstīja katra vecenīte. Es strādāju kulinārijas skolā, kolektīvā ir simts cilvēku. Es esmu vienīgā, kuras vīrs gāja bojā karā, par kuru citi lasīja tikai avīzēs. Kad televīzijā pirmo reizi dzirdēju, ka Afganistāna ir mūsu kauns, gribēju sasist ekrānu. Todien es otrreiz apglabāju savu vīru…

Piecus gadus es viņu mīlēju dzīvu un jau astoņus gadus mīlu mirušu. Varbūt es esmu traka. Es viņu mīlu.

Sieva

—   Mūs atveda uz Samarkandu…

Tur bija divas teltis, vienā mēs atstājam savu civilo apģērbu, tie, kas bija gudrāki, pa ceļam paspēja pārdot virsjakas, džemperus un nopirkt vīnu, otrā izsniedza lietotus 1945. gada zaldātu formas tērpus, kirzas zābakus, autus. Ja tādus kirzas zābakus parādītu pie karstuma pieradušam nēģerim, viņš noģībtu. Mazattīstītajās Āfrikas valstīs zaldāti valkā vieglus zābakus, virsjakas, bikses un cepures, bet mēs dziedot soļojam ierindā 40 grādu karstumā — kājas vārās. Pirmajā nedēļā mēs ledusskapju rūpnīcā krāvām stikla taru. Tirdzniecības bāzē nesām kastes ar limonādi. Mūs sūtīja pie oficieriem uz mājām, vienam es apšuvu māju ar ķieģeļiem. Divas nedēļas liku jumtu cūku kūtij: trīs loksnes šīfera uzliec, divas pārdod par pudeli. Dēļus pārdevām par rubli metrā. Pirms zvēresta mūs divas reizes aizveda uz poligonu, pirmoreiz iedeva deviņas patronas, otrreiz metām vienu granātu.

Nostādīja laukumā un nolasīja pavēli: jūs tiekat sūtīti uz ADR, lai

pildītu internacionālo pienākumu. Kurš nevēlas — divus soļus uz priekšu. Trīs cilvēki izgāja no ierindas. Daļas komandieris lika viņiem stāties atpakaļ ierindā, sak — mēs pārbaudījām jūsu kaujas garu. Izdalīja sauso pārtiku divām diennaktīm un ādas siksnu — devāmies ceļā. Lūk, tādas tās lietiņas… Es nebiju sarūgtināts, man tā bija vienīgā iespēja aizbraukt uz ārzemēm. Nu, un… Patiesībā… Protams… Es sapņoju, ka atvedīšu magnetofonu, ādas koferīti. Līdz tam manā dzīvē nekas interesants nebija noticis. Dzīve bija garlaicīga. Lidojām milzīgā IL-76. Pirmo reizi… Es pirmo reizi lidoju ar lidmašīnu! Ieraudzīju iluminatorā kalnus. Tukšums, klusums. Mēs esam no Pleskavas, mums ir pļavas un meži. Nolaidāmies Šindandā. Atceros datumu un mēnesi — 1980. gada

19.   decembris…

No Šindandas uz Geratu. Tur ari būvēja. Būvēja poligonu. Rakām zemi, nesām pamatiem akmeņus. Es klāju šīfera jumtu, strādāju kā galdnieks. Daži līdz pirmajai kaujai pat nebija šāvuši. Visu laiku gribējās ēst. Virtuvē bija divas 50 litru mucas: vienā zupa — kāposti ar ūdeni, gaļu atrast nevarēja, otrā siltais ēdiens — klīsteris (kaltēti kartupeļi) vai grūbu biezputra bez sviesta. Uz četriem viena bundžiņa skumbrijas ar etiķeti: izgatavošanas gads 1956., uzglabāšanas laiks viens gads un seši mēneši. Pusotra gada laikā man vienreiz negribējās ēst, kad mani ievainoja. Pārējo laiku staigā un domā: kur kaut ko varētu dabūt, nozagt, lai paēstu? Lidām afgāņu dārzos, viņi šāva. Varēja uzkāpt uz mīnas. Bet tik ļoti gribējās ābolus, bumbierus, kaut kādus augļus. Lūdzām, lai vecāki atsūta citronskābi, viņi to sūtīja vēstulēs. Izšķīdinājām ūdenī un dzērām. Skābs. Dedzinājām savus kuņģus.

Pirms pirmās kaujas atskaņoja Padomju Savienības himnu. Runāja politiskais darbinieks. Es atcerējos to, ka mēs par vienu stundu esam apsteiguši amerikāņus un mājās mūs gaida kā varoņus.

Es nedomāju, kā es nogalināšu. Pirms armijas es nodarbojos ar velosportu, biju uztrenējis tādus muskuļus, ka no manis baidījās un neaiztika. Es pat nebiju redzējis kautiņu ar nazi, asinīm. Tur mēs braucām ar bruņutransportieriem. Pirms tam no Šindandas uz Geratu mūs veda ar autobusu, vēl vienreiz es izbraucu no garnizona ar “ZIL”. Uz bruņām, ar ieročiem, līdz elkoņiem uzrotītām piedurknēm… Tā bija jauna, nepazīstama sajūta. Varas, spēka un savas drošības sajūta. Ciemati kļuva zemāki, kanāli seklāki, koki retāki. Pēc pusstundas es tā nomierinājos, ka jutos kā tūrists. Apskatīju svešu valsti — eksotika! Kādi koki, kādi putni, kādas puķes. Pirmo reizi redzēju ērkšķu krūmus. Un aizmirsu par karu.

Pārbraucām pāri kanālam, pāri māla tiltiņam, kas, man par brīnumu, izturēja vairākas tonnas metāla. Pēkšņi sprādziens — pirmajam bruņutransportierim tiešā tēmējumā trāpīja granāta. Sāka nest pazīstamus puišus… Bez galvas… Kā kartona mērķus… Rokas kuļājas… Apziņa uzreiz nevarēja pārslēgties uz šo jauno un briesmīgo dzīvi… Pavēle: pagriezt mīnmetējus, mēs tos saucām par “rudzupuķēm”, — 120 šāvieni minūtē. Visas mīnas uz ciematu, šāva no turienes, katrā pagalmā vairākas mīnas. Savējos pēc kaujas lasījām kopā pa daļām, kasījām nost no bruņām. Mirušajiem medaljonu nebija, izklājām brezentu — brāļu kaps… Atrodi nu, kura kāja ir kuram, kurš galvaskausa fragments… Medaljonus neizsniedza… Ja nu tie nokļūst svešās rokās… Vārds, uzvārds, adrese… Kā dziesmā… “Mūsu adrese nav iela un māja, mūsu adrese — Padomju Savienība…” Lūk, tādas tās lietiņas!

Atgriezāmies klusējot. Kā no citas pasaules. Paēdām. Iztīrījām ieročus. Tad sākām runāt.

—   “Kāsīti” ņemsi? — piedāvāja vecākie.

—   Negribu.

Es negribēju smēķēt, baidījos, ka nespēšu atmest. Pie narkotikām pierod, vajadzīgs stingrs raksturs, lai atmestu. Pēc tam smēķēja visi, citādi nevarēja izturēt. Ja būtu komisāra simts grami kā tajā karā… Nepienācās… Sausais likums… Bija jāatbrīvojas no spriedzes, kaut kā jākompensē zaudējumi… Jāaizmirst… Bēra plovā, biezputrā… Acis — lielas kā monētas… Tumsā redzi kā kaķis. Viegls kā sikspārnis.

Izlūki nogalina tuvcīņā, nevis kaujā. Nevis ar automātu, bet ar dunci, durkli, lai būtu klusu, lai nedzirdētu. Es to ātri iemācījos, pieradu. Pirmais nogalinātais? Kuru nogalināju tuvcīņā? Atceros… Piegājām pie ciemata, nakts redzamības binoklī pamanījām: pie koka spīd mazs lukturis, stāv šautene, viņš kaut ko raka. Es atdevu biedram automātu, pietuvojos lēciena attālumā un lēcu, notriecot viņu no kājām. Lai nekliegtu, aizbāzu muti ar čalmu. Nazi es nebiju paņēmis līdzi, tas bija smags. Man bija kabatas nazītis, ar kuru atvērām konservu bundžas. Viņš jau gulēja… Pavilku aiz bārdas un pārgriezu rīkli. Pēc pirmā nogalinātā… Tāpat kā pēc pirmās sievietes… Trieciens… Tas man ātri pārgāja. Es tomēr esmu no laukiem, esmu kāvis vistu, kazu! Lūk, tādas tās lietiņas!

Es biju vecākais izlūks. Parasti izgājām naktī. Ar nazi rokā sēdi aiz koka… Viņi nāk… Pirmais nāk izlūks, viņš ir jānovāc. Mēs to darījām uz maiņām… Mana kārta… Izlūks ir tev blakus, jāpalaiž nedaudz uz priekšu un jāuzbrūk no mugurpuses, galvenais — ar kreiso roku jāsaķer un jāpaceļ uz augšu galva, lai nekliedz. Ar labo roku — nazi mugurā… Zem aknām… Jāizdur cauri… Man vēlāk bija trofeja… Japāņu nazis, 31 centimetrs. To viegli varēja iedurt cilvēkā. Saraujas un nokrīt, neiekliedzas. Pierodi. Tehniski tas bija grūtāk nekā psiholoģiski. Jātrāpa sirdī… Mācījāmies karatē. Saliekt, sasiet… Atrast sāpju punktus — degunu, ausis, zem plakstiņiem — precīzi iesist. Jāzina, kur durt nazi… Ielaužamies duvalā (pagalmā aiz māla sētas): divi pie durvīm, divi — pagalmā, bet pārējie apskata mājokli. Protams, kas iepatīkas, to paņemam…

Vienreiz… Nervi neizturēja… Pārmeklējām ciematu. Parasti atver durvis un pirms ieiešanas iemet granātu, lai nesaņemtu automāta kārtu. Kāpēc riskēt, ar granātu ir drošāk. Iemetu granātu un iegāju: guļ sievietes, divi lielāki zēni un zīdainis. Kaut kādā kastē… Nevis ratiņos…

Tagad atceros… Kļūst neomulīgi…

Es gribēju būt labs, bet karā tā nemēdz būt. Es atgriezos mājās. Esmu akls, lode norāva tīkleni abām acīm. Iegāja kreisajos deniņos, izgāja pa labajiem. Atšķiru tikai gaismu un ēnas. Neizdevās kļūt labam. Bieži man rodas vēlēšanās pārgrauzt kaklu. Tos, kuriem ir jāpārgrauž kakls, es zinu… Tiem, kam ir žēl uzstādīt mūsu puišiem pieminekli… Tiem, kuri negrib dot mums dzīvokļus: “Es jūs nesūtīju uz Afganistānu…” Tiem, kuri mums uzspļauj… Mēs tur mirām, bet viņi skatījās karu televīzijā. Viņiem tā bija izrāde. Izrāde! Lai pakutinātu nervus.

Es iemācījos dzīvot bez acīm… Pats braucu pa pilsētu, pats iekāpju metro, pats pāreju pāri ielai. Pats taisu ēst, sieva brīnās: es gatavoju garšīgāk nekā viņa. Es nekad neesmu redzējis savu sievu, bet zinu, kāda viņa ir. Kādā krāsā ir viņas mati, kāds deguns, kādas lūpas… Es jūtu ar rokām, ar ķermeni… Mans ķermenis redz. Es zinu, kāds ir mans dēls… Es viņu tinu autiņos, griezu matus… Tagad nēsāju uz pleciem… Dažreiz man šķiet, ka acis nav vajadzīgas. Jūs taču aizverat acis, kad notiek vissvarīgākais. Kad jums ir labi. Acis ir vajadzīgas māksliniekam, tā ir viņa profesija. Bet es iemācījos dzīvot bez acīm. Es jūtu pasauli… Es to dzirdu… Man vārds nozīmē vairāk nekā tiem, kuriem ir acis. Vārds un līnija. Skaņas. Daudziem es esmu cilvēks, kam viss jau ir beidzies: puisis savu ir nokarojis. Kā Jurijs Gagarins pēc lidojuma. Nē, galvenais man vēl tikai būs. Es to zinu. Ķermeni var salīdzināt ar velosipēdu, bet es agrāk biju velosportists, piedalījos sacensībās. Ķermenis — tas ir instruments, darbgalds, uz kura mēs strādājam, ne vairāk. Es varu būt laimīgs, brīvs. Bez acīm… Es to sapratu… Tik daudz redzīgo neredz. Ar acīm es biju aklāks nekā tagad. Gribas no visa attīrīties. No visiem tiem dubļiem, kuros mūs ievilka. No savas atmiņas… Jūs nezināt, cik baisi ir naktī. Atkal viss atgriežas… Es atkal ar nazi rokā uzlecu cilvēkam… Skatos, kur ir jādur… Cilvēks ir mīksts, es atceros, ka cilvēka ķermenis ir mīksts… Lūk, tādas tās lietiņas! Lūk…

Naktī ir briesmīgi, jo es redzu… Miegā es neesmu akls…

Ierindnieks, izlūks

—   Neskatieties uz to, ka es esmu maza, trausla… Es arī tur biju… Es esmu no turienes…

Ar katru gadu man ir aizvien grūtāk atbildēt uz jautājumu: “Ja tu neesi zaldāts, kādēļ tu brauci uz turieni?” Man bija 27 gadi… Visas draudzenes apprecējušās, bet es — ne. Gadu draudzējos ar puisi, bet viņš apprecējās ar citu. “Aizvāc! Izdzēs no atmiņas, lai neviens pat nenojauš, ka mēs tur bijām,” man raksta draudzene. Nē, no atmiņas es neizdzēsīšu, bet tikt skaidrībā gribu…

Jau tur mēs sākām saprast, ka mūs piemānīja. Jautājums: kāpēc mūs

tik viegli var piemānīt? Tāpēc, ka mēs paši to gribam… Nezinu: gribam vai gribām… Kā ir pareizi? Es bieži esmu viena, drīz vairs nemācēšu runāt. Pavisam apklusīšu. Varu atzīties… No vīrieša slēptu, bet sievietei pateikšu… Man atvērās acis tad, kad es ieraudzīju, cik daudz sieviešu dodas uz karu. Skaistas un neglītas, jaunas un ne tik jaunas. Jautras un dusmīgas. Cepējas, pavāres, oficiantes… Apkopējas… Protams, katrai bija sava praktiskā interese — gribējās nopelnīt, varbūt arī sakārtot personīgo dzīvi. Visas neprecētas vai šķirtenes. Laimes meklētājas. Liktens meklētājas. Laimes tur nebija… Un iemīlējās pa īstam. Svinēja kāzas. Tamāra Soloveja… Medmāsa… Atnesa uz nestuvēm helikoptera vadītāju, viss melns, apdedzis. Pēc diviem mēnešiem viņa mani aicināja uz kāzām — viņi precējās. Es jautāju meitenēm, ar kurām dzīvoju vienā istabā: ko man darīt, man ir sēras. Man draugs gāja bojā, man ir jāraksta vēstule viņa mammai, es raudu divas dienas. Kādas tur kāzas? “Parīt varbūt nogalinās arī viņas līgavaini, toties būs kāds, kas viņu apraudās,” atbildēja meitenes. Nedomā — iet vai neiet, meklē dāvanu. Dāvana visiem ir vienāda — aploksne ar čekiem. Līgavaiņa ekipāža ieradās ar spirta kannu. Gan dziedājām, gan dejojām, gan uzsaucām tostus. Kliedzām: “Rūgts!” Laime visur ir vienāda. īpaši sievietes laime… Visādi bija… Bet atmiņā paliek skaistais… Vakarā manā istabā ienāca bataljona komandieris: “Nebaidies! Man neko nevajag. Pasēdi, es uz tevi paskatīšos.”

Bet bija ticība! Liela ticība! Ticēt kaut kam — tas ir skaisti. Brīnišķīgi! Sajūta, ka tiec mānīts… Un ticība… Mūsos tas kaut kā sadzīvoja… Varbūt es nevarēju iedomāties citu karu, kas nebūtu līdzīgs Lielajam Tēvijas karam. Man kopš bērnības patika skatīties filmas par karu. Es tā domāju… Es tā savā prātā iedomājos. Tādas ainas… Vai tad kara hospitālis var iztikt bez sievietēm? Bez sieviešu rokām? Guļ apdegušie… Saplosītie… Kaut vai pielikt brūcei roku, dot kādu impulsu. Tā taču ir žēlsirdība! Tas ir darbs sievietes sirdij! Vai jūs man ticat? Vai jūs mums ticat? Visas taču nebija prostitūtas un “čekistes”. Labo meiteņu bija vairāk. Es jums uzticos kā sievietei… Kā sievietei… Ar vīriešiem par šo tēmu labāk ir nerunāt. Smiesies sejā… Manā jaunajā darba vietā (es atgriezos un aizgāju no vecās darba vietas) neviens nezina, ka esmu bijusi karā. Esmu

no Kabulas… Nesen sākās strīds par Afganistānu: kas tas par karu, kāpēc karoja — un mūsu galvenais inženieris mani pārtrauca: “Ko jūs, jauna sieviete, zināt par kara lietām… Tas ir vīriešu darbs…” (Iesmejas.) Karā es satiku daudzus zēnus, kuri paši pieteicās bīstamām operācijām. Nedomājot gāja bojā. Es tur daudz vēroju vīriešus. Pētīju… Bija interesanti… Nu… Kas viņiem ir galvā, kāds mikrobs? Viņi vienmēr karo… Es redzēju, kā viņi riskēja ar dzīvību, kā viņi nogalināja. Es vēl joprojām uzskatu — ļ ja šie zēni nogalināja, viņi ir īpaši. Viņus skāra kaut kas tāds, kas neskāra citus. Varbūt tā ir slimība? Ir tāds mikrobs. Vīruss… Tas pielīp…

Mājās viss apgriezās ar kājām gaisā… Savējo vidū… Aizbraucām no valsts, kurai šo karu vajadzēja, atgriezāmies valstī, kurai šis karš nebija vajadzīgs. Savs sociālisms brūk, nav laika to celt aiz trejdeviņām zemēm. Neviens vairs necitē Ļeņinu un Marksu. Neatceras par pasaules revolūciju. Tagad ir citi varoņi… Fermeri, biznesmeņi… Ideāli ir citi: mans nams — mans cietoksnis… Bet mūs audzināja ar Pavku Korčaginu… Ar Meresjevu… Mēs pie ugunskura dziedājām: “Vispirms padomā par Dzimteni, bet pēc tam par sevi.” Drīz par mums smiesies. Baidīs bērnus. Sāp ne jau tas, ka mums kaut ko neiedeva… Pietrūka medaļu… Mūs izsvītroja, it kā mūsu nebūtu. Mēs nonācām starp dzirnakmeņiem…

Pirmo pusgadu es naktī nevarēju aizmigt. Kad aizmigu, redzēju sapni līķus, apšaudes. Šausmās lēcu kājās. Aizvēru acis — ainas atkārtojās. Pieteicos uz pieņemšanu pie neiropatologa. Viņš mani uzklausīja un brīnījās: “Vai jūs tiešām redzējāt tik daudz līķu?” Ak, kā man gribējās iesist pa viņa jauno ģīmi! Tik tikko noturējos… Savaldīju sevi… Es varēju ari rupji nolamāties. Karā iemācījos. Es vairs negāju pie ārstiem. Sākās depresija… No rīta negribas celties no gultas, mazgāties, ķemmēt matus. Viss ir jādara, piespiežot ar spēku. Eju uz darbu… Ar kādu sarunājos… Ja vakarā man kaut ko jautāja — neko neatcerējos. Es aizvien vairāk negribu dzīvot. Nespēju klausīties mūziku. Lasīt dzeju. Agrāk es to visu mīlēju, es ar to dzīvoju. Nevienu neaicinu ciemos. Arī pati neeju. Nav kur paslēpties — nolādētais mājokļa jautājums! Dzīvoju komunālajā dzīvokli… Ko es karā nopelnīju? Nedaudz apģērbos… Nopirku itāliešu mēbeles… Bet paliku viena… Tad dzīvē es neko neatradu, arī šajā dzīvē

pazudu. Šī dzīve arī nav man piemērota. Man tik un tā gribas kaut kam ticēt. Man atņēma… Man nolaupīja… Bankā pazuda nauda (inflācija), vēl sliktāk — man konfiscēja pagātni. Man nav pagātnes… Nav ticības… Kā lai dzīvo?

Vai jūs domājat, ka mēs esam nežēlīgi? Vai jūs nojaušat, cik jūs esat nežēlīgi? Mums neko nejautā un neuzklausa. Bet par mums raksta…

Nenosauciet manu vārdu. Uzskatiet, ka manis vairs nav.

Kalpotāja

—   Uz kapsētu es lidoju kā uz tikšanos…

Pirmās dienas es tur nakšņoju… Man nebija bail… Es tagad saprotu, kā lido putni, kā šūpojas zāle. Pavasarī gaidu, kad no zemes izlīdīs ziediņš. Iestādīju sniegpulkstenītes… Lai ātrāk sagaidītu sveicienus no dēla. Tie nāk pie manis no turienes… No viņa…

Sēžu pie viņa līdz vakaram. Līdz naktij. Dažreiz kliedzu tā, ka pati nedzirdu, tikai putni satrūkstas. Vārnu bars. Riņķo, plivina spārnus virs manis, un es atgūstos… Pārstāju kliegt… Visus četrus gadus nāku katru dienu. Vai nu no rīta, vai vakarā. 11 dienas nebiju, kad gulēju ar mikroinfarktu, man neļāva celties. Es piecēlos un klusām aizgāju līdz tualetei… Tātad aizskriešu arī līdz dēlam, ja kritīšu, tad uz kapa… Aizskrēju slimnīcas halātā…

Pirms tam es redzēju sapni. Parādījās Vaļera.

—   Māmiņ, nenāc rīt uz kapsētu. Nevajag.

Atskrēju: kluss, tik kluss, it kā viņa tur nebūtu. Mana sirds jūs — viņa tur nav. Uz pieminekļa sēž vārnas, uz sētiņas, tās nelido prom, neslēpjas no manis kā parasti. Pieceļos no soliņa, bet viņas lido man apkārt, mierina, neļauj aiziet. Kas tad tas? Par ko viņas mani grib brīdināt? Pēkšņi putni nomierinājās, uzlidoja kokos. Mani vilka pie kapa, sirdij kļuva tik viegli, uztraukums pārgāja. Viņa dvēsele atgriezās. “Paldies, mani putniņi, ka pateicāt, neļāvāt aiziet. Es sagaidīju dēliņu…” Cilvēku vidū es jūtos slikti, vientuļi. Staigāju kā Dieva nepieņemta. Man kaut ko saka, uzplijas, traucē. Tur man ir labi. Man ir tik labi pie dēla. Mani var atrast vai nu darbā, vai tur. Tur, pie kapiņa… Tur it kā dzīvo mans dēls…

Es izrēķināju, kur ir viņa galva… Apsēžos blakus un viņam visu izstāstu… Kāds bija mans rīts… Kāda diena… Kopā atceramies… Skatos uz portretu… Skatos dziļi, ilgi… Viņš vai nu smaida, vai arī par kaut ko ir neapmierināts, rauc pieri. Tā mēs abi dzīvojam. Ja es pērku jaunu kleitu, tad tikai tāpēc, lai ietu pie dēla, lai viņš mani tajā redzētu… Agrāk viņš metās manā priekšā ceļos. “Mana māmiņa! Mana skaistule!” Tagad es pie viņa… Vienmēr: atveru vārtiņus un nometos ceļos.

—   Labrīt, dēliņ… Labvakar, dēliņ…

Vienmēr kopā ar viņu. Gribēju paņemt no bērnunama puisīti… Atrast tādu pašu, ar lielām acīm. Bet man ir slima sirds. Dzenu sevi uz darbu kā uz melnu tuneli. Ja man būs laiks virtuvē apsēsties un paskatīties pa logu, es sajukšu prātā. Mani var glābt tikai mokas. Šajos četros gados es ne reizi neesmu bijusi kino. Pārdevu krāsu televizoru, par to naudu uzstādīju pieminekli. Neesmu ne reizi ieslēgusi radio. Kad dēliņš gāja bojā, man viss mainījās: seja, acis, pat rokas.

Es apprecējos lielas mīlestības dēļ. Aizskrēju! Viņš bija lidotājs, garš, skaists. Adas jakā, untās. Lācis. Viņš būs mans vīrs? Meitenes kliegs. Ieeju veikalā, kāpēc mūsu rūpniecība neražo čības ar papēžiem? Salīdzinot ar viņu, es esmu tik maza. Kā es gaidīju, lai viņš saslimst, lai ieklepojas, lai viņam ir iesnas. Tad viņš visu dienu paliks mājās un es viņu kopšu. Es neprātīgi gribēju dēlu. Lai dēls būtu kā viņš. Tādas pašas acis, ausis, deguns. It kā kāds debesīs to būtu dzirdējis — dēls bija līdzīgs viņam kā ūdens lāse. Es nevarēju noticēt, ka šie divi burvīgie vīrieši ir mani. Nevarēju noticēt! Man patika māja. Patika mazgāt un gludināt veļu. Tā patika, ka es neķēru zirneklīšus un mušas; ja mājās noķēru bizbizmārīti, izlaidu to pa logu ārā. Lai viss dzīvo, mīl viens otru — es esmu tik laimīga! Piezvanu pie durvīm, ieslēdzu gaitenī gaismu, lai dēls redzētu, cik priecīga esmu.

—  Ļeruņka (bērnībā es viņu saucu par Ļeruņku), tā esmu es. Esmu noilgojusies!!! — Atskrēju no veikala vai no darba.

Es neprātīgi mīlēju dēlu, arī tagad es viņu mīlu. Atnesa bēru fotogrāfijas… Nepaņēmu… Vēl neticēju… Es esmu uzticīga kā suns, esmu no tiem, kas nomirst pie kapa. Arī draudzībā es vienmēr biju uzticīga. Piens

tek no krūtīm, bet mēs ar draudzeni sarunājām tikšanos, man bija viņai jāatdod grāmata. Stāvu aukstumā pusotru stundu, gaidu, viņas nav. Cilvēks nevar vienkārši neatnākt, ja solīja; kaut kas ir noticis. Aizskrienu pie draudzenes uz mājām, bet viņa guļ. Viņa nesaprata, kāpēc es raudu. Es viņu arī mīlēju, uzdāvināju viņai savu vismīļāko zilo kleitu. Tāda es esmu. Dzīvē es ienācu lēnām, kautrīgi. Citi bija drosmīgāki. Es neticēju, ka mani var mīlēt. Runāja: skaista, — es neticēju. Es gāju pa dzīvi, nedaudz atpaliekot. Bet, ja kaut ko atcerējos, iemācījos, tad uz visu mūžu. Visu darīju ar prieku. Jurijs Gagarins lidoja kosmosā, mēs ar Ļeruņku izskrējām uz ielas… Tobrīd es gribēju visus mīlēt… Visus apskaut… Mēs kliedzām no prieka…

Es neprātīgi mīlēju dēlu. Neprātīgi. Viņš arī mani neprātīgi mīlēja. Kaps mani pievelk, it kā viņš mani sauktu…

Viņam jautāja:

—   Vai tev ir draudzene?

Viņš atbildēja:

—    Ir, — un rādīja manu studenta apliecību, kur man vēl ir garas, garas bizes.

Viņam patika dejot valsi. Skolas izlaidumā viņš mani uzlūdza uz savu pirmo valsi. Bet es nezināju, ka viņš ir iemācījies dejot. Mēs virpuļojām.

Vakarā pie loga adu, gaidu viņu. Soļi.. Nē, ne viņš. Soļi… Mani soļi, mans dēls… Ne reizi nekļūdījos. Apsēžamies viens otram pretim un runājam līdz četriem naktī. Par ko runājam? Par ko runā cilvēki, kad viņiem ir labi. Par visu. Par nopietnām lietām un sīkumiem. Smejamies. Viņš man kaut ko dzied, nospēlē uz klavierēm.

Paskatos pulkstenī:

—   Vaļera, gulēt.

—   Māmulīt, pasēdēsim vēl.

Viņš mani sauca: mana māmulīte, mana zelta māmulīte.

—   Mana zelta māmulīte, tavs dēls iestājās Smoļenskas karaskolā. Priecājies?

Apsēdās pie klavierēm.

Oficieru kungi — kņazi zilganie!

Laikam neesmu pirmais, pēdējais ar’ ne…

Mans tēvs — armijas oficieris, gāja bojā, aizstāvot Ļeņingradu. Vectēvs bija oficieris. Dēlu pati daba padarīja par karavīru: augums, spēks, manieres… Viņam vajadzētu kļūt par huzāru… Balti cimdi… Kārtis, preferanss… “Mans armijas kauliņš,” es smējos. Mums arī ir kāda debesu dāvana… Parādījās zīme…

Visi viņu atdarināja. Es, mamma, viņu atdarināju. Tāpat kā viņš apsēdos pie klavierēm. Dažreiz sāku iet tāpat kā viņš. īpaši pēc viņa nāves. Es gribu, lai viņš vienmēr ir manī…

—   Mana zelta māmulīte, tavs dēls brauc prom.

—  Uz kurieni?

Klusē. Es sēžu un raudu.

—  Dēliņ, dārgais, uz kurieni tu brauksi?

—  Uz kurieni? Ir zināms, uz kurieni. Mana māmulīte, ķersimies pie darba. Sāksim no virtuves… Atnāks draugi…

Es sapratu vienā mirklī.

—   Uz Afganistānu?

Mājās ieskrēja Koļka Romanovs, viņa draugs. Kā zvaniņš visu izstāstīja: puiši jau trešajā kursā uzrakstīja iesniegumu ar lūgumu nosūtīt viņus uz Afganistānu.

Pirmais tosts: kas neriskē, tas nedzer šampanieti. Visu vakaru Vaļera dziedāja manas iemīļotās romances un:

Oficieru kungi — kņazi zilganie!

Laikam neesmu pirmais, pēdējais ar’ ne…

Bija palikušas četras nedēļas. No rīta pirms darba ieeju viņa istabā, sēžu un klausos, kā viņš gul. Viņš arī skaisti gulēja. Kā daba klauvēja pie mūsu durvīm, kā brīdināja. Redzu sapni: es esmu uz melna krusta melnā

garā kleitā… Eņģelis mani nes uz krusta… Es tik tikko redzu… Nolēmu paskatīties, kur es nokritīšu… Jūrā vai uz sauszemes? Redzu — lejā ir saules pielieta būvbedre.

Es gaidīju viņa atvaļinājumu. Dēls ilgi nerakstīja. Zvans uz darbu:

—   Mana zelta māmulīte, esmu ieradies. Nekavējies. Zupa ir gatava. Es iekliedzos:

—   Dēliņ, dēliņ! Tu neesi Taškentā? Tu esi mājās! Ledusskapī ir katls ar tavu iemīļoto boršču!

—   Re kā! Katlu redzēju, bet vāku nepacēlu.

—   Kādu zupu tu uzvārīji?

—   Zupa — idiota sapnis. Brauc šurp. Es eju sagaidīt tevi pie autobusa.

Viņš atbrauca sirms. Neatzinās, ka tas nav atvaļinājums, ka viņš ir atbraucis no hospitāļa. “Divas dienas tikties ar māmulīti.” Meita redzēja, kā viņš vāļājās pa paklāju, rēkdams no sāpēm. Hepatīts, malārija — viņam viss bija pielipis reizē. Māsu brīdināja:

—   Par to, kas tagad notika, mammai nav jāstāsta. Ej, palasi grāmatu. Pirms darba es atkal iegāju dēla istabā, skatījos, kā viņš guļ. Viņš

atvēra acis.

—   Kas noticis, manu māmulīt?

—   Kāpēc tu neguli? Vēl ir agrs.

—   Es redzēju sliktu sapni.

—   Dēliņ, ja redzi sliktu sapni, pagriezies uz otriem sāniem. Tad redzēsi labu sapni. Slikti sapņi nav jāstāsta, tad tie nepiepildās.

Pavadījām viņu līdz Maskavai. Bija saulaina maija diena. Ziedēja purenes…

—   Kā tur ir, dēliņ?

—   Manu māmulīt, Afganistāna ir tas, ko mēs nedrīkstam darīt. Viņš skatījās tikai uz mani, uz citiem ne. Izstiepa rokas, paberzēja

pieri.

—                Es negribu braukt uz to bedri! Negribu! — Aizgāja. Atskatījās.

—   Tas arī ir viss, mammu.

Viņš nekad neteica “mamma”, vienmēr “mana māmulīte”. Saulaina,

brīnišķīga diena. Ziedēja purenes… Lidostas dežurante skatījās uz mums un raudāja…

Septītajā jūlijā es pamodos ar sausām acīm… Stiklainām acīm vēros griestos… Viņš mani pamodināja… It kā atnāca atvadīties… Astoņi… Jāpošas uz darbu… Skrienu ar apģērbu no vannas istabas uz istabu, no vienas istabas uz otru… Nezin kāpēc nevaru uzvilkt gaišu kleitu… Reiba galva… Nevienu neredzēju… Viss izplūda… Pusdienlaikā es nomierinājos, dienas vidū…

Septītais jūlijs… Kabatā septiņas cigaretes un septiņi sērkociņi… Septiņi nofilmēti kadri fotoaparātā… Septiņas vēstules man… Un septiņas vēstules līgavai… Grāmata, kas atvērta septītajā lappusē… Kobo Abe “Nāves konteineri”…

Viņam bija trīs četras sekundes, lai izglābtos… Viņi ar mašīnu ielidoja aizā.

—   Puiši, glābieties! Man ir beigas, — viņš nevarēja izlēkt pirmais. Atstāt draugu. Viņš to nevarēja.

“Jums raksta armijas daļas komandiera vietnieks politiskajos jautājumos majors S. R. Siņeļņikovs.

Izpildot savu zaldāta pienākumu, uzskatu par vajadzīgu paziņot jums, ka šodien pulksten 10 un 45 minūtēs gāja bojā vecākais leitnants Valērijs Genadjevičs Volovičs…”

Visa pilsēta jau zina… Oficieru nams izdekorēts ar melnu krepu, tur ir viņa fotogrāfija… Tūlīt nolaidīsies lidmašīna ar zārku… Man neko nesaka… Neviens neuzdrošinās… Manā darba vietā visi staigā noraudājušies…

—   Kas noticis?

Manu uzmanību novērš ar dažādiem paņēmieniem. Durvis pavēra paziņa. Pēc tam mūsu ārsts baltā halātā. Es it kā atmodos.

—   Cilvēki! Vai jūs esat sajukuši prātā? Tādi neiet bojā, — es sāku sist pa galdu. Pieskrēju pie loga, sāku sist pa stiklu.

Man injicēja zāles.

—   Cilvēki! Vai jūs esat sajukuši prātā? Vai jūs esat traki?

Vēl viena injekcija. Tās nepalīdzēja. Runā, ka es esot kliegusi:

—   Es gribu viņu redzēt. Vediet mani pie dēla.

—   Vediet, citādi viņa neizturēs.

Garš zārks, neaptēsts… Ar dzeltenu krāsu lieliem burtiem uzrakstīts: “Volovičs”. Es pacēlu zārku. Gribēju to aiznest. Man pārsprāga urīnpūslis…

Vajag vietu kapsētā… Sausu vietu… Pavisam sausu… Vajag 50 rubļus? Es iedošu. Tikai lai vieta būtu laba… Sausa… Es saprotu, ka tās ir šausmas, bet pateikt nevaru… Sausu vietiņu… Pirmās naktis es negāju prom… Paliku tur… Mani aizveda uz mājām, es atgriezos… Pļāva sienu… Pilsētā un kapsētā smaržoja pēc siena…

No rīta satiku zaldātiņu.

—    Labdien, māt. Jūsu dēls bija mans komandieris. Es esmu gatavs jums visu izstāstīt.

—   Ai, dēliņ, pagaidi.

Aizgājām uz mājām. Viņš apsēdās dēla krēslā. Sāka un pārdomāja:

—   Nevaru, māt…

Kad aizeju pie viņa — paklanos, kad dodos prom — paklanos. Mājās es esmu tikai tad, kad ir ciemiņi. Man pie dēla ir labi. Ari salā man tur nav auksti. Tur es rakstu vēstules. Atgriežos nakti: deg lampas, brauc mašīnas ar ieslēgtiem lukturiem. Atgriežos kājām. Iekšā man ir tāds spēks, ka es ne no kā nebaidos. Ne no dzīvnieka, ne no cilvēka.

Ausis skan dēla vārdi: “Es negribu braukt uz to bedri! Negribu!” Kas par to atbildēs? Vai kādam par to ir jāatbild? Es gribu ilgi dzīvot, ļoti cenšos, lai tā notiktu. Visneaizsargātākais cilvēkam ir viņa kaps. Viņa vārds. Es vienmēr aizstāvēšu savu dēlu… Pie viņa nāk biedri… Draugs viņa priekšā rāpoja uz ceļiem. “Vaļera, es esmu nosmērējies ar asinīm… Ar šim rokām es nogalināju… Karoju vienā laidā… Es esmu nosmērējies ar asinīm… Vaļera, tagad es nezinu, vai labāk bija iet bojā vai dzīvot. Tagad es nezinu.” Gribu saprast, kurš atbildēs. Kāpēc nenosauc viņu vārdus?

Kā viņš dziedāja:

Oficieru kungi — kņazi zilganie!

Laikam neesmu pirmais, pēdējais ar’ ne…

Biju aizgājusi uz baznīcu, runāju ar mācītāju.

—   Mans dēls gāja bojā. Neaprakstāms, mīļš. Kā lai es tagad uzvedos? Kādas ir krievu tradīcijas? Mēs esam tās aizmirsuši. Es gribu uzzināt par tām.

—   Vai viņš bija kristīts?

—   Mācītāj, es ļoti gribētu teikt, ka viņš bija kristīts, bet nedrīkstu. Es biju jauna oficiera sieva. Mās dzīvojām Kamčatkā. Mūžīgajā sniegā… Piesnigušās zemnīcās… Te pie mums sniegs ir balts, bet tur zils un zaļš, perlamutra krāsā. Tas nespīd un nežilbina acis. Tīra telpa… Skaņa skan ilgi… Vai jūs mani saprotat, mācītāj?

—   Māmulīt Viktorija, slikti, ka viņš nebija kristīts. Mūsu lūgšanas viņu nesasniegs.

Man izspruka:

—   Tad es viņu kristīšu tagad! Ar savu mīlestību, ar savām mokām. Ar mokām es viņu kristīšu…

Mācītājs saņēma manu roku. Tā trīcēja.

—   Māmulīt Viktorija, nedrīkst tik ļoti uztraukties. Cik bieži tu ej pie dēla?

—   Katru dienu. Kā gan citādi? Ja viņš būtu dzīvs, mēs tiktos katru dienu.

—    Māmulīt, viņu nedrīkst traucēt pēc pieciem vakarā. Viņi atpūšas.

—    Es strādāju līdz pieciem, bet pēc darba piestrādāju. Uzstādīju viņam jaunu pieminekli… Divarpus tūkstoši… Jāatdod parādi.

—    Uzklausi mani, māmulīt Viktorija, darbdienās ej noteikti un katru dienu pusdienlaikā — pulksten divpadsmitos. Tad viņš tevi dzirdēs.

Sūtiet man visbriesmīgākās, visskumjākās mokas, lai tikai viņš dzird manas lūgšanas. Mana mīlestība…

Māte

—    Pie mums viss notiek kā brīnums… Viss balstās uz šo ticību… Ticību brīnumam!

Kāpjam lidmašinā: “Skriešus! Skriešus!” Un blakus… Dažus desmitus metru no mums… Zem rokas ved piedzērušos lidotāju, piesūkušos kā mārku, viņu iegrūž kabīnē. Svētā dievmāte! Tas vēl nekas… Lidmašīna paceļas un lido. Lejā — kalni, asas smailes. Krist uz tādām — baisi… Kā uz naglām… Svētā dievmāte! Sāku svīst… Atlidojām normāli, tieši pēc grafika. Komanda: “Izkāpt! Stāties!” Kājas iepletis švītīgi izkāpj lidotājs — atskurbis. Tas vēl nekas… Kas tas ir? Kas tas ir, ja ne brīnums? Tā pie mums veic varoņdarbus, kļūst par varoņiem. Kad mēs sākam nožēlot grēkus, mūs nevar apturēt — jāvelk balts krekls un rokas jāsasien uz krūtīm! Lejam karstas asaras. Viss — līdz sirds dziļumiem! Līdz pašam dibenam! Kā dzērumā. Es atgriezos… Es sev pavēlēju: visu pie velna! Pie velna! Mūs pārvērš par garīgi slimajiem, varmākām, narkomāniem. Es atgriezos… Man ir normāla cilvēka normāla dzīve… Svētā dievmāte! Tas vēl nekas… Dzēru vīnu, mīlēju sievietes, dāvināju ziedus. Apprecējos. Pirmais piedzima dēls… Es sēžu jums pretī — vai es izskatos pēc trakā? Pēc krokodila? Es dienēju īpašajā vienībā…Visi mūsu puiši bija lieliski, daudzi bija no laukiem. No Sibīrijas. Viņi ir veselīgāki, izturīgāki. Viens bija tāds jocīgs… Viņam patika ar iesmu pārdurt sagūstītajiem dušmaņiem bungādiņas. Svētā dievmāte! Viens… Tikai viens… (Klusē.)

Tas šķiet savādi, bet dzīve turpinās… Boriss Sluckis raksta: “Kad mēs atgriezāmies no kara, es sapratu, ka mēs neesam vajadzīgi.” Manī ir visa Mendeļejeva tabula… Joprojām moka malārija… Par ko? Mūs neviens negaidīja… Tur mums kliedza kaut ko citu: virziet perestroiku, sapuriniet stagnējošās smadzenes. Purvs! Mēs atgriezāmies… Mūs nekur nelaida… Kopš pirmās dienas atkārtoja: “Mācieties, puiši, veidojiet ģimenes.” Svētā dievmāte! Tas vēl nekas… Visapkārt — spekulēšana, mafija, vienaldzība, bet mums neļauj nopietni ķerties pie darba… man viens gudrs cilvēks paskaidroja: “Ko jūs protat? Tikai šaut… Ko jūs zināt? Ka Dzimteni aizstāv tikai ar pistoli? Ka taisnību atjauno tikai ar automātu?” Labi… Mēs neesam varoņi… Svētā dievmāte! Varbūt pēc 30 gadiem es

savam dēlam pateikšu: “Dēls, viss nebija tik varonīgi, kā raksta grāmatās, bija ari dubli.” Es pats pateikšu… Bet pēc 30 gadiem… Bet tagad tā ir vaļēja brūce, kas tik tikko ir sākusi dzīt, pārvilkties ar kreveli… (Sāk staigāt pa istabu.)

Tur bija tāds brīdis… (Apstājas.) Vai jums ir interesanti? Es domāju par pēdējo vēlēšanos… Tā izrādījās ļoti vienkārša: ūdens krūze un cigarete. Svētā dievmāte! Es negribēju mirt, es neplānoju mirt… Asins zuduma dēļ aptumšojās apziņa… Apziņa šūpojās… Es atjēdzos no kliedziena… Vaļerka Lobačs, mūsu sanitārais instruktors… Viņš sita man pa seju un histērijā kliedza: “Tu man dzīvosi! Tu man dzīvosi!” (Pēkšņi apsēžas.)

Pašam ir interesanti atcerēties… Svētā dievmāte! Tas vēl nekas… Naktīs es vēl joprojām cilāju kalnus: automātu, divus KK, tas ir, divus kaujas komplektus — 900 patronas, tam visam ir jāpievieno četras granātas, dūmu svece, lāpas, raķetes, ķivere, bruņuveste, sapiera lāpstiņa, vatētas bikses, telts mētelis, sausā pārtika trim dienām (bet tās bija deviņas smagas konservu bundžas un trīs lielas sausiņu pakas). 50 kilogrami. Kājās kirzas zābaki un auti, kurus mums izsniedza pirms aizbraukšanas no Savienības. Es sautēju kājas, līdz novilku nogalinātajam dušmanim kanādiešu sporta kurpes… Pie velna visu! Pie velna! Karā visi mainās, pat suņi mainās. Izsalkuši… Sveši suņi… Skatās uz tevi kā uz ēdienu, cilvēks nekad nejūtas kā ēdiens, bet tur es tā jutos. Gulēju ievainots… Labi, ka puiši mani ātri atrada… (Apklust.) Kādēļ jūs atnācāt? Kādēļ es piekritu… Jūs to aizskārāt… Kādēļ? Kam? Mans vectēvs karoja Lielajā Tēvijas karā… Es viņam stāstu, kā mēs vienā kaujā zaudējām desmit puišus. Desmit zārki… Desmit celofāna maisi… Vectēvs atbild: “Tu neesi redzējis īstu karu. Mums no kaujas neatgriezās 100-200 cilvēku. Sakrāvām brāļu kapos formas tērpos vai apakšveļā un aizbērām ar smiltīm.” Pie velna! Es beidzu… Svētā dievmāte! Tas vēl nekas… Tur mēs dzērām degvīnu “Moskovskaja”, tautā to sauc par “kloķvārpstu”. Trīs rubļi 62 kapeikas…

Ir pagājuši četri gadi… Nav mainījies tikai tas, ka gāja bojā draugi, viss pārējais ir mainījies…

Nesen biju pie zobārsta… Mēs visi atgriezāmies slimi ar cingu, ar parodontozi. Cik daudz hlora apēdām! Izrāva vienu zobu, otru… Un no sāpju šoka (anestēzija neiedarbojās) es pēkšņi sāku runāt… Nevaru apstāties… Bet sieviete ārste skatās uz mani gandrīz ar riebumu, viņas sejā var izlasīt visas viņas jūtas. Pilna mute ar asinīm, bet viņš vēl runā. Es sapratu, ka visi par mums domā tāpat: mute pilna ar asinīm, bet vēl runā…

Seržants, īpašās vienības karavīrs

POSTMORTEM

TATARČENKO IGORS LEONIDOVIČS (1961-1981)

Pildot kaujas uzdevumu, uzticīgs karavīra zvērestam, parādot izturību un vīrišķību, gāja bojā Afganistānā.

Mīļais Igoriņ, tu aizgāji no dzīves, neiepazinis to.

Mamma, tētis

LADUTJKO ALEKSANDRS VIKTOROVIČS (1964-1984)

Gāja bojā, pildot internacionālo pienākumu.

Tu godīgi pildīji savu karavīra pienākumu.

Sevi pasargāt, manu dēliņ, tu nespēji.

Afgāņu zemē tu gāji bojā kā varonis, lai virs mūsu valsts būtu mierīgas debesis.

Dārgajam dēliņam no mammas

BOBKOVS LEONĪDS IVANOVIČS (1964-1984)

Gāja bojā, pildot internacionālo pienākumu. Norietēja mēness, nodzisa saulīte, dārgais dēliņ, bez tevis.

Mamma, tētis

ZILFIGAROVS OĻEGS NIKOLAJEVIČS (1964-1984)

Gāja bojā, uzticīgs karavīra zvērestam. Nepiepildījās vēlmes, nepiepildījās sapņi, agri aizvērās actiņas tavas, Oļegiņ, dēliņ, brālīt mīļais, neizteikt šķiršanās sāpes no tevis.

Mamma, tētis, brālīši un māsiņas

KOZLOVS ANDREJS IVANOVIČS (1961-1982)

Gāja bojā Afganistānā. Vienīgajam dēliņam.

Mamma

BOGUŠS VIKTORS KONSTANTINOVIČS (1960-1980)

Gāja bojā, aizstāvot Dzimteni. Bez tevis šī zeme ir tukša…

Mamma

“CINKA ZĒNU” TIESA (Stāsts dokumentos)

Nesen Afganistānā bojā gājušo karavīru internacionālistu māšu grupa iesūdzēja tiesā rakstnieci Svetlanu Aleksijeviču. Viņu prasība tiks izskatīta Minskas Centrālā rajona tautas tiesā.

Prasības iemesls ir Baltkrievijas Jankas Kupalas vārdā nosauktajā teātri uzvestā izrāde “Cinka zēni”. Pēc tam tika veikts televīzijas ieraksts un izrādi demonstrēja Baltkrievijas iedzīvotājiem. Mātes, kas visus šos gadus ir nesušas sevī nerimstošas bēdas, ir aizvainojis tas, ka viņu dēli ir attēloti kā necilvēcīgi roboti — slepkavas, marodieri, narkomāni un varmākas, kas nav žēlojuši ne vecus cilvēkus, ne mazus bērnus.

L. Grigorjevs “Večerņij Minsk”.

1992.    gada 12. jūnijā

“Par “Cinka zēniem” — uz tiesu” — tā saucas 22. jūnijā avīzē “Na straže Oktjabrja” un citos izdevumos publicētais raksts. Tajā teikts: “Pēc grāmatas iznākšanas rakstniecei Svetlanai Aleksijevičai tika pieteikts īsts karš — autori apsūdz par “afgāņu” un viņu māšu stāstu sagrozīšanu un falsifikāciju. Pēc tāda paša nosaukuma lugas parādīšanās Baltkrievijas J. Kupalas vārdā nosauktajā teātrī un televīzijā uzbrukums turpinās. Galvaspilsētas Centrālā rajona tiesnešiem būs jāizskata bojā gājušo karavīru internacionālistu māšu grupas prasība. Tiesas datums vēl nav zināms. Izrāde netiek rādīta…”

Mēs piezvanījām uz galvaspilsētas Centrālā rajona tiesu un lūdzām komentēt šo paziņojumu, bet tur par to brīnījās. Sekretāre C. Kuļgana mums teica, ka tiesa nav saņēmusi šādu prasību…

V. Streļskis, raksta autors avīzē “Na straže Oktjabrja”, mums paskaidroja, ka informācija tika ņemta no Maskavas avīzes “Krasnaja zvezda”…

“Čirvonaja zmena”

1992.  gada 14. jūlijā

20.   janvārī avīze “Sovetskaja Belorusija” paziņoja: “Minskas Centrālā ra-i jona tautas tiesā ir sācies tiesas process rakstnieces Svetlanas Aleksijevičas 1 lietā…”

Dienu iepriekš, 19. janvārī, avīze “Večerņij Minsk” publicēja rakstu “Tiek tiesāti literāti” par to pašu tēmu. Es speciāli norādu konkrētus publikāciju datumus. Lietas būtība ir tāda…

Baltkrievijas galvaspilsētas Centrālā rajona tiesā es uzzināju, ka tiesu vadīs tiesnese Gorodņičeva.

Tiesnese neļāva ieslēgt diktofonu. Viņa kategoriski atteicās kaut ko komentēt, sakot, ka “nevajag nokaitēt atmosfēru”. Bet Gorodņičeva tomēr parādīja mapi ar Aleksijevičas lietu, kura bija uzsākta… 20. janvārī. Acīmredzot materiāli presei par to, ka notiek tiesa (!), bija gatavi pirms tam, kad tiesnese uzsāka lietu…

Leonīds Sviridovs “Sobesedņik” 1993. gada 6. numurs

Minskas Centrālā rajona tautas tiesa ir saņēmusi divas prasības. Bijušais afgānis, tagad invalīds, apgalvo, ka S. Aleksijeviča nav uzrakstījusi patiesību par šo karu un ir viņu apmelojusi. Šī iemesla dēļ autorei ir publiski jāatvainojas, bet i aizskartais karavīra gods ir jākompensē ar 50 tūkstošiem rubļu. Bojā gājušā j oficiera mātes un rakstnieces viedokļi par padomju patriotismu un tā lomu jaunās paaudzes audzināšanā ir atšķirīgi.

Ar abiem prasītājiem Svetlana Aleksijeviča ir tikusies pirms vairākiem gadiem, kad viņa rakstīja slaveno grāmatu “Cinka zēni”. Tagad abi apgalvo, ka toreiz nav teikuši “tā”, bet, ja arī ir teikuši “tā”, kā tas ir fiksēts grāmatā, tad tagad vairs tā nedomā.

Interesantas nianses. Karavīrs prasītājs, kas apsūdz rakstnieci par faktu sagrozīšanu un viņa cieņas aizskaršanu, atsaucas uz publikāciju avīzē 1989. gadā, kaut gan tajā figurē nevis viņa, bet pavisam cita karavīra uzvārds. Māte prasītāja ieved tiesu politikas un psiholoģijas labirintos, no kuriem izeju neatrastu pat vesela zinātnieku un ekspertu rota. Tomēr tautas tiesnese ir uzsākusi tiesvedību

par abām prasībām. Tiesas sēdes vēl nav sākušās, notiek rakstnieces pirmstiesas pratināšana…

Anatolijs Kozlovičs “Ļiteraturnaja gazeta”

1993.  gada 10. februārī

Tiek tiesāta slavenā baltkrievu rakstniece Svetlana Aleksijeviča, kura savulaik atgādināja par to, ka “Karam nav sievietes seja”. Izrādās, ka par Afganistānu vēl uztraucas daži sašutuši lasītāji, kuri nevar piedot S. Aleksijevičai par “Cinka zēniem”, dokumentālu stāstu par nezināmo karu Afganistānā. Rakstnieci apsūdz par faktu sagrozīšanu, par kara dalībnieku, bojā gājušo karavīru atraitņu un māšu sniegtā materiāla atlasi. Un vispār par apmelošanu, antipatriotismu un nomelnošanu. Pagaidām nav skaidrs, vai lieta tiks izskatīta “likumā noteiktajā kārtībā” vai ari prasību autori pieprasīs morālu kompensāciju un lieta līdz tiesai (atklātai tiesai) nenonāks. Signāls ir raksturīgs. Tas liek atcerēties Padomju deputātu kongresu, kurā majors Červonopissnovs mācīja akadēmiķim Andrejam Saharovam, kā viņam ir jāvērtē karš Afganistānā.

Fjodors Mihailovs “Kuranti”

1993.  gada 3. februārī

No bijušā ierindnieka un granātmetēja Oļega Sergejeviča Ļjašenko prasības

1989.   gada 6. oktobri avīzē “Ļitaratura i mastactva” rakstā “Mēs atgriežamies no turienes…” tika publicēti fragmenti no Svetlanas Aleksijevičas dokumentālās grāmatas “Cinka zēni”. Kāda monologa beigās ir minēts mans vārds (uzvārds norādīts nepareizi).

Monologā ir attēlots mans stāsts par karu Afganistānā un manu atrašanos šajā valstī, par cilvēku attiecībām kara laikā un pēc tā utt.

Aleksijeviča ir pilnībā izkropļojusi manu stāstu, pierakstījusi tam to, ko es neesmu teicis, bet, ja arī esmu teicis, tad esmu to domājis savādāk, izdarījusi patstāvīgus secinājumus, kuri nav manējie.

Daļa no tā, ko S. Aleksijeviča ir uzrakstījusi manā vārdā, pazemo un aizskar manu cieņu un godu.

Tās ir sekojošas frāzes:

1.   “Vitebskas mācību bāzē nevienam nebija noslēpums, ka mūs gatavo Afganistānai.

Viens atzinās — viņš baidās no tā, ka tur mūs visus nošaus. Es sāku viņu ienīst. Pirms aizbraukšanas vēl viens atteicās braukt…

Es uzskatīju, ka viņš ir nenormāls.

Mēs braucām, lai veiktu revolūciju.”

2.  “Pēc divām trim nedēļām no agrākā cilvēka pāri paliek tikai viņa vārds. Tu vairs neesi tu, bet cits cilvēks. Šis cilvēks vairs nebaidās, ieraugot nogalināto, bet mierīgi vai ar īgnumu domā par to, ka nesīs viņu pa klintīm vai karstumā vilks vairākus kilometrus.

…Ieraugot nogalināto, viņš jūt savu un citu satraukumu: tas neesmu es! Tādas pārvērtības… Tas notiek gandrīz ar visiem.”

3.  “Mani iemācīja šaut uz turieni, kur tiek pavēlēts, Es šāvu, nevienu nežēlojot. Varēju nogalināt bērnu… Katrs gribēja atgriezties mājās. Katrs centās izdzīvot. Nebija laika domāt… Es biju pieradis pie citu nāves, bet baidījos mirt.”

4.  “Tikai nerakstiet par afgāņu brālību. Tādas nav. Es tai neticu. Karā mūs vienoja bailes. Mūs visus piemānīja… Šeit mūs vieno tas, ka mums nekā nav. Mums ir tikai problēmas: pensijas, dzīvokļi, zāles… mēbeļu garnitūras. Kad tās tiks atrisinātas, mūsu klubi izjuks.

Es dabūšu, pieprasīšu, izcīnīšu sev dzīvokli, mēbeles, ledusskapi, veļas mašīnu, japāņu videomagnetofonu — un viss! Jaunieši mums nepievienojas. Viņi mūs nesaprot. Mēs it kā tiekam pielīdzināti Lielā Tēvijas kara dalībniekiem, viņi aizstāvēja Dzimteni, bet mēs? Vai tad mēs esam vācieši — tā man teica kāds puisis.

Mēs esam uz viņiem dusmīgi. Kurš tur nav bijis, nav redzējis, nav pārdzīvojis, nav jutis kopā ar mani — tas man nav nekas.”

Šie izteicieni dziļi aizvaino manu cilvēka cieņu, jo es tā neesmu teicis, es tā nedomāju un uzskatu, ka šādi fakti apkauno manu vīrieša, cilvēka un karavīra godu…

1993. gada 20. janvārī Bez paraksta

No pirmstiesas pārrunu stenogrammas

Tiesnese T. Gorodņičeva, advokāti T. Vlasova, V. Luškinovs, prasītājs

O. Ļjašenko, atbildētāja S. Aleksijeviča.

Tiesnese T. Gorodņičeva:

—   Prasītāj, jūs apgalvojat, ka rakstniece ir sagrozījusi jūsu sniegtos faktus?

O. Ļjašenko:

-Jā.

Tiesnese T. Gorodņičeva:

—  Atbildētāja, lūdzu, paskaidrojiet šī jautājuma būtību.

S. Aleksijeviča:

—   0|eg, es gribu tev atgādināt, kā tu mūsu tikšanās laikā stāstiji un raudāji, kā tu neticēji, ka kāds tavu taisnību kādreiz publicēs. Tu lūdzi, lai es to izdaru… Es uzrakstīju. Un tagad? Tevi atkal māna un izmanto… Otrreiz… Bet tu toreiz teici, ka nekad vairs neļausi sevi piemānīt.

O. Ļjašenko:

—    Kaut jūs būtu manā vietā: maza pensija, man nav darba, divi mazi bērni… Sievu nesen atlaida no darba. Kā lai dzīvo? Kur ņemt līdzekļus? Bet jums ir honorāri… Jūsu darbus publicē ārzemēs… Sanāk, ka mēs esam slepkavas un varmākas…

Advokāte T. Vlasova:

—   Es protestēju. Manu aizstāvamo psiholoģiski ietekmē. Mans tēvs bija lidotājs, ģenerālis, viņš arī gāja bojā Afganistānā… Tur viss bija svēts… Tā ir svēta nāve… Viņi pildīja zvērestu… Aizstāvēja Dzimteni…

Tiesnese T. Gorodņičeva:

—  Ko prasītājs pieprasa?

O. Ļjašenko:

—  Lai rakstniece man publiski atvainojas un kompensē morālo kaitējumu…

Tiesnese T. Gorodņičeva:

—  Vai jūs tikai pieprasāt atsaukt publicētos faktus?

O. Ļjašenko:

—   Es pieprasu, lai S. Aleksijeviča samaksā man 56 tūkstošus rubļu par manu apgānīto karavīra godu.

S. Aleksijeviča:

—   Oļeg, es neticu, ka tie ir tavi vārdi. Tu saki to, ko ir teicis kāds cits… Es atceros, ka tu biji savādāks… Tu pārāk lēti esi novērtējis savu apdedzināto seju, zaudēto aci, salauzto roku. Tikai ne jau mani jāaicina uz tiesu. Tu esi sajaucis mani ar Aizsardzības ministriju un PSKP Politbiroju…

Advokāte T. Vlasova:

—   Es protestēju! Tas ir psiholoģisks spiediens…

S. Aleksijeviča:

—  Oļeg, kad mēs pirms pieciem gadiem tikāmies, tu biji godīgs, es baidījos

par tevi. Es baidījos, ka tev var būt problēmas ar VDK, jo jūs visus piespieda parakstīt dokumentu par kara noslēpuma neatklāšanu. Es izmainīju tavu uzvārdu. Es izmainīju to, lai tevi pasargātu, bet tagad tas mani pasargā no tevis. Tur nav tava uzvārda, tas ir apkopots tēls… Tavām pretenzijām nav pamata…

O. Ļjašenko:

—   Nē, tie ir mani vārdi. Es to teicu… Tur ir aprakstīts tas, kā mani ievainoja… Un… Tas ir par mani…

No Jekaterinas Ņikitičnas Platicinas, bojā gājušā majora Aleksandra Platicina mātes, prasības tiesai.

1989.   gada 6. oktobrī avīzē “Ļitaratura i mastactva” rakstā “Mēs atgriežamies no turienes…” tika publicēti fragmenti no Svetlanas Aleksijevičas dokumentālās grāmatas “Cinka zēni”. Zem viena no monologiem — Afganistānā bojā gājušā majora A. Platicina mātes monologa — bija mans vārds.

Avīzē un grāmatā publicētajā monologā mans stāsts par dēlu bija sagrozīts. Neskatoties uz to, ka grāmata ir dokumentāla, S. Aleksijeviča bija pievienojusi monologam dažus faktus, daudz kas no mana stāstītā bija izlaists, autore bija izdarījusi savus secinājumus un parakstījusi monologu ar manu vārdu.

Raksts aizskar un pazemo manu godu un cieņu…

Bez personīgā paraksta un bez datuma

No pirmstiesas pārrunu stenogrammas

Tiesnese T. Gorodņičeva, advokāti T. Vlasova, V Lukšinovs, prasītāja J. Platicina, atbildētāja S. Aleksijeviča.

Tiesnese T. Gorodņičeva:

—  Mēs klausāmies. Jekaterina Ņikitična…

J. Platicina:

—   Dēla tēls, kas ir manā apziņā, pilnībā neatbilst grāmatā atveidotajam tēlam.

Tiesnese T. Gorodņičeva:

—   Paskaidrojiet savu domu: kur, kurā vietā un kā ir sagrozīti fakti?

J. Platicina (paņem rokā grāmatu):

—   Tur nekas nav tā, kā es teicu. Mans dēls tāds nebija. Viņš mīlēja savu Dzimteni. (Raud.)

Tiesnese T. Gorodņičeva:

—  Lūdzu, nomierinieties un pasakiet mums faktus.

J. Platicina (lasa no grāmatas):

—  “Pēc Afganistānas (kad dēls atbrauca atvaļinājumā) viņš kļuva maigāks. Mājās viņam viss patika. Bet bija minūtes, kad viņš sēdēja, klusēja un nevienu neredzēja, naktīs viņš uztrūkās no miega, staigāja pa istabu. Reiz es pamodos no kliedziena: “Gaisma! Gaisma!..” Citā reizē es naktī dzirdēju: kāds raud. Kas mūsu mājā varētu raudāt? Mums nav mazu bērnu. Es atvēru dēla istabas durvis: viņš bija saķēris galvu ar abām rokām un raudāja…”

Viņš bija oficieris. Armijas oficieris. Te viņš ir parādīts kā raudulis. Vai tad par to vajadzēja rakstīt?

Tiesnese T. Gorodņičeva:

—  Es pati esmu gatava sākt raudāt. Lasot šo grāmatu un jūsu stāstu, es ne reizi vien raudāju. Kas šeit aizskar jūsu godu un cieņu?

). Platicina:

—   Saprotiet, viņš bija armijas oficieris. Viņš nevarēja raudāt. Un vēl: "Pēc divām dienām bija Jaungads. Zem eglītes viņš bija paslēpis mums dāvanas. Man tika liels lakats. Melns. “Kādēļ tu, dēliņ, izvēlējies melnu lakatu?” — “Māmiņ, tur bija dažādi lakati. Kamēr pienāca mana rinda, bija palikuši tikai melnie. Paskaties, tas tev piestāv…”

Sanāk, ka mans dēls stāvēja rindās, viņš necieta veikalus un rindas. Bet te ir rakstīts, ka viņš kara laikā stāvēja rindā… Lai nopirktu man lakatu… Kādēļ par to bija jāraksta? Viņš bija armijas oficieris. Viņš gāja bojā…

Svetlana Aleksandrovna, kādēļ jūs to uzrakstījāt?

S. Aleksijeviča:

—   Kad es rakstīju jūsu stāstu, es arī raudāju. Es ienīdu tos, kas sūtīja jūsu dēlu par velti iet bojā svešā valstī. Toreiz mēs bijām kopā, uz vienu roku.

J. Platicina:

—    Jūs sakāt, ka man vajadzētu ienīst valsti, partiju… Bet es lepojos ar savu dēlu! Viņš gāja bojā kā armijas oficieris. Visi biedri viņu mīlēja. Es mīlu valsti, kurā mēs dzīvojām, PSRS, tāpēc ka mans dēls gāja bojā cīņā par to. Es jūs ienīstu! Man nevajag jūsu briesmīgo patiesību. Mums tā nav vajadzīga!! Dzirdat?!

S. Aleksijeviča:

—  Es droši vien varētu jūs saprast. Mēs varētu aprunāties. Bet kāpēc mums par to ir jārunā tiesā? To gan es nevaru saprast…

…Saskaņā ar senu padomju scenāriju Svetlana Aleksijeviča organizēti tika nolādēta kā CIP aģente, kā pasaules imperiālisma pakalpiņš, kas apmelo savu dižo Dzimteni un tās varonīgos dēlus it kā par divām “Mercedes” automašīnām un dolāru paciņām…

Pirmā tiesa ne ar ko nebeidzās, jo prasītāji — bijušais ierindnieks O. Ljašenko un bojā gājušā oficiera J. N. Platicina māte — neieradās uz tiesu. Pēc pusgada tika iesniegtas divas jaunas prasības: bojā gājušā vecākā leitnanta J. Galovņeva mātes, Baltkrievijas bojā gājušo karavīru internacionālistu māšu kluba priekšsēdētājas I.S. Galovņevas un bijušā ierindnieka, tagad Minskas karavīru internacionālistu kluba priekšsēdētāja Tarasa Kecmuras prasība…

Avīze “Prava čeloveka” 1993. gada 3. numurs

14. septembrī Minskā notika tiesa, kurā kā atbildētāja bija rakstniece Svetlana Aleksijeviča.

Un tad sākās visinteresantākais. “Bojā gājušā ’’afgāņa” mātes I. S. Galovņevas prasība tiesā tika iesniegta bez datuma,” paziņoja Aleksijevičas advokāts Vasīlijs Luškinovs. “Tās kopijai vispār nebija paraksta un, protams, arī datuma. Tomēr tas netraucēja tiesnesei Tatjanai Gorodņičevai ierosināt lietu par Civilkodeksa 7. pantu. Pārsteidz tas, ka līdz tiesai lieta nav procesuāli noformēta, tātad reģistrācijas numurs jau bija ierakstīts, kaut gan lēmuma par civillietas ierosināšanu vēl nebija.”

Tomēr tiesa notika… Tiesas priekšsēdētājs ieraudzīja lietu tikai tiesā. Par to, ka tiesnesi T. Gorodņičevu nomainīs tiesnesis I. Ždanovičs, Svetlana Aleksijeviča un viņas advokāts uzzināja desmit minūtes pirms tiesas sākuma.

“Tas drīzāk ir morāles, nevis juridisks jautājums,” paziņoja Vasīlijs Luškinovs.

Var būt, ka tā arī ir. Bet pie prasītāju galda pēkšņi parādījās vēl viens Svetlanas Aleksijevičas grāmatas varonis — Tarass Kecmurs, un tiesnesim I. Ždanovičam tika iesniegta viņa prasība bez paraksta un, pats par sevi saprotams, arī bez ierosinātas lietas…

Atbildētājas advokāts pievērsa tiesas uzmanību šim nonsensam un izteica protestu. Tiesas sēde tika pārcelta…

Oļegs Rlockijs “Ļiteraturnaja gazeta” 1993. gada 6. oktobri

No 1993. gada 29. novembra tiesas sēdes stenogrammas

Tiesnesis I. N. Ždanovičs, tautas piesēdētāji: T. V. Borisevičs, T. S. Soroko, prasītāji: I. S. Galovņeva, T. M. Kecmurs; atbildētāja: S. A. Aleksijeviča.

No bojā gājušā vecākā leitnanta /. Galovņeva mātes Innas Sergejevnas Galovņevas prasības

1990.  gada 15. februāri avīzē “Komsomoļskaja pravda” tika publicēti fragmenti no S. Aleksijevičas dokumentālā stāsta “Cinka zēni” — “Afganistānā pabijušo monologi”.

Monologā, kas publicēts ar manu vārdu, ir neprecizitātes un sagrozīti fakti, kurus es pateicu S. Aleksijevičai, kā arī atklāti meli, izdomātas lietas, tas ir atstāstīts it kā manis teiktais, ko es nekad neesmu teikusi un nevarēju pateikt. Brīva manis teiktā interpretācija, kā arī minējumi, kas parakstīti ar manu vārdu, aizskar manu godu un cieņu, turklāt tas ir dokumentāls stāsts. Es domāju, ka autoram dokumentālistam ir precīzi jāpasniedz saņemtā informācija, jāieraksta sarunas un jāsaskaņo teksts ar intervējamiem.

Piemēram, Aleksijeviča raksta: “Mātei nav labi to atzīt… bet es viņu mīlēju vairāk nekā citus. Vairāk nekā vīru, vairāk nekā otru dēlu…” (Runa ir par manu bojāgājušo dēlu Juru.) Nolasītais citāts ir izdomāts (tas neatbilst teiktajam). Norāde uz it kā dažādo mīlestības pakāpi pret ģimenes locekļiem radīja ģimenē konfliktus, un es domāju, ka tas aizskar manu godu.

Tālāk: “Pirmajā klasē viņš zināja un varēja noskaitīt no galvas nevis pasakas un bērnu dzejoļus, bet veselas lappuses no N. Ostrovska grāmatas “Kā rūdījās tērauds”.” No šī teikuma izriet, ka dēls tika audzināts kaut kādā fanātiķu ģimenē. Aleksijevičai es teicu, ka Jura jau 7-8 gadu vecumā lasīja nopietnas grāmatas, to skaitā arī “Kā rūdījās tērauds”.

Aleksijeviča ir sagrozījusi arī manis stāstīto par apstākļiem, kādos dēlu nosūtīja uz Afganistānu. Viņa raksta, ka dēls it kā esot teicis: “Es braukšu uz Afganistānu, lai viņiem parādītu, ka dzīvē ir kaut kas augstāks, ka ne katrs jūtas laimīgs, ja viņa ledusskapis ir pilns ar gaļu.” Nekā tāda nebija. Aleksijevičas apgalvojumi ceļ neslavu man un manam dēlam. Viņš nevienam neko nepierādīja. Viņš brīvprātīgi devās uz Afganistānu kā normāls cilvēks, patriots un romantiķis.

Es Aleksijevičai neesmu teikusi par savu reakciju, kad man radās aizdo

mas par to, ka dēls vēlas doties uz Afganistānu: “Tevi tur nogalinās nevis Dzimtenes dēļ… Tevi nogalinās nezin kādēļ… Vai tad Dzimtene sūta nāvē…” “Es pati viņu aizsūtīju uz turieni. Pati!..”

Šis citāts aizskar manu cieņu un godu, jo rada iespaidu, ka es esmu divkosīgs cilvēks ar dubultu morāli.

Dēlu strīds arī ir nepareizi aprakstīts. Aleksijeviča raksta tā: “Tu, Gena, maz lasi. Tevi nekad nevar redzēt ar grāmatu rokā. Vienmēr ģitāra…”

Dēli strīdējās tikai par jaunākā dēla profesijas izvēli. Viņiem nebija ģitāras.

Šī Aleksijevičas frāze mani aizvaino, jo parāda, ka es nemīlēju jaunāko dēlu. Es viņai neko tādu neesmu teikusi.

Uzskatu, ka Aleksijeviča nolēma parādīt ar Afganistānas karu saistītos notikumus ne tikai kā politisku kļūdu, bet arī kā visas tautas vainu, tāpēc viņa tendenciozi izmainīja vai bieži vien izdomāja lietas, kas it kā bija minētas intervijās. Viņas mērķis ir parādīt mūsu tautu — karavīrus, kas karoja Afganistānā, un viņu radiniekus — kā nežēlīgus cilvēkus, kuriem citu ciešanas ir vienaldzīgas.

Lai atvieglotu Aleksijevičas darbu, es viņai iedevu dēla dienasgrāmatu, tomēr tas viņai nepalīdzēja attēlot apstākļus patiesi dokumentāli.

Lūdzu, lai Aleksijeviča man atvainojas par manis sniegto materiālu sagrozīšanu un mana goda un cieņas aizskaršanu avīzē “Komsomoļskaja pravda”.

Bez personīgā paraksta un bez datuma

No bijušā ierindnieka Tarasa Kecmura prasības

Manā pirmajā prasībā par goda un cieņas aizsardzību netika pieminētas konkrētas pretenzijas pret S. Aleksijeviču par viņas publikāciju avīzē “Komsomoļskaja pravda” (1990. gada 15. februārī). Šis dokuments papildina prasību un apliecina: viss, par ko S. Aleksijeviča rakstīja avīzes rakstā un grāmatā “Cinka zēni”, ir izdomāts un patiesībā nav noticis, jo es ar viņu neesmu ticies un neko neesmu viņai stāstījis.

1990.   gada 15. februārī avīzē “Komsomoļskaja pravda” es izlasīju sekojošo:

“Aizbraucu uz Afganistānu kopā ar savu suni Caru. Ja kliedzu “Mirsti!”, viņš krita zemē. Ja es jutos slikti, biju sarūgtināts, suns apsēdās man blakus un smilkstēja. Pirmajās dienās es biju sajūsmā par to, ka esmu tur…”

“Lūdzu, nekad nerakstiet par to, tagad ir uzradušies daudzi gudrinieki, nezin kāpēc, kad mēs bijām tur, neviens nenolika partijas biedra karti un nenošāvās…”

“Es tur redzēju, kā no lauka izrok dzelzi un cilvēku kaulus… Es redzēju oranžu ledus kārtiņu uz sastingušās nogalinātā sejas, jā, nezin kādēļ tā bija oranža…”

“Manā istabā ir tās pašas grāmatas, fotogrāfijas, magnetofons, ģitāra, bet es esmu mainījies. Es nevaru iziet cauri parkam, atskatos. Kafejnīcā man aiz muguras nostājas oficiants: “Ko pasūtīsiet?”, bet es esmu gatavs piecelties un skriet prom. Man nepatīk, ja kāds stāv aiz muguras. Ieraugu nelieti, prātā tikai viena doma — viņu vajag nošaut.”

“Karā bija jādara pretējais tam, ko mums mācīja dzīvē, bet dzīvē bija jāaizmirst tās prasmes, kuras bija iegūtas karā.”

“Es teicami šauju, precīzi metu granātas, kādēļ man to vajag? Gāju uz kara komisariātu, lūdzu, lai sūta atpakaļ, neaizsūtīja. Karš drīz beigsies, atgriezīsies tādi paši karavīri kā es. Mūsu būs vairāk.”

Praktiski to pašu tekstu par suni un par tām pašām domām, tikai ar nelieliem literāriem labojumiem es izlasīju arī grāmatā “Cinka zēni”.

Vēlreiz apliecinu, ka tas viss ir izdomāts un piedēvēts man.

Sakarā ar iepriekš teikto lūdzu augsto tiesu aizsargāt karavīra un pilsoņa aizskarto godu.

Bez personīgā paraksta un bez datuma

No I. S. Galovņevas runas

Mēs ilgi dzīvojām ārzemēs, tur dienēja vīrs. 1986. gada rudenī mēs atgriezāmies Dzimtenē. Es biju laimīga par to, ka mēs beidzot esam mājās. Kopā ar prieku mājās ienāca bēdas — gāja bojā dēls.

Mēnesi es gulēju kā bluķis, Negribēju neko dzirdēt. Manā mājā viss bija izslēgts. Es nevienam neatvēru durvis. Aleksijeviča bija pirmā, kas ienāca manā mājā. Viņa teica, ka gribot uzrakstīt patiesību par karu Afganistānā. Es viņai noticēju. Viņa atnāca, bet nākamajā dienā man bija jādodas uz slimnīcu, un es nezināju, vai es no turienes atgriezīšos. Es negribēju dzīvot, es negribēju dzīvot bez dēla. Kad Aleksijeviča atnāca, viņa teica, ka rakstot dokumentālu grāmatu. Kas ir dokumentāla grāmata? Tur vajadzēja būt Afganistānā bijušo karavīru dienasgrāmatām un vēstulēm. Viņa rrjan tā arī pateica. Es viņai iedevu sava dēla

dienasgrāmatu, kuru viņš tur rakstīja. “Jūs gribat uzrakstīt patiesību,” es teicu, “tā ir mana dēla dienasgrāmatā.”

Pēc tam mēs runājām. Es viņai izstāstīju par savu dzīvi, tāpēc ka man bija smagi, es rāpoju uz ceļiem četrās sienās. Es negribēju dzīvot. Aleksijevičai bija līdzi diktofons, viņa visu pierakstīja. Es viņai visu izstāstīju vienkārši tāpat, bet publicēt vajadzēja mana dēla dienasgrāmatu. Stāsts taču bija dokumentāls. Es viņai atdevu dienasgrāmatu, vīrs speciāli viņas dēļ to nokopēja.

Viņa vēl teica, ka braukšot uz Afganistānu. Viņa tur bija komandējumā, bet mans dēls tur gāja bojā. Ko viņa zina par karu?

Es viņai ticēju un gaidīju grāmatu. Es gaidīju patiesību: kādēļ nogalināja manu dēlu. Es uzrakstīju vēstuli Gorbačovam: atbildiet man, kādēļ mans dēls gāja bojā svešā zemē? Visi klusēja…

Lūk, ko Jura rakstīja savā dienasgrāmatā: “1986. gada 1. janvāri. Puse ceļa jau ir noieta, tik maz ir palicis. Un atkal liesmas, un atkal aizmirstība, un jauns garš ceļš — kamēr tiks paveikts uzdevums, tā būs vienmēr. Gan atmiņa, kas sit ar piedzīvotā pletni un iejaucas dzīvē ar murgainiem sapņiem, gan rēgi no citas pasaules, citiem laikiem un gadsimtiem, kas aizrauj ar savu līdzību, bet ir savādāki un nepazīst mūsdienas. Apstāties, atpūsties, izmainīt iepriekš nolemto nedrīkst — tukšums un tumsa apņems to, kas būs apstājies, jo pēc atpūtas viņš vairs nevarēs piecelties no zemes. Nogurumā, izmisumā un sāpēs mēs kliedzam uz tukšajām debesīm: kas notiks, kad aplis būs noslēdzies, ceļš būs galā un jauna pasaule staros visā savā spožumā? Kāpēc mēs esam atbildīgi par viņiem? Viņiem nav jāpaceļas mirdzošajos augstumos, un, lai cik garš būs ceļš, viņu dienas jau ir skaitītas. Bet mēs laužam savas dzīves, nepazīstot ne mieru, ne laimi, klīstam noguruši un satriekti, visvareni un beztiesīgi, šīs pasaules dēmoni un eņģeļi…”

Aleksijeviča to nepublicēja, tā ir mana dēla patiesība. Citas patiesības nevar būt, patiesība ir tiem, kas tur bija. Viņa nezin kādēļ aprakstīja manu dzīvi. Vienkāršā bērna valodā. Vai tad tā ir literatūra? Maza riebīga grāmatele…

Biedri, es audzināju savus bērnus godīgi un taisnīgi. Viņa raksta, ka manam dēlam patika Nikolaja Ostrovska grāmata “Kā rūdījās tērauds”. Tolaik par šo grāmatu mācījās skolā tāpat kā par Fadejeva “Jauno gvardi”. Visi lasija šīs grāmatas, tās bija skolas programmās. Bet viņa akcentē to, ka dēls tās lasīja un zināja no galvas fragmentus. Kādēļ viņai par to bija jāraksta? Viņa grib parādīt, ka dēls ir nenormāls. Fanātiķis. Vai ari viņa raksta: viņš nožēloja to, ka ir kļuvis par karavīru. Mans dēls izauga poligonos, viņš gāja tēva pēdās. Mūsu vectēvi,

visi tēva brāļi un brālēni dien armijā. Karavīru dinastija. Viņš devās uz Afganistānu, tāpēc ka viņš bija godīgs cilvēks. Viņš bija devis karavīra zvērestu. Ja vajadzēja, viņš brauca. Es uzaudzināju lieliskus dēlus. Dēlam pavēlēja, viņš brauca, viņš bija oficieris. Bet Aleksijeviča grib pierādīt, ka es esmu māte slepkavam. Un mans dēls tur nogalināja. Kā tad ir? Vai es viņu sūtīju uz turieni? Vai es viņam iedevu ieroci? Vai mēs, mātes, esam vainīgas, ka tur bija karš? Ka tur nogalināja, laupīja, smēķēja narkotikas?

Šī grāmata ir publicēta ārzemēs. Vācijā, Francijā. Ar kādām tiesībām Aleksijeviča tirgojas ar mūsu mirušajiem dēliem? Vairo savu slavu un pelna dolārus? Kas viņa ir? Ja tas ir par mani, tas, ko es izstāstīju un piedzīvoju, kāda tam ir saistība ar Aleksijeviču? Viņa parunāja, pierakstīja mūsu stāstus, mēs viņai izraudājām savas bēdas…

Manu vārdu viņa uzrakstīja nepareizi: es esmu Inna, bet grāmatā ir Ņina Galovņeva. Mans dēls bija vecākais leitnants, bet viņa uzrakstīja par jaunāko leitnantu. Mēs zaudējām dēlus, bet viņa iegūst slavai…

No atbildēm uz jautājumiem

S. Aleksijevičas advokāts — V. Luškinovs:

—   Sakiet, Inna Sergejevna, vai Akesijeviča ierakstīja jūsu stāstu diktofonā?

I. Galovņeva:

—  Viņa lūdza atļauju ieslēgt diktofonu. Es viņai to atļāvu.

V. Luškinovs:

—   Vai jūs lūdzāt, lai viņa parāda to, kas no ieraksta tiks izmantots grāmatā?

I.  Galovņeva:

—   Es domāju, ka viņa publicēs mana dēla dienasgrāmatu. Es jau teicu — es saprotu, ka dokumentālā literatūra — tās ir dienasgrāmatas un vēstules. Bet, ja tas ir mans stāsts, tad tam ir vārds vārdā jāsakrīt ar manis teikto.

V. Luškinovs:

—   Kāpēc jūs neiesūdzējāt Aleksijeviču tiesā uzreiz pēc tam, kad iznāca avīze “Komsomoļskaja pravda” ar grāmatas fragmentu? Kāpēc jūs izlēmāt to darīt pēc trīsarpus gadiem?

1. Galovņeva:

—  Es nezināju, ka šo grāmatu iespiedīs ārzemēs. Izplatīs melus… Es godīgi

audzināju savus bērnus Dzimtenei. Mēs visu mūžu dzīvojām teltīs un barakās, man bija divi dēli un divi koferi. Es nejaucos politikā… Bet viņa raksta, ka mūsu bērni ir slepkavas… Es aizbraucu uz Aizsardzības ministriju, es atdevu dēla ordeni… Es negribu būt slepkavas māte… Es atdevu viņa ordeni valstij…

S. Aleksijevičas sabiedriskais aizstāvis J. Novikovs, Baltkrievijas Cilvēktiesību līgas priekšsēdētājs:

—   Es gribu iesniegt protestu. Lūdzu ierakstīt to protokolā. Zālē sēdošie nemitīgi apvaino Svetlanu Aleksijeviču. Draud nogalināt… Pat solīja sagriezt sīkos gabaliņos… (Pagriežas pret mātēm, kas sēž zālē ar lieliem savu dēlu portretiem, pie kuriem ir piesprausti viņu ordeņi un medaļas.) Ticiet man, es cienu jūsu bēdas…

Tiesnesis I. Ždanovičs:

—  Es neko nedzirdēju. Nekādi aizvainojumi nav izskanējuši.

J. Novikovs:

—  Visi, izņemot tiesu, dzirdēja…

Balsis no zāles

—   Mēs esam mātes. Mēs gribam runāt… Mūsu bērnus nogalināja… Pēc tam grib ar to pelnīt naudu… Mēs atnācām viņus aizstāvēt, lai viņi var mierīgi dusēt zem zemes…

—   Kā jūs varējāt! Kā uzdrošinājāties apliet ar dubļiem mūsu zēnu kapus. Viņi līdz galam pildīja savu pienākumu Dzimtenei. Jūs gribat, lai viņus aizmirst… Visā valstī ir izveidoti simtiem skolu muzeju, stūrīšu. Es arī aiznesu uz skolu dēla šineli, viņa skolas burtnīcas. Viņi ir varoņi! Par padomju varoņiem ir jāraksta skaistas grāmatas, nevis jāpārvērš viņi par lielgabalu gaļu. Mēs atņemam jaunatnei mūsu varonīgo vēsturi…

—   PSRS bija diža valsts, daudziem kā kauls rīklē. Man tagad nav jāstāsta, kas un kur plānoja sagraut mūsu valsti ar Rietumu naudu bagātīgi atalgoto nodevēju rokām…

—  Viņi tur nogalināja… Bombardēja…

—   Vai tu pats esi dienējis armijā? Neesi… Tu sēdēji institūta solā, kamēr mūsu bērni gāja bojā.

—   Mātei nedrīkst jautāt: vai viņas dēls nogalināja vai nenogalināja. Viņa atceras tikai vienu — viņas dēlu nogalināja…

—  Katru rītu es redzu dēlu, bet vēl joprojām neticu, ka viņš ir mājās. Kad

viņš bija tur, es sev teicu: ja atvedīs zārku, man ir divi ceļi — uz ielu, uz mītiņu vai uz baznīcu. Savu paaudzi es saucu par “izpildītāju paaudzi”. Afganistānas karš — tā ir mūsu traģēdijas virsotne. Kāpēc ar mums var darīt visu?

—   Mietpilsoņi tagad visā vaino 18 gadus vecus zēnus… I.ūk, ko jūs esat izdarījuši! Šis karš ir jāatdala no viņiem… Šis karš bija noziegums, tas jau ir nosodīts, bet zēni ir jāaizstāv…

—  Es esmu krievu literatūras skolotāja. Daudzus gadus es esmu atkārtojusi saviem skolēniem Kārļa Marksa vārdus: “Varoņu nāve līdzinās saulrietam, nevis pārpūlē pārsprāgušas vardes nāvei.” Ko māca jūsu grāmata?

—  Pietiks tēlot varoņus, “afgāņi”!

—   Esi nolādēts! Jūs visi esat nolādēti!

Tiesnesis I. Zdanovičs:

—  Beidziet trokšņot! Beidziet klaigāt! Te ir tiesa, nevis tirgus… (Zāle trako.) Tiek izsludināts 15 minūšu pārtraukums…

(Pēc pārtraukuma zālē dežurē milicija.)

No T. M. Kecmura runas

Es neesmu gatavojies runāt, es nelasīšu no lapiņas, bet runāšu normālā valodā. Kā es iepazinos ar šo pasaulslaveno rakstnieci? Mūs iepazīstināja frontes cīnītāja Valentīna Čudajeva. Viņa man teica, ka šī rakstniece esot uzrakstījusi grāmatu “Karam nav sievietes sejas”, kuru lasot visā pasaulē. Pēc tam es, tiekoties ar frontes cīnītājiem, runāju ar citām sievietēm veterānēm, viņas man teica, ka Aleksijeviča esot izmantojusi viņu dzīvi, lai gūtu bagātību un slavu, bet tagad esot ķērusies pie "afgāņiem”. Es uztraucos… Lūdzu, piedodiet…

Viņa atnāca pie mums uz klubu “Piemiņa” ar diktofonu. Gribēja uzrakstīt par daudziem puišiem, ne tikai par mani. Kāpēc viņa pēc kara uzrakstīja savu grāmatu? Kāpēc šī rakstniece ar skaļu, pasaulē pazīstamu vārdu desmit gadus klusēja? Kāpēc viņa ne reizi neiekliedzās?

Mani uz turieni neviens nesūtīja. Es pats pieteicos doties uz Afganistānu, rakstīju iesniegumus. Izdomāju, ka tur ir gājis bojā man tuvs radinieks. Es nedaudz paskaidrošu situāciju… Es pats varu uzrakstīt grāmatu… Kad mēs satikāmies, es atteicos ar viņu runāt, es viņai pateicu, ka mēs — tie, kas tur bijām, — paši rakstīsim grāmatu. Uzrakstīsim vēl labāk, jo viņas tur nebija. Ko viņa var uzrakstīt? Viņa tikai mūs sāpina.

Aleksijeviča atņēma morālo dzīvi visai mūsu “afgāņu” paaudzei. Sanāk, ka

es esmu robots… Dators… Algots slepkava… Un mana vieta ir Novinkos netālu no Minskas, trako namā…

Piezvanīja mani draugi un solīja sadot pa purnu par to, ka es esmu tāds varonis… Es esmu uztraucies… Lūdzu, piedodiet… Viņa rakstīja, ka es dienēju Afganistānā kopā ar suni… Suns pa ce|am nomira…

Es pats pieteicos doties uz Afganistānu… Saprotiet, pats! Es neesmu ne robots… Ne dators… Es esmu uztraucies… Lūdzu, piedodiet…

No atbildēm uz jautājumiem

S. Aleksijeviča:

—  Taras, prasībā tu rakstīji, ka nekad neesi ar mani ticies. Tagad tu saki, ka esi ticies, bet esi atteicies runāt. Tātad tu pats nerakstīji savu prasību?

T. Kecmurs:

—   Es rakstīju pats… Mēs satikāmies… Bet es jums neko nestāstīju…

S. Aleksijeviča:

—  Ja tu man neko nestāstīji, kā tad es varu zināt, ka tu esi dzimis Ukrainā, bērnībā slimoji… Tu devies uz Afganistānu kopā ar suni (kaut gan tagad tu saki, ka suns pa ceļam nomira), un suni sauca par Čaru…

(Klusums.)

J. Novikovs:

—   Jūs teicāt, ka pats brīvprātīgi pieteicāties doties uz Afganistānu. Es nesapratu, kā jūs šodien to vērtējat? Vai jūs ienīstat šo karu vai arī lepojaties ar to, ka tur bijāt?

T. Kecmurs:

—  Es jums neļaušu sajaukt man galvu… Kāpēc man būtu jāienīst šis karš? Es pildīju savu pienākumu…

No sarunām tiesas zālē

—   Mēs aizstāvam savu bojā gājušo bērnu godu. Atdodiet viņiem godu! Atdodiet viņiem Dzimteni! Jūs sagrāvāt valsti. Visspēcīgāko valsti pasaulē!

—   Jūs padarījāt mūsu bērnus par slepkavām. Jūs uzrakstījāt šo briesmīgo grāmatu… Tagad skolās vairs negrib iekārtot mūsu bērnu piemiņas muzejus, viņu fotogrāfijas noņēma. Viņi bija tik jauni, tik skaisti. Vai tad slepkavām ir tādas sejas? Mēs mācījām saviem bērniem mīlēt Dzimteni… Kāpēc tur ir rak-

stits, ka viņi nogalināja? Par to samaksāja… Bet mēs esam nabagi… Mums nav naudas, lai nopirktu ziedus dēlu kapiem… Pietrūkst naudas zālēm…

—  Lieciet mūs mierā. Kāpēc jūs krītat no vienas galējības otrā — vispirms attēlojāt visus kā varoņus, bet tagad visi ir kļuvuši par slepkavām? Izņemot Afganistānu, mums nekas nav bijis. Tikai tur mēs jutāmies kā isti vīrieši. Neviens no mums nenožēlo, ka ir tur bijis…

—  Jūs gribat mūs pārliecināt, ka atgriezās slima paaudze, bet es apgalvoju, ka atgriezās atrastā paaudze. Mēs kaut vai paskatījāmies, kādi ir mūsu puiši īstā dzīvē! Jā, zēni gāja bojā. Bet cik tādu iet bojā dzērāju kautiņos, cīņās ar nažiem? Automašīnu katastrofās katru gadu iet bojā vairāk cilvēku, nekā mēs zaudējām visos 10 kara gados. Mūsu armija sen nav karojusi. Tur mēs pārbaudījām sevi, modernos ieročus… Tādu papīra smērētāju dēļ kā jūs mēs šodien zaudējam savas pozīcijas visā pasaulē… Zaudējām Poliju… Vāciju, Cehoslovākiju… Mēs vēl piedzīvosim to dienu, kad Gorbačovu par to tiesās. Un jūs arī. Jūs esat nodevēji. Kur ir mūsu ideāli? Kur ir mūsu dižā valsts? Tās dēļ es 1945. gadā aizgāju līdz Berlīnei…

—   Dienvidos pie jūras es redzēju, kā vairāki puiši uz rokām pa smiltīm rāpoja uz jūru… Kāju viņiem bija mazāk nekā viņu pašu… Es vairs negāju uz pludmali, es vairs nevarēju tur sauļoties, es tur varēju tikai raudāt. Viņi vēl smējās, gribēja flirtēt ar meitenēm, bet visi no viņiem bēga tāpat kā es. Es gribu, lai šiem puišiem viss būtu labi. Lai viņi zina: viņi mums ir vajadzīgi tādi, kādi viņi ir. Viņiem ir jādzīvo! Es mīlu šos puišus tāpēc, ka viņi ir dzīvi.

—  Man vēl joprojām ir grūti to atcerēties… Mēs braucām vilcienā… Kupejā viena no sievietēm stāstīja, ka viņas dēls oficieris ir gājis bojā Afganistānā… Es saprotu… Viņa ir māte. Viņa raud… Bet es teicu: “Jūsu dēls gāja bojā netaisnīgā karā… Dušmaņi aizstāvēja savu dzimteni…”

—  Tā ir tik briesmīga patiesība, ka tā izklausās kā meli. Apdullina. To negribas zināt. No tās gribas aizsargāties.

—   Viņi aizbildinās ar pavēli: man pavēlēja, es to izpildīju. Starptautiskie tribunāli saka: noziedzīgas pavēles pildīšana arī ir noziegums. Tam nav noilguma.

—   1991. gadā tāda tiesa nevarētu notikt. Komunisti atkāpās, turējās ēnā. Tagad viņi ir sajutuši spēku… Atkal runā par “dižajiem ideāliem”, par “sociālistiskajām vērtībām”… Kas iebilst, tos iesūdz tiesā. Kaut nu nesāktu likt pie sienas… Un vienā naktī mūs nesadzītu stadionā aiz dzeloņdrātīm…

—  Cilvēks, kas ir izaudzis karā, ir pavisam cits cilvēks.

—   Es zvērēju… Es biju karavīrs…

—  No kara neatgriežas zēni…

—  Mēs viņiem audzinājām Dzimtenes mīlestību…

—  Puišeļi… Viņiem iedeva rokās ieročus… Un iestāstīja — lūk, ienaidnieks: dušmaņu banda, dušmaņu brālība, dušmaņu slaka, dušmaņu bandas, bandītu grupējumi… Bet domāt neiemācīja…

Vai atceraties Artūru Kestleru: “Kāpēc tad, kad mēs sakām patiesību, tā noteikti izklausās kā meli? Kāpēc, pasludinot jaunu dzīvi, mēs nosējam zemi ar līķiem? Kāpēc runās par gaišo nākotni vienmēr ieskanas draudi?”

—   Šaujot uz klusajiem ciematiem, bombardējot ceļus kalnos, mēs šāvām un bombardējām savus ideālus. Šī nežēlīgā patiesība ir jāatzīst. Jāpārdzīvo. Pat mūsu bērni ir iemācījušies spēlēt “dušmaņus” un “ierobežoto kontingentu”. Tagad tomēr kļūsim drosmīgi, lai uzzinātu patiesību par sevi. Neizturami. Neciešami. Zinu. Esmu to pārbaudījusi uz savas ādas.

—  Mums ir divi ceļi: uzzināt īstenību vai bēgt no tās. Ir jāatver acis…

No tiesas pasta

Uzzinot detaļas par tiesas procesu, kas ir ierosināts Minskā pret Svetlanu Aleksijeviču, mēs to novērtējam kā rakstnieces vajāšanu par demokrātiskiem uzskatiem un uzbrukumu daiļrades brīvībai. Ar saviem patiesi humānistiskajiem darbiem, savu talantu un drosmi Svetlana Aleksijeviča ir iemantojusi popularitāti un cieņu Krievijā un citās pasaules valstīs.

Mēs negribam, lai tiktu apkaunots mums tuvās Baltkrievijas labais vārds!

Lai uzvar taisnība!

Rakstnieku savienību sadraudzība Krievijas Rakstnieku savienība Maskavas Rakstnieku savienība

Vai rakstniekam var aizliegt runāt patiesību, lai cik traģiska un nežēlīga tā arī būtu? Vai rakstnieku var vainot par pagātnes noziegumu neapgāžamajām liecībām, konkrēti, par noziegumiem, kuri ir saistīti ar kaunpilno Afganistānas avantūru, kas prasīja tik daudz upuru un sakropļoja tik daudz likteņu?

Šķiet, ka mūsdienās, kad iespiests vārds beidzot ir kļuvis brīvs, kad nepastāv ideoloģisks spiediens, vadoši norādījumi, atpalikušas direktīvas par “vienīgo iespējamo dzīves atainojumu komunisma ideālu garā”, uzdot šādus jautājumus būtu bezjēdzīgi.

Diemžēl tā nav. To daiļrunigi apliecina rakstnieces Svetlanas Aleksijevičas tiesa, kas notiks tuvākajās dienās, tiesās rakstnieci, kura sarakstīja brīnišķīgu grāmatu “Karam nav sievietes sejas” (par sieviešu — l.ielā Ievijas kara dalībnieču likteni), grāmatu “Pēdējie liecinieki” par tā paša Lielā Tēvijas kara bērniem, tiesās rakstnieci, kura par spīti oficiālās propagandas pūlēm un tāda tipa literātu pretestībai kā A. Prohanovs, kurš Afganistānas kara gados ieguva “nenogurstošās ģenerālštāba lakstīgalas” titulu, sarakstīja grāmatu “Cinka zēni”, spējot parādīt un uzdrošinoties pateikt briesmīgo un sirdi plosošo patiesību par karu Afganistānā.

Cienot drosmīgos zaldātus un oficierus, kurus Brežņeva vadītā PSKP sūtīja karot uz svešu, pirms tam draudzīgu zemi, patiesi jūtot līdzi mātēm, kuru dēli gāja bojā Afganistānas kalnos, rakstniece šajā grāmatā ari atmasko visus mēģinājumus heroizēt un romantizēt kaunpilno Afganistānas karu, atklāj melīgo patētiku un skaļās frāzes.

Tas viss laikam nepatīk tiem, kas joprojām ir pārliecināti, ka afgāņu un citas pagātnes režīma avantūras, kurās lija mūsu karavīru asinis, bija “svētā internacionālā pienākuma” pildīšana, kas gribētu padarīt baltus politiķu un godkārīgo karavadoņu melnos darbus, kas gribētu likt vienādības zīmi starp piedalīšanos Lielajā Tēvijas karā un netaisnīgajā, būtībā koloniālajā Afganistānas karā.

Šie cilvēki neiesaistās polemikā ar rakstnieci. Viņi neapstrīd autores minētos satriecošos faktus. Viņi vispār nerāda savas sejas. Piepalīdzot tiem, kas vēl joprojām maldās vai tiek maldināti, viņi ierosina (vairākus gadus pēc avīžu publikācijām un grāmatas “Cinka zēni” iznākšanas!) tiesas procesu par karavīru afgāņu, to puišu, par kuriem ar tādu sapratni un līdzjūtību, ar tādu sirdssāpi rakstīja Svetlana Aleksijeviča, “cieņas un goda aizskaršanu”.

Jā, viņi netika attēloti kā romantiski varoņi. Bet tikai tāpēc, ka stingri ievēroja Tolstoja novēlējumu: “Varonis, kuru es mīlu ar visu dvēseles spēku… bija, ir un būs patiesība.”

Vai var apvainoties par patiesību? Vai par to var tiesāt?

Rakstnieki — Lielā Tēvijas kara dalībnieki: Mikola Avramčiks, Janka Briļs, Vasiļs Bikovs, Aleksandrs Drakohrusts, Naums Kisļiks, Valentīns Tarass

Mēs, Polijas baltkrievu rakstnieki, kategoriski protestējam pret rakstnieces Svetlanas Aleksijevičas tiesāšanu Baltkrievijā.

Rakstnieces tiesāšana — tas ir kauns visai civilizētajai Eiropai!

fans Čikvins, Sokrāts Janovičs, Viktors Šveds, Nadežda Artimoviča

Es vairs nevaru klusēt… Un ne jau tāpēc, ka tikai tagad sapratu, kas tas bija par karu… Nabaga zēni, mēs esam vainīgi viņu priekšā! Ko mēs zinājām par šo karu? Es katru apskautu, katram palūgtu piedošanu…

Tagad atceros, kā tas notika…

Es lasīju Larisas Reisneres rakstu, ka Afganistāna — tās ir pusmežonīgas ciltis, kas dejo un dzied: “Slava krievu boļševikiem, kuri mums palīdzēja uzvarēt angļus.”

Aprīļa revolūcija… Gandarījums: vēl vienā valstī uzvarēja sociālisms. Bet kaimiņš vilcienā čukstēja: “Jauni apgādājamie uz mūsu kakla.”

Taraki nāve. Pilsētas komitejā seminārā uz jautājumu, kāpēc Paminam ļāva nogalināt Taraki, lektors no Maskavas atcirta: “Vājajiem ir jāatdod sava vieta stiprajiem.” Iespaids bija nepatīkams.

Mūsu desants Kabulā. Skaidrojums: “Amerikāņi plānoja izsēdināt savu desantu, mēs viņus apsteidzām tikai par stundu.” Tajā pašā laikā baumas: mūsējiem tur iet slikti, nav pārtikas, nav siltā apģērba. Uzreiz atcerējos notikumus Damanas salā un mūsu zaldātu žēlabainos saucienus: “Nav patronu!”

Pēc tam parādījās afgāņu kažoki. Mūsu ielās tie izskatījās smalki. Citas sievietes apskauda tās, kuru vīri bija Afganistānā. Avīzēs rakstīja: mūsu zaldāti tur stāda kokus, remontē tiltus un ceļus.

Braucu no Maskavas. Kupejā jauna sieviete un viņas vīrs sāka runāt par Afganistānu. Es pateicu kaut ko avīzēs izlasītu, viņi sāka smieties. Viņi jau divus gadus strādāja Kabulā par ārstiem. Viņi uzreiz attaisnoja karavīrus, kuri ved no turienes preces… Tur viss ir dārgs, bet maksā maz. Smoļenskā es viņiem palīdzēju izkāpt. Daudz kartona kastu ar ārzemju uzlīmēm…

Mājās sieva stāstīja: kaimiņu mājā vientuļas sievietes vienīgo dēlu sūtījuši uz karu. Kaut kur braukusi, rāpojusi uz ceļiem, skūpstījusi zābakus. Atgriezusies apmierināta: “Izlūdzos!” Un tajā pašā laikā mierīgi runāja par to, ka “priekšniecība izpērk savējos”.

No skolas pārnāca dēls: “Uzstājās “Zilās beretes’?’ Ar sajūsmu: “Viņiem visiem bija tādi japāņu pulksteņi!” Vienam “afgānim” pajautāju, cik maksā tāds

pulkstenis un cik viņiem maksāja. Pēc pauzes izstāstījis: “Nozagām mašīnu ar dārzeņiem un pārdevām…” Atzinies, ka visi apskauduši zaldātus, kas veduši benzīnu: “Miljonāri!”

No jaunākiem notikumiem atceros akadēmiķa Saharova vajāšanu, mūsu viedokļi sakrita vienā jautājumā: mums vienmēr ir labāki miruši varoņi, nevis dzīvi cilvēki, kuri varbūt kaut kad ir kļūdījušies. Un vēl: nesen dzirdēju, ka Zagorskas garīgajā seminārā mācās “afgāņi” — ierindnieki un divi oficieri. Kāpēc viņi devās uz turieni: nožēla, vēlēšanās paslēpties no šīs skarbās dzīves vai vēlēšanās iegūt kaut kādu garīgumu? Visi taču nevar saņemt brūnās veterānu apliecības un piebarot dvēseli ar bez rindas nopirkto gaļu, ietērpt to importa lupatās un aprakt privileģēto zemes gabalā zem ābeles, lai neko neredz un klusē…

N. Gončarovs, Orša

…Arī mans vīrs divus gadus (no 1985. līdz 1987. gadam) bija Afganistānā, Kunaras provincē, kas atrodas pie pašas Pakistānas robežas. Viņam bija kauns saukt sevi par “karavīru internacionālistu”. Mēs ar viņu bieži apspriežam šo sāpīgo tēmu: vai mums, padomju cilvēkiem, vajadzēja būt Afganistānā? Kas mēs tur bijām — okupanti vai draugi, “karavīri internacionālisti”? Atbildes ir vienas un tās pašas: neviens mūs uz turieni neaicināja un afgāņu tautai mūsu “palīdzība” nebija vajadzīga. Lai cik grūti būtu to atzīt, bet mēs tur bijām okupanti. Un, manuprāt, mums tagad nevajadzētu strīdēties par “afgāņu” pieminekļiem (kur tie ir uzstādīti, bet kur vēl nav), bet ir jādomā par savu nodarījumu nožēlošanu. Mums būtu jānožēlo izdarītais to zēnu dēļ, kuri piemānīti gāja bojā šajā bezjēdzīgajā karā, viņu māšu dēļ, kuras vara arī piemānīja, to cilvēku dēļ, kuri atgriezās ar sakropļotām dvēselēm un ķermeņiem. Jānožēlo izdarītais Afganistānas tautai, viņu bērniem, mātēm un sirmgalvjiem, jo mēs viņu zemē radījām tik daudz bēdu…

A. Masjuta, divu dēlu māte, bijušā karavīra internacionālista sieva, Lielā Tēvijas kara veterāna meita

Patiesība par PSRS agresiju Afganistānā, kuru apliecina Aleksijevičas grāmatā apkopotās kara dalībnieku un upuru dokumentālās liecības, nav “goda un cieņas aizskaršana”, bet kaunpilns fakts par neseno padomju komunistisko totalitārismu, kuru viennozīmīgi un skaļi ir nosodījusi pasaules sabiedrība.

Rakstnieka tiesāšana par viņa daiļradi ari ir ne mazāk zināms un ne mazāk apkaunojošs ši paša režima funkcionēšanas veids.

Šodienas notikumi Baltkrievijā — masveidā organizēta kampaņa pret Svetlanu Aleksijeviču, rakstnieces vajāšana un viņai nemitīgie izteiktie draudi, tiesas process, mēģinājumi aizliegt viņas grāmatu — liecina par to, ka totalitārisma atraugas ir Baltkrievijas tagadne, nevis pagātne. Tāda realitāte neļauj uztvert Baltkrievijas Republiku kā postkomunistisku, brīvu un neatkarīgu valsti.

Vajājot Svetlanu Aleksijeviču, kuras grāmatas ir plaši pazīstamas Francijā, Lielbritānijā, Vācijā un citās pasaules valstīs, Baltkrievijas Republika neiegūs neko citu, kā komunistiskā rezervāta reputāciju postkomunistiskajā pasaulē un spēlēs tikai neapskaužamo Eiropas Kampučijas lomu.

Pieprasām nekavējoties pārtraukt Svetlanas Aleksijevičas vajāšanu un tiesas procesu pret viņu un viņas grāmatu.

Vladimirs Bukovskis, Igors Gereščetiko, Irina Ratušinska, Irīna Rogačija, Mihails Rogačijs

…Jau ilgus gadus turpinās mēģinājumi ar tiesas prasībām diskreditēt rakstnieci Svetlanu Aleksijeviču, kura ar savām grāmatām protestē pret vardarbības un kara neprātu. Savās grāmatās Svetlana Aleksijeviča pierāda, ka cilvēks ir šīs dzīves galvenā vērtība, bet viņu noziedzīgi pārvērš par politiskās mašīnas skrūvīti un izmanto kā lielgabalu gaļu karos, kurus izraisa ambiciozi valstu līderi. Nekas nevar attaisnot mūsu puišu bojāeju svešajā Afganistānas zemē.

Katra grāmatas “Cinka zēni” lappuse aicina: cilvēki, nepieļaujiet vēlreiz šīs asiņainās šausmas!

Baltkrievijas Apvienotās demokrātiskās partijas padome

No Minskas tiek saņemtas ziņas par baltkrievu rakstnieces, Starptautiskā PEN kluba biedres Svetlanas Aleksijevičas tiesāšanu; viņas vienīgā “vaina” ir literāta galvenā un neapstrīdamā pienākuma pildīšana: autore atklāti pastāstīja lasītājiem to, kas viņu satrauc. Afgāņu traģēdijai veltīto grāmatu “Cinka zēni” lasa visā pasaulē, tā ir ieguvusi vispārēju atzinību. Svetlanas Aleksijevičas vārds, viņas drosmīgais un godīgais talants ir izpelnījies mūsu cieņu. Nav nekādu šaubu, ka, manipulējot ar tā saukto “sabiedrības viedokli”, revanšistu spēki mēģina atņemt rakstniekiem viņu vissvarīgākās tiesības, ko nosaka Tautas PEN kluba harta, — tiesības uz brīvu viedokļa izteikšanu.

Krievu PEN kluba centrs paziņo par pilnīgu solidaritāti ar Svetlanu Aleksijeviču, ar Baltkrievijas PEN kluba centru, ar visiem neatkarīgās valsts demokrātiskajiem spēkiem un aicina tiesu ievērot starptautiskos likumus, kurus ir parakstījusi arī Baltkrievija, vispirms jau Vispārējo cilvēktiesību deklarāciju, kas garantē vārda un preses brīvību.

Krievu PEN kluba centrs

Baltkrievijas Cilvēktiesību līga uzskata, ka nepārtrauktie mēģinājumi tiesas ceļā izrēķināties ar rakstnieci Svetlanu Aleksijeviču ir politisks akts, ar kura palīdzību vara cenšas apspiest citādus uzskatus, daiļrades un vārda brīvību.

Mums ir dati, ka 1992.-1993. gadā Baltkrievijas Republikas dažādās tiesu instancēs tika izskatītas apmēram desmit politiskas lietas, kuras mākslīgi tika pārveidotas par civillietām, bet būtībā tās tika vērstas pret demokrātiski noskaņotiem deputātiem, rakstniekiem, žurnālistiem, preses izdevumiem, sabiedriski politisko organizāciju aktīvistiem.

Mēs pieprasām pārtraukt rakstnieces Svetlanas Aleksijevičas vajāšanu un aicinām pārskatīt līdzīgas tiesas prāvas, kuru lēmumi bija politiska izrēķināšanās…

Baltkrievijas Cilvēktiesību līga

Sākās karš Afganistānā… Mans dēls tikko bija beidzis skolu un iestājies karaskolā. Visus šos desmit gadus, kamēr citi dēli ar ieročiem rokās atradās svešā valstī, man bija nemierīga sirds. Arī mans zēns varēja būt tur. Nav taisnība, ka tauta neko nezināja. Uz mājām veda cinka zārkus, pie satriektajiem vecākiem atgriezās sakropļoti bērni — to taču redzēja visi. Protams, radio un televīzijā par to nerunāja, jūs savā avīzē par to nerakstījāt (nesen uzdrošinājāties!), bet tas taču notika visu acu priekšā. Visu! Ko tad darīja mūsu “humānā” sabiedrība un mēs tajā skaitā? Mūsu sabiedrība piešķīra “dižajiem” sirmgalvjiem kārtējās Zvaigznes, izpildīja un pārpildīja kārtējos piecgades plānus (tiesa gan, mūsu veikali kā bija, tā palika tukši), būvēja vasarnīcas, izklaidējās. Bet 18-19 gadus veci zēni tajā laikā līda zem lodēm, krita ar seju svešajās smiltīs un gāja bojā. Kas mēs esam? Ar kādām tiesībām mēs varam likt atbildēt mūsu bērniem par to, ko viņi tur darīja? Vai mēs, kas palikām šeit, esam bez vainas? Viņu ciešanas un mokas attīrīja viņus no grēkiem, bet mēs vairs nekad nespēsim attīrīties. Sašautie un no zemes virsas noslaucītie ciemati, izpostītā svešā zeme ir uz mūsu, nevis uz viņu sirdsapziņas. Nogalinājām mēs, nevis mūsu zēni. Mēs esam gan savu, gan svešu bērnu slepkavas.

Bet šie zēni ir varoņi! Viņi tur nekaroja “kļūdas” dēļ. Viņi karoja tāpēc, ka ticēja. Mums visiem ir jāmetas ceļos viņu priekšā. Tikai, salīdzinot to, ko mēs darījām šeit un ko viņiem nācās darīt tur, var sajukt prātā…”

Golubičnaja, inženiere celtniece, Kijeva

Protams, mūsdienās Afganistāna — tā ir izdevīga un pat moderna tēma. Un jūs, b. Aleksijeviča, tagad varat priecāties, Jūsu grāmatu lasīs ar aizrautību. Tagad mūsu valstī ir saradušies daudzi cilvēki, kurus interesē viss, ar ko var noķēpāt savas Dzimtenes sienas. To vidū būs arī daži “afgāņi”. Viņi (ne visi, ne visi!) saņems vajadzīgo ieroci: paskatieties, ko ar mums izdarīja! Neģēlīgiem cilvēkiem vienmēr ir vajadzīga aizsardzība. Godīgiem cilvēkiem tā nav vajadzīga tikai tāpēc, ka viņi jebkurā situācijā ir godīgi. “Afgāņu” vidū tādu ir daudz, bet šķiet, ka jūs viņus nemeklējāt.

Es nebiju Afganistānā, bet karoju visu Lielo Tēvijas karu. Es lieliski zinu, ka dubļi bija arī tur. Bet es to negribu atcerēties un nevienam neļaušu to darīt. Runa nav tikai par to, ka tas karš bija savādāks. Muļķības! Visiem ir zināms, ka cilvēkam, lai viņš dzīvotu, ir jāēd, bet ēšana prasa, lai būtu, piedodiet, tualetes. Mēs taču par to skaļi nerunājam. Kāpēc tie, kas raksta par “afgāņu” un ari par Lielo Tēvijas karu, ir aizmirsuši par to? Ja paši “afgāņi” protestē pret šāda veida “atklāsmēm”, tad tas ir jāņem vērā, šis fenomens ir jāizpēta. Man, piemēram, ir skaidrs, kāpēc viņi tik nikni pretojas. Pastāv normālas cilvēciskas jūtas — kauns. Viņiem ir kauns. Jūs pamanījāt šo kaunu, bet nezin kāpēc nolēmāt, ka ar to nepietiek. Jūs nolēmāt to izlikt vispārējai apskatei. Viņi tur šāva kamieļus, tur no viņu lodēm gāja bojā mierigie iedzīvotāji… Jūs gribat pierādīt, ka šis karš bija nevajadzīgs un lieks, nesaprotot, ka tādējādi aizvainojat tā dalībniekus, nevainīgus zēnus…

N. Družiņins, Tula

Mūsu ideāls, mūsu varonis ir cilvēks ar šauteni… Mēs desmitiem gadu ieguldījām aizvien jaunus miljonus un miljardus valsts aizsardzībā, atrodot tai aizvien jaunas robežas Āzijas un Āfrikas valstīs un jaunus vadoņus, kuri vēlējās celt “gaišo nākotni”. Mans bijušais kursabiedrs Frunzes akadēmijā, majors, bet vēlāk maršals Vasja Petrovs pats personīgi dzina uzbrukumā somāliešus un par to saņēma Zelta Zvaigzni… Un cik vēl bija tādu!

Tā sauktā “sociālistiskā nometne”, kuru kopā saturēja Varšavas liguma važas un Padomju armijas durkļi, sāka brukt. Lai sniegtu “brālīgu palīdzību

cīņā ar kontrrevolūciju”, uz šīm valstīm sāka sūtīt mūsu dēlus — uz Budapeštu, pēc tam uz Prāgu, pēc tam…

1944. gadā es kopā ar mūsu armiju biju no fašisma atbrīvotajās valstīs — Ungārijā un Čehoslovākijā. Tā jau bija sveša zeme, bet šķita, ka mēs esam mājās: mūs sveicināja, cilvēkiem bija priecīgas sejas, mūs pieticīgi pacienāja, bet tas bija no sirds…

Pēc ceturtdaļgadsimta mūsu dēlus tajā pašā zemē vairs nesagaidīja ar sālsmaizi, bet ar plakātiem: “Tēvi — atbrīvotāji, dēli — okupanti!” Dēli valkāja to pašu armijas formu un tika saukti par mantiniekiem, bet mēs klusējot kaunējāmies no visas pasaules.

Jo tālāk, jo vairāk. 1979. gada decembrī Lielā Tēvijas kara veterānu dēli un audzēkņi (to skaitā mans audzēknis Borja Gromovs, kurš vēlāk kļuva par 40. armijas virspavēlnieku un kuram es karaskolā mācīju taktiku) iebruka Afganistānā. Vairāku gadu garumā vairāk nekā 100 valstis, ANO locekles, nosodīja šo noziegumu, kuru uzsākot mēs, līdzīgi kā šodien Sadams Huseins, nostājāmies pret pasaules sabiedrību. Tagad mēs zinām, ka šajā netīrajā karā par neko mūsu karavīri nogalināja vairāk nekā miljonu afgāņu un zaudēja vairāk nekā 15 tūkstošus savu karavīru…

Lai apzināti slēptu šīs apkaunojošās agresijas patieso jēgu un mērogus, tās aizsācēji oficiāli ieviesa terminu “ierobežotais kontingents” — klasisku farizejisma un tukšvārdības piemēru. Ne mazāk liekulīgi izklausījās nosaukums “karavīri internacionālisti”, kas apzīmēja jaunu armijas specialitāti, tas bija eifēmisms, kas izkropļoja Afganistānā notiekošā jēgu un atgādināja par internacionālajām brigādēm, kuras cīnījās ar fašistiem Spānijā.

Afganistānas kara iniciatori, politbiroja vadītāji, ne tikai parādīja savu laupītāja būtību, bet arī padarīja savus palīgus un visus tos, kuriem pietrūka drosmes pretoties pavēlei nogalināt, par nozieguma līdzzinātājiem. Neviens “internacionālais pienākums” nevar attaisnot slepkavības. Pie velna, kāds tur pienākums!

Man ir neizmērojami žēl māšu un bērnu, kas kļuva par bāreņiem… Par nevainīgu afgāņu asinīm karavīri nesaņēma apbalvojumus, bet cinka zārkus…

Savā grāmatā rakstniece viņus atdala no tiem, kas sūtīja nogalināt, viņai ir žēl karavīru, kas atgriezās cinka zārkos, kuri neietilpa nelielajos dzīvoklīšos. Mātes, kuras vēl nesen raudāja pie aklajām metāla kastēm, uzstājas kolektīvos un skolās, aicinot citus zēnus “pildīt pienākumu pret Dzimteni”. Cenzūra uzmanīgi seko, lai kara aprakstos netiķtu pieminēta mūsu karavīru bojāeja, mums

liek noticēt tam, ka “Padomju armijas ierobežotais kontingents” palīdz brālīgajai tautai būvēt ceļus, izvadāt pa ciemiem minerālmēslus, bet Padomju armijas ārsti pieņem dzemdības. Nesaprotu, par ko viņu grib tiesāt? Par patiesību?

Grigorijs Brailovskis, Lielā Tēvijas kara invalīds, Sanktpēterburga

Kaut mēs būtu kļuvuši redzīgi agrāk… Ko lai vaino? Vai aklo var vainot par to, ka viņš ir akls? Asinis padarīja mūsu acis redzīgas…

Es nokļuvu Afganistānā 1980. gadā (Dželalabada, Bagrama). Karavīriem ir jāpilda pavēles.

Toreiz, 1983. gadā, Kabulā es pirmoreiz dzirdēju: “Vajadzētu pacelt gaisā visu mūsu stratēģisko aviāciju un nolīdzināt šos kalnus līdz ar zemi. Cik daudz mūsējo tur ir apglabāti — jēgas nekādas!” To teica kāds no maniem draugiem. Viņam tāpat kā visiem bija māte, sieva un bērni. Tātad mēs, kaut arī domās, bet tomēr atņemam tām mātēm, bērniem un vīriem iespēju dzīvot savā zemē, tāpēc ka viņi domā savādāk.

Vai bojā gājušā “afgāņa” māte zina, kas ir “tilpuma” bumba? Mūsu armijas komandpunktam Kabulā bija tiešie sakari ar valdību Maskavā. No turienes mēs saņēmām atļauju izmantot šo ieroci. Kad iedarbojās detonators, pirmais lādiņš pārrāva ar gāzi piepildītu apvalku. No tā iztecēja gāze, kas piepildīja visas spraugas. Šis “mākonis” sprāga pēc zināma laika. Tajā vietā neviens nepalika dzīvs. Cilvēkam plīsa iekšas, izsprāga acis. 1980. gadā mūsu aviācija pirmoreiz izmantoja reaktīvos šāviņus, kuri bija pildīti ar miljoniem adatiņu. Tā sauktās “adatu R. Š.” No tādām adatiņām nekur nevarēja paslēpties — cilvēks pārvērtās par smalku sietu…

Es gribu pajautāt mūsu mātēm — vai kaut viena no viņām ir iedomājusies sevi blakus afgāņu mātēm? Vai ari viņas uzskata, ka afgāņu mātes ir zemāka līmeņa būtnes?

Šausmina tikai viena lieta: cik daudz cilvēku pie mums pārvietojas, taustoties tumsā, paļaujoties uz savām jūtām, nevis cenšoties domāt un salīdzināt!

Vai mēs esam pamodušies cilvēki, un vai mēs vispār esam cilvēki, ja vēl joprojām mācāmies izrēķināties ar saprātu, kas atver mums acis?

A. Sokolovs, majors, kara lidotājs

…Daži augstu stāvoši meļi vēl nav zaudējuši ceribu, ka, izmantojot šos pašus melus, varēs atgriezties viņiem tik mīļajos laikos. Avīzē “Deņ” ģenerālis V. Filatovs savā uzrunā karavīriem afgāņiem raksta: “Afgāņi! Mauzera stundā rīkosimies kā Afganistānā… Tur jūs cīnījāties par Dzimteni dienvidu virzienā… Tagad par Dzimteni ir jācīnās savā teritorijā tāpat kā 1941. gadā.” (“Ļiteraturnaja gazeta” 1992. gada 23. septembrī.)

Mauzera stunda atgādināja par sevi… 4. oktobrī Maskavā pie Baltā nama sienām. Kurš gan zina, vai nenotiks mēģinājumi revanšēties? Jā, taisnība pieprasa tiesu. Goda tiesu afgāņu nozieguma iniciatoriem un iedvesmotājiem — kā dzīviem, tā mirušiem. Tā nav vajadzīga, lai uzjundītu kaislības, bet kā mācību stunda nākotnei tiem, kas tautas vārdā izdomās jaunas avantūras. Kā izdarīto ļaundarību morāls nosodījums. Tā ir vajadzīga, lai kliedētu melīgo versiju par to, ka afgāņu noziegumos ir vainojams tikai valdības piecinieks: Brežņevs, Gromiko, Ponomarevs, Ustinovs, Andropovs. Tāpēc, ka bija Politbiroja un sekretariātu sēdes, PSKP CK plēnums, slēgtās vēstules visiem PSKP biedriem. Bet to dalībniekiem un klausītājiem nebija neviena iebilduma…

Tiesa ir vajadzīga, lai beidzot pamodinātu sirdsapziņu tiem, kas saņēma apbalvojumus, oficieru un ģenerāļu pakāpes, honorārus un godu par miljoniem nevainīgu cilvēku asinīm, par meliem, kur zināmā mērā bijām iesaistīti mēs visi…

A. Solomonovs, tehnisko zinātņu doktors, profesors, Minska

Runājot Solžeņicina vārdiem, miers nozīmē ne tikai to, ka nav kara, bet to, ka nenotiek vardarbība pret cilvēku. Nav nejaušība, ka tieši tagad, kad mūsu posttotalitāro sabiedrību ir pārņēmis politiskais, reliģiskais, nacionālais, tajā skaitā arī ieroču vardarbības ārprāts, rakstniekam pieprasa samaksāt par patiesību par karu Afganistānā.

Jādomā, ka skandāls, kas ir sacelts ap grāmatu “Cinka zēni”, — tas ir mēģinājums atjaunot cilvēku apziņā komunistiskos “mītus pašiem par sevi”. Aiz prasītāju mugurām redzamas citas figūras: tie, kuri PSRS Pirmajā tautas deputātu kongresā neļāva A. D. Saharovam runāt par šī kara necilvēcību, tie, kuri vēl cer atgūt zaudēto varu un noturēt to ar varu… Šī grāmata jautā par tiesībām upurēt cilvēku dzīves, slēpjoties aiz runām par suverenitāti un lielvaru. Kādu ideju vārdā Azerbaidžānā, Armēnijā, Tadžikijā un Osetijā iet bojā vienkāršie cilvēki?

Tagad, kad izplatās viltus patriotisma idejas, kas balstās uz vardarbību, mēs k|ūstam par lieciniekiem tam, ka atdzimst militārisma gars, mostas agresijas instinkti, notiek noziedzīga ieroču tirdzniecība, kuru pavada saldas runas par demokrātisku armijas reformu, par karavīra pienākumu, par nacionālo godu. Politiķu skaļās frāzes, kas aizstāv revolucionāro un militāro vardarbību, ir tuvas Itālijas fašistu, Vācijas nacionālsociālistu un padomju komunisma idejām, rada cilvēku prātos idejisku jucekli, gatavojot augsni neiecietības un naida pieaugumam sabiedrībā.

No politiskās arēnas aizgājušie politiķu garīgie tēvi prata manipulēt ar cilvēku kaislībām un iesaistīja savus līdzpilsoņus savstarpējās ķildās. Protams, viņu sekotājiem gribas tiesāt nevardarbības un līdzcietības idejas. Atcerēsimies, ka savā laikā Ļevs Tolstojs, kurš atteicās dienēt armijā, netika tiesāts par pretkara darbību. Mūs grib atdzīt atpakaļ tajā laikmetā, kad tika iznīcināts viss godīgais.

S. Aleksijevičas tiesas procesā var saskatīt plānotu antidemokrātisku spēku uzbrukumu; it kā aizstāvot armijas godu, notiek cīņa par atbaidošas ideoloģijas un ierasto melu saglabāšanu… Nevardarbīgās alternatīvas ideja, kuru aizstāv Svetlanas Aleksijevičas grāmatas, dzīvo cilvēku apziņā, kaut gan oficiāli šī ideja nav atzīta, bet jēdziens “nevardarbīgā pretošanās ļaunumam” vēl joprojām tiek izsmiets. Atkārtojam: garīgās pārmaiņas tautas dzīvē vispirms notiek, veidojot pašapziņu, kas balstās uz principu “Pasaule bez vardarbības”. Tie, kas grib tiesāt Svetlanu Aleksijeviču, virza sabiedrību uz naidu un pašiznīcināšanās haosu.

Krievijas Miera biedrības locekļi: R. Iļjuhina, vēstures zinātņu doktore, Krievijas Zinātņu akadēmijas Vispārējās vēstures institūta grupas “Miera idejas vēsturē” vadītāja A. Muhins, Alternatīvā dienesta veicināšanas iniciatīvas grupas priekšsēdētājs

O. Postņikovs, literāts, kustības “Aprīlis” biedrs N. Šeludjakova, organizācijas “Kustība pret vardarbību” priekšsēdētāja

Literāts nedrīkst būt tiesnesis un bende — tādi Krievijā jau tāpat ir bijuši pietiekamā daudzumā… Šis Čehova teiciens nejauši atausa atmiņā sakarā ar literāro skandālu par Svetlanas Aleksijevičas grāmatu “Cinka zēni” un vienlaikus pret “afgāņiem” un viņu vecākiem vērsto kampaņu republikas un Maskavas presē, un pat aizokeāna radiostacijās…

Jā, karš ir karš. Tas vienmēr ir nežēlīgs un netaisnīgs pret cilvēku dzīvi. Afganistānā lielākā daļa zaldātu un komandieru bija uzticigi zvērestam, pildīja savu pienākumu. Tāpēc, ka pavēli tautas vārdā deva likumīga valdība. Diemžēl mūsu kauna traips bija atsevišķi komandieri un zaldāti, kuri izdarīja noziegumus, bija arī tādi, kas nogalināja un aplaupīja afgāņus, kas (tādi bija tikai daži, bet bija) nogalināja savus biedrus, ar ieročiem rokās aizgāja dušmaņu pusē un karoja viņu rindās.

Varu minēt veselu rindu citu noziegumu, kurus izdarīja mūsu cilvēki, bet, kad daži rakstnieki un žurnālisti salīdzina “afgāņus” ar fašistiem, uzreiz rodas vesela rinda jautājumu. Vai šie kungi var nodemonstrēt pasaulei valdības pavēles mūsu armijai par koncentrācijas nometņu celtniecību Afganistānā, par veselas tautas iznīcināšanu, par miljoniem cilvēku sadedzināšanu gāzes krāsnīs, kā to darīja vācieši? Vai jums, kungi, ir dokumenti, kas apliecina, ka par vienu nogalināto padomju zaldātu tika iznīcināti simtiem mierīgo iedzīvotāju, kā to Baltkrievijā darīja hitlerieši? Vai varat pierādīt, ka mūsu ārsti pārlēja saviem ievainotajiem afgāņu bērnu asinis, kā to darīja vācu okupanti?

Starp citu, man ir to padomju zaldātu un oficieru saraksts, kuri tika tiesāti par noziegumiem pret afgāņu pilsoņiem. Varbūt jūs, kungi, parādīsiet tādus vāciešu sarakstus vai arī nosauksiet kaut vienu vai divus cilvēkus, kuri mūsu valsts okupācijas laikā tika tiesāti par to, ka izdarīja noziegumus pret mierīgajiem iedzīvotājiem?

Nevaru iebilst, toreizējās padomju valdības lēmums par armijas ievešanu Afganistānā bija noziedzīgs un vispirms jau pret savu tautu. Bet, runājot par mūsu karavīriem, kurus ar klusu tautas un ari jūsu, kungi, piekrišanu sūtīja uz pekli pildīt karavīra pienākumu, būtu jābūt korektiem. Ir jāsoda tie, kas lēma, tie, kuriem sabiedrībā bija ietekme, bet kuri klusēja…

Pazemojot bojā gājušo zaldātu mātes, Aleksijevičas aizstāvji rāda Amerikas — dižās demokrātijas valsts — virzienā! Tur, tā sakot, esot atraduši spēku, lai protestētu pret karu Vjetnamā.

Jebkurš cilvēks, kurš lasa avīzes, zina, kā rīkojās Amerika. Ne Amerikas kongress, ne Senāts nepieņēma rezolūciju, kas nosodīja karu Vjetnamā. Amerikā

neviens neļāva un neļaus lamāt prezidentus Kenediju, Džonsonu, Fordu un Reiganu, kas sūtīja amerikāņu zaldātus uz slaktiņu.

Vjetnamā pabija apmēram trīs miljoni amerikāņu… Vjetnamas veterāni ir valsts augstākās politiskās un militārās elites pārstāvji… Jebkurš amerikāņu skolnieks var nopirkt Vjetnamā karojušo armijas daļu atšķirības zīmes… Interesanti, kas notiktu ar radio “Brīvība”, kas aizstāv Aleksijeviču, ja tā darbinieki nosauktu par slepkavām nevis baltkrievu pilsoņus, bet savus prezidentus un Vjetnamas kara dalībniekus? Citus, protams, var, turklāt atrodas tādi cilvēki, kuri par dolāriem un markām labprāt ir gatavi arī savu tēvu…

N. Čergiņecs, milicijas ģenerālmajors, bijušais armijas padomnieks Afganistānā, Baltkrievijas Afganistānas kara veterānu savienības priekšsēdētājs “Sovetskaja Belorussija” 1993. gada 16. maijā

…To, ko zinām mēs, tie, kas tur bijām, nezina neviens, ja nu tikai mūsu priekšnieki, kuru pavēles mēs pildījām. Tagad viņi klusē. Klusē par to, kā mācīja mūs nogalināt un pārmeklēt nogalinātos. Klusē par to, ka jau pārtverto karavānu sadalīja helikoptera apkalpes un priekšniecība. Kā katru dušmaņa (tā mēs viņus toreiz saucām) līķi mīnēja, lai tie (sirmgalvis, sieviete, bērns), kas atnāks viņu apglabāt, arī atrastu savu nāvi līdzās tuvam cilvēkam dzimtajā zemē. Viņi klusē arī par daudz ko citu.

Es dienēju speciālajā aviācijas desantnieku bataljonā. Mums bija šaura specializācija — karavānas, karavānas un vēlreiz karavānas. Vairumā gadījumu karavānas neveda ieročus, bet preces un narkotikas un lielākoties naktīs. Mūsu grupā bija 24 cilvēki, bet viņu dažreiz bija vairāk nekā simts. Nebija laika domāt, kurš ir mierīgs karavānas vadītājs, kurš ir tirgotājs, kas bija iepircis Pakistānā preces un sapņoja tās izdevīgi pārdot, kurš ir pārģērbies dušmanis. Es atceros katru kauju, katru cilvēku, kuru nogalināju — gan sirmgalvi, gan pieaugušu vīrieti, gan zēnu, kas locījās pirmsnāves agonijā… Un to ar balto čalmu, kas ar ārprātīgu saucienu Allah akbar nokrita no piecus metrus augstas klints pēc tam, kad bija nāvīgi ievainojis manu draugu… Uz mana krekla palika viņa zarnas, bet uz mana automāta laides viņa smadzenes… Klintīs mēs atstājām pusi savas grupas… Mums nebija iespējas izvilkt visus no aizām… Viņus

atrada tikai savvaļas dzīvnieki… Bet mēs izdomājām viņu vecākiem stāstus par dēlu it kā veiktajiem “varoņdarbiem”. Tas notika 1984. gadā…

Jā, mūs vajag tiesāt par izdarīto, bet kopā ar mums ir jātiesā tie, kas mūs uz turieni sūtīja, kas lika mums Dzimtenes vārdā un saskaņā ar zvērestu darīt darbu, par kuru 1945. gadā visa pasaule tiesāja fašistus…

Bez paraksta

…Paiet gadi, un pēkšņi izrādās, ka cilvēkiem, visai cilvēku sabiedrībai nepietiek ar to, ko atstāj vēsture. Tā vēsture, pie kuras mēs esam pieraduši, kur ir vārdi, dati un notikumi, kur ir fakti un to vērtējums, bet kur nav vietas cilvēkam. Tam konkrētajam cilvēkam, kurš ne tikai bija šo notikumu dalībnieks, kāda statistiska vienība, bet bija noteikta personība ar emocijām un iespaidiem, kurus vēsture parasti nefiksē…

Es neatceros, kad iznāca Svetlanas Aleksijevičas grāmata “Karam nav sievietes sejas” — droši vien būs jau pagājuši kādi 15 gadi, bet es vēl joprojām atceros epizodi, kas mani satrieca. Soļo sieviešu bataljons, karstums, putekļi, bet putekļos ik pa laikam redzami asins traipi, sievietes organisms nepārtraukti strādā pat karā.

Kurš vēsturnieks atstās mums šo faktu? Cik stāstu ir jāpārdzīvo rakstniekam, lai atlasītu to no milzīgā faktu un iespaidu daudzuma?

Un vēl. Pēc pārgājiena sieviešu bataljons apstājas upes krastā. Iespēja apmazgāties — viens no laimīgākajiem sievietes mirkļiem karā. Viss bataljons metas ūdenī, bet tad negaidīti parādās vācu lidmašīnas… Neviena no sievietēm nelīda ārā no ūdens, neskrēja slēpties aiz kokiem… Nedarīja to, kas būtu pilnīgi normāli vīriešiem. Pēc bombardēšanas — desmitiem ievainotu un nogalinātu meiteņu. Viņām vēlme būt tīrām un skaistām, kauna sajūta par kara vīrišķīgās sadzīves neērtībām bija stiprāka par bailēm nomirt.

Šis fakts man pastāsta par sieviešu psiholoģiju karā vairāk nekā vesels armijas vēstures sējums.

…Lai cik tuvu mums būtu šie notikumi — karš Afganistānā, Černobiļas traģēdijas, pučs iMaskavā vai grautiņi Tadžikijā — pēkšņi izrādās, ka tā jau ir vēsture, tos nomaina jaunas kataklizmas, kas piesaista sabiedrības uzmanību. Un liecības zūd, tāpēc ka cilvēka atmiņa, sargājot mūs, cenšas notušēt tās emocijas un atmiņas, kas traucē cilvēkam dzīvot, atņem viņam miegu un mieru. Bet pēc tam aiziet arī paši liecinieki…

Ak, kā daudziem pagātnes režīma “dalienu kņaziem” negribas atzīt, ka arī viņus tiesā — tiesā gan cilvēki, gan vēsture! Ak, kā viņi negrib ticēt, ka ir pienākusī laiki, kad jebkurš “skribents un papīra smērētājs” var atļauties pacelt roku pret “gaišo pagātni”, “nomelnot un pazemot” to, pakļaut šaubām “dižos ideālus”! Ak, kā viņiem traucē pēdējo liecinieku liecībām pārpilnās grāmatas!

Var atsaukt VDK ģenerāli Oļegu Kaluginu: par VDK ģenerāļiem nekļūst vienkārši tāpat. Bet nevar atsaukt liecības, kuras ir devuši simtiem parastu mirstīgo — afgāņi, černobilieši, etnisko konfliktu upuri, bēgļi no “karstajiem punktiem”… Toties var nolamāt, “nolikt pie vietas”, “aizbāzt muti” žurnālistam, rakstniekam, psihologam, kas ir savācis šīs liecības…

Mēs, protams, esam pieraduši. Tiesāja taču Siņavski un Dānieļu, nolādēja Borisu Pasternaku, iemina dubļos Solžeņicinu un Dudincevu.

Apklusīs arī Svetlana Aleksijeviča. Pārstās parādīties mūsu noziedzīgā gadsimta upuru liecības. Bet kas paliks mūsu pēctečiem? Uzvaru cienītāju salkanā svepstēšana? Bungu rīboņa juku jukām ar bravūrīgiem maršiem? Tas viss jau ir bijis. To mēs jau esam pieredzējuši.

Ārsts /. Basins Avīze “Dobrij večer” 1993. gada 1. decembrī

Ar šiem vārdiem es gribēju uzstāties tiesā. Es pieskaitīju sevi pie tiem, kas nepieņēma Svetlanas Aleksijevičas grāmatu “Cinka zēni”. Tiesā man bija jākļūst par Tarasa Kecmura aizstāvi…

Bijušā ienaidnieka grēksūdze — tā to tagad varētu nosaukt… Es uzmanīgi klausījos visu, kas divas dienas tika runāts tiesas zālē, kuluāros, un nodomāju, ka mēs apgānām svētumu. Par ko mēs viens otru plosām? Dieva vārdā? Nē! Mēs plosām viņa sirdi. Valsts vārdā? Tā tur nekaroja…

Svetlana Aleksijeviča koncentrētā veidā ir aprakstījusi Afganistānas šausmas, un jebkura māte nespēj noticēt, ka viņas dēls ir bijis uz to spējīgs. Es teikšu vēl vairāk: grāmatā aprakstītais ir tikai ziediņi salīdzinājumā ar to, kas notiek karā, un katrs, kas patiešām ir karojis Afganistānā, liekot roku uz sirds, var to apliecināt. Tagad mēs atrodamies nežēlīgas realitātes priekšā: mirušie nekaunas, bet, ja šis kauns patiešām ir bijis, tad tas ir jāuzņemas dzīvajiem. Bet dzīvie — tie esam mēs! Tagad izrādās, ka mēs karā esam bijuši malējie, tātad, kad ir jāatbild par kara sekām, tie, kas pildīja pavēles, ir malējie. Tāpēc būtu taisnīgāk, ja tik spēcīgi un talantīgi būtu uzrakstīta grāmata nevis par zēniem,

bet par maršaliem un kabinetos sēdošiem priekšniekiem, kuri sūtīja puišus karā.

Es sev jautāju: vai Svetlanai Aleksijevičai bija jāraksta par kara šausmām? Jā! Vai mātei ir jāaizstāv savs dēls? Jā! Vai “afgāņiem” ir jāaizstāv savi biedri? Atkal, jā!

Protams, zaldāts būs vainīgs jebkurā karā. Bet briesmīgajā Tā Kunga tiesā pirmajam piedos zaldātam…

Tiesa atradīs tiesisko izeju no šī konflikta. Bet ir jābūt arī cilvēcīgajai izejai, kuras būtība ir tāda, ka mātēm, kuras mīl dēlus, vienmēr ir taisnība; rakstniekiem ir taisnība tad, kad viņi runā patiesību; zaldātiem ir taisnība tad, kad dzīvie aizstāv mirušos. Lūk, kas patiesībā sadūrās šajā tiesas procesā.

Režisoru un diriģentu, politiķu un maršalu, kas organizēja šo karu, tiesas zālē nav. Te ir tikai cietušās puses: mīlestība, kura nepieņem rūgto patiesību par karu; patiesība, kura ir jāpasaka, neskatoties ne uz kādu mīlestību; gods, kas neatzīst ne mīlestību, ne patiesību, tāpēc ka atcerieties: “Dzīvi es varu atdot Dzimtenei, bet godu — nevienam” (krievu oficieru kodekss).

Dieva sirdī ietilpst viss: gan mīlestība, gan patiesība, gan gods, bet mēs neesam dievi, un šajā civilprocesā labs ir tikai tas, ka tas spēj atdod cilvēkiem dzīves pilnību.

Vienīgais, ko es varu pārmest Svetlanai Aleksijevičai, nav tas, ka viņa sagrozīja patiesību, bet tas, ka grāmatā praktiski nav mīlestības pret jaunību, kura tikai upurēta tiem muļķiem, kuri organizēja Afganistānas karu. Mani pašu pārsteidz tas, kā “afgāņi”, kas ir skatījušies acīs nāvei, paši baidās no savas patiesības par Afganistānas karu. Vajadzētu taču atrasties kaut vienam “afgānim”, kurš pateiks, ka mēs jau sen neesam pelēka viendabīga masa, un Tarasa Kecmura teiktais, ka viņš nenosoda karu, nav mūsu teiktais, viņš nerunā mūsu vārdā…

Es nenosodu Svetlanu par to, ka grāmata palīdzēja mietpilsoņiem uzzināt par Afganistānas šausmām. Es viņu nenosodu pat par to, ka pēc grāmatas izlasīšanas pret mums izturas daudz sliktāk. Mums ir jāpārdomā tas, ka karā mēs bijām slepkavības ierocis, un, ja mums ir ko nožēlot, tad šai nožēlai ir jāatnāk pie katra cilvēka.

Tiesa droši vien turpināsies ilgi un mokoši. Manā sirdī tā jau ir beigusies.

Pāvels Šetjko, bijušais “afgānis”

No tiesas noslēguma sēdes stenogrammas

1993. gada 8. decembri Tiesnesis I. N. Ždanovičs, tautas piesēdētāji T. V. Borisevičs, T. S. Soroko, prasītāji: I. S. Galovņeva, T. M. Kecmurs, atbildētāja: S. A. Aleksijeviča.

No grāmatas “Cinka zēni” autores S. Aleksijevičas uzstāšanās.

(No tā, kas tika pateikts un ko man neļāva pateikt)

Es līdz pat pēdējam brīdim neticēju, ka šī tiesa notiks, tāpat kā līdz pēdējam brīdim neticēju, ka pie Baltā nama sāks šaut…

Es vairs fiziski nevaru paciest šīs niknās un naida pilnās sejas. Es nenāktu uz šo tiesu, ja šeit nesēdētu mātes, kaut gan es zinu: viņas netiesājas ar mani, ar mani tiesājas bijušais režīms. Apziņa nav partijas biedra karte, to nevar nodot arhīvā. Ir mainījušās mūsu ielas, veikalu izkārtnes un avīžu nosaukumi, bet mēs esam tie paši. No sociālisma nometnes. Ar agrāko nometnes domāšanu…

Es atnācu parunāt ar mātēm. Man vēl joprojām ir tas pats jautājums kas grāmatā: kas mēs esam? Kāpēc ar mums var darīt visu, kas vien ienāk prātā? Kāpēc var atdot mātei cinka zārku, bet pēc tam pārliecināt viņu iesūdzēt tiesā rakstnieku, kurš uzrakstīja, ka viņa savu dēlu pat nevarēja pēdējo reizi noskūpstīt, ka viņa apmazgāja ar zāļu uzlējumu un glāstīja cinka zārku… Kas mēs esam?

Mums iestāstīja, jau no bērnības gēnos ielika mīlestību pret cilvēku ar šauteni. Mēs uzaugām it kā karā, pat tie, kas piedzima vairākas desmitgades pēc tā. Mūsu redze ir iekārtota tā, ka vēl joprojām, pat pēc noziedzīgajām revolucionārajām ārkārtas komitejām, Staļina vienībām un nometnēm aiz dzeloņstieplēm, pēc nesenajiem notikumiem Viļņa, Baku, Tbilisi, pēc Kabulas un Kandahāras cilvēks ar šauteni mūsu izpratnē ir 1945. gada zaldāts, uzvarētājs. Par karu ir uzrakstīts tik daudz grāmatu, ar cilvēka rokām un prātu ir radīts tik daudz ieroču, ka doma par slepkavību ir kļuvusi normāla. Labākie prāti ar bērna uzstājību aizdomājas par to, vai cilvēkam ir tiesības nogalināt dzīvniekus, bet mēs, nemaz nešauboties vai uz ātru roku izveidojot politisko ideālu, esam spējīgi attaisnot karu. Ieslēdziet vakarā televizoru, un jūs redzēsiet, ar kādu slēptu sajūsmu mēs nesam varoņus uz kapsētu. Gruzijā, Abhāzijā, Tadžikistānā… Un atkal ceļam uz viņu kapiem pieminekļus, nevis baznīcas…

Vīriešiem nevar nesodīti atņemt viņu vismīļāko un visdārgāko rotaļlietu — karu. Tas ir mīts… Tas ir sens instinkts…

Es neieredzu karu un pašu domu par to, ka vienam cilvēkam ir tiesības uz cita cilvēka dzīvi.

Nesen kāds mācītājs man izstāstīja, kā bijušais frontinieks, jau vecs cilvēks atnesa uz baznīcu savus apbalvojumus. “Jā,” viņš teica, “es nogalināju fašistus. Aizstāvēju Dzimteni. Bet pirms nāves es tik un tā gribu nožēlot to, ka esmu nogalinājis.” Viņš atstāja savus apbalvojumus baznīcā, nevis muzejā. Mēs esam audzināti kara muzejos…

Karš — tas ir smags darbs un slepkavība, taču pēc daudziem gadiem atceras smago darbu, bet doma par slepkavību tiek pastumta malā. Vai tad to var izdomāt: šīs detaļas, jūtas. To briesmīgā daudzveidība ir manā grāmatā.

Es aizvien biežāk domāju, ka pēc Černobiļas, Afganistānas un notikumiem pie Baltā nama mēs neesam tas, kas ar mums notiek. Varbūt tāpēc tieši tas ar mums notiek?

Kādreiz, pirms vairākiem gadiem, bet precīzāk, pirms četriem gadiem, mēs domājām vienādi: es, daudzas mātes, kas tagad atrodas šajā zālē, zaldāti, kas atgriezās no svešās afgāņu zemes. Manā grāmatā “Cinka zēni” māšu stāsti, lūgšanas ir visskumjākās lappuses. Mātes aizlūdz par saviem bojā gājušajiem dēliem…

Kāpēc tagad mēs sēžam tiesā dažādās pusēs? Kas pa šo laiku ir noticis?

Pa šo laiku no pasaules kartes un vēstures ir pazudusi valsts, komunistiskā impērija, kas sūtīja cilvēkus uz Afganistānu nogalināt un nomirt. Tās nav. Sākumā karu kautrīgi sauca par politisko kļūdu, bet pēc tam par noziegumu. Visi grib aizmirst Afganistānu. Aizmirst šīs mātes, aizmirst kropļus… Aizmiršana arī ir melu forma. Mātes palika vienas pie savu zēnu kapu kopiņām. Viņām pat nav mierinājuma, ka viņu bērnu nāve nav bezjēdzīga. Lai kādus apvainojumus un lamu vārdus es šodien būtu dzirdējusi, es esmu teikusi un atkārtoju, ka dziļi cienu mātes.

Dziļi cienu par to, ka tad, kad Dzimtene apkaunoja viņu dēlu vārdus, mātes kļuva par viņu aizstāvēm. Šodien tikai mātes aizstāv bojā gājušos zēnus… Cits jautājums — no kā mātes viņus aizstāv?

Viņu bēdas pārsniegs jebkuru patiesību. Saka, ka mātes lūgšana palīdz izcelt bērnu no jūras dzelmes. Manā grāmatā tā izceļ viņu dēlus no nebūtības. Viņi ir upuri uz mūsu smagās apgaismības altāra. Viņi nav varoņi, viņi ir mocekļi. Neviens neuzdrošināsies mest viņiem ar akmeni. Mana grāmata ir par to, ka mēs visi bijām vainīgi, mēs visi esam iesaistīti šajos melos. Kāpēc jebkurš totalitārisms ir bistams? Tas visus padara par savu noziegumu līdzzinātājiem.

Labos un (aunos, naivos un pragmatiskos… Ir jāaizlūdz par šiem zēniem, nevis par ideju, par kuras upuriem viņi kļuva. Es gribu pateikt mātēm: jūs šeit neaizstāvat savus zēnus. Jūs aizstāvat briesmīgu ideju. Ideju slepkavu. To es gribu pateikt arī bijušajiem zaldātiem afgāņiem, kuri šodien ir ieradušies tiesā.

Aiz māšu mugurām es redzu ģenerāļa uzplečus. Ģenerāļi atgriezās no kara ar Varoņu Zvaigznēm un ar lieliem koferiem. Viena no mātēm, kas sēž zālē, man stāstīja, ka viņai atdeva cinka zārku un nelielu koferīti, kurā bija dēla zobu birste un peldbikses. Viss, kas viņai ir palicis. Viss, ko viņš atveda no kara. No kā jums bija jāaizstāv savi dēli? No patiesības? Patiesība bija tāda, ka jūsu zēni mira no brūcēm, jo nebija spirta un zāļu, tie tika pārdoti, ka zēnus baroja ar sarūsējušiem 50. gadu konserviem, ka viņus apglabāja vecās Lielā Tēvijas kara laika formās. Pat tā tika ekonomēts. Es negribētu jums to teikt pie kapiem… Bet ir jāsaka…

Jūs dzirdat: visur šauj, atkal līst asinis. Kādu attaisnojumu šīm asinīm jūs meklējat? Vai palīdzat meklēt?

Toreiz, pirms pieciem gadiem, kad vēl valdīja Komunistiskā partija un VDK, es, lai pasargātu savas grāmatas varoņus no izrēķināšanās, dažreiz mainīju vārdus un uzvārdus. Es viņus aizsargāju no režīma. Šodien man ir jāaizstāvas no tiem, kurus es nesen aizsargāju.

Kas man ir jāaizstāv? Savas rakstnieces tiesības redzēt pasauli tādu, kādu es to redzu? Un to, ka es neieredzu karu? Vai man ir jāpierāda tas, ka ir taisnība un ticamība, ka dokuments mākslā nav ne izziņa no kara komisariāta, ne tramvaja biļete. Tās grāmatas, kuras es rakstu, ir savdabīga proza. Tas ir dokuments un tajā pašā laikā mans laika tēls. Es vācu ne tikai atsevišķa cilvēka dzīves, bet arī laika, telpas un balsu detaļas un jūtas. Es neizdomāju, nepiedomāju, bet organizēju materiālu. Dokuments — tas ir arī tas, ko man stāsta, dokuments — tā esmu arī es kā cilvēks ar savu pasaules uzskatu un sajūtām.

Es rakstu, pierakstu mūsdienu vēsturi. Dzīvas balsis, dzīvus likteņus. Pirms kļūt par vēsturi, tie ir kāda sāpe, kāda kliedziens, kāda upuris vai noziegums. Neskaitāmas reizes es sev jautāju: kā iziet cauri ļaunumam, nevairojot ļaunumu pasaulē, īpaši jau tagad, kad ļaunums ir sasniedzis kosmiskus izmērus. Es sev par to jautāju pirms katras jaunas grāmatas rakstīšanas. Tā ir mana nasta. Un mans liktenis.

Rakstīšana — tas ir liktenis un profesija, mūsu nelaimīgajā valstī tā ir pat vairāk liktenis, nevis profesija. Kāpēc tiesa divas reizes noraidīja lūgumu par literāro ekspertīzi? Tāpēc, ka tad uzreiz kļūtu skaidrs — te nav par ko tiesāt.

Tiesā grāmatu, tiesā literatūru, pieņemot, ka dokumentālo literatūru var katru reizi pārrakstīt, izdabājot tā brīža vajadzībām. Nedod Dievs, ka dokumentālās grāmatas labotu neobjektīvie laikabiedri. Dzīvās vēstures vietā mums paliktu tikai politisko cīņu atbalsis un aizspriedumi. Ārpus literatūras likumiem, ārpus žanra likumiem notiek primitīva politiska izrēķināšanās, kas ir novesta līdz sadzīves, es pat teiktu, komunālam līmenim. Klausoties zālē sēdošos, es bieži pieķeru sevi pie domas: kas ir izlēmis saukt pūli ielās, pūli, kas vairs netic nevienam — ne mācītājiem, ne rakstniekiem, ne politiķiem? Tas grib tikai izrēķināšanos un asinis… Tas pakļaujas tikai cilvēkam ar šauteni… Cilvēks ar spalvu, pareizāk sakot, ar pildspalvu, nevis ar Kalašņikova automātu to kaitina. Man šeit mācīja, kā ir jāraksta grāmatas. Pie mums pūlis ir visvarens…

Tie, kas mani aicināja uz tiesu, atsakās no tā, ko teica pirms vairākiem gadiem: vārdi ir tie paši, zīmes ir tās pašas, bet viņu apziņā ir mainījies šifrs, un viņi jau lasa agrāko tekstu savādāk vai arī vispār to nepazīst. Kāpēc? Tāpēc, ka viņiem nevajag brīvību… Viņi nezina, ko ar to darīt…

Es labi atceros, kāda bija Inna Sergejevna Galovņeva, es viņu iemīlēju. Tagad viņa jau ir politiķe, oficiāla persona, bojā gājušo karavīru māšu kluba priekšsēdētāja. Tas ir cits cilvēks, no agrākā cilvēka ir palicis pāri tikai vārds un bojā gājušā dēla vārds, savu dēlu viņa ir upurējusi vēlreiz. Rituāla upurēšana. Mēs vienkārši esam vergi, mēs esam verdzības romantiķi.

Mums ir savi priekšstati par varoņiem un mocekļiem. Ja šeit būtu runa par godu un cieņu, tad mēs pieceltos un klusētu, pieminot gandrīz divus miljonus bojā gājušo afgāņu… Viņi gāja bojā savā zemē…

Cik reižu var uzdot šo mūžīgo jautājumu: kas vainīgs? Mēs esam vainīgi — tu, es, viņi. Problēma ir citur — izvēlē, kas ir katram no mums: šaut vai nešaut, klusēt vai neklusēt, iet vai neiet… Ir jājautā sev… I.ai katrs pajautā sev… Mums nav pieredzes ieiet sevī… Ierastāk ir skriet pa ielu ar pazīstamajiem sarkanajiem karogiem… Mēs neprotam vienkārši normāli dzīvot… Bez naida un cīņas…

Tarass Kecmurs, nevis tas, kas tagad sēž zālē, bet tas, kurš atgriezās no kara, par to teica tā… Toreiz teica… Es jums nolasīšu no grāmatas:

“Es it kā guļu un redzu cilvēku jūru. Visi stāv pie mūsu mājas. Es paskatos atpakaļ, man trūkst vietas, bet nezin kāpēc nevaru piecelties. Tad es saprotu, ka guļu zārkā, koka zārkā. Es to labi atceros. Bet es esmu dzīvs, atceros, ka es esmu dzīvs, bet guļu zārkā. Atveras vārti, visi iziet uz ceļa un mani arī iznes uz ceļa. Cilvēku pūlis, visiem ir bēdīgas sejas, vēl kaut kāda, man nesaprotama slepena sajūsma. Kas ir noticis? Kāpēc es esmu zārkā? Pēkšņi procesija apstājās, un es dzirdēju, ka kāds saka: “Iedodiet āmuru.” Tad man iešāvās prātā doma, ka es redzu sapni. Atkal kāds atkārtoja: “Iedodiet āmuru.” Viss notika it kā sapni, it kā istenībā. Kāds trešo reizi teica: “Iedodiet āmuru.” Es dzirdēju, kā noklaudzēja vāks, atskanēja āmura sitieni, viena nagla iedūrās manā pirkstā. Es sāku sist ar galvu un ar kājām pa vāku. Pēkšņi vāks pakustējās un nokrita. Cilvēki skatās — es piecēlos zārkā sēdus. Man gribas kliegt: sāp, kādēļ jūs aiznaglojāt vāku, man tur nav ko elpot. Viņi raud, man neko nesaka. Visi stāv kā mēmi. Un es nezinu, kā sākt runāt ar cilvēkiem tā, lai viņi mani sadzirdētu. Man šķiet, ka es kliedzu, bet manas lūpas ir sakniebtas, un es nevaru tās pavērt. Tad es apgūlos zārkā. Guļu un domāju: viņi grib, lai es būtu miris, varbūt es patiešām esmu miris, un ir jāklusē? Kāds atkal teica: “Iedodiet āmuru.””

To viņš neapstrīdēja… Tas aizstāvēs viņa cieņu un godu galvenajā Tiesā… Un mani arī…

No sarunām tiesas zālē

—   Jūs teicāt, ka tie ir komunisti. Viņi, šie cilvēki, ir tukša vieta, saniknoti, nabagi. Apmānīti un tādi, kas vēlas, lai viņus māna. Kāds ir vainīgs, bet ne viņi. Upura psiholoģija. Upurim vienmēr ir vajadzīgs kāds, kuru viņš var apsūdzēt. Pie mums vēl nešauj, bet visiem ieplešas nāsis, it kā jūtot asins smaku. Nevis komunisms, nevis “svētā ideja” pukst viņu sirdīs, bet “vēlme būt vienlīdzīgiem”: ja nabagi, tad lai visi ir nabagi, ja nelaimīgi, tad lai visi ir tādi.

—   Viņai ir miljoni, divas “Mercedes” automašīnas, braukā pa ārzemēm…

—   Rakstnieks raksta grāmatu divus trīs gadus, bet šodien saņem par to tikpat daudz, cik puika, trolejbusa vadītājs, saņem par divu mēnešu darbu. Kur jūs ņēmāt tās “Mercedes” automašīnas?

—   Braukā pa ārzemēm…

—   Bet kur ir tavs grēks? Tu varēji šaut un varēji nešaut. Ko? Klusē…

—   Tauta ir pazemota, nabaga. Pavisam nesen mēs bijām varena valsts. Varbūt mēs tādi nemaz nebijām, bet uzskatījām, ka esam vareni raķešu, tanku un atombumbu skaita ziņā? Un ticējām, ka dzīvojam vislabākajā, vistaisnīgākajā zemē. Jūs mums sakāt, ka mēs dzīvojām citā valstī — briesmīgā un asiņainā. Kurš jums to piedos? Jūs aizskārāt vissāpīgāko vietu… Visdziļāko sāpi…

—  Mēs visi bijām iesaistīti šajos melos… Visi…

—   Jūs darījāt to pašu, ko fašisti! Bet gribat, lai jūs sauc par varoņiem…

Turklāt vēl gribējāt bez rindas saņemt ledusskapi un mēbeļu garnitūru… Par izdevīgu cenu…

—  Viņi ir skudras, viņi nezina, ka ir bites un putni. Viņi visus grib pārtaisīt par skudrām. Atšķirīgs apziņas līmenis…

—   Ko jūs pēc tā visa gribat?

—  Pēc kā?

—    Pēc asinīm… Es runāju par mūsu vēsturi. Pēc asinīm cilvēki var novērtēt tikai maizi… Visam pārējam viņu acis vairs nav vērtības… Apziņa ir sagrauta…

—  Ir jālūdz Dievs. Jālūdz par saviem bendēm… Par mocītājiem…

—  Viņai samaksāja dolārus… Viņa mūs aplej ar dubļiem… Arī mūsu bērnus…

No tiesas lēmuma

LĒMUMS BALTKRIEVIJAS REPUBLIKAS VĀRDĀ

Minskas Centrālā rajona tautas tiesa, kuras sastāvā bija priekšsēdētājs

I.    N. Ždanovičs, tautas piesēdētāji T. V. Borisevičs, T. S. Soroka, sekretārs

I.  B. Lobiničs, 1993. gada 8. decembri atklātā tiesas sēdē izskatīja Tarasa Mihailoviča Kecmura un Innas Sergejevnas Galovņevas prasību pret Svetlanu Aleksandrovnu Aleksijeviču un avizes “Komsomoļskaja pravda” redakciju par cieņas un goda aizskaršanu.

…Pēc pušu noklausīšanās un lietas materiālu izpētīšanas, tiesa uzskata, ka prasības ir daļēji jāapmierina.

Saskaņā ar Baltkrievijas Republikas Valsts kodeksa 7. pantu pilsonim vai organizācijai ir tiesības prasit atsaukt viņu godu un cieņu aizskarošas ziņas, ja ziņu izplatītājs nepierāda, ka tās atbilst patiesībai.

Tiesa konstatēja, ka 1990. gada 15. februārī avizes “Komsomoļskaja pravda” 39. numurā tika publicēti fragmenti no S. Aleksijevičas grāmatas “Cinka zēni” — “Afganistānā pabijušo monologi”. Tika publicēts monologs, kas parakstīts ar I. S. Galovņevas vārdu.

Tā kā atbildētāji — S. A. Aleksijeviča un avīzes “Komsomoļskaja pravda” redakcija neiesniedza pierādījumus par publikācijā minēto ziņu atbilstību patiesībai, tiesa uzskata, ka tās neatbilst patiesībai.

Tomēr tiesa uzskata, ka minētās ziņas nav apkaunojošas, tā kā tās no likumu

ievērošanas un sabiedrības morālo principu viedokļa neaizskar I. S. Galovņevas un viņas bojā gājušā dēla godu un cieņu sabiedrības un pilsoņu acīs, tās nesatur informāciju par to, ka viņas dēls ir necienīgi uzvedies sabiedrībā…

Tā kā atbildētāji nav iesnieguši pierādījumus par T. M. Kecmura stāsta atbilstību patiesībai, tiesa uzskata, ka ziņas, kas ir sniegtas ar T. M. Kecmura vārdu parakstītajā monologā, neatbilst patiesībai.

Ņemot vērā iepriekš minētos apstākļus, tiesa uzskata, ka patiesībai neatbilst un prasītāja T. M. Kecmura cieņu un godu aizskar sekojošas ziņas, kas minētas frāzēs: “Es tur redzēju, kā no lauka izrok dzelzi un cilvēku kaulus, es redzēju oranžu ledus kārtiņu uz sastingušās nogalinātā sejas, jā, nezin kādēļ tā bija oranža…” un “Manā istabā ir tās pašas grāmatas, fotogrāfijas, magnetofons, ģitāra, bet es esmu mainījies. Es nevaru iziet cauri parkam, atskatos. Kafejnīcā man aiz muguras nostājas oficiants: “Ko pasūtīsiet?” bet es esmu gatavs piecelties un skriet prom. Man nepatīk, ja kāds stāv aiz muguras. Ieraugu nelieti, prātā tikai viena doma — viņu vajag nošaut.” Tiesa uzskata, ka šīs ziņas ir apkaunojošas, jo tās liek lasītājam šaubīties par viņa psihisko pilnvērtību, apkārt notiekošā adekvātu uztveri, parāda viņu kā niknu cilvēku, apšauba viņa morālās īpašības, rada iespaidu, ka viņš ir cilvēks, kurš patiesu informāciju var pasniegt kā melīgu un patiesībai neatbilstošu…

Pārējo T. M. Kecmura prasības daļu noraidīt…

Atbildētāja S. A. Aleksijeviča prasību neatzina. Viņa liecināja, ka 1987. gadā ir tikusies ar I. S. Galovņevu — Afganistānā bojā gājušā oficiera māti — un sarunu ar viņu ierakstījusi magnetofona lentē. Tas notika gandrīz uzreiz pēc viņas dēla bērēm. Prasītāja izstāstīja viņai visu to, kas ir minēts ar viņas vārdu parakstītajā monologā avīzē “Komsomoļskaja pravda”. Lai Galovņevu nevajātu VDK, viņa vienpusēji nomainīja viņas vārdu ar “Ņina”, bet viņas dēla dienesta pakāpi — vecākais leitnants — nomainīja ar jaunākā leitnanta pakāpi, kaut gan runa bija tieši par viņu.

Ar T. M. Kecmuru viņa tikās pirms sešiem gadiem. Tiekoties viņa ierakstīja T. M. Kecmura stāstu magnetofona lentā. Publicētajā monologā minētais atbilst šim ierakstam, tāpēc atbilst patiesībai un ir taisnība…

Pamatojoties uz iepriekš minēto un vadoties pēc Baltkrievijas Republikas Civilprocesa likuma 194. panta, tiesa nolēma:

Uzdot avīzes “Komsomoļskaja pravda” redakcijai divu mēnešu laikā publicēt minēto ziņu atsaukumu.

Noraidīt Innas Sergejevnas Galovņevas prasību par goda un cieņas aiz

skaršanu pret Svetlanu Aleksandrovnu Aleksijeviču un avīzes “Komsomoļskaja pravda” redakciju.

Piedzīt no Svetlanas Aleksandrovnas Aleksijevičas par labu Tarasam Mihailovičam Kecmuram izdevumus par valsts nodevu 1320 (viens tūkstotis trīssimt divdesmit) rubļu apmērā un valsts nodevu valsts kasei 2680 (divi tūkstoši sešsimt astoņdesmit) rubļu apmērā.

Piedzīt no Innas Sergejevnas Galovņevas valsts kasei 3100 (trīs tūkstoši simts) rubļus.

Tiesas lēmums var tikt pārsūdzēts Minskas pilsētas tiesā, iesniedzot lūgumu Minskas Centrālā rajona tautas tiesā, 10 dienu laikā no tā pasludināšanas.

Baltkrievijas republikas Zinātņu akadēmijas Jankas Kupalas vārdā nosauktā Literatūras institūta direktoram V. A. Kovaļenko

Cienījamais Viktor Antonovič!

Kā jums zināms, tiesas process pret rakstnieci Svetlanu Aleksijeviču sakarā ar viņas dokumentālā stāsta “Cinka zēni” fragmentu publicēšanu avīzes “Komsomoļskaja pravda” 1990. gada 15. februāra numurā pirmajā instancē ir noslēdzies. Faktiski S. Aleksijeviču apsūdzēja par to, ka viņa it kā esot aizskārusi viena no prasītājiem (viena no grāmatas varoņiem) godu un cieņu, jo neesot burtiski uzrakstījusi viņa teikto. Tiesa divreiz noraidīja prasību par literatūras ekspertizes veikšanu.

Baltkrievijas PEN kluba centrs lūdz Jūs veikt neatkarīgu literatūras ekspertīzi, kura sniegtu atbildes uz sekojošiem jautājumiem:

1.   Kā zinātniski tiek traktēts dokumentālā stāsta žanrs, ņemot vērā to, ka “dokumentāls” nozīmē “uz faktiem (liecībām) balstīts”, bet “stāsts” ir mākslas darbs?

2.   Ar ko atšķiras dokumentāls stāsts no avīzes vai žurnāla publikācijas, konkrēti, no intervijas, kuras tekstu autors parasti saskaņo ar intervējamo?

3.  Vai dokumentālā stāsta autoram ir tiesības radīt mākslas tēlu un mākslas darba koncepciju, atlasīt materiālu un literāri apstrādāt mutvārdu liecības, paust savu pasaules uzskatu, apkopot faktus mākslinieciskās patiesības vārdā?

4.   Kam ir autortiesības: autorei vai viņas aprakstīto notikumu varonim, kura stāstītās liecības autore ir pierakstjjusi materiālu vākšanas laikā?

5.  Kā noteikt robežas, kurās autors var nerakstīt burtiski, mehāniski atkārtojot pierakstītos tekstus?

6.   Vai S. Aleksijevičas grāmata “Cinka zēni” atbilst dokumentālā stāsta žanram (sakarā ar pirmo jautājumu)?

7.  Vai dokumentālā stāsta autoram ir tiesības mainīt savu varoņu vārdus un uzvārdus?

8.  Galvenais jautājums, kas izriet no visiem pārējiem: vai var tiesāt rakstnieku par mākslas darba fragmentu pat tad, ja šis fragments nepatīk tiem, kas mutiski sniedza materiālus grāmatai? S. Aleksijeviča publicēja nevis interviju ar prasītājiem, bet fragmentu no dokumentālā stāsta žanrā sarakstītas grāmatas.

Neatkarīgā literatūras ekspertīze ir nepieciešama Baltkrievijas PEN kluba centram, lai aizstāvētu rakstnieci Svetlanu Aleksijeviču.

Baltkrievijas PEN kluba centra viceprezidents Kārlos Šermans

1993.  gada 28. decembrī

Baltkrievijas PEN kluba prezidentam V. Bikovam

Izpildām Jūsu lūgumu par Svetlanas Aleksijevičas dokumentālā stāsta “Cinka zēni” neatkarīgu literatūras ekspertīzi un pa punktiem atbildam uz Jūsu jautājumiem:

1.  Saskaņā ar to jēdziena “dokumentālā literatūra” skaidrojumu, kas dots “Literatūras enciklopēdiskajā vārdnīcā” (Maskava, “Padomju enciklopēdija”, 1987, 98.-99. lpp.) un ko zinātnieki speciālisti uzskata par vispārbaudītāko un precīzāko, izriet, ka dokumentālā literatūra, tai skaitā arī dokumentālais stāsts, pēc sava satura, pētījuma metodēm un veidiem un atstāstījuma formas pieskaitāma pie mākslinieciskās prozas un sakarā ar to aktīvi tiek izmantota dokumentālā materiāla mākslinieciskā atlase un estētiskais novērtējums. “Dokumentālā literatūra,” atzīmē atbilstošā raksta autors, “ir mākslinieciskā proza, kas pēta vēsturiskus notikumus un sabiedriskās dzīves parādības, analizējot dokumentālos materiālus, kuri tiek izmantoti pilnībā, daļēji vai atstāstījumā.”

2.  Tajā pašā enciklopēdijas rakstā ir apgalvots, ka “izmantoto un vēsturiskajā perspektīvā apskatīto faktu atlases kvalitāte un estētiskais novērtējums paplašina dokumentālās literatūras informatīvo raksturu un atšķir to gan no avīžu un žurnālu dokumentālistikas (apraksts, pieraksti, hronika, reportāža) un pub

licistikas, gan no vēsturiskās prozas.” Tātad avīzē “Komsomoļskaja pravda” (1990. gada 15. februārī) publicētais fragments no S. Aleksijevičas grāmatas “Cinka zēni” nav uzskatāms par interviju, reportāžu, aprakstu vai jebkuru citu žurnālista darbības veidu, tā ir savdabīga reklāma grāmatai, kurai drīzumā vajadzēja iznākt.

3.   …Runājot par to, vai dokumentālā daiļdarba autoram ir tiesības radīt mākslas tēlu kā specifisku faktu apkopošanas līdzekli, paust savu vēsturiskā notikuma koncepciju, apzināti atlasīt materiālu, literāri apstrādāt notikuma liecinieku stāstīto, izdarīt savus secinājumus par salīdzinātajiem faktiem, jau pieminētajā enciklopēdiskajā vārdnīcā burtiski ir teikts sekojošais: “Līdz minimumam samazinot māksliniecisko izdomu, dokumentālā literatūra savdabīgi izmanto māksliniecisko sintēzi, atlasot reālus faktus, kuriem pašiem par sevi ir ievērojamas sociāli sadzīviskas ipašības.” Dokumentālā literatūra neapšaubāmi ir orientēta uz ticamību un patiesību. Tomēr, vai vispār ir iespējams pilnīgs reālisms un absolūta patiesība? Nobela prēmijas laureāts, rakstnieks Albērs Kāmī ir teicis, ka pilnīga patiesība būtu iespējama tikai tad, ja cilvēka priekšā noliktu kinokameru, kura ierakstītu visu viņa dzīvi no dzimšanas līdz nāvei. Vai tādā gadījumā atrastos cits cilvēks, kas būtu ar mieru upurēt savu dzīvi, lai bezgalīgi skatītos šo brīnumaino kinolenti? Un spētu ārējos notikumos saskatīt “varoņa” uzvedības iekšējos iemeslus? Ir viegli iedomāties situāciju, kas būtu, ja grāmatas “Cinka zēni” autore apzināti būtu atteikusies no radošas attieksmes pret savāktajiem faktiem un samierinājusies ar pasīva vācēja lomu. Tādā gadījumā viņai būtu jāuzraksta uz papīra burtiski viss, ko savos ilgajos stāstos grēksūdzēs stāstīja “afgāņi”, un rezultātā sanāktu (ja atrastos izdevējs) biezs sējums ar neapstrādātu, pastāvošajām estētiskajām prasībām neatbilstošu materiālu, kuram nebūtu lasītāja. Vēl jo vairāk, ja tādu ceļu izvēlētos S. Aleksijevičas priekšteči šajā dokumentālajā žanrā, tad pasaules literatūrā šodien nebūtu tādu šedevru kā

S. Smirnova “Brestas cietoksnis”, A. Poltoraka “Nirnbergas process”, T. Kapotes “Parasta slepkavība”, A. Adamoviča, J. Briļa, V. Koļesņika “Es nāku no ugunīgā ciemata”, A. Adamoviča un D. Graņina “Blokādes grāmata”.

4.   Autortiesības — tā ir tiesisko normu summa, kas regulē ar daiļdarbu radīšanu un izdošanu saistītās attiecības, tās sākas no grāmatas radīšanas brīža un sastāv no konkrētām likumdošanā noteiktajām tiesībām (mantiskajām un nemantiskajām). Starp tām vispirms izceļas autora tiesības, daiļdarba publikācijas, atkārtotas izdošanas un izplatīšanas tiesības, teksta neaizskaramības tiesības (tikai autoram ir tiesības veikt savā darbā kaut kādas izmaiņas vai atļaut tās

izdarīt citiem). Atbilstoši dokumentālās literatūras žanram materiāla vākšanas procesā autoram ir aktīva loma, kas nosaka darba problēmisko un tematisko būtību. Autortiesību pārkāpumus konstatē tiesa.

5.   Jau atbildē uz trešo jautājumu mēs pierādījām, ka dokumentālā darbā nav iespējams burtiski atkārtot varoņu stāstus. Te, protams, rodas autora gribas problēma, jo varoņi atklāsmes brīžos ir dalījušies ar autoru atmiņās un it kā atdevuši viņam daļu no savām tiesībām uz šo liecību, cerot, ka viņu teiktais tiks izmantots sākotnējā veidā, cerot uz autora profesionālo meistaribu, viņa prasmi saskatīt galveno un izlaist sīkumus, kuri nepadziļina domu, salīdzināt faktus un ieraudzīt tos vienā veselumā. Galu galā visu nosaka autora mākslinieciskais talants un viņa morālā pozīcija, viņa spēja apvienot dokumentalitāti un māksliniecisko tēlojumu. Patiesības mēru un prasmi iedziļināties notikumā šajā gadījumā var sajust tikai pats lasītājs un literatūras kritika, kurai ir estētiskās analīzes instrumenti. Šo taisnības mēru savā veidā novērtē arī darba varoņi, viņi ir viskaislīgākie un visuzmanīgākie darba lasītāji: saskaroties ar fenomenu, kad izteiktais vārds pārvēršas par rakstīto vārdu, jo īpaši par iespiesto vārdu, viņi dažreiz kļūst par upuriem neadekvātai attieksmei pret paša stāstīto. Cilvēks, pirmoreiz izdzirdot savas balss ierakstu magnetofona lentē, nepazīst pats sevi un uzskata, ka ir notikusi rupja kļūda. Negaidīts efekts rodas arī tāpēc, ka viena liecinieka stāstītais grāmatā tiek salīdzināts un apvienots ar citiem līdzīgiem stāstiem, sasaucas vai atšķiras no tiem vai arī apstrīd, konfliktē ar citu varoņu liecinieku stāstīto: tad ievērojami mainās attieksme arī pret paša teikto.

6.  S. Aleksijevičas grāmata “Cinka zēni” pilnībā atbilst iepriekš minētajam dokumentālās literatūras žanram. Ticamība un mākslinieciskums šajā darbā ir tādās proporcijās, kas ļauj uzskatīt šo darbu par mākslinieciskās prozas, nevis žurnālistikas darbu. Jāpiebilst, ka arī šīs autores iepriekšējās grāmatas (“Karam nav sievietes sejas”, “Pēdējie liecinieki”) pētnieki pieskaita pie dokumentālās literatūras.

7.  Mūsdienu literatūrā ir noteiktas zināmas ētikas robežas; ja varoņa stāsts un viņa patiesā liecība par notikumiem ir attēlota ticami, bet sabiedrībā vēl nav noteikta vērtējuma par šiem notikumiem, tas var nevēlami ietekmēt ne tikai autoru, bet arī varoni. Tādā gadījumā autoram neapšaubāmi ir tiesības mainīt varoņu vārdus un uzvārdus. Pat tad, ja varonim nekas nedraud un politiskā konjunktūra ir grāmatas pusē, autori bieži vien izmanto šo paņēmienu. Rakstnieks B. Poļevojs darba “Stāsts par īstu cilvēku” galvenā varoņa uzvārdā izmainīja tikai vienu burtu, bet uzreiz radās mākslinieciskuma efekts: lasītājs uzreiz

saprata, ka runa ir nevis par kādu konkrētu cilvēku, bet par tipisku parādību padomju sabiedrībā. '1 adu piemēru, kad varoņu vārdi un uzvārdi ir apzināti mainīti, literatūras vēsturē ir daudz.

8.  Diemžēl pasaulē vēl notiek tādi tiesas procesi, kāds patlaban notiek pret grāmatas “Cinka zēni” autori Svetlanu Aleksijeviču. Pēckara Anglijā tiesa vajāja slavenās “antiutopijas” “1984” autoru Dž. Orvelu, kuru apsūdzēja par valsts iekārtas apmelošanu. Šodien ir zināms, ka šīs grāmatas tēma bija tas totalitārisma variants, kas radās 20. gadsimtā. Mūsdienās Irānā rakstniekam S. Rušdi ir piespriests nāvessods par grāmatu, kurā it kā ņirdzīgā tonī tiek runāts par islāmu: pasaules progresīvā sabiedrība uzskata, ka šajā gadījumā ir pārkāptas tiesības uz brīvu daiļradi, ka šis akts ir necivilizētības izpausme. Padomju armijas apmelošanu vēl nesen pārmeta rakstniekam V. Bikovam: daudzas presē publicētās veterānu pseidopatriotu vēstules skanēja kā bargs sabiedrības spriedums rakstniekam, kurš pirmais uzdrošinājās skaļi pateikt patiesību par pagātni. Un diemžēl vēsture atkārtojas. Mūsu sabiedrība, kas ir izsludinājusi tiesiskas valsts veidošanu, vēl tikai apgūst galveno cilvēktiesību pamatus, likuma garu bieži vien aizstājot ar burtu un aizmirstot par jebkuras tiesas prāvas morālo pusi. Tiesības uz cieņas aizstāvēšanu, kuras, pēc prasītāju domām, pārkāpa

S. Aleksijeviča, publicējot avīzē grāmatas fragmentus, nedrīkst tikt traktētas kā tiesības šodien pateikt grāmatas autoram vienu, bet rīt atbilstoši garastāvokļa vai politiskās konjunktūras izmaiņām pavisam kaut ko citu. Rodas jautājums, kad grāmatas “varonis” bija patiess: tad, kad piekrita izstāstīt S. Aleksijevičai savas atmiņas par karu Afganistānā, vai tad, kad viņš, ieroču biedru pierunāts, nolēma aizstāvēt atsevišķas cilvēku grupas korporatīvās intereses? Vai tādā gadījumā viņam ir morālas tiesības iesūdzēt tiesā rakstnieci, kurai savulaik uzticējās, zinot, ka viņa stāstītais tiks publicēts? Prasītāja paziņotie un avīzē publicētie fakti neizskatās atsevišķi vai nejauši, grāmatā tos apliecina citi analoģiski fakti, kurus autore ir uzzinājusi no citiem to pašu notikumu lieciniekiem. Vai tas nedod pamatu domāt, ka “varonis” bija patiess tajā mirklī, kad ierakstīja savu stāstu, nevis tad, kad viņš atteicās no saviem vārdiem? Un vēl viens svarīgs aspekts: ja autores sarunai ar “varoni” nav liecinieku un tiesas procesā vienai vai otrai pusei trūkst pierādījumu savai taisnībai, rodas nepieciešamība pārbaudīt visus faktus, kurus autore ir minējusi savā grāmatā, to varētu izdarīt savdabīgā “Nirnbergas procesā”, kurā piedalītos desmitiem un tūkstošiem Afganistānas kara liecinieku. Pretējā gadījumā draud briesmas nogrimt bezgalīgos tiesas procesos, kuros vajadzētu pierādīt gandrīz katru varoņu teikto vārdu, bet tas

jau ir absurds. Tāpēc Baltkrievijas PEN kluba centra lūgums Zinātņu akadēmijas Literatūras institūtam par neatkarīgu literatūras ekspertīzi avīzē “Komsomoļskaja pravda” publicētajiem S. Aleksijevičas grāmatas “Cinka zēni” fragmentiem šajā situācijā ir dabisks un varbūt pat vienīgais iespējamais veids, kā atrisināt konfliktu.

Baltkrievijas Zinātņu akadēmijas /. Kupalas vārdā nosauktā institūta direktors, Baltkrievijas Zinātņu akadēmijas korespondentloceklis V. A. Kovaļenko

Literatūras institūta vecākā zinātniskā līdzstrādniece, filoloģijas zinātņu kandidāte M. A. Tičina

1994.  gada 27. janvārī

Pēc tiesas

Tiesas lēmums ir nolasīts…

…Man ir gūti rakstīt par mums — par tiem, kas sēdēja tiesas zālē. Savā jaunākajā grāmatā “Nāves noburtie” Svetlana Aleksijeviča raksta: “Kas mēs esam? Mēs esam kara cilvēki. Mēs vai nu karojām, vai gatavojāmies karam. Mēs nekad neesam dzīvojuši savādāk.”

Mēs karojām… It kā speciāli nosēdušās rakstniecei aiz muguras, sievietes klusu, lai nedzirdētu tiesnesis, bet tā, lai Svetlana Aleksijeviča dzirdētu, sacenšas viņas apvainošanā. Mātes! Epiteti ir tādi, ka es tos nevaru atkārtot… Arī

I.   Galovņeva pārtraukumā pieiet pie rakstnieces aizstāvja, tēva Vasīlija Radomisļska: “Tēvs, vai jums nav kauna — pārdevāties par naudu!” “Tumsonis! Velns!” atskan no publikas, un nepacietīgas rokas jau stiepjas, lai norautu no viņa krūtīm krustu. “Un to jūs sakāt man? Man, kas naktīs aizlūdza par jūsu dēliem, tāpēc ka jūs teicāt, ka citādi nesaņemsiet apsolītos trīssimts rubļus?” satriekts jautā mācītājs. “Kādēļ tu atnāci? Aizstāvēt velnu?” “Lūdziet dievu par sevi un saviem bērniem. Nav miera, nav mierinājuma.” “Mēs neesam vainīgas… Mēs neko nezinājām…” “Jūs bijāt aklas. Kad atvērāt savas acis, ieraudzījāt tikai sava dēla līķi. Nožēlojiet…” “Mums nav jādomā par afgāņu mātēm… Mēs zaudējām savus dēlus…”

Starp citu, parādā nepalika ari otra puse. “Jūsu dēli Afganistānā nogalināja nevainīgos! Viņi ir noziedznieki! Nu un, ka bija pavēle?” mātēm kliedz kāds vīrietis. “Jūs otrreiz nododat savus bērnus…” kliedz cits.

Bet tu? Vai mēs nepildījām pavēli? Pavēli klusēt? Vai mēs sapulcēs piekrītoši necēlām uz augšu rokas? Es jautāju: vai mums visiem nav jādodas uz tiesu? Ne uz to tiesu — uz to, par kuru tiesā runāja Baltkrievijas Cilvēktiesibu līgas priekšsēdētājs J. Novikovs; tur, kur mēs visi — klusētāji, mūsu bojā gājušo zaldātu mātes, šī kara veterāni un bojā gājušo afgāņu mātes — apsēdīsimies kopā un vienkārši paskatīsimies viens otram acīs.

A. Aleksandrovičs, “Temīda” 1993. gada 27. decembrī

Ir beidzies civiltiesiskais process pret rakstnieci Svetlanu Aleksijeviču par Galovņevas un Kecmura cieņas un goda aizskaršanu. Pēdējā tiesas procesa diena pulcēja daudz žurnālistu, un dažos izdevumos jau pavīdēja ziņas par tiesas lēmumu: Galovņevas prasību noraidīt, Kecmura prasību daļēji apmierināt. Es burtiski necitēšu galigo lēmumu, pateikšu tikai to, ka tas, manuprāt, ir diezgan samierniecisks. Bet vai tas patiesībā samierināja abas puses?

Inna Sergejevna Galovņeva, Afganistānā bojā gājušā vecākā leitnanta Galovņeva māte, joprojām ir uz “kara takas” -ļviņa plāno iesniegt kasācijas sūdzību un turpināt tiesāties ar rakstnieci. Kas liek šai sievietei tā rīkoties? Kas liek šai mātei tā rīkoties? Neremdināmas bēdas. Neremdināmas tajā nozīmē, ka, jo tālāk vēsturē aiziet Afganistānas karš, jo skaidrāk sabiedrība apzinās, cik avantūristiska bija šī iecere, jo bezjēdzīgāka izskatās mūsu puišu bojāeja svešajā zemē… Tāpēc Inna Sergejevna nepieņem grāmatu “Cinka zēni”. Tāpēc viņai tā šķiet apvainojums: kaila patiesība par Afganistānas karu mātei ir pārāk smaga nasta.

Tarass Kecmurs — bijušais šoferis “afgānis” — šajā civillietā ir otrs prasītājs. Viņa prasību tiesa ir daļēji apmierinājusi; divas dziļi psiholoģiskas un dramatiskas epizodes monologā, kas parakstīts ar viņa vārdu un, manuprāt, liecina tikai par to, ka karš nevienu neatstāj neskartu pat tad, ja rokas un kājas ir veselas, pēc Kecmura prasības ir atzītas par “godu un cieņu aizskarošām”. Tomēr es pat esmu gatava saprast Tarasu. Vai atceraties aforismu: “Baidieties no pirmajiem jūtu uzplūdiem, tie var būt patiesi”? Viņa monologs grāmatā “Cinka zēni”, manā skatījumā, ir pirmie jūtu uzplūdi pēc Afganistānas. Ir pagājuši četri gadi. Tarass ir mainījies. Ir mainījusies pasaule ap viņu. Viņam droši vien gribētos

daudz ko mainīt atmiņās par pagātni, ja reiz šīs atmiņas vispār neizdodas izsvītrot no dvēseles… Bet iznāk “Cinka zēni”— kas ar spalvu uzrakstīts, to ne ar cirvi neizcirst.

Svetlana Aleksijeviča aizgāja no tiesas sēdes pirms procesa beigām — pēc tam, kad tiesa kārtējo reizi noraidīja rakstnieces prasību par literatūras ekspertīzi. Aleksijeviča pamatoti prasīja: kā var tiesāt dokumentālu stāstu, nezinot žanra pamatus, nepazīstot literārā darba principus un nevēloties uzzināt profesionāļu viedokli? Tiesa bija nelokāma. Pēc tam, kad tiesa otro reizi atteicās veikt literāro ekspertīzi, Svetlana Aleksijeviča izgāja no tiesas zāles. Aizejot viņa teica:

—   Kā cilvēks es lūdzu piedošanu par to, ka jūs sāpināju, par to, ka šī pasaule ir tik nepilnīga, ka bieži vien nevar paiet pa ielu, neaizskarot citu cilvēku… Kā rakstniece es nevaru un man nav tiesību lūgt piedošanu par grāmatu, par patiesību!

Tiesas process pret S. Aleksijeviču un viņas grāmatu “Cinka zēni” — tas ir otrs mūsu zaudējums Afganistānas karā…

Jeļena Moločko “Narodnaja gazeta” 1993. gada 23. decembri

1993.  gada decembrī tiesas maratons pret rakstnieci Svetlanu Aleksijeviču un viņas grāmatu “Cinka zēni” beidzot ir noslēdzies. Tiesas lēmums: rakstniecei ir jāatvainojas “afgānim” Tarasam Kecmuram, kura godu un cieņu tiesa uzskatīja par “daļēji aizskartu”. Avīzei “Komsomoļskaja pravda” Baltkrievijas tiesa piesprieda publicēt atsaukumu, kā arī rakstisku rakstnieces un redakcijas atvainošanos.

Otras prasītājas — Afganistānā bojā gājušā oficiera mātes Innas Sergejevnas Galovņevas — prasību tiesa noraidīja, kaut gan tiesa atzina, ka “daļa informācijas, kas tika parakstīta ar Galovņevas vārdu, neatbilst patiesībai”. Galovņevas prasību tiesai nācās noraidīt, jo procesa laikā tika iesniegts magnetofona ieraksts ar Galovņevas uzstāšanos kādā no mītiņiem pirms vairākiem gadiem, kurā viņa pilnībā atbalsta Aleksijevičas grāmatu.

Svetlanai Aleksijevičai šajā tiesā, šajā tiesas procesā un šajā sistēmā nebija iespēju aizstāvēt savu cilvēcisko un profesionālo godu…

Baidoties no vispasaules sašutuma par politisku procesu pret mākslas darbu un tā autoru, baltkrievu traģifarsa režisori skaļi formulēja: “Tā nekādā ziņā nav grāmatas, rakstnieka vai viņa daiļrades tiesa! Tā ir tikai civilprasība

par cieņas un goda aizstāvēšanu, kas ir vērsta pret avīzi “Komsomoļskaja pravda” 1990. gada publikācijas sakarā.”

“Kur tad paliek nevainības prezumpcija?” pēc tiesas procesa beigām tiesnesim Ždanovičam pajautāja Baltkrievijas Cilvēktiesību līgas priekšsēdētājs Jevgēņijs Novikovs un Baltkrievijas Brīvo masu informācijas līdzekļu asociācijas vadītājs Aļesjs Nikolaičenko.

Saskaņā ar Žadanoviča teikto “nevainības prezumpcija pastāv tikai krimināllietās”. Ja Galovņeva un Kecmurs būtu apsūdzējuši S. Aleksijeviču par apmelošanu, tādā gadījumā darbotos nevainības prezumpcija, jo termins “apmelošana” ir kriminālkodeksa termins, tad prasītājiem būtu jāiesniedz tiesai lietiskie pierādījumi…

Civiltiesiskās prasībās par goda un cieņas aizsargāšanu nevainības prezumpcija Baltkrievijā nepastāv… Iespējams, ka civiltiesiskais process pakāpeniski pārtaps par kriminālprocesu — prasītāja Galovņeva to apsolīja un runāja par to kā par savu mērķi.

Baltkrievijas prokomunistiskajām avīzēm, kas vajā rakstnieci, ir pievienojusies arī “Komsomoļskaja pravda” — rakstu pēcvārdu 1990. gada 30. decembrī ir parakstījis Viktors Ponomarjovs.

Svetlanai Aleksijevičai “šķita, ka aiz māšu mugurām ir redzami ģenerāļu uzpleči, bet aiz viņu mugurām pavisam noteikti ir dēlu kapi. Viņām, nevis rakstniecei, ordeņa kavalierei un laureātei ir nepieciešama aizsardzība. Ja šeit arī notiek pilsonisks soda akts, tad tas nav vērsts pret rakstnieci,” — “Komsomolka” ātri un demagoģiski cenšas norobežoties no Svetlanas Aleksijevičas.

Tas ir oficiālās atvainošanās prologs, no jaunās vecajā pārkaltās balss mēģinājums. Vladimiram Volfovičam tas patiks. Tāpat kā nosaukums: “Zēni no cinka. Visi rakstnieki no dzelzs”. Vai avīzes “Komsomoļskaja pravda” žurnālisti un redaktori kļūst aizvien elastīgāki?

Taisniba runātājam vienmēr ir dārgi maksājusi. Atteikšanās no patiesības vienmēr ir iedzinusi mazdūšīgos nelaimē. Bet šķiet, ka mūsdienu vēsturē nav bijis bezcerīgākas un visaptverošākas nelaimes kā komunisma padoto labprātīga cilvēka būtības pašiznīcināšana, kad, Mihaila Bulgakova vārdiem runājot, no cilvēkiem pāri paliek “tikai kūpoši caurumi”.

Kūpoši caurumi padomju krāsmatās.

Inna Rogačija

“Russkaja misļ”, 1994. gada 20.-26. janvārī

Afganistānas avantūras desmit gados caur to izgāja daudzi miljoni cilvēku, kurus rezultātā saistīja ne tikai mīlestība pret padomju dzimteni, bet vēl kaut kas daudz būtiskāks. Daļa no viņiem gāja bojā, un mēs kā kristieši skumstam par viņu pāragro nāvi, cienām viņu radiniekiem un tuvajiem cilvēkiem nodarīto fizisko un garīgo brūču sāpes. Diezin vai šodien var nepieminēt to, ka viņi nav vis varoņi ar neapšaubāmām tiesībām uz visas tautas cieņu, bet ir tikai upuri, kuri izraisa žēlumu. Vai paši “afgāņi” to saprot? Tomēr, spriežot pēc visa, lielai daļai no viņiem tas vēl nav pa spēkam. Līdzīga likteņa piemeklētie amerikāņu “Vjetnamas varoņi”, saprotot savas varonības patieso būtību, nometa pie prezidenta kājām viņa pasniegtās medaļas; šķiet, ka mūsējie ir spējīgi tikai lepoties ar Afganistānas kara apbalvojumiem. Kurš no viņiem ir aizdomājies, par ko tās patiesībā ir pasniegtas? Līdz šim visi šie apbalvojumi kalpoja kā iemesls priekšrocību un privilēģiju iegūšanai, kuras cenšas iegūt visa mūsu nabadzīgā sabiedrība. Bet to īpašnieku pretenzijas ir plašākas. Nesen Minskā kādā no Afganistānā karojušo mītiņiem atklāti tika pieteiktas tālejošas pretenzijas uz varu Baltkrievijā. Patlaban šāds pieteikums nav bez pamata. Izmantojot sabiedrībā valdošo morālo jucekli (Afganistānas karš bija negodīgs, bet tā dalībnieki ir varoņi internacionālisti), var sasniegt jebko. Šādos apstākļos bojā gājušo mātes ir pateicīgs materiāls bijušajiem un esošajiem sarkanajiem un brūnajiem, kas visur atgūst otro, atjaunoto elpu. Un mātes izmanto — pilnībā ekspluatējot viņu taisnīgās dusmas, viņu svētās skumjas. Kā savulaik ekspluatēja viņu bojā gājušo bērnu komunistisko idejiskumu un patriotismu. Aprēķins ir pareizs: kurš gan metīs ar akmeni sērojošai mātei? Bet aiz sērojošām mātēm baisi rēgojas pazīstamas figūras ar platiem pleciem, un velti avīzes “Komsomoļskaja pravda” autors izliekas, ka neko neredz. Ka “runa nav par ģenerāļiem aiz māšu mugurām”…

Baltkrievijā aizvien vairāk ir jūtama Afganistānā līdz galam nerealizētās impēriskās domāšanas draudīgā elpa. Svetlanas Aleksijevičas tiesa ir tikai viens posms garā slēptu un redzamu tāda veida izpausmju ķēdē. Ne tikai Žirinovska partija ilgojas pēc varenās valsts un siltajām jūrām, Baltkrievijā netrūkst tās atbalstītāju. “Sapurināt” posttotalitāro sabiedrību, “saliedēt” to ar jaunām asinīm — tas ir līdzeklis, lai sasniegtu to pašu mērķi — kājām samīdīto vakardienas ideālu…

Vasiļs Bikovs

“Ļiteraturnaja gazeta” 1994. gada 26. janvārī

Nē, ne jau par kara patiesību bija šī skarbā cīņa tiesā. Notika cīņa par dzīvu cilvēcisku dvēseli, par tās tiesībām pastāvēt mūsu aukstajā un nemājīgajā pasaulē, tikai tā var kļūt par šķērsli karam. Karš turpināsies tik ilgi, kamēr tas trako mūsu apjukušajos prātos. Karš — tās ir nenovēršamas dvēselē uzkrāto dusmu un ļaunuma sekas…

Šajā ziņā bojā gājušā oficiera vārdi kļūst simboliski un prozaiski: “Es, protams, atgriezīšos, es vienmēr esmu atgriezies…” (No vecākā leitnanta ļurija Galovņeva dienasgrāmatas.)

Pjotrs Tkačenko “Vo slavu Rodini” 1994. gada 15.-22. martā

/

SATURS

Prologs 7

No piezīmju grāmatiņām 13

Pirmā diena 26

Otrā diena 90

Trešā diena 153

Post mortem 210

“Cinka zēnu” tiesa 213

Content

Aleksijeviča Svetlana Cinka zēni

PROLOGS

NO PIEZĪMJU GRĀMATIŅĀM (karā)

PIRMĀ DIENA

OTRĀ DIENA

TREŠĀ DIENA

POSTMORTEM

“CINKA ZĒNU” TIESA (Stāsts dokumentos)

SATURS