Novikovs-Pribojs Aleksejs Siličs

Cusima

Aleksejs Siličs Novikovs-Pribojs Cusima

pirmā un otrā grāmata

.

.

.

A. S. NOVIKOVS-PRIBOJS

Aleksejs Siličs Novikovs-Pribojs dzimis 1877. gada 12. martā Tambovas guberņas Matvejevas sādžā zemnieku ģimenē.

Viņa tēvs bija kantonists un tikai pēc divdesmit piecus gadus ilga karadienesta dabūja atļauju atgriezties dzimtaja pusē.

Pats tik tikko prazdams lasīt un rakstīt, Novikova tēvs spēja ierādīt dēlam vienīgi ābeci; mācīšanās turpinājās pie vietējā psalmotāja un vēlāk pie garīdznieka. Bet arī tur Aleksejs netika tālāk par burtošanu. Gan psalmotājs, gan garīdznieks ar nemitīgiem sitieniem iedvesa Aleksejam nepārvaramu riebumu pret iespiestu vārdu.

Tikai vēlāk, kad puisēns nokļuva skolā, ikas atradās verstis desmit no viņu sādžas, kāda jauna skolotāja prata izklīdināt zēnā šo nepatiku un atmodināt viņā zināšanu alkas.

Pēc divi gadiem Aleksejs beidza sādžas skolu kā pirmais skolnieks, un ar to mācīšanās bija jāpārtrauc: izglītības turpināšanai trūka līdzekļu. Aleksejs Novikovs sāka palīdzēt tēvam un mātei viņu vienkāršajā saimniecībā, bet brīvajā laikā kopā ar vecāko brāli lasīja visu, kas pagadījās.

Novikova māte, reliģiski noskaņota sieviete, sapņoja, ka dēls dienās kļūs mūks, bet tad Novikovs-Pribojs nejauši sastapa kādu matrozi, kam pēc daudziem gadiem veltīja stāstu «Liktenis», — un Novikova dzīve izveidojās citādi. Viņš tiecās uz jūru, sapņoja par to, un nākotne, kā rakstnieks vēlāk atceras, viņam jau tēlojusies «nevis baltajās klostera sienās, ibet uz kuģa, uz «Vētras uzvarētāja», kas šķērso svešas jūras — karstas saules pielietu, bezgalīgu ūdens klaju — vai cīnās ar viesuļvētrām zem tumšiem negaisa mākoņiem mutuļojošu viļņu vidū».

Divdesmit divu gadu vecumā Novikovu iesauc karadienestā, un viņš tūlīt brīvprātīgi pieteicas flotē. Kļuvis par Baltijas flotes matrozi, Novikovs neatlaidīgi grib mācīties un sāk apmeklēt Kronštates svētdienas skolu.

«Ar pateicību atceros šās skolas skolotājus,» stāsta NovikovsPribojs, «viņi bija pirmie, 'kas mani iepazīstināja ar tolaik aizliegto literaturu, tur sākās mana un arī manu biedru sociālā atmoda. No šās skolas kā no prožektora bija vērsts cariskās flotes tumsā spožs gaismas stars. Taču mācīšanās neturpinājās ilgi. Drīz vien skolu slēdza un dažus skolotājus apcietināja. Aresti sākās arī flotē. Gribēju samācīties, lai iegūtu gatavības apliecību un iestātos universitātē, bet kopā ar citiem matrožiem nokļuvu izmeklēšanas cietumā.»

Pēc atbrīvošanas no apcietinājuma matrozi Novikovu kā «neuzticamu» pārceļ no kreisera «Miņins» uz bruņu ikuģi «Orjols», kas ietilpst Klusā okeana 2. eskadrā, kuru sūta palīgā japaņu bloķētajai Portarturai.

Novikovs-Pribojs piedalās Cusimas kaujā un kopā ar nedaudziem matrožiem, kas uz sašautā bruņu kuģa «Orjols» palikuši dzīvi, nokļūst japaņu gūstā. Tur viņš veic aktivu propagandas darbu jūrnieku vidū, cītīgi vāc Cusimas traģēdijas dalībnieku iespaidus un 1906. gada martā, atgriezies dzimtenē, sāk rakstīt par Cusimu stāstus un aprakstus.

Novikovs-Pribojs izmēģinājis savus spēkus literatūrā jau daudz agrāk. 1903. gadā avīzē «Kronštadtskij vestņik» iespiests viņa raksts, kurā Novikovs aicina matrožus mācīties svētdienas skolās. Vēlāk viņš saraksta lugu, un vecākais virsnieks par to gandrīz soda viņu ar vairākām dienām arestā.

«Literārā ceļā mani ievirzīja,» Novikovs-Pribojs savās atcerēs stāsta, «tādu rakstnieku autodidaktu kā Rešetņikova, Koļcova, Surikova un Alaksima Gorkija biogrāfijās …»

Braucienā uz Tālajiem Austrumiem Novikovs sistemātiski raksta dienasgrāmatu, attēlodams visu, kas saista viņa uzmanību. Viņa pirmās divas grāmatiņas — «Par citu grēkiem» un «Trakuļi un veltīgie upuri», kas 1907. gadā iespiestas ar pseidonimu «Bijušais matrozis A. Zatjortijs», atmasko kara un Cusimas sakāves vaininiekus. Cara valdība nedrīkst pieļaut, ka tauta uzzina patiesību par Cusimu, un grāmatas tūdaļ konfiscē, bet autoru apvaino «nekaunīgā necieņā pret augstāko varu».

Sākas pēdu dzīšana un vajāšana. Novikovs-Pribojs spiests dzīvot nelegāli un pēc tam emigrēt. No 1907. līdz 1913. gadam viņš klaiņā pa Eiropas un Ziemeļafrikas pilsētām kā politisks emigrants. «Anglijā izbaudīju «sviedrēšanas sistēmu»,» stāsta Novikovs-Pribojs, «pēc tam braucu par matrozi, strādāju kantoros.» Novikova dzīve ir neciešami grūta, un rakstīt viņam izdodas reti.

1911. gadā Novikovs nosūta A. M. Gorkijam uz Itāliju savu stāstu «Bēgļi», un ar Alekseja Maksimoviča palīdzību tas tiek iespiests žurnālā «Sovremennij mir». Vēlāk— 1912. un 1913. gadā Novikovs-Pribojs dzīvo pie Gorkija Kapri salā un saraksta tādus darbus kā «Liekais», «Dullais», «Bocmanmata stāsts» un citus.

Pirmā pasaules kara sākumā, atgriezies Krievijā, NovikovsPribojs sagatavo iespiešanai «Jūras stāstu» krājumu, bet cenzūra grāmatas izdošanu aptur, un «Jūras stāsti» nāk klajā tikai 1917. gadā — pēc revolūcijas.

Imperiālistiskā kara laikā Novikovs-Pribojs savu literāro darbību pārtrauc. Tikai Lielā Oktobra sociālistiskā revolūcija paver viņam plašu ceļu, dod iespēju rakstīt un uzrakstīto iespiest. Sākot ar 1918. gadu, viņa stāsti sistemātiski parādās žurnālu slejās. Novikovs-Pribojs kļūst par vienu no visvairāk iemīļotiem padomju rakstniekiem.

Viņa stāsti ««Komunists» braucienā» (1923. g.), ««Otradas» līcī» (1924. g.), «Jūra aicina» (1919. g. ), «Zemūdenes vīri» (1923. g.), romāns «Sāļās kristības» (1927. g.) kļuvuši ļoti populāri.

Taču Novikova-Priboja daiļrades augstākais sasniegums ir epopeja «Cusima», par kuru 1941. gadā viņam piešķirta Staļina prēmija.

Padomju valdība augstu novērtēja Novikova-Priboja daiļradi un 1939. gadā par literāru darbu apbalvoja viņu ar Darba Sarkanā Karoga ordeni.

Lielā Tēvijas kara dienās rakstnieks ir īsts Padomju zemes patriots un pilsonis; ar saviem darbiem viņš iedvesmo tautu cīņai un aicina uzvarēt. Līdzās publicistiskiem rakstiem un aprakstiem viņš turpina strādāt pie romana «Pirmā ranga kapteinis». Šis darbs paliek nepabeigts: Aleksejs Siličs Novikovs-Pribojs mirst 1944. gadā — neilgi pirms padomju tautu uzvaras pār fašistiskajiem iebrucējiem.

PRIEKŠVĀRDA VIETĀ

Cilvēces vēsturē kopš tiem laikiem, kad pasaulē sāka būvēt kara kuģus, zināmas daudzas jūras kaujas. Taču tikai trīs no šim kaujām pēc to grandiozajiem apmēriem un rezultātiem salīdzināmas ar Cusimas kauju. Pirmā, tā sauktā Salaminas kauja, notika tālā senatnē — 480. gadā pirms mūsu eras. Pretinieki sastapās Salaminas līcī pie Pirejas un Atenam. Nelielā grieķu flote Temistokla vadībā iznīcināja persiešu cara Kserksa milzīgo eskadru. Otrā jūras kauja norisinājās viduslaikos, 1571. gadā, pie Lepanto — Adrijas jūrā. Kristiešu valstu apvienotā flote, ko komandēja Austrijas Donžuāns, pilnīgi sakāva saraceņu un ēģiptiešu kuģus. Trešais tāda veida notikums norisinājās daudz vēlāk, 1805. gadā, netālu no Gibraltara jūras šauruma, pie Trafalgaras zemes raga. Tur angļu flotes komandieris admiralis Nelsons, kurš agrākajās kaujās jau bija zaudējis vienu aci un vienu roku, izcīnīja uzvaru pār apvienoto franču un spāņu floti, ko vadīja admiraļi Vilnevs un Gravins. Nelsons kaujā krita, bet sabiedrotie zaudēja admiraļi Graviņu, deviņpadsmit kuģus un gandrīz visu apkalpi.

Ceturtā kauja notika Tālo Austrumu ūdeņos pie Cusimas salas krievu-japaņu kara laikā, proti, 1905. gada 14. (27.) maijā. Arī šī kauja ir viens no vislielākajiem pasaules notikumiem. Taču par to es runāšu turpmāk, bet pagaidām pastāstīšu, kāds materials likts pamatā šim darbam un kāpēc tas radies divdesmit piecus gadus pēc Cusimas kaujas.

Šinī kaujā, kas ievērojama ar savām daudzajām dramatiskajām epizodēm, piedalījos arī es, kalpodams par matrozi uz bruņu kuģa «Orjols». Ienaidnieka šāviņi mani saudzēja, un es nokļuvu gūstā. Dažas dienas mūs noturēja kādā japaņu ostā barakās un pēc tam aizveda uz Kumamotas pilsētu Kiusiu dienvidu salā.

Tur nometnē, kas atradās pilsētas nomalē, mums nācās pavadīt ilgu laiku, līdz atgriezāmies Krievijā.

Labi sapratu, cik svarīgs ir viss, kas noticis pie Cusimas, un tūdaļ sāku pierakstīt savus iespaidus, kādi man bija radušies par «Orjolu». Pēc tam vācu materialus par visu mūsu eskadru. Taču vienam cilvēkam nebija ko domāt tikt galā ar tik milzīgu uzdevumu. Saorganizēju sev palīgos kādus piecpadsmit cilvēkus, garīgi attīstītus matrožus, labi pazīstamus biedrus. Viņi sāka man aizrautīgi palīdzēt. Ļoti izdevīgi bija tas, ka šinī nometnē japaņi turēja gandrīz visu Cusimas kaujā piedalījušos kuģu komandas. Sākdami rakstīt par kādu kuģi, vispirms interesējāmies, kā tur bijis noorganizēts dienests, kādas attieksmes izveidojušās starp virsniekiem un matrožiem, un tikai pēc tam vācām ziņas par šā kuģa lomu kaujā. Jau tolaik daudzi kaujas kuģi bija tik milzīgi un to uzbūve tik sarežģīta, ka vienas nodaļas cilvēki ne vienmēr varēja zināt, kas notiek otrā nodaļā. Tāpēc mums, uzdodot kaujas dalībniekiem jautājumus, vajadzēja atsevišķi izpētīt katru kuģa daļu. Piemēram, kas noticis — sākot ar 14. maija rītu, līdz galīgajam atrisinājumam — kaujas tornī, tādā un tādā lielgabalu tornī, tādā un tādā kazematā, bateriju klājā, mīnu nodaļā, mašīnu un katlu nodaļā, operāciju telpā? … Kas tobrīd runājis un ko teicis? Kādus rīkojumus devusi priekšniecība, un kā tie izpildīti? Kāds bijis atsevišķu cilvēku izskats, kādi viņu paradumi un raksturs? Kā daži izpratuši kauju, vērojot to no kuģa, par kuru pašlaik interesējāmies? Un tā tālāk līdz pat nenozīmīgiem sīkumiem.

Matroži labprāt un vaļsirdīgi stāstīja par visu, jo viņiem jautāja tādi paši biedri, kādi bija arī viņi, un nevis oficiālā komisija, kurā ietilpa — kā tas vēlāk notika — Galvenā jūras štaba admiraļi un virsnieki. Ja kāds iztaujājamais stāstīja aplamības, tad citi kaujas dalībnieki tūliņ tās izlaboja. Vēlāk daži matroži paši sāka nest man savas burtnīcas ar kādas atsevišķas epizodes aprakstu. Un tā pēc dažiem mēnešiem man salasījās vesels čemodāns ar rokrakstiem par Cusimas kauju. Šis materials bija ārkārtīgi vērtīgs. Droši varu apgalvot — ne par vienu jūras kauju nav savākts tik daudz ziņu, kā mēs savācām par Cusimu. Pētījot šo materialu, man radās tik skaidrs priekšstats par katru kuģi, it kā es cīniņā ar japaņiem pats būtu atradies uz visiem kuģiem. Nav nemaz jāpiebilst, ka mūsu piezīmes nebūt nelīdzinājās šās ievērojamās kaujas oficiālajiem aprakstiem.

Taču gadījās, ka mūsu darbs gāja bojā —gāja bojā pavisam nejēdzīgi.

Bruņu kuģa «Ušakovs» artilērijas virsnieks leitnants N. Dmitrijevs, mazliet triumfēdams, stāsta par šo notikumu savā atmiņu rakstā «Japaņu gūstā», kas iespiests žurnālā «More» 1908. gada 2. numurā. Tiesa, viņš atradies Sendajes pilsētā un tāpēc pats nav redzējis, kas norisinājies pie mums, bet viņš citē savu matrožu vēstules, kuras saņēmis no Kumamotas. Vienā šādā vēstulē apakšvirsnieks Fiļipovs raksta:

«… «Orjola», «Bedovija» un citu gūstā padevušos kuģu komandas locekļi šeit cenšas sadumpot gūstekņus. Musinātāji sameklējuši dedzīgus līdzskrējējus un ar viņu palīdzību sākuši izplatīt politiska satura grāmatas un avīzes, kas pilnas ar nepatiesām baumām par Krieviju, bet visvairāk viņi cenšas sēt kuģu komandās naidu pret saviem virsniekiem. Laime, ka gūstekņu vidū gadījās arī prātīgāki cilvēki un tie īstajā laikā nostājās pret musinātājiem, neļaudami izplatīties šim ļaunumam.

9. (22.) novembrī matroži vairs nespēja paciest musinātāju rīcību un aģitatorus piekāva. Divi nezin vai būs dzīvotāji, pārējos pievāca japaņi. Visas musinātāju grāmatas un piezīmes sadedzināja un arī rakstāmmašīnu sadauzīja gabalu gabalos.» (72. un 73. lpp.)

Otrs matrozis savu vēstuli sak ar vārdiem: «Visžēlīgajam ķeizaram, manai labdzimtībai» — un pēc tam stāsta par dažādiem revolucionāru darbiem.

«… Kaut arī viņi to darīja slepeni,» matrozis tālāk raksta, «drīz tas tomēr kļuva zināms.

8. novembrī pie mums ieradās kāds sauszemes karaspēka virsnieks pastāstīt, ka gūstekņus sākts sūtīt uz Vladivostoku un ka tur noticis dumpis.

Viņš lūdza, lai mēs, kad došoties ceļā, izturoties apdomīgi un nedumpojoties.

Tai laikā šie paši politiskie sagandētāji kliedza: «Sit viņu, sit!» Tad virsnieks redz, ka notiek nekārtības, un aiziet, bet pa to laiku, kamēr viņi kliedza, daži matroži pierakstīja dumpiniekus.

Bet nākošajā dienā, 9. novembrī, visi matroži, kas nevēlējās, lai mūsu dārgās tēvijas ienaidnieki gāztu to kaunā un negodā, šitie matroži sacēla pret viņiem dumpi, lai iznīcinātu visus cilvēkus, kuri mūsu — gūstekņu vidū sapulcējušies un nostājušies pret ķeizaru un valdīšanu.

Sanācām kopā pie kancelejas un pie barakas, kur mitinājās šie nelietīgie ļaudis, un, kad sākām prasīt, lai tie atdod dažādās politiskās grāmatas un sarakstus, viņi apbruņojās ar nažiem un izaicinoši izturējās pret pārējiem matrožiem.» (74. lpp.)

Arī šajā lišķības pilnajā vēstulē tālāk minēts, ka gūstekņi sadedzinājuši manas «grāmatas un piezīmes».

Bet tagad pats pastāstīšu, kā īsti bija.

Japanā, kad tur salasījās daudz mūsu gūstekņu, no Havaju salām ieradās ārsts Ruselis, kas pirms daudziem gadiem politiskas darbības dēļ bija emigrējis no Krievijas. Ruselis sāka izdot gūstekņiem domātu žurnālu «Japana un Krievija», kura lappusēs šad tad iespieda arī manus rakstiņus. Pirmie numuri taktisku apsvērumu dēļ bija visai mēreni, bet pēc tam žurnāls pakāpeniski kļuva arvien revolucionārāks. Turklāt ārsts Ruselis sāka izplatīt gūstekņu vidū arī nelegālu literaturu. Kumamotā šī literatūra tika adresēta man. Pie manis nāca puiši no visām barakām, ņēma brošuras un avīzes. Sauszemes karaspēka daļu karavīri tās lasīja ļoti piesardzīgi, arvien vēl baidīdamies no soda; matroži bija drošāki.

Revolucionāro ideju iespiešanās plašās karavīru masās darīja nemierīgus vairākus virsniekus, kas dzīvoja kādā citā Kumamotas nometnē. Viņi sāka izplatīt sagūstīto kareivju un matrožu vidū dažādas baumas, stāstīdami, ka visi, kas lasot necenzētas avīzes un grāmatas, esot pierakstīti un pēc atgriešanās Krievijā tikšot pakārti.

Pienāca rudens. Augustā Krievija noslēdza ar Japanu mieru, bet valdība mūs arvien vēl nesūtīja uz dzimteni. Gūstekņus tas ļoti satrauca.

Kādā vakarā, 8. (21.) novembrī, pie mums nometnē atnāca divi virsnieki: kājnieku štabkapteinis un kazaku jesauls. Viņi sāka runāties ar kareivjiem un matrožiem. Ap kanceleju salasījās kādi divi simti kareivju un daži desmiti matrožu. Abi virsnieki stāvēja uz lieveņa, glūnīgi vērodami sapulcējušos. Vairāk runāja kazaku jesauls, pusmūža vīrs ar sirmām šķipsnām biezajā bārdā. Viņš taujāja, kā mēs dzīvojot un ko darot. Kāds kareivis vērsās pie viņa, vaicādams:

—  Jūsu augstdzimtība, vai tiesa, ka Krievijā tagad esot pasludināta brīvība?

Jesauls negribīgi pasmīnēja un sacīja:

—   Kam tad jums vajadzīga brīvība? Neķītri lamāties esat drīkstējuši vienmēr.

Te nu kāds cits kareivis, gadus četrdesmit vecs, ūsains rezervists, izteica daudz sāpīgāku jautājumu:

—   Jūsu augstdzimtība, kāpēc mūs nesūta uz dzimteni? Miers jau sen noslēgts, bet mēs arvien vēl nīkstam šeit!

Atbildi gaidīdami, visi apklusa.

Jesauls, joprojām smīnēdams, novilka caur zobiem:

—   Ak tad to jums gribas — dzimtenē tikt! Dzimteni jūs nekad vairs neredzēsiet!

—   Kā tad tā? — izbrīnījies atkal jautāja ūsainais kareivis un, pievirzījies tuvāk lievenim, izbīlī paplēta muti.

Pārējo gūstekņu sejās pavīdēja nemiera ēna, visi pastiepa kaklus un, sasprindzināti klusēdami, neatlaidīgi blenza jesaulam tieši sejā.

Pēkšņi viņš kļuva nopietns un turpināja:

—   Draugi, tūliņ jums paskaidrošu, kā tas īsti ir! Jūsu, gūstekņu, vidū ieviesušies politikāņi. Nav šaubu, ka tie ir japaņu uzpirkti. Sie politikāņi izplata dažādas kaitīgas grāmateles, kas izdotas par mūsu ienaidnieku naudu, un iepotē jums neķītras domas, ka nevajagot ne cara, ne valdības, ne reliģijas. Kādēļ to. dara? Lai sētu pareizticīgo vidū jukas, anarehiju, lai skubinātu uz vispārēju slaktiņu … Krievijā, kā jau zināt, ari bez jums notiek nezin kas, visur nekārtības un dumpji. Gudrākie gūstekņi uzreiz apjēgs, kas no visa tā var iznākt. Vai tad cars nezina, ka politikāņi, šie pērkamie riebekļi, jūs galīgi sagandējuši? Ja nu tādas ir tās lietas, vai tad jūs domājat, ka cars ir tik liels muļķis, ka maksās japaņiem naudu un vedīs jūs uz Krieviju pats sev par postu? Neviens taču neglābs savus ienaidniekus no nelaimes, jau iepriekš zinot, ka no viņiem negūs neko citu kā tikai ļaunu. Nē, dzimtenē jūs nenokļūsiet! Jūs nomirsiet šeitl

Kazaku virsnieks bija trāpījis īstajā vietā. Viņa pierādījumi šķita tik pārliecinoši, ka klausītāju vairums nemaz nešaubījās par to pareizumu. Patiešām, ir taču kāds iemesls, kādēļ pēc miera noslēgšanas gūstekņus tik ilgi nesūta uz Krieviju.

Kāds matrozis iekliedzās:

—   Muļķi, atraduši, ko klausīties! Viņš melš blēņas!

Cita par citu skanēja satraukto gūstekņu balsis.

Jesauls, nogaidījis īsto brīdi, atsāka skaļāk:

—  Tātad es, kazaku virsnieks, uzticams tēvijas kalps, melšot blēņas? Vai zināt, ka frontē trīs reizes esmu bijis ievainots?

Laikam pirmoreiz viņam gadījās dzirdēt, ka vienkāršs matrozis teic tam pārdrošus, apvainojošus vārdus. Dziļi satrauktais jesauls kaut kā dīvaini sāka raustīt galvu. Nevienam negaidot, viņš pēkšņi ieraudājās, noņēma cepuri un, rādīdams uz savu iesirmo galvu, kliedza sāpju pilns:

—  Ja neticat man, tad ticiet maniem sirmajiem matiem, ka saku jums patiesību. Jums visiem mājās ir mātes. Kas var būt dārgāks par mātes vārdu? Zvēru pie savas matēs vārda, ka jūsu kaulus apraks japaņu zemē. To saku tikai tāpēc, ka man jūsu patiesi žel!

Šķita, ka, nodevīgas iedvesmas pārņemts, viņš pats ticēja tam, ko runāja. Tas viss satricinoši ietekmēja kareivjus. Sevišķi uztraucās rezervisti. Nemitīgas domas par tālajām mājām un pamesto ģimeni viņiem visiem jau sen kremta sirdi. Cits aiz cita skanēja dusmu un skumju pilni saucieni:

—   Riebekļi! Politikāņi! Ko viņi izdarījuši ar mums! …

—   Man mājās palika bērni…

—   Pagalam mums nu ir dzimtene …

Bijām palaiduši garām bridi, kur virsniekam vēl varēja ko iebilst. Tagad ikviens mūsu vārds radītu kareivjos sašutuma uzliesmojumus. Sarīdīti un uz laiku apstulbināti, viņi bija gatavi tūliņ pat izgāzt savu atriebību uz kuru katru — gan par izciestajām sāpēm, ka jādzīvo šķirti no tuviniekiem, gan par visām savām likstām, gan par ieilgušās nebrīves grūtībām.

Kāds gūsteknis izmisumā sauca:

—   Jūsu augstdzimtība, ko tad mēs tagad lai darām?

Uz to tūdaļ nāca atbilde, salta un barga, kā šautenes aizslēga dzelžainais klakšķis:

—   Šie politikāņi krietni jāpārmāca. Pēc tam uzrakstiet cara tētiņam lūgumu. Varbūt viņa sirds iežēlosies un viņš jums piedos.

Virsnieki nozuda, bet viņu palaistā doma kā ļauns naktsputns lidoja no barakas uz baraku, radot gūstekņos nemieru.

Nākošajā dienā pēc brokastīm pie 2. barakas, kur es mitinājos, sāka pulcēties kareivji. Salasījušies daži desmiti, viņi pieprasīja, lai izdodot sodīšanai mani un manu tuvāko palīgu — «Osļabjas» kuģa komandas mīnieri Konstantinu Stepanoviču Boltiševu. Barakā dzīvoja simt piecdesmit matrožu, un mēs viegli atsitām uzbrucējus. Vispār nometnē sauszemes karaspēka gūstekņu bija divreiz vairāk nekā jūrnieku. Pūlis strauji auga, kļuva lielāks un no visām pusēm ielenca mūsu baraku. Daži kareivji bija paņēmuši no virtuvēm cirvjus, citi apbruņojušies ar mietiem un akmeņiem. Skanēja bļāvieni:

—   Dod šurp Novikovu!

—   Boltiševu arī!

—  Abus neliešus pie tautas tiesas!

Mūsu barakas matroži, ieraudzījuši šo draudīgo spēku, cits pēc cita lavījās prom, līdz beidzot palika tikai divpadsmit uzticamu biedru. Ko mēs varējām pasākt pret trīstūkstoš cilvēku lielu pūlil Vairākkārt mēģināju ļaudis pierunāt, bet tas bija tikpat veltīgi, cik veltīgi vētrā kliegt jūras viļņiem, kas mācas virsū kuģa bortam. Šeit plosījās tāda pati stichija. Pie durvīm un pie visiem logiem bija sadrūzmējušies ļaudis un bļāva, kā kurš prata. Jo ilgāk, jo vairāk trakoja šie cilvēki, reibdami paši no sava niknuma. Aiz šausmām stinga domas, raugoties uz šīm krampjaini savilktajām sejām, uz sašķiebtajām mutēm, izvalbītajām acīm … Nebija jāšaubās, ka mani un manus biedrus ne vien nositīs, bet apgānīs arī mūsu līķus. Nejauši izkļūt dzīvam no Cusimas elles un pēc dažiem mēnešiem tālā svešumā dabūt galu no savu tautiešu rokas — kas var būt nejēdzīgāks? Vēl nupat es viņiem biju kaut kas līdzīgs vadonim, tie visvisādi mani apsveica, bet tagad nesaudzīgi un nežēlīgi grasījās mani saplosīt, cerēdami atvieglot savu likteni.

Kareivji sāka staigāt cauri barakai, bet neviens vēl neuzdrošinājās pirmais mesties mums virsū. Gūstekņu vidū bija izplatījušās baumas, ka mums esot revolveri, bumbas un elles mašīnas. Tas kādu laiciņu mūs glāba. īstenībā bijām apbruņojušies tikai ar kinžalam līdzīgiem japaņu nažiem. Zem šineļa, kas bija uzmests uz pleciem, katrs no mums turēja sažņaugtu šādu nazi.

Garām gāja kāds kareivis, satvēris labajā rokā ar smiltīm piebērtu pudeli. Kā redzams, viņš bija nodomājis iegāzt man ar pudeli pa pieri, pārsist galvu un piebērt acis ar smiltīm. Kareivis bija aprēķinājis, ka es, ar smiltīm padarīts pusakls, nespēšu viņam trāpīt no 'revolvera, kura man nemaz nebija. Taču pēdējā mirklī viņam pietrūka dūšas, un tas svieda pudeli tikai iztālēm. Tā trāpīja manam biedram Golubevam un pāršķēla tam vaigu.

Tuvojās gals.

Barakas staršina — gvardes ekipāžās bocmanis Vasilijs Červoņenko mīlīgā, noslēpumainā balsī mūs brīdināja:

—  Tūliņ aizdedzinās baraku. Jau aizskrēja pēc kārts. Jūs visi dzīvi sadegsiet.

Baraka bija celta no plāniem dēļiem un apjumta ar sausiem rīsa salmiem. Tā uzliesmos dažās minūtēs. Mēs locīsimies ugunī kā tārpi.

Cervoņenko vārdus dzirdot, man uzdvesa viduslaiku elpa. Sarāvos, it kā mani jau skartu sārta liesmas. Aiz mūsu mītnes sienām trakoja un nevaldāmi rēca trīstūkstoš vīru, bet manā satrauktajā apziņā, tās noslēpumainajās dzīlēs kā oda sīciens nožēlojami skanēja simtiem reižu dzirdētā frāze: «Tautas balss — dieva balss.» Saskatījos ar Boltiševu. Tas bija zaļoksnējs puisis platiem pleciem, izrieztām krūtīm, melniem matiem un ar tik stipriem muskuļiem kā Manilas trose. Mazliet pieliecies, viņš sagatavojās lēcienam, elpoja smagi un nikni, viņa brūnās acis, paslēpušās aiz drūmi savilktām uzacīm kā aiz žoga, ierāvās dobumos un sasprindzināti vēroja notiekošo. Manās smadzeņu šūniņās kaut kas risinājās, gumdīja mani uz izmisuma pilnu rīcību, un es teicu, vērsdamies pie Boltiševa:

—   Kostja, mums jāuzbrūk viņiem.

Boltiševs, it kā būtu jau gaidījis manu priekšlikumu, apņēmīgi sacīja:

—   Jā, es iešu pirmais.

Pārējie tam piekrita.

Boltiševs devās uz priekšu. Mēs viņam sekojām. Kamēr gājām uz durvīm, man šķita, ka visā pasaulē nav vairs nekā cita kā tikai šis ļaužu bars, kas alkst padarīt mūs par asiņainiem gaļas gabaliem. Kaut kas zooloģisks pamodās arī manī, it kā es nekad nebūtu lasījis brīnišķīgas grāmatas un ģeniālus darbus, kuri mudināja uz cilvēkmīlestību. Visi mani muskuļi bija sasprindzināti. Smadzenēs valdīja viena vienīga doma, salta un skaidra kā gaismas stars aukstā ziemas rītā, — trāpīt un veiklāk dot triecienu ienaidniekiem. Tikko Boltiševs parādījās uz lieveņa, vēl skaļāki kļuva dzīvnieciskie ļaužu bara bļāvieni, un uz viņu kā uz dārgu laupījumu sniedzās simtiem roku. Šajā izšķirošajā mirklī skaidri jo skaidri dzirdēju, kā viena neparasti spiedzīga balss, krasi atšķirdamās no pūļa kopīgās, brāzmainās rēkšanas, uzvijās augšup pāri cilvēku galvām un palika it kā karājamies gaisā:

—   Nodūra! No — dū — ra!…

Pirmās kareivju rindas sagrīļojās, uz mirkli apklusa. Ieraudzīju ievainotā krampjaini savilkto seju, plati ieplesto muti, sīkos zobus un lielās, izvalbītās acis, kas rēgojās virs vaigiem kā divas blāvas elektriskās spuldzītes. Pēc tam atmiņā iespiedās Boltiševs. Traka niknuma pilns, ar ārprātīga seju, viņš bija augstu gaisā izslējis asiņainu nazi. Arī mēs nometām šineļus un pacēlām savus nažus. Šinī brīdī notika tas, ko nemaz negaidījām, — pūlis, kurā bija kādi trīs tūkstoši vīru, muka uz visām pusēm. Panikas pārņemtie kareivji skrēja tālu prom pa plato ielu, gāzdami cits citu no kājām, klupdami un kūleņodami; skrēja tā, it kā viņi nekad nebūtu frontē bijuši… Daži, aklu baiļu dzīti, palīda zem lieveņa, īsu brīdi dzināmies viņiem paka], bet tad atjēdzāmies un ieraudzījām, ka mūsu tuvumā vairs nav neviena. Tad arī mēs, visi divpadsmit, savukārt metāmies laukā no nometnes, drāzāmies uz pilsētu un ibez jēgas jozām no ielas ielā, līdz mūs apcietināja policija.

Nokļuvām japaņu cietumā.

Pēc divi dienām no japaņu tulka uzzināju, ka kareivji, būdami uz. mani ļoti nikni, savākuši visas manas mantas, grāmatas un čemodānu ar manuskriptiem, iznesuši visu to no barakas pagalmā un uz sārta sadedzinājuši.

Tulks, kas man to stāstīja, piebilda, viltīgi miegdams savas melnās acis:

— Tas bija īsts karš. Vienā pusē daži ievainoti ar naža dūrieniem, otrā pusē — pēc jūsu bēgšanas — divi tik stipri sakropļoti, ka nezin vai būs dzīvotāji.

Tā gāja bojā visi mani materiali par Cusimu.

Biju tik ļoti satraukts, ka nespēju gulēt veselu nedēļu. Man sākās lēkmes. Ar pateicību atceros ārstu, kas mani izglāba no trakomājas.

Japaņi izdarīja izmeklēšanu un secināja, ka esam bijuši spiesti bēgt, un gribēja mūs sūtīt atpakaļ uz nometni. Taču paši lūdzām, lai mūs ilgāk patur cietumā. Pēc pāris nedēļām viņi pārvietoja mūs telpā, kas atradās līdzās kādam hospitālim. Tur mēs dzīvojām brīvi, bez sardzes, un varējām staigāt pa pilsētu. No nometnes pie mums nāca matroži. Viņi stāstīja, ka pēc grautiņa daudzi kareivji savu rīcību nožēlojot.

šķelšanās notika arī sagūstīto virsnieku vidū: jau pirms brīvību pasludināšanas Krievijā, tieši pēc Cusimas kaujas, kura parādīja, cik atpalikusi ir mūsiu flote un cik kropla patvaldnieciskā iekārta, daži virsnieki kļuva par revolucionāriem. Ap to laiku, kad norisinājās attēlotais notikums, viņu skaits stipri palielinājās. Un reiz Kumatolā no kādas citas pilsētas atbrauca šādi revolucionāri virsnieki, lielāko tiesu bruņu kuģa «Orjols» flotes virsnieki. Viņi sarīkoja mūsu nometnē mītiņu un izskaidroja, kāda nozīme ir cara manifestam, kurā pasludinātas brīvības.

— Viss Sibirijas dzelzceļš atrodas revolucionāru rokās! — droši sauca flotes virsnieks, kuram visapkārt bija sastājušies savi pāris tūkstoši klausītāju. — Ja nu viņi dabūs zināt, ka saceļaties pret brīvību, kā tad tie izturēsies pret jums? Vai tiešām domājat, ka tādus tumsoņus, par kādiem jūs esat kļuvuši, viņi vedīs uz Krieviju?

Tagad neviens gūsteknis vairs nešaubījās, ka Krievijā patiešām pasludināta brīvība. Citādi jau virsnieki nesāktu tik atklāti runāt. Kareivji vaimanāja atkal. Šoreiz piekāva barvežus, kas bija rīkojuši pret mums grautiņu. Attieksmē uz mums japaņu kancelejā iesniedza no katras barakas staršinu parakstītu lūgumu. Šajos lūgumos bija teikts, ka mēs esot vislabākie cilvēki visā pasaulē, esot cietuši nevainīgi un tāpēc mūs tūliņ pat vajagot sūtīt atpakaļ uz nometnēm; par mūsu neaizskaramību galvojot visi.

Veselu mēnesi nodzīvojām ārpus nometnes. Atgriezies kopā ar biedriem mūsu 2. barakā, tomēr arvien vēl baidījos no pūļa. Gūstekņi mūs saņēma ļoti svinīgi — ar sarkanu karogu, ar revolucionārām dziesmām. Mani svieda gaisā, kliegdami «urā». Kad desmitiem spēcīgu roku meta mani augšup, es svīdu aukstus sviedrus un jutos tāpat, kā droši vien justos tīģera nagos kaķēns, ar kuru tas rotaļājas.

Būdams vēl japaņu cietumā, sāku pēc atmiņas atjaunot bojā gājušos Cusimas materialus. Nometnē šo darbu turpināju. Atkal man palīdzēja biedri, atkal mēs iztaujājam matrožus. Steidzāmies, taču nepaspējām vairs savākt materialus par visu eskadru: mūsu gūsts bija beidzies. Daudzu kuģu bojā eja palika nenoskaidrota.

Mūsu vilciens, kurā brauca tikai matroži, jau sen bija atstājis Vladivostoku un, sakabēm un buferiem klabot, bez steigas ripoja pa garo viensliežu dzelzceļu. Dažreiz ešelons pārpildītās stacijās stāvēja pa divi trīs dienas, gaidīdams, kad pienāks kārta doties tālāk. Cik liela mums šķita reti apdzīvotā Sibirija ar tās drūmo un tumšo taigu, ar kalnu grēdām un plašajām stepju ārēm! Šis bija grūts ceļojums. Tas ilga sešas nedēļas. Katrā preču vagonā maza krāsniņa un četrdesmit cilvēku; mugurā miecētu aitādu puskažoki, aiztaisāmi ar koka klamburicm, galvā pinkainas aitādas cepures, kājās pimi, un tāpēc mēs nemaz vairs neizskatījāmies pēc kara flotes matrožiem. Februara sals mijās ar gaudojošu sniega vētru. Krāsns kurējās nepārtraukti, taču preču vagonu tā sildīja nevienmērīgi: uz lāvām aiz karstuma nevarēja tverties, bet zem lāvām pat cauri kažokam zagās klāt aukstums. Ne reizi netikām pirtī, bijām netīrumiem noķepējuši un utu apsēsti. Ēdināšanas punktos mūs baroja ar riebīgu žurgu, maizi saņēmām sasalušu un tik cietu, ka devas bija jāiedala, klaipu sazāģējot ar zāģi vai sacērtot ar cirvi. Tas viss matrožus saniknoja, un viņi trakoja un demolēja stacijas. Tanī laikā Sibirijā zvēriski rīkojās ģenerāļu Rennenkampfa un Mellera-Zakomeļska soda ekspedicijas. Daži mūsu ešelona matroži nokļuva viņu nagos un nolika savas galvas, būdami jau ceļā uz dzimteni.

Es visvairāk bažījos par saviem Cusimas materialiem. Ja nu ģenerāļiem uzreiz iešaujas prātā izdarīt mūsu vagonos kratīšanu? Kas tad notiks ar mani? Bet viss beidzās laimīgi: martā nokļuvu līdz dzimtajai Matvejevas sādžai Tarnbovas guberņā. Tur mani gaidīja vēl viens trieciens — mūsu mīļā māte bija nomirusi divi nedēļas pirms manas atgriešanās.

Dzimtenē nejauši dabūju kādu avīzes «Novoje vremja» numuru (1906. gada 1. apriļa Nr. 10793), kur bija iespiests mans apraksts. Tas manī uzvandīja atmiņas par matrozi Juščinu, ar kuru tiku iepazinies japaņu gūstā. Viņš brauca par marsinieku uz eskadras bruņu kuģa «Borodino». Cusimas kaujā šis kuģis gāja bojā. Juščins izglābās; no kapa viņš atgriezās dzīvē.

Iztaujāju viņu par pārdzīvoto katastrofu un pēc viņa vārdiem uzrakstīju darbiņu «Bruņu kuģa «Borodino» bojā eja». Man nebija grūti iedomāties kuģa nogrimšanas ainu — pats tiku braucis uz tāda paša tipa kuģa, un pats biju piedalījies kaujā. Kad izlasīju savu aprakstu Juščinam, viņš atzinīgi teica:

— Viss pareizi! Iznāk tā, it kā pats tu būtu bijis uz mūsu kuģa. Draudziņ, pārraksti man par piemiņu!

Viņa lūgumu izpildīju.

Ieraudzīju iespiestu savu sacerējumu, kurā redakcija bija izdarījusi diezgan lielus ideoloģiskus labojumus, un mani pārņēma nelādzīga sajūta; jutos neērti, ka mans revolucionāri noskaņota cilvēka pirmais darbs nodrukāts tik konservativā izdevumā.

Kas tad manu rakstu bija aizstiepis uz avīzi «Novoje vremja»?

Revolūcijas viesuļi, radušies abās galvaspilsētās, joņoja tālāk uz nomaļām provinces pilsētām un sādžām, satricinādami mūžseno Krievijas dzīves kārtību. Tas bija laiks, kad neviens apzinīgs cilvēks nevarēja būt vienaldzīgs vērotājs. Cara policija mani vajāja, un vasaras beigās pazudu no dzimtās sādžas un nokļuvu Pēterburgā. Cusimas kaujas dalībnieki, ar kuriem kopā biju piedalījies garajā jūras braucienā, iekārtoja mani par rakstvedi pie zvērināta advokata palīga Toporova. Tas bija ļoti krietns cilvēks. Viņš man atļāva izmantot savu bibliotēku.

Pēterburgā noskaidrojās, kā šis apraksts bez manas ziņas nokļuvis presē. Vainīga bija bruņu kuģa «Borodino» bojā gājušā komandiera atraitne Serebreņņikova. Galvaspilsētā viņu sastapis marsinieks Juščins un parādījis viņai manu burtnīcu. Serebreņņikovai apraksts iepaticies, un viņa tūliņ pat nosūtījusi to uz avīzi «Novoje vremja».

Paretam sastapos ar matrožiem, saviem bijušajiem dienesta biedriem. Viņi gandrīz visi piedalījās revolucionārās organizācijās, jo vispārējie revolucionārie uzplūdi tos bija pārņēmuši savā varā jau japaņu gūstā.

Reiz sapulcējāmies kāda biedra dzīvoklī. Runājām par Cusimu, pēc tam sagribējās palīksmoties, bet visi bijām bez naudas. Viens no biedriem griezās pie manis:

—  Vai tu no avīzes «Novoje vremja» par savu rakstu neko neesi saņēmis?

—   Neesmu.

—   Stulbeni, ko tad tu vēl gaidi?

Arī es biju dzirdējis, ka redakcijas maksājot par rakstiem kaut kādu honorāru, bet kauns bija iet, un es mēģināju izvairīties:

—   Ja nu pēkšņi noraida? Un nosauc vēl par muļķi …

—   Nav tiesību, ja reiz tavu sacerējumu viņi iespieduši. Varbūt liek trijnieks vai vesels piecnieks. Tad apslacīsim tavu pirmo literāro darbu.

Ideja bija radusies, to uztvēra arī citi un ņēmās mani pierunāt:

—   Vai tad tādu naudu var aizlaist vējā? Iesim tev līdzi!

Galu galā biju ar mieru, un mēs, astoņi vīri, devāmies pēc

honorārā.

Pie avīzes «Novoje vremja» nama ieejas pieci biedri palika uz ielas, bet es un vēl divi matroži devāmies redakcijā. Kājas nemaz negribēja klausīt, seja kvēloja, it kā es taisītos izdarīt kādu noziegumu, bet biedri pūlējās mani uzmundrināt:

—   Par Cusimu briesmīgāk nebūs. Erms!

Redakcijā uzrādīju savus dokumentus un ar stīvu mēli skaidroju, kādēļ esmu ieradies. Pusmūža vīrs ar vidū pāršķirtu bārdiņu klausījās manī, iecietīgi smīnēdams. Pēc tam ievāca izziņas un paskaidroja:

—   Honorāru varat saņemt! Bet iepriekš jums jādabū piekrišana no nelaiķa komandiera Serebreņņikova atraitnes. Viņa jūsu materialus nodevusi redakcijā. Serebreņņikovas adrese mums ir.

Barā devāmies meklēt vajadzīgo namu. Šoreiz pie vārtiem palika visi mani biedri, un es viens pats pa sētas kāpnēm iekļuvu virtuvē.

Serebreņņikova atraitne, uzzinājusi, ka es esmu apraksta autors, ieaicināja mani krāšņā zālē. Viņa tencināja, ka esmu labi izteicies par Serebrcņņikovu. Atbildēju:

—  Jūsu nelaiķa vīrs bija prasmīgs komandieris un lielisks cilvēks. Komanda viņu ļoti mīlēja.

Tā teikdams, nemaz viņai neglaimoju. Serebreņņikovs patiešām tāds bija. Jaunībā viņš esot piedalījies revolucionārās organizācijās, un šādai rīcībai bija sekas.

—  Jūs esat attēlojis drausmīgu kuģa bojā ejas ainu. Kādas šausmas pārdzīvojis mans nelaiķa vīrs! Vēl līdz šim laikam es staigāju gluži kā murgos …

Viņa sāka raudāt.

Pec pusstundas ar vēstuli kabatā jau drāzāmies uz redakciju. Atkal divi vīri kāpa man līdzi augšā. Bija jānokārto kādas nekādas formalitātes, un tad visi trīs devāmies uz kasi. Man teica:

—   Parakstieties un saņemiet piecdesmit divus rubļus!

Apstulbu, dzirdēdams šādu sumu. Tā man šķita neticama.

Bikli pārvaicāju:

—   Vai neesat kļūdījies?

Tai pašā mirklī viens biedrs parāva mani aiz svārku stērbeles, bet otrs iegrūda dunku sānos: tas nozīmēja, ka esmu īsts muļķis. Arī kasieris apvainojās un stingrā balsī sacīja:

—   Kāda tad te var būt kļūda? Pieci simti divdesmit rindu. Desmit kapeikas par rindu. Kopā piecdesmit divi rubļi.

Parakstīšanās krietni vien ieilga, — trīcošām rokām vilku burtu pie burta, bet lejā nodrāzāmies tik ātri, it kā būtu nolaidušies ar spārniem.

Lepni paziņoju pārējiem biedriem, kratīdams naudas žūksni: . — Veseli piecdesmit divi celkavi!

—   Piecdesmit divi? — viņiem izlauzās gluži kā nopūta.

—   Jā!

Mājās atgriežamies mundriem soļiem. Katram rokā bija kāds sainītis. Nesām šņabi, vīnu un milzumu dažādu uzkožamo. Izpirkām gandrīz visu naudu.

Puspagraba telpā uz liela galda sarindojām uzkožamos, salikām dzeramos.

—   Nu, draugs Aļoša, uz tavām literārā darba sekmēm!

Saskandinājām, dzērām, uzkodām. Istabā kļuva arvien trokšņaināk. Biedri satraukti runāja:

—   Tu taču biji tikai matrozis! Ikviens priekšnieks tev varēja iebraukt ģīmī. Bet tagad esi kļuvis par literātu. Ko tu neteiksi? Redz, kas par vīru!

1905. gada revolucionārās vētras, kas draudīgi bija saviļņojušas visu Krieviju, kļuva rāmākas, sāka apsīkt. Buržuāziski muižnieciskās dzīves barometrs rādīja, ka negaiss aprimst. Bet mēs bijām jauni un mūsu sirdis nevaldāmas. Šķita, ka nekādi tumši spēki neapslāpēs mūsu dedzīgo tiekšanos pretim nākotnei. Zvērējām cits citam, ka cīnīsimies par brīvību līdz galam. Draugi griezās pie manis un skubināja: — Aļoša, mūsu draugsl Raksti vairāk! Attēlo visu mūsu dzīvi, visas mūsu ciešanas! Lai visi zina, kā mira jūrnieki pie Cusimas! Citi labsirdīgi smējās:

— Par honorāru tev nav ko bīties. Tur vienmēr būsim kopā ar tevi. Uz kuru katru redakciju iesim līdzi.

Tie bija visjautrākie svētki manās literarajās gaitās.

Mani mīļie draugi, kur esat jūs tagad? Zinu, ka diviem no jums neizdevās pieredzēt brīvību, par kuru tik dedzīgi un tik pašaizliedzīgi cīnījāties. Galvanieri Golubevu drīz vien apcietināja un Kronštalē pakāra. Galvanieri Feodosiju Jakovļeviču Alferenko, kā tas redzams no viņa brāļadēla vēstules, cara opričņiki nomocījuši, un 1910. gadā viņš nomiris Ņežinas cietumā. Kur ir pārējie biedri, kas pirmajās rindās cīnījās pret patvaldības varu? Jūsu vēlēšanos un savas ilgas piepildīju tikai pēc Oktobra revolūcijas — tikai tad sarakstīju «Cusimu».

Dažus mēnešus mitinājos Pēterburgā, tad Somijā, bet vēlāk, kad sākās visniknākā reakcija, aizbraucu uz ārzemēm.

Tikai 1913. gadā — šoreiz jau ar citas personas pasi — atkal atgriezos mājās, kur nodzīvoju dažas dienas, nevienam nerādīdamies.

Mans īstais brālis Silvestrs, sešpadsmit gadu vecāks par mani, liels lasītājs, kas jaunībā ari manī bija pamodinājis lielu zināšanu kāri, šoreiz, kad sastapos ar viņu pēc ilgās šķiršanās, stāstīja:

—   Kas tikai te nenotika, kamēr tu biji prom! Pristavs, uradņiki un stražņiki nelika mieru ne dienu, ne nakti. Gan kratīja, gan pratināja. Arvien tincināja, kur tu esot pazudis. Lai dodot viņiem tavu literaturu! Tā viņi mocīja mani pāris gadu. Noņēmos ar tavu mantu kā velna apsēsts. Sadedzināt bija žēl. Gribēju noslēpt šķūnī, nē, domāju, atradīs. Nesu uz riju, no rijas labības kaudzēs. Pēc tam saliku visas tavas grāmatas, avīzes un vēstules skārda bundžās, bundžas aizlodēju un ieraku zemē.

Brālis man sameklēja visu, izņemot pašu galveno — Cusimas materialus. Tas mani iegrūda tādā izmisumā, it kā es būtu savu bērnu zaudējis. Krietnu brīdi gluži apstulbis, ne vārda neteikdams, raudzījos brāļa apaļīgajā sejā, līdz deniņiem apaugušā ar melnu, cirtainu bārdiņu, viņa augstajā pierē, bet tad, pamanījis tā pelēkajās acīs nesapratni, izstāstīju, kā gūstā ļaužu pūlis sadedzināja manus manuskriptus, kā es atkal tos pa daļai atjaunoju un cik grūti man bija visu to izvest no Japanas.

—   Tagad tu saproti, kas noticis? — šie vārdi man izlauzās gluži kā vaids.

Viņš sakampa galvu.

—   Sit vai nost, bet neatceros, kur paslēpu tavus papīrus. Zinu, ka tie ir neskarti. Nekur nevarēja pazust. — Un viņš sāka taisnoties: — Tie bezdievīgie nekauņas, šitie paši policisti, pa

darīs stulbu kuru katru. Ja viņu nagos tiktu tava literatūra vai kāda zīmīte, tad man kā likts būtu jāaizstaigā līdz pašai Sibīrijai.

Brālis pārmeklēja visu savu saimniecību, bet iepriecināt mani nespēja. Atmetu visam ar roku. Brāļadēls Georgijs piekukuļoja pagasta skrīveri un izgādāja man beztermiņa pasi. Sākumā aizbraucu uz Pēterburgu, bet pēc tam uz Maskavu, kur dzīvoju puslegāli.

Pagāja vēl daži gadi. Brālis nomira. Atgriezies no Sarkanās Armijas, viņa vietā mājās sāka saimniekot tā dēls, mans brāļadēls, Ivans Silvestrovičs.

Cariskā cenzūra savā laikā nelabprāt laida cauri manus darbus. Rakstīju maz un reti ko iespiedu, kaut arī man bija bagātīgs literārais materials. Tikai pēc revolūcijas radās iespēja nodoties vienīgi literārām darbam.

Ar dzimto pusi mani saistīja tikai medības, uz kurām ierados katru sezonu. Tās man aizstāja sanatoriju, stiprināja veselību, atsvaidzināja galvu un deva daudz jaunu vērojumu. Tā tas notika arī 1928. gadā. Kopā ar mani uz pavasara medībām devās rakstnieki Pāvels Ņizovojs, Aleksandrs Pcrcgudovs, Pjotrs Širjajevs un Leonids Zavodovskis. Pāris nedēļu nodzīvojām mežā, purvu vidū, bet pēc tam, pirms atgriešanās Maskavā, apciemojām Matvejevas sādžā manu brāļadēlu. Tieši tanī brīdī, kad beidzām dzert tēju, Ivans Silvestrovičs nolika manā priekšā uz galda nesamērīgi garu papīru saini, krustiski pārsietu ar liepu lūkiem.

—   Šķiet, ka tev noderēs, — brāļadēls teica, smaidīdams un raudzīdamies manī ar savām gaišpelēkajām acīm, bet pats atvirzījās nost no galda. Viņš bija neliela auguma, slīpiem pleciem, ģērbies apdilušā, brūnā frencī.

Uzreiz pazinu savus papīrus un iesaucos:

—   Kur tu tos ņēmi?

Viņš apsēdās pie galda un sāka skaidrot:

—   Vai zini tos bluķa stropus zem šķūņa pie pirts? Tie droši vien tur jau gulēja sakrauti, kad tu vēl nebiji gājis karadienestā. Nu, un šis šķūnis jau sāka brukt. Kā tev zināms, es savā dravā esmu pārgājis uz rāmju sistēmu. Tātad zem šķūņa sabāztie bluķa stropi man kļuva nevajadzīgi. Nolēmu tos izšķirot: derīgos gribēju pārdot, bet satrunējušos inest pavisam prom. Atveru katru stropu, paraugos iekšā. Skatos — vienā bluķī papīru sainis. Nu, domāju, tas tik ir atradums! Jau no nelaiķa tēva tiku dzirdējis, ka viņš izgaisinājis kaut kādus tavus svarīgus papīrus, un tas viņu mocīja ilgus gadus.

Satraukts, trīcošām rokām atraisīju no saiņa lūku saiti un, ar uzvarētāja skatienu pavēries draugos, sacīju:

—    Atradušās visas manas piezīmes par Cusimu! Divdesmit divus gadus par tām nebija ne miņas! Nu tās atkal ir manās rokās! Kad tikai varētu aizvest līdz Alaskavai!

Atrastos materialus vēl nesāku lasīt, bet pietika paraudzīties uz šīm burtnīcām, bloknotiem un papīra lapām ar izbalējušām rindām, lai viss, kas tajās rakstīts, sāktu atdzimt manu smadzeņu noslēpumainajās krokās. Seniem, apsūbējušiem iespaidiem bija dota ierosme, un tie kāpa augšup no atmiņas dzīlēm un tūliņ pat sāka kustēties .kā uz ekrana. Manu acu priekšā pārsteidzoši skaidri tēlojās Cusimas kaujas baigās ainas ar tādām detaļām, ko jau sen biju aizmirsis.

Atgriezies Maskavā, tūdaļ ķēros pie jaunā darba. Protams, vajadzēja izmantot ne tikai manas paša piezīmes, bet arī oficiālos arcfiivu dokumentus, kas pirms revolūcijas nebija pieejami. Rūpīgi izlasīju visu, ko par Cusimas kauju rakstījuši krievu un ārzemju autori, izpētīju liecības, ko izmeklēšanas komisijai devuši admiraļi, virsnieki un matroži, iepazinos ar tiesas prāvām, kas notikušas sakarā ar dažu kuģu atdošanu gūstā, izskatīju arī japaņu avotus. Vajadzēja orientēties visā šajā grāmatu, dokumentu un privātu piezīmju kaudzē, salīdzināt vienus materialus ar-citiem, lai izlobītu patiesības graudu un atmestu daždažādās sēnalas un izdomas, kas bija sakrājušās ap visu šo notikumu.

Turklāt mobilizēju sev palīgos Cusimas kaujas dalībniekus. Ar dažiem apmainījos vēstulēm, ar citiem vairākkārt personīgi aprunājos, atcerēdamies seno dienu pārdzīvojumus un no daždažādiem viedokļiem apspriezdams katru sīkumu. Un tā manis savāktais Cusimas materials pakāpeniski kļuva bagātāks ar jauniem un atkal jauniem faktiem. Sevišķi daudz man palīdzējušas šādas personas: kuģu inženieris V. P. KostenkoL. V. Larionovs, bocmanis M. I. Vojevodins, vecākais signalists V. P. Zefirovs un citi. Nevienu nodaļu nenodevu iespiešanai, iepriekš to nenolasījis vēl dzīvajiem Cusimas varoņiem. Un tomēr, kaut arī materials bija ļoti bagāts, grāmata tiktu sarakstīta citādi, ja es pats nebūtu pieredzējis Cusirnu uii izbaudījis šo šausmīgo traģēdiju, kāda pasaulē vēl nebija piedzīvota.

PIRMĀ GRĀMATA BRAUCIENS

.

… Lūk, nāve jau pretī ņirdz.

Bet tam, kas mums pavēl iet briesmīgā kaujā,

Nav jūtu, nav cilvēka sirds.

Mēs upuri… Liktenis izlēmis visu …

Bet drīz citi atriebt miis spēs —

Jau šķobās un grī|ojas pasaule vecā,

Kas grib, lai to paglābjam mēs.

Ai ilgotā diena, ai brīvības ausma,

Nav lemts tevi redzēt un sveikti

Bet, ja reiz tā vajag, — lai zūd mūsu dzīves .

Uz priekšu! Uz nāvi — nu steigt!

..

Pirmā daļa ZEM ANDREJA FLAGAS

..

MANI PĀRCEĻ UZ CITU KUĢI

Septembris īsināja dienas un pagarināja naktis. No rītiem bija jūtams patīkams vēsums. Tāles kļuva dzidrākas, skaidrāk iezīmējās Somu jūras līča ūdeņu apskalotie krasti.

Vakar Kronštatē no brauciena atgriezās artilērijas apmācības vienība un, nosalutējusi ar septiņiem šāvieniem cietoksnim, izmeta enkuru lielajā reidā. Vienību vadīja flagmaņkuģis — 1. ranga kreiseris «Miņins», uz kura braucu par batalieri visu 1904. gada vasaru. Mūsu kampaņa gāja uz beigām. Gaidījām, ka Baltijas flotes galvenais komandieris pavēlēs doties ostā un atbruņoties. Tur mūsu kuģi paliks ledus žņaugos visu ziemu līdz nākošajam pavasarim. Bet mēs pārvietosimies uz flotes ekipāžu, uz milzīgo, no ķieģeļiem celto trīsstāvu korpusu, kas atrodas Pāvila ielā.

Nejuta ne vēsmiņas. No dzidrajām debesīm dvesa siltums gluži kā vasarā. Austrumos neskaidri vīdēja zilganā dūmakā tītās Pēterburgas siluets. Ja paraudzījās uz otru pusi, tad skatienam, pakāpeniski izplezdamies, arvien plašāks vērās ūdens ceļš. Tas veda uz Baltijas jūru, izgaisdams tālē un spīdēdams blāvi kā svins. Saules staros tik tikko saskatāma Tolbuchina bāka — vientuļais pirksts, kas jūrniekiem rāda pareizo kursu.

No Kronštates, no Pētera parka, no tās vietas, kur uzcelts piemineklis pirmajam Krievijas flotes radītājam, atvēlās līdz mums šāviena troksnis, vēstīdams, ka pulkstenis rāda divpadsmit. Uz kuģiem, sizdami glases, sāka skandināt zvanus. Pēcpusdienas atpūtas laikā aizgāju uz baku, apsēdos uz klāja un, atspiedies pret čuguna slīdragu, sāku lasīt avīzes. Visapkārt, klausīdamies lasīšanā, novietojās kādi trīsdesmit matroži, visi audekla tērpos, visi basām kājām. Viņi sēdēja daždažādās pozās, citi zvilnēja, palikuši zem galvas dūri. Karš ar Japanu bija radījis sevišķu interesi par avīzēm.

Kaut arī cenzūra rīkojās stingri, taču gluži labi zinājām, ka mūsējiem Tālajos Austrumos klājas slikti. Mūsu vadītāji, senās slavas apžilbināti, cerēja sagraut ienaidnieku, izcīnīt uzvaru un parakstīt miera līgumu tikai Japanas galvaspilsētā Tokijā. Bet iznāca citādi. Krievu sauszemes karaspēks, nevarēdams izturēt pretinieka spiedienu, atkāpās no Korejas uz Mančžuriju. Portartura ielenkta. Klusā okeana 1. eskadra, ko ienaidnieka flote nobloķējusi šajā ostā, nīka bezdarbībā.

Šodien ar lielu nokavēšanos bija iespiests raksts, kur diezgan sīki ziņoja par divām jūras kaujām. Raksta saturs bija šāds: * Klusā okeana 1. eskadra 28. jūlijā mēģinājusi izlauzties uz Vladivostoku, bet pasākums beidzies ar pilnīgu neveiksmi. Rītausmā mūsu eskadra garā virknē devusies jūrā un pulksten divpadsmitos kādas četrdesmit jūdzes no Arturas sastapusies ar japaņiem. Notikusi pirmā apšaudīšanās tālā distancē. No mūsu puses kaujā piedalījušies seši bruņu kuģi, kurus vadījis «Cesarevičs» ar admiraļa Vithefta flagu. Admirālis Togo, kura flaga plīvojusi uz bruņu kuģa «Mikasa», viņiem pretim raidījis četrus bruņu kuģus un trīs bruņu kreiserus. Vienas un otras puses sīkie kuģi gandrīz nemaz neietekmējuši notikumu gaitu. Drīz vien abas eskadras attālinājušās kontrhalsos, nenodarīdamas viena otrai jūtamus bojājumus. Kauja atjaunojusies tikai pulksten četros, šoreiz jau paralēlos kursos. Kananade turpinājusies līdz pašai naktij. Ne viena, ne otra puse nepiekāpusies. Pulksten sešos vakarā japaņu liela kalibra šāviņš sprādzis uz «Cesareviča» .pie kaujas torņa. Admirālis Vithefts nogalināts, štaba virsnieki un kuģa komandieris smagi ievainoti. «Cesarevičs» ar bojātu stūres pievadu izgājis no ierindas un sācis riņķot. Tad bruņu kuģis «Retvizans», gribēdams pats aizsegt flagmaņkuģi, strauji devies uz priekšu pretim ienaidniekam. Japaņi nobijušies no «Retvizana» noteiktās rīcības un atkāpušies. Tuvojusies nakts. Mūsu eskadrai jau pavēries brīvs ceļš uz Vladivostoku. Taču pašā eskadrā radies apjukums. Daļa kuģu devušies uz neitrālām ostām, bet pārējie, kaujā cietušie, ko vadījis svārstīgais admiralis Uchtomskis, atgriezušies atpakaļ Portarturā. Nekas labāks nav bijis arī Vladivostokas vienībā, kurā ietilpuši trīs kreiseri: «Rosija», «Gromobojs» un «Rjuriks». Tie gribējuši doties ceļā, lai apvienotos ar Arturas eskadru, bet 1. augustā sastapušies ar admiraļa Kamimuras kuģiem. Notikusi kauja. Iznākums bijis tāds, ka «Rjuriks» nogrimis turpat uz vietas, bet pārējiem diviem kreiseriem vajadzējis atkāpties uz savu līdzšinējo ostu.

—   Tagad viņiem kaps, — nopūties teica pilntiesīgais mašīnists Sičevs 2 .

Vairākas galvas pagriezās uz viņa pusi.

—   Kam kaps?

Sičevs gulēja augšpēdu, ar skropstām aizsedzis acis no saules. Seja tam bija bāla. Pēc īsas pauzes viņš nogurušā balsī atbildēja:

—   Pirmās eskadras kuģiem. Tie vairs neizlauzīsies no Portarturas. Mūsu jūras spēki tur gājuši mazumā, bet japaņi nav zaudējuši neko. Tomēr mūsu lielajiem dūžiem tā būs mācība. Zēl tikai cilvēku.

Artilērijas apakšvirsnieks Bobkovs, kustīgs puisis sarkaniem vaigiem, nedroši iebilda:

—   Drīz dosies cejā Klusā okeana otrā eskadra. Tā viņus izglābs.

Sičevs atslējās uz elkoņa un, papletis melnās, vērīgās acis, tieši paraudzījās uz artileristu.

—   Galva tev kā vērsim, bet prāta ne par kapeiku. Saproti taču: kamēr tava otrā eskadra pošas, kamēr tā dosies ceļā un aizkulsies turp, tikmēr Portartura kā nobriedis ābols iekritīs japaņu rokās, un visi turienes kuģi jau gulēs jūras dibenā.

Agrāk, kad Klusā okeana 2. eskadru vēl tikai steidzami apbruņoja, daudzi neticēja, ka to patiesi sūtīs uz Tālajiem Austrumiem. Bet tagad nebija vairs nekādu šaubu. Pirms kādām deviņām dienām šās eskadras kuģu lielākā daļa ieradās no Kronštates Rēvelē. Redzējām tos paši savām acīm. Reidā bija sakārtoti rindās bruņu kuģi: «Kņazs Suvorovs», «Imperators Aleksandrs III», «Borodino», «Osļabja», «Sisojs Veļikijs» un «Navarina»; 1. ranga kreiseri: «Aurora», «Admirālis Nachimovs», «Drnitrijs Donskojs» un «Svetlana»; 2. ranga kreiseris «Almazs»; mīnu kuģi: «Bedovijs», «Bezuprečnijs», «Bļestjaščijs», «Bodrijs», «Buinijs», «Bistrijs» un «Bravijs». Eskadru komandēja admiralis Rožestvenskis, turēdams savu flagu uz «Suvorova». Vēlā,k pie šās eskadras bija jāpievienojas bruņu kuģim «Orjols» un diviem kreiseriem — «Oļegs» un «Izumruds». Pašlaik šos kuģus vēl beidza būvēt Kronštatē.

Avīzē bija iespiests možs raksts, ko nolasīju skaļā balsī. Autors prātoja par Klusā okeana 2. eskadru un tagad visas cerības lika uz to. Apvienojusies ar Klusā okeana 1. eskadras atliekām, tā sakaušot japaņu floti un iekarošot jūru. Tad ari pretinieka sauszemes spēki, ar plašiem ūdeņiem atgriezti no dzimtenes, būšot spiesti padoties. Vārdu sakot, muins uzvara nodrošināta.

Kāds matrozis izmeta:

—   Stāsta, ka mūsu flote esot trīsreiz stiprāka par japaņu floti. Bet, ko tu darīsi, mūs plucina.

—   Mu|ķis dabū pērienu ari baznīcā, — Sičevs atkal iejaucās. Viņš aizpīpēja papirosu un atsāka: — No šās iedomas nebūs ne velna. Pirmā eskadra bija stiprāka par otro, tai bija kaujas pieredze, tā pazina turienes jūras. Un kas iznāca? Tagad tā ieslēgta Portarturā kā slazdā. Kur tad lai mēs lienam ar šito?!

Citi viņam piekrita:

—  Jā, kuģi sarīkoti uz ātru roku, šā tā. Matroži rezervisti. Kāds noskaņojums var būt šādos apstākļos?

—   Kaut būtu par ko karot, bet malkas dēļ!

Pretēji oficiālajiem ziņojumiem sarunās arvien biežāk un biežāk par kara iemeslu minēja mežu koncesijas Korejā pie Jalu upes; tur bija iejaukti admiraļi Abaza, Bezobrazovs un ķeizariskā •nama locekļi. Šādas baumas jau sen sāka izplatīties arī uz kuģiem. Pat matroži vairs nejuta īstu cienību pret valsts varu, un karš kļuva arvien mazāk un mazāk populārs.

Uz klāja notrīsuļoja svilpe un tūdaļ atskanēja balss:

—   Batalieri Novikovu — pie komandiera!

Noticis kaut kas svarīgs, ja jau aicina pats kuģa galva. Nometis avīzes, lēkšiem drāzos uz pazīstamo kajiti, pa ceļam saraustīdams flaneļa blūzi. Spēru soli pāri atvērto durvju slieksnim un, norāvis no galvas matroža cepuri, ziņoju:

—   Man ir tas gods ierasties, jūsu augstdzimtība!

Pirmā ranga kapteinis, tipisks vācietis un likuma kalps, pašlaik rakņājās pa grāmatu skapi.»Sadzirdējis balsi, pagriezās uz manu pusi; viņš bija liela auguma, platiem pleciem. Nemiera pilns neatlaidīgi raudzījos kuģa komandierī, pūlēdamies uzminēt, kādēļ viņš mani aicinājis. Tomēr ne lielās, parupjās sejas vaibstos ar īsi apcirpto, spuraino bārdu, ne stingrajās, pelēkajās acīs nebija manāmas nekādas dusmu pazīmes. Viņš mierīgi sasveicinājās ar mani, pēc tam, piegājis pie rakstāmgalda, paņēma kādu papīriņu un mazliet aizsmakušā balsī teica:

—   Te ir saņemts ostas štaba priekšraksts. Ļoti negribējās tevi, pieredzējušu batalieri, laist prom no sava kuģa, bet neko nevaru darīt. Tevi pārceļ uz citu kuģi. Tūliņ pat nodod savas lietas revidentam un steidzies prom saskaņā ar norīkojumu!

Plati iepletu acis.

—   Jūsu augstdzimtība, uzdrošinos jautāt, — kurp?

—   Uz bruņu kuģi «Orjols».

Viņš klusu izteica šo frāzi, bet man no tās sāka džinkstēt ausis. Nepavisam nejutu vēlēšanos karot. Galvā klaiņāja citādas idejas. Nepacietīgi gaidīju, kad mūsu zemē notiks lielās politiskās pārvērtības. Taisījos strādāt, pats klusībā daudz mācījos. Biju sastādījis programu, pēc kuras mācīties ziemā no dienesta brīvajās stundās, gribēju sapirkt krastā daudz jaunu grāmatu. Bet manu likteni kāds bija izlēmis pavisam citādi.

—  Tev gaidāms visai interesants ceļojums. Redzēsi daudz ko. Pakaroši ar japaņiem. Bet galvenais — radīsies iespēja izpirkt noziegumu, kurā, kā es domāju, esi iepinies aiz gara tumsības.

Tas bija mājiens, ka es kā politisks noziedznieks atrodos izmeklēšanā.

Komandieris nogaidīja īsu brīdi un piebilda:

—   Domāju, ka tev jābūt apmierinātam ar savu jauno uzdevumu.

Smadzenēs riņķoja doma, ka es par to esmu tikpat apmierināts, cik apmierināts ir bullis, ko stiepj uz kautuvi, taču skaļi izteicu parasto kroņa frāzi:

—   Ļoti priecājos, jūsu augstdzimtība!

Nosvīdu gluži slapjš, lūpas raustījās, bet komandieris vēl arvien nelaida mani prom.

—   To jau es domāju. Ja tā, tad es tevi apsveicu!

Kaut varētu būt mainītās lomās! Cik lieliski es viņu apsveiktu, cik daudz jauku vārdu pasacītu! Šķita, ka komandieris ņirgājas par mani, bet viiļš bija nopietns un bargi raudzījās, gaidīdams atbildi. Un es, tikko spēdams pakustināt mēli, nomurmināju iekaltos vārdus:

—   Padevīgi pateicos, jūsu augstdzimtība.

Iznācu no kajites ne dzīvs, ne miris, apkārt raudzīdamies, mazu bridi pastāvēju uz augšējā klāja. Nekas nebija mainījies. Netālu no mums tievās strūkliņās laida debesīs dūmus citi kuģi: «Eiropa», «Abreks», «Posadņiks» un «Vojevoda». Tālumā miglā redzama osta ar daudzajiem kuģiem. Aiz tās — Kotļinas salā iepletusies Kronštate ar milzīgajām kara noliktavām, dokiem, kanaliem un kuģu darbnīcām, ar mācību iestādēm un netiklības mājām. Piecus gadus biju nokalpojis šajā pilsētā, bet tagad tā pēkšņi kļuva man sveša un sa'.ta. Spožajā Somu jūras līča virsmā gan šur, gan tur kā pauguraini, zaļi ielāpi rēgojās cietzemes plankumiņi — tie bija draudīgie forti, kas sargāja galvaspilsētu no jūras puses. Spoži spīdēja saule, peldēdama debesu zilgmē kā zelta albatross, bet manās smadzenēs mutuļoja bezcerīgas domas. Tātad tagad būšu tiešs kara notikumu dalībnieks. Pēc dažām stundām man jādodas uz savu jauno dzīves vietu — uz bruņu kuģi «Orjols». Citādi rīkoties nevaru, jo mana griba iežņaugta stiprajā kara disciplinas cilpā.

UZ JAUNĀ KUĢA

Bruņu kuģis «Orjols» atradās ostā, pietauvots pie iekšējā mūliņa. Tuvojoties kuģim, jau pirmajā acu uzmetienā tas mani pārsteidza ar saviem apmēriem. Salīdzinot ar manu līdzšinējo veco kreiseri, šis izskatījās pēc milzeņa, pēc drūma skaistuļa. «Orjols» viss bija melns, iekalts Krupa tērauda bruņās, ar ļoti daudzām virsbūvēm. Bakā bija nostiprināts smags griežams tornis, no kura ambrazurām rēgojās divi gari divpadsmitcollu lielgabalu stobri; otrs tāds pats tornis draudīgi raudzījās no pakaļējā klāja. Gar bortiem vēl bija novietoti seši torņi ar diviem sešcollīgiem lielgabaliem katrā. Galvenais ārdošais spēks slēpās tieši šajā artilērijā. Divi stāvi zemāk atradās bateriju klājs ar 75 milimetru ātršāvējiem lielgabaliem, kuru uzdevums bija sargāt bruņu kuģi no mīnu kuģu uzbrukumiem. Pāri klājam cits virs cita novietoti tiltiņi: priekšējais — trīs stāviem, ar kaujas torni, pakaļējais — diviem stāviem. Uz tiem arī bija lielgabali, bet jau pavisam mazi — 47 milimetru. Lai tumsā varētu sameklēt pretinieku, tiltiņi bija apgādāti ar elektrisko starmešu acīm, kuras spēja redzēt arī naktīs. Kuģa vidū gaisos slējās divi lieli, dzelteni dūmeņi ar sēru svītru augšgalā. Starp tiem uz redeļsijām speciālās ligzdās ieguldīti mīnu un tvaika kuteri, barkasi un laivas. Fokmasts un grotmasts savienots ar radioaparata antenu. Uz katra masta redzams marss — apaļš laukumiņš, iežogots ar dzelzs plāksnēm, no kurienes labi vērojama ienaidnieka kuģu tuvošanās.

No «Orjola» vēlās šurp dārdoņa. Tur strādnieki veica pēdējos darbus dažādās kuģa daļās. Pie bruņu kuģa borta bija piestājušās liellaivas, matroži krāva no tām uz kuģa šāviņus, dažādas kastes, mucas. Bija dzirdami saucieni, ,kapraļu svilpieni, dzelzs šķindēšana, ceļamo vinču žvadzoņa.

Vispirms uzgāju uz augšējā klāja, troksnī un cilvēku drūzmā, un pēc tam nokāpu kancelejā. Tur sastapu vecāko rakstvedi Solniškovu. Tas bija nadzīgs, jautrs puisis. No viņa pirmā dabūju zināt, kas ir mani tiešie priekšnieki: vecākais batalieris virsdienestnieks konduktors Pjatovskis un revidents leitnants Burnašovs. Solniškovs, viņus raksturodams, par pirmo teica:

—   Cilvēciņš nekas, ne cepts,*ne vārīts. Ar viksi uzspodrināta vīze. Mantkārīgs, rauj kapeiku, kur var, bet prātā paīss. Sitais vīrs pulveri neizgudros.

—   Bet kāds ir revidents?

—  Aiz laiskuma uzpampis. Visu laiž pa roku galam. Papīriņus paraksta nelasījis. Uz kuģa kalpo vairāk modes pēc kā kambarī mēbele, uz kuras neviens nesēžas.

Stāstīdams rakstvedis raustīja uzacis un šad tad bezrūpīgi iesmējās. Izrādījās, ka viņš ir ļoti valodīgs. Katram gadījumam

vajadzēja no viņa ievākt ziņas arī par citām personām: kāds ir vecākais virsnieks, kādi ir bocmaņi. Sīs personas ikvienā kuģi komandai ir vissvarīgākās.

—   Vecākais virsnieks mums ir otrā ranga kapteinis Sidorovs. No Peterburgas. Agrāk pārzinājis virsnieku kopkajiti Krjukova kazarmās. Dejotājs un dāmu siržu lauzējs kā reti kāds. Izskats bargs, dažreiz viņam patīk uzbrēkt, bet neviens no tā nebaidās … Ko? Kādi ir bocmaņi? Jaunākie — Vojevodins un Pavjikovs. Ar viņiem var dzīvot pa draugam. Bet vecākais bocmanis Sajems ir līdējs. No prieka nezina, kur dēties, ka uzkalpojis līdz konduktora amatam. Nekā vairāk viņam nevajag. Liels iztapējs virsniekiem, kaut gan savu darbu prot labi. Vecākais virsnieks Sidorovs ar šiem trim bocmaņiem brauc kā ar īstu trijjūgu …

Kancelejā ienāca vīrs ar sudrabotiem konduktora uzplečiem. Viņa kalsenā, pelēkā seja ar rudajām ūsiņām neatšķīrās ne ar ko sevišķu, tajā bija vērojamas tikai lietišķas rūpes. Tūliņ noskaidrojās, ka tas ir Pjatovskis, vecākais batalieris. Uzzinājis, ka esmu jaunais batalieris, viņš griezās pie manis, aši runādams Vjatkas izloksnē:•

—  Gauži pateicos, ka ieradāties! Tātad pastrādāsim kopā! Es te esmu pavisam nomocījies.

Devos pie revidenta. Leitnants Burnašovs sēdēja savā kajitē pie rakstāmgaldiņa. Sadzirdējis manu balsi, pagriezās. Apaļā, putainā seja ar biezajām lūpām bija miegaina, it kā šodien tas nebūtu mazgājies. Viņš ilgi raudzījās manī, gluži kā apsvērdams kaut ko, un novilka caur zobiem:

—   Labi. Ej pie vecākā virsnieka!

Ilgi meklēju otrā ranga kapteini Sidorovu, līdz beidzot, klausīdams matrožu norādījumiem, sastapu viņu uz bateriju klāja. Nodevu Sidorovam dokumentus. Viņš sāka lasīt papīrus, bet es pa tam aplūkoju savu jauno priekšnieku. Uz platajiem pleciem droši balstījās sirma galva. Viņam bija labi paēduša cilvēka seja ar smailu bārdiņu zoda galā, bet virs tuklajam lūpām kā divi balti burkāni ar astītēm uz abām pusēm stiepās lielas, lepnas ūsas. Dodams atpakaļ papīrus, viņš noskatīja mani no galvas līdz kājām, piemiegdams te vienu, te otru aci, un atbilstoši tam viņa ūsas gan pacēlas, gan nolaidās kā semafori.

—   Tagad jāierauj! Darba tev būs daudz. Visām tavām telpām jābūt pilnam ar pārtiku.

—   Klausos, jūsu augstdzimtība.

—   Komandai nedrīkst dot nevienu lieku kausiņu. Ja uzzināšu, nelūdzies, nesaudzēšu. Vai pats degvīnu dzer?

—   Ne reizi savā mūžā neesmu bijis piežūpojies.

—   Loti labi. Nepatīk tikai viens — tev trūkst brašuma.

—   Tāds esmu nācis no matēs miesām.

Bez jebkāda ļaunuma, it kā tikai tādēļ, lai parādītu savu pārākumu, viņš izlamājās un soļoja prom.

Audience bija beigusies.

Piecos dienesta gados tik ļoti biju pieradis pie visa, ka vairs nejutu apvainojumu. Vakarā man izdeva pakaramu audekla koju un matraci, piebāztu ar korķa drumslām. Kuģa komandas sarakstos pretim manam uzvārdam ierakstīja numuru. Saskaņā ar kuģa instrukciju es ar šo numuru pildīšu savus pienākumus vienas vai otras trauksmes laikā. Līdzšinējo cepures lentu aizstāja cita lenta ar uzrakstu «Orjols».

Tātad kjuvu par locekli jaunā saimē, kurā bija deviņsimt cilvēki, savākti no visām Krievijas malām. Aizsteidzās rūpju pilnas dienas, un tās visas izgaisa nebūtībā kā lietus lāses zemē. Uz kuģa gāja pa galvu pa kaklu. Vajadzēja pildīt kancelejas darbinieka pienākumus, sastādīt pārskatus, rakstīt pieprasījumus, pavadzīmes un tanī pašā laikā pieņemt no ostas noliktavām mucās sasālītu liellopu gaļu, kastēs iesaiņotas galetes, aizlodētās skārda burkās sapildītu sviestu, putraimus, sāli, sausiņus, miltus. Visu to veica steidzamā, kaujas kārtībā. Nebija pietiekami daudz cilvēku, ko norīkot mums palīgā. Mantas iekraujot, vecākais batalieris Pjatovskis mēdza viņiem uzkliegt:

— Veiklāk, veiklāk! Gaļu ēdat labprāt, bet stiept to negribat!

Uz kuģa kroņa mantu pārzināja ne vien batalieri, bet arī citas personas: mašīnu, mīnu un artilērijas pārzinis un apakšškipers. Ari viņi pieņēma dažādas mantas, katrs pēc savas nozares. Pie «Orjola» nepārtraukti piestājās liellaivas, barkasi, kuteri, un dzelzs milzis aprija visu, ko tās pieveda. Šķita, ka nekad nesagaidīsim dienu, kad piepildīsies milzīgās kuģa telpas.

Brīvajās stundās — tiesa, to man nebija daudz — apskatīju bruņu kuģa iekšējo iekārtojumu. Vispirms dūrās acīs dzīvojamo telpu sadalījums. Pusi no kuģa, pakaļējo galu, aizņēma virsnieku kajites, kuru vidū bija pat rezerves telpas, iekārtotas gadījumam, ja pats admiralis ar savu štābu iedomātos pārcelties pie mums. No turienes nāca visi rīkojumi, kas mums bija jāpilda, jo tur dzīvoja mūsu pavēlnieki — trīsdesmit virsnieki. Bet otrā pusē, kuģa priekšgalā, bija novietoti matroži ar saviem kapraļiem un bocmaņiem un arī konduktori — pavisam ap deviņsimt cilvēku. Konduktoriem un bocmaņiem ari bija savas kajites. Bet mēs dzīvojām ārkārtīgi saspiesti. Taču mani bruņu kuģī vairāk interesēja kas cits. «Orjols» bija būvēts pēc visjaunākās konstrukcijas. Kāpdams lejā pa trapiem no viena stāva otrā, ielūkojos visās kuģa telpās, visos stūrīšos, daudzajos dzelzs labirintos. Nerunājot nemaz par galvenajām mašīnām, katliem, torņiem, artilēriju, mīnu aparatiem, radiopunktu, visur uzdūros uz palīgmechanismiem, papildu aparatiem. Cauri visiem nodalījumiem, gan kopā savīdamies,

gan izklīzdami uz visām pusēm, stiepās elektrības vadi, sarunu caurules, tvaika vai ūdens caurules ar daudziem jo daudziem daždažādiem vārstuļiem. Tas pats bija ari aiz dubultā borta. Elevatori savienoja bateriju klāju un torņus ar bumbu pagrabiem, kas novietoti pašā apakšā un kur vienmēr vajadzēja atrasties milzīgiem pulvera un dažādu šāviņu krājumiem. īsi sakot, bezgala brīnījos, ieraudzījis, cik sarežģīts ir šis dzelzs briesmonis.

SARUNA AR BOCMANI

Kāds filozofs esot teicis: «Mācies labi klausīties, jo tas ir derīgāk nekā labi runāt.» Manā stāvoklī neatlika nekas cits kā savu izturēšanos uz kuģa pieskaņot šim teicienam. Nojautu, ka tieku slepeni uzraudzīts. Ne jau velti vecākais virsnieks uzreiz bija iegaumējis manu seju un satiekoties katrreiz aizdomīgi noraudzījās manī. Gribējās gan uzzināt, kam uzdots mani novērot.

Bet tas mani net-aucēja pašam izzināt, par ko visvairāk domā komanda, pētīt virsnieku raksturus un dienesta organizāciju mūsu kuģī, bet vēlāk — arī visā eskadrā.

Pagaidām vairāk tikos ar matrožiem. Daudzi bija iesaukti no rezerves. Sie pusmūža vīri, sen jau atsvešinājušies no kara flotes dienesta, dzīvo: a atmiņās par dzimteni, sāpīgi izjuta šķiršanos no mājas, no bērniem, no sievas. Viņiem karš bija uzklupis pēkšņi kā briesmīga nelaime, un, gatavojoties uz šo neredzēto karagājienu, tie strādāja drūmi kā pašnāvnieki. Komandā bija arī diezgan daudz jaunkareivju. Nomākti un nožēlojami tie raudzījās uz visu ar apmiglotu, sastingušu skatienu. Viņi baidījās no jūras, kurā bija nokļuvuši pirmoreiz, un vēl vairāk no nezināmās nākotnes. Pat kadru matrožos, kas beiguši dažādas speciālās skolas, nebija parastās jautrības. Tikai soda rotu matroži, gluži otrādi, turējās vairāk vai mazāk braši. Lai no viņiem kā kaitīga elementa tiktu vaļā, krasta priekšniecība bija atradusi pavisam ērtu paņēmienu: nosūtīja tos uz kuģiem, kas devās karā. Vecākais virsnieks bija gluži pārbijies, kad tādu vīru mums sanāca līdz septiņi procenti.

Sodītie dažreiz kļuva gluži varonīgi:

—   Nekas, draugi, pakarosim!

—   Varbūt apprecēsim japanietes!

—   Šāviņš ir muļķis: tas nešķiros nesodītos no sodītajiem. Gāzīs gar zemi visus vienādi bez kādiem pātariem.

Vienu vakaru pavadīju mazā kajītē, kas atradās dzīvojamā klājā kuģa labajā pusē. Kajitē mitinājās divi jaunākie bocmaņi. Viņi abi bija liela auguma, platiem pleciem un veselīgi iedegušiem vaigiem. Vienam no viņiem, Ivanam Jepifanjevičam Pavļi-

kovam, bija apaļa seja, gaiši mati un garas skropstas, zem kurām apmierināti dzirkstīja gaišas acis. Viņš soļoja pa klāju svarīgā un nesteidzīgā kunga gaitā. Pavļikovu mazak nomāca karš nekā šķiršanās no mīļākajām, kuru ģīmetnes tas bija saspraudis virs galdiņa. Par savām mīlas uzvarām viņš stāstīja sīki jo sīki, reižu reizēm jautri iesmiedamies. Viņš man patika mazāk nekā otrs bocmanis — Maksims Ivanovičs Vojevodins. Sis bija nopietnāks un iejūtīgāks. Ka redzams, par visām dzīves parādībām viņam bija izveidojies noteikts praktiska cilvēka uzskats. Tikai brīžiem viņa seja ar pelēkajām acīm, augsto pieri un zeltainajām ūsām sadrūma, un vaibstos pavīdēja tada izteiksme, it kā viņš risinātu grūtu uzdevumu.

Bocmaņiem gribot negribot bija jādraudzējas ar mani. Es pārzināju degvīnu. Bet viņi abi bija pārāk spēcīgi vīri, lai apmierinātos ar likumīgo kausiņu. Un tas viņus nostādīja zināmā atkarībā no manis.

Jau agrāk biju dzirdējis, ka ar «Orjolu» notikušas dīvainas lietas. Tagad no bocmaņa dabūju sīkākas ziņas. Pavļikovs man stāstīja savā sulīgajā baritonā:

—    Mūsu bruņu kuģim radusies nelaba slava. Tas viss sākās jail Pēterburgā. Kad «Orjolu» vel tikai būvēja, tas gandrīz sadega Galeru salā ugunsgrēkā. Bet tūkstoš deviņi simti trešajā gadā, kad «Orjols» jau bija nolaists ūdenī, bruņu kuģis plūdu laikā saka līst virsū krastam. Tikko izglāba. Tanī pavasarī «Orjolu» atvilka Kronštatē un tāpat kā tagad pietauvoja ar labo bortu pie mūliņa. Tauvas bija resnas un stingri aptītas ap rnūliņa pāļiem un slīdragicm. Tanī pašā dienā nezin kāpēc sākās kreisā sānsvere. Pievakarē sānsvere jau sasniedza trīsdesmit grādu. Kas noticis? Neviens neko nezināja. Likāmies gulēt. Naktī pēkšņi pārtrūka tauvas. Bruņu kuģis nogāzās uz sāniem. Dārdēdami veļās visi nepiestiprinātie priekšmeti. Bateriju klājā sāka guldzēt ūdens. Cilvēki pielēca no savām kojām un vienos kreklos steidzās uz izejām. Tumsā sākās neiedomājams troksnis un bļaušana. Visus pārņēma tāda panika, it kā kuģis būtu uzskrējis uz mīnas. Sakāpām uz mūliņa un pamazām atjēdzāmies. Skatāmies — mūsu «Orjols» pavisam nogulies uz sāniem. Var teikt, ka nogrimis bez kara pats savā ostā. Labi, ka tur bija sekls. Un arī tad divi nedeļas noņēmās ar jjruņu kuģi, kamēr to uzslēja augšā…

—   Kas tad kuģim bija gadījies? — es jautāju.

Pavļikovs tikai paplātīja rokas, bet viņa vietā paskaidroja Vojevodins.

—   Pec manām domām tur nav nekā nesaprotama. Jūras kanals starp Pēterburgu un Kronštati pārāk sekls. Lai mūsu bruņu kuģis varētu izbraukt, tam noņēma apakšējās joslas bruņu plāksnes. Kniežu caurumus aizbāza ar koka tapām. Bet kāds šīs tapas bija izsitis. Pa caurumiem tad nu kuģī sāka sūkties ūdens. Pēc tam tas gāzās iekšā pa lielgabalu puslūkām, un «Orjols» stipri sasvēfās uz sāniem. Kas te bija vainīgs? Teica, ka naktī pie mums ielavījušies japaņi. Bet tās ir tīrās blēņas. Drīzāk jau to bija izdarījuši pašu ļaudis, matroži. Tāpat kā nesen, kad vajadzēja izmēģināt mašīnas, gultņos atrada dzelzs skaidas. Ja to nebūtu pamanījuši laikus, tad mēs ilgi aizķertos Kronštatē. Varbūt nemaz nevajadzētu doties kara. Tādi paši gadījumi bijuši arī uz-citiem kuģiem, piemēram, uz kreisera «Oļegs». Tas iziet jūrā izmēģināt mašīnas. Vīri klausās, — kas tur klaudz zemspiediena cilindrā? Cilindru izjauc. Pamana dziļas svītras. Izrādās, ka cilindrā iekļuvuši tērauda gabali. Interesanti zināt, — kā tie likuši slēgtā cilindrā?

Es vaicāju:

—  Jūs domājat, ka visu to meistaro mūsu pašu matroži tikai tādēļ, lai glābtos no piedalīšanas karā?

Vojevodins paskrullēja savas zeltainās ūsas un pētoši paraudzījās manī. Viņa seja kļuva bargāka. Šķita, ka tūliņ ies vaļā lamāšanās, bet sadzirdēju klusu balsi, kurā bija jaušama vilšanās:

—  īsti nezinu, bet tā it kā iznāk. Tagad grūti dienēt. Skaties tikai, ka matroži nepiekauj!

—   Par ko tad piekaus, ja jūs pats viņus neaiztiksiet?

—  Jūs vēl daudz ko nesaprotat. Pie mums uz kuģa ir tādi dukuri. Viņi izošņā likumus: meklē tādu noziegumu, kura dēļ nebūtu jāsēž pārmācības namā vairāk kā gads. Nesen uz kreisera «Atmazs» trīs matroži piekāvuši bocmani. Uz dažiem kuģiem feldfebeļi dabūjuši pa ādu. Bet pie mums pagaidām dara citādus pārkāpumus. Kas tas viņiem — nosēdēt gadu pārmācības namā? Toties paliks dzīvi. Aprēķins pareizs.

Pēc tam Vojevodins stāstīja, kā matroži paši sevi sakropļojot, lai tiktu hospitālī un tā aizkļūtu prom no nelaimīgā bruņu kuģa.

Daži komandas locekļi likušies uz pīpēšanu, tukšā dūšā rīdami dūmus, kamēr nāk vēmiens, un pēc tam dzerdami ūdeni, kura ilgi.mērcēta tabaka. Tā tas turpinoties dienu no dienas, veselām nedeļām. Kad šāds cilvēks ierodoties kuģa lazaretē, tad viņam ka paralitiķim drebot rokas un kājas, bet seja izskatoties zaļgana ka mirējam, ar šaudīgām, aizmiglotām acīm. Arī hospitālī viņš turpinot šo indēšanos, lai ilgāk varētu tur uzturēties. Dažreiz tas beidzoties ar nāvi. Kāds jaunkareivis pārdūris ar naglu bungādiņu un, nevarēdams paciest sāpes, sācis aurot nelabā balsī, griezdamies riņķī un lēkādams ka pustraks. Viņa noziegums atklājies. Nodevuši tiesai. Bijis arī daudz citādu sakropļošanās gadījumu. Kāds pusmūža kurinātājs, rezervists, nolēmis aplipt ar venērisku slimību, cerēdams, ka pēc divi trim mēnešiem ārsti viņu izdziedināšot. Kamēr viņš tikšot ārā no hospitaļa, tikmēr «Orjols» jau būšot gabalā. Kurinātājs sācis vazāties pa visnetīrākajām netiklības bedrēm. Izdevis pēdējo kapeiku, pārdevis visu, kas vien pārdodams, bet slimība kā nelipusi, tā nelipusi. Kāds viņam ieteicis sameklēt saslimušu cilvēku un mākslīgi iepotēt sev kādu kaiti. Kurinātājs rīkojies tieši pēc šā padoma. Ilgi gaidījis, kamēr parādīsies slimības pazīmes, un vakar ieradies kuģa lazaretē. Ārsts apskatījis un jautājis: «Vai precējies?» — «Tieši tā, jūsu augstdzimtība.» — «Vai bērni ir?» — «Trīs.» — «Muļķis! Sameklējis, vazādamies pa visādiem zaņķiem. Tev ir sifiliss.»

Kurinātājs gribējis saslimt, bet ne jau ar tik grūtu kaiti, un tagad, dzirdēdams ārsta spriedumu, nobālējis. Vojevodins beidza stāstīt, nopūtās un teica: — Jā, kari ir dažādi. Bet šajā karā nevienam negribas iet! Domās nogrimis, gāju prom no bocmaņiem. Kāpēc šis karš ir tik neveiksmīgs? Vecos laikos taču krievi kāva visus no vietas, gan uz sauszemes, gan jūrā. Laikam toreiz viņi devušies karā citādi noskaņoti.

ARDIEVU, KRONŠTATE!

Mūsu «Orjols» bija tāda paša tipa kuģis kā «Borodino», «Aleksandrs III» un «Kņazs Suvorovs». Cits citam tie bija līdzīgi kā dvīņi. Sie četri bruņu kuģi, visjaunākie un spēcīgākie, veidoja eskadras galveno kodolu. Bez mūsu kuģa eskadra nevarēja doties ceļā. Tāpēc admiralis Rožestvenskis mūs steidzināja.

Beidzot «Orjols» bija līdz pēdējai iespējai piekrauts ar dažādām mantām un kļuva tik smags, ka bruņu aizsargjoslas apakšējā mala iegrima ūdenī. Tiesa, sīkās virsbūves uz kuģa vēl nebija pabeigtas, bet nolēma ņemt līdzi braucienā kādus simt strādniekus. Pienāca laiks šķirties no Kronštates, un, atgājuši no mūliņa, devāmies tālajā ceļā. Tas notika 17. septembrī pulksten četros pēc pusdienas.

Divi velkoņi, sviezdami sāņus ūdens vālus, lēni vilka bruņu kuģi reidā. Viegls vējš bezrūpīgi draiskuļojās uz Somu jūras līča ūdeņiem, saceldams mazus vilnīšus. Debess pamazām aizklājās ar sīkiem mākoņiem. Aiz miglas slēpēs saule, un tās gaisma bija blāva, it kā plūstu no jūras dzīlēm. Pavadītāji, stāvēdami uz ostas mūliņa, māja mums ar karavīru cepurēm, ar platmalēm un baltiem kabatas lakatiņiem. Uz kuģa klāja jau rima pēdējā krasta steiga. Gan te, gan tur bija redzams druknais, neveiklais vecākā virsnieka Sidorova augums; viņa ūsainā seja likās rūpju pilna.

Uz priekšējā tiltiņa citu virsnieku vidū ar savu slaidumu atšķiras leitnants S. J. Pavļinovs, izskatīgs vīrietis ar melnām uzacīm. Turpat atradās arī kuģa komandieris — pirmā ranga kapteinis Nikolajs Viktorovičs Jungs. Šis vidēja auguma, plecīgais pusmūža vecpuisis kā vienmēr bija tērpies ļoti kārtīgā, jaunā formas svārkā ar zeltītiem divsvītru uzplečiem un ar nevainojami ballu, iecietinātu apkaklīti. Kaut gan gadu Jungām bija diezgan daudz, taču seja viņam saglabājusies apbrīnojami svaiga. Viņa sārtajos vaigos, gaišbrūnajā bārdā, laipnajā zilo acu skatiena bija kaut kas simpātisks. Uz sava kuģa viņš bija aizliedzis pļaukāt matrožus.

Jungām bija viens trūkums — pārliecīga nervozitāte un nevajadzīga steiga rīkošanā.

Pēc divi stundām no tiltiņa pēkšņi sāka skanēt trauksmaini saucieni. Komandieris gluži izmisis vicināja rokas. Ne jau uzreiz visi saprata, kas noticis. Izrādījās, ka mūsu bruņu kuģis, ko divi velkoņi mēģināja iegriezt farvaterā, pamatīgi uzsēdies uz sēkļa.

Matroži smējās.

—   Mūsu kampaņa beigusies!

—   Puiši, ņemiet savus čemodānus un prom uz kazarmām!

Uz tiltiņa satraukums. Komandēja: uz priekšu, atpakaļ! Velkoņi mēģināja stiept pa labi, pa kreisi, taču bruņu kuģis nebija pakustināms. Tad komandieris sauca:

—   Lotēt! Cik dziļš?

Izrādījās, ka farvatera dziļums ir divdesmit septiņas pēdas, bet pārkrautā «Orjola» iegrime pusotras pēdas lielāka.

Tas bija ārkārtīgi svarīgs notikums. Drīz vien uz «Orjola» saradās visa ostas priekšniecība ar ostas galveno komandieri — Baltijas flotes pavēlnieku viceadmirāli Biriļevu priekšgalā.

Kas gan flotē nepazina šo viltīgo veci! Drukns augums, droša gaita, iedegusi, gandrīz bronzas krāsas seja ar daudzurn daudzām sīkām krunciņām, smaila bārdiņa, īsas ūsas, melnas, vērīgas acis, lielas ausis — pēc ārējā izskata mēs viņu labi pazinām. Admirālis bija cēlies no vecas, ļoti bagātas muižnieku dzimtas, kurai piederēja lielas muižas, un pēc vecām jūras tradicijām viņš ēdināja uz sava rēķina visu savu štābu, visus savus flagmaņa speciālistus un pat ziņnešus. Pusdienas pie viņa vienmēr bija lieliskas, krietna pavāra gatavotas, un tajās dzēra daudz dārgu vīnu, kaut gan viņš pats nekad nepiežūpojās. Biriļevu turēja par viesmīlīgu priekšnieku, taču dienesta lietās pret saviem apakšniekiem viņš bija stingrs un prasīgs. Viņam patika bieži rīkot skates, un tādos gadījumos gandrīz vienmēr viņš panerroja kuģu komandierus un vispār virsniekus — bez lieka skaļuma, toties smalki un dzēlīgi.

Ar komandu Biri|evs ķircinājās. Gadījās, ka viņš piesējās pie kāda nieka un iedzina bailes vainīgajam matrozim, skaļi kliegdams:

—   Razbainiek, ko lai ar tevi daru! Pakārt — žēl, katorgā nosūtīt — par rnaz. Nevaru tikt gudrs …

Pārbiedētais matrozis, acis izvalbījis, blenza uz Biriļevu, bet tas, pietiekami uzjautrinājies, pēkšņi aprimās un kļuva žēlīgs:

—  Tava laime: pēc purna redzu, ka dienests tevi var labot. Blēdi, nākošreiz nerādies man acīs! Tūliņ pat pavēlēšu uzmest cilpu kaklā un uzraut pie rājas!

Un viņš iespieda matrozim saujā divdesmit kapeikas.

Biriļevs paļāvās ne tik daudz uz mūsdienu techniku kā uz krievu jūrnieka nesatricināmo morālo speķu. Biriļevam bija liels prieks, ja virsnieki ielūdza viņu kopkajitē uz pusdienām. Tad viņš veselām stundām stāstīja par saviem piedzīvojumiem uz jūras, par ķīviņiem ar admirali Makarovu un Verchovski, pie tam kā vienmēr daudz ko piemelodams un lielīdamies ar savām zināšanām kara flotes jautājumos. Sarunā viņam allaž paspruka frāze:

—   Es kā kaujas admiralis …

Kādreiz mičmanis Roščakovskis, kas kopā ar viņu sēdēja pie galda, vaicāja:

—   Atļaujiet, ekselence, kādās kaujās esat piedalījies?

Biriļevs nosarka un naidīgi atbildēja:

—   Kaujās neesmu bijis, bet visas manas tieksmes vērstas uz mūsu flotes sagatavošanu kaujai; citiem admiraļiem šādas īpašības nav. Un tas man dod tiesības saukties par kaujas admirali!

Flotē Biriļevs bija izdaudzināts lielāko tiesu ar savu prasmi vākt ārzemju ordeņus. Sinī ziņā neviens jūras augstmanis nespēja ar viņu sacensties. Pirms gadiem, būdams vēl tikai kontradmirālis un komandēdams kuģu vienību Vidusjūrā, viņš mazāk nodarbojies ar jūras lietām, bet vairāk laika veltījis dažādu valstu monarehu apciemošanai. Itālijā bijušas lielas nacionalas svinības. Admirālis Biriļevs ar savu flagvirsnieku Michailovu devies uz Romu, kur viņu pieņēmis karalis Viktors Emanuēls II un karaliene Helena. Pusdienojot admiralis ar saviem vienmēr asprātīgajiem stāstiem ļoti veikli pratis kavēt laiku karalienei. Karalis apbalvojis viņu ar Italijas ordeni. Biriļevs ieradies arī Tunisā un no turienes beja dabūjis zvaigziTi. Turku sultāns svinējis savas valdīšanas divdesmit piecu gadu jubileju. Vai tad tādu gadījumu var laist garām? Kanonieru laiva «Kubaņecs» admiralis devies uz Dardaneļiem, tur sodies vilciena un braucis uz Konstantinopoli, lai stādītos priekšā sultanam un apsveiktu viņu slavenās, gudrās un laimīgās valdīšanas jubilejā. Sajūsmā par šādu uzmanību sultāns apbalvojis viņu ar «Medžidije» zvaigzni. Kā lai vel neiegriežas Grieķijā Korfas salā, kur jānotiek lielkņaza

Georgija Michailoviča kāzām ar grieķu princesi Mariju Georgijevnu? Aprēķins izdarīts pareizi. Pēc jauno ļaužu laulības ceremonijas uz admiraļa krūlīin iemirdzējusies jauna zvaigzne. Bulgārijas galvaspilsētā Sofijā viņš apmeklējis caru Ferdinandu, un arī tur viņam piesprauduši ordeni. Pec tam devies uz Serbiju, uz Belgradu, tikties ar karali Aleksandru un karalieni Dragu. I.iktos, ka karaļu pāra apmeklēšanai izraudzīts diezgan neveiksmīgs brīdis. Karaliene bijusi sagrauzta pēc nelaimīgām dzemdībām. Karalis trakojis, un neviens viņam neuzdrošinājies tuvoties. Ne mūsu sūtnis, ne Serbijas galma ministrs nevarējuši izgādāt Biriļevam audienci. Tomēr Biriļevs bijis neatlaidīgs un nezaudējis dūšu. Viņš pavadījis veltīgi turpat divi nedēļas, bet tad ar kādas galma dāmas palīdzību dabūjis tikšanos ar karalieni. Viņš tik veikli nomierinājis karalieni, ka tā pateikusies par sirsnīgo līdzjūtību. Bet ar viņas labvēlību admiralis pielavījies arī pašam karalim. Galu galā Biriļeva zvaigžņu kolekcija palielinājusies. Vispār admiralim veicies. Visur, kur vien tas sastapies ar vienu vai otru monarchu, >— visur viņu apbalvojuši ar ordeņiem. Lai tos iegūtu, viņš nokautrejies ne no kādiem līdzekļiem, un viņa izdoma sasniegusi īstu virtuozitāti. Madridē viņš nodzīvojis vairāk nekā nedēļu, mēģinādams dabūt audienci pie karaļa. Tas noticis pirms lieldienām, Alfonss XIII un karaliene tanī laikā gavējuši un nepieņēmuši nevienu. Admirālis pacietīgi gaidījis un tikai otrajās lieldienās stādījies viņiem priekšā cirkā vēršu cīņu laikā. Karalis bijis lieliskā garastāvokli, laipni aprunājies ar krievu admirali, noņēmis kādam sava galma jūrniekam no krūtīm zvaigzni un pats to piespraudis Biriļevam. Cirkā viņam nekas vairs nav bijis darāms. Tūliņ pat admiralis laidis uz staciju un sēdies vilcienā. Atgriezies Barselonā, kur viņu gaidījusi krievu kuģu vienība, Biriļevs devies uz kanoniem laivu «Chrabrijs». Laika bijis maz: Villafranka atradies Francijas republikas prezidents Lubē. Kuģītis traucies pa priekšu, vienība palikusi iepakaļ. Kurinātāji, katlu telpās strādādami, tā centušies, ka ««Chrabrijam» pārdedzis balti nokaitušais dūmenis. Sastapšanās ar prezidentu tomēr notikusi. Biriļeva krūtis rotājusi vēl viena zvaigzne — Goda leģiona ordenis.

Kad Biriļevs ar savu vienību atgriezies tēvzemes ūdeņos, flotē par viņu runājuši:

— Ekselence laimīgi beidzis savu krustu karu.

Ne vienreiz vien biju redzējis Biriļevu pilnā parādes tērpā, un allaž mani pārsteidza ārkārtīgi daudzie apbalvojumi. Medaļas, ordeņi, zvaigznes — lielas un mazas, tām nepietika vietas uz viņa krūtīm, tās rāpās prom uz sāniem; slīdēja lejup pa gūžām. Viņš viss laistījās kā bagātīgi izpušķota svētku eglīte. Jaunie virsnieki zobojās par viņu: •

—   Admirālis Biriļevs apžilbina nevis ar savu prātu, bet ar savām ordeņu zvaigznēm.

Mūsu 2. eskadra sagādāja viņam daudz rūpju, bet neko nespēja pievienot visiem tiem apbalvojumiem, kādi admiralim jau bija. Viņš centās drīzāk tikt vaļā no šiem kuģiem, kā nekā apgādājis viņus ar materialo daļu un ar karam pilnīgi nesagatavotām apkalpēm. Bet te kā par nelaimi «Orjols» uzsēdās uz sēkļa, šķiet, vēlēdamies palikt Kronštatē uz visiem laikiem.

Admirālis bija ļoti neapmierināts. Sastapis uz klāja komandieri, viņš tam izteica stingru rājienu, raustīdams valodu vairāk nekā parasti. Pēc tam, strauji uzkāpis uz tiltiņa, deva rīkojumu:

—   I—i—izsaukt kom—mandu un sa—a—ašūpot kuģi!

Diviem velkoņiem pievienoja vēl dažus, un tie visi stiepa

bruņu kuģi uz vienu pusi, lai milzeni iekustinātu. Tai pašā laikā apmēram četrsimt matrožu, klausīdami komandai, kas skanēja no tiltiņa, skraidīja pa kuģi no vienas puses uz otru. Mocījās ilgi, bet «Orjols» joprojām tiepīgi sēdēja uz sēkļa.

Vai četrsimt cilvēku, kuru svars nebija lielāks par trīsdesmit tonnām, varēja sašūpot piecpadsmit tūkstošu tonnu tilpuma bruņu kuģi? Tas bija tikpat muļķīgi, it kā četrsimt tarakanu butu iedomājušies sašūpot sili, kas pilna ar veļu un ūdeni. Matroži saprata, cik nejēdzīga šāda pavēle, un, skriedami no viena borta uz otru, smējās:

—   Puiši, uzmanīgāk, ka neapgāžam kuģi!

—   Skat, skat, nudien sveras uz sāniem!

—   Noslīksim bez visa kara!

Kāds ostas virsnieks, griezdamies pie Biriļeva, uzmanīgi bilda:

—   Ekselence, man šķiet, ka tik niecīgs smagums kā matrožu skraidīšana pamaz ietekmēs lietu norisi. Bez bagarmašīnām neiztiksim. Būs jāpadziļina gultne.

Admiraļa saltajā un uzpūtīgajā sejā ar cieši sakniebtajām lūpām uzreiz pavīdēja apziņa.

—   Iedomājieties, tāda pati ideja iešāvās prātā arī man! Jau piecas minūtes gudroju par tcu Jā, jums patiešām taisnība.

Visa ostas priekšniecība izklīda.

Bocmanis Vojevodins, mani sastapis, drūmi izgrūda:

—   To jau es zināju, ka mums katrā ziņā gadīsies kāda ķeza! Tā arī iznāca. Šķiet, ka mūs vajā kāds ļauns spēks.

Matroži klāja vaļā, ko viņi vēlētos:

—   Kaut visu ziemu varētu šeit notupēt!

—  Jā, tad mēs samestu naudu, lai uzreiz noskaita simt lūgšanu.

Nakti pārgulējām labi, bez trauksmes.

No rīta pie bruņu kuģa pievilka trīs bagarmašīnas. Tās strādāja ap kuģi visu dienu un visu nākošo nakti. Šoreiz pasākums bija veiksmīgāks. «Orjols» 19. septembra rītausmā nokūlās no sēkļa un devās uz Rēveli.

Debess bija drūma, vējš pieņēmās, un viļņi vēlās arvien lielāki. Bruņu kuģis, abiem dūmeņiem kūpot, brauca vienmērīgi, nešūpodamies. Jau sen bijām garām kuģiem, kas stāvēja lielajā reidā, — «Oļegam» un «Zemčugam» — tie panāks eskadru vēlāk. Ap mums riņķoja kaijas. Klaudzēja smagie strādnieku veseri.

Ilgi stāvēju uz kuģa pakaļējā tiltiņa, sērīgi raudzījos atpakaļ uz pazīstamajiem krastiem, uz tālē gaistošo pilsētu. Ardievu, Kronštate! Piecos dienesta gados tur biju piedzīvojis daudz ļauna un laba. Gospodskajas ielā mūsu slakas vīriem, matrožiem, bija atļauts staigāt tikai pa kreiso pusi, it kā mēs būtu no nicināmas cilts. Pie parku vārtiem bija piesisti dēlīši ar gauži apkaunojošiem uzrakstiem: «Kareivjiem un suņiem parkā ieiet aizliegts.» Kopš jaunkareivja laika mani dresēja, lai iztaisītu par krietnu matrozi, par uzticamu cara troņa aizstāvi. Dienestā mani strostēja, sēdināja karcerī, es nīku cietumā vieninieku kamerā, tāpēc ka gribēju zināt vairāk, nekā mums bija ļauts. Un tomēr, ja dzīvs izkļūšu no gaidāmās kaujas ar japaņiem, pateicības pilns atcerēšos šo pilsētu! No Matvejevas sādžas, no Tarnbovas guberņas ziemeļu gāršām un staignajiem purviem, kur daudz jo daudz visādu putnu un zvēru, ari lāču, es ierados flotē, būdams naivs puisis, īsts mežonis. Un tūliņ pat sākās smadzeņu vingrināšana, prāta slīpēšana. Ne jau visi virsnieki bija slikti, ne jau visi bija nežēlīgi. Gadījās ari tādi, no kuriem ar prasmi, ar neatlaidību varēja gūt diezgan daudz laba. Taču galvenais bija pavisam kas cits. Speciāli batalieru kursi, kuģu technika, braukšana pa jūrām, ostu iekārtojums, svētdienas skola, draudzēšanās ar attīstītiem un apzinīgiem biedriem, pazīšanās ar studentiem, nelegālās literatūras lasīšana — tas viss man bija pavisam jauns, tas viss darīja bagātāku prātu un lika citādi raudzīties uz dzīvi.

Atcerējos pagājušās dienas.

Pirms divi gadiem, saņēmis divas nedēļas ilgu atvaļinājumu, aizbraucu uz mājām pasērst. Tas notika agrā rudenī, kad zaļos kokus jau sāka klāt purpurs un zelts. Ierados tēva mājās, un tie bija svētki tiklab man, kā arī maniem tuviniekiem. Visi sādžas iedzīvotāji nāca papriecāties par matroža formas tērpu, kas mūsu pusē nebija redzēts: par flaneļa kreklu ar lielo, zilo apkakli, par biksēm ar platajiem galiem, par sudrabotiem uzplečiem, par atlasa lentu visapkārt cepures lokam un par zeltoto uzrakstu — kuģa nosaukumu. Vecākā brāļa Silvestra bērni — mani mazie radnieciņi un radniecītes — Poļa, Jegors, Maņa, Anete, Vaņa, Petja un Fedja raudzījās uz mani tik izbrīnījušies, it kā es būtu nokritis no debesīm. Birtin bira nemitīgi jautājumi: vai jūra esot plata, cik tā dziļa, vai es esot redzējis jūrā trīs valzivis, uz kurām balstoties zeme, cik liels esot kuģis, uz kura es braucot. Es viņiem skaidroju, un bērni pārsteigti sauca:

—   Ai, ai! Veselu mēnesi jābrauc līdz krastam!

—   Viss mūsu baznīcas tornis varētu nogrimt! Bai!

—  Tas tik ir kuģis! Visa mūsu sadža var sakāpt virsū!

Mana māte aiz prieka kļuva jaunāka. Katru dienu viņa uzposās, vilka .mugurā drānas, ko valkāja, tikai baznīcā ejot. Lūkojos viņa un domāju: «Kur ir mātes mīlestības robeža?» Viņa bija man pataupījusi pudeli aveņu sulas, spieda saujā ābolus vai karstus veģus. Visvairāk pārsteidza tas, ka māte uzrunāja mani ar «jūs». Es iebildu, bet viņa gaiņājās pretim un teica:

—   Nē, nē, Aļoša, nemaz nerunājiet! Es taču esmu no Polijas. Protu smalkāk uzvesties nekā šejienes sievietes. Bet jūs tagad esat kļuvis liels vīrs. Tāda nav nevienā sādžā!

Māte domāja, ka man esot ļoti augsta dienesta pakāpe, un es* nekādi nespēju izkliedēt viņas alošanos.

—  Ak tu kungs, vecais nesagaidīja dēla, nomira! Vai tad nevarēja vel pustreša gadiņa pavārgt! Viņš nu gan būtu apmierināts ar jums …

Mātes balss man šķita maiga kā tāla vijoles melodija, un lēnīgajās, zilajās acīs mirdzēja prieks.

Kā spilgts saules riets apdzisa mans atvaļinājums, un atkal es aizbraucu uz floti.

Aizrakstīju, ka mani sūta uz karu, un nupat, pirms kuģa atiešanas, saņemu no mātes atbildes vēstuli. Lasīdams bažu un dziļu skumju pilnās rindas, nevarēju valdīt asaras. Beigās viņa rakstīja, ka dienu un nakti lūgšot par mani dievu, bet es lai sirdī glabājot viņas svētību un atceroties, ka mātes lūgšana glābj pat jūras dzelmē!

Paskatījos no tiltiņa uz klāju: tur vecākā virsnieka un bocmaņu uzraudzībā strādāja matroži. Cilvēki bija gan uz tiltiņa, gan kaujas torņos, gan bateriju klāja, gan apakšējos klājos, gan mašīnu nodaļā. Kuģi apkalpoja deviņsimt jūrnieku, neskaitot strādniekus, ko drīz vien izsēdinās krastā. Milzenis nes mūs uz nezināmiem krastiem, kur trako liesmaini puteņi, izdzēsdami cilvēku dzīvības, — vai nu ienaidnieks jāuzvar, vai pašam jāiet bojā nezināmā atvarā. Vai tad par viņiem, par šiem matrožiem un virsniekiem, mātes neskaita lūgšanas tāpat kā mana māmuļa par mani? Vai tad mūsu ienaidnieku mātes savus dēlus mīl mazāk, vai tad viņām tāpat neplūst asaras, runājot ar savu dievu? Bet dažu labu no mums gaida saltais kaps!

Mana sirds bija iedragāta, kad kapu nost no tiltiņa. Bruņu kuģis «Orjols», Andreja flagai plandoties, mēroja jūdzi pēc jūdzes.

ĶEIZARISKA PARĀDE

Nākošajā diena ap pulksten divpadsmitiem ieraudzījām bākas un salas.

Debesis spoži iezilgmojās, it kā ar slapju lupatu kāds būtu norausis no tām mākoņu dubļus. Vējš rima, taču arvien vēl bija diezgan jestrs, lai dzītu uz priekšu buriniekus, kas šur tur izkaisīti slīdēja gaišajā ūdeņu klajā. Pakalnē saules staros iemirdzējās Rēvele ar savām luterāņu baznīcu smailēm, ar stāvajiem dakstiņu jumtiem un ar klintīs celto, senlaicīgo būvju apaļajiem torņiem un robainajiem mūriem. Reidā netālu no ostas stāvēja 2. eskadras kuģi. Mūsu «Orjols» tiem pievienojās un, ieņēmis savu vietu tāda paša tipa bruņu kuģu kolonā, izmeta enkuru.

Dienām sekoja naktis un naktīm — dienas kā divi sargkareivji, kas viens otru nomaina. Sākām sagatavošanos kaujai. Darījām visu, lai aizsargātu eskadru pret pēkšņu pretinieka uzbrukumu, kaut gan ienaidnieks vēl bija ļoti tālu. Mācījāmies izlikt mīnu aizsprosta tīklus. Saulei rietot, viens no mūsu kuģiem devās sargāt ieeju reidā, apgaismodams to ar starmeti. Mazliet tālāk jūra braukāja divi patruļas mīnu kuģi un mīnu kuteri.

No bruņu kuģa komandierim par lielu prieku aizsūtīja krastā strādniekus. Jau sen bija laiks pievilkt grožus komandai, ieviest tīrību, bet viņi, uzturēdamies uz kuģa, jauca visu mūsu iekšējo kārtību. Priekšniecība baidījās arī no sazvērestībām. Man pašam gadījās runāt ar kādu strādnieku. Viņš nomēroja mani ar platām acīm un, pakasījis aiz auss, vaicāja:

—   Tātadv braucat karot?

—   Jā, — es īsi atbildēju.

—   Nu tad ar dieva palīgu!

—   Kāda tur dievam daļa?

—   Ahā! Tātad iznāk, ka ar velna palīgu?

—   Arī tam nav nekādas daļas.

—   Ahā! Vai tiešām bezdievis?

—   Vai tad tādi negadās?

Strādnieks mazliet padomāja un mīklaini atbildēja:

— Ja, pasaulē jau viss kas notiek, i popam sieva ragus' uzliek. Kādā sādžā pazinu vienu pārīti: vīrs diakons, bet sieva popiene. Kā tas tā?

Arī es atbildēju ar rīmi:

—  Tas vel nav nekas, ja dārzā aug balandas, arī baznīcas liesmās brūk, bet ļaudis tikai mūk!

—   Ahā! Drosulis! Vai nepaklupsi?

—   Ir gadījies arī tā.

Notālēm, ļoti piesardzīgi viņš sāka iepazīstināt mani ar politiku. Svešais strādnieks izteicās lielāko tiesu pusvārdiem, taču es sapratu. Iznāca tā: ja pretinieku uzvarēsim, tad ar to vēl vairāk nostiprināsim savu valdību. To pašu biju dzirdējis no daudziem citiem arī krastā. Par mūsu neveiksmēm priecājās visi progresivie cilvēki. Šķita, ka šī krievu sabiedrības daļa nekad vēl nebija tā pārņemta ar sakāves noskaņām kā šajā karā, jo tas dziļi iekvēlināja tautu, atsegdams tai visus mūsu valsts augoņus. Cik muļķīgā stāvokli atradāmies mēs, jūrnieki, kas devāmies uz Tālajiem Austrumiem! Ja gūsim uzvaru pār japaņiem, tad kaitēsim topošajai revolūcijai, kas gluži kā svaigs gaiss nepieciešama Krievijai, kurai trūkst elpas! Un otrādi: nevaram arī mierīgi griezt savas krūtis pret ienaidnieka šāviņiem. Ja zaudēsim vai iesim bojā, būsim apkrauti ar negodu, bet par tiem, kas atgriezīsies no kara, ļaudis zobosies:

—   Te nu ir tie sakautā kuģa jūrnieki!

Brīdi paklausījos strādniekā un pārtraucu viņu:

—   Pietiks, draugs! Šitādu ēdienu esmu jau baudījis.

—  Ahā! Patīkami. Labi, labi: jūs papūlēsieties tur, bet mēs šeit.

Nepavisam nešaubījos, ka strādnieku ilgā uzturēšanas uz kuģa kā nekā tomēr ietekmēja matrožus.

Uz kuģiem dienesta iekšējā organizacija nokārtojās lēni. Pat uz flagmaņa bruņu kuģa «Suvorovs», kas jau diezgan ilgu laiku atradās braucienā, apkalpe nepavisam nebija sagatavota kaujai. Admirālis Rožestvenskis rakstīja par to pavēlē Nr. 69:

«Pagājušajā naktī pulksten divos pavēlēju sardzes priekšniekam dot signālu mīnu uzbrukuma atsišanai.

Astoņas minūtes pēc pavēles nebija vēl nekādu pazīmju, ka notiktu gatavošanās uzbrukuma atsišanai: komanda un virsnieki vēl gulēja; tikai dažus sardzes vienības vīrus ar mokām izstiepa no atpūtas vietām, bet arī tie nezināja, kur viņiem jāiet; neviens starmetis nebija sagatavots mērķa apgaismošanai; sardzes mīnieru nebija; neviens nerūpējās pat par klāja apgaismošanu, kas nepieciešama, lai artilērija varētu šaut…»

Tālāk admiralis lūdza jaunākos flagmaņus un komandierus pārbaudīt, kāds stāvoklis šinī ziņā ir uz citiem kuģiem, un par rezultātiem nekavējoties ziņot viņam.

Ari «Orjols» sagaidīja bridi, kad kopā ar citiem kuģiem bija jāpiedalās mīnu uzbrukuma atsišanas mēģinājumā. Jūru sedza blīva rudens nakts tumsa. Visapkārt bija kluss. Pēkšņi šajā klusumā sāka skanēt kaujas trauksme. Visā eskadrā uzliesmoja starmešu ugunis, un to gaismas strēles, tumsu šķeldamas, slīdēja pa gludo jūras līmeni, taustīdamas mīnu kuģu vilktos vairogus. Citi kuģi, kaut arī ar nokavēšanos, sāka šaut uz šiem vairogiem, bet pie mums ļaudis arvien vēl apmulsumā skraidīja pa trapiem un klājiem. Daži matroži, it īpaši jauniesauktie, kurus bija ietekmējušas daždažādas baumas, ka japaņi esot tuvu, domāja: nu sākusies īsta kauja. Skanēja nesakarīgi saucieni. Virsnieki lamāja apakšvirsniekus, bet tie dauzīja ierindas matrožus. Pagāja daudzas minūtes, kamēr uz bruņu kuģa nodibināja zināmu kārtību. Sāka būkšķēt arī mūsu 75 milimetru lielgabali.

Mums šī nakts trauksme beidzās ar to, ka «Orjols» saņēma no eskadras komandiera rājienu.

Nākošajās dienās sākās citādas rūpes: mums bija pienācīgi jāsagatavojas ķeizariskajai parādei. Bruņu kuģī viscaur kārtoja un tīrīja. Atkal un atkal mazgāja ar ziepēm gaiteņus, berza mitro klāju, skaloja to ar ūdeni, uzsvaidzināja bortiem krāsu, spožas jo spožas trina vara daļas. Gluži tāpat rīkojās arī mašīnu nodaļā un katlu telpā: ja nu kronētais ciemiņš pēkšņi iedomājas nokāpt arī tur! Vecākais virsnieks Sidorovs par spīti saviem gadiem skraidīja pa kuģi kā ieplītēts kumeļš, ielūkojās ikvienā telpā un aiz kliegšanas un lamāšanās bija gluži aizsmacis. Pārliekas centības sagrābts, viņš pat nesaskatīja trūkumus. Sidorovam kārtības ieviešanā palīdzēja arī citi virsnieki, katrs pēc savas specialitātes. Pēc tam bruņu kuģi apstaigāja pats komandieris Jungs. Viņa redzīgā acs arvien vēl nebija apmierināta ar paveikto. Un matroži atkal sāka berzt, skrāpēt un mazgāt dažādas kuģa daļas un atsvaidzināt uz tām krāsu. Šķita, ka ļaudīm piesitusies tīrības manija.

Parāde notika 26. septembrī. Pulksten astoņos rītā visa eskadra bija rotājusies ar daudzkrāsainām flagām, savilktām stagās, kas katram kuģim stiepās no pīķa pāri mastu smailēm līdz pat pūpei. Diena bija gadījusies jauka. Rudenīgais gaiss bija tīrs un spirdzinoši svaigs. No jūras pūta mērens vējš, kas šķita zils, reidā vēlās viļņi, plandīdami baltas putu cirtas. Matroži bija saposušies jaunās, zilās flaneļa blūzēs un melnās biksēs, virsnieki formas tērpos un trīsstūrainās cepurēs. Uz flagmaņkuģiem spēlēja muziķa.

Reto viesi gaidījām ilgi, paspējām paēst jau pusdienas. Uz oitiem kuģiem kliedza «urā», bet mūsu karta vēl nebija pienākusi. Tikai pulksten trijos pie labā trapa piestājās tvaika kuteris, kura priekšēja flagštokā plivinājās divas baltas ķeizara breidviinpeļa mēles.

Pie trapa caru sagaidīja virsnieki falrepnieki, un viņš uzkāpa uz klāja, savas svitas un admiraļu pavadīts. Cara seja bija bala, ikdienišķa un nekādi nepiederējās tik svinīgam mirklim. Izklaidīgi uzmetis skatienu ierindai, viņš sasveicinājās ar virsniekiem un ar komandu. Kuģa priekšniecība mums jau laikus bija pavēlējusi atbildēt, cik vien iespējams, ska|ak, un mēs arī centāmies:

— Vēlam veselību, jūsu ķeizariskā majestate!

Cars uzkapa uz šķerstiltiņa, kas stiepās pāri redeļsijām, un vērsās pie mums ar īsu runu. Viņš aicināja atriebt nekaunīgajam ienaidniekam, kas iztraucējis Krievijas mieru, un vēl augstāk celt krievu flotes slavu. Cars runāja bez jebkādas sajūsmas, gurdi, jo viņam viens un tas pats bija jāatkārto uz katra kuģa.

Raudzījos uz viņu un domāju: «Vai viņš pats tic mūsu uzvarai? Mēs taču Tālajos Austrumos šajā drausmīgajā spēlē esam jau upurējuši ne mazums cilvēku dzīvību. Varbūt kronētais pavēlnieks pats to nesaprot, ka, sūtīdams 2. eskadru, viņš met galdā pedejo trumpi? Vai varbūt viņš cer, ka eskadras komandieris glābs Krieviju no galīga bankrota?»

Turpat, tērpies pilnā svitas formā, pretim caram stāvēja Zinovijs Petrovičs Rožestvenskis, vīrs, kas vedīs mūsu kuģus kaujā uz dzīvību un nāvi. Uz viņa masivajiem kamiešiem spoži laistījās savītiem burtiem un melniem ērgļiem apkrautie kontradmiraļa uzpleči. Pie platajam krūtīm mirdzēja medaļas un zvaigznes. Bikses rotātas sudrabotiem lampasiem. No kreisā pleca slīpi pāri krūtīm uz jostu pārsviestā platā Annas lenta, kuras sārtais zīds zaigot zaigoja, bet no labā pleca lejup karājās savītas sudrabotas akselbantes. Ar savu vareno augumu viņš atstāja enā ne vien caru, bet arī visus svitas locekļus. Rožestvenska bargās, ar īsu, tumši sirmu bārdu iežogotās sejas vaibstos, melno, caururbjošo acu stingrajā skatienā bija redzama nesatricināma griba. Pretēji savam paradumam — tiepīgi nodurt galvu •— pašlaik viņš neatlaidīgi raudzījās uz caru, stalts, sastindzis kā akmenī cirsts tēls un tik pašpārliecināts, ka šķita — nekādi šķēršļi nespēs apturēt viņa nodomus.

Līdzās Rožestvenskim stāvēja divi jaunākie flagmaņi: otrās bruņu kuģu vienības komandieris kontradmirālis fon Felkerzams un kreiseru vienības komandieris kontradmirālis Enkvists.

Ar Felkerzamu veselu vasaru biju braucis kopā uz viena kuģa un labi viņu pazinu. Pec virsnieku atsauksmēm jūras kara jautājumos viņš orientējoties labāk nekā pats Rožestvenskis. Taču Felkerzama karjeras gaitās nepārvaramu šķērsli radīja viņa komiska āriene. Augums Felker zarnām bija izblīdis, aptaukojies, tomēr tas viņu netraucēja iet ātriem, sīkiem soļiem. Ar savu uz

pūsto seju, kurā nebija ne vēsts no svaiguma, kura bija apvītuši un gandrīz pavisam bez bārdas, viņš izskatījās pēc kastrata. Mazo mutīti, kas līdzinājās uzpirkstenim, dusmās viņš savilka gluži apaļu un kliedza smalkā, sievišķīgā balsī, kas nekādi neatbilda ne admiraļa dienesta pakāpei, ne viņa platajam, druknajam rumpim.

Enkvistu, pēc izcelšanās zviedru, redzēju pirmoreiz, bet dzirdējis par viņu biju daudz. Šis kontradmirālis slimoja ar atmiņas vājumu, aizmirsa visu redzēto un dzirdēto, bet tādos gadījumos viņu glāba flagvirsnieks ar savām piezīmēm, vienmēr uzturēdamies tā tuvumā. Enkvistam bija liela, rūpīgi izsukātā, sirma bārda, tās dēļ viņš likās solids un skaists admiralis, un tā viņam aizstāja visas garīgās īpašības.

Skatījos uz caru, uz viņa svitu, uz admiraļiem un flagvirsniekiem un brīnījos: tik daudz spožuma, ka pat acis apžilbst.

Atmiņā iespiedās pēdējie cara vārdi:

«Novēlu jums visiem uzvarām vainagotu karagājienu un laimīgu atgriešanos dzimtenē!»

Uz to gandrīz deviņsimt cilvēku lielā komanda atbildēja ar «urā» saucieniem.

Cars nokāpa no tiltiņa un devās uz labo trapu. Gar bortu rindā bija nostājušies kuģa virsnieki. Turpat pie trapa atradās ari komandieris, aiz viņa vecākais virsnieks, tad vecākie speciālisti un mičmaņi. Viņi visi, turēdami roku pie cepures, stāvēja izstiepušies un sastinguši. Sejas pavērstas uz cara pusi, un līdztekus viņa gājienam cilvēku galvas kā sekundu rādītāji lēni griezās, zīmēdamas aploci. Virsnieku acis — zilas, pelēkas, brūnas — monarehu pavadot, urbās viņa sejā un, šķiet, nevarēja no tās atrauties. Aiz cara gāja lielkņazs Aleksejs Aloksandrovičs, jūras ministrs Avelans, admiraļi Rožestvenskis, Felkerzams, Enkvists un citi augstākie virsnieki. Kaut arī gar kuģa bortiem nekustīgās rindās kā sastinguši slavēja daudzi cilvēki, uz klāja valdīja tāds klusums, ka sākām gaidīt kaut ko neparastu.

Un patiešām gadījās nejaušība, no kuras kuģa priekšniecības sirds krampjaini sarāvās.

Mums bija suns, pavisam necils radījums: rudu spalvu, stāvām ausīm, gredzenā sagrieztu asti. Uz mūsu bruņu kuģa viņš bija nokļuvis nejauši. Reiz, kad virsnieku kuteris griezies nost no piestātnes, pēkšņi uz kuģīša pūpes ar milzīgu stiepienu uzlēcis suns. Virsnieki gluži uztraukušies. Bet suns sācis mīlīgi luncināt asti un lūdzoši raudzījies ar savām spožajām, brūnajām acīm. Bijis redzams, ka viņš jūtas varcn priecīgs par ierašanos uz kutera. Virsnieki nosprieduši, ka šis suns jau braucis pa jūrām un laikam nejauši noklīdis no sava kuģa. Aizveduši viņu uz «Orjolu». Tas noticis otrdien, un, tā kā suņa agrākais vārds

nebijis zināms, tad viņam dots jauns vārds — Otrdienis. Suns ātri pierada pie mums. Bieži vien viņu varēja sastapt komandas vidū matrožu telpās, bet visvairāk tas uzturējās virsnieku kopkajitē: tur garšīgāk ēdināja. Viņam ļoti patika jūra. Stundām tas varēja sēdēt uz grlduma vai uz pakaļējā tiltiņa un gluži kā dzejnieks vai gleznotājs priecāties par ūdens stichijas skaistumu. Bet tāpat kā visi jūrnieki viņš tiecās ari uz krastu, lai tur pēc sirds patikas patrakotos un iepazītos ar citiem suņiem. Taču tagad sauszemē viņš jau uzvedās piesardzīgāk un turējās tuvāk pie piestātnes, acīm redzot bīdamies vēlreiz kļūt par tekuli un bēguli. Otrdienim bija izcila redzes atmiņa. Viņš pazina pēc sejas ne vien mūsu virsniekus, bet visu mūsu komandu, pazina ari visas mūsu kuģa laivas.

Pa skates laiku Otrdieni iespundēja mašīnu nodaļā. Viņš ar to samierinājās, apstaigāja pahgmeclīanismus, apostīja tos, kā tas pienākas pēc suņu likumiem. Pēkšņi viņa stāvās ausis kaut ko saklausīja. Cauri gaismas lūkām līdz mašīnai atvēlās tik tikko sadzirdama sardzes priekšnieka komanda, ko Otrdienis ļoti bija iemīļojis:

— Kuteri pie labā trapa!

• Otrdienis pietrūkās kā dzelts un pa paradumam veikli šāvās augšup pa trapiem. Mašīnu nodaļas durvis nejauši bija atstātas vaļā, un suns izdrāzās uz augšējā klāja. Vispirms Otrdienis — kā jau to vienmēr dara no ķēdes norāvušies vai no savas būdas brīvībā izsprukuši suņi — saldi izstaipījās un pamatīgi nopurinājās, pēc tam augstu izslēja galvu ar stāvajām ausīm un palūkojās apkārt. Kā redzams, viņš gribēja tikt skaidrībā, kas te notiek, kas brauc prom un kam jāsteidzas līdzi. Jau viņa parādīšanās vien šajā vietā apmulsināja kuģa priekšniecību. Bet Otrdieņa draiskuļošanās nu tikai sākās. Viņš ieraudzīja zeltā zaigojošo ļaužu grupu, kas devās uz pazīstamo trapu, un, steigdamies tai garām, priecīgi riedams, garos stiepienos drāzās pa klāju. Sajā sasprindzinātajā situācijā, kur kronētā viesa un augstāko flotes virsnieku klātbūtnē ļaudis stāvēja kā sastinguši un pat elpu aizturējuši, suņa vaļīgās kustības radīja kuģa virsniekos tādas šausmas, it kā viņiem tūliņ pat draudētu iegāšanās jūras dzelmē. Kuģim tuvojās kaut kas briesmīgs — Otrdienis, nevaldāmi tiekdamies nokļūt kuterī, var taču iegrūst caru no trapa ūdenī. Kas tad būs? Komandierim saliecās trīcošie ceļi, augums saguma, mute pavērās, it kā viņš gribētu, bet nevarētu pakliegt. Vecākais virsnieks pat nosēcās un nezin kādēļ pacēla pie trīsstūrainās parādes cepures arī kreiso roku. Leitnants Kaitēklis ierāva galvu plecos, it kā viņam kāds taisītos gāzt ar smagu veseri. Arī pārējie virsnieki apmulsa: vieni nobālēja, citiem sāka raustīties lūpas. Droši var teikt — viņiem visiem iešāvās

prātā viens un tas pats baigais jautājums: redz nu, kā dēļ būs jācieš! Suņa dēļ, draņķīga plušķa dēļ! Droši vien šajā mirklī Otrdienis radīja kuģa priekšniecībā tik lielu naidu pret sevi, ka viņa liktenis bija izšķirts: pēc skates viņš ar balastu kaklā lidos pāri bortam.

Lielkņazs Aleksejs Aleksandrovičs atskatījās un pārmetoši pamāja ar galvu Rožestvenskim, bet tas, žokļus sašķiebis, pavērās uz virsniekiem ar iznīcinošu skatienu, it kā teikdams:

—   Nu jūs visi esat pagalam: degradēs par matrožiem.

Cars šajā mirkli atradās uz trapa apakšējā laukumiņa. Viņš

pašlaik gribēja kāpt kuterī, kad pie viņa kājām nokūleņoja Otrdienis. Cars satrūkās un, pieķēries pie margām, neveikli saliecās. Viens no tiem diviem mičmaņiem, kas stāvēja uz trapa laukumiņa par falrepniekiem, apstulba, bet otrs neapmulsa un, sagrābis Otrdieni aiz kakla, cieši piespieda pie sevis. Tas notika dažos mirkļos, un visi jau gaidīja, ka tūliņ šķīdis zibeņi un trakos pērkoni. Bet cars atģidās, pēkšņi pasmaidīja un, paglaudis suņa muguru, laipni noteica:

—   Sunītis! Cik jauks sunītis!

Un iekāpa kuteri.

Sasprindzinātā noskaņa uzreiz atslāba. Visa zeltaini zaigojošā ķeizariskā svita kā pēc komandas sāka smaidīt. Visi augstmaņi, sākot ar lielkņazu un beidzot ar admiraļiem, nokāpuši lejā pa trapu, turēja par savu pienākumu noglaudīt Otrdieni, un katrs bilda kā nu prazdams:

—   Apbrīnojams suns!

—   Lielisks kucēns!

—   Viņam ir izcili gudras acis.

—   Skaistulis, kādu reti var sastapt!

Pat vienmēr drūmais Rožestvenskis sameistaroja savā bargaja ģīmī smaidu un, paklapējis Otrdienim pa muguru, norūca:

—   Četrkājains jūrnieks! Redzams, ka karotājs.

Ari mūsu kuģa priekšniecība sarosījās. Komandieris izslēja augumu, pasmaidīja un pastiepās garāks. Vecākais virsnieks nolaida kreiso roku un braši izgāza krūtis. Atplauka arī pārējie virsnieki; šķita, ka viņiem būtu gaidāms cara piešķirts apbalvojums. Tagad viņi visi raudzījās Otrdien! ar tādu sajūsmu, it kā tas būtu paveicis kādu izcilu militāru varoņdarbu.

Nepriecājās vienīgi suns. Mičmaņa saturēts, Otrdienis apmulsis raudzījās uz kuteri, nesaprazdams, kāpēc šoreiz viņu turp nelaiž. Otrdienis nesaprata arī to, ka viņš pagodināts ar augsto monareha žēlastību.

Tvaika kuteris devās prom no trapa.

«Carskojc Selo susliks», kā revolucionāri noskaņotie matroži bija iesaukuši caru, aizbrauca uz citiem kuģiem.

CARS UN ĶEIZARS

Atmiņā uzausa svinības, kas notika šajā reidā 1902. gadā. Tā bija divu imperatoru — Nikolaja II un Vilhelma II ievērojamā satikšanās. No šejienes sākās-admiraļa Rožestvenska apžilbinošā karjera — toreiz viņš komandēja artilērijas apmācības vienību, un viņa flagkuģis bija kreiseris «Miņins»; no turienes stiepās neredzami pavedieni līdz pat Tālo Austrumu karam.

24. jūlijā diena bija skaidra. Rēveles reidā sapulcēti četrpadsmit lieli kara kuģi un piecpadsmit mīnu kuģi. Tikai divi kuģi — «Varjags» un «Retvizans» atšķīrās ar savu balto krāsu, visi pārējie bija melni. Turpat stāvēja arī imperatora jachtas «Standarts» un «Poļarnaja zvezda», kuras bija ieradušās jau vakar. Tagad šeit atradās visi Baltijas flotes augstākie virsnieki. Ostas krasts un mūliņi bija pilni ar ļaudīm, kas sanākuši paskatīties neredzētajā notikumā.

Jau kopš agra rīta satraukti gaidījām Vilhelmu. Beidzot pie apvāršņa aiz Nargenas salas parādījās vācu eskadras dūmi. Tūliņ tai pretim devās jachtas un kreiseris «Svetlana». Līdzi brauca arī vairāki privāti tvaikoņi, kas veda dižciltīgos skatītājus un bija koši izrotāti ar zaļumu vītnēm.

Pulksten astoņos uz visiem mūsu kuģiem uzplauka daudzkrāsainas flagas. Tālumā dārdēja apsveikuma salūti. Pagāja divi stundas, un abu valstu kuģi jau tuvojās reidam. Vācu eskadrā bija bruņu kreiseris «Princis Heinrichs», kreiseris «Nimfa», mīnu kuģis «Slcipners» un jachta «ITohencollerns». Tie visi laistījās baltā krāsā. Vilhelms jau bija paspējis pārvietoties uz krievu jachtu, un tagad abi imperatori stāvēja uz «Standarta» tiltiņa.

Visi mūsu kuģi cits pec cita par godu ķeizaram salutēja ar trīsdesmit vienu šāvienu, ietīdamies pulvera dūmu mākonī. Dārdēja gluži kā karā. Uz tlagmaņkuģiem un jachtām gaisu plēsa ragu orķestri: vācieši spēlēja krievu himnu, mūsējie — vācu himnu. Uz krievu un vācu kuģu tiltiņiem bija sapulcējušies virsnieki krāšņos parādes tērpos, bet uz augšējiem klājiem gar bortiem ierindā nostājušies matroži baltās blūzēs ar ziliem atlokiem. Daļa komandas salipusi vantīs, virvju kāpnēs, kas ved augšup mastos, bet «Perveņecā» un «Kremlī» — buru kuģos — matroži bija sakāpuši rājās un stāvēja tur taisnās rindas. No visām pusēm, no kuģa uz kuģi vēlās skaļi «urā» saucieni.

Pec pusdienas apmēram pulksten trijos uz artilērijas apmācības vienības kuģiem daudzkrāsainās flagas nolaida. Virsnieki pārģērbās parastajos tērpos. Visi gatavojās demonstrēt ķeizariskajām majestatēm savu šaušanas mākslu.

Abi imperatori pārvietojās uz kreisera «Miņins». Kopā ar viņiem ieradās princis Heinrichs un mūsu flotes šefs lielkņazs

Aleksejs Aleksandrovičs, jūras ministrijas pārvaldnieks Tirlovs, Vācijas jūras ministrs Tirpics un abu ķeizarisko svitu admiraļi un virsnieki. Uz mūsu kuģa nekad vēl nebija redzets tik daudz dižciltīgu personu.

Visa mūsu vienība pacēla enkurus un devās uz manevriem un šaušanu.

Uz tiltiņa cilvēks pie cilvēka. Bez ciemiņiem tur bija arī kuģa komandieris un admiralis Rožestvenskis ar savu stabu. Arī es stāvēju turpat, kaktā ierāvies. Mans pienākums bija vērot, kā krīt šāviņi, un atzīmēt burtnīcā tuvlidumus, pārlidumus un trāpījumus.

Nikolajs bija tērpies vācu adiniraļa formā. Vilhelms turpretim saposies krievu admiraļa mundierī un aplicies zilu Andreja lentu. Mūsu lielās valsts mazais cars sava kolēģa klātbūtnē gluži pazuda. Visu uzmanība bija pievērsta vācu ķeizaram. Tā vidēji lielo augumu darīja slaidāku neparasti augstie papēži, viņa krūtis bija gauži izrieztas uz priekšu — acīm redzot tāpēc, ka mundierī sabāzts varen daudz vates. Vilhelms izskatījās diezgan stalts, militāri neparasti iznesīgs, ar drošu gaitu. Kreiso, nevarīgo roku, kas bija īsāka par labo, viņš pastāvīgi bāza aiz admiraļa svārka malas, mēģinādams noslēpt savu fizisko trūkumu. Dažreiz Vilhelms, nostādamies citādā pozā, tā paša iemesla dēļ atbalstījās ar kreiso roku uz zobena roktura. Kad ķeizars savā augstajā tenorā runāja ar caru, tad viņa lūpas labajā pusē mazliet raustījās. Vaigā rēta, biezas, bramanīgi augšup saslietas, rudas ūsas, kuras kā ar poda dakšām balstīja taisno, prāvo degunu, tumšas skropstas un lielas acis, kas stingri raudzījās no trīsstūrainās flotes cepures apakšas, viss viņa augums, viņa izturēšanās — tas viss piešķīra Vilhelmam neganti kareivisku izskatu.

Šo dižciltīgo personu vidū jutos tā, it kā būtu uzrāpies augsta koka galotnē un turētos pie tieviem, trausliem zariem. Mazākā kļūme — un uz galvas lejā kā likts. Pa muguru skrēja salti, nervozi drebuļi. Mans formas tērps bija pilnīgā kārtībā, pārbaudīts simt reižu, un pats es jutos uzvilkts kā stīga. Un tomēr nerimās doma: ja nu pēkšņi notrūkst bikšu poga, pasprūk vaļā siksniņa vai arī pagriežos citādi, nekā noteikts? Ko tad ar mani darīs?

Artilērijas apmācības vienības kuģi, kaujas flagām plīvojot, manevrēja. Tā bija skaista aina, kad tie veica dažādus pagriezienus, gan nostādamies ķīļudens kolonā, gan frontes ierindā. Grandiozie peldošie cietokšņi maršēja pa ūdeni tikpat veikli kā kareivju vads pa sauszemi.

Sāka dārdēt lielgabali. Sākumā šāva uz Karlosa salā nostādītiem vairogiem, bet vēlāk — uz vairogiem, ko vilka mīnu kuģi.

Šķila, ka Rožestvenskis neliekas ne zinis ne par caru, ne par ķeizaru un neatlaidīgi vēro tikai savus kuģus. Lāgiem viņš uzkliedza:

—   Biežāik šaut!

Bet, ieraudzījis, ka viens kuģis izdara kļūdu, sadusmojās kā vienmēr un, nevērodams ķeizarisko majes'tatu klātbūtni, pārsvieda pār bortu binokli. Otrā ranga kapteinis Klapjē de Kolongs pasniedza viņam savējo. Cars to pamanīja un pasmaidīja.

Manevri un šaušana ilga trīs stundas. Šoreiz trāpīja labāk nekā parasti. Vismaz visus vairogus nogāza, un tas mani ļoti pārsteidza.

Kad manevri un šaušana beidzās, Vilhelms, apsveikdams savu kolēģi, teica:

—  Justos laimīgs, ja manā flotē būtu tik spējīgi admiraļi kā jūsu Rožestvensikis.

To viņš sacīja Tirpica klātbūtnē, kurš atradās turpat līdzās. Protams, Vilhelms bija viltus pilns, taču Nikolajs viņam noticēja un, augstu vērtēdams ķeizara domas, sāka laimīgi smaidīt. Vispirms cars noskūpstīja mūsu flotes šefu lielkņazu Alekseju Aleksandroviču un pēc tam — Rožestvenski. Admirālis, uzticama pavalstnieka jūtu pārņemts, pieliecās, satvēra Nikolaja roku un cieši piekļāvās lai ar lūpām, bet tūdaļ atkal izslējās un, gribēdams vēl pastiprināt radīto iespaidu, stingrā balsī teica savam kronētajam pavēlniekam:

—   Mums derētu pakarot, jūsu ķeizariskā majestate!

Tūliņ pat ar Nikolaja pavēli Rožestvenski ieskaitīja majestātes svitā.

Vakarā, kad mīnu kuģu rakstveži atbrauca pie mums pēc pasta, dabūjām zināt interesantus jaunumus. Puiši stāstīja, ka mīnu kuģu vilktie vairogi, kā saka, tik tikko turējušies kopā un apkrituši jau no gaisa satricinājuma vien, ja tuvumā lidojis šāviņš, bet Karlosa salā vairogi bijuši nostiprināti tik vāji, ka gāzušies apkārt jau tad, ja tos trāpījusi šķemba vai akmens.

Uz šaušanu devāmies arī naktī. Nākošajā dienā izsēdinājām krastā desantu. Pēc tam sarīkojām kaujas demonstrējumu, kur viena kuģu grupa uzbruka otrai.

Svinības ilga trīs dienas. Naktīs Rēveles reidā bija burvīga ainava. Imperatoru jachtu mastos mirdzēja standartu ugunis. Visi kuģi, tiklab mūsu, kā arī vācu, bija iluminēti. Dažiem gar bortiem piekārtas spīguļojošu spuldžu virknes. Uz citiem kuģa pūpē Andreja flaga sastādīta no elektriskām spuldzēm. Sevišķi atšķīrās flagmaņkreiscris «Miņins» — virs tā karājās ugunīgi burti W un N, greznoti ar sarkaniem kroņiem.

Šķita, ka abi imperatori sacenšas, kurš devīgāks. Vilhelms uzdāvināja caram zelta rakstāmgalda piederumus. Nikolajs nepalika parādā un pasniedza savam kolēģim zeltā kaldinātu bajāra cepuri, izrotātu ar dārgakmeņiem. Netika aizmirsti arī admiraļi: tos apbalvoja ar dažādiem ordeņiem.

26. jūlijā apmēram četros pēc pusdienas vācu eskadra pacēla enkurus un devās jūrā, skanot «urā» saucieniem un uz abu valstu kuģiem dārdot atvadu salūtam. Jachta «Standarts» devās pavadīt dārgos viesus. Kad «Hohencollerns» tuvojās Nargenas salai, vācu jachtas mastos uzvijās signāls, kas pēc starptautiskā koda nozīmēja:

«Atlantijas okeana admiralis apsveic Klusā okeana admiraļi.»

Uz «Standarta» uzreiz nesaprata šā signālā jēgu. Pec brīža atbildei pacēla flagas, kas nozīmēja:

«Skaidri redzu.»

Un vēl piebilda saskaņā ar cara pavēli:

«Pateicos. Laimīgu ceļu!»

Vilhelms bija viltīgs. Viņa signālu vajadzēja saprast tā: turpmāk viņš uzskatīs sevi par Atlantijas okeana admiraļi, bet mūsu caram ieteic kļūt par Klusā okeana admiraļi. Nikolajs vēlreiz noticēja savam draugam. Kopš tā laika mūsu Tālajos Austrumos sākās drudžaina rosība. Tieši Rēveles reidā cara galvā nobrieda ideja par karu ar Japanu. Tai pašā reidā ķeizars saņēma Nikolaja piekrišanu Ķīnas ostas Cindao ieņemšanai.

Diviem imperatoriem sastopoties, paveicās arī Rožestvenskim. Drīz vien viņš kļuva par Galvenā jūras štaba priekšnieku.

Sajā amatā viņš sabija tik ilgi, kamēr to iecēla par Klusā okeana 2. eskadras komandieri.

DODAMIES UZ LIEPĀJU

Pa nakti eskadra bija nobraukusi lielu gabalu.

Nākošās dienas rīts uz «Orjola» sākās parastajā kārtībā, kāda noteikta visiem kara kuģiem: taisni pulksten piecos virs augšējā klāja lūkas atskanēja svilpe, un pēc tam bija dzirdama sardzes apakšvirsnieka pazīstamā balss:

—   Celties! Sasiet kojas!

Bruņu kuģī, tā dzīvojamās telpās — tur, kur gulēja matroži, šī komanda gāja no mutes mutē, klāju staršinu atkārtota. Saucienus izpušķoja ar lamām, dzēlīgām un stiprām kā spirts. Visā dzīvojamā klājā vienā mirklī sākās rosība un balsu čala. Ļaudis, kā ar verdošu ūdeni apšļākti, krišus izkrita no pakārtajām kojām, lēca nost no lāvām. Bija jāsteidzas, lai īsā laikā paspētu apģērbties, ietīt matraci audekla kojā un to rūpīgi sasiet, piešķirot sainim kokona veidu.

Pēc desmit minūtēm skanēja cita komanda:

—   Kojas augšā!

Simtiem cilvēku metās uz izejas trapiem, steigdamies cits citam garām. Augšējā klājā viņi izklīda gar koju sietiem un novietoja tajos kojas ar numuriņiem uz āru. Aizkavējušies dabūja no priekšniecības pa ādu.

Pēc tam skrēja pie kopējiem mazgājamiem traukiem, kas izskatījās pēc garām silēm ar daudziem krāniem virs tām. Seit bija maz telpas. Ļaudis, cits citu grūstīdami, aši noskaloja seju ar sāļu jūras ūdeni.

— Uz lūgšanu!

No šā aicinājuma daudzi matroži centās izvairīties kā no pātagas, slepdamies *pa dažādām noda|āin. Pārējie sapulcējās uz augšējā klāja. Ieradās mācītājs Paīsija tēvs un sāka vilkt «Tēvreizi». Simtiem balsu viņam palīdzēja. Tā mēs katru rītu dziedājām lūgšanas, iepriekš saklausījušies trakas lamas un paši pēc sirds patikas izgānījušies.

Brokastīm bija paredzēta pusstunda. Savu sviesta devu katrs saņēma atsevišķi, ar trim mārciņām maizes visiem pietika atliku likām, un tāpēc ar ēšanu un tējas dzeršanu neviens nesteidzās. Varēja parunāties un pasmieties. Daži pabrokastojuši domīgi un ilgi raudzījās jūrā, skatījās uz peldošajiem kuģiem.

Visapkārt bija skumji un pelēcīgi. Pārdebešiem smidzināja sīks lietus. Salts vējš viļņoja jūru. Lāgiem uzplūda migla, un redzamība kļuva sliktāka.

Mūsu eskadra, sakārtota divās ķīļūdens kolonās, devās uz priekšu pretim duļķainajam apvārsnim. Labajā kolonā brauca bruņu kuģi «Kņazs Suvorovs», «Imperators Aleksandrs III», «Borodino» un «Orjols», transportkuģis «Kamčatka», kas īstenībā bija peldoša darbnīca, un kreiseri «Aurora», «Svetlana» un «Almazs». Kreisajā kolonā bija bruņu kuģi «Osļabja», «Sisojs Veļikijs» un «Navarina», kreiseri «Admirālis Nachimovs» un «Zemčugs» un transportkuģis «Anadira». Turklāt aiz tiem vienmēr turējās mīnu kuģi «Bedovijs», «Bļestjaščijs», «Bistrijs», «Buinijs», «Bravijs», «Bodrijs» un «Bezuprečnijs». Bet pašlaik šie mīnu kuģi saskaņā ar eskadras komandiera rīkojumu nošķīrās un, izmantojot savu ātrāko gaitu, sāka eskadru iedzīt. Drīz tie pazuda aiz apvāršņa.

Flagmaņkuģa «Suvorovs» mastos gandrīz nepārtraukti vijās augšā signāli. Visi pārējie kuģi tūliņ tos atkārtoja, paceldami savos mastos tādas pašas flagas. Bruņu kuģis «Borodino», kas brauca mums pa priekšu, nezin kāpēc bieži vien šaudījās gan uz labo, gan uz kreiso pusi un saņēma no eskadras komandiera rājienu.

No pulksten septiņiem rītā uz «Orjola» sākās tīrīšana. Mazgāja klāju, spodrināja vara daļas, viscaur slaucīja putekļus. Darbu uzmanīja sardzes priekšnieks, virsnieks un apakšvirsnieki.

Šoreiz sardzes virsnieka amatu pildīja kāds jauns mičmanis, gaišmatis, kuram matroži bija iedevuši palamu Zvirbulis. Seja viņam bija maiga, gluži kā puikam, acis zem spīguļojošiem pensneja stikliem bezrūpīgas, pelēkas. Mazs, gauži izdarīgs, ātri izgrūzdams vārdus, viņš visu laiku rosījās un bija redzams te uz tiltiņa, te uz klāja, vienmēr augstprātīgi uzkliegdams matrožiem savā māksloti zemajā balstiņā:

—   Kāpostu rīmas! Jūs jau nestrādājat, tikai gaisu te bojājat uz kuģa. Klajš jāberž pamatīgi.

Viņam bija grūti iztapt. Mičmanītis klaigāja bez kādas jēgas un dažreiz laida darbā pat dūres. Matroži viņu bija ienīduši un ņurdēja:

—   Mūsu Zvirbulis čiepst kā traks.

—   Visnederīgākais putns visā pasaulē.

—   Zvirbulim zirgu stamparos jākašņājas, bet šis te piekāries kortiku un pavēl.

Gluži citāds gan pēc rakstura, gan pēc ārējā izskata bija sardzes priekšnieks leitnants Slavinskis. Sis druknais vidēja auguma leitnants itin nekad nezaudēja garīgo līdzsvaru, un viņa iesarkanajā, mūsainajā sejā vienmēr bija dziļa miera izteiksme. Slavinski turēja par saprātīgu virsnieku.

Kā jau tam vajadzēja būt, tīrīšana uz kuģa pēc trīsceturtdaļstundām tika pabeigta. Ne vecākajam virsniekam, ne komandierim nebija nekāda iemesla piesieties. Slavinskis pārliecinājās par to un uzsauca:

—   Bocman, raportu!

Konduktors Sajems, rūdīts jūras vilks, atradās turpat tuvumā. Stingriem soļiem viņš devās pie sardzes priekšnieka, pa ceļam skrullēdams savas biezās ūsas. Apstājās. Piecirta labo roku pie cepures naga, ar kreiso pasniedza raporta zīmīti un ziņoja:

—   Jūsu labdzimtība, uz eskadras bruņu kuģa «Orjols» ir . ..

Tālāk viņš atkārtoja raporta zīmītē minētos skaitļus — cik vīru kuģa komandā, cik slimu un apcietinātu, cik tonnu ogļu, cik ilgam laikam pietiks saldūdens un mašīnu materialu.

Sardzes priekšnieks piegāja pie vecākā virsnieka Sidorova un, nododams tam raporta zīmīti, atkārtoja visu bocmaņa teikto.

Piecas minūtes pirms astoņiem, kad «Suvorova» mastos uzvijās signāls sagatavoties flagas pacelšanai, Sidorovs skaļā balsī sauca:

—   Goda sardze, taurētāji un bundzinieki augšā! Komanda augšā, nostāties pēc sardzēm ierindā! Piezvanīt uz virsnieku kopkajiti!

Ceremoniāls turpinājās.

Uz klāja nostājās goda sardze, taurētāji un bundzinieki kreisajā kvaterī, virsnieki — labajā, komanda pēc sardzēm klaja vidū.

Tai pašā laikā izsūtāmais skrēja ziņot komandierim, ka flagas pacelšanai viss sagatavots, un, kad pirmā ranga kapteinis Jungs ieradās uz klāja, sardzes priekšnieks nokomandēja:

—  Mierā!

Tūliņ pat goda sardzes priekšnieks sauca:

—   Klausīties! Go—o—odam sveikt!

Kādi desmit matroži ar ierastu kustību pasvieda augšup šautenes un turēja tās savā priekšā kā sveces tik ilgi, kamēr ar viņiem nebija sasveicinājies komandieris un nokomandējis «pie kājas».

Pec tam cits pēc cita pie komandiera gāja ar raportu vecākais virsnieks, vecākais ārsts un vecākie speciālisti. Viņš uzklausīja visus ziņojumus, sasveicinājās ar virsniekiem, tad ar konduktoriem un beidzot ar komandu.

Līdz svinīgajam aktam atlika vairs tikai viena minūte.

Sardzes priekšnieks pavēlēja:

—   Pie flagas!

Un taisni pulksten astoņos, cenzdamies ne sekundi nepalikt iepakaļ bruņu kuģim «Suvorovs», skaļi un stiepti, drebošā, skaļā balsī komandēja: . — Mierā! Flagu pacelt!

Signalisti kuģa pūpē vilka augšā flagu ar zilo Andreja krustu, un tā plīvodama lēni slīdēja pa stagu uz gafeles smaili. Pa to laiku goda sardze turēja šautenes «godam sveikt», visi virsnieki un komanda noņēma cepures, taurētāji un bundzinieki spēlēja «brauciena» melodiju, apakšvirsnieki ilgi un trīsuļodami svilpa, un baka sardzes vīrs noskandināja astoņas glases. No fiagmaņkuģiem bija dzirdama ragu muziķa.

Ceremoniāls beidzās.

—   Komandai izklīst! Goda sardze, lejā!

Sardzē stājās jauna maiņa. Sākās kuģa darbi un apmācības pēc specialitātēm. Tas turpinājās divarpus stundas, un tad no tiltiņa pavēstīja:

—   Visus darbus pabeigt! Sakārtot klājus!

Pavārs kambizē rosījās, lai pasniegtu priekšniecībai komandas pusdienu paraugu. Spožā, niķelētā bļodā viņš ielēja viru, krāsas dēļ piešāva karoti dzintardzeltenu tauku, aizdaram pielika krējumu, ko bija patapinājis no virsnieku pavāra, un iebēra bļodā vienādos kumosos sagrieztu labāko gaļu. Kaut gan šo ēdienu ņēma no kopējā katla, taču tas bija pavisam citāds nekā matrožiem izsniedzamais. Uzlicis uz niķelētās paplātes viras bļodu, šķīvi ar maizes šķēlītēm, sālnīcu ar sāli, karoti un salveti, pavārs steidzīgi apsējās tīru, baltu priekšautu un uzlika tādu pašu cepuri. Tieši pēc piecpadsmit minūtēm kambizē ielūkojās vecākais bocmanis Sajems un jautāja:

—   Vai pusdienas nogaršošanai gatavas?

—   Gatavas, bocmaņa kungs!

Druknais pavārs, turēdams izstieptajās rokās paplāti, iznāca no karnbizes un bocmaņa pavadībā devās uz priekšējo tiltiņu. Pavārs bija satraukts, viņš lēni spēra soļus un izskatījās tik svinīgs, it kā nestu svētos sakramentus. Bocmanis, pielicis roku pie cepures, ziņoja sardzes priekšniekam leitnantam Pavļinovam:

—   Jūsu labdzimtība, pusdienas nogaršošanai gatavas!

Šajā ceremonijā katrā ziņā vajadzēja būt klāt vecākajam

virsniekam.

Tāda kārtība bija uz visiem kara kuģiem. Leitnants Pavļinovs, griezdamies pie Sidorova, raportēja:

—   Otra ranga kapteiņa kungs, pusdienas nogaršošanai gatavas!

No vadīšanas kabines iznāca pats komandieris un, noklausījies tādu pašu ziņojumu no vecākjī virsnieka mutes, ķērās pie nogaršošanas. Viņš ēda bez steigas, ilgi un ar patiku. Pavārs, turēdams viņa priekšā paplāti, sastinga kā akmens stabs. Pārējie trīs, militāri sveicinādami, raudzījās uz kuģa vadoni. Ap to laiku uz kuģa ikvienam cilvēkam vēders prasīja pēc barības. Šoreiz satrauktā ēstgriba vēl vairāk lika sevi just. Sidorova ūsainajā sejā atspoguļojās tikai viens jautājums — vai vira paliks pāri ari viņam? Leitnants Pavļinovs, spēcīgs vīrietis, sakoda žokļus: viņa dižciltīgais deguns raustījās. Konduktors Sajems savu augumu bija sasvēris mazliet uz priekšu un, acis bolīdams, blenza uz komandieri kā žņaudzējčūska uz upuri.

Pirmā ranga kapteinis Jungs nolika karoti uz paplātes, rūpīgi izslaucīja ūsas un laipni teica:

—   Vira ir laba! Tikai nākošreiz piemet vairāk piparu! Maķenīt!

—   Klausos, jūsu augstdzimtība, — pavārs atbildēja.

Pēc komandiera — dienesta pakāpēm atbilstošā kārtībā — pusdienas nogaršoja pārējie. Strēba ar to pašu karoti, slaucīja ūsas ar to pašu salveti.

Šāda procedūra atkārtojās katru dienu.

Tūliņ pat, saņēmuši rīkojumu no tiltiņa, abi ar vecāko batalieri Pjatovski uznesām no pārtikas pagraba uz augšējā klāja divas zara kannas degvīna: vienu nepārskaitļa numuriem, otru — pārskaitļa numuriem. Pulksten vienpadsmitos sardzes priekšnieks deva rīkojumu:

—   Svilpt pie degvīna un pusdienās!

Gari trīsuļoja kapraju svilpes. Komandā radās dzīvība. Daži matroži, dzelzs balsta stieņiem žvadzot, laida zemē uz klāja piekaru galdus, citi, paķēruši vara toverus, drāzās uz kambizi, trešie — tie, kam patika iedzert, steidzās pie vienas vai otras degvīna kannas un nostājās rindā. Katram nācās puskausiņš degvīna un otrs puskausiņš vakarā, pirms ēšanas. Degvīnu dzēra tīksminādamies, krekšķinādami un jokodamies:

—   Pazuda, draudziņš, kuņģa dzīlēs!

—   Varen dedzina!

—   Ārzemēs došot rumu. Tas ir vēl labāks.

—   Saturies, sirds, — apslacīšu tevi ar četrdesmitgradīgo.

—   Septiņos dienesta gados caram esmu izdzēris milzumu puskausiņu — vairāk nekā četri tūkstoši.

Sākās pusdienošana. Turpmāk droši vien mūs ēdinās ar sālītu liellopa ga|u, bet tagad vēl bija svaigas gaļas krājumi. Dienā katram cilvēkam pienācās trīsceturtdaļmārciņas. Flotes virā bija bagātīgi salikti kāposti, kartupeļi, bietes, burkāni, sīpoli, garšas dēļ piebērti turku pipari, tas viss ietumēts ar kviešu miltiem, un tāpēc zupa bija bieza un trekna. Nedrīkstēja vilcināties ne mirkli, ja negribēja palikt tukšu vēderu. Dažu ēdēju izsalkums pielipa ari citiem. Pie katra trauka zibēt zibēja desmit karotes, ceļodamas pa gaisu no viras uz muti un atpakaļ, un tanī pašā laikā, skaļi čāpstinādami, strādāja desmit pāri cilvēku žokļu. Acis iekvēlojās sakairinātas ēstgribas kaislē un neatlaidīgi raudzījās uz galda vidu, no kurienes degunā cirta patīkama, uzbudinoša smarža. Ļaudis nerunāja ne vārda, tikai sēca caur degunu, sejas bija sviedrainas un pietvīkušas tumši sarkanas, viņi izskatījās tādi, it kā strādātu pārmērīgi grūtu darbu.

Pēc ēšanas līdz pusdiviem bija paredzēta atpūta, un tad trīsdesmit minūtes atļāva tējas dzeršanai.

Taču manas domas kavējās citur. 29. septembrī eskadra tuvojās Liepājai. Raudzījos uz priekšu — turp, kur iznira smilšainie krasti. Aiz tiem, mazliet atkāpies no jūras, pletās biezs mežs, vējā līgodamies, it kā smagiem soļiem tas kāptu nogāzē. Jo tuvāk braucām, jo skaidrāk cauri dūmakainai miglai bija redzamas Aleksandra III ostas ēkas, fabriku dūmeņi un milzīgais elevators. Garām aizslīdēja peldošā bāka, eskadra iebrauca akmens viļņlauža aizsegā un izmeta enkuru diezgan plašā priekšostā. Mīnu kuģi, kas bija aizsteigušies uz priekšu, jau atradās šeit.

PĒDĒJĀ NAKTS PIE DZIMTAJIEM KRASTIEM

Trīs dienas pagāja lielā steigā. Papildinājām ogļu, matcria.lu un svaigas pārtikas krājumus. Uz dažiem kuģiem darbus nepārtrauca pat naktī; vīri strādāja loka lampu spožajā gaismā. Laiks bija auksts un vētrains. Jūra rēca, gāzdama viļņus pāri akmens molam. Ūdens klajš saruka, mākoņi gulās tam virsū kā pinkaina aitādas cepure.

Kara osta vēl nebija galīgi iekārtota. To paplašināja un beidza būvēt. Ar laiku Liepājai jāaizstāj Kronštate, jākļūst par pirmo ostu Baltijas jūrā un jāizveidojas par mūsu flotes galveno bazi. Pagaidām liela rosība bija tikai Tirdzniecības ostā. Ziemā tā neaizsala, un tāpēc darbs tur ritēja cauru gadu. Un tādēļ no visām Krievijas malām traucās vagoni uz Liepāju, pievezdami eksporta preces: labību, sviestu, eļļas raušus. Bet no turienēs simtiem dažādu .nāciju kuģu, piepildījuši kravas telpas ar precēm, flagām plīvojot, devās uz ārzemju ostām.

Kādreiz vakarā, vēlēdamies drīzāk iepazīties ar eskadras organizāciju, sāku pārlasīt Rožestvenska pavēles. Vienā no tām, ceturtajā, bija ievietots štaba virsnieku saraksts, un starp tiem es sastapu pazīstamu uzvārdu. Tas bija otrā ranga kapteinis Kurošs, ieskaitīts štābā par flagmaņa artileristu. Cik liela laime man un citiem matrožiem, ka uz mūsu kuģa nav ne Rožestvenska, ne Kuroša! Kopā ar šiem vīriem nobraucu trīs kampaņas uz kreisera «Miņins», un no tā laika man palikušas visdrūmākās atmiņas.

Toreiz Kurošs bija tikai leitnants un uz kreisera ieņēma vecākā virsnieka amatu. Viņš bija paliela auguma, izstīdzējis, kalsens un dzīslains. Melnā, cirtainā bārdiņa kā pakavs ietvēra viņa čigānisko seju, vienmēr ļaunu, plēsonīgu, ar glūnīga lūša acīm. Vesels pussimts virsnieku nevarētu sariebt matrožiem tik daudz, kā tiem sarieba Kurošs viens pats. Ļaudis uz kuģa atvilka elpu tikai tad, kad viņš pārāk pielējās ar šņabi. Piežūpojies viņš raudāja un noslienājies līda pie matrožiem bučoties. Vienam otram deva naudu — pa rublim un vairāk. Dažreiz kliedza, galvu kratīdams:

— Brālīši! Piedodiet! Mana sirds vienās vātīs un asinīs. Tāpēc esmu tāds nelietis. Riebjas dzīvot pasaulē. Gaidīt gaidu to dienu, kad jūs mani saplosīsiet…

Pavisam citādi Kurošs izturējās, būdams skaidrā prātā. Nepagāja neviena diena, kad viņš savām paša rokām nepiekautu piecpadsmit, divdesmit kuģa komandas vīru. Tas viņam bija tāds īpatnējs sports. Kurošs ilgi lamāja vainīgo matrozi, runādams arvien skaļāk un skaļāk, it ka sevi ērcinādams. Pēc tam aizlika rokas aiz muguras, un tā bija droša zīme, ka tūdaļ sāksies izrēķināšanās. Tā viņš rīkojās vienmēr. Ilgu laiku nesapratu šo paņēmienu. Matroži man izskaidroja. Izrādījās, ka labās rokas pirkstā viņš valkā gredzenu ar dārgakmeni. Kurošs, rokas aiz muguras aizlicis, pagriežot gredzenu tā, lai dārgakmeni varētu sažņaugt saujā — drošs, ka nepazaudēs. Un tikai pēc tam uz matrozi sāka birt sitieni.

Sad tad Kurošs lietoja izsmalcinātākus sodus, pat ar zināmu daudzumu fantazijas.

Kādreiz pēc brokastīm galvanieris Gavrila Andrejevičs Kosirevs griezās pie viņa ar lūgumu:

—  Jūsu augstdzimtība, atļaujiet šodien doties krastā!

—   Kādēļ?

—  Jāaiziet uz baznīcu. Šodien man ir vārda diena. Baznīcas kalendarā minēts erceņģelis Gabriels, kura vārdā esmu nosaukts.

Kurošs pārjautāja:

—   Tu saki — erfeņģclis Gabriels?

—   Tieši tā, jūsu augstdzimtība!

Kurošs brītiņu padomāja un tad, it kā juzdams līdzi, noteica:

—   Seko man!

Aizveda galvanieri uz tiltiņu un tādā pašā rāmā balsī pavēlēja:

—   Stāvi šeit un skaties debesīs! Tiklīdz ieraudzīsi savu erceņģeli, tūliņ ziņo man!

Kosirevs, rīkojumu nesaprazdams, izbrīnījies raudzījās uz vecāko virsnieku, bet tas uzreiz sāka rēkt:

—   Es tev pavēlēju raudzīties debesīs! Bet tu mani neklausi!

Viņš iesita galvanierim pa zodu, sagrāba abām rokām viņa

galvu un atgāza to atpakaļ. Kosirevs veselu stundu stāvēja uz tiltiņa un lūkojās debesīs. Pirms flagas pacelšanas pie viņa uzkāpa Kurošs un jautāja:

—   Vai savu erceņģeli redzēji?

—   Nebūt ne, jūsu augstdzimtība!

—   Labi, labi, dodies krastā!

Uz kuģa daudzi matroži centās iedraudzēties ar pavāru. Kad tas dalīja gaļas devas, tad no viņa varēja dabūt kaulus. Tādos gadījumos laimīgais nolīda «šērās» — aiz dubultā borta vai kādā citā kuģa stūrītī tālāk no priekšniecības acīm. Tur vientulībā viņš ar zobiem noslīpēja savu laupījumu gludu un spožu.

Tā bija parasts uz visiem kuģiem, un tā darīja arī uz kreisera «Miņins».

Nezin kā mūsu otrās šķiras rakstvedis Ochlobistins bija dabūjis no pavāra varenu vērša kājas kaulu, treknu, ar gaļas cīpslām un smadzeņu pilnu. Taču viņš nepaspēja atiet no kambizcs, kad tam kā vanags uzklupa Kurošs. Šoreiz iztika bez pļaukāšanas. Vecākais virsnieks pavēlēja rakstvedim paņemt kaulu zobos un tad sakampa viņu aiz auss un aizveda uz baku. Vainīgais kā suns nostāvēja divi stundas ar kaulu zobos, gluži bāls, nezinādams, kur acis likt aiz kauna.

Ari es reiz uzrāvos uz Kuroša. Viņš ieraudzīja, ka man ir Paulsena grāmata «Ievads filozofijā».

—   Ak tad tādas tu lasi!

Un sāka kliegt uz mani, dūres kratīdams. Ar to vēl nepietika, viņš pārmeklēja manus čemodānus, un pāri bortam aizlidoja kāds pussimts mīļāko grāmatu. Taču es biju nelabojams. Kopš tā laika man bija jāgūst zināšanas uzmanīgāk, gluži tāpat, kā kriminālnoziedznieks iegūst cita mantu — ar zagšanu.

Daži matroži mēģināja sūdzēties par Kurošu admiralim Rožestvenskim, bet vēlāk viņi to nožēloja.

Tad puiši nolēma pastāstīt anonimā vēstulē admiralim par visām vecākā virsnieka nelietībām. Lai nevarētu sazīmēt pēc rokraksta, sameklēja kādu skolā gājušu matrozi no cita kuģa. Sūdzību nosūtīja ierakstītā vēstulē uz vienības priekšnieka vārdu.

Vakarā pirms lūgšanas, kad visi sapulcējās uz augšējā klaja, pie mums iznāca pats admiralis un sāka bļaut, kratīdams anonimo vēstuli:

— Kas rakstījis šo neķītro apmelojumu? Lai iznāk priekša!

Brīdi uz kuģa valdīja kapa klusums. Pēkšņi sāka trakot lamu un rēcienu auka. Admiralis draudēja pakārt vēstules autoru pie kuģa rājas.

Un tad mēs sapratām, ka taisnību nedabūsim ne ar kādiem līdzekļiem.

Grūti pateikt, kurš no viņiem bija nežēlīgāks — Kurošs vai Rožestvenskis.

Slimīgi patmīlīgais, neticami pašpārliecinātais, nesavaldīgais admiralis, kura patvaļai nebija robežu, viesa bailes nc vien matrožos, bet arī virsniekos. Viņš tos nicināja, iznīdēja viņos jebkuru gribas izpausmi, jebkuru iniciativu. Rožestvenskis visādi nievāja pat kuģu komandierus un nekautrēdamies gāza viņiem virsū visrupjākās lamas. Bet tie, uzposušies, ordeņiem apkārušies, paši būdami štaba virsnieki, solidi pusmūža vīri, stāvēja viņa priekšā, izstiepusies kā skolnieki. Artilērijas apmācības vienības manevros vai šaušanas laikā man pašam nereti gadījās redzēt, ka mūsu kreisera mastos uzvijās flagas ar vainīgā kuģa nosaukumu, kam pievienots kāds apkaunojošs vārds: «nekrietni», «riebīgi», «turciski», «bābiski». Komandieri pacieta šādu zākāšanos neprotestēdami, rāmi un klusu ciešot — kā labi iebraukti zirgi.

Visā dienesta laika nekad netiku redzējis, .ka admiraļa drūmajā sejā uzplauktu smaids.

Mūsu virsnieku vidū 'bija arī cilvēki ar progresiviem uzskatiem. Viņos pašos mājoja sašutums par tādiem tipiem kā Rožestvenski un Kurošu, bet šo varmāku patvaļu savaldīt viņiem nebija pa spēkam. Tātad mūsu dzīvi sagandēja ne tikai atsevišķi slikti priekšnieki, kas zaudējuši cilvēka ģīmi un līdzību, bet visa šī beztiesiskuma sistēma, kura valdīja flotē.

Man vajadzēja pateikties liktenim, ka nenokļuvu uz «Suvorova». Mūsu bruņu kuģi vadīja humāns komandieris. Salīdzinot ar Kurošu, mūsu vecākais virsnieks šķita īsts labsirdis. Tiesa, Sidorovam patika uzkliegt matrožiem, izlamāties, bet viņam jau bija tāds suņa amats. Katrā ziņā mūsu slakas vīriem viņš daudz nekaitēja.

Pedejo dienu pirms aizbraukšanas no Liepājas pavadīju pilsētā, kur no ostas varēja nokļūt ar tramvaju. Liepājā iedzīvotāju lielākā daļa bija latvieši, bet tiem piejaukušās arī citas tautības — vācieši, poļi, ebreji un krievi. To varēja redzēt arī pēc dievnamiem — līdzās gotiskajai luterāņu baznīcai stāvēja skaista sinagoga un katoļu baznīca. Bet ostā, kalna galā, majestātiski slējās gaisos pareizticīgo katedrale. Veikali tirgojās ļoti rosīgi. Iegriezos slavenajā konditorejā, kas izdaudzināta ar marcipana cepumu, tortu un visvisādu dzīvnieku, zivju un putnu figuru atveidojumiem. Pēc tam sadomāju ieiet grāmatu veikalā. Stāvēju pie letes un aplūkoju jaunākos izdevumus, kad pēkšņi turpat blakus kāds teica:

—  Vai grāmatas izvēlies?

Pagriezos un nodrebeju. Tur stāvēja virsnieks lietū samirkušā apmetnī — mūsu inženieris Vasiļjevs. No matrožiem, lielāko tiesu no mašīnistiem, biju jau dzirdējis, ka viņš esot ļoti labs .priekšnieks. Arī tagad, flotes cepures naga apēnota, uz mani sirsnīgi raudzījās jauna, laipna seja ar gudrām, brūnām acīm, un zem kuplajām, melnajām ūsām plaiksnījās uzmundrinošs smaids. Nomierinājies atbildēju:

—  Tieši tā, jūsu labdzimtība, gribu nopirkt kaut ko ceļam.

—   Tas ir labi. Tātad grāmatas tev patīk?

—   Tā ir mana vājība, aizrautīgi lasu.

Vasiļjevs izjautāja, kādi literāri darbi mani visvairāk interesējot, un teica:

—   Kad būsim jūrā, nāc pie manis pēc grāmatām!

Sāda izturēšanās pret matrozi mani pārsteidza un reizē ar to lika būt piesardzīgam.

—   Pateicos. Labprāt izmantošu jūsu laipnību.

Nopirku rakstu krājuma «Znaņije» pēdējas burtnīcas un, militāri atsveicinājies, izgāju no veikala.

Atgriezdamies uz bruņu kuģa, ostā sastapu rakstvedi Ustinovu — labu paziņu. Pirms gada kopā ar viņu braucu uz kreisera «Miņins» un pagājušajā ziema kopā kalpoju artilērijas apmācības vienības ekipāžā. Tas bija drukns puisis, jauns un gaužām kautrīgs. Uz viņa cepures izlasīju uzrakstu «Suvorovs» un, roku spiezdams, vaicāju:

—   Vai tad tu ari esi otrajā eskadrā?

—   Iegrūda.

—   Ko dari?

—   Kalpoju Rožestvenska štābā.

—   Nu, draugs, es tevi neapskaužu. Paliksi bez bungādiņas, kā tas noticis ar daudziem viņa rakstvežiem.

Ustinovs skumji atzinās:

—   Jā, pie viņa grūti dienēt. Kā traks bullis. Skaties, ka tik nepaceļ uz ragiem. Uz rriūsu bruņu kuģa visi cieš no viņa. Manā pārziņā ir slepenā korespondence. Nezin kāpēc pret mani viņš ir labvēlīgs. Vienreiz gan tā iegāza pa skaustu, ka nostiepos gar zemi.

—   Kas jauns štābā? Tu taču zini visu. Stāsti drīzāk!

—   Jaunumi nav nekādi priecīgie. Flotes techniskā komisija ziņo, ka ar «Borodino» tipa bruņu kuģiem jābūt sevišķi uzmanīgiem: noturība esot pavisam maza. Tik pārkrauti kā tagad, tie bez kādas karošanas var apvelties otrādi, ja pāršaus pār strīpu. Pavisam baigi kļuva, lasot to papīru. Tur bija vesels saraksts, kas jādara, lai izvairītos no katastrofas.

Es teicu:

—  Mums priekšā garš ceļš. Zini ko, draugs, satiksimies biežāk! Citādi ir ļoti skumīgi.

Ustinovs palūkojās apkārt un noslēpumaini sacīja:

—   Ka tikai mums šo ceļu nesaīsina!

—   Kas? Kādēļ?

—   Stabā saņemtas ziņas, ka japaņu mīnu kuģi mus jau gaidot Dānijas jūras šaurumos. Admirālis staigā kā melns mākonis. Arī štaba virsnieki ir satraukti.

Vēl mazliet parunājāmies un atsveicinājušies devāmies katrs uz savu pusi. Ustinovs steidzās uz pastu, bet es uz savu kuģi.

Izrādījās, ka priekšosta mūsu kuģiem par seklu un akmens mols vāji sargā no vēja un viļņiem. Daži .kuģi, enkuru važās svaidīdamies, bija uzsēdusies sēklī. Tādēļ pēcpusdienā eskadras komandieris, nelikdamies ne zinis par slikto laiku, izveda eskadru ārējā reidā.

Vakarā uz «Orjola» bija dievkalpojums. Virsnieki un komanda sapulcējās uz dzīvojamā klāja pie pārvietojamās baznīcas. Rudbārdainais mūku kārtas garīdznieks Paīsija tēvs aizlauztā balsī vilka meldiju, un matrožu koris dziedāja. Ceļos mezdamies, lūdza dievu «par bajāru Zinoviju (Rožestvenski) un viņa kara draudzi».

Noskaņojums visiem bija drūms. Baumas, ka japaņu mīnu kuģi esot tuvu, nezin kā bija atklīdušas arī līdz mūsu bruņu kuģim un nonākušas komandas ausīs. Daudzi domāja, ka mūs varbūt tūdaļ uzspridzināšot tepat, reidā. Valodās varēja just nomāktību.

Nakts bija tumša. Takelažā gaudoja vējš, krākdami gāzās viļņi pret bortiem; ņerkstēja enkuru ķēdes. Komendori un virsnieki dežurēja pie mazkalibra lielgabaliem. Sardzes kuģi raidīja starmešu gaismas strēles, un eskadras mastos uzliesmoja un atkal dzisa signālu ugunis.

Tajā nakti ilgi nevarēju aizmigt un grozījos savā piekaramajā audekla kojā. Elektrisko spuldžu lielākā daļa bija izdzēsta, bet tās, kas dega, deva maz gaismas. Visapkārt visā dzīvojamā klājā, kādu pusaršinu cita no citas, baltas rēgojās klājsijās iekārto koju rindas. Tur gulēja matroži. Puskrēslā likās, ka škentrosēs karājas nevis kojas, bet pie griestiem ar taustekļiem pieķērušās garas, dīvaini klusas būtnes ar lejup izrieztiem vēderiem, gan te, gan tur trokšņaini sēkdamas caur degunu. Bruņu kuģis šūpojās. Smadzenēs nevarīgi šaudījās domas, cenzdamās ieskatīties nākotnē un uzminēt, kāds būs eskadras liktenis. Pēc tam nezin kāpēc pavīdēja Kurošs, — viņš dauzīja sev ar dūri pa krūtīm un raudādams nožēloja grēkus.3

TĀLAIS CEĻŠ

2. oktobrī, rītam austot, mūsu eskadras kuģi, sadalījušies četros ešelonos, cits aiz cita pacēla enkurus.

Pēc pusdienas no Liepājas reida izbrauca pēdējais ešelons, kurā ietilpa arī mūsu bruņu kuģis. Kuģi sakārtojās divās ķīļūdens kolonās: labajā bija «Suvorovs», «Aleksandrs III» un «Borodino», kreisajā — «Orjols», transportkuģis «Koreja» uri glābšanas velkonis «Rolands». Brauca bez steigas, ne vairāk par desmit mezgliem stundā.

Vēja satrauktā jūra vakar bija neganta, bet šodien tikai viegli viļņojās. Zemās, pelēkās debesis, mūs pavadot, lēja sīkas lietus asaras. Matroži, kas atradās bakā, atkal un atkal skumji raudzījās uz Liepājas pusi. Aiz apvāršņa izgaisa pēdējā Krievijas osta.

—   Tagad dzimto krastu tik drīz vairs neredzēsim, — teica galvanieru staršina Stepans Golubevs, kas varen prata spēlēt ģitāru un labprāt dziedāja jūsmīgas romances, un viņa platajā sejā it kā aiz izbrīnās savilkās augšup uzacis.

Otrs galvanieru staršina — Nikolajs Romanovičs Kozirjovs, šaurām krūtīm un vienmēr salicis, ar kalsenu, rētainu seju, Krievijas un vispārīgās vēstures zinātājs, allaž sparīgs vīrs, jautri piebilda:

—   Jā, pēc kādiem pieciem mēnešiem, ne agrāk.

—  Varbūt nekad vairs nebūs lemts staigāt pa krievu zemi, — drūmais galvanieris Alferenko īgni atsaucās.

Visi trīs bija mani draugi. Ar viņiem runādamies, sapratu, ka tie jau lasījuši arī nelegālo literaturu. Viņus turēja par krietniem un uzticamiem biedriem.

Turpat atradās arī mans kādreizējais paziņa — kurinātājs Baklanovs, ar kuru kopā tiku braucis uz kreisera «Miņins». Baklanovs bija ārkārtīgi laisks un netīrīgs cilvēks, slavens ar to, ka, nolīdis kaut kur aiz dubultā borta, varēja nogulēt trīsdesmit stundas no vietas. Viņš bija tik drukns, ka par spīti savam mazajam augumam svēra kādus sešus pudus. Slīpa piere ar puniem zem biezajām uzacīm, plats, it kā ielauzts deguns, piepampušas, ņirdzīgas acis, biezas, nicinoši izstieptas lūpas, milzīgs un strups, ceļgalam līdzīgs zods — visas šīs pazīmes atšķīra viņa seju pat lielā ļaužu barā. Kaut gan Baklanovs kustējās gausi un maz šķieda savu enerģiju, taču bija slimīgi rijīgs un nemitīgi zūdījās:

—   Kroņa maizē cilvēks badā nenosprāgs, bet paēdis arī nebūs.

Nekad neaizmirsīšu notikumu, ko tas piedzīvoja pirms kādiem trim gadiem. Uz kreisera «Miņins» augšējā klāja viņam uzskrēja virsū Rožestvenskis. Baklanova sardzes laiks jau sen bija beidzies, bet viņš kā parasti staigāja netīrs. Admirālis aizsvilās dusmās, paaicināja divus sardzes apakšvirsniekus un pavēlēja:

—  Nomazgāt šo putnubiedēkli! Bet krietni! Nežēlot ne sodu, ne ziepes! Noberzt ar smiltīm!

Kurinātāju sagrāba, izģērba gluži kailu un no šļūtenēm gāza virsū ūdeni. Tad četri spēcīgi matroži ņēmās mazgāt nost netīrumus. Spēkus nežēlojot, berza ar smiltīm galvu, kaklu, seju, ausis un visu pārējo. Kurinātājs grozījās, sēca un viebās. Atkal viņam gāza virsū ūdeni no divām šļūtenēm, kuru strūklas bija tik spēcīgas, ka Baklanovs tikko noturējās kājās; atkal berza viņu ar smiltīm kā vara kalumu, norīvēdami ādu gandrīz līdz asinīm. Tad mazgāja vēl ar ziepēm un sodu. Pēc pusstundas Baklanovu nevarēja vairs ne pazīt: ar tik tīru, maigu un plānu ādu viņš laikam būs redzēts tikai pirmajā dienā pēc dzimšanas.

Baklanovam uz bruņu kuģa «Orjols» bija nešķirams draugs, mīnieris, iesaukts par Vasju Strazdu. Viņi bija no vienas puses. A'līnieris ieguva šo palamu tāpēc, ka taisīja rīmes un pats tās dziedāja. Tiesa, viņa dzejoļi bija vāji, sentimentāli, žēlabaini, bet matrožiem tie patika. Garām kājām, lielu, cirtainu galvu, — tāds viņš staigāja, mazliet uzkucies, it kā nesdams smagu nastu. Raksturi abiem bija pilnīgi pretēji: viens pārāk slinks, atmetis visam ar roku, otrs pārāk dedzīgs un sapņoja iekarot dzīvi. Viņi nāca uz baku, šķiet, tikai tādēļ, lai savā starpā izlamātos.

Arī tagad kurinātājs Baklanovs, sēdēdams ar savu draugu uz divpadsmitcollu torņa izciļņa, teica:

—   Strazd, laižamies svešās jūrās!

—   Un kas no tā?

—   Dziedi nu no nāves un no miršanas!

—   Kāpēc?

—  Japaņi tevi noslaktēs.

—   Un tevi?

—   Mani ne. Ar tevi nāve pa draugam. Redzu pēc acīm.

Vasja Strazds nenocietās un sāka lamāties.

Taču kurinātājs Baklanovs nelikās par to ne zinis un kā vienmēr šādos gadījumos uzdeva draugam negaidītu jautājumu:

—   Strazd, pasaki, — cik kaijai astē spalvu?

—  Neesmu skaitījis, toties zinu ko citu: kaijai zem astes vairāk prāta nekā tev galvā.

—  Muļķim dienestā vieglāk. Un kam tādiem kā mums vajadzīgs prāts? Tik un tā par admiraļiem necels.

Citi tobrīd paklusām sprieda par japaņu stiķiem un niķiem: pēc dienas vai divām mēs katrā ziņā sastapšoties vai nu ar viņu zemūdenēm, vai mīnu kuģiem.

Tālumā dila pēdējā krievu zemes svītriņa. Pagalam! Tiešie sakari ar dzimteni pārtrūkuši uz ilgu laiku. Kurš no mums un pa kādiem ceļiem atgriezīsies mājās?

Pusdivos no tiltiņa skanēja pavēle:

—   Komanda, tēju dzert!

Bet pulksten divos noskandināja apmācību trauksmi.

Sākās artilērijas apmācības. Komanda skriešus steidzās uz savām vietām. Tiklab torņu, kā arī kazematu lielgabalu apkalpe metās pie ieročiem. Steigšus ņēma nost pārvalkus, no stobra izvilka aizbāzni, nostādīja tēmēkli. Cita grupa, atvērusi bumbu pagrabus un pulvera noliktavas, traucās lejup pašā kuģa dibenā. Tur bija smacīgi un karsti, un matroži rāva nost kreklus, lai ērtāk varētu strādāt.

75 milimetru artilērijai bija savi atsevišķi pagrabi. Tur patronas un šāviņus krāva liftos, kas pa elevatora cauruli slīdēja augšup pie lielgabaliem. Seit piegādes apkalpe izņēma patronas no lifta un lika tās rindās uz brezenta. Komendors, lielgabala saimnieks, komandēja:

—   Ielādēt!

Apkalpes aizslega numurs atvēra lielgabala aizslēgu, un pienesējs ielika stobrā patronu un šāviņu.

—   Ciet! — lielgabala saimnieks komandēja.

Aizslēga numurs aiztaisīja aizslēgu un brīdinoši uzsauca:

—   Gatavs!

Uz mūsu kuģa virsnieki centās iemācīties ar ciparnīcām komandēt artilēriju no kaujas vadības torņa. Sādi aparati atradās visos lielgabalu torņos, visos kazematos un bateriju klājā. Uz ciparnīcām, elektriskās strāvas virzītas, kustējās dažādas šautras un rādīja, kad šaušana jāsāk, kad tā jāpārtrauc, rādīja šaušanas virzienu, attālumu līdz ienaidnieka kuģim un arī to, kādi šāviņi jālaiž darbā.

Kad lielgabals bija sagatavots šaušanai, tā saimnieks paskatījās uz ciparnīcu un komandēja:

—   Tēmēklis astoņpadsmit kabeļtauvu, tēmēklltis četrdesmit pieci!

Tēmēkļa nostādltājs pavirzīja tēmēkli un tēmēklīti uz šiem skaitļiem.

Lielgabala saimnieks, rīkodamies ar celšanas un griešanas inechanismiem, notēmēja savu lielgabalu uz vienu vai otru priekšmetu un izšāva, iepriekš iesaukdamies:

—   Uguni!

Šāviens tādos gadījumos tomēr nesprāga, jo šīs bija tikai apmācības. Lielgabalu tūliņ pat izlādēja, un pēc tam atkal sākās tada pati artilērijas apkalpes trenēšana. Visas šīs darbības notika virsnieka — plutonga komandiera uzraudzībā.

Torņos tanī laikā ritēja daudz sarežģītāks darbs. Tur ļaudīm bija vajadzīgs vairāk zināšanu. Vispirms — kas tad īsti ir divpadsmitcollu tornis? Tas ir smags milzenis ar gauži smalku iekārtu. Cauri visiem klājiem, sākot ar augšējo, urbjas plata aka, kas. sniedzas gandrīz līdz pašam kuģa dibenam. Augšējā klāja līmenī aka nosegta ar platformu, kura var griezties ap savu asi un uz kuras nostiprināti lielgabalu statņi. Platformu, lielgabalus un statņus iežogo biezas bruņu sienas, izgatavotas no labākā tērauda. Tornis pārsegts ar bruņu plāksnēm arī no augšas. Šādai no visām pusēm noslēgtai telpai ir tikai daži caurumi — ambrazuras lielgabalu stobriem un nelielas spraugas optiskajiem tēmēkļiem. Torņa ieeja atrodas lielgabalu ambrazurām pretējā pusē un aizsegta ar biezām tērauda durvīm. Cauri visai akai lejup stiepjas platformai piestiprināta caurule, pa kuru piegādā lielgabaliem šāviņus un lādiņus. Pati aka arī aizsargāta ar nekustīgām bruņu plāksnēm. Tornī un piegādes caurulē novietoti daudzi ļoti sarežģīti mechanismi, kurus darbina elektriski (uz dažiem kuģiem hidrauliski) motori. Sie mechanismi veic šādus darbus: tie griež torni kopā ar lielgabaliem, nostādīdami tos mērķim atbilstošā horizontālā stāvoklī; tie svārsta lielgabalus vertikālā plaknē, nostādīdami tos vienā vai otrā pacēluma leņķī; tiem jāuzvelk pie lielgabaliem šāviņi un pulvera lādiņi; tie atver un aizver lielgabalu aizslēgus; tic veic tiešo ielādēšanas darbu, iestumdami lielgabalā šāviņu un pulveri.

Zem torņa akas, pašā kuģa dibenā bumbu pagrabā un pulvera noliktavā, ko vienu ar otru savieno durvis, sapulcējušies kādi četrdesmit matroži. Darbs kūsa. Piegādes apkalpe steigšus ņem no plauktiem divdesmit pudu smagas granatas, kampj tās ar lielam knaiblēm, kas piestiprinātas pie ratiņiem, kuri virzās pa sliedi pie griestiem, pieved .granatas pie lielgabalu šāviņu galdiem un ievieto augšējās ligzdās. Tai pašā laikā citi matroži ņem no pulvera noliktavas plauktiem bezdūmu pulvera puslādiņus un arī ved pie šāviņu galda, bet ievieto apakšējās ligzdās. Vienam šāvienam vajag divu šādu desmit pudu smagu puslādiņu. Kad šāviņu galds piekrauts, to, vinčai dunot, ce| augšup, tornī, kur tas nostājas tā, ka šāviņa ass un lielgabala ass atrodas vienā līnijā. Tanī mirklī lielgabala aizslēgs ir jau atvērts. Tālāk skan tādi paši komandas un atbilžu vārdi, kādi dzirdami pie mazkalibra artilērijas. Tikai šeit ir vairāk jānopūlas. Torni ar diviem lielgabaliem apkalpo kādi divdesmit pieci cilvēki. Un tie visi dara savu darbu stingrā secībā, pagriežot vienu vai otru sviru un paspiežot kādu kloķi, lai iedarbinātu mechanismus.

Visus vada virsnieks — torņa komandieris. Viņš uzmana darbu kopīgo norisi, un viņam jāaprēķina pēc šaušanas tabulām arī tēmēklīša skaitlis, ņemot vērā sava un ienaidnieka kuģa gaitas ātrumu, kursa leņķi, vēja stiprumu, derivaciju. Saņēmis vajadzīgos datus, viņš nolasa ciparnīcas skaitļus un pēc tam komandē:

—   Tēmēklis četrdesmit kabeļtauvu, tēmēklītis četrdesmit astoņi!

Kad lielgabals pielādēts, komendors tēmēlājs savukārt komandē:

—   No torņa nost! Torni pa labi! Torni pa kreisi! Mazliet augstāk! Mazliet zemāk! Vēl mazliet zemāki

Griešanas un celšanas mechanismu apkalpe strādā bez pārtraukuma.

—   Uguni! — beidzot sauc komendors tēmētājs, un viņa balsī vienmēr dzirdams satraukums.

Sai mirklī vajadzētu dārdēt šāvienam, bet tas nenotiek, jo lielgabalus lādē nevis ar īstiem šāviņiem un lādiņiem, bet tikai ar metala klučiem.

Torņa komandieris apmācību laikā uztraukdamies kliedz un lamājas:

—   Nelieti, tēmēklis atkal nepareizi nostādīts! Vajag piecpadsmit, bet tev ir piecdesmit četri. Tēmēklītis arī aplam!

Reizēm gadījas, ka torni vajadzēja griezt pa kreisi, bet to pagrieza pa labi. Atkal skanēja īgni saucieni:

—   Kur nu, kur nu brauc? Tad ir gan stulbenis! Labo roku nespēj atšķirt no kreisās! Par ko tu domā? Pēc koju saņemšanas uz baku! Tur tu izvēdināsies un pasapņosi!

Mūsu artileristiem nebija pietiekama treniņa, un tāpēc vienmēr notika kļūmes, traucējumi un nokavēšanās. Jucekli radīja arī tas, ka lielgabalus un torņus apkalpoja gan jaunie matroži, gan rezervisti — vieni nebija beiguši speciālo skolu, un otri jau bija paspējuši aizmirst savu praksi; turklāt tagad bija jaunas sistēmas ierīces un lielgabali, citādi nekā tie, ar kādiem viņi rīkojušies kādreiz. Apmācības slikti veicās arī bateriju klājā pie mazkalibra lielgabaliem.

Mūsu artilērijas komandā ietilpa kādi divsimt cilvēki. Tagad vissvarīgākais bija tas, vai viņi savu mākslu pilnīgi spēs apgūt, pirms sastapsimies ar japaņiem. Jūras kauja taču ir artilērijas sacīkste. Pieņemsim, ka abās pusēs spēki būs vienādi — mums desmit kaujas kuģu un tikpat arī pretiniekam. Bet japaņi spēs šaut divreiz ātrāk nekā mēs un arī trāpīs divreiz labāk nekā mēs. Kas tad iznāks? Pretinieka spēki, salīdzinot ar mūsējiem, palielināsies četrkārtīgi — citiem vārdiem sakot, viņa desmit kuģi it ka pārvērtīsies par četrdesmit kuģiem. Mūs nenovēršami sakaus.

Iegriezdamies torņos, ne vienreiz vien tiku prātojis, cik lielu pilnību sasnieguši cilvēki, izgudrojot iznīcināšanas ieročus. Pavisam citādi ir ar zemkopības darba rīkiem. No kapļa esam .pārgājuši tikai uz spīļarklu, no spīļarkla uz arklu. Niecīgs progress! Līdz šim mūsu nepārredzami plašo Krievzemi apstrādāja ar gauži primitiviem darba rīkiem, kādus lietoja jau Ivana Bargā laikā, turpretim iznīcināšanas ieročus nepārtraukti aizstāj ar jauniem, labākiem ieročiem, un tos, kādi bija pirms pieciem gadiem, jau uzskata par novecojušiem. Tagad divpadsmitcollu šāviņš — mirklī, kad to izsviež no stobra, attīsta kolosālu darbu. Tā pietiktu, lai par vairākām pēdām paceltu veselu bruņu kuģi. Vai tiešām arī turpmāk cilvēku smadzenes lielāko tiesu būs vērstas uz iznīcināšanu un slepkavošanu?

Pussešos no tiltiņa pavēlēja:

—   Nobeigt visus darbus! Sakopt klājus!

Pēc pusstundas svilpe sauca pie degvīna un vakariņām. Ēdām griķu putru ar eļļu. Darba diena beigusies. Varēja dziedāt dziesmas un līksmoties.

Piecas minūtes pirms saules rieta izsauca augšā goda sardzi, taurētājus, bundziniekus, virsniekus, abas sardzes komandas un lika tiem nostāties ierindā. Pēc tam ar tādām pašām ceremonijām, ar kādām no rīta kuģa pūpē flagu pacēla, — ar tādām pašām to tagad nolaida. Tas notika tieši tai brīdī, kad rietēja saule. Taurētāji un bundzinieki spēlēja «uz lūgšanu». Goda sardzes priekšnieks nokomandēja:

—   Uz lūgšanu! Cepures nost!

Bundzinieks noskaitīja «Tēvreizi».

Pēc komandas «galvā likt!» ļaudis uzlika cepures, pastāvēja vēl kādu laiciņu, kamēr komandieris pieņēma raportu no vecākā virsnieka, un izklīda. Iedegās ugunis: pazīšanas, fokmasta un sānu ugunis. Pienāca nakts.

Pēc divi dienām eskadra apstājās pie Langelandes salas. Pa to laiku uz dažiem kuģiem bija radušies bojājumi: bruņu kuģim «Sisojs Veļikijs» salūzuši laivcēļi, tas pats noticis ari «Zemčugam»; «Rolandam» pārsprāgusi galvenā tvaika pievadcaurule. Mīnu kuģis «Bistrijs» bija piebraucis aprunāties pie «Osļabjas» un uzgrūdies tās bortam. Neveiksmīgi manevrēdams, tas ieliecis savu priekšvadni, sabojājis minu aparatu un dabūjis zemūdens sūci.

Vējš pieņēmās, un naktī sākās vētra. Taču 5. oktobri uz rīta pusi viss apklusa. Gaismai austot, Langelandes sala pamazām atbrīvojās no miglas, it kā nomezdama muslina drānas.

Bija gaidāma silta diena. Sākām iekraut ogles.

Ledlauzis «Jermaks» un tvaikonis «Rolands» devās uz priekšu iztralēt eskadrai ceļu. Tomēr pirmais mēģinājums neizdevās. Jau pašā sākumā traleri, neveiksmīgi manevrēdami, pārrāva trali.

HULLES INCIDENTS

Dānijas ūdeņos pie Skagenas raga eskadra 7. oktobrī izmeta enkuru un sāka iekraut ogles. Šeit Rožestvenskis saņēma telegramu, ka viņš iecelts par viceadmirāli un viņam piešķirts ģeneraladjutanta tituls. Bet pēc pusotras dienas atgadījās notikums, kas sacēla troksni visā pasaulē.

Vēl tai pašā dienā pulksten divos no flagmaņkuģa deva rīkojumu tūliņ pārtraukt darbus un sagatavoties braukt tālāk. Virsnieku un matrožu vidū paklīda noslēpumainas valodas; tās čukstus gāja no mutes mutē, un runātājiem bija baiļu pilnas acis. Izrādījās, ka steigas iemesls esot uztraucošas baumas, it kā mums tuvojoties aizdomīgi mīnu kuģi.

Eskadras komandieris izdeva stingrus jo stingrus rīkojumus savu kuģu aizsardzībai. Eskadru sadalīja sešās vienībās, un katra vienība devās ceļā viena vai otra priekšnieka vadībā.

Sestajā vienībā ietilpa četri mūsu jaunākie bruņu kuģi, kurus pavadīja transportkuģis «Anadira». Arī šoreiz mēs pēdējie pacēlām enkurus — pulksten astoņos vakarā, kad jau bija satumsis.

«Navarina» ziņoja, ka redzot divus gaisa balonus. Uz «Orjola» noskandināja kaujas trauksmi. Ļaudis steidzās savās vietās. Noblīvēja visas durvis un lūkas. No klāja un ierobiem, lai būtu ērtāk šaut, aizvāca velbotus, nolaida gu|us laivcēļus, sauljuma un rēliņa balstus. Artileristi pielādēja visus lielgabalus un dežurēja pie tiem. Braucām ar apdzēstām ugunīm.

Nakts bija klusa. Dzidrajās debesu dzīlēs laistījās zeltaini zvaigznāju ķekari. Mēness kāpa arvien augstāk, un sudrabaina gaisma klājās pa gludo ūdens līmeni. Jūra klusēja kā apburta. Šādā naktī vajadzēja sapņot par laimi, taču mūsos valdīja garīgs apmulsums. Simtiem acu neatlaidīgi raudzījās visapkārt, aizdomīgi vērās katrā pretim braucošā kuģī, cenzdamies saskatīt, vai tur netuvojas ienaidnieks…

Stāvēju uz augšējā klāja, un galvā neviļus radās jautājumi: vai tiešām pretinieks arī šeit, tik tālu no savas bāzes, var mums uzbrukt? Kā viņš spēj paslēpties uz šā jūras ceļa, kur tik rosīga kustība un kur braukā tik daudz mums draudzīgu nāciju kuģu? Kas tad tie par tādiem visur esošiem japaņiem? Ar prātu neticēju, ka viņi var būt šajos ūdeņos, bet uz kuģa virsnieki un komanda kuru katru brīdi gaidīja uzbrukumu. Nervi bija tiktāl sasprindzināti, ka ikvienu putnu, kas lidoja mums pāri, varēja noturēt par gaisa balonu.

Bocmanis Vojevodins skumji teica:

—   Velti aizsūtījām uz priekšu visus mīnu kuģus un ātrgājējus kreiserus. Vismaz pārīti vajadzēja atstāt šeitpat. Gadījumā, ja parādīsies kāds aizdomīgs kuģis, tūlīt varētu tos sūtīt, lai apskata. Kā gan mūsu cskadras komandierim tas nav iešāvies prāta?

—   Ja aizsūtīja, tātad vajag. Viņam labāk zināms, kā jārīkojas, — es atbildēju.

—   Tā jau nu tas ir, bet gadās, ka aptumšojas arī saule.

Pie labā borta pretim rede|sijām bija sapulcējušies vairāki matroži. Viņu vidū bija arī kurinātājs Baklanovs. Runāja satraukti, kā sazvērnieki. Kāds jaunkareivis, tramīgi apkārt raudzīdamies, taujāja tikai par zemūdenēm. Baklanovs viņam skaidroja, ielikdams savā runā pēc iespējas vairāk noslēpumainības.

—   Tā zemūdene nekādi nav ieraugāma. Nolādētā, piezogas pa ūdens apakšu. Varbūt tagad jau tuvojas mums, varbūt pat torpēdu ir izlaidusi. Tiklīdz nodārdēs, tūliņ būsi pagalam!

—   Vai tiešām uzreiz? — jaunkareivis jautāja trīcošā balsī un, kaklu izstiepis, saka lūkoties pāri bortam.

Tai pašā mirklī Baklanovs skarbi un spalgi iekliedzās viņam pie pašas auss:

—   Ha!

Matroži pasitās sāņus. Jaunkareivis iebļāvās un nogāzās uz klāja, tad pielēca kājās un kā apdullis grozīja galvu uz visām pusēm.

Baklanovs sāka smieties.

—   Ir nu gan karotāji! Pat no klepus baidās.

Rupjas lamas bira uz viņu no visām pusēm, bet Baklanovs,. it kā nekas nebūtu noticis, vaicāja:

—   Puiši, vai neviens no jums nezina, cik ilgā laikā haizivs kuņģis spēj sagremot cilvēku?

Vēlāk pa kreisi aiz apvāršņa uzšāvās ugunsstabs. Tur dega kāds kuģis.

Mums radās doma, ka tur laikam mūsu priekšējie kreiseri cīnās ar japaņiem.

Apgulāmies vēlu, neizģērbušies, puse apkalpes visu nakti dežurēja.

Rītam tuvojoties, atkal uzkāpu uz augšējā klāja un izbrīnījos, cik ļoti mainījies laiks. Lēnais dienvidrietumu vējš bija sadzinis biezu un lipīgu miglu. «Borodino», kas brauca mums pa priekšu, un «Anadira», kura mums sekoja, nepavisam nebija redzami. Starmeši nespēja izlauzties cauri blīvajai miglai; tās noslēpumos nevarēja ieskatīties ne ar binokļiem, ne ar tālskatiem. Visapkārt virmoja duļķe, un mēs virzījāmies uz priekšu kā akli, it kā peldētu pienā. Šķita, ka visa pasaule izkususi un pārvērtusies par dzestru, valgu miglu, kurai nav ne gala, ne malas. Uz kuģa visi priekšmeti bija zaudējuši savu agrāko izskatu, kļuvuši nepazīstami un izplūduši, bet cilvēki staigāja pa augšējo klāju vai pa tiltiņu kā noslēpumainas ēnas. Spokaino iespaidu pastiprināja arī tas, ka visi mūsu pieci kuģi nepārtraukti sasaucās ar sirēnu pūtieniem. Tālu priekšā laida vaļā savu vareno balsi «Suvorovs», pamazām paaugstinādams un sasprindzinādams skaņu, it kā dodamies kalnā, bet tad, ticis tam pāri, pazemināja balsi līdz zemai, triumfējošai oktavai. Tiklīdz «Suvorovs» apklusa, tūliņ pat, saviļņodams nakts klusumu, rēcienu uztvēra «Aleksandrs III», pēc tā «Borodino» un beigās mūsu «Orjols». Šķita, ka neredzami milži sacenšas, kuram ir stiprākas dzelzs plaušas. Visu šo dīvaino rītausmas koncertu nobeidza «Anadira», kas brauca aiz mums, ar.tik mežonīgu un bezcerīgu bļāvienu, it kā gribēdama mūs brīdināt, ka tuvojas drausmīga nelaime.

Dienā migla izklīda. Ziemeļjūra bija rāma. Ieturējām kursu uz franču ostas pilsētu Brestu. Slikti bija tikai tas, ka visus nervozēja bezdrāts telegrāfs, kas uztvēra satraucošas vēstis no mūsu priekšējiem kuģiem.

Naktī no 8. uz 9. oktobri vējš pieņēmās un sasniedza četras balles. Sāka trakot viļņi, gāzdamies mums virsū no sāniem. Smalks lietus lija no blīviem mākoņiem klātām debesīm, sabiezinādams tumsu vēl vairāk.

Pulkstenis bija pāri astoņiem, kad peldošā darbnīca «Kamčatka» ziņoja, ka tai uzbrukuši japaņi. «Kamčatka» ietilpa kontradmiraļa Enkvista vienībā, un šim kuģim vajadzēja atrasties mums priekšā vismaz kādas piecdesmit jūdzes. Taču «Kamčatkai» vienā no divām mašīnām bija gadījies kāds bojājums, un tāpēc tā bija palikusi savam ešelonam iepakaļ un brauca viena pati aiz mūsu bruņu kuģiem.

Vēlāk dabūjām zināt, ka starp «Kamčatku» un «Suvorovu» pa telegrāfu pārraidīts šāds dialogs:

—   Mūs vajā mīnu kuģi, — «Kamčatka» ziņojusi.

—  Jums dzenas pakaļ. Cik mīnu kuģu un no kāda rumba? — «Suvorovs» jautājis.

—   Uzbrūk no visām pusēm.

—   Cik mīnu kuģu? Ziņojiet sīkāk!

—   Apmēram astoņi mīnu kuģi.

—   Vai tuvu?

—   Bija nepilnas kabeļtauvas attālumā un vēl tuvāk.

—  Vai torpēdas izšāva?

—   Vismaz netikām redzējuši.

—   Kāds tagad jūsu kurss?

—  Zidost septiņdesmit.

Pēc tam «Kamčatka» lūgusi norādīt eskadras atrašanās vietu.

«Suvorovs» neatbildējis, bet taujājis tālāk:

—  Vai mīnu kuģi dzenas jums pakaļ? Jums vispirms jāizvairās no briesmām, mainot kursu, pēc tam jāpaziņo savs platuma un garuma grāds, un tad jums tiks paziņots kurss.

—   Baidāmies ziņot.

Pulksten vienpadsmitos «Suvorovs» telegrafējis:

—   Admirālis prasa, — vai tagad redzat mīnu kuģus?

Pēc divdesmit minūtēm saņemta atbilde:

—   Neredzam.

Jau pulksten deviņos vakarā pa visiem kuģiem ar signālu izziņoja eskadras komandiera pavēli: «Gaidīt mīnu kuģu uzbrukumu no aizmugures.» Uz «Orjola» jau sen bija noskandināta kaujas trauksme. Pielādēja lielgabalus, to tuvuma statņos novietoja šāviņus un patronas. Visi ļaudis atradās savās vietās. Taču mūsu ienaidnieki arvien vēl nerādījās.

Ļoti gribējās, lai spīdētu mēness, bet tas bija paslēpies aiz mākoņiem, kā redzams, uz ilgu laiku. Tumsā gaudoja vējš, dzīdams virsū miglu, bet jūra līgojās un dusmīgi ņurdēja. Gausi kā lipīga strūkla vilkās laiks. Svina smagas briesmu nojautas spieda sirdi.

Glases noskandināja pusnakti. Daļa komandas varēja gulēt, bet šo atļauju izmantoja tikai nedaudzi. Pie apvāršņa plaiksnījās dīvainas ugunis.

—   Kaut drīzāk beigtos nakts! — nopūzdamies teica kāds vīrs matrožu pūlītī.

—   Jā, dienā neuzdrošināsies tuvoties, — piebilda otrs.

«Kamčatkas» nejēdzīgos ziņojumus neviens neapšaubīja. Tas

bija lēts transportkuģis ar nedaudziem mazkalibra lielgabaliem, un tā zaudēšana nekādā gadījumā nevarēja apturēt mūsu eskadru. Kādēļ tad «Kamčatka» ievajadzējusies japaņiem? Vai tiešām viņi, ja jau nodomājuši mums uzbrukt, izvēlējušies «Kamčatku» un nevis kādu no jaunākajiem bruņu kuģiem? Kādēļ pret šo transportkuģi ievajadzējies sūtīt veselu flotili mīnu kuģu, astoņus gabalus, ja ar «Kamčatku» varēja viegli tikt galā viens pats mīnu kuģis? Te kaut kas nebija kārtībā. «Kamčatkas» komandieris tikai ar savu slimīgo fantaziju varēja iedomāties, ka viņam uzbrūk «no visām pusēm». Nopelni bija arī mūsu eskadras komandierim. Saņēmis šādas ziņas, viņš tām noticēja un «Kamčatkas» aizsargāšanai nesūtīja vis kreiseri, bet sēja savā eskadrā paniku.

Ap pusnakti mūsu vienība brauca pāri Dogera Bankam — Ziemeļjūras sēkļiem, kas slaveni ar savām zivju bagātībām. Tur vienmēr redzami zvejas kuģi. Mūsu vienības priekšā uzšāvās gaisā trīskrāsainas raķetes. «Suvorovs» noturēja tās par ienaidnieka signāliem, laida darbā kaujas starmešus, un tūdaļ nodārdēja pirmie šāvieni. «Suvorova» priekšzīmei sekoja citi bruņu kuģi. Ta sākās mūsu «kaujas kristības».

Uz «Orjola» viss sakustējās, it kā bruņu kuģī būtu iedrāzusies viesuļvētra. Spalgi pūta taurētāji, dārdināja bundzinieki, skandinādami mīnu uzbrukuma trauksmi. Pa sliedēm klabēja ratiņi, ar kuriem veda pie lielgabaliem šāviņus. Abos bortos, nakts klusumu šķeldami, plaiksnījās lielgabalu šāvienu zibeņi. Pērkonīgi dārdi granda tumsā, kauca tērauda putni, urbdamies tai cauri. Klājos nepārtraukti skanēja daudzo soļu dunoņa.

Bija dzirdami nesakarīgi saucieni:

—   Mīnu kuģi! Mīnu kuģi!

—   Kur? Cik?

—   Desmit!

—   Vairāk!

—   Velns pārāvis!

Vējš pūta no kreisā borta puses, jūra rēca un pa atvērtajām lielgabalu puslūkām spraucās iekšā kuģi. Baismīgi dunēdams, pa bateriju klāju izplūda ūdens. Komendori šāva bez jēgas, kur pagadas, netēmējot, šāva tieši gaisā vai uz ugunīm, kas pavīdēja kaut kur sāņus, dažreiz šāva taisni ūdenī pie borta, dažreiz tur, kur apstājās prožektora stars, kaut ari tajā vietā nekā nebija. Granatu pasniedzēji, nenogaidot pielādētā lielgabala šāvienu, grūda stobrā jaunu patronu. Reizē ar mazkalibra artilēriju dobji grāva arī sešcollīgie torņu lielgabali. Augšā tarkšķēja ložmetēji un vēl vairāk satrauca apkalpi, šāvienu dārdoņā, balsu klaigās dažreiz varēja sadzirdēt virsnieku lamāšanos:

—   Kamieļi, ko jūs darāt? Kur šaujat?

—   Tēmējiet uz apgaismotiem mīnu kuģiem!

No pakaļējā tiltiņa uz klāja noskrēja kāds praporščiks nedabiski saviebtu seju, turēdams rokās tukšu patronu, un histēriski brēca:

—  Man izšautas visas granatas! Lielgabalu apkalpe apstulbusi, neklausa! Sagāzu viņiem pa purnu! Dodiet drīzāk šāviņus!

Mūsu vienības ķīļūdens kolona izjuka. Daži starmeši apgaismoja kuģus, pret kuriem vērsās mūsu uguns, bet pārējie prožektori raidīja starus dažādos virzienos, šķeldami nakts tumsu un radīdami vēl lielāku jucekli. Kaut kur priekšā un pa labi vairāku jūdžu attālumā uzliesmoja un dzisa signāli. Tikai vēlāk dabūjām zināt, ka tur garām braucis admiraļa Felkerzama ešelons, bet tobrīd arī to noturējām par pretinieku. Visi 'bijām neizsakāmi izbrīnījušies, kad pa kreisi, pavisam tuvu, pēkšņi iedegās starmeši un, (audis apžilbinādami, gāza savas gaismas šaltis tieši virsū mūsu bruņu kuģiem. Radās iespaids, ka ienaidnieka spēki ielenkuši mūs no visām pusēm.

Daži jūrnieki, šausmu pārņemti, kliedza:

—   Japaņu kreiseri!

—   Vesela eskadra dodas mums virsū!

Mūsu vienība atklāja uguni uz šiem starmešiem, kas liesmoja kreisajā pusē, tumsā. Arī no turienes sāka dārdēt atbildes šāvieni. Gaudodamas pāri «Orjolam» drāzās granatas. Uz tuvākā kuģa, laikam uz «Borodino», atskanēja divpadsmitcollu lielgabala grāviens, nomākdams visus citus trokšņus.

—   Eksplodēja torpēda! — kāds iekliedzās uz «Orjola».

—   Kur? Vai pie mums?

—   Laikam japaņi nogremdēja «Borodino»!

—   Tūliņ uzspridzinās ari mūs!

Jaunā vēsts, daždažādi pārveidodamās, trauca lejup pa visām nodaļām. Panikas satraukto ļaužu apziņā īstenība drausmīgi pārveidojās, iegūdama sakropļotu izskatu.

Pa kreisi esošie nepazīstamie kuģi drīz vien ar Tabuļeviča ugunīm noraidīja savus pazīšanas signālus. Tie bija kontradmiraļa Enkvista vienības kreiseri «Aurora» un «Dmitrijs Donskojs».

Nebija šaubu, ka, braukdami pa Dogera Banku, esam iedrāzušies zvejnieku flotilē. Bet mūsu augstākā priekšniecība šos nožēlojamos tvaikonīšus, kuriem tikai viens dūmenis un uz sāniem liels numurs, noturējusi par ienaidnieka mīnu kuģiem. Flagmaņkuģis pirmais atklāja uz tiem uguni, iedvesdams nobīli arī pārējiem bruņu kuģiem. Ārprātīgā rīcība turpinājās. Atklājās baismīga aina. Ne vairāk kā piecu kabeļtauvu attālumā, prožektora staru apmirdzēts, uz sāniem sagāzies, peldēja kuģītis ar sarkanu dūmeni, salauztu mastu un sagrautu komandas tiltiņu. Bija sašauti vēl četri tādi paši kuģi. Uz dažiem plosījās ugunsgrēks. Tur no viena gala uz otru skraidīja cilvēki lūdzoši paceltām rokām. Bet kur viņi varēja sprukt no tik maza laukumiņa kā klāja? Apkārt krāca viļņi, un, šāviņiem eksplodējot, gaisā šļāca ūdens stabi.

Uz «Suvorova» apdzēsa kaujas apgaismojumu un atstāja tikai vienu prožektoru, kura staru strēle stiepās stāvus debesīs. Tas bija signāls: «Šaušanu pārtraukt.» Uz «Orjola» no tiltiņa trakā balsī kliedza:

—   Uguni pārtraukt!

Virsnieki ar varu stiepa nost no lielgabaliem sajēgu zaudējušos komendorus, lamādamies un gāzdami tiem pļaukas, .bet viņi izrāvās un šāva atkal. Uz augšējā klāja taurētājs Balesta mēģināja nospēlēt kaujas pārtraukšanas signālu. Bet taure viņa rokās lēkāja, lūpas neklausīja, iznāca tik aplamas skaņas, ka tās nekādi nevarēja atzīt par signālu. Ap Balestu svaidījās bocmanis Sajems un, sizdams viņam ar dūri pa galvu, trakā balsī bļāva:

—   Pūt kaujas pārtraukšanas signālu! Uz vietas izraušu tavu nolādēto dvēseli!

Taurētājam no pārsistajām lūpām tecēja asinis — viss zods jau bija sarkans.

Vēlāk dabūjām zināt, ka tāpat gājis arī uz citiem bruņu kuģiem. Izņēmums nebijis arī flagmaņkuģis «Suvorovs».

Kauja ilga kādas divpadsmit minūtes. Sinī īsajā laiciņā bruņu kuģi paspēja raidīt, neskaitot ložmetēju šāvienus, septiņpadsmit sešcollu granatas un piecsimt mazkalibra artilērijas šāviņus.

Uz «Orjola» vienam 75 milimetru lielgabalam bija norauts stobrs.

Drīz vien noskaidrojās, ka piecas mūsu vienības granatas trāpījušas «Auroru», izsizdamas caurumus bortā virs ūdenslīnijas un dūmeņos. Ievainoti divi vīri — komendors Šatilo viegli un garīdznieks Afanasijs smagi; tam norauta roka (viņš drīz mira). Bet varēja būt arī ļaunāk. Ja mēs šautu prasmīgi un ja mūsu granatas labi eksplodētu, tad šajā juceklī mēs paši būtu nogremdējuši daļu savas flotes.

Pēc laiciņa satiku inženieri Vasiļjevu un teicu:

—   Jūsu labdzimtība, gadījums nav nemaz tik patīkams.

Viņš paraudzījās manī ar savām brūnajām acīm un, atmetis

ar roku, lēni norūca:

—   Visai pasaulei kļuvām par apsmieklu.

Tā beidzās mūsu pirmā kauja, ko vēlāk sāka dēvēt par «Hulles incidentu» 4 , jo sašautie kuģi bija pierakstīti Hulles ostā.

Otra daļa APKĀRT LABĀS CERĪBAS RAGAM

..

MANAS PĀRDOMAS PAR FLOTI NAV VĒL BEIGUŠĀS

Nākošās dienas pagāja laimīgi. Tikai kādā citā vietā, vēlreiz sastapušies ar zvejas kuģiem, saplēsām tiem tiklus. Jābrīnās, ka tajos nesapinās mūsu dzenskrūves! Braucot pa Lamanša kanalu, labajā pusē redzējām Duvras klintis, ko kādreiz savos darbos daudzinājis Viktors Igo. No šejienes kādās trīs stundās varētu nokļūt līdz Londonai, līdz milzīgajai un miglas pilnajai galvaspilsētai, kur sveši un noslēpumaini varasvīri nosakot visu pasaules politiku.

Uzņēmām kursu pāri Biskajas līcim. Gandrīz vienmēr nemierīgais, vētrainais līcis, kas rada dusmas visu zemju jūrniekos, šoreiz saņēma mūs rāmi, kaut arī pretim vēlās prāvi, Atlantijas okeana lielo plašumu sabangoti viļņi. Mūsu bruņu kuģis, turēdamies priekšējā kuģa ķīļa vagā, nepārtraukti klanījās ar smaili uz augšu un uz leju.

Sis bija tieši tas rudens laiks, kad īgāju putni lidoja projām. Daudzi, noguruma mākti, brīžam uzmetās uz mūsu kuģa atpūsties. Matroži priecājās par viņiem, ēdināja ar maizi vai putraimiem. Kādā naktī gadījās novērot parādību, kas man radīja vairākus neatrisināmus jautājumus.

Debesis bija zvaigžņu piesētas. Pāri nemierīgajam jūras līmenim ņirbēdama klājās mēness gaisma. Vēlās viļņi, gludi kā nopulēti, pēkšņā mirdzumā uzliesmodami un apdzisdami. Šai apbrīnojamā gaismas un ēnu rotaļā bija kaut kas bērnišķīgi bezrūpīgs un reizē ar to vienkāršs un gudrs kā pati mūžība. Viens pats stāvēju uz šķērstiltiņa, kas pārsviests pāri redeļsijām, un domāju par mūsu floti. Cik labi mums viss veicās cara parādēs un skatēs un cik briesmīgi ļauni klājās tagad! Mēģināju sameklēt cēloņus, un secinājumi nebija nekādi priecīgie.

Mūsu dokos, veserus klaudzinādami, ļaudis remontēja vecus kuģus, un tie kalpoja vēl dažus gadus. Eliņos pēc pēdējiem paraugiem būvēja jaunus kuģus, tiesa, izdodot divtik naudas, nekā tie patiesībā maksāja. Un to visu darīja it kā ar lielu rūpību. Pirms stājās pie kāda bruņu kuģa vai kreisera būves, jau vairākus gadus par tiem lauzīja galvas, sprieda, strīdējās, kliedza, runāja, rakstīja projektus un pretprojektus un tikai pēc tam ķērās pie darba, sāka būvēt. Un tomēr kuģi iznāca nestabili, neklausīja stūrei, tiem bija šaubīgi ielāpi un citādi defekti.

šķita, ka uz priekšu virzās arī citas darīšanas. Admirāļi ar dziļdomīgi saviebtām sejām un pašcieņas pilni izdeva savam •amatam atbilstošus rīkojumus, un viņu adjutanti un flagvirsnieki cītīgi skrīvēja pavēles un cirkulārus, kurus rakstveži, ievērojot kārtas numurus, akurati piešuva pie lietas. Kancelejās ar raportiem, priekšrakstiem, paskaidrojumiem un ziņojumiem pierakstīja veselus papīru kalnus. Rīkoja parādes, lika soļot ceremoniālā maršā, izdarīja visvisādas apmācības. Priekšnieki inspekcijas skatēs vaicāja, vai matrožiem nav pretenziju, un beigās uzsauca:

—   Ļoti labi, malači!

Matroži uz to braši atbildēja:

—   Prieks censties, jūsu … dzimtībal

Dažreiz kuģus apmeklēja flotes šefs, Nikolaja II tēvocis lielkņazs Aleksejs Aleksandrovičs. Raudzīdamies uz kuģiem, kas, viņu gaidot, no jauna bija pārkrāsoti, un uz brašajiem jūrniekiem, ari viņš jutās apmierināts. Taču lielkņazs nesaprata, ka viss kara flotes resora organisms ir gangrenas pārņemts un pūst. No citiem ķeizariskā nama locekļiem šis lielkņazs atšķīrās tikai ar to, ka bija varen liela auguma un ļoti smagnējs. Flotē viņam iedeva palamu «Septiņi pudi ķeizariskas gaļas».

No ārpuses viss izskatījās labi, dažreiz pat skaisti. Taču, ja uzmanīgāk ielūkojās kara flotes resorā, tad nenovēršami radās bezcerīgs iespaids. Viss flotes dienesta saturs beigu beigās bija tas, ka augstāko priekšniecību bez gala godināja, mēģināja radīt iespaidu, it kā apkalpes sagatavo kaujām, kuģus nemitīgi kasīja un no jauna krāsoja un pēc iespējas vairāk laika pavadīja krastā. Flotes galvenos pārstāvjus, izņemot nedaudzus,

gluži kā ar nolūku izraudzīja no stulbiem un neapdāvinātiem ļaudīm, kas līdz ausīm iestiguši birokrātismā un rutinā. Mūsu komandieri turēja matrožus par aunu baru, par bijušajiem dzimtļaudīm, par kareivjiem, kam nav ne vien tiesību, bet arī spēju patstāvīgi domāt. Matrozim jāapzinās, ka priekšniecībai viņš ir tīrais nieks. Komandu vajag labi «drīvēt»! «Icdrīvēta» komanda bija katra komandiera un vecākā virsnieka lepnums. Ja priekšniecība sauc, tad matrozim kā bultai jānesas pa klāju un jāraugās uz savu pavēlnieku «myndri un jautri» kā labi dresētam sunim. Šinī nozarē tad nu vingrinājās daudzi adiniraļi un komandieri, šeit viņi saskatīja kaujas gatavības ķīlu un jūras disciplinas pamatu. B<>t tanī pašā laikā viņi nemaz neuztraucās, ka matroži neprot lietot optiskos tēmēkļus, neprot rīkoties ar tālmēriem un slikti šauj.

Pētera Lielā nodibinātā krievu buru flote dažos gadu desmitos sasniedza savu augsto attīstības pakāpi un devās plašajos okeānos. Šis uzplaukums turpinājās vēl deviņpadsmitā gadsimta sākumā. Krievijas buru flote tolaik jau atradās vienā līmenī ar citu valstu flotēm. No tās dzīlēm izvirzījās vesela rinda izcilu vīru.

Mums ir bijuši gan jaunu zemju pētnieki, gan zinātnes darbinieki.

Slavenais jūrnieks Kruzenšterns no 1803. līdz 1806. gadam ar kuģi «Nadežda» apbrauca apkārt zemeslodei. Viņš savāca milzīgu materialu okeanogrāfijā, ģeogrāfijā, botānikā, zooloģijā, etnogrāfijā un navigacijā. Klusajā okeānā viņa vārdā nosaukts jūras šaurums, sala, sēklis un jūras līcis. Pie tā paša jāuzsver, ka, izbraucot jūrā, viņš pavēlējis izmest pār bortu pletnes, ar kurām nežēlīgi tikuši pērti matroži. Tajos laikos tas bijis visai neparasts gadījums.

Fadejs Fadejevičs Belingshauzens, būdams dienvidpola ekspedicijas priekšnieks, devās Dienvidu Ledus okeānā ar savu šlūpi «Vostoks» un aizbrauca līdz septiņdesmitajam dienvidu platuma gradam, tas ir, tālāk nekā pēc tam jūrnieki Džcmss un Kuks. Belingshauzens septiņas reizes šķērsoja Dienvidu polāro loku un nobrauca ar burām trīsdesmit seši tūkstoši četri simti septiņdesmit piecas verstis. Pasaule ieguva jaunas ziņas pār šo noslēpumaino mūsu planētas daļu. Turklāt viņš atklāja Klusajā okeānā divdesmit deviņas salas un vienu korāļu sēkli.

Fjodors Petrovičs Litke četrus gadus brauca no Archangeļskas līdz salai Novaja Zemļa. Viņa iegūtais materials bija lielisks avots, pēc kura varēja iepazīties ar šo mūsu Arktikas novadu. 1826. gadā viņu iecēla par šlūpes «Seņavins» komandieri, un ar «Seņavinu» viņš izdarīja savu slaveno ceļojumu ap zemeslodi. Viņš izpētīja galvenokārt Ochotskas un Japaņu jūras piekrasti un

Klusajā okeānā Karolinu un Marianu salas. Ceļojumā viņš visur izdarīja novērojumus par vēzēkļa svārstīšanos. Litkes atvestie plašie zinātniskie materiali un daždažādās kolekcijas radīja vispārēju apbrīnu zinātnieku aprindās.

Ne mazāki nopelni ir arī tādiem jūrniekiem kā Vasilijam Michailovičarn Golovinam, Oto Kocebū, Genadijarn Ivanovičam Neveļskim un citiem.

Mums ir bijuši arī admiraļi flotes vadoņi, admiraļi uzvarētāji.

Suvorova cīņu biedru un varoni, Nelsona sāncensi varonībā — admiraļi F. F. Ušakovu uzskatīja par Melnās jūras flotes radītāju un jūras kara mākslas novatoru. Tāpat kā Klerks Anglijā un Sufrens Francijā, viņš cīnījās pret flotē ieviesušos rutinu un daudzās kaujās lieliski pierādīja sava novatorisma lietderību. Viņš bija neuzvarams, tāpat kā Suvorovs.

Admiraļi Dmitriju Nikolajeviču Seņavinu, viņam dzīvam esot, jau daudzināja par «dižu cilvēku». Viņš bija cēlies no jūrnieku dzimtas, izgājis bargu jūrnieka un kauju skolu Ušakova kampaņās Melnajā jūrā un Vidusjūrā. 1806. gadā pēc Ušakova rekomendācijās viņu iecēla par flagmani; ar neticami lielām materialām un techniskām grūtībām viņš vadīja divi gadus ilgu kampaņu. Sarežģītajā Napoleona karu politiskajā jūklī viņš cīnījās gan savienība ar turkiem pret frančiem, gan savienībā ar frančiem pret angļiem. Bokodi — Kataro ieņemšana, franču sakaušana pie Dalmacijas salām, kauja pie Tenedosas, Atonu kauja, tie visi bija varoņdarbi, kur Seņavins uzvarēja skaitā spēcīgākus ienaidniekus un ierakstīja slavenas lappuses mūsu flotes vēsturē. Ar daļēji nolietotiem un kaujās cietušiem kuģiem Lisabonā, angļu ielenkts, viņš pretēji Aleksandra I pavēlei savus kuģus nenogremdēja un nesadedzināja. Viņš lepni nodiktēja daudz spēcīgākam pretiniekam savus noteikumus un izglāba Krievijai atlikušo floti. Cars par šādu «nepaklausību» bija neapmierināts, atvaļināja Seņavinu no dienesta un pat neatdeva viņam naudu, ko Seņavins braucienā bija izdevis cara flotes vajadzībām. Un tā daudz cildinātais admiralis, kam valsts kase bija parādā miljonus, vecuma dienas pavadīja nabadzībā.

Pētījot jūras kauju vēsturi, neviens nevar atstāt neminētus, tādus izcilus vārdus kā Lazarevu, Heidenu, Nachimovu un Korņilovu.

Sis buru flotes uzplaukuma periods, kas turpinājās līdz pat Sevastopoles kampaņai, izveidoja ārkārtīgi stingras un noteiktas flotes dienesta tradicijas. Radās jūrnieki, virsnieki un matroži, kas pilnīgi saauguši ar kuģa klāju un gadiem ilgi šķērsojuši tālus okeānus. Taču Sevastopoles kampaņā pierādījās, ka jūrnieku personīgās īpašības vien vairs nevar atsvērt mūsu flotes atpalicību. Bija nepieciešami tvaika dzinēji un dzelzs kuģi. Tomēr Krievijas

loreizejie valstsvīri nespēja savlaicīgi visu to ieviest. Buru flotes disciplina un tradicijas bija dziji saaugušas ar visu dzimtbūšanas sistēmu — krievu patriarchalās valsts iekārtas sociālo bazi.

Pēc dzimtbūšanas atcelšanas parādījās kuģi ar tvaika dzinējiem. Taču mašīna vēl ilgu laiku bija tikai palīgdzinējs, un pilnīgs buru iekārtojums patvērās pat uz bruņu kuģiem. Vēl laika posma no 1882. līdz 1890. gadam būvēja bruņu fregates «Dmitrijs Donskojs», «Vladimirs Monomachs», «Admirālis Nachimovs», «Pamjatj Azova», «Rjuriks», kā ari bruņu kuģus «Nikolajs I» un «Aleksandrs II», kur rezervē bija buru iekārtojums. Šie kuģi divus gadu desmitus šķērsoja jūras un okeānus un patvērās vēl līdz krievu-japaņu karam. Daži no tiem palika Kronštatē, citi ietilpa 2. eskadrā, mūsējā, bet viens jau bija dabūjis galu Tālajos Austrumos.

Sī kuģu paaudze bija izveidojusi īpaša tipa jūrniekus, kas izauguši reizē ar tiem. Pie viņiem piederēja visi krievu flotes adiniraļi un arī vairums to kuģu komandieru un vecāko virsnieku, kas piedalījās krievu-japaņu karā. Spilgti šās skolas pārstāvji bija admiraļi Aleksejevs, Dubasovs, Cuchņins, Skridlovs, Biriļevs un Rožestvenskis. Admirālis Alakarovs, vienīgais cilvēks visā flotē, kas, būdams Vladivostokas pusekipažas bocmaņa dēls, laimīgu apstākļu deļ bija iekļuvis ārkārtīgi noslēgtā un nepieejamā jūras virsnieku kastā, izveidojās par visprogresīvāko un talantīgāko flotes vadītāju. Bet ko lai saka par citiem admiraļiem? No pagājušo laiku iemaņām viņi guvuši savus organizatoriskos principus, kuģu, eskadras un cilvēku vadīšanas paņēmienus. Jaunajā flotē ar vismodernākajām tvaika mašīnām, ar elektrotechniku, hidrauliku un ar bezgala daudziem speciāliem mechanismiem viņi neskartu pārnesa dzimtbūšanas laiku sociālo vidi …

Manas domas pēkšņi pārtrūka. No kuģa stūres gala, no tālienes, arvien pieņemdamās, vēlās šalkoņa, it kā mums pakaļ dzītos viesuļvētra. Troksnis strauji tuvojās, kļuva par dunoņu, un šķita, ka līdz ar to plats miglas auts aizsedz zvaigznes. Gaiss nodrebēja. Tas ilga iikai dažas sekundes. Radās iespaids, it kā pāri kuģim drāztos melns, saplosīts mākonis. Taču patiesībā tur lidoja milzīgs, vairākus tūkstošus liels putnu bars, joņodams dienvidaustrumu virzienā. Kāpēc visi gāju putni lido naktīs? Kāpēc viņi lidojot sapulcējas lielos baros? Varbūt arī viņiem ir savi admiraļi?

Bērnībā tiku daudz nodarbojies ar putniem. Reiz izdarīju interesantu mēģinājumu ar strazdu. Pie kārts biju piestiprinājis strazdu būri ar virās iekārtu balkoniņu, bet lejup cauri putnu mītnes iekšienei izvilcis auklu. Vajadzēja tikai šo auklu paraut — un balkoniņš aizsedza būra ieeju. Nogaidīju, kad ligzdā iečiepstējās putnēni un viņu vecāki sāka tiem nest barību. Atlidoja strazdu

papus, turēdams knābī tārpus. Kad viņš ielīda savā mājiņā, parāvu auklu un ieeju aizcirtu. Pēc tam ar biedru — mana vecuma zēnu palīdzību kā pa smieklam noņēmām strazdu būri, atrāvām vienu jumtiņa pusi, un līdz nāvei nobijies strazds bija manās rokās. Apsēju viņam ap labo kāju sarkanas zīda lentas gabaliņu un palaidu putnu vaļā. Viņš uzšāvās gaisā un kā bulta devās prom saules gaismas pielietajos laukos, pēc brīža jau izskatījās sīks kā muša un drīz izgaisa pavisam. Taču otrā dienā viņš atkal atlidoja, turēdams knābī barību saviem mazuļiem, ilgi satraukti svilpoja un riņķoja virs ligzdas. Laidās prom un atkal atgriezās. Pēc trim dienam viss ritēja pa vecam: viņš līda būrī un diezgan kārtīgi baroja savus bērnus. Mīlestība pret viņiem bija stiprāka nekā bailes no briesmām. Putnēni paaugās, ietērpās spalvās un uz visiem laikiem atstāja savu dzimto mājiņu. Rudenim tuvojoties, kad šie putni sāka pulcēties lielos baros, ne vienreiz vien redzēju viņu vidū savu strazdu ar sarkano lentiņu ap labo kāju. Tas mani ļoti uzjautrināja. Bet vēl lielāks bija mans prieks, kad nākošajā pavasarī šis strazds atkal atlidoja un apmetās tai pašā būrītī. Sarkanā lenta ap kāju gan bija izbalojusi. Man šķita, ka šoreiz spoži melnais, mēļi lāsmojošais strazds sevišķi skaisti un jautri svilpoja kāzu dziesmas savai raibajai draudzenei.

Izvedu pagalmā tēvu un māti un, rādīdams viņiem strazdu, jūsmīgi sacīju:

—   Redziet! Tur viņš iri

Bet pēc tam jautāju:

—   Kā viņš atradis ceļu uz mājām?

Tēvs, Nikolaja zaldāts ar sirmu vaigu bārdu, pašūpoja galvu un noteica:

—   Droši vien sava saprašana ir. Tātad gudrs putns.

Bet māte, gari vilkdama, runāja savu:

—   Pats debesu tēvs rāda putniem ceļu!…

Ne viens, ne otrs spriedelējums man neko neizskaidroja. Pagāja daudzi gadi, kļuvu par matrozi. Un, stāvēdams uz bruņu kuģa šķērstiltiņa, atcerējos notikumu ar strazdu un vēl vairāk brīnījos par to. Zināju, kā kuģis tiek vadīts no vienas ostas uz otru, pārvarot milzīgus jo milzīgus attālumus, vadīts jūras vidū, kur nav ne ceļu, ne verstu stabu, dažreiz vētrainā laika un turklāt naktī, kad visapkārt nav redzams nekas. Tas viss man bija saprotams. Tādēļ jau stūrmanis mācās speciālās zināšanas, tādēļ jau viņš izmanto gan astronomiju, ar kuru, laižot darbā sekstantu un ebronometru, var jūrā noteikt atrašanās vietu, gan kompasu, kurš rāda ceļu, gan aparatu, kas mērī vēja stiprumu, gan ziņas par straumēm, kuras novirza kuģi no kursa, gan matemātiskus aprēķinus. Vienalga, kāds būs laiks, kuģis nonāks tur, kur tas virzīts. Bet pēc kā rīkojās mans strazds, rudenī aizlidodams uz siltām zemēm un pavasarī atgriezdamies atpaka|? Viņa reiss taču arī jāinērī tūkstošiem kilometru! Un vai tad tik garā ceļā viņam nemācas virsū migla, tumsa un vētra? Kā gan bez kompasa un citiem nepieciešamiem instrumentiem viņš atradis savu būri? …

Otrā rītā pēc brokastīm no tiltiņa deva pavēli:

—   Komandai mazgāt veļu un kojas!

Tas bija apnicīgs darbs. Uz kuģa trūka saldūdens. Saskaņā ar adiniraļa Rožestvenska 24. septembra pavēli Nr. 85 mums vajadzēja rīkoties ar ūdeni, cik taupīgi vien iespējams. Ceturtajā punktā bija sacīts:

«Pārtraukt itin visiem brīvu pieeju pie saldūdens, kas rezervēts tvaika katliem; pirti kurināt divi reizes nedēļā, kamēr laiks auksts, un reizi nedēļā, kad ļaudis sāks iet zem dušas; komandas mazgājamos traukos dot tikai sāļo ūdeni; flagmaņa intendantam iegādāties ziepes, kas šķīst sāļā ūdenī; vannām sildīt jūras ūdeni; dot vienu spaini saldūdens uz katru cilvēku veļas dienā, mašīnu komandai pēc sardzes maiņas un pārējai komandai pēc ogļu kraušanas …»

Pāri apvārsnim, atrāvusies no jūras līmeņa, kāpa augšup saule.

Uz kuģa sākās kņada. Toveriem un ķipjiem rokā matroži drāzās uz pirti vai uz mašīnu telpu pēc karsta ūdens. Drīz vien viss augšējais klājs, izņemot grīdutnu, pārvērtās par vienu vienīgu veļas mazgātavu. Šeit novietojās simtiem ļaužu. Citi bija pietupušies, citi nometušies uz ceļiem, laizdami darbā roku muskuļus. Vispirms mazgāja virskreklus, apakšbikses, apakškreklus un tad ķērās pie kojām. Veļas gabalus pamērcēja ūdenī, izpleta uz klāja, saziepēja un cītīgi berza ar veļas sukām.

Bocmaņi un apakšvirsnieki steidzināja:

—   Puiši, mazgājiet ātrāk! Līdz flagas pacelšanai viss jāpabeidz.

Mazgāju veļu blakus saviem draugiem galvanierim Štarevam un tilpņu staršinam Osipam Fjodorovam. Turpat atradās arī Vasja Strazds un viņa pastāvīgais pavadonis — kurinātājs Baklanovs. Vēl nebija izgaisuši zvejnieku apšaušanas iespaidi. Vīri atkal atsāka par to valodas, atkārtoja visu jau zināmo.

Kurinātājs Baklanovs ironiski mierināja:

—   Nekas, brālīši, tas bija mēģinājums pēc viņa ekselences pavēles. Mums tas nāks tikai par labu. Ja ceļā izdarītu kādus divdesmit šitādus mēģinājumus, tad no mums varbūt iznāktu kas jēdzīgs.

Visgrūtāk bija mazgāt koju. Tā bija šūta no buru audekla un, samirkusi ūdenī, kļuva cieta kā krija. Rokas galīgi pagura, iekām tai paspēja noberzt netīrumus.

Baklanovs strādāja vislaiskāk. Visi jau bija beiguši mazgāt kojas, bet viņš pie savas vēl nemaz nebija ķēries. Pēkšņi viņš it kā atjēdzās un, raudzīdamies apkārt, jautāja:

—   Puiši, kas tad manu koju paņēmis?

Izrādījās, ka tā nokļuvusi pie kāda jauna matroža un ir jau izmazgāta. Kurinātājs lamādamies klupa tam virsū:

—   Lempi, ko tu cita mantas kamp? Vai neredzi, ka uz kojas nav tavs numurs? Par to tādiem kā tu drīvē pa purnu!

Visapkārt skanēja smiekli. Jaunais matrozis samulsa, no dusmām gandrīz raudādams, nomurmināja:

—   Netīrais velns, pats man pabāzis! 2uliks!

Viņam atkal bija jāsāk mazgāt — šoreiz jau pašam sava koja.

Kad veļu un kojas izskaloja jūras ūdenī un stingri izgrieza, katrs savējās sēja pie līnēm, kas jau iepriekš bija sanestas uz klaja. Sardzes priekšnieks nokomandēja:

—   Pie veļas un koju līnēm! Līnes pacelt!

Līnes bija piesietas pie kuģa pīķa un pūpes, vidū tās uzvilka līdz grotmasta un fokmasta galam. Dažās stundās veļa izžuva. Abas sardzes izsauca augšā. Pēc komandas nolaida līnes. Tad sardzes priekšnieks izrīkoja:

—   Komanda ar veļu ierindā, apskatei!

Rotu komandieri un nodaļu priekšnieki gāja gar ierindu. Kuriem veļa bija slikti izmazgāta, tiem lika mazgāt vēlreiz, atpūtas laika. Pārējie, svilpēm jautri skanot, izklīda un salika savas lietas čemodānos. Tā mēs darbojāmies divreiz nedēļā.

ARESTANTU STĀVOKLĪ

Pēc sešām dienām kādā rītā ieraudzījām klinšainos Spānijas krastus. Mūsu kuģu vienība tuvojās ostas pilsētai Vigo. Bija desmitā stunda, kad, apbraucot salas stūrim, mūsu acu priekšā pavērās lielisks līcis, dziļi iespiedies sauszemē. Līci no visām pusēm iežogoja augsti kalni. Krastos bija izkaisīti zvejnieku ciemati. Salutējām Spānijas karogam, devāmies līcī un aiz līkuma pilsētas priekšā izmetām enkurus. Mums atbildot, sāka dārdēt cietokšņa lielgabalu šāvieni. Bija klusa diena, pie debesīm neviena mākonīša. Siltie saules stari spoži apgaismoja pie kalna nogāzēm pielipušās •mūra mājiņas. Pāri pilsētai valdonīgi slejās augšup citadele. Dzidrajā tālē gaisa Pireneju kalnu grēdas. Otrā pusē, lejā, ēku logu priekšā pletās nekustīgs, zaļgani zils ūdens klajš. Sajā līcī, cits citu netraucējot, varētu novietoties simtiem lielu kuģu.

Krastā nelaida ne matrožus, ne virsniekus.

Seit mūsu vienību gaidīja pieci vācu kuģi ar oglēm. Tie tūliņ pietauvojās bruņu kuģiem. Taču ieradās ostas policija un aizliedza iekraut ogles, paskaidrodama, ka Spānija negribot pārkāpt neitralitati. Aizlieguma dēļ mūsu komandieriem radās ārkārtīgi grūts stāvoklis. No Skagenas lidz Vigo bija tūkstoš trīs simti divpadsmit jūdžu. Braukdami caurmērā astoņas deviņas jūdzes stundā, izdedzinājām diennaktī simt divdesmit piecas tonnas og|u. Katram bruņu kuģim kurināmā pietika vairs tikai divām dienām. Ko darīsim tālāk?

Telegramas joņoja uz Madridi un Pēterburgu.

Pec pāris dienām uz bruņu kuģa saņēmām angļu un franču avīzes, kuras stipri satrauca mūsu virsniekus. Viņi sāka rosīgi debatēt. No šīm sarunām mūsu ausīs nokļuva tikai viens otrs vārds. Taču varēja saprast, ka «Hulles incidents» radījis starptautiskus sarežģījumus. Ja kādam komandas loceklim gadījās dzirdēt jaunu vēsti, viņš tūdaļ steidzās to pastāstīt saviem biedriem.

—  Ārzemju avīzēs mūs dēvējot par laupītājiem.

—   Bet es dzirdēju, ka pret mums sākšot karot visas valstis.

—   Nē, viņi tikai pieprasa, lai mūsu eskadra griežoties atpakaļ.

—   Ko? Vai tiešām atpakaļ?

—  Jā. Rožestvenski nododot tiesai.

—  Tā tikai mums vajadzētu! Pats galvenais ir atgriezties Krievijā.

Beidzot Spānijas valdība atļāva ņemt no transporttvaikoņiem ogles, bet ne vairāk kā četrsimt tonnu katram bruņu kuģim. Bija vēla pēcpusdiena, kad sākāin iekraušanu. Darbā norīkoja visus matrožus, kurinātājus, mašīnistus, apakšvirsniekus, rakstvežus un virsniekus. Komandieris apsolīja izsniegt katram komandas loceklim divus kausiņus degvīna, ja vien viņi būšot čakli. Sāka kūsāt darbs. Pāri bruņu kuģim cēlās gaisā putekļu mākonis. Vīri kļuva tik melni, ka tos nevarēja vairs ne pazīt. Tā strādājām visu nakti un nākošajā rītā līdz pulksten deviņiem. Galu galā iekrāvām nevis atļauto daudzumu, bet divreiz vairāk.

Tagad būtu varējuši pace'.t enkurus un doties prom, bet admiralis pavēlēja izdzēst katlos uguni. Tas nozīmēja, ka šeit uzkavēsimies nezin cik ilgi. Arvien vairāk klīda baumas, ka esot gaidāmi kādi jauni notikumi. Bruņu kuģī valdīja satraukums. Kas varētu par visu to kaut ko pastāstīt?

Sastapis inženieri Vasiļjevu, atgādināju, ka viņš man solījies dot grāmatas.

—   Nāc līdzi!

Iegājis savā nelielajā kajitē, viņš noņēma karavīra cepuri, iemeta skatienu sienas spogulī, kur pavīdēja viņa melnīgsnējā seja, un saglauda kuplās, tumšās ūsas. Viņš vēl bija jauns, ap divdesmit seši gadi, vidēja auguma, pašauriem pleciem, bet, kā redzams, spēcīgs. Galvu viņš turēja taisni, un īsi apcirptie, stāvie mati piešķīra tam tādu izskatu, it kā viņš allaž ausītos. Vasiļjeva balss bija skaidra un patīkama, kāda mēdz būt nepīpētājiem un nedzērājiem, turklāt viņa domas un vārdi šķita precizi un noteikti kā rasējums. Neparasta ārēja smalkjūtība, saistīta ar iekšēju vērību pret citiem, krasi atšķīra viņu no pārējiem virsniekiem.

Vasiļjevs sāka mani iztaujāt, ko esmu lasījis un ko domāju par vienu vai otru literāro darbu. Minējām tādus autorus kā Ļevu Tolstoju, Turgeņevu, Cechovu, Koroļenko un it īpaši Maksimu Gorkiju, kas tolaik visus satrauca. Paudu savus uzskatus diezgan vaļsirdīgi, jo runājām vienīgi par literaturu, bet ne jau par kādu valsts apvērsumu. Vasiļjevs uzmanīgi lūkojās manī ar savām gudrajām, brūnajām acīm un, jādomā, kaut ko secināja. Pēc tam, dodams man Voiničas grāmatu «Dundurs», teica:

—   Tas tev pagaidām. Kad pabeigsi, nāc atkal!

Es šo grāmatu biju lasījis, bet nezin kāpēc to neteicu. Pasacīju Vasiļjevam paldies un vēl uzkavējos kajitē. Gribējās kaut ko uzzināt par mūsu eskadras likteni.

—  Jūsu labdzimtība, kas jauns ārzemju avīzēs? Vai par mums arī ko raksta?

—  Jaunu ziņu ir ļoti daudz un visas nepatīkamas. Anglijas sabiedriskajā domā milzīgs sašutums par mūsu izturēšanos Ziemeļjūrā. Dažas avīzes prasa, lai mūsu eskadra griežoties atpakaļ un lai komandieri nododot tiesai, citas uzstāj, lai mums piesakot karu. Franču laikrakstos minēts, ka Anglija mobilizējot floti. Vārdu sakot, savelkas jauns politisks mezgls.

—   Kas notiktu, ja mums patiešām būtu uzbrukuši japaņu mīnu kuģi?

Vasiļjevs savukārt man jautāja:

—   Bet kā domā tu?

īsu brīdi šaubījos, bet tad nolēmu mazliet piesardzīgi teikt patiesību:

—   Varbūt kļūdos, bet man radās iespaids, ka tālāk par Dogera Banku mēs nekur netiktu. Torpēdas mūs nogremdētu. Tik ļoti pavirša bija mūsu šaudīšana. Var jau gan būt, ka es to nespēju saprast.

Vasiļjevs, kā man šķita, rūgti iesmējās.

—   Ak tā! Nespēj saprast! Bet man šķiet, ka to spētu saprast pat zulusi. Mūsu eskadrā nav paša galvenā — prātīgas organizācijās. Kur ir mūsu izlūki? Vispār kāpēc mūsu kuģi izklīduši pa dažādām vietām un neatrodas vienkop? Tomēr redzēsim, kas būs tālāk!

Vasiļjevs, it kā atģidies, uzreiz apklusa, un es sapratu, ka man jāiet. Jau satvēru durvju rokturi, kad viņš vēl piebilda:

—   Šī saruna paliks starp mums. Vispār ieteicu mazāk uzticēt savas domas biedriem. Var vēl aplam saprast, un vēlāk radīsies visādi pārpratumi.

—   Klausos, jūsu labdzimtība, — sacīju, vērdams vaļā kajites durvis.

Ilgi domāju par Vasiļjevu. Kas viņš īsti ir? Kāpēc viņš tik skarbi izsacījās par mūsu eskadras trūkumiem? Kāpēc viņš man deva grāmatu, ko neviens virsnieks neieteiktu matrožiem? Vasiļjevs likās ļoti krietns cilvēks. Nespēju ticēt, ka viņš mani provocētu: gan acis, gan balss, gan viss viņa izskats liecināja, ka tas nevar būt. Taču neticēju arī tam, ka virsnieks spētu nostāties tautas pusē. Lai gan revolucionāru vidū ir bijuši arī virsnieki un vēl augstākas dienesta pakāpes nekā Vasiļjevs …

Vigo ostā iegriezās kāds angļu kreiseris un atkal aizbrauca. Jādomā, tas bija ieradies izlūkot un sazinājās pa bezdrāts telegrāfu ar kādu citu angļu kuģi, kas kvernēja jūrā. Kreiseris uzkavējās ostā dažas stundas, kamēr tā komandieris bija vizitē pie Rožestvenska, un atkal kaut kur aizbrauca. Runāja, ka blakus līcī mūs gaidot angļu eskadra. Nākošajā dienā tas pats kreiseris atkal ieradās uz neilgu laiku, lai pieņemtu mūsu admiraļa atbildes viziti. Slēpdamies aiz ārējas laipnības, angļi taisījās mums kaut kā sariebt.

No saviem virsniekiem dzirdējām, ka mūsu kuģi esot it kā arestēti. Tas turpināšoties tik ilgi, kamēr noskaidrošot angļu zvejnieku nogremdēšanu. Esot iespējams, ka ministri Pēterburgā atģidušies, cik nesagatavota mūsu eskadra, un likšot tai griezties atpakaļ.

Piebiedrojos mūsu rakstvedim, kas devās uz štābu pēc pasta, nokļuvu uz «Suvorova» un satiku savu draugu Ustinovu.

—   Nu, kā veicas? — sasveicinājies apjautājos.

—   Pats jau redzi. Esam iekūlušies ķezā.

—   Vai ilgi stāvēsim Vigo ostā?

—   Laikam jau drīz dosimies jūrā. No katra kuģa, izņemot jūsu «Orjolu», steidzami sūta pa vienam virsniekam, lai tie nodotu liecību sakarā ar zvejnieku apšaušanu. No «Suvorova» brauks otrā ranga kapteinis Klado.

Mani interesēja, kādi vīri iekļuvuši štābā un kādas attiecības izveidojušās starp viņiem un 2. eskadras komandieri. Dažus no šiem štaba ļaudīm nepazinu, bet ar daudziem kādreiz biju kopā dienējis un braukājis pa jūrām. Rakstvedis Ustinovs pastāstīja par viņiem daudz ko jaunu.

Staba priekšnieks jeb flagkapteinis bija pirmā ranga kapteinis Klapjē de Kolongs, četrdesmit piecus gadus vecs, kalsens paslaida auguma tumšmatis. Aizvadīto gadu ritumā viņa galvā pats vidusjau bija kļuvis kails, deniņos un nelielajā bārdiņā mazliet ievijies sirmums un piere izvagota asām grumbām. Pāri žirgtajām, brūnajām acīm liecās divi biezu, melnu uzacu loki. Par savu izskatu viņš ļoti rūpējās, centās izlikties jaunāks un ar ārēju spožumu apslēpt vecumu, kas tuvojās klusu kā zaglis. Viņš bija tipisks franču aristokrats ar smalkām manierēm un daiļskanīgu valodu. Pret virsniekiem un pat pret komandu viņš uzvedās ārkārtīgi pieklājīgi. Nevarēja teikt, ka viņam nebūtu prāta, erudicijas un zināšanu kara flotes lietās. Viņam bija tikai viena nelaime — vājš raksturs. Citos apstākļos šis cilvēks varētu dot mūsu flotei daudz laba, bet flagkapteiņa amatā viņam klājās grūti pie tik dulla eskadras komandiera kā mūsējā, kas iznīcināja viņā pēdējās gribas paliekas un padarīja viņu pavisam pelēku. Kiapjē de Kolongs baidījās no admiraļa un nekad neuzdrošinājās runāt tam pretim, kaut arī redzēja, cik netaktiska un aplama ir viņa rīcība.

Flagmaņa pirmais artilerists — apakšpulkvedis Berseņevs, garš vīrietis lieliem kauliem, kā speciālists pilnīgi atbilda tā laika zinātnes prasībām. Tas bija godīgs virsnieks un labi prata savu darbu. Taču admiralis maz ievēroja viņa norādījumus, kas bieži vien bija ļoti derīgi.

Flagmaņa mīnierim leitnantam Leontjevam ar viņa pelēkajām acīm, mazlietiņ līko degunu, plato muti, skaistajiem zobiem, rūpīgi' izšķirto celiņu gaišbrūnajos matos — štābā bija vēl neapskaužamāks stāvoklis. Kā jūrnieks viņš nebija muļķis. Taču viņš pats sevi pazemoja, mēģinādams izpatikt augstākajai priekšniecībai. Nokļūstot 2. eskadrā, viņa vienīgā nodarbošanās bija iegūt Rožestvcnska labvēlību. Tomēr tas viņam ne vienmēr izdevās, un Leontjevs bieži vien iemantoja nevis atzinību, bet rupjas lamas.

Otrā ranga kapteinis Senijonovs (grāmatas «Atmaksa» autors) pārzināja kara jūrlietu nodaļu. Apstiprinātos kaujas štābu štatos tāda amata nebija. Un tomēr štābā viņam piemita izcila loma: Rožestvenskis uzskatīja Semjonovu par vecu draugu. Tas bija apaļīgs pamaza auguma resnītis ar tuklu, rožainu sejiņu, ar Šķidru bārdas kušķīti zoda galā un vienmēr tik pašapmierināts, it kā nule būtu atklājis jaunu gravitacijas likumu. Jūrnieki viņu dēvēja par «staigājošo pūsli». Būdams labi izglītots, viņš prata vairākas svešvalodas un dienesta ieņēma lielāko tiesu adjutantu un štaba amatus. Rakstīja jūras stāstus un noveles, taču viņa flotes dzīves tēlojumos nebija ne vēsts no tā patiesīguma un spilgtuma, kas raksturīgs Staņukoviča darbiem. Semjonovs bija viltīgs un manīgs, un tāpēc virsniekiem viņš nepatika. Toties par viņu jūsmoja admiraļu sievas, atzīdamas, ka Semjonovs esot pats galantākais un asprātīgākais kavalieris. Sevišķi labi viņu ieredzējusi kāda admiraļa sieva, pie kura viņš kalpojis par adjutantu, — Kapitolina Aleksandrovna, eleganta un skaista sieviete. Kādreiz, kopā ar Semjonovu sēdēdama pie galda Kronštates jūrnieku biedrībā, viņa teikusi:

—  Vladimir Ivanič, paskatieties, uz visiem traukiem ir iniciāļi K. J. B.l Ko tie nozīmē?

Semjonovs bez kādas apdomāšanās atbildējis:

—   Kapitolina Aleksandrovna, vai tiešām jūs, tik gudra sieviete, nevarat atšifrēt! Tas nozīmē: Kapitolina — Jaukais Bērns.

Admiraliene sajūsmā iesaukusies:

—  Cik jūs gan esat atjautīgs!

Pie eskadras komandiera Semjonovs bija it kā galma beletrists, kam savos darbos jācildina visi 2. eskadras un arī paša admiraļa varoņdarbi. Tāpēc Rožestvenskis izturējās pret viņu ļoti labvēlīgi, un Semjonovs, to izmantodams, dažreiz azeja ne vien kuģu komandierus, bet arī savus biedrus.

Stabā dienēja arī flagmaņa stūrmanis pulkvedis Fiļipovskis, kuģu inženieris Poļitovskis un citi. Otrā ranga kapteini Kurošu atkomandēja no štaba jau Kronštatē.

No visiem štaba ļaudīm spilgta personība bija tikai viens vīrs — vecākais flagvirsnieks leitnants Sventoržeckis, pēc specialitātes artilerists. Tas bija spēcīga auguma pusmūža vīrietis ar apaļu seju, melnām ūsām un gludu, uz nulles apcirptu galvu. Viņam bija ne vien krietna darba prasme un pieredze, bet arī stingrs raksturs. To varēja just Sventoržecka skarbajā un aprautajā valodā, kas necieta iebildumus, kad viņš bija pārliecināts par savu taisnību. Sventoržeckis izturējās vienkārši, bet arī neatkarīgi un ar cieņu. No tādiem virsniekiem kā Semjonova un Leontjeva viņš izvairījās un gandrīz nemaz nerunāja ar tiem. Viņa tiešais priekšnieks Klapjē de Kolongs pamazām kļuva par viņa lēmumu izpildītāju. Pat tāds tiepīgs despots kā Rožestvenskis neuzdrošinājās strostēt Sventoržecki.

—   Nu, kā jūtas admiralis? — jautāju, uzrunādams Ustinovu.

—   Ievārījis putru un tagad nikns uz visu pasauli. Vienīgi Semjonovs un Sventoržeckis runā ar viņu cik necik droši. Pārējie štaba vīri viņa priekšā dreb kā drudzī. Krietns kungs pret sulaiņiem izturas labāk nekā admiralis pret saviem palīgiem. Savu tiesu dabū gari bruņu kuģa komandieris, gan visi virsnieki, gan komanda. Vajag tikai admiralim parādīties uz klāja, un visi matroži mūk kur kurais, slēpjas pa kaktiem gluži kā no briesmoņa. Par signalistiem nav nemaz ko runāt. Brauciena beigās tie droši vien visi būs jāsūta uz trakomāju. Admiralis nesen vienam matrozim tik stipri iezvēla ar binokli pa galvu, ka cietušais bija jāaiznes uz lazareti.

Atgriezdamies uz sava «Orjola», vēlreiz pateicos liktenim, ka Rožestvenskis nebrauc uz mūsu kuģa.

19. oktobrī agrā rīta pirmā bruņu kuģu vienība kopā ar transportkuģi «Anadira» pacēla enkurus, lai atstātu Vigo. Braucot cauri līcim, spānieši mūs pavadīja savās laivās, saukdami ardievas, vicinādami cepures un lakatiņus. Jūrā mūsu kuģi sakārtojās divās ķīļūdens kolonās un devās Tanžeras virzienā.

Nopakaļ brauca četri angļu kreiseri. Līdz tam tie bija slēpušies blakus līcī un tīšu prātu mūs gaidījuši. Tagad tie neatlaidīgi sekoja mūsu vienībai. Naktī, lai noteiktu mūsu kursu, kreiseri pavisam tuvu šķērsoja «Suvorova» ceļu, kādu laiciņu brauca mūsu kuģu ugunīs un tad devās uz flangiem.

Pagāja vēl viena diennakts, un angļu kuģu skaits palielinājās līdz desmit. Kreiseri sāka rīkoties vel izaicinošāk. Naktī tie turējās no mums divu trīs kabeļtauvu attālumā, bet dienā ne tālāk par divām jūdzēm. Tie kārtojās gan vienā, gan otrā pusē mūsu vienībai, lāgiem brauca ierindā mums pa priekšu! lāgiem palika nopakaļ. Dažreiz ieslēdza mūs puslokā un veda kā arestantus.

Mičmanis Zvirbulis, raudzīdamies uz angļu kuģiem, sirdījās:

— Nelieši, redz, ko viņi daral Nolaist tikai dibenā un vairāk nekā! Tā nu ir nekaunība!

Varēju iedomāties, kā Rožestvenskis trako un ārdās, raudzīdamies šādā ainā.

Mūsu lielgabali visu laiku bija pielādēti. Komanda gulēja neizģērbusies. Naktīs rīkojām mācības trauksmes: kaujas, ugunsgrēka un ūdens trauksmi.

Pie apvāršņa parādījās drūmie Āfrikas kalni.

Angļu kreiseri aizbrauca pa kreisi.

KĀPĒC KARĀ SAKAUJ?

Pēc «Hulles incidenta* mūsu bruņu kuģa ļaudis jau sāka nopietni runāt par gaidāmo sastapšanos ar japaņiem. Vairums sprieda, ka Portartura nenoturēsies tik ilgi, kamēr ieradīsimies mēs, bet līdz ar cietokšņa krišanu ies bojā arī ostā ieslēgtā 1. eskadra. Tātad 2. eskadrai, kas sūtīta palīgā pirmajai, vajadzēs patstāvīgi sākt divkauju ar ienaidnieku. Cik lieli spēki viņam būs līdz sastapšanās brīdim? Jādomā, ka pretinieks pietiekami stiprs, lai mūs sakautu. Taču daudzi šaubījās par viņa taktikas pareizumu. Tam bija svarīgi iemesli. Līdz šim visi ienaidnieka panākumi kara laukā balstījās visnotaļ uz mūsu muļķību. Ar militāru talantu tiem nebija nekāda sakara. Būdami vēl Kronštatē, tikām daudz dzirdējuši, kāda situācijā izveidojusies Portarturā pirms kara sākuma un kā īstenībā noticis uzbrukums turienes eskadrai. Par to mums stāstīja no Tālajiem Austrumiem atgriezušies jūrnieki. Viņu informācijā nepavisam nelīdzinājās publicētajām ziņām.

Klusā okeana 1. eskadra bija gandrīz tikpat spēcīga kā japaņu flote. Taču katrs ierocis iedarbīgs tikai tad, ja tas atrodas prasmīgās rokās.

Cara admiraļiern šāda prasme nepiemita. Militārie varasvīri, kuriem personīgais labums bija pats galvenais, tiecās uz Tālajiem Austrumiem, tīkodami viegli iedzīvoties, iegūt augstas dienesta pakāpes un slavu. Viņi nekļuva modrāki pat pēc diplomātisko sakaru pārtraukšanas starp Krieviju un Japanu. Kuru katru brīdi varēja sākties kara darbība. Taču aklie Portarturas komandieri nespēja atbrīvoties no savas bezrūpības un izlaidības, tāpēc karā tūdaļ sākās neveiksmes.

Par vaininiekiem dēvēja daudzus. Taču šinī ziņā sevišķi izcili bija divi lieli vīri. Par tiem, slepus ar mums runādamies, skarbi jo skarbi izteicās kāds Portarturas jūrnieks — ar lielu pieredzi un labs novērotājs. Karā granatas šķemba viņam bija izsitusi kreiso aci, un tur rēgojās tukšs, sarkans dobums. Viņa sen neskūtajā sejā, apaugušā ar iebrūniem bārdas rugājiem, izspūrušajās ūsās un mazajā, stūrainajā augumā bija kaut kas atskabargains. Jūrnieka vienīgajā acī, ko tas gandrīz nemaz nemirkšķināja, lāgiem pavīdēja zilas dzirkstis, un viņš dusmīgi stāstīja:

— Mūsu cars un dievs bija Tālo Austrumu vietvaldis — admiralis Aleksejevs. Birokrāts no galvas līdz kājām. Daba tam devusi lielus kaulus, druknu miesu un daudz asiņu, bet galvu aizmirsusi. Tā arī viņš palicis bez prāta. Kādreiz, pirms daudziem gadiem, Francijā viņš kalpojis par mūsu flotes aģentu. Tolaik Aleksejevs bijis pirmā ranga kapteinis. Viņam uzdots pasūtīt Francijā kreiseri «Admirālis Korņilovs». Visi jūrnieki brīnījušies, ka šim kreiserim apakšā tikai viena kārta tērauda plākšņu. Jau par to vien Aleksejevu vajadzējis nodot tiesai. Bet viņš joprojām taisījis traku karjeru. Ķīnas karam sākoties, Aleksejevs jau bijis viceadmirālis. Cars tam uzdāvinājis briljantiem rotātu zobenu ar uzrakstu: «Taku, Tjanczina, Pekina — 1900. g.» Taču šo pilsētu ieņemšanā Aleksejevs neesot piedalījies. Tālajos Austrumos daudzi no mums nekādi nevarēja saprast, kāpēc Aleksejevs ticis par visu jūras un sauszemes spēku virspavēlnieku. Klīda baumas, ka viņš esot Aleksandra II ārlaulības dēls. Varbūt tāpēc tas dienestā gāja tik strauji uz augšu. Ar prātu nevarēja lielīties arī viņa pirmais palīgs — admiralis Stārks. Flotei viņš sagādāja tikai postu. Doku būve mums nebija pabeigta. Nebijām paspējuši pienācīgi iekārtot arī darbnīcas, lai spētu izdarīt kuģiem lielākus remontus. Ostas noliktavās trūka kara materialu. Otrais šāviņu komplekts bija nepilnīgs. Bet karā taču šāviņi ir pats galvenais. Tomēr admiralis Stārks visu to laida, kā saka, pa roku galam. Viņš bija iestrēdzis saimnieciskos sīkumos. Dienesta gaitās iedams vai vienkārši pastaigādamies pa ostas teritoriju, Stārks kā apsēsts medīja visādus krāmus. Tad matroži viņam muka nost no ceļa. Stārks tos mēdza apturēt un pavēlēja nākt līdzi. Pa ce|ain viņi uzlasīja izkritušas, admiraļa pamanītas sarūsējušas skrūves, uzgriežņus, dzelzs gabalus … Admirālis sirdījās, ka ostas priekšniecība esot nolaidīga. Apgaitas beigās viņš lepni so|oja jocīgās svitas priekšgalā un bija apmierinats, ka izpildījis savu pienākumu pret dzimteni. Tātad ne jau velti kronis viņam maksā milzīgu algu! Bet matroži nāca viņam nopakaļ un nesa nevajadzīgos lūžņus, cits citam pamirkšķinādami. Flotē Stārkam iedeva palamu «admiralis lupatlasis». Un šādu vīreli iecēla par 1. eskadras priekšnieku! Kā tas varēja gadīties? Ļoti vienkārši: viņa mājā bieži ciemojās cara vietvaldis Aleksejevs. Sie divi aplamnieki taisīja Tālo Austrumu vēsturi. Sirds sāpēja, skatoties, kā viņu dēļ iet bojā godīgi un gudri cilvēki.

Turpinot sarunu ar Portarturas jūrnieku, noskaidrojās, ka galvenie militārie vadītāji neko nav darījuši cietokšņa un eskadras aizsardzībai. 1904. gada 26. janvarī jau varējis gaidīt, ka no jūras parādīsies japaņi. Tanī dienā Portarturā ar angļu tvaikoni atbraucis Japanas konsuls. Viņa ierašanās nolūks bijis neparasts. Konsuls uzaicinājis Japanas pavalstniekus atstāt pilsētu. Bet tie jau iepriekš bijuši brīdināti un sagatavojušies aizbraukšanai. Raksturīgi, ka krievu administrācijā, kas visu to redzējusi, tiepīgi nav likusies ne zinis par Japanas pavalstnieku pošanos. Daudzas laivas, pilnas ar cilvēkiem, iedzīves lietām un precēm, steidzīgi īrušās uz ārējo reidu. Visa šī bēgļu flotile daudzo kara kuģu vidū izskatījusies gauži dīvaina un netraucēti izbraukusi cauri visai noenkurotajai eskadrai, dodamās uz angļu kuģi. Nav šaubu, ka tiklab izceļotāju vidū, kā arī uz paša kuģa bijuši japaņu spiegi. Viņi redzējuši, kādā kārtībā novietoti eskadras kuģi, viņi zinājuši, kāds stāvoklis ir arī pašā pilsētā un cietoksnī. Vakarā angļu kuģis aizbraucis, aizvezdams uz Japanu ļoti vērtīgas ziņas.

Iestājusies klusa, tumša nakts. Eskadra bijusi noenkurota ārējā reidā izdzēstiem katliem, nenolaistiem pretmīnu tīkliem un apgaismota. Kuģi novietoti četrās līnijās, šacha galdiņa rūšu kārtībā. Dažos krautas ogles, un augšējie klāji bijuši spilgti apgaismoti ar speciālām elektriskām lustrām. Bruņu kuģis «Cesarevičs» un kreiseris «Pallada» lāgiem atseguši savus starmešus, raidīdami gaismas strēles jūrā līdz pat apvārsnim. Viss darīts tā, it kā admiraļi tīšu prātu gribētu parādīt japaņiem savas eskadras atrašanās vietu. Instrukcijā bijis teikts, ka, ieraugot svešu kuģi, kas tuvojas eskadrai, tas nekavējoties jāaptur, raidot pret to prožektoru starus, un pēc tam ar kuteri jānosūta uz svešo kuģī virsnieks. Neviens no priekšniekiem nav apsvēris, cik aplams šāds rīkojums. Ka gan ar prožektora stariem var apturēt ienaidnieka kuģi? Un, ja kuģis ieraudzīts, kāda tam jēga gaidīt, kamēr uz klāja ieradīsies krievu virsnieks? Divi eskadras izlūkošanas mīnu kuģi — «Besstrašnijs» un «Rastoropnijs» devušies jūrā. Viņu pienākums — kreisēt divdesmit jūdzes no reida, laiku pa laikam atgriezties pie flagmaņkuģa un ziņot par naktī gūtajiem novērojumiem.

Vienacis Portarturas jūrnieks stāstīja mums par to un dusmojās:

— Kā redzat, priekšniecības rīkojumi bija cits par citu aplamāki. Nedzirdēts stulbumsl Tādiem admiraļiem nevis eskadra jākomandē, bet pa upēm plosti jādzenā!

Kādi tad tolaik bija Japanas nodomi? Vispirms — sagraut krievu floti. Citādi Japana nespētu pārsviest uz kontinentu savus sauszemes spēkus. Viss liecināja, ka pienācis pats izdevīgākais brīdis uzbrukt krievu eskadrai. Un admiralis Togo nolēma rīkoties. Bet šeit tūda| izpaudās viņa tālredzības trūkums. Nezin kāpēc viņš sadalīja savu mīnu flotili vairākās nelielās vienībās. Katrai lika doties uzbrukumā atsevišķi un pēc krietna starplaika. Tāpēc savu mērķi sasniedza tikai pirmā mīnu kuģu vienība. To tuvošanās krievus tā pārsteidza, ka viena bruņu kuģa virsnieks sauca japaņu mīnu kuģim, domādams, ka tas ir savējais:

—   Ivan Ivanovič, vai tas esat jūs?

Tūliņ sekoja atbilde — pa visu reidu nodārdēja japaņu raidītās torpēdas sprādziens. Pie bruņu kuģa «Retvizans» borta uzšāvās gaisā milzīgs ūdens stabs. Tikai pēc tam Portarturas jūrnieki saprata, ka noticis uzbrukums, un juku jukām sāka apšaudīt ienaidnieka mīnu kuģus. Tas notika vienpadsmitos un trīsdesmit piecās minūtēs. Pēc piecām minūtēm atskanēja vēl viens sprādziens. Šoreiz izrādījās, ka uzspridzināts bruņu kuģis «Cesarevičs». Panika eskadrā auga. Uz kreisera «Pallada», pamanot ienaidnieka mīnu kuģus, noskandināja kaujas trauksmi, bet šaušanu tūliņ vēl nesāka. Kreisera sešu prožektoru spožajos staros japaņu mīnu kuģi bija redzami kā uz delnas. Tomēr japaņu kuģu līdzība krievu kuģiem pēc tipa un bortu ugunīm samulsināja virsniekus, un tie sauca:

—   Nešaut! Savējie!

Pie lielgabala stāvošais komendors pamanīja torpēdu, kas drāzās uz kuģi, un pretēji priekšniecības rīkojumam pats atklāja uguni. Arī pārējie komendori sāka šaut. Bet bija jau par vēlu. Viena no septiņām izšautām torpēdām trāpīja kreiseri.

Tas ir viss, ko izdarīja japaņu mīnu kuģu pirmā vienība. Izmantojot reidā radušos jucekli, tā, protams, varēja kaitēt eskadrai daudz vairāk. Pēkšņais uzbrukums krievus samulsināja, un komendori šāva vāji. Vēl vairāk — no sešpadsmit reidā esošiem kuģiem deviņi nemaz nepiedalījās uzbrukuma atsišanā. Daži kuģi dispozīcijas ziņā bija novietoti tik aplam, ka to lielgabali klusēja, bīdamies skart savējos. Uz citiem kuģiem virsnieki lika nevis šaut, bet strīdējās, jo skaidri nezināja, kas tad īsti notiek reidā šai tumšajā naktī. Uz flagmaņa bruņu kuģa «Petropavlovska», kur tobrīd atradās pats eskadras priekšnieks — viceadmirālis Stārks, pat pēc tam, kad torpēdas bija uzspridzinājušas trīs kuģus, neviens negribēja ticēt, ka sācies karš. Par to šaubījās ari bruņu kuģa «Pcresvets» komandieris. Kontradmirālis kņazs Uchtomskis stāvēja uz tiltiņa un arvien vēl mēģināja iegalvot saviem virsniekiem:

—   Nē, tās taču ir tikai nakts apmācības. Kungi, vai tiešām esat aizmirsuši, ka pirmdienās mums parasti mēdz būt šaušanas apmācības? Jel paraugieties, flagmaņkuģis raida stāvus gaisā kaujas starmeša gaismas strēli. Nesaprotu tikai vienu, — kāpēc daži kuģi, nevērojot eskadras komandiera signālu, ka uguns jāpārtrauc, šaušanu turpina? Cik nedisciplinēti mēs vēl esaml

Tāds juceklis notika reidā. Bet cietoksnī, kur nebija noorganizēti pienācīgi sakari ar floti, radās vēl lielāka nesapratne un ilga visu nakti. Dažās cietokšņa baterijās par uzbrukumu guva skaidrību tikai no rīta, jo artileristi domājuši, ka tā esot nakts manevru kanonade. Bet dārdoņa naktī jau tā bija pietiekami stipra. Septiņi krievu kuģi paspēja raidīt uz ienaidnieku vairāk nekā astoņi simti šāviņu.

Vienacis jūrnieks, stāstīdams par šīm neticamajām nejaušībām, kas notikušas kara sākumā, pakratīja galvu un piebilda:

—   Droši vien paši zināt, kā miera laikā daudzi raudzījās uz mūsu flotes dižvīriem — mutes iepletuši. Domāja, ka bez viņiem visa dzīve pajuks. Bet kas ir tagad? Uzdrāzās kara viesulis, un katram muļķim kļuva skaidrs, ka āži iecelti par dārzniekiem!

Japaņu mīnu kuģu nākamajām vienībām, kas pēc kārtas traucās kaujā, vairs nebija sekmju. Eskadras apkalpe atjēdzās, atguvās, katrs stāvēja savā vietā. Pretinieka uzbrukumus viegli atsita. Itin nemaz nespēja kaitēt krieviem arī japaņu galvenie jūras spēki, kad tie otrā dienā tuvojās Portarturai. Kauja ilga pusstundu un beidzās bez nozīmīgiem rezultātiem kā vienai, tā otrai pusei.

Admirālis Togo atkāpās atpakaļ jūrā droši vien vīlies. Ne jau tik vien viņš bija gaidījis no nakts triecieniem, uzbrukdams Krievijai bez kara pieteikšanas. Tiesa, trīs spēcīgi kuģi bija izgājuši no ierindas, bet pēc kāda laika tos varēs salabot un atkal laist darbā.

Vietvaidis Aleksejevs pat nepapūlējās apskatīt savus iedragātos kuģus. Viņš ataicināja pie sevis eskadras priekšnieku Stārku un citus admiraļus, apspriedās ar tiem un deva viņiem pavēles. Aleksejevs komandēja eskadru no krasta.

Krieviem bija arī daudz citādu nolaidību. Tadpat, 26. janvari, dienas laikā notika kauja Cemulpo ostā (Korejā). Kaut gan tuvo

jās kara draudi, tur kā nevienam nevajadzīgs pabērns joprojām atradās izcili ātrais kreiseris «Varjags» un lielgabalu laiva «Korejecs». Augstākā pavēlniecība nebija pratusi savlaicīgi pievienot tos eskadrai. Pavēlniecības vieglprātības dē] abi kuģi, kontradmiraļa Uriu daudz lielāko spēku pārsteigti, gāja bojā pēc varonīgas cīņas. Nezin kāpēc pavēlniecība aizsūtīja no eskadras uz Vladivostoku arī četrus ļoti spēcīgus kreiserus: «Rossija», «Gromobojs», «Bogatirs» un «Rjuriks». Tas viss deva japaņiem iespēju daudz vieglāk bloķēt no jūras Portarturu un pārsviest savus sauszemes spēkus uz kontinentu. Vēlāk neatkarīgi no pretinieka sākās vesela rinda nelaimju. Jau pirmajās kara dienās uzdūrās uz mūsu pašu mīnām un nogrima Portarturas eskadras kreiseris «Bojarins» un mīnu kuģis «Jeņiseja». Vladivostokas vienības kreiseris «Bogatirs» uzskrēja uz akmeņiem un tik stipri uzšķērda savu zemūdens daļu, ka līdz kara beigām vairs netika ierindā.

Taču ari šādos apstākļos 1. eskadras bloķēšana pretiniekam bija neticami grūta. Tā turpinājās vairākus mēnešus. Bija arī gadījumi, kad jūrā laime svērās uz mūsu pusi.

Portarturieši bija novērojuši, ka pretinieka eskadra, parādīdamās pie apvāršņa iepretim cietoksnim, katrreiz ietur vienu un to pašu kursu. Mīnu kuģa «Amūra» komandierim — otrā ranga kapteinim Ivanovam radās ideja ierīkot japaņu ceļā mīnu laukus. Pavēlniecība ilgi pretojās viņa iedomai. Beidzot 1. maijā dienas laikā Ivanovs, izmantojot miglu, japaņiem gandrīz turpat pie degungala teicami veica šo operāciju. Tādējādi otrā dienā notika tas, ko japāņi nepavisam nebija gaidījuši. Daudzas reizes viņi nesodīti bija braukājuši pasivo krievu acu priekšā. IJn pēkšņi nodārdēja sprādziens: viens, tad otrs: «Chatsuze» nogrima uz vietas, bet «Jasima» ceļā uz mājām. Tas tik stipri ietekmēja ienaidnieku, kurš jau saka kļūt pārdrošs, ka dūša viņam saskrēja papēžos. Uz citiem japaņu kuģiem sākās neiedomājams juceklis. Viņi pilnīgi zaudēja pašsavaldīšanos. Bailes kļuva vēl lielākas tāpēc, ka nebija redzams neviens krievu kuģis. Japaņi nezināja, kāpēc notika šie sprādzieni: vai mīnu lauku vai zemūdeņu dēļ? Kā izkļūt no šā stāvokļa? Nebija uz ko šaut, bet, panikas pārņemti, viņi tomēr bez jēgas un bez mērķa plaucēja uz visām pusēm un visapkārt, ari ūdenī. Tas bija ļoti izdevīgs gadījums, lai galīgi sakautu pārējos japaņu kuģus un pārrautu blokādi. Krievu eskadrai vajadzēja rīkoties aktivi, taču, nebūdama sagatavojusies iziešanai jūrā, tā joprojām stāvēja iekšējā reidā gluži kā neitrāls skatītājs.

Bet 28. jūlijā tā neizlauzās uz Vladivostoku tikai tāpēc, ka uz flagmaņkuģa japaņu šāviņš nogalināja eskadras komandieri admirali Vitheftu.

Japaņu admiralis Togo pats sarežģīja situāciju. Viņam nevajadzēja saskaldīt savus speķus, bet, izmantojot pēkšņumu, ar trīs-

desmit četrdesmit mīnu kuģiem dot krievu eskadrai koncentrētu triecienu. Droši var teikt, ka tanī pašā naktī Portarturā vairs nebūtu neviena prāvāka kuģa. Bet tik grandioza katastrofa paātrinātu arī cietokšņa krišanu.

Vienacis Portarturas jūrnieks, šķirdamies no mums, noslēgumā teica:

— Ja mūsu augstākā priekšniecība būtu saprātīgāka, japaņi nokļūtu pavisam uz sēkļa. 2ēl, ka bojā gāja admiralis Makarovs. Viņa tēvs esot bijis kantonists, kādreiz kalpojis par bocmani. Tāpēc augstākās kārtas virsnieki mūsu slaveno admirali zobodamies dēvēja par jūsmīgo kantonistu. Tomēr, tikko viņš nomainīja admirali lupatlasi un uzņēmās 1. eskadras komandēšanu, kuģu apkalpes tūdaļ atdzīvojās. Viņš sabija pie mums tikai vienu nedēļu, bet floti nevarēja vairs ne pazīt. Un vajadzēja notikt nelaimei: bruņu kuģis «Petropavlovska» uzskrēja uz japaņu mīnas un nogrima dzelmē kopā ar Makarovu. Otra šāda flotes vadoņa mums vairs nebija. Viss sāka iet uz leju.

Beiguši šīs valodas, atgriezāmies pie trauksmainā jautājuma, kurš mums nedeva mieru ne dienu, ne nakti: kas notiks ar 2. eskadru? Spriežot pec kara darbības sākuma un pēc citiem datiem, admiralim Togo jūras kara mākslā nebija nekādu sevišķu spēju. Arī viņš rīkojās neuzmanīgi, un ari viņam trūka tālredzības. Izrādījās, ka arī japaņu jūrnieki nav droši pret paniku un nav nemaz tik varonīgi, ja viņiem dod krietnu triecienu. Tas mūs uzmundrināja. Taču, atceroties «Hulles incidentu», atkal ieslīgām drūmā grūtsirdībā.

TANŽERA. UZZINU, KA MANI NOVĒRO

Tanžerā, kas atrodas Gibraltaras jūras šauruma otrā pusē, Āfrikas krastā, ieradāmies 21. oktobrī apmēram pulksten trijos pēc pusdienas. Seit reidā ieraudzījām sapulcējušos gandrīz visus mūsu eskadras kuģus, kas bija jau atbraukuši kādas četras dienas pirms mums. Trūka tikai mīnu kuģu, kas arī pabijuši šeit un jau paspējuši kopā ar dažiem transporlkuģiem doties tālāk uz Alžiru. Reidā stāvēja arī divi franču un viens angļu kreiseris.

Šī Āfrikas daļa pieder franču kolonijai Marokai, un tāpēc šajā ostā mūs uzņēma ļoti laipni. Aicināja uzkavēties, cik ilgi vien vēlamies. Klīda valodas, ka angļi kā japaņu sabiedrotie esot protestējuši, bet nesekmīgi.

Tai pašā vakarā no eskadras nošķīrās bruņu kuģi «Sisojs Veļikijs», «Navarina», kreiseri «Svetlana», «Zemčugs» un «Alrnazs». Šī vienība admiraļa Felkerzama vadībā devās uz Vidusjūru. Tālāk viņiem bija jāiegriežas Sudā, jābrauc cauri Suecas kanalam

un tad līdz Madagaskaras salai, kur Rožestvenskis noteica savam jaunākajam flagmanim satikšanos. Pārējie kuģi dosies uz to pašu salu apkārt Āfrikai un Labās Cerības ragam. Krievija vel beidza būvēt un apbruņot «Oļegu», «Izumrudu», «Smoļensku», «Pēterburgu», «Tereku», «Donu», «Uralu» un vairākus mīnu kuģus. Arī šiem kara kuģiem vajadzēja pievienoties mums pie Madagaskaras.

Vai Rožestvenskis darīja pareizi, saskaldot savu eskadru vairākās daļās?

Šajā sakarā mūsu virsnieku ieskati bija dažadi. Vieni domaja, ka tā esot kļūda: japaņi varot izsūtīt spēcīgu kreiseru vienību, Felkerzama kuģus sakaut, un tad arī mūsu pārējiem kuģiem neatlikšot nekas cits kā atgriezties Krievijā. Citi iebilda, ka japaņi neuzdrošināšoties doties tādu gaisa gabalu prom no savas bāzes. Bet, kā redzams, nevienam nebija īstas skaidrības par eskadras. komandiera apsvērumiem.

Peldošā darbnīca «Kamčatka», kas, Ziemeļjūru šķērsojot, ar savām telegramām sacēla eskadra tik lielu traci, tagad stāvēja mūsu priekšā sveika un vesela. No «Kamčatkas» matrožiem un brīva līguma strādniekiem dabūjām zināt, ka viņiem naktī uz 9. oktobri bijis tāds pats juceklis kā mums.

Sākām iekraut ogles. Taču austrumu vējš, kas pūta no jūras, kļuva arvien stiprāks. Kara kuģu grotmastos jau strauji plandījās garās vimpeļu mēlītes. Naktī sākās spēcīga vētra, saceldama lielus viļņus. Bruņu kuģiem pietauvotie vācu ogļu tvaikoņi zvalstījās, tiem ieliecās borti, un tie varēja radīt bojājumus ari uz mūsu kuģiem. Iekraušanu pagaidām pārtrauca.

Drūmā, tumšā un vētras kaucienu pilnā nakts agri satumsa. Pilsētā iemirdzējās ugunis. Bruņu kuģis šūpojās, enkura ķēdes žņerkstēja. Ilgi sēdēju kuģa bakā pie pīpēšanas degļa, neizsakāmas skumjas krernta sirdi ka sāls svaigu rētu. Turpat, papirosu un smēķu uguntiņām dzirkstot, sēdēja arī matroži. Mēs visi, skaudības pilni, >kā zvēri krātiņā raudzījāmies uz Āfrikas krastu, kur spīguļoja tik valdzinošas ugunis. Kā tur ļaudis pašlaik dzīvo, tur cietzeme, mūra mājās, gaišās istabās? Kāds nopūtās:

—   Nelaiž mūs uz pilsētu …

Cits tūliņ piebalsoja:

—   Restorānos droši vien muziķa spolē, cilvēki priecājas.

—   Kāpēc lai tic nepriecātos, ja nav jāiet karā?

—   Iemīlējušies skūpstās.

—   Dažam labam no mūsējiem mājās ir palikušas sievas. Arī tās varbūt tagad ļaujas skūpstīties, — piebilda kurinātājs Baklanovs.

Atbildēdams kāds matrozis rupji un ļauni izlamājās, ne pie viena nevērsdamies.

Klausījos biedros un domāju: tur krasta iedzīvotāji pašlaik ir

daudz daudz laimīgāki nekā mēs! Šķita, nekad vairs nesēdēsim gaišā istabā, netērzēsim ar tuviem cilvēkiem, nedomādami par karu. Mūs gaida gari ceļi pāri jūrām un okeāniem, nebeidzama ogļu kraušana nepierastā tropu tveicē, dienas un nakts trauksmēs, visādas likstas, vētras ūdeņu klajos un nemiers dvēselē. Un visu to mēs cietīsim varbūt tikai tālab, lai, pretinieku sastapuši, ietu bojā jūras dzelmē, turklāt pat nezinādami, kādēļ. Teiks — tas nepieciešams nacijai.

Bet karu taču izprovocējuši nedaudzi afēristi un titulētas personas, nerēķinādamies ar tautas interesēm un dzīdamies vienīgi pēc savtīgiem mērķiem. Tādas domas riņķoja galvā ne tikai man vien, bet daudziem jūrniekiem, kas brauca 2. eskadrā. Tai paša iaikā, atceroties mūsu lielo un tālo dzimteni, sirds pielija ar rūgtumu un aizvainojumu par tēvzemes kaunu un sakāvi. Jutāmies kā bērni, kuru māti bezsirds patēvs iegrūdis postā un kaunā. Kā bērni mēs bijām beztiesiski un bezspēcīgi. Varējām tikai klusēt un vēl sirsnīgāk mīļot savu apsmieto un daudz cietušo māti, bet pret nelieti patēvu krāt vēl spīvāku naidu.

Mums garām piesardzīgi, it kā gribēdams kādam piezagties klā.t, pagāja virsnieks. Matroži viņu pazina: tas bija leitnants, kam viņi devuši palamu «Kaitēklis». Nekad viņš nekliedza uz mums, negānīja ar jēliem vārdiem, nekāvās, kā darīja citi. Ar matrožiem viņš runāja klusi un laipni, savilcis liekulīgu smaidu savā sārtaja un platajā sejā. Un tomēr šī palama viņam bija kā radīta: noziedzies matrozis viņam žēlastību nelūdza. Kaut kāda ledaina stulbuma pilns, viņš nicināja apakšniekus un, sodu noteikdams, darīja to tik vienaldzīgi kā bodnieks, kas pec cenrāža pasaka pircējam cenu.

Ziņneši stāstīja, ka virsnieku kopkajitē viņš visvairāk uzstājot, lai pret komandu izturoties bargi jo bargi, un daudzkārt strīdoties ar vecāko virsnieku Sidorovu, atzīdams, ka tas pret mums esot pārāk maigs. Kaitēklim bija vecs niķis: nemanot pielavīties pie matrožu bariņa un noklausīties, ko tie runā. Arī tagad, atnācis bakā, viņš apstājās un sāka ausīties uz mūsu pusi.

Matroži tūdaļ novirzīja valodas uz prieka namiem. Pēc viņa ieskatiem tas nozīmēja, ka puišiem nekādu dumpīgu domu nav.

Kaitēklis mazliet pastāvēja un aizgāja.

—   Kāpēc viņš mūs tik traki nīst? — kāds matrozis vaicāja.

Galvanieris Kozirevs atbildēja:

—   Gan jau kāds iemesls ir. Arī krastā viņš bija tāds pats.

Kozirevs pastāstīja šādu gadījumu:

Kopā ar Kaitēkli viņš dienejis viena flotes ekipāžā. Ja Kaitēklis kādu nakti bijis ekipāžās dežurants, tad otrā rītā vairāki matroži allaž nokļuvuši karcerī. Jau pirms matrožu modināšanas taurētājs un bundzinieks pilnīgi sagatavojušies stāvējuši pie viņa kancclejā. Tikko pagalmā sākusi skanēt taure, viņš, klusējošā taurētāja un bundzinieka pavadīts, tūdaļ apstaigājis visas ekipāžās rotas. Te nu tad sākušies joki. Kāds apakšvirsnieks, kaut gan komandas celšanas signāls bijis jau izskanējis, joprojām gulējis savā kojā. Leitnantam Kaitēklim to tikai vajag! Viņš pielavījās pie šās kojas, nostādināja pie pagalvja taurētāju un bundzinieku un pamāja tiem ar roku — sālkt! No mežonīgās mūzikas, kas skanēja pie pašas auss, vainīgais šāvās augšā kā zibens, dažreiz bez apakšbiksēm un dažreiz pavisam kails. Muļķīgāku vai pat idiotiskāku sejas izteiksmi kā šādam cilvēkam diez vai kur citur varēja redzēt. Viņa priekšā, vai pušu plīsdams, pūta taurētājs, dārdēja bungas, stāvēja dežurējošais virsnieks, formas svārkos tērpies, ar zeltītiem uzplečiem, ar zobenu pie sāniem, pašapmierināts smaidīja un, mazliet paklanīdamies, skaitīja:

—   Lūdzu, uz trim dienām, uz trim dienām!

Vai tad nelabais viņu apsēdis? Vainīgais, neko nesaprazdams, stāvēja savā kojā visā augumā, izvalbītām acīm un tik samulsis» it kā būtu dabūjis pa galvu ar malkas pagali. Bet galvenais — viņš nezināja, ko darīt tālāk: vai skriet laukā no kameras, vai sveicināt, vai turēt rokas gar sāniem, vai sākt ģērbties, lai drīzāk apsegtu savu kailumu.

Bet leitnants, arvien vēl klanīdamies, turpināja:

—   Ahā! Uzreiz man neklausīji? Vēl vienu dienu klāt! Lūdzu, uz četrām dienām! Karcerī pieņemsies prātā.

Tā Kaitēklis uzjautrinājās katrā savas dežūras laikā.

Nav zināms, cik ilgi tas turpinātos, ja kādreiz viņš pats nebūtu nokļuvis muļķīgā stāvoklī. Bungas dārdēja, taure pļerkstēja, un Kaitēklis stāvēja pie kojas ilgāk nekā parasti, nepārtraukti klanīdamies un atkārtodams:

—   Lūdzu, uz trim dienām …

Ar segu pārklātais cilvēks nelēca augšā …

Matroži, kas kamerā visu to redzēja, tikko valdīja smieklus.

Leitnants pats norāva segu, un viņa seja uzreiz satumsa. Guļošā matroža vietā viņš ieraudzīja savīstītus šineļus. Kojas īpašnieks tajā laikā stāvēja sardzē pie ekipāžās vārtiem. Kaitēklis sāka trakot. Šoreiz karcerī nokļuva pats feldfebelis, pēc tam rotas, dežurējošais apakšvirsnieks un kameras dieninieks. Tomēr kopš tā laika leitnanta Kaitēkļa ņirgāšanās mitējās.

Galvanieris Kozirevs mūs mazliet izklaidēja, — pasmējāmies un devāmies gulēt.

Otrā dienā pēc divpadsmitiem vējš apklusa pavisam. Norimāt arī ūdens klajš un sāka spīguļot saules staros. Uz visiem kuģiem atkal atjaunoja ogļu kraušanu. Eskadras komandieris par sekmīgu darbu apsolīja naudas prēmiju.

Izrādījās, ka tas ir ļoti prātīgs līdzeklis. Uz bruņu kuģa «Orjols» sākās traka steiga. Dārdēja vinčas, skanēja saucieni. Bruņu kuģis ietinās melnā mākoni, aiz kura saule izskatījās kā sarkana bumba. Kairu stundu uzņēmām piecdesmit tonnu ogļu. Šāds darbs turpinājās vairāk nekā diennakti bez miega un atpūtas, gandrīz bez pārtraukuma, ja neņem vērā ēšanai patērēto laiku. Uz beigām ļaudis tik ļoti apgura, ka tikko vilka kājas.

Tagad bruņu kuģis vēl bija jāizmazgā un pienācīgi jāuzpoš. Būdams batalieris, es no šā darba biju brīvs. Varēju likties uz auss, izvēlēdamies kaktiņu kādā pārtikas noliktavā. Vispār apakšvirsnieka dienesta pakāpe, salīdzinot ar vienkāršiem matrožiem, deva diezgan lielas priekšrocības: ja es kādam matrozim iesistu, mani sliktākajā gadījumā iesēdinātu dažas dienas karcerī; turpretim, ja man iegāztu vienkāršs matrozis, tad viņš riskētu nokļūt cietumā. Tomēr te nebija ko lepoties. Virsniekam, salīdzinot ar mani, bija vēl lielākas priekšrocības: ja viņš mani piekautu, kaut arī bez jebkāda iemesla, viņam neizteiktu pat rājienu; turpretim, ja es viņam iesistu, kaut arī pelnīti, man draudētu nāves sods.

Uz mūsu bruņu kuģa ieradās melnie Āfrikas tirgotāji, piedāvādami atklātnes, dažādus augļus, tīkliņus, korķa ķiveres. Viņi bija visvisādi ģērbušies: tunikās ar kapucēm, čalmās, daži feskās, citi īsos, raibos svārkos.

Eskadrā jau sen klīda valodas, ka Krievija gribot pirkt Cilē un Argentinā septiņus lielus bruņu kreiserus. Bet tagad izplatījās baumas, ka kuģi jau nopirkti un esot pat sakomplektēta to apkalpe. Tie sastapšoties ar mums pie Madagaskaras, kur tos atvedīšot kontradmirālis Ņebogatovs. Ja tas būtu taisnība! Man pret japaņiem nebija nekāda naida, un es nepavisam negribēju ar viņiem karot. Tomēr ļoti cietu, redzēdams, ka mūsu eskadrā ir daždažādi trūkumi.

Ar mani iedraudzējās komandiera ziņnesis — matrozis Nazarovs. Tas bija jauns, kluss puisis bez ūsām, ar maigu, sārtu seju un melnām uzacīm. Karadienests šķīris viņu no sievas, ko Nazarovs sirsnīgi mīlēja, un tagad viņš domāja tikai par sievu. Tā palikusi sādžā. Nazarova vārdā rakstīju viņai vēstules, ko tas sūtīja uz dzimteni no katras ostas. Par savu draudzeni viņš domāja ļoti cildeni un vienmēr jūsmīgi stāstīja par to:

— Tici vai ne, bet teikšu, ka tādas sievas nav nevienam. Savu Nastju nemainītu ne pret kādu karalieni. Lai tas būtu skaistums, mīlēšana vai saimniekošana — caur un cauri varena sieva. Viņa ceļas rītos agri jo agri. Iekur krāsni. Bet es guļu, izliekos, ka esmu aizmidzis. Viņa klusītiņām pienāk, noskūpsta un atkal aiziet pie krāsns. Ik rītu darīja ta reižu divdesmit. Draudziņ, cik karsti mēs mīlējāmies!

Sacerējām Nastjai garus veltījumus, katrā ziņā lirikas pilnus. Jo cildenāks bija mans stils, jo sentimentālākās bija šīs vēstu-

Ies — jo vairāk tās patika Nazarovam. Rakstījām viņai arī no Tanžeras. Sēdējām gaitenī, kur atradas manas produktu noliktavas. Izklāju papīru uz apgāztas kastes un skrīvēju:

«Mīļā Nastja, mana neaizmirstamā laulātā draudzene!

Cik talu esmu no tevis! Mūsu eskadra atrodas Āfrikā, kur pašlaik tik silts ka pie mums vasarā un kur dzīvo cilvēki, melini kā ogles. Tomēr nekādi attālumi mūs nespēj šķirt: ar sirdi vienmēr traucos pie tevis ka bezdelīga ar žigliem spārniem. Dienu un nakti atceros tavas zilās acis, kas mirdz kā pavasara debess, un tavus skūpstus, saldus kā medus. Pašlaik pūš viegls, silts vējš un ietur kursu tieši uz mūsu Krievijas pusi. Lai šis vējš tev aiznes manas iztvīkušās krūts elpu un (manas mīlas pilnās sirds pukstus.»

Tadā pašā garā vēstule turpinājās arī tālāk. Izlasīju skaļā balsī un jautāju:

—   Nu, kā ir?

—   Labi! Jauki izklausās. Piemetini vēl tikai vienu: kad atgriezīšos dzimtenē, mums piedzims dēls.

Un es turpināju rakstīšanu:

«Mana mīļā, tomēr ticu, ka pienāks reiz laimīgais brīdis, kad atkal tiksimies un atkal abi degsim kaisles liesmās. Dabas likums piepildīsies. Pēc tam mūsu istabā ka sīks zvaniņš skanēs maza bērniņa balss. Viņš katrā ziņā būs dels, tāds pats zilacītis kā tu…»

Pabeidzu tā:

«Bet var gadīties, ka ienaidnieka šāviņi nogremdē mūsu kuģi. Atceries, ka miršu ar tavu vārdu uz lūpām. Un, kad manas daudz cietušās krūtis pieplūdis ar ūdeni un es vairs nespēšu bilst ne vārda, tad vel mana sirds kliegs visai pasaulei: ardievu, mana mīļā Nastja! …»

Nazarovs, noklausījies vēstules beigas, pat apraudajās.

—   Tas tev glauni iznācis! Tagad, vēstuli saņēmusi, lies asaras veselu nedeļu. Neviens puisis viņai lai nešujas klāt! Nelaidīs tuvāk par versti. Nu, draugs, paldies!

Viņš saudzīgi ielika vēstuli aploksnē un klusu ierunājās:

—  Jau sen taisījos pateikt tev par vienu lietu, bet allaž atliku. Tevi taču novēro.

Par šādu vēsti biju gauži pārsteigts.

—   Kur tu to dzirdēji?

—  Ja sa'ku, tātad zinu. Kad bijām vēl Kronštatē, uz kuģa atnāca dokuments tadā lielā aploksnē ar pieciem lakas zīmogiem: četri stūros un viens vidū. Tikko komandieris izlasīja šo papīru, tūliņ piesarka un pavēlēja man pasaukt vecāko virsnieku. Viņi sarunājās komandiera kajitē. Gribējās uzzināt, kas tas viņiem par noslēpumu. Noklausījos. Sprieda par tevi. Komandieris pavēlēja vecākajam virsniekam, lai liekot tevi slepus novērot. Pēc tam redzēju to papīru komandierim uz galda un pats izlasīju: no žandarmērijas pārvaldes. Iznāk, ka tu esi politiskais …

—   Kas tad mani novēro?

—   Nezinu, kam tas uzdots.

Pie tā paša apjautājos ziņnesim arī par inženieri Vasiļjevu.

—   Labāka par šo virsnieku neviena nav. Viņš vienmēr aizstāv komandu. Daži virsnieki teic, ka matrožus vajagot vairāk sodīt, bet viņš turas pretim. Varen strīdas. Pierāda, ka matrožus vajagot vairāk mācīt. Viņa pusē allaž ir arī leitnants Hirss. Tam Vasijjevam gan ir galva! Strīda kuru katru virsnieku iebāzīs maisā!

Šķiroties teicu Nazarovam paldies. Manā stāvoklī viņš man varēja ļoti noderēt. Tomēr kā tad mani pielaida cara skatē? Redzams — viens no diviem: vai nu priekšniecība lielajā steigā bija par mani aizmirsusi, vai ari žandarmērijas papīrītim pievērsusi maz uzmanības.

Mūsu eskadrai pievienojās vēl divi kuģi: peldošais hospitālis «Orjols», viss nokrāsots gluži balts, ar sarkaniem krustiem uz dūmeņiem, ar Sarkanā krusta flagu, un franču saldētavas kuģis «Ešperance», kura kravas telpās mūsu vajadzībām novietoti lieli saldētas gaļas krājumi.

23. oktobrī no flagmaņkuģa saņēmām pavēli pacelt enkurus.

DODAMIES UZ DIENVIDU PLATUMA GRĀDIEM

Sākās jaukas dienas. Zem dzidrā debess juma pūta vienmērīgs ceļa vējš — pasats. Atlantijas okeana ūdeņi kļuva zili jo zili, un eskadrai nopakaļ vēlās viļņi baltām krēpēm kā ievu ziediem. To vidū liesmodams un dzisdams žilbinoši dzirkstīja saules staru zelts.

Visapkārt bezgalīgais ūdens tuksnesis. Mūsu eskadra, sakārtota divās ķīļūdens kolonās, vientuļi devās lejup uz dienvidu platuma grādiem. Labās kolonas priekšgalā brauca flagmaņa bruņu kuģis «Suvorovs». Aiz tā ik pēc divām kabe)tauvām sekoja «Aleksandrs III», «Borodino», «Orjols» un «Osļabja». Peldošā darbnīca «Kamčatka» veda kreiso kolonu, un tajā bija transportkuģi «Anadira», «Meteors», «Koreja» un «Malaja». Eskadras astē ķīļa ierindā turējās kreiseri «Aurora», «Dmitrijs Donskojs» un «Admirālis Nachimovs», uz kura savu flagu uzvilka kontradmirālis Enkvists. Eskadrai nopakaļ deviņu vai desmit kabeļtauvu attālumā sekoja hospitaļkuģis «Orjols».

Ceļā negadījās neviens pretim braucošs tvaikonis. Tikai lāgiem tālu pie apvāršņa pavīdēja angļu kreiseri, kas arvien vēl mums sekoja. Bet, tuvojoties Kanariju salu paralelei, pazuda arī tie.

Vakaros saule rietēja agri — ap sešiem. Bet tās vietā, spoži sarkanām mēlēm pielāsmodams tāles, pletās spārnains rieta ugunsgrēks. Taču tas, kā jau vienmēr tropos, strauji dila, kļuva blāvāks, it kā aizlidodams uz Amerikas pusi. Un tad bezgalīgajās debesu dzīlēs iedegās lielas un spilgtas zvaigznes. Okeāns tās neatspulgoja, viņš īsacentās ar debesīm, radīdams pats savus dārgumus, — nemierīgajā līmenī, vēja un mūsu kuģu uzvandītas, spīguļoja zilganzaļas dzirkstis, pulks aiz pulka. Veselām stundām, nejūtot nogurumu, varēja raudzīties un priecāties gan par grandiozajām pasaulēm, kas mirgoja augstu gaisos, gan par bezgalīgi mazajām būtnēm, kuras, izstarodamas fosfora gaismu, spīdēja ūdenī.

Pārbraucām pāri Vēža tropam. Tveice dienu no dienas kļuva lielāka. Debesis bālēja. Gaiss bija tiktāl piesātināts ar ūdens tvaikiem, it kā mēs atrastos karsti sakurinātā pirtī. Cilvēki strādāja sviedriem piemirkušās drānās, šķita — nupat viņi bijuši lietū. Daži matroži, nometuši darba svārkus, staigāja Tanžerā iegādātos tīkliņos. Augšējā klājā bija ierīkotas dušas. Visi sāka aplaistīties ar jūras ūdeni.

Tikai ceļā dabūjām zināt, ka mūsu eskadra braucot uz franču kolonijas Senegambijas ostas pilsētu Dakaru Āfrikas rietumu krastā.

Inženieris Vasiļjevs joprojām apgādāja mani ar grāmatām, bet vienmēr deva tādas, kur tēlota apspiesto cīņa par savu neatkarību, — Džovanioli «Spartaku», Ježa «Rītausmu» … Biju tās jau lasījis, tomēr arī šoreiz to neteicu. Visu laiku mani mocīja jautājums: kāpēc viņš man izvēlas šādu literaluru? Kad viņš man deva Gra «Marseliešus», kur tēlota franču revolūcijas laikmeta dzīve, es teicu:

—  Jūsu labdzimtība, esmu jau lasījis.

Viņš mierīgi atbildēja, pirmoreiz uzrunādams mani ar «jūs»:

—   Labu grāmatu der pārlasīt vēlreiz. Iedodiet palasīt arī saviem biedriem!

Kļuva skaidrs, ka Vasiļjevam ir speciālā sistēma, kā piekļūt mūsējiem, — sistēma, ko praktizē arī citi revolucionāri. Tomēr sudrabotie uzpleči, kas spīguļoja uz viņa kamiešiem, arvien vēl mani mulsināja. Kaut kur dziļi sirdī joprojām slēpās tāda kā neuzticība.

Pēkšņi viņš mani apstulbināja ar jautājumu:

—   Vai cietumā esat sēdējis?

Pašņākuļoju caur degunu un negribīgi atbildēju:

—  Tieši tā.

—   Par politiku?

—   Tieši tā.

Vasiļjevs laipni uzsmaidīja, un tad arī es, kļuvis drošāks un raudzīdamies viņam taisni acīs, vaicāju:

—   Vai no vecākā virsnieka uzzinājāt, jūsu labdzimtība?

Vasiļjevs pamāja ar galvu.

—   Ko tad viņš par mani domā?

—   Tikai labu. Vispirms viņš nav nekāds zvērināts konservatīvais. Un tad — viņš ir pilnīgi pārliecināts, ka jūs esot iejaukts pārpratuma dēļ.

Atklāju savas kārtis:

—   Mani dara nemierīgu tikai viens: nezinu, kuram matrozim uzdots mani novērot.

—   Jā, izdibināt, kur izliktas lamatas, nozīmē nekad tajās neiekrist.

Aizgāju no Vasiļjeva prieka pilns, ka arī virsnieku vidū man ir tuvs cilvēks.

Katru svētdienu uz kuģa notika dievkalpojums. Visi sapulcējās uz dzīvojamā klāja, kur uzstādīja pārvietojamo baznīcu ar ikonostasu, altari un svečturiem. Arī šoreiz jau no paša rīta pēc flagas pacelšanas sardzes priekšnieks izrīkoja:

— Komanda, uz dievkalpojumu!

Sāka trīsuļot kapraļu svilpes, un pa visiem klājiem, dažādos veidos atkārtojot sardzes priekšnieka rīkojumu, skanēja pavēlošie feldfebeļu un dežurantu saucieni. Matrožiem stāvēšana baznīcā bija visapnicīgākais pienākums. Viņi sāka šaudīties kur kurais, slēpties pa kaktiem un nodaļām gluži kā tarakani šķirbās, kad tiem pēkšņi uzgāž gaismas šalti. Apakšvirsnieki dzina matrožus kliegdami un trokšņodami, kaudamies un jēli lamādamies, dzina pie Kristus, pie dievmātes, pie altara, pie krusta pacelšanas. Virsnieki to dzirdēja un neko neiebilda. Iznāca kaut kas nejēdzīgs; tāda zākāšanās par reliģiju, par kuru ļaunāku neizgudrotu neviens bezdievis.

Beidzot pusi komandas kā nekā sadzina baznīcā. Virsnieki stāvēja priekšā, komandieris un vecākais virsnieks pirmajā rindā. Sākās dievkalpojums. Psalmotāja un dziedātāju pienākumus izpildīja matroži.

Dievkalpojumu vadīja kuģa garīdznieks Paīsija tēvs.

Mūsu garīgais tēvs izskatījās nožēlojams un komisks. Viņš bija Aleksandra Ņevska klostera garīdznieks un nokļuvis šajā braucienā un karā kā klostera priekšnieka un mūku brālības izraudzīta persona. Paīsija tēvam bija sakumpis augums, slīpi pleci, apaļš, izriezts vēders, it kā zem priestera tērpa viņš nēsātu maizes klaipu. Seja izplūdusi, noaugusi ar rūsganu, pinkainu bārdu; žulgainās acis raudzījās uz visu pasauli nekustīgi kā zivij. Laikam gan viņš reti kad mazgāja galvu, toties bieži zieda biezos, rudos matus ar svētbilžu eļļu vai sviestu, tāpēc tie vienmēr nelabi oda. Gribot negribot bija jābrīnās, kā gan virsnieki varēja paciest viņa klātbūtni kopkajitē un ēst ar viņu pie viena galda. Pilnīgi neizglītots, pelēks cilvēciņš, arī pēc dabas viņš bija nelabojams muļķis. Viņa valoda plūda pavisam neskaidri, teicieni saraustīti spraucās laukā no rīkles, it kā viņš ar varu izgrūstu katru vārdu. Šķita — viņš norīkots uz kuģa nevis dievkalpojumiem, bet par zobošanās objektu visiem jaunajiem virsniekiem un visai komandai. Visrūgtākie brīži Palsija tēvam bija tie, kad matroži griezās pie viņa ar kādu jautājumu:

—   Paīsija tētiņ, kāpēc Ļevu Tolstoju izslēdza no baznīcas?

Priesteris sāka tost, it kā viņam būtu uzvelts vesels vezums:

—   Tāpēc, ka … nu, kā to saka … viņš … ir ķeceris.

—   Ko tas nozīmē — ķeceris?

—   Tas … nu, kā lai saka … nozīmē … vispār …

—   Bet ko tas nozīmē — aleluja?

—   Paīsija tētiņ, ko tas nozīmē — cebaot?

Garīdznieks šķobīja trīcošās lūpas un, kaut ko murminādams, devās prom, matrožu skaļo smieklu pavadīts.

Visvairāk viņam uzplijās kurinātājs Baklanovs. Kādreiz viņi sastapās augšējā klaja vidū. Kurinātājs sameistaroja savā ogļu putekļiem notrieptajā sejā kristīgas lēnprātības izteiksmi un liekulīgā laipnībā jautāja:

—   Paīsija tētiņ, redziet, kā mums jāstrādā savā ellē! Esmu kļuvis gluži pēc afrikanieša.

—   Jā, ja, pareizi, — garīdznieks piekrita. — Tas ir dieva prāts, ka visiem ar sviedriem vaigā būs savu maizi ēst.

—   Tas nu gan uz visiem neattiecas. Vieni svīst tikai aiz karstuma, otri — aiz darba. Bet gribu runāt par ko citu. Vai nēģerus redzējāt?

—   Kā tad, kā tad, pamatīgi apskatīju. Briesmīgi radījumi. Visi melni. īsti mežoņi.

—   Vai pēc nāves viņi var tikt debesu valstībā?

—   Nekādi nevar. Tie ir pagāni. Bet svētajos rakstos teikts … nu, kā tas bija … debesu valstību iegūs tikai pareizticīgie.

—   Bet, ja jūs būtu piedzimis nēģeru ģimenē, tad ari jums vajadzētu būt mežonim. Un jūs pielūgtu viņu dievus. Tātad jūs nokļūtu nevis paradizē, bet elles ugunis. Vai ne?.

Garīdznieks pakasīja rudo bārdu un dziļdomīgi sarauca pieri.

—   Tu kaut kā pārgudri runā.

—   Vai tad nēģeri vainīgi, ka piedzimuši Āfrikā? Vai tad viņus var vainot, ka tie pielūdz savus dievus? Varbūt viņi nemaz nav pat dzirdējuši par tādu pareizticību? Kāpēc tad dievs viņiem spriedīs bargu sodu? Iznāk, ka viņš nemaz nav žēlsirdīgs debesu tēvs, bet, gluži otrādi, ļauns bende?

—   Baklanovs malacis! Veikli uzmeta tauvu! — matroži smiedamies teica.

Paisija tevs beidzot saprata, kurp virza valodu viņa sarunu biedrs, un sabožas:

—• Dieva zaimotāj, kāds tavs uzvārds?

—   Spēlētājs un dancotājs, Paisija tētiņ!

Garīdznieks steidzās sūdzēties vecākajam virsniekam. Baklanovs rāmiem so|iem kāpa lejā pa trapu kuģa iekšienē. Priekšniecība nezin kāpēc neko nedarīja, lai sameklētu vainīgo.

Arī šoreiz, tāpat kā citās svētdienās, stāvēju baznīcā, klausījos dievkalpojumu un par daudz ko brīnījos. Manu acu priekšā norisinājās kaut kas nejēdzīgs. Garīdznieks neprata vadīt dievkalpojumu, bieži apjuka, un tad viņu devās glābt psalmotājs, jestrs, melnacains puisis. Nenogaidījis, .kamēr garīdznieks attapsies un trāpīs īstos vārdus, viņš kopā ar kori sāka vilkt dziesmu. Pa tam pats Paīsija tēvs, vēlēdamies iztapt priekšniecībai, kā negudrs kūpināja vīraku komandierim un vecākajam virsniekam taisni sejā, un tie nezināja, kur dēties no sīvajiem dūmiem, griezās sāņus, viebās un dažreiz pat šķaudīja.

Baznīcā bija karsti.

* Klausījos dievkalpojumu un domāju: kam un kādēļ vajadzīga šī komēdija? Virsnieki bija izglītoti cilvēki un neticēja šīm blēņām. Zināju, ka virsnieku kopkajitē viņi paši ņirgājas par mūsu garīdznieku. Bet tagad tie svinīgi stāvēja pie altara un meta krustus tikai tādēļ, lai rādītu priekšzīmi komandai. Arī mēs nespējām ticēt, ka ar šā netīrā un utainā, smirdīgā un dumjā, spožos priestera svārkos tērptā cilvēka palīdzību pār mums nāks dieva svētība. Mūs sadzina baznīcā ar varu, ar sitieniem, ar neķītrām lamām, kā kūtī dzen nepaklausīgus lopus. Ja jau vajadzēja komandai apmiglot prātu un uzturēt viņā reliģisku noskaņojumu, vai tad tiešām augstākā vara nevarēja izgudrot kaut ko prātīgāku?

Dievkalpojums beidzās. Matroži drūzmēdamies devās uz augšējo klāju. Baznīca drīz vien bija tukša.

Satiku bocmani Vojevodinu un jautāju:

—   Nu, kā tev patīk mūsu garīgais tēvs?

Viņš pačukstēja man pie auss:

—   Nevis pops, bet protoplazma.

Vakarā tie paši matroži sapulcēsies 'bākā un ar labpatiku klausīsies visjēlākās anekdotes par popiem, popienēm un popu meitiņām.

Mūsu eskadra devās uz priekšu, uz ekvatoru, kveklošajā okeana tālē. Jau sešas dienas, kamēr bijām atstājuši Tanžeru. Taču tur par mums palikušas nelabas atmiņas: transportkuģis «Anadira», celdams laukā enkuru, aizķēris ar enkura ķetnu telegrafa kabeli. Admirālis Rožestvenskis, nespēdams izdomāt neko labāku, pavēlējis kabeli pārcirst. Tanžeras un visa novada iedzīvotāji palikuši bez telegrāfā satiksmes. Ko viņi tagad domā par mums?

Reti mākoņi klīda debess jumā, meta ūdenī ēnas un peldēja tai pašā virzienā, kur rnes, it kā eskadru pavadīdami. Pasats mazliet pierima. Tvaiku piesātinātais gaiss nebija vairs tik dzidrs, izbalēja arī košās okeana krāsas. Kuģī kļuva arvien tveicīgāk.

Nakti samazināja mašīnas apgriezienu skaitu, lai svešajā ostā varētu iebraukt dienas laikā. Abi ar bocmani Vojevodinu stāvējām bakā, pašā kuģa pīķī, un raudzījāmies pāri bortam, priecādamies par priekšvadņa šķeltā ūdens zaigošanu. Tepat blakus bija uzradies arī ierindas apakšvirsnieks Siņeļņikovs.

—   Cik tumša naksniņa! — tas sacīja, un balss viņam no pastāvīgas lamāšanās čērkstēja.

—  Jā, to tu labi trāpīji, — zobgalīgi atbildēju.

Šis plecīgais apakšvirsnieks ar garu seju, izvalbītām acīm, ar retām runča ūsām jau sen man šķita aizdomīgs. Cik reižu viņš man nemēģināja piesmēreties, sākdams lišķīgas valodas. Viņš interesējās, kāpēc mēs karojot un kas uzvarēšot gaidāmajā jūras kauja. Dažreiz viņš lūdza, lai iedodot palasīt kādu grāmatu. Visvairāk ausījos, kad viņš manā klātbūtnē sāka gānīt priekšniecību par netaisnībām un nežēlību, kaut gan pats zināju, ka tieši viņš ar savām dūrēm visvairāk apstrādā jaunos matrožus.

Uz kuģiem sāka mirgot Stepanova sarkanās un baltās laternas.

—   Gribētos zināt, par ko viņi sarunājas, — Siņeļņikovs teica, vērsdamies pie manis.

—   Pavaicā sardzes priekšniekam!

—   Es taču tikai runas dēļ. īstenībā kāda velna pēc man visas tās ugunis — gan sarkanās, gan baltās. Garlaicīgi.

Viņš mazliet pamīņājās un aizgāja.

Bocmanis Vojevodins piebilda:

—  Tas Siņeļņikovs nav labs cilvēks.

—   Kāpēc?

—   Gara mēle. Luncinās, lai drīzāk paaugstinātu par bocmani.

Gribēju sīkāk iztaujāt par Siņeļņikovu, bet Vojevodins teica:

—   Nu ir laiks gulēt! Arlabunakt!

Radās iespaids, ka bocmanis par mani kaut ko zina un gribējis brīdināt no untera.

Rītā kreisajā pusē pavīdēja lēzeni krasti. Kā allaž pēc jūras brauciena visi priecīgi vēroja cietzemi, kaut gan neredzēja neko citu kā šauru, pelēku svītru. Tad pamazām iznira Zaļais rags, Āfrikas vistālākais rietumu punkts. Eskadra apbrauca ap smaili, un mūsu acu priekšā pussalas dienvidos pavērās neliela pilsētiņa — Dakara, tīra, ar .baltām ēkām, zaļu palmu 'un oleandru rotā. Enkuru izmetām reidā, pareizāk sakot, juras šaurumā starp kontinentu un Gorē salu.

Šeit mūs gaidīja vienpadsmit vācu tvaikoņi ar oglēm, saldētavas kuģis «Esperance», kas bija aizsteidzies garam eskadrai, un velkonis «Rusj» (kādreizējais «Rolands»), ieradies no Brestas.

«Orjola» tipa bruņu kuģiem bija atlicis pa četrsimt tonnu kurināmā. Admirālis deva rīkojumu Dakarā katrā bruņu kuģī iekraut vēl tūkstoš septiņsimt tonnu. Mūsu ogļu bunkuros varēja sabērt tikai tūkstoš simt tonnu. Tātad pārejās ogles bija jāsabāž dažādos kuģa kaktos, kas norādīti štaba instrukcijā. Vecākais virsnieks Sidorovs, to uzzinājis, izmisumā sakampa savu sirmo galvu:

—   Ko nu darīsim?! Tas taču kaut kas neredzēts, ka bruņu kuģi tā pieblīvē ar oglēm. Kā es spēšu uzturēt kuģī tīrību?

Leitnants Slavinskis, allaž rāmais cilvēks, mierīgi atbildēja:

—   Sākas dīvains ogļu trakums. Man šķiet, ka turpmāk būs vēl ļaunāk.

Dakaras franču iestādes sākumā atļāva ogles iekraut, bet vēlāk, baidīdamās, ka japaņi un angļi neprotestē, aizliedza. Pa telegrāfu pieprasīja uz Parizi. Pa tam, nenogaidot atbildi, visi kuģi ķērās pie darba. Piedalījās visa apkalpe, sadalīta divi maiņās. Pirmo reizi krāvām ogles tik briesmīgā tropu karstumā. Pat naktī temperatūra nenoslīdeja zem divdesmit grādiem pēc Reomira. Bet dienā karstums kļuva tik liels, ka visi jutās kā krāsnī. Sevišķi grūti klajās tiem, kam bija jālien pietauvotā tvaikoņa kravas tilpnēs vai bruņu kuģa ogļu bunkuros. Tur matroži strādāja kaili. Lai ogļu putekļos nenoslāptu, vieni iekoda zobos pakulu vīkšķi, citi aizsēja muti un degunu ar kādu izvalkātas drānas gabalu. Šī mocošā spīdzināšana ilga pusotras dienas. Daži matroži neizturēja pārmērīgo piepūli un tropu tveici un krita nost no kājām kā nedzīvi. Tos stiepa zem dušas un, kad viņi atguva samaņu un mazliet atpūtās, atkal lika darbā. Vienu otru ķēra saules dūriens, bet par laimi ne jau nāvīgi.

No mūsu sabiedrotās, Francijas, galvaspilsētas beidzot pienāca atbilde, kas kategoriski aizliedza teritoriālo ūdeņu robežās izdarīt jebkādu iekraušanu. Bet bija jau par vēlu. Visi kuģi bija kurināmā pilni. Saskaņā ar štaba norādījumiem uz «Orjola» pieblīvēja ar oglēm bruņu klāju, veļas mazgātavu un žāvētavu, bateriju klāju, priekšgala un pakaļgala mīnu aparatu telpas, kur krāva tikai maisos sabērtas ogles, un beidzot arī grīdumu, ko iepriekš iežogoja ar dēļu sētu.

Kuģus sakārtoja. Ļaudīm ļāva mazliet atpūsties. Eskadra atkal devās ceļā.

ŠĶĒRSOJAM EKVATORU

Mūsu kuģi līdzinājās bezpajumtes .klaidoņiem: neviens tiem negribēja dot patvērumu. Pat sabiedrotā Francija izturējās pret mums kā pret bankrotējušiem radiniekiem, jo kaujās pret japaņiem piedzīvojām sakāvi pec sakāves. Mums šķita, ka ārzemnieki nemaz neslēpj savu ļauno prieku. Mūsu neveiksmes frontē nāca par .labu citām lielvalstīm. Cariskā Krievija ar savu agresivo, imperiālistisko politiku viesa bažas pārējās Eiropas valstīs. Tāpēc mūsu kaimiņiem nebija nekāda .iemesla vēlēties, lai krievi uzvarētu japaņus, un rūpeties, lai 2. eskadra varētu ērti un strauji virzīties uz Tālajiem Austrumiem. Šeit pa daļai vainīgs bija arī pats Rožestvenskis, jo savā laikā tas bija noraidījis priekšlikumu, ka mūsu brauciens jāsagatavo diplomātiem. Kā mēs turpmāk izķepurosimies no grūtā stāvokļa? Tālākajā ceļā mums vairs nav nevienas ogļu stacijas, nav nevienas ostas, kur mūsu eskadra varētu iegriezties un mierīgi uzņemt kravu.

Eskadra turpināja ceļojumu, dodamās uz Gabunas krastiem gandrīz pie paša ekvatora. Laika apstākļi bija labvēlīgi. Tomēr katru dienu eskadra apstājās sīku avariju dēļ, kuras gadījās gan uz viena, gan uz otra kuģa. No ierindas izgāja bruņu kuģis «Borodino» — pārsprāga zemspiediena cilindra ekscentra gredzens. Uz «Suvorova» sabojājās stūres mašīnas elektriskais pievadnis. Kaut kas notika arī ar «Kamčatku», tā signalizēja, ka neklausot stūre. Apstājās «Orjols» un «Aurora» — sakarsuši dzesinātāji. Taču visvairāk bojājās mechanismi uz transportkuģa «Malaja», kuru tvaikonis «Rusj» galu galā paņēma tauvā. Kamēr viens kuģis lāpījās, tikmēr visa eskadra stāvēja uz vietas vai arī virzījās uz priekšu lēnā gaitā, samazinājusi ātrumu līdz pieciem sešiem mezgliem stundā.

Bruņu kuģa iekšiene bija karsti un smacīgi. Komanda tagad gulēja uz augšējā klāja un uz pakaļējā tiltiņa. Viņai sekoja arī daži virsnieki — tie, kas nebaidījās nakts mitruma. Te naktīs bija ciešami. Visi gulēja gandrīz kaili, tikko jūtama silta vēja skarti. Tropu zvaigznes, lielas un mazas, mirdzēdamas dažādu nokrāsu ugunīs, lēja pār mums savu ramo un nomierinošo gaismu. Tomēr gulēt iznāca maz: nepagāja neviena nakts, kur mums nebūtu apmācību trauksmes. Visi pusnemaņā lēca augšā un steidzās ieņemt savas vietas saskaņā ar kuģa instrukciju.

Dienās cilvēkus mocīja tropu tveice. Ap pusdienlaiku saules stari krita pilnīgi stāvus, tiktāl sakarsēdami bruņu kuģa dzelzs daļas, ka no tām plūda neizturama svelme. Matroži strauji izkritās miesās. Viņiem bija jāveic ne vien parastie kuģa darbi un jāpiedalās apmācībās, bet jāstiepj no visām malām uz bunkuriem arī ogles, ieelpojot melnos putekļus. Un tomēr ierindniekiem klājās daudz vieglāk nekā kurinātājiem un mašīnistiem. Viņu nodaļā nekādi ventilatori nespēja nodzīt karstumu kaut vai līdz četrdesmit grādiem. Tā tas bija apakšā pie mašīnām. Bet augstāk, indikatoru laukumiņos, bija vēl ļaunāk: virs galvas karstais klājs, visapkārt nokaitušie cauruļvadi un separatori. Šeit temperatūra sakāpa gandrīz līdz vārīšanās punktam. Izgaroja pat eļļa, piepildīdama visu telpu kā ar miglu. Vieglāk neklājās arī katlu nodaļās. Slikto ogļu dēļ "grūti bija uzturēt tvaiku vajadzīgajā augstumā, bet palielināt katlu skaitu ne jau vienmēr atļāva. Kurinātāji aiz karstuma ģība. Taču drausmīgajā-karstumā kurtuvju, katlu un mašīnu apkalpes vīri nestāvēja dīkā, bet strādāja, sviedriem aumaļām plūstot un smokot aiz noguruma, jo citādi bruņu kuģis nevirzītos uz priekšu. Viņi kāpa augšup bāli kā līķi, trulām sejām un tik nomocīti, ka, viņos raugoties, neviļus radās jautājums: vai tiešām tie izturēs līdz brauciena beigām?

Disciplina, kaut gan virsnieki un apakšvirsnieki ar dažādiem līdzekļiem centās to uzturēt, manāmi slīdēja uz leju. Ļaudīm vairs nebija bijāšanas pat pret karceri. Tur vismaz varēja kādas dienas atpūsties.

_ Daži virsnieki to atskārta un sāka piesardzīgāk izturēties pret komandu, bet to nesaprata mičmanis Zvirbulis, kas joprojām dižojās un ņirgājās par matrožiem. Pats novēroju kādu sadursmi, kas tikko nebeidzās ar skandalu. Kādreiz pirms pusdienām izsniedzu komandai rumu. Matroži augšējā klājā pie ruma kannas sastājās rindā. Mičmanis Zvirbulis, nokāpis no tiltiņa, gāja mums garām uz virsnieku kopkajiti. Pēkšņi viņš pagriezās un ne no šā, ne no tā iegāza pļauku mašīnistam Šmitam, pavisam klusam un rāmam cilvēkam.

—    Kāpēc, jūsu labdzimtība? — Šmits jautāja, bailēs iepletis acis.

—    Tāpat vien. Vienkārši sagribējās. Še tev vēl, ja nepietiek! — Un viņš smīnēdams iesita mašīnistam vēlreiz.

Zvirbulis tūliņ uzrakstīja zīmīti, kurā pavēlēja izsniegt uz viņa rēķina cietušajam divi kausiņus degvīna: vienu par katru pļauku. Šmits samulsis klusēja. Taču viņa vietā kurinātājs Baklanovs skaidrā balsī pateica:

—    Mīlīši, tas bēris man varen patīk! Varu slānīt viņu ar pātagu, varu kraut smagu vezumu — sten, bet velk!

Mičmanis Zvirbulis, knibinādamies ap savu pensneju, atmeta atpakaļ galvu:

—   Par ko tu runā, netīrais muļķi?

Baklanovs paspēra soli uz priekšu un, dūres sažņaudzis, skaļi novilka caur zobiem:

—   Par zirgu, jūsu labdzimtība!

Viņu skatieni sastapās. Mičmanis uzreiz saprata visu. Viņš

bija ģērbies Urā, baltā formas tērpā ar spožiem uzplečiem, bet viņa priekšā, kustinādams strupo zodu, izaicinoši stāvēja notašķījies, seši pudi smags kurinātājs kailām krūtīm un stingām acīm.

Matroži, elpu aizturējuši, gaidīja, kas nu būs.

—  Nu jā, — Zvirbulis nomurmināja, kļūdams gluži bāls, un steidzīgi laidās uz kuģa stūres galu.

Viņam nopakaļ skanēja balsis:

—   Aizjoza!

—   Baidās, ka zupa neatdziest.

Saskaņā ar Rožestvenska pavēli (Nr. 138) katru dienu kādam kuģim vajadzēja praktizēties braukšanā vai nu pavisam bez stūres, tikai ar mašīnām vien, vai ar elektrisku pievadni, vai ar rokas stūres ratu, vai arī ar tām pašām galvenajām mašīnām, bet nostiprinot stūri piecus un desmit grādus pa labi vai pa kreisi. Tālāk bija teikts, ka itin visiem kuģa virsniekiem jāprot pašrocīgi paveikt visu nepieciešamo, lai pārietu no viena stūres vadīšanas paņēmiena uz otru. Turpmāk tas mums ļoti noderēs — vai maz kas var gadīties karā! Tomēr trūka iemaņas, un rezultāti bija vāji. Izraudzītais kuģis svaidījās no vienas puses uz otru gluži kā piedzēries. Reiz pat flagmaņa bruņu kuģis drāzās laukā no ierindas un gandrīz ielauza sānus mūsu «Orjolam». Visa eskadra sagrūdās čupā. Varu iedomāties, kas tobrīd notika ar admirali un kāds tracis bija uz «Suvorova».

Dažreiz dienā admiralis mācīja eskadru braukt frontes ierindā. Visus kuģus nostādīja vienā līnijā, un tie virzījās uz priekšu kā karavīru vads. Bet arī te nebija nekā apskaužama: traucēja dažādie kuģu tipi, un bija jūtams prakses trūkums. Vienmēr kāds kuģis līda laukā no līnijas.

«Suvorova» mastos cits pēc cita vijās augšup rājiena signāli komandieriem: «Neprotat vadīt.» Ja kāds kuģis sevišķi nogrēkojās, tad admiralis tam pavēlēja vairākas stundas braukt «Suvorova» labajā dvarsā. Tā tas gadījās ar bruņu kuģi «Borodino» un ar mūsu «Orjolu».

Inženieris Vasiļjevs, raudzīdamies šajā ainavā, piebilda:

—   Nokļūt admiraļa dvarsā ir tikpat kā blēņas izdarījušam skolniekam stāvēt kaktā.

Eskadra pagriezās uz austrumiem un tagad šķērsoja Gvinejas jūras līci. Iebraucām bezvēja joslā. Pēc dažām dienām būsim Gabunā.

Laiku pa laikam joprojām sastapos ar Vasiļjevu, runājos ar viņu un ņēmu grāmatas. Visvairāk interesējos par kara flotes literaturu. Mēs taču braucām uz kara lauku. Bet tas ir tāds notikums, kāds cilvēkam lemts tikai reizi mūžā. Drīzāk gribējās izprast, cik labi sagatavojusies kaujai mūsu eskadra, un skaidrāk

iedomāties gaidāmo jūras kauju. Kāri tvēru visu, kas notika eskadrā un uz rnūsu kuģa, ko sadzirdēju no mūsu virsniekiem, ko izlasīju grāmatās, un visus savus iespaidus ierakstīju dienasgrāmatā. Drīz vien man jau bija pierakstītas divas biezas klades. Tiklīdz radās kāds nesaprotams jautājums, vienmēr varēju griezties pec izskaidrojuma pie Vasiļjeva.

Izrādījās, ka uz mūsu kuģa ir vēl viens lielisks virsnieks: jaunākais artilerists leitnants Ilirss. Viņš bija slaida auguma, iegarenu, enerģisku seju, rudu vaigu bārdu, kas sākās pie deniņiem, lielām, pelēkām acīm un vērīgu skatienu, vienmēr caurcaurēm disciplinēts, un radās iespaids, ka tas ir stingrs priekšnieks. Taču labi zinājām, ka viņš ir ārkārtīgi labsirdīgs cilvēks un godīgs virsnieks, kas krietni izturas pret apakšniekiem. Ārpus dienesta viņš sarunājās ar matrožiem kā līdzīgs ar līdzīgu. Arī no Hirsa sāku ņemt grāmatas un drīkstēju griezties pie viņa un vaicāt par kuģiem, par artilēriju, eskadru un jūras kaujam.

Gulēju ļoti maz, ne vairāk ka trīs četras stundas diennaktī. Vajadzēja veikt bataliera pienākumus: sastādīt algu sarakstus, izsniegt kambizei produktus, norēķināties par naudu un pārtiku. Turklāt saskaņa ar kuģa noteikumiem trauksmes laikā bija jāskrien un jāstajas sava vietā. Visu to darīju, nepieciešamības spiests. Jau bez tā pilnīgi attaisnoju krievu sakāmvārdu: «Karsta galva nedod kājām miera.» Interesējos, kas notiek gan apakšā zem bruņu klāja, gan torņos, gan mīnu nodaļās, gan uz augšējā klāja; kāpēc eskadra pārkārtojusies citādi un kāpēc mūsu komandieris tik ļoti uztraucās, kad uz «Suvorova» uzvilka lādu un tādu signālu. Bija jāaprunājas ar signalistiem — tie izstāstīja visu, kas dienā vai naktī noticis ar kuģiem un par ko runājis komandieris ar sardzes priekšnieku. Sevišķi vērtīgas ziņas varēja iegūt no vecākā signalista Vasilija Pavloviča Zefirova. Tas bija drukns jūrnieks, gadus trīsdesmit vecs, platiem pleciem. Rezervē būdams, Pēterburgā mācījies barona Štiglica mākslas skolā, mācījies aizrautīgi, bet iemīļoto darbu pārtraucis karš. Taču arī tagad, nokļuvis uz bruņu kuģa «Orjols», viņš arvien vēl stūrgalvīgi loloja domu kļūt par gleznotāju, lai tas maksātu ko maksādams. Ne vienreiz vien redzēju viņa albumā lieliskus zīmējumus, kur tēloti mūsu kuģi un atsevišķi mūsu dzīves mirkļi. Vērodams no signaltiltiņa eskadru, Zefirovs zināja visus svarīgākos eskadras notikumus un labprāt pavēstīja man visus jaunumus. Nespēju aiziet arī no matrožiem, kuru pulciņš bija apmeties bakā vai kādā citā vietā, ja viņu vidū kāds tik interesanti stāstīja par dažādiem gadījumiem. Varbūt tur bija daudz izdomas, bet es, viņos klausīdamies, atveldzēju sirdi.

Lūk, galvanieris Golubevs priekšējā mīnu nodaļā sapulcinājis ap sevi dažus biedrus. Viņa platā seja ir nopietna, bet pelēkās

acis viltīgi piemiegtas. No vienkāršiem vārdiem, gluži kā no bērnu klucīšiem, viņš veido interesantu noveles celtni:

— Mūsu kuģis stāvēja Helsingforsā. Bija mums pops, solids, smagnējs, ar četrstūrainu seju. Matroži viņu nokristīja par Nilzirgu. Viņš dikti mīlēja iedzert. Labprāt runāja ar matrožiem par reliģiju. Bet šie viņu allaž tikai izprašņāja. Nilzirgam las nepatika — nespēja atbildēt. Kādreiz viņu tā piespieda pie ienas, ka šis sāka visus gānīt jēliem vārdiem ne sliktāk kā bocmanis un aizdrāzās uz virsnieku kopkajiti. Kopš tā laika neielaidās vairs valodās ar matrožiem. Ķērās pie cita darba: tiklīdz svētdiena, tā tūlīt pēc. pusdienām iznāk uz baka un sāk dalīt komandai Trojicas Sergija vai Atonu klostera lapiņas. Ko nu lai dara? Kā izdzīt viņam šo niķi? Un vīri izgudro. Reiz svētdienā kāds ziņnesis, puika uz goda, ņem un izvelk šim no apakšējā svārka kabatas garīgās lapiņas un to vietā iebāž proklamācijās. Mūsu Nilzirgs virsnieku kopkajitē piesūcies un neko vairs nesajēdz. Iznāk uz baka un nu tik dala proklamācijās. Tikko matroži to uzzina, tūlīt apkārt šim no visām pusēm. Simti roku sniedzas uz viņu, un vīri sauc: «Tētiņ, man, man arī!» Nilzirgs priecājas un saka: «Mani brāļi iekš Kristus! Esmu gauži apmierināts, ka jūsu sirdis kļuvušas redzīgas, kaut arī vēlu. Mācieties no šīm lapiņām un dariet tā, kā tur sacīts!» Matroži izklīst pa dzīvojamo klāju un sper vaļā pilnā balsī: «Krievijā rīkojas nevis valdība, bet laupītāju banda, kuras priekšgalā ir kronētais atamans Nikolajs Otrais.» Nejauši pa dzīvojamo klāju iet mičmanis. Pakampj no viena matroža proklamacij.u un nu niknuma pilns un pārskaities prasa: «Tu, šāds un tāds, ko tu lasi? Kur to ņēmi?» Bet šis mierīgi atbild: «Pops iedeva. Bakā visiem dala.» Virsnieks paraugās apkārt — visi lasa. Aizjož uz virsnieku kopkajiti, ka ne ar velosipcdu nevar panākt. Tur saceļ īstu trauksmi. Kliedz: «Uz mūsu kuģa dumpis! Dumpinieku barvedis mūsu pops!» Visi virsnieki pūlī dodas uz baku. Revolveri sagatavoti šaušanai. Priekšā klupdams krizdams soļo komandieris. Bet Nilzirgs tanī laikā dala pēdējās lapiņas un tikai skaita: «Mani brāļi iekš Kristus! Redzu, ka stājaties uz patiesības ceļa.» Komandieris metas šim virsū un bļauj: «Nelietis! Komandu gribi sadumpot! Arestēt viņu, arestēt tūliņ pat!» Tūdaļ sargi klāt un aizved Nilzirgu uz karceri. No pārbīļa viņš tā apstulbis, ka ne vārds nenāk pār lūpām, krata tikai savu pinkaino galvu. Izčamdīja visu viņa kajiti — neko neatrada, izņemot garīgas grāmatas un lapiņas. Nu tikai atskārta, kas te par numuru. Popu izlaida. Sāka kratīt komandu.

Golubevs stāstu beidza, mēs pasmējāmies, un kāds matrozis aizsāka citu tematu. Visu jau nevarēju noklausīties. Aizgāju uz augšējo klāju.

Pa labi no eskadras iznira Svētā Toma sala, kas piederēja Portugālei. Ko tālienes tā izskatījās pēc jūras līdzenumā nokrituša neliela, pelēka mākonīša. Taču rokasgrāmatā teikts, ka sala esot apmēram tūkstoš kvadrātkilometru liela un tās kalni divus kilometrus augsti.

13. novembra rītā mūsu eskadra apstājās: kur ir Gabuna? Kā redzams, flagmaņa stūrmaņi novirzījušies no kursa. Aizsūtīja tvaikoni «Rusj» uz krasta pusi uzmeklēt mūsu apstāšanās vietu. Pec pusdienām izlūks atgriezās. Izrādījās, ka esam jau šķērsojuši ekvatoru, bet Gabuna atrodas kādas divdesmit jūdzes augstāk par šo iedomāto līniju.

Vakarā izmetām enkuru neitrālos ūdeņos uz dienvidiem no ieejas Gabunas upē, divdesmit jūdzes no Librvilas pilsētas un četras jūdzes no krasta. Jūra gurdi cēlās un plaka, veldama nelielus viļņus zemajā, zeltainajā krastā. Bet tālāk kā noslēpumaina siena rēgojās biezs mežs. Binoklī varēja saskatīt olivpalmas.

Satumsa nakts, un pa kreisi zemes raga paugurā sāka laipni mirgot vientuļa bāka.

* Otrā dienā no Gabunas upes izbrauca vācu ogļu kuģi un pievienojās eskadrai. Atkal sākās ogļu mocība. Kad tas viss beigsies?

Atradāmies ārpus Francijas teritoriāliem ūdeņiem, tomēr turienes gubernators uzaicināja mūs pārvākties uz kādu citu līci, vēl nomaļāku un mežonīgāku. Bet tas mums būtu pārāk apkaunojoši. Admirālis Rožcstvenskis darīja labi, nepaklausīdams gubernatoram, un turpināja ogļu iekraušanu.

Pirms kāda pusotra mēneša melnie mežoņi, fani, šeit apēduši četrus frančus, kas devušies džungļos pēc ziloņiem. Sī ziņa stipri satrauca mūsu matrožus. Bieži jo bieži visi lūkojās uz krastu, it kā tur varētu ieraudzīt briesmīgos cilvēkēdājus.

LAMATAS NAV BĪSTAMAS, JA TĀS ZINĀMAS

18. novembra vakarā eskadra no jauna devās savā garajā ceļā. Tagad, ekvatoru šķērsojuši, braucām pa Dienvidatlantijas okeānu. Mēs uz «Orjola» par nākamo apstāšanās vietu neko nezinājām.

Uz «Kamčatkas» notika sadursme starp administrāciju un strādniekiem: viņi ar dūrēm uzbruka inženierim. Uz transportkuģiern, kur komandā bija brīva līguma matroži, pārgurušie kurinātāji atteicās uzturēt katlos tvaiku. Bija jādomā, ka turpmāk šādi gadījumi kļūs biežāki.

Gabunā nepavisam neveicās kreiserim «Dmitrijs Donskojs».

Sargkuģi pulkten desmitos vakarā aizturēja šā kreisera tvaika kuteri, jo no tumsas iestāšanās līdz rīta ausmai jebkāda satiksme starp kuģiem tika pārtraukta. Tūdaļ no flagmaņa bruņu kuģa ar signāliem pavēlēja uz trim dienām arestēt sardzes priekšnieku. Tai pašā naktī pirms pulksten diviem aizturēja tā paša kreisera otru laivu, un tajā, kā teikts pavēlē Nr. 158, atrasti «trīs ierciI uši virsnieki: leitnants Vesjolijs, mičmanis Varzars un mičmanis Seļitreņņikovs». Izrādījās, ka viņi -slepus gribējuši aizvest uz hospitaļkuģi «Orjols» žēlsirdīgo māsu, kas ieradusies pie viņiem ciemos. Šos trīs virsniekus bez jebkādas iepriekšējas izmeklēšanas tūliņ pat nosūtīja uz Krieviju nodošanai tiesai. Kreisera «Dmitrijs Donskojs» komandierim — pirmā ranga kapteinim 1,.ebedevam izteica rājienu.

Šinī sakarā Rožestvenskis 16. novembri izdeva otru pavēli ar Nr. 159, kur pārmeta Portarturas eskadrai, ka tā «aizlaidusi vējā trīs savus labākos kuģus» un ka tagad armija «sākusi izpirkt flotes grēkus ar savu asiņu straumēm».

Tālāk pavēlē bija teikts:

«Arī otrajā eskadrā ir vairāki virsnieki, kas atrodas uz tā paša ceļa, kuru ejot tik daudz zaudējusi pirmā eskadra.

Vakar 1. ranga kreiseris «Dmitrijs Donskojs» rādījis visdziļākās kara laika izvirtības piemēru; rīt tam var rasties sekotājs.

Vai nav laiks atskatīties uz smagajām nesenās pagātnes mācībām?

1. ranga kreiseri «Dmitrijs Donskojs» uzdodu neatlaidīgi uzraudzīt jaunākajam flagmanim kontradmirālim Enkvistam un lūdzu viņa ekselenci darīt visu, lai drīzāk izskaustu trūdēšanas dīgļus šā kreisera morālē.»

Bruņu kuģa «Orjols» virsnieki bija sašutuši par šo pavēli. Inženieris Vasiļjevs man stāstīja, ka virsnieku kopkajitē runājuši tik traki, ka admiralis kļūtu zaļš no dusmām, ja vien šīs valodas nonāktu viņa ausīs. Viņam raidīti ne visai glaimojoši teicieni:

—   Pats neprot ieviest kārtību un sāk gānīt citus.

—   Eskadrai viņš kļuvis par īstu biedēkli.

—   Portarturas eskadrā kuģu apkalpes bija apmācītas tīri labi. Bet admiraļi nekur nederēja. Labāk būtu runājis par tiem.

—    Lai nu kas mums pārmestu šādas lietas, bet ne Rožestvenskis! Kādi tad viņam pašam ir kaujas nopelni? Nekā cita kā tikai kauna pilnā kauja ar mierīgiem zvejniekiem.

Eskadra izgāja no bezvēja joslas. Sāka pūst dienvidaustrumu pasats. Debesis visu laiku bija mākoņainas, pretim vēlās paprāvi viļņi. Aukstās straumes dēļ, kas plūda no Dienvidu Ledus okeana, temperatūra ievērojami pazeminājās.

Bruņu kuģis «Orjols» veda visvisādas dzīvas būtnes: buļļus, aunus, cūkas, vistas. Augšējais klājs pārvērtās par lopu laidaru. Dažreiz pussnaudā dzirdēju, kā dzied gailis, rukšķ cūka vai neatlaidīgi rej mūsu suns Otrdienis. Vai patiesi atkal esmu nokļuvis dzimtajā sādžā? Pamodos rūgti vīlies.

Labi bija, kad pusdienas gatavoja no svaigas gaļas. Ļaunāk klājās, ja šim nolūkam lietoja saldētu gaļu, ko saņēma no saldētavas kuģa «Espйrance». Un pavisam neciešami kļuva, kad sāka dot sālītu liellopu gaļu. Tā bija dzeltena, nelabi oda, bija gļotaina, iezaļgana, pilnīgi iznīcināja ēstgribu un radīja sliktu dūšu. Tādās dienās daudzi staigāja neēduši. Matroži kurnēja:

—   Pašam admiralim Biriļevam vajadzētu izvārīt pusdienas no šitāda draņķa.

—  Apgādājis mūs ar varenu mantu, kaut viņš vannā noslīktu!

Sestajā dienā pēc aizbraukšanas no Gabunas izmetām enkuru

Lielās Zivs līcī. Te bija Portugāles īpašumi. Grūti iedomāties vienmuļāku vietu. Zemie, paugurainie Āfrikas krasti pavisam tuksnešaini, neviena auga, klejojošās smiltis saplūda ar tālo apvārsni. No kontinenta slaidā lokā no dienvidiem uz ziemeļiem stiepās jūrā gara zemes, mēle, ne augstāka par pusotra metra, it kā jūras viļņi tīšu prātu būtu to uzskalojuši. Uz zemes mēles kvernēja dažas nožēlojamas būdeles. Līcis bija plašs, diezgan dziļš un pilnīgi atbilda savam nosaukumam: lielos vairumos tur mājoja dienvidu siļķe un citas zivju sugas. Varbūt tieši tas vilināja šurp ļoti daudz jūras putnu, kas ar kliedzieniem mazliet atdzīvināja šo tuksnesi.

No līča viņējā gala izbrauca portugāļu lieīgaballaiva, lai protestētu, ka esatn apstājušies šeit, bet mēs tomēr divdesmit četras stundas krāvām ogles no vācu tvaikoņiem savos kara kuģos.

Braucām tālāk — uz Vācijas koloniju Angru Pekvcnu.

Pēc divi dienām šķērsojām Mežāža tropu un iebraucām mērena klimata joslā. Saule kāpa augstu, tomēr saltā ūdens straume lika sevi just. Laiks bieži mainījās: lāgiem vējš aprima un tikai viegla vēsma rotājās zem skaidrajām debesīm, lāgiem tas brāzās skarbiem grūdieniem, panākdams ātri skrejošos mākoņus.

Uz flagmaņa bruņu kuģa laiku pa laikam parādījās drastiski signāli, bojādami nervus kuģu komandieriem. Kā redzams, Rožestvenskis kļuva arvien niknāks. Mūsu peldošā darbnīca jau pirms izbraukšanas no Gabunas saņēma brīdinājumu:

—   «Kamčatka», paziņojiet vecākajam mechaniķim, ja, izbraucot jūrā, mašīnā atkal radīsies bojājumi, tad pārcelšu viņu par jaunāko mechaniķi uz kāda bruņu kuģa.

Tai pašai «Kamčatkai» signalizēja arī ceļā.

—   «Kamčatka», deviņas reizes jūs izsaucu, bet atbildi neesmu saņēmis. Sardzes priekšnieku arestēt uz deviņām diennaktīm.

Komandieris turpināja:

—  «Nachimov», četras reizes jūs izsaucu — un nekādas atbildes! Sardzes priekšnieku arestēt uz četrām diennaktīm.

Kamēr nokļūsim līdz mērķim, dabūs visi.

Gribējās zināt, — vai arī japaņu flotē ir tāda pati jezga kā mūsējā?

Reiz vakarā iegāju bocmaņu kajitē. Pavļikova nebija. Sastapu tikai Vojevodinu. Arvien vairāk un vairāk iedraudzējos ar viņu. Vojevodins man patika ar savu taisno un stingro raksturu un ar skaidro dzīves skatījumu. Par viņu labi izteicās arī citi matroži — esot taisnīgs cilvēks. Šoreiz izdzērām divi pudeles vīna, ko viņš bija dabūjis no vācu ogļu kuģa. Runājāmies par dzīvi pirms iesaukšanas karadienestā, par zemnieku likstām, par tautas tumsību. Rjazaņas guberņā Sobačkovas sādžā viņam palikusi sieva un bērni. Domādams par tiem, bocmanis nolieca savu apcirpto galvu un nomāktā balsī teica:

—   Draugs, jūtu, ka japaņi mūs sakaus. Esam slikti sagatavoti kaujai. Kārtības uz kuģiem nekādas. Eskadru komandē traks admiralis! Kaut es būtu puiša cilvēks — tomēr vieglāk mirtu! Nu mani bērni kļūs bāreņi un sieva — atraitne.

No sirds jutu viņam līdzi.

—   Jā, Maksim Ivanovič, tu esi pasteidzies apprecēties un sarežģījis savu dzīvi. Protams, tur, tavā sādžā, būs asaras un ciešanas. Un arī pašam droši vien nav nekādas patikas galu meklēt. Bet karš paliek karš! Tur mēs neko nevaram darīt.

Muskuļi boc-maņa sejā savilkās, pelēkās acis jautājoši raudzījas manī:

—   Vai tad mums jānoliek savas galvas? Citu peļņas dēļ?

Bija jāatbild aplinkus.

—   Dzirdēju, ka visa šī jezga sākusies Korejas koncesiju dēļ. Pat virsnieki runā par to. Bet ne jau visām pļāpām var ticēt. Faktu mums …

Bocmanis mani pārtrauca:

—   Pagaidi! Ik reizi, kad nonākam pie kāda svarīga jautājuma, tu vienmēr mūc kā pīle no vanaga — plunkš! — un ūdenī iekšā. Es neesmu vanags, un tu neesi pile. Runāsim skaidri, bez izlikšanās! Tu zini visu. Ne velti uz kuģa tevi tur par politiķi.

Iekšeju satraukumu valdīdams, ārēji centos būt mierīgs.

—   Mani par politiķi? Kas tad tā domā? Vai vecākais virsnieks?

—   Kaut vai tā.

Drudžaini sāka rosīties domas, ieraugot zemūdens klintis manā dzīves ceļā.

—   Maksim Ivanovič, zini ko! Tu esi bocmanis, es esmu pirmās šķiras batalieris. Atšķirība nav nekāda lielā. Tic ir mūsu visaugstākie amati, lielākos mūs vairs necels. Bet galvenais — abi esam zemnieku ļaudis. Tāpēc tu pareizi sacīji: mums jārunā bez izlikšanās. Ko tu zini par mani?

Vojevodins tūliņ pat izgrūda:

—   Pavēlēts tevi novērot.

—   Tev?

—  Jā.

—   Un kam vēl?

—   Kvartirjeram Siņeļņikovam. Atceries, kādreiz tevi brīdināju, lai sargies no viņa.

—   Tā … Ko tad ziņo tu?

—   Ļoti lielīju tevi, citādi nebūtu stāstījis.

Sarunā noskaidrojās, ka vecākais virsnieks vairs neinteresējoties par mani. Tās visas bija labas pazīmes: tātad arī Siņeļņikovs nav varējis pastāstīt priekšniecībai neko sevišķi sliktu. Ar bocmani vienojos, ka tagad viņš ziņos vecākajam virsniekam par mani tikai to, ko es likšu.

Naktī, gulēdams kojā, prātoju par savu stāvokli. Tomēr cik varen man bija veicies! Tagad es redzu visas pretinieka kārtis. Varēs droši sākt spēli. Iepriecināts par šādu pagriezienu, nemaz vairs nedusmojos uz otrā ranga kapteini Sklorovu: vai tad viņš ir vainīgs? Sidorovs tikai pildīja komandiera gribu, bet tas savukārt saņēma priekšrakstu no žandarmērijas pārvaldes. Tomēr katram gadījumam bija jāizgudro vēl kaut kas.

Otrā dienā devos kuģa garīdznieka kajitē.

—   Paīsija tētiņ, vai jums nav grāmatiņas «Dievmātes slavināšana»?

Viņš sāka smaidīt.

—   Ir, ir. Vai tiešām tev patīk… nu, kā lai saka … svētie raksti?

—   Es tos dievinu, Paīsija tētiņ!

—   Ļoti… nu, ka lai saka … apsveicu.

Pirms pusdienām, dalīdams uz augšējā klāja rumu. teica Siņeļņikovam, kad viņš bija iztukšojis savu kausiņu:

—   Izdzer manu tiesu arī…

—   Vai var?

—   Met tik iekšā!

Steidzos drīzāk paēst pusdienas un uzmeklēju kvartirjeru Siņeļņikovu. Mazliet patērzējām par kuģiem. Tad it kā starp citu stāstīju:

—   Šodien lasīju vienu grāmatiņu. Varen sarakstīta! Taisni asaras saskrēja acīs.

—   Būtu iedevis palasīt arī man!

—  Ne par kādu naudu! Tādu grāmatu neuzticu nevienam. Priekšā gan varu palasīt kaut tūlīt.

Kvartirjers kļuva tik laimīgs, kā naudas podu uzracis, un vedināja:

—   Iesim!

Nokāpām kancelejā. Cieši aizvēru durvis. Pēc tam noslēpumaini brīdināju:

—   Nevienam ne pušplēsta vārda par to! Citādi matroži sāks melst nezin ko. Teiks, redz, ko viņš lasa.

Kvartirjers, rokas pacēlis, iesaucās:

—   Lai es kādam ko teiktu! Kluss kā kaps!

Bez steigas izņēmu no galda atvilktnes grāmatiņu un to atšķīru. Siņeļņikovs neatlaidīgi vēroja katru manu kustību un tuvas laimes priekšsajūtā jau gavilēja. Jutu, ka viņš vai deg aiz nepacietības, plūkādams savas retās ūsas. Sāku lasīt «Dievmātes slavināšanu» un, uzmezdams acis klausītājam, tikko valdīju smieklus. Ja kādam nopirktas govs vietā iešmugulētu kaķi, arī tad pircējs nebūtu vairāk izbrīnījies kā Siņeļņikovs. Viņa sejā atspoguļojās galīga neizpratne. Minūtes piecas viņš klausījās, muti atplētis, neko nesajēgdams un kā bullis bolīdams uz mani acis. Tad pēkšņi, it kā lapsenes dzelts, uzšāvās kājās un sāka gānīties:

—   Domāju, ka tiešām esi gudrs cilvēks, bet tu esi idiots un lasi idiotiskas grāmatas!

Jēli lamādamies, viņš izskrēja no kancelejas un aizcirta durvis.

Tai pašā vakarā bocmanis Vojevodins devās uz vecākā virsnieka kajiti, ziņoja otrā ranga kapteinim Sidorovam par dažādām kuģa darīšanām un beigās piebilda:

—  Jūsu augstdzimtība, vēl par batalieri Novikovu.

—   Stāsti! — Sidorovs kā allaž stingri pavēlēja.

—   Visu laiku esmu viņu vērojis un pat daudz ar viņu runājies. Viņš, kā jau agrāk jums ziņoju, ir pilnīgi uzticams un dienestam nodevies puisis. No politikas viņā nav ne smakas.

Vecākais virsnieks piekrizdams pamāja ar galvu:

—  Jo labāk. Jau no pirmās reizes redzēju, ka viņā nav nekā aizdomīga.

—   Jūsu augstdzimtība, Novikovam tikai viena slikta īpašība: ja saskaišas, tad kļūst gluži traks. Tādā brīdī pat admiralim ceļu negriezīs un lielu postu var nodarīt.

—   Kādu postu?

—   Cilvēku var nozūmēt.

—   Tas ir, kā — nozūmēt?

—   Somu duncīti nēsā līdzi. Nesen, kā man stāstīja, saskrējies ar vienu mašīnistu. Diemžēl, uzvārdu neuzzināju. Mašīnists teicis, ka japaņi mūs sasitīšot, bet Novikovs skaidrojis, ka būšot gluži otrādi. Vārds pa vārdam — un abi aizsvilušies. Batalieris izrāvis no kabatas duncīti un mašīnistam virsū! Labi, ka šis paspējis aizmukt. Citādi uz kuģa būtu notikusi slepkavība.

Vecākais virsnieks pēkšņi sadusmojās:

—   Velns viņu sazina! Sasūtījuši visādus subjektus, vai no soda rotām, vai trakuļus! Vadi nu kuģi ar šādiem elementiem!

—   Ar Novikovu, jūsu augstdzimtība, var iztikt gluži labi. Kaut tādu matrožu būtu vairāk, tad mēs varētu justies laimīgi. Ja Novikovu neaizskar, tad viņš ir rāmāks par aitu. Tin vai ap pirkstu.

Vecākais virsnieks atkal pamājis ar galvu un atlaidis bocmani bez brāziena.

Vispār, kā tagad noskaidrojās, pirmais iespaids bija pareizs: Sidorovs vairāk kliedz un draud, taču matrožus soda reti. Ja arī iesēdina kādu karcerī, tad tikai tādos gadījumos, kad citādi rīkoties nevar. Tiesa, viņš mazliet baidās no sodītiem un it īpaši no «politiskajiem», bet viņa iecietīgā izturēšanās pret komandu nav izskaidrojama ar to vien. Kā redzams, aiz viņa bargās ārienes tomēr slēpjas laba sirds.

MŪSU VIRSNIEKI

28. novembra rītausmā eskadru jau varēja saskatīt no augstienēm, kas ieslēdza Angras Pekvenas līci. Sajā rnaz izpētītajā un nepazīstamajā apvidū grūti bija orientēties un tāpēc nācās apstāties un izsūtīt uz priekšu izlūkus. Laiks bija nejauks. Okeānā trakoja vētra, atjoņojusi no saltajiem dienvidiem; brīžiem tā sasniedza desmit balles. Šķita, ka kuģi, viļņos zvalstīdamies, plosa pelēko, līgano mākoņu autu. Līkā krasta svītra slēpās dūmakā. Un tāpēc tikai pulksten divos dienā ļoti piesardzīgi iebraucām līcī. Izrādījās, ka uzturēšanas šeit ir nelādzīga. Trīs klintsragi, kas stāvus slējās gaisos tieši no dzelmes, lāgā nesargāja mūs no viļņiem un vēja.

Uz bruņu kuģa «Orjols» notika nelaime. Kaut gan mirklī, kad vajadzēja izmest enkuru, kuģa mašīnu apturēja, tomēr piecpadsmit tūkstošu tonnu lielais dzelzs milzis pēc inerces arvien vēl virzījās uz priekšu. Labās puses enkura ķēde neizturēja lielo slodzi un pārtrūka. Uz tiltiņa satraukums: ko nu teiks admiralis? Komandieris Jungs pārvērstā balsī sāka bļaut:

— Atpakaļ! Stop! Izmest kreiso enkuru!

Bet labās puses enkurs, pazuzdams kaut kur dzelmē, bija aizrāvis sev līdzi arī četrdesmit piecas asis garu ķēdes posmu.

Virsnieki un komanda arvien vairāk pārliecinājās, ka komandieris, kas kādreiz bijis lielisks buru kuģa vadītājs, lagā nepazīst mūsdienu bruņu kuģi.

Vietējās vācu iestādes izturējās pret mums labvēlīgāk. Tās neko neiebilda, ka esam apstājušies līcī. Kā redzams, Vācijai visai maz rūpēja Japanas un Anglijas ieskati.

Līcis bija mazs, un tāpēc transportkuģi un kreiseri palika atklātā jūrā. Tur tos drausmīgi mētāja. Naktī debess noskaidrojās, laiks kļuva rāmāks. Rītā gribējām sākt ogļu kraušanu, bet vējš atkal pieņēmās. Nākošais brauciena posms mums bija paredzams garš — apkārt Labās Cerības ragam līdz Madagaskaras salai, neiegriežoties nevienā ostā. Kurināmā vajadzēs daudz. Trīs dienas dunēdama un kaukdama trakoja vētra, trīs dienas pavadījām dīkā, vērodami tikai drūmos krastus, kur neredzēja gandrīz nekāda zaļuma, kad pēkšņi iestājās klusums. Četros no rīta ķērāmies pie darba, bet septiņos vakarā jau metām mieru: bijām uzņēmuši ap deviņsimt tonnu ogļu. Turklāt no iepriekšējā krāvuma mums bija atlikušas tūkstoš četrsimt tonnas.

Uz mūsu bruņu kuģa «Orjols» praporščiks T. sajuka prātā. Tas bija gadus četrdesmit vecs vīrs, spēcīgs un drosmīgs, izgājis drausmīgu jūras dzīves skolu. Jau zēna gados kļuvis jūrnieks un ilgi braucis par matrozi uz ārzemju kuģiem. Beidzot izlauzis sev ceļu — uzkalpojis līdz kapteinim un komandējis burinieku. Pa kādiem kaktiem viņu nebija mētājis liktenis, kādas jūras un okeāni viņu nebija šūpojuši savos viļņos! Un pēkšņi šāds cilvēks zaudēja prātu. Viņš sāka tarkšķēt un melst visādas aplamības, gan pilnā balsī bezcerīgi raudādams, gan traki lamādamies. Lāgiem kādu frāzi viņš atkārtoja simtiem reižu, runādams arvien skaļāk un skaļāk:

— Japaņi mūs gaida .. . Visus nogremdēs, visus nogremdēs, visus nogremdēs …

Pie tam seja viņam kļuva bāla, pārklājās lipīgiem sviedriem, uz lūpām sakrājās putas, un ārprāta pilnajās acīs ar ieplestiem redzokļiem bija tādas šausmas, it kā viņš jau skatītu mūsu kuģu bojā eju.

Vajadzēja viņu nosūtīt uz hospitaļa kuģi «Orjols», taču tas bija nošķīries no eskadras un aizbraucis uz Kapštati, bet no turienes droši vien dosies uz Madagaskaras salu satikties ar mums. Tātad visu šo laiku praporščiks T. paliks uz bruņu kuģa. Viņu ieslēdza kajitē un par sargu pielika sanitāru. Uz kuģa atradās ārprātīgs cilvēks, kas bez mitas drausmīgi kliedza, un tas ļoti nomāca visu apkalpi.

Uz transportkuģa «Koreja» sajuka prātā kāds matrozis.

Iekrāvām ogles un pēc tam divi dienas meklējām kuģa enkuru. Šai darbā piedalījās visi bruņu kuģu barkasi: jūras gultni tralēja ar žākariem un vieglenkuriem, nolaida ūdenslīdējus. Atrada. Enkuru ievilka agrākajā vietā, bet pārrauto ķēdi sakala.

Leitnants Hirss bieži runājās ar komandu un dalījās ar to savās zināšanās. Visiem tas ļoti patika. Ari tagad, sapulcinājis bakā matrožus, viņš stāstīja, kā šajā Āfrikas daļā nostiprinājusies Vācija:

—   Patiesībā viss sākās ar niekiem. Pirms kādiem divdesmit gadiem vācu tirgonis Liderecs veikala nolūkos pievērsa uzmanību Angras Pekvenas līča apkārtnei. Nepagāja ne gads, kad viņš šo apgabalu nopirka no iezemiešiem par divsimt šautenēm un divtūkstoš markām. Vācijas impērija viņa pasākumu ņēma savā aizsardzībā. Tagad tikai sāka augt tirgoņa apetite. Redzēdams, ka zeme šeit tik Ieta, viņš nopirka visu piekrasti līdz Oranijas upei. Drīz vien, pēc sarunām ar Angliju, vācu īpašumi sāka paplašināties vēl dziļāk kontinentā. Galu galā izveidojās liels apgabals. To sauc par Vācijas dienvidrietumu Āfriku. Ar to sākās Vācijas koloniālā politika. Angļi saprata, ka palaiduši garām prāvu zemes gabalu. Viņi tūliņ pat sagrāba guano salas, kas atrodas līdzās šim līcim. Tajās milzīgos daudzumos pulcējas jūras putni: kormorani, flamingo, dažas kaiju sugas, albatrosi …

Hirss matrožiem patika; tie mēdza teikt:

—   Savu darbu prot un mūsējos nenicina.

—   Kaut vairāk mums būtu lādu virsnieku!

Naktī uz 4. decembri visā līcī sāka velties miglas vāli, it kā no debesīm būtu nokritis biezs mākonis. Necaurredzamais, tumšais miglas plīvurs viļņojās, un aiz tā izgaisa krasti un kuģi. Ļaudis kļuva tramīgi: kas notiks, ja mūsu vidū ielauzīsies kaut viens ienaidnieka mīnu kuģis? Laiks noskaidrojās tikai ap pulksten deviņiem rītā. Eskadra atstāja savu pēdējo patvēruma vietu Rietumāfrikā. Aiz mums palika guano salas, baltas, kā kaļķiem nokaisītas. Gaisā riņķoja iztraucētie jūras putnu bari, klaigādami tik stipri, it kā piedalītos kādā trokšņainā mītiņā. Debesis bija mākoņainas. No dienvidrietumiem, triekdamies pret bruņu kuģa labo vaigu, vēlās lieli viļņi.

Vēl aizvien sastapos ar Vasiļjevu. Jo tuvāk iepazinos ar to, jo vairāk viņš pārsteidza ar savu izcilo prātu. Tas bija neparasta talanta un plašu vispārinājumu cilvēks. Viņā klausīdamies,neviļus sāku just cieņu pret inženieriem. Kopā ar strādniekiem viņi pārveido zemes izskatu, drausmīgā dziļumā tie rokas pēc oglēm un naftas, pēc metāliem un dārgakmeņiem; viņi izcērt tuneļus cauri kalniem, pārsviež grandiozus tiltus pāri upēm, ar kanaliem savieno jūras, uzceļ pilsētas un rūpnīcas tur, kur agrāk bijuši necaurejami staignāji.

Pēc katras sarunas ar Vasiļjevu mans zināšanu krājums palielinājās. Starp mums nodibinājās šādas attieksmes: es viņam stāstīju, kas notiek komandā, kāds noskaņojums valda matrožos, bet viņš mani iepazīstināja ar virsnieku saimes dzīvi un psieholoģiju. Un tā maniem personīgajiem ilggadējiem novērojumiem pievienojās tāda cilvēka iespaidi, kas pats dzīvoja virsnieku sabiedrībā. Tagad spēju secināt vēl noteiktāk.

Virsnieku psicholoģija nepavisam nebija vienveidīga. Tecbnikas ietekmē, kura neatlaidīgi lauzās iekšā flotē, viņi sadalījās divi naidīgās nometnēs: pusmūža ļaudīs un jaunatnē. Manuprāt, galveno līniju, kas šķīra virsniekus, varētu novilkt starp leitnantiem un mičmaņiem, kuri stāvēja vienā pusē, un otrā ranga kapteiņiem un vēl augstākiem virsniekiem — otrā pusē.

Jaunākā paaudze bija jūrniecības jauno virzienu paudēja. Viņa nebija piezīdusies ar buru kuģu laikmeta garu, viņa skaidri redzēja, ka apstākļi izveidojas citādi, un ņēma vērā ārzemju flotes progresu. Tāpēc jaunie virsnieki sāka izturēties pret «burinieku» skolu vispirms ironiski, bet vēlāk pamazām pārgāja uz kritizēšanu un opoziciju.

Komandējošā sastāva vecākā paaudze — admiraļi, komandieri un vecākie virsnieki, kas bija piesūkušies ar agrākā flotes dienesta paražām, lielāko tiesu nesaprata moderno techniku. Ikvienu jauninājumu viņi nīda. Ar prieku tie atcerējās buru flotes dzejiskumu, romantiku un neparasti stingro jūras tradiciju sistēmu. Uz techniku un techniķiem viņi raudzījās kā uz nenovēršamu ļaunumu. Netīrie darbi pie katliem un mašīnām viņiem šķita necili pūliņi, tie bija lemti mechaniķiem, kas rakņājās kaut kur dziļi kuģu tilpnēs zem bruņu klājiem.

Nepieciešamība uzņemt kuģu personālā speciālistus, kas apkalpotu mechanismus, radīja pirmo plaisu, kas sagrāva virsnieku saimes vienveidību. Ierindas virsniekiem, kas visnotaļ komplektējās no dzimtmuižniekiem, speciālistu darbs šķita pārāk vienkāršs. Gribot negribot kuģu apkalpe bija jāpapildina ar inženieriem mechaniķiem. Bet viņiem, tāpat kā kuģu ārstiem, bija civilas dienesta pakāpes, un kuģa dzīvē tie nebaudīja daudzas virsnieku tiesības un privilēģijas.

īsi pirms ķrievu-japaņu kara jautājums par inženieru mechaniķu nozīmi uz kuģiem kļuva ļoti aktuals. Ar 1898. gadu krievu floti sāka strauji papildināt ar visjaunākās un pilnīgākās konstrukcijas kuģiem. Pirmajā Portarturas eskadrā vairāk nekā puse kara kuģu bija nesen ārzemēs būvēti. Tajā ietilpa Amerikā būvētie kuģi «Retvizans» un «Varjags», Francijā būvētie — «Cesarevičs» un «Bajans», Vācija būvētie — «Askolds», «Bogatirs» un «Noviks» un Dānijā pasūtītais «Bojarins». Tajos bija izmantoti pēdējie technikas jaunumi. Ar savām taktiskajām īpašībām tie daudzējādi pārspēja ne vien japaņu, bet arī visas pasaules kuģus.

Mechanismu un reizē ar to viņu saimnieku — inženieru mechaniķu nozīme kļuva neparasti liela. Kuģa liktenis vispirms bija atkarīgs no mechanismu stāvokļa un to pareizas lietošanas.

Līdz ar to arī artilērijas, mīnu, elektrotechnikas, tilpņu un navigacijas dienestam arvien vairāk bija vajadzīgi virsnieki ar tīri techniskām un speciālām zināšanām. Uz lieliem kuģiem visas šīs nozares uzticēja vecākajiem speciālistiem, kas beiguši ne vien jūras korpusu, bet ari akadēmiju vai speciālās jūras resora klases ar viengadīgu kursu. īstenībā šāda sagatavošanās viņus pārvērta par kuģu inženieriem, par darbiniekiem, kas līdzvērtīgi inženieriem mechaniķiem.

Kuģu speciālistiem lielāko tiesu bija leitnanta dienesta pakāpe. Viņu skaitā iekļuva spējīgākie un ar zināšanām bagātākie virsnieki. Tie bija pieraduši paši savām rokām izjaukt katru mechanismu un mācīja savus matrožus rīkoties ar tiem. Šie vecākie speciālisti kuģa dzīvē pamazām izvērtās par noteicējiem. Par viņu sabiedrotiem kļuva arī inženieri mechaniķi, ar kuriem tos tuvināja kopīgās metodes un pastāvīgā sadarbība techniskajās lietās. Visenerģiskākie un progresivākie speciālisti, aizraudami sev līdzi mičmaņus, ieguva vadošu lomu arī virsnieku saimē. Juzdami savu nozīmi un spēku, šie leitnanti arvien neatlaidīgāk pauda savus kritiskos uzskatus aktualos kuģu dzīves jautājumos un flotes organizēšanā vispār.

Uz katra kuģa virsnieku kopkajites priekšsēdētājs bija vecākais «virsnieks, citiem vārdiem sakot, pirmais komandiera palīgs. Taču bija aizgājuši tie laiki, kad jaunākie virsnieki izturējās pret viņu kā pret nesatricināmu autoritati. Tagad tam gribot negribot vajadzēja rēķināties ar kuģa virsnieku saimi, kurā noteicējs bija kāds no neatkarīgajiem leitnantiem. Vecākie virsnieki, kas piederēja pie vecākās paaudzes, ar jauno techniskā progresa virzienu neaizrāvās. Tāpēc viņiem bija bremzējoša, konservativa loma. Viņiem atlika tikai viens: grupēt ap sevi tos jaunos virsniekus, lielāko tiesu dižciltīgās muižniecības pārstāvjus, kas savu personīgo simpātiju, izcelšanās un sakaru dēļ ar augstākajām aprindām tiecās uz veco kārtību.

Tiesa, bija daži kuģi, kur komandieri un vecākie virsnieki stāvēja augstāk par jūras cenza rutinu. Viņi saprata modernās flotes garu. Tiem bija skaidrs, ka jābazējas ne vien uz pārgalvību un drosmi, bet uz aukstu un precizu aprēķinu un uz techniskām zināšanām.

Karš prasīja, lai flote sasprindzina visus spēkus, un pakļāva bargai kritikai visu flotes ārišķīgo, teatralo butaforiju. Tas piespieda floti ķerties pie melnā darba, ko tā nicināja miera laikā. Katra kaujas uzdevuma izpildīšanai vispirms bija nepieciešamas zināšanas un prasme izlietot jaunos technikas līdzekļus. Cik labi darbojas mechanismi, izbraucot jūrā, tas jau iepriekš noteica eskadras taktiku.

Uz bruņu kuģa «Orjols» nebija titulētu virsnieku — kņazu, baronu, grafu. Vecākajam virsniekam Sidorovam par godu jāteic, ka viņš drīz vien sāka uzklausīt speciālistu domas. Bet par virsnieku saimes iedvesmotāju un vadītāju, cik es varēju noskaidrot caur ziņnešiem, pamazām kļuva Vasiļjevs. Un tas ir pilnīgi dabiski. Viņš bija vairāk izglītots nekā citi, un viņam piemita arī izcils prāts, reti sastopama daiļrunība un dzelžaina loģika. Pārejie virsnieki gribot negribot pakļāvās viņa ietekmei.

Tomēr daži virsnieki joprojām ņirgājās par matrožiem. Reiz es pastāstīju Vasiļjevam par mičmaņa Zvirbuļa sadursmi ar matrožiem pie degvīna kannas. Inženieris nosarka.

—  Nekrietni! Jo vairāk tāpēc, ka tas ir pavisam tukšs virsnieķelis. Mašīnistam Smitam vajadzēja viņam atbildēt ar to pašu.

Es turpināju:

—   Jūsu labdzimtība, man ļoti patīk Ļevs Tolstojs. Neviens krievu rakstnieks nav uzbrucis Krievijas policejiski garīdznieciskai socialajai iekārtai ar tik nesaudzīgu kritiku un tik drosmīgi kā viņš. Viņa darbus lasot, pirmoreiz atskārtu, cik netaisna mūsu dzīve. No valdības iestāžu viedokļa matrožiem viņš ir visbīstamākais rakstnieks. Tolstojs daudziem sirdi apgriezis otrādi. Taču viņa mācības secinājumiem grūti piekrist, it īpaši tad, ja spriedējs ir kuģa matrozis. Viņa ieteikto evaņģelīsko lēnprātību un «nepretošanos ļaunumam» ļoti bieži esmu redzējis dzīvē. Stāv viens matrozis. Pieiet priekšnieks un iesit viņam pa labo vaigu. Matrozis nepretojas. Priekšnieks iegāž viņam arī pa kreiso vaigu. Arī tagad matrozis nepretojas. Dažreiz tas lēnprātīgi panes divdesmit un vairāk pļauku. Viņš burtiski rīkojas pēc evaņģelija un Tolstoja mācības. Vai virsnieks tāpēc kļūst citāds? Vai viņš kļūst labāks, krietnāks? Nepavisam! Tikpat veiksmīgi viņš dauzīs arī citus matrožus. Pavisam citādas būtu sekas, ja cietušais viņam tūliņ atmaksātu trīskārtīgi vai desmitkārtīgi.

—  Jā, jums taisnība, — Vasiļjevs piekrita. — Bet viņš zina, ka atmaksu nedabūs un ne ar kādām sūdzībām neviens viņam neko nekaitēs.

Nākošajā dienā pēc izbraukšanas no Angras Pekvenas, kaut gan vējš bija mazs, viļņi kāpa augstāk. Jādomā, ka iepriekšējās dienās šeit trakojusi spēcīga vētra. Pagāja vēl viena nakts. Laiks bija tads pats. Tikai vējš kļuva mazliet jestrāks un sāka novirzīties no mūsu kursa uz rietumiem.

Bija Nikolaja diena. Uz visiem kuģiem notika dievkalpojumi. Pēc tam par godu cara vārda dienai visā eskadrā nodārdēja salūts. Atlantikas ūdeņos granda lielgabalu šāvieni.

Pēc pusdienas stāvēju kreisajā ierobā netālu no sešcollu lielgabalu torņa un raudzījos tālajās krasta līnijās. Atradāmies iepretim angļu pilsētai Kapštatci, kurā ir apmēram simttūkstoš iedzīvotāju. Pilsēta nebija redzama, toties pa labi no tās skaidri iezīmējās kādu kilometru augstais Galda kalns ar līmenisku, plakanu, it kā tīši nošķeltu virsotni. Mazliet vēlāk jau metām loku apkārt pussalai, kuras smailē ir jūrniekos izdaudzinātais Labās Cerības rags. Eskadra tuvojās divu okeānu — Indijas un Atlantijas okeana robežai. Jutām kaut ko drūmi draudīgu gan smagajos, lēni slīdošajos mākoņos, gan augsti slieto viļņu tumšzaļajā zaigoņā, gan juku jukām sablīvētajos, neauglīgajos kalnos. Ne velti piecpadsmitā gadsimta beigās šī Āfrikas daļa dēvēta par Vētru ragu. Bet, kad jūrniekam Bartolomejam Diacam 1487. gadā izdevās apbraukt šo smaili, tad pēc Portugāles karaļa Johana II pavēles zemes ragu sāka saukt par Labās Cerības ragu. Tagad pirmoreiz visā cilvēces vēsturē šeit garām brauca tik liela eskadra.

Nemanīju, kā ierobā man blakus bija nostājies vecākais virsnieks Sidorovs.

—   Sveiks, batalieri Novikov!

—   Vēlu veselību, jūsu augstdzimtība, — es atbildēju.

—  Vai Āfriku vēro?

—   Tieši tā!

Viņa balsī skanēja tik liela labsirdība, it kā viņš turētu mani par vecu draugu, un tomēr Sidorovs pārlaida aizdomīgu skatienu mЈTnu melno bikšu kabatām. Laikam jau bocmaņa ziņojums, ka es esot īsts trakulis, bija cieši iesēdies Sidorovain galvā. Bet man jau nepavisam nebija naža, nerunājot nemaz par somu dunci.

Pēc pusnakts eskadra apmeta loku Adatas ragam un devās iekšā Indijas okeānā.

VĒTRAS TRIECIENOS

Eskadra brauca ziemeļaustrumu virzienā, un no muguras mums piepalīdzēja vējš, kas pa nakti bija kļuvis stiprāks.

7. decembra rīts uzausa skaidrs, bet viļņi jau cēlās augstāk. Sākās vētras brāzieni. Mūsu bruņu kuģis šūpojās uz priekšu un uz sāniem.

Kāds matrozis no kuģa augšējā klāja sāka raudzīties saulē:

—   Skatieties, tā virzās nevis no kreisās uz labo pusi, bet gluži otrādi.

Sī parādība ieinteresēja daudzus.

—   Brīnums! Iznāk, it kā saule būtu uzlēkusi rietumos.

—   Jā, pārvietojas pretēji pulksteņa rādītāja virzienam.

—Šķiet, ka esam pagriezušies uz Amerikas pusi.

īstenībā nekas nebija mainījies — tikai mēs paši atradāmies zemeslodes dienvidu pusē. Jau sen bijām pāri ekvatoram. Šķietamais saules ceļa loks, kas'liecās no austrumiem uz rietumiem, tagad atradās ziemeļu pusē. Tāpēc jau mums likās, ka dienas

spīdeklis dodas pretējā virzienā. Nebija nemaz ko brīnīties, ka pulksteņa šautra virzās no kreisās puses uz labo. Tas tikai liei'ināja, ka kādreiz bijuši vienīgi saules pulksteņi un pēc to parauga sākti gatavot mcchaniski atsperu stundeņi. No tā izrietēja vēl viena patiesība: acīm redzot mūsu apbrīnojamais aparats, kas rāda laiku, pirmoreiz izgatavots zemeslodes ziemeļu pusē.

Teorētiski visu sapratu un, cik nu spēju, dalījos savās zināšanās arī ar biedriem. Taču, pats sadurdamies ar šo debesu parādību, brīnījos ne mazāk kā citi. Tā, piemēram, nekādi nevarēju samierināties, ka pusdienas laikā, skatoties uz sauli, vajadzēja griezties ar muguru pret dienvidiem: tas bija pretstatā visām manas līdzšinējās dzīves iemaņām.

Vējš pieņēmās un ap pusdienu jau sasniedza desmit balles. Vi|ņi kļuva arvien straujāki, cēlās augstu un krita stāvus lejup. Pa okeānu, cik tālu vien sniedza acs, nemierīgi līgodamies, klīda sirmi, resni milži, klīda neskaitāmos baros un ar drausmīgu troksni. Satrakotā ūdens dobjā rekšana, tā triecieni pa dzelžaino kuģa korpusu, vētras gaudošana takelažā, svilpšana, joņojot ap virsbūvju šķautnēm, nemitīgā dunoņa plašajā jūras klaja — visas šīs skaņas saplūda vienā nesaskanīgā, bet ārkārtīgi spēcīgā simfonijā. Bruņu kuģis ar pūpi sāka smelt ūdeni — vairākus desmitus tonnu uzreiz.

Daudzi matroži, it īpaši jaunie, sirga ar jūras .slimību un atteicās no pusdienām. Toties citiem sākās zaļas dienas: tie pieēdās gaļu līdz kaklam. Visvairāk apmierināts bija kurinātājs Baklanovs. Pīpēdams bakā pie smēķēšanas degļa, viņš glaudīja ar sarepējušu roku savu cieši piestampāto vēderu un lielījās:

—   Nudien, vai desmit devas sabāzu kuņģī! Varen laimējās! Ja šitā barotu katru dienu, tad visu mūžu paliktu uz kuģiem cara klājus deldēt!

Viņa nešķiramais draugs Vasja Strazds piebilda:

—   Baklanov, esi gan tu rīļa! Haizivs, ne cilvēks! Parādi tikai kaut ko ēdamu, un mute viņam tūliņ kā vārti.

—   Tādu mani radījis debesu tēvs. Turklāt fizikā skaidri sarīts: daba necieš tukšumu. Tātad, mīļais draudziņ, es te neesmu vainīgs.

—   Barodamās cūka kļūst treknāka, bet ne gudrāka.

Kurinātājs zobgalīgi ar pieēduša cilvēka skatienu paraudzījās

uz savu draugu, pasmīnēja un teica:

—   Strazd, uzziņģē kaut ko! Tava dziedāšana manam kuņģim tikpat ka skābeklis kurtuvei — degšana sokas daudz labāk.

—   To tu palūdz savai mammai.

Bakam uzgāzās vesels mākonis dzirkstošu šļakatu un samērcēja visus, kas atradās pie pīpēšanas degļa.

Matroži smiedamies pielēca kājās.

—   Ehē! Okeāns sāk ālēties!

—   Laime, ka vētra brāžas mums tieši mugurā. Ja triektos pretim, tad nu gan mēs dabūtu!

Pēc pusdienas atpūtas vecākais virsnieks Sidorovs bocmaņa un matrožu pavadībā apstaigāja kuģa augšējo klāju. Bija redzams, ka vētra ārdīsies ilgi. Tāpēc vajadzēja aplūkot katru priekšmetu un pārbaudīt, vai viļņi nevar to noskalot. Sidorovs ieradās arī bakā, pašā kuģa priekšgalā, un, pārliecinājies, ka enkurližu vāki ir savās vietās un enkuru važas stingri aptītas, devās atpakaļ. Pēc tam uzkāpa uz redeļsijārn. Viņš pavēlēja pamatīgāk nostiprināt airu laivas un tvaika kuterus. Aklā vētra nelikās ne zinis par dienesta pakāpēm un ar vecākajiem virsniekiem rīkojās tikpat nesaudzīgi kā ar bocmaņiem un matrožiem. Kur bija izgaisis priekšnieka kādreizējais cienīgums? Lai pārietu no vienas vietas uz otru, Sidorovs, tapat kā viņa apakšnieki, bija spiests uzmest kūkumu, ieraut galvu plecos un, līdzsvaru ieturot, plati izplest rokas, it kā taisītos kādu sagrābt savos apkampienos. Tā kā no kāju apakšas ik mirkli zuda pamati, tad visas viņa kustības bija nedrošas, saraustītas, pēc pēkšņas apstāšanās sekoja negaidīti lēcieni sāņus, it kā viņš būtu dabūjis kādu neredzamu grūdienu ribās. Vējš nekaunīgi plucināja viņa švītīgi saskrullētās ūsas un gāza virsū sāļu dušu, izmērcēdams viņu no galvas līdz kājām. Lai labāk sadzirdētu cits cita vārdus, Sidorovam un viņa apakšniekiem bija jākliedz, un radās tāds iespaids, it kā viņi piedzērušā prātā ķildotos.

Bateriju klājā stāvoklis šķita draudošāks. Bruņu kuģis bija pārkrauts, un tāpēc šis klājs atradās diezgan tuvu pie ūdens līmeņa. Lielgabalu lūkas blīvi nenoslēdzās un, viļņiem gāžoties, laida cauri ūdeni. Taču vēl ļaunāk būs, ja vētra mainīs virzienu un sāks triekties pret kuģa bortu. Mīksto un pakļāvīgo vilni var salīdzināt ar polstētā cimdā tērptu boksera dūri. Liktos, — ko gari bokseris var izdarīt ar šādu dūri? Tomēr tas viņu nebūt netraucē ar saviem sitieniem lauzt pretiniekam ribas un izmežģīt žokļus. Satrakotā jūra gluži tāpat rīkojas ar kuģi, sagraudama tā dzelzs daļas. Ja lielgabalu lūkas neizturēs smagos viļņu triecienus, tad radušos caurumos gāzīsies iekšā ūdens un, veldamies no viena borta uz otru, sāks nevaldāmi skaloties pa visu bateriju klāju. Un pietiks ar divdesmit grādu sānsveri, lai kuģis apveltos ar dibenu gaisā. Inženieris Vasiļjevs to labi saprata un, dodams rīkojumus apakšniekiem, neparasti stingri uzmanīja viņu darbu. Vasiļjeva vadībā matroži aizdrīvēja šķirbas lielgabalu lū

kas, atstutēja tās ar baļķiem, kokiem un dēļiem. Sakārtoja ūdens sūknēšanas turbīnas.

Nakts bija nemierīga. Veseli ūdens kalni gāzās virsū bruņu kuģim, un tā tērauda šuves brīkšķēja. Mirkļos, kad augsti uzsviestajā kuģa pakaļgalā kļuva redzamas dzenskrūves, mašīna strādāja pārsitieniem. No mašīnu nodaļas dzīlēm kā no vājnieka krūtīm skanēja paātrināti puksti, un kuģa dzelžainais augums drebēja kā drudzī. Visās dzīvojamās telpas iluminatori bija aizskrūvēti, durvis un ventilatori noblīvēti, gaiss karsts un smacīgs. Arī es, cauri dzelzs sienām klausīdamies vētras joņos, ilgi nevarēju aizmigt savā pakārtajā buru audekla kojā.

Kadas domas tikai neienāca prātā! Gudroju ari par sevi. Dīvaini ir veidojusies mana dzīve! Dzimtajā sādžā aiz mūsu pagalma, aiz sakņu dārziem tek maza upīte Žuravka. Ūdens tajā, kā saka, vardei ,līdz krūtīm, bet mājo tur pīkstuļi un grunduļi. Tiklīdz kājas kļuva tik spēcīgas, ka pats varēju tuntuļot, vasaras mēnešos augas dienas pavadīju pie upītes, un tas man sagādāja lielu prieku. Vispār ūdens vienmēr ir mani valdzinājis. Vēlāk — paaudzies — no vecākiem ļaudīm uzzināju, ka pasaulē esot arī ļoti lielas upes un pat jūras. Labprat ticēju šīm ziņām, bet nevarēju iedomāties, ka varētu būt kaut kur vēl vairāk ūdens nekā dzirnavu dīķī aiz mūsu sādžas. Tāpēc gauži izbrīnījos, pirmoreiz ieraudzījis Cnas upi. Mūsu Zuravka, salīdzinot ar to, šķita tikpat niecīga kā pele pret govi. Vēlāk mana dzīve ievirzījās citādi — kļuvu matrozis un sāku braukāt pa jūrām. Bet tagad esmu jau šķērsojis Atlantijas okeānu, apmetis loku Āfrikai un dodos iekšā Indijas okeānā. Svārstīdamies pakārtajā kojā kā šūpuļtīklā, ik brīdi jutu, cik traki mūs svaida viļņi, klausījos, kā mazliet klusināti un saspringti aiz bruņu sienām rēc jūra un kā uz klāja gāžas ūdens masas. Bet mūs vēl gaida Klusais okeāns. Tas viss man šķita ļoti grandiozi, taču nekad neaizmirsīšu savu jauko, valodīgo un čalojošo upīti, kur ķēru pīkstuļus un grunduļus un kur aizskanēja mana bērnība kā cīruļa dziesma.

Nākamajā dienā vētra kļuva ārkārtīgi spriega. Brīvos brīžos skrēju augšā skatīties, kas notiek ar kuģiem. Šoreiz visapkārt nebija drūmuma, kāds parasti saistīts ar vētru. Tas bija rets gadījums, kur dižā stichiju trakošana notiek zem skaidras debess. Vējš joņoja ar neticamu spēku un dunoņu, it kā kaut kur aiz apvāršņa, aiz mūsu planētas robežām strādātu milzīgi ventilatori. Vēlās bangas, augstu gaisos šāvās veseli ūdens kalni un turpat sabruka līdzīgi krācošiem ūdenskritumiem, it kā mīnām eksplodējot. Saulē spīguļodami, cauri mirdzošajiem putekļu mākoņiem lidoja putu klēpji kā baltu putnu bari.

Eskadra turpināja ceļu līdzšinējā kārtībā: labajā kolonā bija tikai bruņu kuģi ar «Suvorovu» priekšgalā, kreisajā kolonā ietilpa

vienīgi transportkuģi — pirmā brauca «Kamčatka»; trīs kreiseri turējās nopakaļ ķīļa ierindā. Ātrums — desmit mezglu, bet, tā kā vējš pūta no muguras un viļņi mūs panāca, tad šķita, ka visi kuģi turpat vien zvalstās un stāv uz vietas. «Osļabja» gāzelējās uz sāniem pāri par divdesmit grādiem, bet četri jaunākie viena tipa bruņu kuģi arī mūsējais «Orjols», svērās sāņus daudz mazāk. Un tomēr daudzi virsnieki bažījās par mūsu kuģa likteni. Vēl nebija aizmirsts jūras teclmiskās komitejas brīdinājums, ko saņēmām dienu pirms eskadras" izbraukšanas no Liepājas. Šajā draudīgajā brīdinājumā bija teikts, ka tādi kuģi kā «Borodino» vētrā varot apgāzties, ja netikšot lietoti visstingrākie piesardzības līdzekļi. Tā, piemēram, mūsu kuģī bija iekrautas virs normas trīstūkstoš tonnas, un tāpēc tā iegrime bija par trim pēdām dziļāka, nekā projektā paredzēts.

Visgrūtāk klājās transportkuģiem un kreiseriem. Tie zvalstījās uz sāniem no trīsdesmit līdz četrdesmit grādiem.

Uz šiem kuģiem bija žēl skatīties. Un tomēr tie radīja mazāk bažu nekā bruņu kuģi.

Es ka batalieris nedrīkstēju zināt neko citu kā tikai man uzliktos pienākumus. Tomēr paslepus arvien pārkāpu oficiālos noteikumus. Protams, arī es biju dzirdējis par jūras techniskās komitejas brīdinājumu. Smadzenēs urbās jautājums: vai mūsu «Orjols» izturēs vētras spiedienu, ja nejauši nostāsies ar sāniem pret viļņiem? Iedomājoties, ka kuģis var apgāzties, kļuva baigi un sāka trīcēt ceļi. No kuģa taču paspēs nolēkt ne vairāk kā pāris desmiti cilvēku, kas atrodas augšā, un arī tos neviens neglābs.

«Tomēr tas viss ir blēņas, un nekas nenotiks,» domās pats sevi mierināju.

Pa šo pašu jūras ceļu, tikai pretējā virzienā, deviņpadsmitā gadsimta sākumā savā pirmajā ceļojumā ap zemeslodi brauca mūsu slavenie jūrnieki Kruzenšterns un Litke. Viņiem bija nožēlojami kuģeļi — buru šlūpes, ne vairāk kā piecsimt tonnu tilpumā katra. Kā uz tiem jutās šādas vētras pārsteigti vīri? Cik lielas drosmes, cik lielas mīlestības pret jūru vajadzēja, lai tik mazos kuģos dotos ceļojumā apkārt zemeslodei! Prātā iešāvās apvainojošs izteiciens, ko reiz tiku lasījis kādā grāmatā: «Agrāk bija koka kuģi, bet dzelzs vīri; tagad kuģi gan ir dzelzs, bet vīri kā no papīra.» Negribēju būt nekāds papīra vīrs un bravurīgi klaiņāju pa kuģi, izlikdamies, ka mani vētra nepavisam neuztrauc.

Tanī dienā jūras slimības vājnieku saradās vēl vairāk. Mūsu medicīna viņiem nekādi nespēja palīdzēt. Un tomēr cilvēkiem bija jāstrādā: kara kuģim jābūt savā vietā ierindā un jāvirzās uz priekšu, neapstājoties ne mirkli. Tagad ārstu vietā sāka rīkoties bocmaņi un apakšvirsnieki. Viņiem bija līdzekļi, tiesa, ļoti nežēlīgi, toties visai iedarbīgi. Ja kādam matrozim seja kļuva bālgana, acis duļķainas un bez dzīvības, tad tam metās virsū bocmanis vai apakšvirsnieks gluži kā vanags dūjai un, draudīgi lamādamies, sāka slānīt sirdzēju ar vara svilpes važiņu vai ar gumijas sitamo. Moceklis neciešamās sāpēs locījās kā tārps, uz miesas vienā mirklī uzbrieda zilas vīles, toties pēc tam viņš tikpat strauji atžilba, seja atguva sārtumu, acis sāka mirdzēt, kā mīļāko sastopot. Dažus komandas locekļus šādi līdzekļi ietekmēja tik stipri, ka otrreiz vajadzēja tikai ieraudzīt kapraļa ūsas, lai sliktā dūša izgaistu uzreiz kā pēc burvju mājiena.

Pa ierobiem vairs nevarēja paiet — skaloja nost. Mūsu grīdumā bija vairāk nekā simt tonnu ogļu. Viļņi, 'brāzdamies virsū kuģa pakaļgalam, ogles pamazām izskaloja, nesa pāri bortam, un dārgo kurināmo nebija iespējams glābt. Pakaļējo torni un divus sānu torņus, kas atradās zemāk, bieži vien pārklāja mutuļojošs okeana ūdens slānis. Lai kā centāmies aizsargāt bruņu kuģi, aizdrīvēdami visas lūkas, iluminatorus un ventilatorus, tomēr ūdens sūcās iekšā visur, izplūda pa kajitēm un klājiem un zemtorņu nodaļām.

Pievakarē uzkāpu uz pakaļējā tiltiņa. Tur sastapos ar inženieri Vasiļjevu. Viņš bija cauri slapjš, tomēr negāja lejā aizsegā. Šis cilvēks vienmēr mani pārsteidza ar savām nerimtīgajām alkām uzzināt visu. Arī tagad, slēpdamies aiz kabines no šļakatām un vēja, viņš stāvēja ar sekundu mērītāju rokā un vēroja vētras grūdienus.

Vēja spiediens bija tik stiprs, ka apgrūtināja elpošanu. Rokas instinktīvi tiecās kaut kur pieķerties. Šķita, ka trakojošais gaiss mūs satvers un virpuļu virpuļiem aiznesīs izplatījumā kā pūkas. Pat augstais tiltiņš neglāba ļaudis no šļakatām un putu lēk-

šņām.

Vasiļjevs pārlaida skatienu negantajam okeanam un teica, izkliegdams atsevišķus vārdus:

— Cik milzīgs spēks tiek velti izšķiests! Ja cilvēks prastu izmantot vētras enerģiju, ko visu nevarētu ar to paveikt!

Pēc viņa aprēķiniem, viļņa garums dažreiz sniedzoties līdz piecsimt pēdām, bet augstums līdzinoties četrdesmit pēdām. «Orjols» drebēdams slējās gandrīz stāvus, kāpa augšā ūdens kalnā kā milzīgs, fantastisks nilzirgs, bet tad, pārsvēries pāri ūdens kalnam, nespēcīgi ar priekšgalu nira bezdibenī, izsliedams gaisa visu pūpi. Vienā pašā minūtē tas astoņas reizes gāzās un zvēlās no viena borta uz otru. Vēl vairāk — tai pašā laika sprīdī miljonu pudu smagais bruņu kuģis sešas reizes pacēlās četrstāvu nama augstumā un visu to darīja tik viegli, it ka nebūtu smagāks par bērna šūpuli. Un tomēr bruņu kuģis virzījās uz priekšu ar desmit mezglu ātrumu. Arī mēs kopā ar visu kuģi izjutām šo četru dimensiju kustību. Tobrīd cilvēku — vienalga, ko viņš darīja: vai nu domāja par dzīvību un nāvi, vai sapņoja par laimi, vai ļāvās izmisumam, strādāja vai gulēja, skaitīja lūgšanas vai lamājās — vētra viņu nemitīgi svaidīja uz visām pusēm un sešas reizes minūtē kā ar liftu cēla gaisā veselas četrdesmit pēdas.

Vasiļjevs jūsmoja par savu bruņu kuģi.

•— «Orjols» vairāk svārstās gareniski nekā uz sāniem, tāpēc ka tam ir ieapaļi borti. Palīgos nāk arī bortu ierobi. Vilnis, gāzdamies uz vienu ierobu, novērš kuģa sviešanos uz otru pusi. Visi četri viena tipa bruņu kuģi — «Suvorovs», «Aleksandrs III», «Borodino» un mūsējais — runājot par sānisko svārstīšanos, konstruēti diezgan veiksmīgi. Bet «Osļabja» veidota citādi, un tāpēc tai sānsvere lielāka nekā mums.

Uz transportkuģiem bija bail skatīties. Šķita, ka neviens no tiem, nosvēries uz vienu vai otru pusi, nekad vairs neizsliesies taisni. Un tomēr tie izslējās un devās uz priekšu, tāpat kā bruņu kuģu kolona labajā pusē. Vispār tā bija apbrīnojama ainava: četrpadsmit kuģi, ietinušies putu skrandās, nepārtraukti lēkā ārprātīgās dejas taktī. Lāgiem kāds no priekšējiem bruņu kuģiem pilnīgi pazuda viļņos, un mēs redzējām tikai mastu galus. Tas notika pēkšņi un strauji, likās, ka tam būtu notrūcis dibens un kuģis pazustu dzelmē. Bet pagāja sekundes, un tas pats kuģis, it kā to stumtu augšup kāds pārdabisks spēks, atkal uzrāpās uz mutuļojošās ūdens grēdas muguras.

«Malajai», kas turējās «Orjola» kreisajā dvarsā, piecu kabeļtauvu attālumā, pēkšņi notika kaut kas ar mašīnu. Kuģis signalizēja, ka nespējot vairs virzīties uz priekšu. Flagmaņkuģis atbildēja: «Mašīnas izlabot un braukt patstāvīgi.» «Malaja» pagriezās ar sāniem pret viļņiem, palika iepakaļ un sāka zvalstīties vēl vairāk, nevarīga kā arbūza miza. Pāri kuģim vēlās trakojošas ūdens straumes. Pa klāju pie fokmasta sāka skraidīt ļaudis, mēģinādami uzvilkt fokburu, klīveri un stagburu, lai ievirzītu kuģi vējā un atgūtu kustības spējas. Beidzot pacēla nožēlojamās, niecīgās buras, bet «Malajai» tas nepavisam nespēja palīdzēt. Tā joprojām nevarīgi šūpojās viļņos, lāgiem atsegdama savu zemūdens daļu. Mastā uzvijās jauns signāls: «Esam briesmās.» Taču neviens kuģis nesniedza «Malajai» palīdzību. Abas kolonas nobrauca tvaikonim garām, pamezdarnas to vētras varā.

—  Tas būtu brīnums, ja šis kuģis izglābtos, — Vasiļjevs rūgti teica, noraudzīdamies uz «Maīaju».

—  Jā, tur vīriem ir ko turēt, — es atbildēju, un pār muguru man pārskrēja šermuļi.

Pēc stundas «Malaja» pazuda aiz apvāršņa.

Garām mūsu bruņu kuģim aizpeldēja airi, enkuru bojas un korķa glābšanas jostas. Aiz tiem, skumji viļņos šūpodamies, sekoja • liru kuteris, piesmēlies ar ūdeni. Drīz vien signalisti pastāstīja, ka tas esot «Suvorova» kuteris un vētra to norāvusi no laiv-

cēļiam.

Nelielais tvaikonis «Rusj» virzījās lēnāk nekā viļņi, un tie lāgiem pilnīgi nosedza kuģīti. Lai glābtos no tiem, «Rusj» ar adiniraļa atļauju paātrināja gaitu un devās tuvāk Āfrikas krastam. Nāca virsū nakts, un kuģis pazuda no eskadras redzes loka.

Vel veselu diennakti Indijas okeāns mūs mocīja, bet vairs ne lik neganti. Viļņi kļuva rāmāki, šūpošana pakāpeniski samazinājās.

Tvaikonis «Rusj» mūs panāca, bet kur bija pazudusi «Mālājā»?

Dodamās ieslīpi augšup uz ziemeļu pusi, uz Mežāža tropu, eskadra divi dienas brauca labvēlīgos laika apstākļos. Visi bruņu kuģa iluminatori, lūkas un lielgabalu ambrazuras bija vaļā. Pāri mūsu galvām klaiņāja reti mākoņi, priecīgi spīdēja saule, un lēna vēja vēsma mazināja karstumu.

Matroži un virsnieki daudz .runāja par mūsu nākamo apstāšanās vietu pie Madagaskaras. Tur taču mums bija jāapvienojas ar admirali Felkerzamu, kas ar savu vienību devās uz Madagaskaru cauri Suecas kanalam. Turpat vajadzēja no Krievijas ierasties arī kreiseriem «Oļegs», «Izumruds» un citiem kuģiem.

Nez kā nu veicas ar Argentīnas un Ciles kreiseru pirkšanu? Vai ielenktā Portartura vēl turas, un vai japaņu nobloķētā 1. eskadra vēl ir neskarta? Visi tie bija satraucoši jautājumi, uz kuriem atbildi varēsim rast tikai Madagaskarā.

«Kamčatka» 11. decembra vakarā sāka palikt iepakaļ eskadrai. Starp «Kamčatku» un flagmaņkuģi notika gara saruna ar signāliem. Admirālis neskopojās ar nikniem vārdiem, draudēja nodot vainīgos tiesai, «Kamčatka» taisnojās, aizbildinādamās, ka ogles esot sliktas, un kurinātāji, lai tie censtos kā cenzdamies, nespējot pacelt katlos spiedienu augstāk par astoņdesmit mārciņām. Pēc tam «Kamčatka» lūdza admiralim atļauju izsviest pār bortu simt piecdesmit tonnu nederīgu ogļu, lai tiktu klāt pie labajām oglēm. Komandieris atbildēja: «Izsviest pār bortu ļaundari.»

Laiks kļuva mainīgs: lāgiem smidzināja sīks un apnicīgs lietus, lāgiem uzbrāza ziemeļaustrumu vējš. Ieraudzījām Madagaskaras dienvidu smaili. Debesis sedza biezi mākoņi, un temperatūra nebija augsta, taču tvaikiem piesātinātajā gaisā krūtis cilājās smagi.

Šeit hospitaļkuģim «Orjols» bija noteikts randevū, tomēr balto tvaikoni nekur nemanījām. Admirālis izsūtīja kreiserus izlūkos ķēdē pa labi un pa kreisi no kursa. Taču meklēšanai nebija nekādu sekmju.

Eskadra brauca gar Madagaskaras dienvidaustrumu pusi, turēdamās divdesmit jūdzes no krasta. Pēc īsas vēja brāzmas mākoņi pazuda. Mirdzēja saule, kas šeit kāpa līdz astoņdesmit septiņi grādi lielam leņķim, un tās gaismā salu varēja saredzēt ar neapbruņotām acīm. Pāri apvārsnim valdzinoši zilgmoja kalnaini krasti.

Treša daļa Madagaskara

..

DABA SMAIDA, BET SIRDS SMELDZ

Sešpadsmitā decembra īsā ausma dzima svinīgā klusumā. Bāli iezaļganās debess dzīlēs dzisa zvaigznes. Pa kreisi rēgojās Madagaskara, pagaidām vel miglaina un noslēpumaina kā reibuma murgi. Eskadra slīdēja gar salas austrumu krastu, pamazām tam tuvodamās. Pa labi kā plats vēdeklis pletās rīta blāzma, devīgi šķiezdama savas košās krāsas un rotaļīgi mainīgās nokrāsas. Okeāns vēl nebija modies, bet jau ietērpis vaigu rožainā smaidā. Šādos mirkļos cilvēks, brīnišķīga rīta svaiguma glāstīts, gaida kaut ko neparastu un raugās uz visu ar plati ieplestām acīm. Līksmās strūklās traucās pirmie saules stari, laužot ceļu cauri smaržīgajam, sāļajam gaisam. Pēc mirkļa viss pēkšņi pārvērtās — izplatījums pielija ar dzidru, spilgtu zilgmi, spoguļainais klajš izkusa slīpajos gaismas plūdos, kaisli un kvēli virmoja žilbinošie gaismas vižņi.

Sākās tveicīga diena.

Jau skaidrāk varēja saskatīt viļņaino Madagaskaru. Ugunīgi pazemes spēki kādreiz šeit iedomājušies pajokot un milzīgā platībā izbīdījuši augšup okeana gultni. Bet var būt, ka šī sala atšķīrusies no Āfrikas kā pieaudzis dēls no mātes. Kopš tiem laikiem pagājuši daudzi gadu tūkstoši. Dīvainās kalnu grēdas, pacēīušās pāri ūdens līmenim un nekustīgumā sastingušas, bija jau paspējušas ietērpties zaļajā dienvidu augu sega un dot patvērumu dzīvām būtnēm. Nav nemaz tik sen, kad franči galīgi iekaroja šo salu un to pievienoja savām tālajām kolonijām. Madagaskara ir lielāka nekā visa Francija. Ne velti apkārtējo salu iedzīvotāji vēl līdz šim dēvē Madagaskaru par Tanti-Be, kas nozīmē — Lielā zeme. Līdzās Madagaskarai atrodas vēl viena šaura un ne visai augsta cietzemes josla, San-Mari sala. Eskadra iebrauca jūras šaurumā. Pulksten vienpadsmitos visi kuģi, šķeldami un saviļņodami dzidri zilo ūdens virsmu, ieņēma vietas pēc dispozicijas, un sāka dārdēt enkuru ķēdes, drāzdamās cauri kuģu priekšgalu klīzēm. Arī uz mūsu bruņu kuģa, paklausot vecākā virsnieka Sidorova komandai, pēkšņi spruka no savas vietas divsimt pudu smagais enkurs un, uzsitis dzirkstošas ūdens šļakatas, trakā ātrumā traucās dzelmē, lai trīsdesmit piecu asu dziļumā ar divām čuguna ķetnām stingri ieķertos jūras gultnē. Eskadra apstājās jūras šaurumā, kurā no krasta līdz krastam ir vairāk nekā desmit jūdzes, apstājās tieši pašā vidū, un tā mēs formāli izvairījāmies no neitralitātes pārkāpšanas.

«Orjola» virsnieki un komanda — visi, kas nebija aizņemti darbā, stāvēja uz augšējā klāja, priecādamies par neredzeto ainavu. Debesis dvesa tveici. Pāri okeanam, zilajā tālē gaisdamas, augstas kā mākoņi dusēja rāmas kalnu grodas. Zemāk, gar kalnu nogāzēm lejup slīdēdami un gar nokarēm turēdamies, pletās tropu meži. Jūras šauruma otrā pusē San-Marī salā bija redzamas eiropeiskas ēkas, kā balti plankumi iesmidzinātas zaļajā fonā. Apkārtnē valdīja miers un klusums, it kā zem tveicīgajiem saules stariem viss būtu iegrimis nobeidzamos sapņos. Tikai ap kuģiem, savās pirogās atsteigušies, rosījās daži iezemieši-havasi, brīnīdamies par mūsu pēkšņo ierašanos.

Vērojām visu ar sajūsmu, bet drīz vien jaunos, neredzēti krāšņos iespaidus aizēnoja drūma noskaņa. Acis velti pārmeklēja visu jūras šaurumu, cerēdamas pamanīt kuģu dūmu strūklas vai pazīstamās kontūras. Nebija šeit ne admiraļa Felkerzama vienības, ne liospitaļkuģa «Orjols», ne palīgkreiseru. Tikai iepretim pilsētai nelielā līcī pamanījām divus tvaikoņus. Izrādījās, ka tie ir mūsu ogļu kuģi ar vācu flagu.

Sirds kļuva skumja.

Ap pulksten četriem pēc pusdienas no Kapštatcs ieradās Iiospitaļkuģis «Orjols». Jādomā, ka viņam bija svarīgi jaunumi. Viens mūsu virsnieks apmeklēja flagmaņkuģi «Suvorovs». Drīz vien mūsu bruņu kuģī izplatījās ļauna vēsts, steigdamās no nodaļas uz nodaļu. Matroži ausījās, mēģinādami ieklausīties virsnieku sarunās, daži sačukstējās ar ziņnešiem. Griezos pie inženiera Vasiļjeva:

—   Uz kuģa klīst baumas, it kā …

Parasti savaldīgais un ārēji mierīgais Vasiļjevs šoreiz bija visai satraukts un, nenogaidījis, kamēr beidzu, pārtrauca:

—   Nojaušu, kas jūs interesē. Diemžēl, tas ir fakts: Portarturas eskadras vairs nav. Stāsta, ka to nogremdējusi aplenkuma artilērija pēc tam, kad japaņi ieņēmuši Augsto kalnu. Mūs sūtīja palīgā pirmajai eskadrai, bet ta gājusi bojā, iekām mēs vēl neesam ne pusceļā. Pēterburgas stratēģi pārrēķinājušies. Tagad mēs kļūstam par patstāvīgu eskadru. Mums vieniem jāiznīcina ienaidnieka flote un jāiekaro Japaņu jūra.

Gāju projām smagu domu pilns. Apmēram tāda pati noskaņa valdīja visā ekipāžā: tovakar nebija ne jautrības, ne smieklu. Virsnieki joprojām deva rīkojumus, komanda tos izpildīja, bet katrā cilvēku kustībā, viņu sejās, balsīs bija jūtama nevarīga padošanās liktenim, it kā visi nupat būtu uzzinājuši, ka uz kuģa plosās mēris.

Kopš tās dienas eskadras apkalpes noskaņojumā sākās krass lūzums.

Tagad, kā likās, eskadras komandiera vienīgās rūpes bija izkaisīto eskadru sapulcināt vienkop. Kur atrodas admiralis Felkerzams ar saviem kuģiem? Par viņu bija grūti kaut ko uzzināt, kamēr atradāmies šajā pirmatnējā un mežonīgajā nomalē, kādā bijām iekļuvuši. San-Marī salā, šai franču Sachalinā, ku.r nometināja katorgā notiesātos politiskos un kriminālnoziedzniekus, nebija telegrāfā. Tāpēc otrā rītā velkoni «Rusj», ko Rožestvenskis bija iesaucis par «Puiku», nosūtīja ar telegramām uz Tamatavas ostu, septiņdesmit jūdzes uz dienvidiem.

Sākām ogļu iekraušanu. Ogļu tvaikoņi bija tikai divi, un tāpēc kara kuģos ogles krāva pēc kārtas. Tvaikoņi pietauvojās cieši pie bruņu kuģiem. Mūsu «Orjolam» pavēlēja piegādāt ogles ar barkasiem no transportkuģa «Koreja». Komandā sākās kurnēšana:

—   Tā mēs te nokrāmēsimies veselu nedēļu.

—  Trakais admiralis nīst mūsu bruņu kuģi un grib mūs galīgi nobendēt.

Pēcpusdienā reidā ieradās «Malaja». Tā bija vienās driskās. Raudzījāmies tik izbrīnījušies, it kā šis tvaikonis jau būtu apbedīts jūras dzelmē, bet atkal uzniris un pievienojies eskadrai. Vēlāk dabūjām zināt, ka vētrā «Malajai» pārsprāgusi tvaika pievadcaurule, kuras lāpīšana ilgusi piecpadsmit stundu.

Ar admiraļa atļauju visi kuģi sāka remontēt mašīnas, tās demontējot. Bet pievakarē radioaparati uztvēra signālus, ko raidīja divas nezināmas stacijas no dažādiem attālumiem. Tas radīja satraukumu, jo vairāk tāpēc, ka nespējām izsūtīt izlūkošanā nevienu kuģi.

Astoņpadsmitajā decembrī ap pusdienlaiku atgriezās tvaikonis «Rusj». Tas atveda svarīgas vēstis no jūras ministrijas, bet sīkāk par to uzzināju pēc dienām trim četrām, kad tikos ar savu draugu Ustinovu, flagmaņkuģa štaba rakstvedi. Mūsu stāvoklis nebija apskaužams.

Admiraļa Felkcrzama vienībai bija uzdots sastapties ar eskadru lieliski iekārtotajā Diego-Suarecas kara ostā, kas atrodas Madagaskaras ziemeļaustrumu galā. Turpat vajadzēja ierasties arī ogļu kuģiem. Taču franči, japāņu un angļu ietekmēti, lieguši mums patvērumu un uzaicinājuši, kā to jau agrāk bija darījuši, izvēlēties kādu citu, nomaļāku vietu. Felkerzams devies uz Mozambikas jūras šaurumu Madagaskaras ziemeļrietumu piekrastē, uz Nosi-Be līci, kur 15. decembrī izmetis enkuru.

Rožestvenska plāns bija izjaukts, mūsu spēki izkaisīti.

Pa tam eskadrā sāka klīst baumas, ka Mozambikas jūras šaurumā braukājot divi ienaidnieka kreiseri; turklāt japaņi it kā izsūtījuši mums pretim diezgan spēcīgu kuģu vienību, kas 6. decembrī aizsteigusies garām Singapurai un devusies uz dienvidiem. Atri braucot, šī vienība tagad jau varēja būt Madagaskaras tuvumā. Sādu baumu avots bija flagmaņa bruņu kuģis, bet tas savukārt — kcļ, uzzināju no tā paša rakstveža Ustinova — saņēmis oficiālās ziņas no jūras ministrijas.

Uz mūsu «Orjola» izmisums auga arvien lielāks. Reiz galvanieris Kozirevs, nejauši mani sastapis, vaicāja:

—  Vai zini jaunu vēsti?

—   Kādu? — es apjautājos, raudzīdamies uz viņa vājo, sakumpušo augumu, uz sīko, bakurētaino seju ar plānajām, bālajām lūpām.

—   Runā, ka japaņu kuģi esot tepat tuvumā. Ja tas taisnība, tad mums var iznākt lielas nepatikšanas. Ar demontētām mašīnām nevarēsim pat izvērst savus kaujas kuģus, lai uzbrukuma gadījumā atvairītu triecienu.

Kozirevs labi pārzināja vispārīgo vēsturi un labprāt stāstīja pamācošus piemērus.

—  Vai esi kaut ko lasījis par Abukiras kauju?

—   Kādreiz, bet ir jau aizmirsies, — es atbildēju.

—   Atgādināšu dažos vārdos. Tas noticis Francijas un Anglijas kara laikā. Abukiras līcis atrodas Ēģiptē, netālu no Aleksandrijas. Tūkstoš septiņi simti deviņdesmit astotajā gadā franču admiralis Brjuess, glābdamies no pretinieka, paslēpies šai līcī ar visu savu eskadru. Līča krasti bijuši neapdzīvoti. Franči tur novietojušies kā savās mājās. Kā mēdz teikt, vienā jaukā dienā admiralis pavēlējis visiem kuģiem iznest no kravas rūmēm uz bateriju klāja produktus — gribējuši tos izvēdināt. Turklāt komandu ar barkasiern nosūtījis krastā pēc dzeramā ūdens. Par briesmām neviens nedomājis. Pēkšņi, kur radies, kur ne, klāt admiralis Nclsons ar savu eskadru. Tas noticis pievakarē. Angļu kuģi stūrējuši taisni līcī un nu tik slāni frančus. Tie jutušies tik pārsteigti, ka pilnīgi apmulsuši. Daļa komandas atradusies krastā. No barkasiem dzeramo ūdeni nācies izliet un steigties atpakaļ uz kuģiem, bet bijis jau par vēlu. Bateriju klāji piekrauti ar produktiem, un tas traucējis rīkoties ar lielgabaliem. Tā franču eskadra ar visiem ļaudīm iznīcināta. Izglābies tikai viens kuģis. Admirālis Nelsons it kā tīšu prātu ļāvis šim aizbraukt sveikā, lai tas paziņotu savai valdībai briesmīgo vēsti par eskadras bojā eju. Spried nu tagad pats: vai tad mūsu kuģi ar demontētām mašīnām nevar nokļūt tādā pašā stāvoklī, kādā atradušies franču burinieki? Ja tagad parādīsies ienaidnieka kreiseri, tad mums visiem šeit būs kaps. No mūsu eskadras komandiera nav nekādas jēgas!

Sevis un sava drauga Kozireva mierināšanai varēju teikt tikai vienu:

— Kopš tā laika, kad izbraucām no pēdējās krievu ostas, mūs nemitīgi biedē ar japaņiem. Tomēr līdz šim neesam redzējuši nevienu viņu līnijkuģi un pat ne mīnu kuģi. Domāju, ka arī turpmāk būs tāpat.

Kā tīšu prātu, eskadru nervozēdami, pie apvāršņa parādījās angļu kuģi.

Mūsu kreiseriem bija jāatsakās no mašīnu remontēšanas un, tumsai iestājoties, jādodas izlūkošanā. Katru nakti daļa virsnieku un komandas dežurēja pie pielādētiem lielgabaliem. Visas ārējās ugunis aizsedza.

Divi dienas pūta spēcīgs dienvidaustrumu vējš ar straujām lietus gāzēm. Līcī sacēlās prāvi viļņi, kuģi raustīdami un traucēdami ogļu iekraušanu. Eskadra pavirzījās dažas jūdzes uz ziemeļiem pie Tangtangas upes grīvas, Tangtangas līcī, kas dziļi iegrauzies kalnainajā Madagaskaras krastā un aizsargāts no viļņu uzbrukuma ar garu, smilšainu zemes strēli. Te bija kluss. Palmas auga gandrīz pie paša ūdens.

Pēdējo notikumu ietekmē mūsu bruņu kuģa matroži arvien vairāk un vairāk zaudēja ticību Krievijas patvaldnieciskajai iekārtai. Flotes braucienu uz Tālajiem Austrumiem vērtēja kā bezcerīgu pasākumu, ko varējusi izgudrot tikai prātu zaudējusi augstākā vara, nerēķinādamās ar to, ka draud kuģu un cilvēku bojā eja. Bet no tā izrietēja kas cits: komandā izzuda mēmā paklausība priekšniekiem. Biežāki kļuva disciplīnas pārkāpumi. Komendors Buglajs uz kāda leitnanta gānīšanos atbildēja ar jēliem lamu vārdiem. Apvainotais priekšnieks neklupa viņam virsū ar dūrēm, kā tas būtu noticis agrāk, bet skrēja žēloties vecākajam virsniekam. Taču vainīgais komendors nezin kāpēc netika sodīts. Tātad virsnieki sāka just komandas noskaņojumu. Drīz vien arī pats vecākais virsnieks Sidorovs pieredzēja nepatīkamu gadījumu.

Krāva ogles no tvaikoņa «Harson». Tilpņu staršina Osips Fjodorovs, pārdrošs puisis ar asu skatienu, ogļu kuģī mazliet iemetis, patvaļīgi atstāja darbu un gribēja doties bruņu kuģa iekšējās telpās. Tai brīdi viņu sastapa Sidorovs, aizstājās ceļā un jautāja:

—   Uz kurieni tu?

—   Atpūsties, jūsu augstdzimtība.

—   Kā tā — «atpūsties»? Vai tad deva tādu komandu?

Fjodorovs atcirta:

—   Pats sev devu komandu!

Vecākais virsnieks uz mirkli gluži apstulba, bet tad sagrāba' staršinu aiz pleca un kliedza:

—   Ko tu te muldi? Par to es tevi…

Fjodorovs ar dzērumā izvalbītām acīm mācās virsū Sidorovam:

—   Augstdzimtība, ko jūs mani biedējat! Tagad nebīstos vairsne no kā. Gals tā kā tā! Neizglābsieties arī jūs. Kaps mums. abiem. Japaņi mūs visus raidīs uz zemes centru. Ja gribat, nošaujiet mani tūdaļ ar savu revolveri…

Sidorovs sāka kāpties atpakaļ un gaiņāties ar rokām:

— Trakais! Vācies pie velna, nost no manām acīm! . Arī Fjodorovs netika sodīts.

Visi kaujas kuģi jau bija uzņēmuši ogles un nu atpūtās, bet virs mūsējā arī 22. decembrī vēl kāpa augšup melnu putekļu mutuļi. Ausīs skanēja vinču žvadzoņa, ļaužu saucieni, dārdēja ogles, gāzdamās bunkuros. Strādājām neciešamā tropiskā karstumā, un tāpēc darbs bija ārkārtīgi nogurdinošs. Tumsai iestājoties, kad varētu ļauties dzestrumam un atpūsties, nedeva mierabailes no mīnu uzbrukumiem. Tanī naktī jutāmies sevišķi satraukti. Kuģi izlika aizsargtīklus un, aizseguši visus ārējos uguņus, paslēpās līcī. Neviens vairs negribēja palikt iekštelpās, visi tiecās uz augšējo klāju, — pat tic, kam nebija nekādas vajadzības. I<ā redzams, visiem bija viena un tā pati doma: ja ar kuģi notiktu kāda nelaime, tad no šejienes drīzāk varētu izglābties. Uzkāpu uz pakaļējā tiltiņa. Tur atradās ne vien matroži, bet arī ārsti_ mechaniķi un daži ierindas virsnieki. Visapkārt bija kluss, un. tikai pēc katras pusstundas tumsā aizdunēja vara zvana skaņas — tur skandināja glases. Madagaskara bija krauja un augsta un, aizsegdama pusi debess, gulās uz mums kā smags mākonis. Brizes vēsma nesa no krasta tropu augu saldeno smaržu. Aiz smilšainās zemes strēles, mocīdamies ar bezmiegu, tikko dzirdami elsoja okeāns. Kopā ar signalistiem un komendoriem simtiem ļaužu, vai acis izskatīdami, vērās tumsā, kas sedza ieeju Tantangas līcī.

Ap pusnakti okeānā pamanījām ugunis.

—   Ko tas nozīmē? — kāds virsnieks vaicāja aizsmakušā balsī-

—  Ja, astoņas ugunis, un visas virzās arvien tuvāk līča ieejai, — tikko dzirdami atbildēja kāds cits.

Tūliņ pat sākām sevi mierināt ar izdomu, ka tur droši vien tuvojas Felkerzama vienības mīnu kuģi. Pec neilga laiciņa dažasugunis aizslīdēja aiz smilšainās zemes strēles. Bet tad krastā, bruņu kuģu līnijas aizmugurē, pēkšņi uzplaiksnījās liesma, it kā neredzama būtne tur signalizētu.

—   Kungi, te slēpjas kāda viltība! Kad tikai neatkārtotos taspats, kas kara sākumā notika Portarturā, kur japaņi uzreiz izsita no ierindas trīs mūsu kuģus.

Kāds mecbaniķis nopūtās:

—   Ir nu gan tic japaņi! .. .

Tobrīd vēlējāmies, lai mums būtu pūces acis un lai naktī mēsspētu redzēt tikpat labi kā dienā.

Tikai otrā rītā noskaidrojās, ka jūrā savās laivās braukājuši iezemiešu zvejnieki.

Arī peldošais hospitālis «Orjols» pagājušajā naktī bija aizsedzis ugunis, līdz ar to pārkāpdams Hagas starptautiskās konvencijas noteikumus. Stāstīja, ka šā kuģa komandieris un galvenaisārsts izteikuši eskadras komandierim protestu. Par šādu rīcību viņi abi bijuši spiesti noklausīties tādus apvainojumus, kādus spej. paGiest tikai beztiesiski arestanti. Dabūjām zināt arī to, ka tai pašā naktī uz saldētavas kuģa «Espйrance», kas pirms dažām dienām atkal mums pievienojās, notiois dumpis. Komanda, kurā bija tikai franči un kura brauca zem savas nacionalās flagas, negribējusi aizsegt ugunis, baidīdamās no japaņu mīnu kuģu uzbrukuma. Matroži sacēluši traci un grasījušies pārsviest pār bortu kapteini. Tik tikko izdevies viņus atrunāt. Rožestvenskis draudējis ar negodu padzīt abus kuģus no līča.

Visu laiku, kamēr mēs tur stāvējām, «Puikas» vienīgais darbs bija ar pilnu tvaiku joņot uz Tamatavu un atpakaļ. Kā redzams, eskadras komandieris ļoti rosīgi sazinajās pa telegrāfu ar Pēterburgu. Taču mūsu izredzes arvien vēl bija tikpat neskaidras kā miglā tītais apvārsnis. No rīta trīs kreiseri — «Aurora», «Admirālis Nachimovs» un «Dmitrijs Donskojs» — nošķīrās no eskadras un, kontradiniraļa Enkvista vadīti, devās jūrā. Tiem bija it kā uzdots izdabūt no Nosi-Be līča admiraļa Felkerzama vienību un sameklēt citus noklīdušos kuģus. Vēlāk tai pašā dienā no DicgoSuarecas ieradās vācu ogļu tvaikonis ar bēdīgām vēstīm: tur redzēts tikai palīgkreiseris «Kubaņa», bet neesot zināms, kur atrodoties mūsu pārējie četri šāda paša tipa kuģi. No ogļu tvaikoņa neko neuzzinājām arī par pirmā ranga kapteiņa Dobrotvorska vienību. Viņam vajadzēja panākt mūs ceļā. Dobrotvorska vienībā ietilpa nupat pabeigtie kreiseri «Izumruds» un «Oļegs», imīnu kuģi «Gromkijs» un «Groznijs» un no jauna iekārtotie palīgkreiscri -«Uraia» un «Tcreka». Tas pats ogļu tvaikonis atveda ari Fclkerzama ziņojumu. Tagad noskaidrojās, ka viņa kuģi, apstādamies Nosi-Be līcī, tāpat kā mēs sākuši remontēt mechanismus un tīrīt katlus. Šādā stāvoklī viņš nevarot doties ceļā un pievienoties mums.

Arvien vairāk pārliecinājāmies, ka mūsu vadoņi nevar lielīties ar izcilu militāru saprašanu. Atlika tikai pašiem sevi mierināt — varbūt valodas, ka tuvumā atrodas ienaidnieka kuģi, būs tikai blēņas. Eskadrā izziņoja pavēli: visiem kuģiem sagatavoties braucienam.

ESKADRAS APVIENOJAS

Enkurus pacēlām ziemsvētku sestdienas rītā.

Eskadra devās uz ziemeļiem, līdztekus Madagaskarai. Salas līkumainie un augstie krasti ar ielejām, ar kalnu virsotnēm, kas stāvus slējās augšup kā milzīgas viļņu bangas, lāgiem izgaisa mēļajā dūmakā, lāgiem atkal pavīdēja, neskaidri iezīmēdamies uz dzidri zilā debess fona kā nevaldāma fantazētāja nepabeigti skicējumi. Nepūta ne vēsmiņa. No augšas gāzās tik karstas tveices straumes, ka grūti bija glābties pat zem audekla sauljumiem, pārvilktiem pāri tiltiņiem un klājam. Plati iepleties, gulēja okeāns un, it kā svelmes nogurdināts, snauda, gandrīz nepakustēdamies, bez neviena vilnīša, tikai retumis, elpu ievelkot, līmenim pārskrēja viegla ņirboņa. Tās krantīs apžilbinoši dzirkstīja saules gaismas šļakatas. Tropiskās dienas mirdzošais gaišums bija tīri neticams, bet tas nepavisam neatbilda mūsu iekšējai noskaņai.

Šorīt, gaismai austot, no Tamatavas atgriezās tvaikonis «Rusj», un tūliņ pat pa visu eskadru izplatījās baumas, ka ieņemta Portartura. Cietoksnis, kam izšķiests simtiem miljonu rubļu tautas līdzekļu, nebija izturējis pretinieka ielenkumu un padevies. Japaņu rokās kritis četrdesmit tūkstošu vīru liels garnizons ar visiem lielgabaliem, ar noliktavām, ar kara mantām. Tā beidzās cīņa, kas veselus desmit mēnešus ilga šai tālajā zemē. Tur droši vien katra zemes pēda bija bagātīgi slacīta ar krievu karavīru asinīm.

Ziņas par 1. eskadras bojā eju un par Portarturas krišanu iedragāja karošanas jūsmu ne vien matrožos, kuriem tās arvien bija trūcis, bet ari virsniekos. Viņi sāka zaudēt ticību neuzvaramajiem krievu ieročiem, kurus slavenus darījis Ušakovs, Suvorovs, Kutuzovs un citi diženie flotes un armiju komandieri. Daži virsnieki jau paši ironizēdami klāstīja matrožiem jaunās vēstis par mūsu neveiksmēm. Citi, savā starpā sarunādamies par kara lietam, nevairījās no matrožu klātbūtnes un skarbi izteicās par gal

venajiem tēvijas «glābējiem». Laikam gan šādas valodas pirmoreiz visā krievu flotes vēsturē nāca pār virsnieku lūpām, un tāpēc matroži gluži apstulba.

Zem sauljuma pastaigājās divi jauni cilvēki: vienaldzīgs, gurdens rnechaniķis-poručiks un sardzes virsnieks ar mičmaņa uzplečiem; viņš izpildīja arī jaunākā stūrmaņa pienākumus. Mičmanis bija neliela auguma vīrs ar kurnpainu degunu. Sai cilvēkā labi sadzīvoja jautra daba ar nopietnu prātu, kas visu ātri aptvēra, un tāpēc matroži šo mičmani cienīja. Bet tagad, vīlies un it ka pats sev skarbi parmczdams, viņš teica sarunu biedram:

—   Karu sākām slikti, turpinām slikti, un beigas, man šķiet, būs vēl sliktākas. Piemēra pēc ņemsim Portarturas eskadru. Tā bija spēcīgāka un labāk organizēta nekā mūsējā. Arī apkalpei bija vairāk kaujas pieredzes neka mums. Tur, salīdzinot ar mums, bija īsti jūrnieki. Un tomēr — kas notika?

Mechaniķis dzēlīgi piebilda:

—   Pirmā eskadra pārvērtās no virsūdens par zemūdens eskadru.

Mičmanis tūdaļ piekrita:

—   Pareizi! Pārvērtās par zemūdens eskadru! Bet tagad kritusi Portartura. Uz ko vēl var cerot? Vai uz ģenerāli Kuropatkinu? Viņš apkrāvies ar svētbildēm un gluži kā dzenis kaļ tikai vienu: pacietību, pacietību un vēlreiz pacietību. Kas var būt vēl muļķīgāks? Tagad ģenerālis Nogi ticis gala ar mūsu cietoksni un atbrīvojies ar visu savu armiju. Tatad mūsu sauszemes karaspēkam velsies virsū jauna uguns lavīna. Kontinentā mums klāsies vēl ļaunāk. Kas mums vel atliek? Vai otrā eskadra izdarīs brīnumu un iekaros Japaņu jūru? Draugs, būsim atklati: šis dažādu tipu un dažāda izskata kuģu bars kopā ar mūsu vieglprātību ir tikai kaujas eskadras parodija. No tā izriet secinājums: vai ir kāda jēga turpināt karu? Lai Krievijas kaunu darītu vel lielāku?

Mechaniķis, izvairīdamies atbildēt, teica:

—   No nejēgam nekad nevar gaidīt kadu jēgu. Un mūsu komandieri ir tieši tādi vīri.

Ap pusdienlaiku sastapām divus mīnu kuģus — «Bedovijs» un «Bodrijs» — un kreiseri «Svetlana». Tie bija kontradmiraļa Felkerzama vienības kuģi. Ieraugot tos, priecājāmies kā bērni. Tatad drīz apvienosimies arī ar pārējiem kuģiem.

Eskadra apstajās. No «Svetlanas» iekāpa laivā virsnieks un devās uz flagmaņkuģi — jādomā, ar Felkerzama ziņojumu. Mīnu kuģirn «Bodrijs» bija sabojajušās mašīnas, un tas varēja attīstīt tikai septiņi mezgli lielu ātrumu. Tvaikonim «Rusj» pavēlēja ņemt mīnu kuģi tauva. Devāmies tālāk.

Otrā dienā bija ziemsvētki. Līdz ar pūpes flagas uzvilkšanu uzvijas uz visiem kuģiem ari steņģa flagas. Bet pēc pusstundas

mašīnas apturēja un eskadra apstājās atklātā okeānā. Tas notika trīsdesmit jūdžu attālumā no Diego-Suarecas. Visu rītu mazgājāmies, kopāmies un pēc tam noklausījāmies pārvietojamajā baznīcā dievkalpojumu.

Jau kopš bērnības dienām šos svētkus vienmēr atcerējos vai nu saistībā ar stipru salu, vai ar negantu sniegputeni. Tagad pirmoreiz sagaidīju ziemsvētkus neciešamā karstumā. Vienīgā atšķirība no darbdienas bija tā, ka komandai deva drusku labākas pusdienas un mazāk lika strādāt.

Kad saule uzkapa zenitā, spīdēja tieši virs galvas un vairs nedeva ne mazākās ēnas, okeana klajā sāka dārdēt lielgabalu zalves. Katrs kuģis salutēja ar trīsdesmit vienu šāvienu. Eskadra .ietinās melnā pulvera dūmos.

—   Okeānā zivis biedējām, — matroži zobojās.

Atkal sāka darboties mašīnas.

Tanī dienā virsnieku kopkajitē bija vairāk iereibušo nekā parasti: dzēra aiz bēdām, ar liķieriem pieliedami garīgo tukšumu. Kāds jauns mičmanis, zaudējis pašsavaldīšanos, kliedza, un viņa acis bija asaru pilnas:

—   Mūs sūta uz Golgātu! Bet, ja nu es nespēju būt Kristus, kas tad? Vai mani stieps ar varu?

Virsnieki mēģināja viņu nomierināt, bet mičmanis, nelikdamies ne zinis, turpināja:

—   Dienestā esmu tikai pirmo gadu. Ne jau mēs, jaunās paaudzes ļaudis, esam radījuši šo idiotisko floti. Tās ir mūsu stulbo un uzpūtīgo, tītariem līdzīgo admiraļu darbības sekas. Lai tad viņi vieni paši arī atbild. Kas mums par daļu? Vai tad mūsu dzīvības neko nav vērtas? .. .

Pievakarē eskadra bija spiesta samazināt ātrumu līdz sešiem mezgliem. Iemesls — bruņu kuģis «Orjols», kuram katlu telpā sabojājās tvaika pievadcaurule. Kreiseris «Svetlana» uzņēma lielu ātrumu un aizdrazās paziņot Fetkerzamam, ka tuvojamies.

Pirms flagas nolaišanas priekšniecība, pamanījusi pie apvāršņa vairākas dūmu strūkliņas, kļuva ļoti nemierīga. Drīz vien bruņu kuģis «Borodi.no» ziņoja ar semaforu, ka no viņa maršiem esot redzami četri lieli kaujas kuģi. Diemžēl, eskadrai pašlaik nebija neviena kreisera, ko sūtīt izlūkos un noskaidrot, kādai nacijai pieder šie kuģi. Trīs svešie kuģi pagriezās sāņus no mums un nozuda vakara krēslā, bet uz ceturtā īsu brīdi pazibēja nakts ugunis. Taču vēlāk, kad apdzisa krāšņā saules rieta liesmas, nakts tumsā nozuda arī šis kuģis. Mēness nebija, un no augstajām debesīm rāmi mirgoja siltas un laipnas zvaigznes. Komanda un virsnieki, baidīdamies no uzbrukuma, neizģērbušies gulēja pie saviem lielgabaliem.

Jūras ceļš, pa kuru virzījās eskadra, bija maz izpētīts un ne

pietiekami izmērīts. Komandieris, pirmā ranga kapteinis Jungs, staigāja pa vadīšanas kabini un nervozēja. Turpat bija arī divi stūrmaņi. Tie abi visai bieži liecās pār galdu, pār jūras karti, kaut gan rīkoties pēc tās bija grūti. Vecākais stūrmanis, švītīgs leitnants, nevarīgi plātīja rokas un ņurdēja:

—   Kāds labums no šādas kartes? Gandrīz visur atzīmēti nejauši atklāti sēkļi un zemūdens klintis. Bet tas vēl nebūtu nekas. Sliktākais, ka pastāvīgi jāuzduras uzrakstiem, kas brīdina nepaļauties uz karti.

Viņa palīgs, mičmanis ar kumpaino degunu, ieteica:

—   Mums jāturas priekšējā kuģa ķīļa vagā. Ja priekšējais neuzskries uz sēkļa, tad laimīgi izbrauksim ari mēs. Pretējā gadījumā paspēsim apturēt mašīnas, dot atp aka (gājienu vai pagriezties sāņus.

Pie stūres rata stāvēja labākais stūres vīrs — vecākais apakšvirsnieks.

Šaubīšanās — ka tikai kas nenotiek — ilga līdz rīta ausmai,

Virsnieki kāri lasīja ārzemju avīzes, sadabūtas tobrīd, kad eskadra stāvēja pie San-Marī salas. Sīs avīzes nebija gājušas cauri Krievijas cenzūras šķīstīšanas ugunīm, un tāpēc tur bija ziņas gan par karu, gan par noskaņojumu Krievijā. Todien man izdevās aprunāties ar inženieri Vasiļjevu, pareizāk sakot, es tikai klausījos un paretam jautāju, bet runāja viņš.

—   Spriežot pēc angļu avīzēm, Krievijā vērojamas diezgan neparastas pazīmes. Karā piedzīvojam sakāvi pēc sakāves. Un tāpēc mūsu valdība vairs nezina, ko darīt. Vai atceraties otrā ranga kapteini Klado?

—   Atceros ļoti labi. Sakarā ar «Hulles incidentu» viņš devās no Vigo uz Krieviju. Runāja, ka viņš būšot par ekspertu kādā komisijā.

—   Jā, jā. Un šis cilvēks iespiedis avīzē «Novoje vremja» atmaskojošu rakstu par mūsu eskadru. Tāpēc viņu ietupinājuši virssardzē. Bet vēlāk sabiedriskās domas ietekmē valdība atbrīvojusi Klado no aresta pirms termiņa. Tāds gadījums Krievijā vēl nav bijis! Sāk rēķināties ar sabiedrisko domu! Kāds cits jaunums ir vēl interesantāks: valdība mēģina pielabināties saviem uzticamajiem pavalstniekiem. Uzaicināti sapulcēties zemstu pārstāvji. Viņiem doti kaut kādi neskaidri solījumi par gaidāmām reformām. Diemžēl, šie pārstāvji izturas nožēlojami, gļēvi un pienācīgi neietekmē valdību. Kā redzams, viņi paši baidās no topošiem notikumiem. Bet neatkarīgi no viņiem pār mūsu zemi arvien vairāk sabiezē negaisa mākoņi.

—   Vai jūs tā domājat? — es vaicāju, lūkodamies uz Vasiļjevu kā izsalkušais uz maizes klaipu.

—     Tas ir tikpat neapšaubāmi kā tas, ka sēžam manā kajitē. Ja

jau «Novoje vremja» iespiež tādu rakstu, kura autoru apcietina, kādas tad tur var būt šaubas? Angļu avīzes vēl ziņo, ka Melnās jūras matrožu vidū bijuši nemieri. Interesanti būtu zināt, — kas mūsu valsti notiek tagad, kad .saņemtas drausmīgās vēstis par pirmās eskadras bojā eju un par Portarturas krišanu? Man šķiet, ka tēvzemes pīlāri būs apjukuši vēl vairāk.

Vasiļjevs runādams cilāja angļu avīzes. Viņam piemita paradums vienmēr kaut ko grozīt rokās. Nejauši viņa skatiens apstājās pie raksta, kura nosaukums bija pasvītrots ar sarkanu zīmuli.

—   Jā, angļu avīzēs ir sīkas ziņas par Portarturas eskadras bojā eju. Izrādās, ka mūsu jūrnieki paši nogremdējuši eskadru iekšējā reidā. Bet kā nogremdējuši! Augšējie klāji palikuši virs ūdens. Acīm redzot noticis kaut kas traks, ja jūrā nav spējuši atrast dziļāku vietu. Visus šos kuģus varot izcelt, un tie kļūs par japaņu laupījumu. Varbūt pat piedalīsies karā pret mums. Vienīgi bruņu kuģis «Sevastopole», ko komandējis pirmā ranga kapteinis fon Esens, nolēmis iet boja kaujā. «Sevastopole» izbraucis ārējā reidā, kur cīnījies pret sīviem mīnu kuģu uzbrukumiem. Taču ilgi mūsu kuģim nav bijis lemts pretoties japaņiem. Komandieris pavēlējis nolaist to dibenā bez japaņu palīdzības divdesmit asu dziļā vietā. Vai tagad saprotat, kur te sīēpjas traģēdija?

—   Atskaitot bruņu kuģi «Sevastopole», mēs pat neesam pratuši pienācīgi nogremdēt savus kuģus, — drūmi atbildēju, juzdams, ka dusmas manī iekvēlojas arvien vairak.

—   Pareizi! Bet varēja būt arī citādi. Kāpēc Portarturas eskadra pēdējā brīdī nelika visu uz vienas kārts un nedevās izšķirošā kaujā? Tiesa, eskadra būtu gājusi bojā tik un tā. Bet bojā iedama tā vājinātu arī japaņu floti. Līdz ar to pirmā eskadra atvieglotu otrās eskadras uzdevumu. Portarturas flotes vadītāji vai nu trīcējuši par savu ādu, vai arī bijuši sisti ar aklumu un nav redzējuši, ar kādu negodu viņi sevi apkrauj.

Parunājāmies vēl, un es aizgāju. Radās iespaids, ka Vasiļjevs mēģina mani politiski uzkurināt. Bet viņam tas taču bija liels risks. Vajadzētu tikai paziņot Rožestvenskim, un Vasiļjevs būtu pagalam, kaut arī viņš bija virsnieks. Varēja teikt tikai vienu: viņš zinaja, ka atrodos izmeklēšanā kā politisks noziedznieks. Uz mani viņš raudzījās ka uz savu ideju izplatītāju masās. Visu, ko izdevās gūt no viņa, es tūdaļ pavēstīju saviem tuvākajiem biedriem, un tie savukārt šīs ziņas pauda citiem. Līdzībā runājot, nelielā ezerā tika iemests akmens, un ūdens loki vērtās arvien plašāki, beidzot sasniegdami krastus; tāpat arī mūsu dzīvē, ko ieslēdza kuģa sienas, ikviens interesants jaunums garīgi vairāk vai mazāk satrauca gandrīz visu komandu.

Tvaikonis «Rusj» pacēla signālu: «Komanda sadumpojusies.» Pēc admiraļa rīkojuma turp tūliņ aizdrāzās mīnu kuģis «Bedovijs», lai dumpi apspiestu. Vēlāk dabūjām zināt, ka mīnu kuģa komandierim — otrā ranga kapteinim Baranovam dotas plašas pilnvaras — pat tiesības nošaut cilvēkus, ja tas būtu vajadzīgs. Noskaidrojās, ka pārmērīgā darbā nomocītie matroži taisījušies pieteikt streiku. Tālāk tvaikonis «Rusj» brauca mīnu kuģa «Bcdovij'S» apsardzībā.

Vakarā atradāmies trīsdesmit jūdžu attālumā no Nosi-Be. Kontradmirālis Felkerzams izsūtīja mums pretim mīnu kuģi. Kā redzams, tam bija uzdots novest mūsu kuģus uz noenkurošanās vietu. Mīnu kuģis piebrauca pie flagmaņa bruņu kuģa. Bet, tā ka iebraukšana līcī bija bīstama un nāca virsū nakts, tad Rožestvenskis pavēlēja eskadrai palikt jūrā līdz rītam.

Nakošajā dienā, tuvodamies vietai, kur izmetīsim enkurus, visi bijām satraukti, kā jau cilvēki, kas gaida svarīgus notikumus. Nosi-Be mūsu valodā nozīmē «Lielā sala». Turpat atradās vēl dažas mazākas salas, un visas kopā izveidoja ļoti labu reidu. Tas bija lieliski aizsargāts no visām pusēm: no austrumiem to sedza konusveidīgā Nosi-Kombas augstiene, no dienvidaustrumiem — Malgašas pussala Ankifi, bet no rietumiem — rifu grupa. Te bija tāds plašums, ka reidā varētu novietoties vairākas šādas eskadras.

Jaunu iespaidu alkas pārspēja neciešamo tveici. Cilvēki vērsa galvas gan uz vienu, gan uz otru pusi. Skatiens klejoja, nezinādams, kur apstāties. Viss mūs valdzināja ar savu eksotiku: gan zilgme starp mēļajiem kalniem, kas atgādināja vēja piepūstas buras, gan pakalni, pa kuriem stiepās smaragdzaļu augu vītnes, gan noslēpumainās ēnas, kas gūlās aizās, gan savdabīgie, fjordu izgrauztie līčloču krasti. Daudz pieredzējuši jūrnieki apgalvoja, ka Nosi-Be apkārtne esot tikpat skaista kā Neapoles līcis. Pa kreisi tropisko džungļu spilgtajā zaļumā vietvietām pavīdēja baltas eiropiešu ēkas, bet aiz tām sarkana, mālaina pakalna terasēs drūzmējās nožēlojamas iezemiešu būdas. Izrādījās, ka tā ir nelielā Helvilas pilsēta, nosaukta par godu franču admiralim Helam, kas 1841. gadā pievienojis šis salas koloniju impērijai. Beidzot līcī līdzās augstam, ar mežu noaugušam kalnam ieraudzījām kuģus, no kuriem šķīrāmies Tanžerā. Seit bija ne vien ogļu tvaikoņi, transporta un brīvprātīgās flotes kuģi, bet arī kontradmiraļa Enkvista kreiseru vienība.

Jau iebraucot reidā, it kā dižodamies ar savu spodri balto stāvu, mūs sagaidīja mazs, voikls franču mīnu kuģis ar mastā uzvilktu signālu: «Esiet sveicināti!» Mīnu kuģa vadībā devāmies garām noenkurotai Felkerzama vienībai. «Suvorovs» pārlika stūri pa latu un, strauji pagriezies, izbrauca cauri sagaidītāju ierindai. Mūsu bruņu kuģu kolona tam sekoja. Uz flagmaņkuģiem, nospodrinātām vara taurēm spīguļojot, muzikanti spēlēja militāru maršu. Pusdienas saule žilbinoši mirdzēja, karstais gaiss dīvainl virmoja, salu krasti bija krāšņi jo krāšņi, un ragu orķestra skaņas plūda tālu un uz brīdi iejūsmināja sirdi. Mūs visus pārņēma kopīgs prieks, ka atkal esam sastapušies, un mēs nosvīduši trakā sajūsmā kliedzām «urā», kliedzām no sirds, nevaldāmā iedvesmā, nesaudzējot balsis, it kā šī tikšanās uz visiem laikiem mūs atbrīvotu no nāvīgajām skumjām.

NOSI-BE REIDĀ

Diena sekoja dienai, kā enkura ķēdē gredzens seko gredzenam.

Joprojām ar alkatīga vērotāja neatlaidību interesējos par mūsu eskadras dzīvi.

Felkerzama vienībā man bija pazīstami matroži, un tie pastāstīja par savu braucienu. Viņiem klājies vieglāk nekā mums. Ceļš bijis daudz īsāks nekā mūsējais, un tie apstājušies labāk iekārtotās ostās. Pēc šķiršanās Tanžerā viņu kuģi pa Vidusjūru devušies uz Sudas līci Kretas salā. Tur tie nostāvējuši desmit dienas. Komanda bieži laista krastā izklaidēties. Nākošā apstāšanās vieta bijusi Suecas kanala pievārtē Portsaidā. Viņi laimīgi izbraukuši cauri Sarkanajai jūrai, iegriezušies Džibuti ostā, kur sabijuši pusotras nedēļas. Indijas okeānā uz divi dienām izmetuši enkurus pie Ras-Hafuna zemes raga — Āfrikas smailes, kas atrodas vistālāk uz austrumiem. Beidzot apvienojušies ar mums Nosi-Be līcī. Visās šajās ostās uzņēmuši ogles, pārtiku un citas nepieciešamas mantas, izdarījuši arī nelielus remontus.

Kontradmirālis Felkerzams bijis gluži citāds nekā mūsu eskadras komandieris — daudz gādīgāk izturējies pret apakšniekiem. Tikko viņi iebraukuši tropu joslā, tūliņ' matroži sākuši valkāt korķa ķiveres, bet mēs tanī laikā ar lupatām glābām savus pakaušus no saules. Pulksten deviņos rītā, kad sākās neciešams karstums, uz Felkerzama kuģiem pārtraukti visi darbi, nedaudz laika vēl ziedots kuģa tīrīšanai, un pēc tam atpūta ilgusi līdz pulksten trim pēcpusdienā. Mums tā nebija. Nosi-Be līcī viņš katru dienu laidis krastā matrožus lielās grupās. Mums ierodoties, tas viss izbeidzās, un no kuģiem laida pastaigā tikai pēc zināmas izlases vai arī slimos.

Visā komandā līdz pat pēdējam laikam klīda baumas, ka Krievija esot nopirkusi Dienvidamerikā sešus bruņu kreiserus, ka tie atrodoties jau ceļā un drīz mūs panākšot. Pēc Portarturas eskadras bojā ejas daudziem gribējās ticēt šādām pasakām. Felkerzama vienības matroži un virsnioki šinī ziņā bija gājuši vēl tālāk: viņi bijuši pat pārliecināti, ka mēs tiem pievienošoties nevis vieni paši, bet atvedīšot sev līdzi arī jaunos ārzemju kuģus. Un tikai tagad, ierodoties Nosi-Be līcī, noskaidrojās, ka kuģu pirkšana galīgi izčibējusi. Bet turpat uzzinājām kādu citu jaunumu, kas mazliet izkliedēja drūmo noskaņojumu: Liepājā steidzami kārtojot Klusā okeana 3. eskadru. Tajā ietilpstot šādi kuģi: eskadras bruņu kuģis «Imperators Nikolajs I», krastu aizsardzības bruņu kuģis «Admirālis Seņavins», «Ģeneraladmiralis Apraksins», «Admirālis Ušakovs» un 1. ranga kreiseris «Vladimirs Monomachs». Par kuģu komandieri iecelts kontradmirālis Ņebogatovs, kas janvara vidū došoties ar saviem kuģiem ceļā, lai pievienotos mums.

Jūrnieki par šo eskadru zobojās:

—   Mums sūta Baltijas flotes saikašņus.

—   Kaut gan šai dūrei pieci pirksti, tomēr tā nespēcīga un vāja kā vecam vecim.

—   Peldošas tupeles.

—   Pašgrimēji.

Ļaudis vēl ilgi runāja šādā garā, bet sirdī daudzi priecājās: Ņebogatova kuģi noderēs vismaz tanī ziņā, ka da|a ienaidnieka triecienu tiks ari tiem. Turklāt pats par sevi izvirzījās secinājums: ja jau sūta 3. eskadru, tātad mēs to gaidīsim šeit. Bet tādā gadījumā kāpēc tūdaļ esam sākuši iekraut ogles? Ogļu krājumi mums bija pietiekami.

Jau ceturto dienu rijām Kardifas putekļus. Naktī ļaudis gulēja, kā pagadās, vāļājās pat tieši uz ogļu kaudzēm, slāpdami tveicīgajā un mitrajā gaisā gluži kā siltumnīcā. Dienā, nepierastajā svelmē kļuvām pavisam truli. Nekur vēl nebijām izbaudījuši tādu karstumu kā šeit. Dažreiz šķita, ka visa redzamā, skatienam tīkamā telpa zem dzidri zilā debess juma pārvērtusies par grandiozu kalves ēzi. Svīdām dienu un nakti un izdzērām milzīgi daudz jūras ūdens, kas tika destilēts saldūdens ražošanas ierīcēs. Tas bija silts, bez minerālvielām un ,ar pretīgu garšu, ja vien tam nepielika citronskābi. Nemitīgas slāpes mocīja cilvēkus, novājināja organismu. Viens otrs sāka sirgt ar tropu slimību — miesa pārklājās ar izsitumiem, ar tikko manāmām tulznām. Turklāt kuģa ļaužu lielākajai daļai bija noplīsuši apavi; bet staigāt basām kājām pa oglēm, kas mētājās gandrīz visās bruņu kuģa telpās, nebija izturams. Priekšniecība deva rīkojumu, lai marsinieki pinot no tauvu auklām kaut ko līdzīgu vīzēm. Matroži, kas vienmēr lepojās ar savu tīrību un kārtīgumu, tagad izskatījās pēc skrandaiņiem. Ne vienreiz vien gadījās dzirdēt niknu kurnēšanu:

—   Ir gan mūsu zemē nolādēta kārtība! Sūta nāvē un nevar apgādāt pat ar apaviem.

Mums vajadzēja zābaku, bet no Jeruzalemes ar dāmu komitejas priekšsēdētājas starpniecību atsūtīja pie Kristus kapa iesvētītus krustiņus, kā bija teikts Rožestvenska pavēlē. Sos krustiņus sadalīja, un mūsu bruņu kuģa devā tika seši krustiņi virsniekiem un divdesmit pieci visai komandai.

Matroži ņirgājās:

—   Neko teikt, iepriecināja gan! Katrs krustiņš maksā vienu kapeiku. Tātad deviņsimt cilvēkiem dāvanas par veselu kvartu!

—  Tas nav tas svarīgākais. Galvenais — kā mēs sadalīsim šo dieva dāvanu?

—   Ar lozēšainu, kā tad citādi!

—  Arī tas neder. Tev tiks, bet citam netiks. Krustiņi jāvalkā pēc kārtas, lai visi dabūtu pieskarties tam svētumam.

Un tūliņ pat piebilda vēl tādus vārdus, no kuriem, ja vien tos dzirdētu, aizmuktu visa dāmu komiteja.

Mums pievienojās vēl trīs palīgkreiseri: «Kubaņa», «Urala» un «Tereka». Trūka vēl pirmā ranga kapteiņa Dobrotvorska atsevišķās vienības, bet tai šobrīd jau vajadzēja būt Sarkanajā jūrā. Kuģi, kurus gaidīja ierodamies, un tie, kas jau atradās šeit, saskaņā ar Rožestvenska pavēli dabūja jaunu taktisku izkārtojumu. Bruņu kuģus iedalīja divās vienībās: pirmajā — «Kņazu Suvorovu», «Imperatoru Aleksandru III», «Borodino» un «Orjolu»; otrajā — «Osļabju», uz kura savu flagu pārcēla kontradmirālis Felkerzams, «Sisoju Veļikiju», «Navarinu» un bruņu kreiseri «Admirālis Nachimovs». Galveno spēku tuvumā bija jāuzturas diviem kreiseriem — «Izumrudam» un «Zemčugam» — un četriem mīnu kuģiem — «Bedovijam», «Buinijam», «Bistrijam» un «Bravijam». Kreiseru vienībā iedalīja «Almazu» zem kontradmiraļa Enkvista flagas, «Oļegu», «Auroru» un «Dmitriju Donskoju», palīgkreiserus «Riona» un «Dņepra» un mīnu kuģus «Bļestjaščijs», «Bezuprečnijs» un «Bodrijs». Izlūku vienībā ietilpa kreiseris «Svetlana» ar pirmā ranga kapteiņa Seina breidvimpeli un palīgkreiseri «Kubaņa», «Tereka» un «Urala». Pārējie kuģi izveidoja transportvienību: «Kijeva» ar pirmā ranga kapteiņa Radlova breidvimpeli, «Voroņeža», «Kamčatka», «Anadira», «Meteors», «Jupiters», «Merkurijs», «Jaroslavļa», «Koreja», «Tambova», «Kitaj», «Vladimirs» un «Rusj». Hospitaļkuģim «Orjols» bija pašam savs ceļa mērķis.

Ja atkultos arī Ņebogatova vienība ar saviem transporta tvaikoņiem, tad mums pavisam salasītos pāri par piecdesmit kuģu. No malas raugoties, jau tagad mūsu eskadra šķita visai liels spēks. Šis aplamais iespaids radās tāpēc, ka mums bija daudz dažādu transportkuģa:, tiesa, nepieciešamu mūsu bēdīgajā stāvoklī, taču bez jebkādas nozīmes kaujā.

Kas mums vēl bija palicis Baltijas jūrā? Nekas, izņemot novecojušas grabažas. Tikai tagad, divi gadi pēc abu imperatoru tikšanās Rēvelē, daudziem kļuva saprotama Vilhelma politika. Ne jau velti viņš kūdīja vientiesīgo Nikolaju II paplašināt savu ietekmi Tālajos Austrumos. Ķeizars gribēja aizšķūrēt krievu floti tālāk no savām robežām, lai brīvāk varētu saimniekot Baltijas jūrā. Šo pašu apsvērumu dēļ viņš bija mūsu vienīgais labvēlis visā pasaulē un pavēlēja vācu transportkuģiem apgādāt ar oglēm 2. eskadru tālajā braucienā. Viņa slepenais mērķis bija sasniegts pilnīgi: izrādījās, ka robežu ūdeņos starp mūsu zemi un Vāciju krievu kara flotes nemaz vairs nav. Paklausot Vilhelma ieteikumam, visa mūsu Baltijas flote bija pārsviesta uz Tālajiem Austrumiem, lai izcīnītu caram diženo Klusā okeana admiraļa titulu.

Nosi-Be līcī eskadru apsargāja daudz rūpīgāk nekā pie SanMarī. Katru dienu kāds kreiseris pacēla enkuru un devās izlūkos, lai novērotu apvārsni. Bez tam divus mīnu kuģus sūtīja apsargāt ieeju reidā. Saulei rietot, izlika aizsargtīklus un pārtrauca satiksmi ar krastu un starp kuģiem. Pat ar laivu nedrīkstēja braukt bez Rožestvenska atļaujas. Naktī no visiem eskadras kaujas kuģiem devās jūrā mīnu kuteri, apbruņoti ar starmešiem, mazkalibra lielgabaliem un torpēdām. Uz kuģiem pēc tiklu izlikšanas noskandināja kaujas trauksmi, pārbaudīja lielgabalu apkalpi, sakārtoja dežurējošo artilēriju un sagatavoja kaujas laternas. Tumšzilā debess juma bezgalībā dzirkstīja zvaigžņu dārgakmeņi. Eskadra stāvēja bez ugunīm, iegrimusi tumsā un klusumā. Tikai lāgiem šo mieru pārtrauca sargmatrožu saucieni. Tālē, ārpus salu iežogojuma, pāri miegainajam okeanam kā komētu astes klīda sargkuģu starmešu atspīdumi, traucēdami nakts mieru.

Tādos brīžos viss šķita kārtībā. Gribējās ticot, ka eskadras komandierim ir organizatoriskas spējas un izcils prāts. Viņš neļaus pretiniekam pārsteigt mūs nesagatavotus, viņš zina, kas jādara, kur un kā jāvada uzticētie kuģi.

Rīts sākās ar to, ka laida darbā Temperleja celtņu šautras un vinčas, atbrīvojot tirdzniecības kuģus no ogļu kravas.

Pienāca jaunais gads, tikpat skumjš un pelecīgs kā vecais. Turpmāk liktenis droši vien vēl spēcīgāk un nesaudzīgāk ārdīs mūsu dzīvi. Gandrīz katru dienu kādu apbedījām. Uz palīgkreisera «Urala» lūza celtņa šautra, grūti ievainoja leitnantu Jevdokimovu un uz vietas nosita praporščiku mechaniķi Popovu. Turpat no saules dūriena dabūja galu kāds matrozis. «Borodino» komanda zaudēja divus vīrus: tie bija iegājuši kravas telpas sānu gaitenī, un, kaut gan lūkas bijušas atvērtas, indīgajās gāzēs abi noslāpuši. Ļaudis mira arī no tuberkulozes un citām slimībām. Apbedīšanas ceremonijas bija ļoti skumjas. Pie kuģa, kur atradās mirušais, cieši piestājās mīnu kuģis, paņēma aizgājēju un devās jūrā. Nodārdēja lielgabala šāviens, flagas noslīdēja pusmastā, muziķa spēlēja «Cik slavens», un uz visu kuģu klājiem virsnieki un matroži stāvēja ierindā. Okeana klajumā, gabaliņu no krasta, brezentā iešūto nelaiķi ar svaru pie kājām pārsvieda pār bortu. Uzsitās ūdens šalts, un cilvēka vairs nebija.

Tā šie necilie varoņi, neviena neapraudāti, atrada kapu tālās jūrās, dziļās dzelmēs. Pēc tam eskadras komandieris izdeva īsu, stereotipisku pavēli: tur un tur miris tāds un tāds un tāpēc «svit* rots no minētā kuģa matrožu (vai virsnieku) saraksta».

Divus transportkuģus — «Kņazu Gorčakovu» un «Malaju» norīkoja braukt atpakaļ uz Krieviju. Rožestvenskis bija neapmierināts, ka tiem pastāvīgi bojājās mašīnas. Uz «Malaju» tagad sūtījām turpmākam dienestam nederīgus virsniekus un matrožus: noziedzniekus, slimos, sakropļotos un ārprātīgos. Lai cik grūts bija to stāvoklis, tomēr daudzi gribēja tikt viņu vietā: tie drīz nokļūs mājās. Tiesa, ne jau visi sasniegs dzimteni, daži, vājākie, neizturēs tālo ceļu un tiks izmesti pār bortu. Bet kas gaida mūs? Labāk nedomāt par to, nesatraukt sirdi, kuru kremt šaubas.

Madagaskarā un citās kaimiņu salās bija daudz augļu. Bananus un ananasus ēdām kā rāceņus. Bet šeit nebija dārzeņu. Varējām sameklēt tikai kartupeļus un arī tos ar lielām pūlēm un par dārgu cenu. Matroži kāroja pēc svaigiem kāpostiem, bet mūsu krājumos bija tikai skābētie un tie paši tiktāl sabojājušies, ka katra muca smirdēja kā netīrumu bedre. Bija jāapmierinās ar virp vai ar kādu strebienu. Toties svaigu gaļu šeit varēja dabūt, cik tīk.

Nopirkām sešpadsmit vēršus un divas govis. Vērši bija lieli, trekni, ar milzīgiem, aršinu gariem, platiem ragiem, ar pinkainu kupri uz muguras kā kamieļiem. Vēršus piegādāja vietējie iezemieši — sakalavi savās pirogās. Sie īpatnējie kuģelīši bija izdobti no resna koka stumbra. Lai piroga neapgāztos, paralēli tās sāniem uz divām šķērseniskām kārtīm bija piestiprināts pretsvars, kaut kas līdzīgs uzliektai sliecei, kas slīd pa ūdeni. Sliece vienmēr ir laivas labajā pusē, bet kreisajā pusē kāršu gali drošības dēļ savienoti ar šķērskoku. Vējā sakalavi uzvelk lielas buras un drosmīgi vada savas pirogas, joņodami pa viļņu mugurām kā albatrosi un dažreiz iedzīdamī pat tvaika kuterus. Varu iedomāties, kādas bailes izcieta vērši, iekām tos nogādaja pie mūsu bruņu kuģa kreisā borta. Bet vēl drausmīgāk izskatījās, kad tos sāka stiept augšā, uz virsējā klāja vidusdaļu. To darīja tā: vērsim zem vēdera izvēra divas troses, vienu pavirzīja tuvāk paslēpenēm, otru pie priekškājām; tad troses aizķēra kāsis, citiem vārdiem sakot, no nokrājas ar bloktauvu nolaists dzelzs āķis, un tūdaļ atskanēja pavēle:

—   Mazliet pievilkt!

Tai sekoja skaļāka komanda:

—   Bloktauva aizliet!

Un dzīvnieks lēni cēlās gaisā. Apstulbušais vērsis trīcēja, piepūtās, sasprindzinādams muskuļus, staipīja kājas un bolīja savas lielās, apaļās, violetās acis. Viņš nesaprata, ka nāve nāks vēlāk, kad tam iegāzīs ar kalēja veseri pa pieri un iegrūdīs rīklē nazi, bet jau tagad viņš izjuta nāvi ar visu savu būtni. Vērsis bija jāpaceļ krietni virs borta, lai pēc tam, atlaižot bloktauvu, varētu pavirzīt dzīvnieku uz kuģa vidu. Nolaists augšējā klāja kreisajā vidusdaļā, vērsis vēl ilgi nespēja atjēgties un stulbi blenza visapkārt.

Vieglais vējiņš dzenāja pa reida līmeni dzirkstošu ņirboņu. Zaļās salu augstienes šķita kā domās nogrimušas. Ap kuģi peldēja kaili, melni puišeļi. Caurām dienām viņi dzīvoja pa ūdeni, diedelēdami naudu, un, ja tiem no borta nometa kādu monētu, viņi nira tai pakaļ dzelmē kā melni pīlēni. Bet tagad puišeļi priecīgi raudzījās, kā iekrauj vēršus, klaigāja un skanīgi smējās. Bakā pie borta drūzmējās matroži, lielāko tiesu apakšvirsnieki, un spriedelēja:

—   Būs varena gaļa.

—   Labi barots lopiņš.

—   Tik lielus ragus savu mūžu neesmu redzējis.

—   Lai nedod dievs, ja tāds iegrūž ragus ribās!

Kuģa feldšeris paskaidroja:

—   Tic, jādomā, ir sangas šķirnes vērši. Tik milzīgi ragi viņiem ir tikai Āfrikā. Lielāku nekur nav! Viņu ciltstēvs esot bifelis …

Pirogā bija palicis, vairs tikai viens vērsis, nerāmīts, zili pelēks, visdižākais, ar gaļīgu krūtežu, kas nokarājās vai līdz zemei, ar sprogainu, platu un plakanu pieri, ar neparasti resnu kaklu. Viņa spalva laistījās un zaigoja kā dārgs samts. Savu ciltsbrāļu vidū tas bija īsts milzis un skaistulis. Kad viņu stiepa augšā, tas pēkšņi kļuva nemierīgs, sāka svaidīt galvu, locīties un spārdīties. Pretošanās tomēr nelīdzēja, un bloktauva cēla viņu arvien augstāk un augstāk. Tanī brīdī mičmanis Zvirbulis, pensneja stikliem spīguļojot, franciski kaut ko uzsauca sakalavu zēniem, parādīja tiem sudraba franku un pārsvieda to pār bortu. Naudas gabals iekrita ūdenī, tieši zem vērša, ko vinča lēni cēla augšup. Melnādainais, gadus divpadsmit vecais zēns ar tukliem, it kā uzpampušiem vaigiem, aiz kuriem viņš bāza samedītos vara gabalus, ienira pēc monētas. Attālums bija paprāvs, un naudiņa paspēja nogrimt diezgan dziļi, iekām nokļuva zēna rokās.

Vērsis jau bija uzcelts virs borta, kad priekšējā trose gluži negaidot noslīdēja uz pakaļkāju pusi. Līdzsvaru zaudējušais dzīvnieks pakārās trosē ar galvu uz leju, pēc mirkļa izšļuka no cilpas, iegāzās jūrā un uzreiz pazuda dzelmē. Sakalavs, viņa melnais saimnieks, kas stāvēja savā pirogā gluži kails, ja par apģērbu nesaucam ap gurniem aptītu drānas gabalu, pārbijies rokas vien noplātīja. Puikas ūdenī kaut ko kliedza. Skatītāji, kas no bruņu kuģa klāja raudzījās pāri bortam, klusēdami pastiepa kaklus.

Acīm redzot vērsis padrāzās garām zēnam un tieši tanī mirklī, kad sakalavu puika jau irās augšup. Ko gan viņš domāja, kad sev blakus lielā dzi|umā zaļajā dzelmē kā pa miglu ieraudzīja ragainu briesmoni? Viņš to nevarēja neredzēt, jo nira ar vaļējām acīm. Visi priecājāmies, kad zēns uzpeldēja sveiks un vesels, bet tas tūdaļ, cirtaino galvu atpakaļ atmetis, sāka bļaut nelabā balsī. Rokas gluži kā aizlauztas bez jēgas kūla ūdeni. Apdullušais puika metās gan uz vienu, gan uz otru pusi, līdz beidzot viņu ievilka pirogā.

Uz klāja matrožu vidū skanēja uztrauktas balsis, un kāds skaļi iesaucās:

— Nešķīstais riebeklis, redz, ko izdarīja!

Mičmanis Zvirbulis likās nedzirdam šos vārdus un, salicis rokas aiz muguras, stāvēja pie borta ar māksloti vienaldzīgu izteiksmi nobālušajā sejā.

Dažas sekundes pēc zēna virs līmeņa parādījās ragaina galva. Tagad visu uzmanība pievērsās tai.

Kāds matrozis noteica: * — Nirt prot.

Sprauslādams rūgti sāļo ūdeni, vērsis purināja galvu un gluži ka apstulbis cilvēks mirkšķināja izvalbītas acis. Viņš pats peldēja uz pirogu, šķiet, meklēdams glābiņu tur. Taču no nokrājas jau slīdēja lejup bloktauva ar trosēm. Sakalavs saķēra trosi, aši sataisīja cilpu un uzmeta to buļļa varenajiem ragiem. Nākošajā mirkli no melna vīra atvērtās mutes, kur mirdzēja balti zobi, izlauzās nevis kliedziens, bet dīvains, gavilējošs spiedziens, kuru pavadīja enerģiski roku mājieni. Tas nozīmēja, ka jāpievelk bloktauva. Vērsis, kuru stiepa augšā aiz ragiem, sarāvās kūkumā, salieca ceļos priekškājas, bet pakaļējās izstiepa. Apaļās, violetās acis sprāga vai no pieres laukā. Kad vērsi nolaida uz Māja, viņš nevarēja nostāvēt kājas un ka triekas ķerts turpat saļima. Elsojot viņa plaušās kaut kas gārdza. Kādas desmit minūtes viņš gulēja nepakustēdamies, ta sikatiens bija stings un mitrā spalva saulē laistījās. Tad pēkšņi pietrūkās kājās un sāka trakot; viņa dobjā un draudīgā maurošana veļās pāri visam līcim. Bet buļļa ragiem bija jau uzmesta vēl viena cilpa — kaņepaju tauva, kuras otru galu matroži steigšus aptina ap laivcēli. Vērsis pūlējās pārraut tauvu, atsperas, iecirtīgi nodūra galvu un kūla garai, lokanai čūskai līdzīgo asti ar pušķi galā. Milža lielās, asinīm pielijušās acis satumsa un draudīgi blenza uz cilvēkiem.

TROPU BRĪNUMI

No paša rīta mūs atlaida krastā uz Hclvilas pilsētu un atļāva klaiņāt tur līdz vakaram. Atvaļinātie matroži piederēja pie dažādām specialitātēm, un viņu vidū bija arī mani draugi — mīnieris Vasja Strazds, vecākais galvanieris Golubevs un bocmanis Vojevodins. Baltas bikses, formas blūze ar zilu apkakli, cepure baltā pārvalkā — tas bija viss mūsu apģērbs. Mūsu laivā iekāpa arī vecākais kuģa ārsts Makarovs ar trim pacientiem, kas jau sāka atveseļoties, un mans draugs inženieris Vasiļjevs. Abi virsnieki bija tērpušies baltos uzvalkos, ar korķa ķiverēm galvā un izskatījās pēc ārzemju tūristiem.

Bocmanis Vojevodins nokomandēja, laiva atstūmās no trapa, un sāka cilāties airi, šķeldami dzidri zaļo pudeļu stikla nokrāsas ūdens līmeni. Visa reida virsma šķita kā sastingusi vienā blīvā masā un tālē zilgani zaigoja. No laivas malām, saules staros spīguļodamas, iešķērsām vēlās prom viļņu vīles. Līcī peldēja ļoti daudz meduzu. Sīs recekļainās būtnes līdzinājās lampu abažuriem, kas šķita rotāti ar sarežģītiem grebumiem, ar mežģiņu zīmējumiem, ar stikla karuļiem, kuri šūpojās gluži kā vējā. Svelmainie tropu saules stari bija izgreznojuši medūzas ar spožām krāsām — ar oranžām un dzidri zilām, ar vīna sārtām un mēļām … Ūdens likās biezs kā eļļa un, airu šķelts, saulaini skanēja; dažas medūzas apsviedās apkārt, citas izjuka gabalu gabalos, vēl reizi uzdzirkstīdamas varavīksnes krāsās.

Nevajadzēja ilga laika, lai laiva aizšautos līdz garajam akmens molam. Bez steigas likām uz cietzemes soli aiz soļa un bieži raudzījāmies apkārt. Pie paša krasta atradās ogļu briketu šķūņi, muita, policijas pārvalde, ledus fabrika un pasts ar mazu lodziņu, pa kuru ierēdņi pieņema korespondenci. Mazliet tālāk, plaša puķu dārza ieskauta, spoguļstikla logiem zvīļojot, uz zaļo tropisko augu fona mirdzēja gubernatora baltā mītne ar horizontālu jumtu un kolonām, kuras balstīja balkonu. Puķu dārza vidū bija ierīkots četrstūrains, ar stabos iekārtu tīklu divi vienādās daļās pārdalīts tenisa laukums, no kura uz visām pusēm steidzās zeltainām, izsijātām smiltīm apbērti celiņi, steidzās garām puķu dobēm, kaktusiem un tik rūpīgi apcirptiem krūmiem, it kā gar tiem būtu darbojusies friziera roka. Gludajiem palmu stumbriem nebija neviena paša zariņa, un tie augstu cēla skrajos, cirtainos vainagus, zīmēdami uz zemes rakstainas ēnas. Mūs veda ārsts, slaids, kalsens vīrs ar tumšu seju un šauru, zīdainu bārdiņu, un mēs pagājām garam katoļu baznīcai, galantēriju veikalam, krodziņam «Cafē de Paris» un dažām eiropeiskām ēkām, kas slēpās milzīgu koku ēnā. Gribējās iegriezties zem tirgus jumta, kur saldi smaržoja krustnagliņas, vaniļa un citas tropu veltes, bet inženieris Vasiļjevs pavērsās pret mums un teica:

—   Vispirms paskatīsimies, kā dzīvo iezemieši. Pēc tam pastaigāsimies pa mežu. Vajag taču papriecāties par šejienes dabu. Pietiks laika arī pilsētai.

Ar šādu priekšlikumu visi bija mierā.

Pēc dažām minūtēm jau klaiņājām pa šaurajām iezemiešu ciemata ieliņām, starp bambuka būdām, kas celtas uz vienu vai divi metrus augstiem pāļiem. Niedru jumts 'bija daudz platāks par sienām un balstījās uz tieviem stabiem, izveidodams apkārt mājiņai nojumi vai verandu. Līdzās ēciņai pletās zedeņiem iežogots pagalms. Daži saimnieki bija izvēlējušies savai būdai vietu zem palmas, kuras stumbrs kā stabs spraucās cauri jumta vidum. Visas šīs celtnes izskatījās pēc pagaidu mītnēm, it kā cilvēki te būtu apmetušies tikai uz dažām dienām. Mūs pavadīja kailu, melnu bērnu pulciņi. Viņi mums kaut ko kliedza, smējās un draiskuļojās. Vīriešus sastapām maz: viņi strādāja plantacijās vai nodarbojās ar zveju. Tie bija sakalavi — tumšbrūni ļaudis, vidēja auguma, veikli un spēcīgi, ar šķipsnainiem matiem un platām nāsīm. Nav nemaz tik sen, kad tie vēl pārtikuši, jūrā laupīdami un-postīdami apkārtējās salas, bet tad tos iekarojuši havasi, un sakalavi pievērsušies lopkopībai. Viņi valkāja no zāles pītas cepures platām malām un rūtainas sarangas. Sastopot vecu vīru, negribējās ticēt, ka tam ir sirma bārda, šķita — tā ir vate, kas nejauši pielipusi pie viņa melnā zoda. Pārsvarā bija sievietes. Ar visu savu tumšo ādas krāsu tās izskatījās diezgan glītas. Zem krāsainas uz pleciem uzmestas lambas varēja nojaust staltu augumu, vingras krūtis un slaidu vidukli. Ar karuļiem viņas rotāja ne vien ausis, bet arī nāsis, un uz basajām kājām mirdzēja lētas metala aproces. Mati uz neapsegtās galvas oda pēc sasmakušas kokosa eļļas un bija sapīti sīkās bizītēs, kas slējās uz visām pusēm. Gandrīz katras mājiņas nojumē strādāja kāda sieviete: tās auda drānas no rafijas šķiedrām, pina grozus, paklājus, somiņas un cepures no zāles. Dažas nesa no akas ūdeni izrakstītos māla traukos, ko turēja uz galvas un kas līdzinājās grieķu amforām. Turpat staigāja vistas, pīles un nelielas, melnas Ķīnas šķirnes cūkas ar sivēniem.

Vasiļjevs mums stāstīja par Mada.gaskaras un apkārtējo salu iemītnieku dzīvi:

—   Dažreiz šeit valda karalienes. Kuru viņas apprec, tas kļūst par pirmo ministru. Vēlāk viņš sāk izlemt visas valsts lietas. Bet, ja ministrs pārāk slikti izturas pret saviem tuvākajiem palīgiem, tad viņam gluži vienkārši ieber ēdienā indi. Iezemiešu vidū, tāpat kā eiropiešu sabiedrībā, galma intrigām ir liela nozīme.

Kāds matrozis ievaicājās inženierim par iezemiešu ticību.

—   Vai tad jūs neredzējāt katoļu baznīcu? Tātad arī ticība ir katoļu. Kolonijas rodas šādā veidā: vispirms vienu vai otru apvidu sagrābj karaspēks, pēc tam ierodas tirgoņi un garīdznieki. Tie ir gluži kā tuvi radinieki un vienmēr labi sadzīvo. Bet visas šīs trīs kategorijas kopā ir milzīga dēle, kas stiepjas no metropoles līdz tālajai kolonijai un izsūc no tās visas bagātības. Rezultātā iezemiešiem ir drausmīga nabadzība, bet eiropiešiem — mūra nami. Jā, šeit visiem iedzīvotājiem pavēlēts kļūt par kristiešiem. Viņiem stingri jāievēro visi kristīgo svētki un baznīcas ceremonijas. Par šo noteikumu pārkāpšanu draud apkaunojošs sods. Vainīgajam var likt nēsāt akmeņus no vienas vietas uz otru vai staigāt pa ielām četrrāpus …

Inženieris Vasiļjevs stāstīja tikai par iezemiešu dzīvi, bet viņa īstais mērķis laikam gan bija citāds — vispār modināt mūsos protestu pret reliģiju un kapitalismu.

—   Visinteresantākais ir tas, — viņš turpināja, — kā šeit izpilda nāves sodu. Trūcīgos vienkārši nomušī kādā tumšā kaktā, un tas ir viss. Pavisam citādi rīkojas ar bagātiem vai dižciltīgiem ļaudīm, kam lemta nāve. Sādu vīru vispirms uzaicina uz banketu. Viņš ēd un dzer tāpat kā visi citi. Pēc tam viņam piedāvā liktenīgo kausu ar indi. Pirms iztukšošanas nāviniekam jāapsveic karalis vai karaliene. Dažus nogremdē purvā vai sadedzina uz sārta. Dažreiz dižciltīgu notiesāto pieved pie dzelzs mieta un palūdz labprātīgi uzsēsties uz smailes. Vārdu sakot, nedrīkst varmācīgi izliet dižciltīgu cilvēku asinis. Sāda laipnība liecina tikai par galvenā varas pārstāvja augstsirdību …

—   īsti karaliska augstsirdība! — bocmanis Vojevodins iesaucās.

—   Visās valstīs viņi ir vienādi, — galvanieris Golubevs novilka caur zobiem.

—   Kas ir vienādi? — ārsts jautāja.

—   Karaļi un karalienes, jūsu augstdzimtība. Visi viņi ir žēlīgi un augstsirdīgi.

Ārsts pasmaidīja un klusēdams uzsita Golubevam uz pleca.

Apstājāmies pie kādas mājiņas, kas šķita bagātāka nekā citas. Tā piederēja indiešiem. Zem plašās koka lapotnes klājās zilgana ēna, un jauna sieviete koka piestā grūda rīsus. Viss viņas tērps bija viens liels, palagam līdzīgs lakats, izrakstīts sarkaniem un dzelteniem ziediem. Tas viņai aizstāja lindrakus, apņemdams auguma apakšdaļu, un tad, pārsviests iešķērsām pāri vienam plecam un piestiprināts mugurpusē pret gūžām, aizsedza krūtis un daļu muguras. Basās kājas, kailas vēl mazliet virs ceļiem, bija graciozas. Mazā galva ar grieķu mezglā .savītiem, piķa melniem matiem lepni rotāja apaļo, tievo kaklu, ko ieskāva virkne tik sarkanu korāļu, it kā tās būtu tikko izsūkušās asins lāses. Kur radusies šeit šī sieviete ar tik pareizi veidotu seju, ar taisnu, smalku degunu, ar maigu 'kafijas krāsas ādu? Viņas acis slēpās zem uzacīm līdzīgi diviem spoži melniem ezeriņiem niedrājā; tās raudzījās uz mums .noslēpumaini ikā no citas pasaules. Par mūsu izbrīnu viņa pasmaidīja pārāk droši un turpināja darbu, kairi izliekdama vidukli. Nevis no debesim, bet no viņas uzplūda karsta versme, un mes apstulbām. Bocmanis Vojevodins, zaļoksnējs un spēcīgs vīrs, skrullēdams zeltainās ūsas, raudzījās uz viņu ar tādu iekāri, ika deniņos tam piebrieda venu mezgli. Galvanieris Golubevs atzina par vajadzīgu viņu brīdināt:

—   Bocman, aizmiedz acis, citādi noģībsi!

—r Iesim talāik! — neskanīgā balsī nomurmināja Vojevodins, atgūdams apziņu.

Straujais un dedzīgais Vasja Strazds — gluži otrādi — nobālēja, sāika elsot, nāsis viņam izpletās un aiz ausīm uz kakla konvulsivi raustījās āda.

No Helvilas devāmies ziemeļrietumu virzienā, uz ezeru, kur esot sastopami krokodili. Ieejot dziļāk mežā, iezemiešu būdas kļuva arvien retākas. Mūs pavadīja trīs pusaudži, ikas prata da5us vārdus franciski. Viņi veda mūs cauri mežam pa taisnu stigu. Katrs koks šķita gauži interesants. Tagad vairāk skaidroja ārsts. Iesāņus ieplakā bija sastādīta vesela kokospalmu birzs. Iegriezāmies tajā. Tur nebija ne krūmu, ne pameža. Tāpat kā pie mums priežu silos, arī šeit augšup trauca slaidi stumbri, bet to galotnēs uz visām pusēm pletās strausu spalvām līdzīgi zari, atgādinādami zaļas strūklakas. Katrs koks nesa smagu nastu: kādus simt riekstus, pa desmit, piecpadsmit vienā nokarenā ķekarā. Gribējās dzert, un turpat uz vietas nopirkām no plantacijas īpašnieka dažus kokosa riekstus, tik lielus kā bērna galva. Katra riekstā bija ne vien kodols, bet arī šķidrums — apmēram viena pudele tā sauktā kokosa piena. Ar patiku remdējām slāpes. Parasti šīs palmas aug piekrastēs, augļi ikrīt ūdenī un, silto jūras viļņu dzīti, dažreiz aizklejo tūkstošiem jūdžu tālu, līdz tos izskalo krastā. Ja augsne un klimats ir piemērots, tad rieksts tūdaļ izlaiž saknes, sākuma pārtikdams no sava ikodola un valgmes, un svešajā pasaules malā sāk veidoties jauna birzs.

Atgriezāmies uz stigas un virzījāmies tālāk. Matroži pamazām palika iepakaļ: pilsēta viņiem šķita interesantāka. Bijām vairs tikai septiņi cilvēki: mani draugi un ārsts ar vienu pacientu. Ap murns, baltos zobus ņirgdami, joprojām trinās trīs mazie gidi.

Bocmanis Vojevodins, soļodams man līdzās, nekādi nespēja aizmirst indieti un lāgu lāgiem iesaucās:

—   Es tev saku, tā tik bija sieviete! Tiklīdz pavērās manī ar savām naktsmelnajām acīm, likās, mani caururbtu lodes!

Mīnieris Vasja Strazds piekrizdams nopūtās:

— Labāk nerunā par viņu! Tikai pasmaidīja — un uzreiz visā organismā sajutu rosmi.

Mežs kļuva biezāks, arvien spilgtāk pauzdams tropu dzīvības krāšņumu, un mums šeit viss bija jauns. Acs priecājās par tamarindiem, šiem brīnišķīgajiem kokiem, kuru ēnā sakalavu vadoņi ceļ savas mītnes. Gadījās redzēt ari sago palmas, rafijas ar resniem un spēcīgiem stumbriem un smagiem augļu ķekariem. Milzu banans jeb tā sauktais «ceļotāju koks» netālu pleta savas lapas līdzīgi lielam vēdeklim; šo lapu kātos cilvēks var atrast dzeršanai ūdeni. No staltiem, piramidveidīgiem augiem uzdvesa krustuagliņu smarža. Taču tūdaļ ieraudzījām ko citu: ne visai resns stumbrs, bet tam galā vesela cepure oranžsārtu ziedu, kas, saules .staros atvērušies, kvēloja ugunīgā krāšņumā. Ilgi priecājāmies par maizes koku; tā augļi bija lieli kā ķirbji un ar īsiein kātiem turējās tieši pie stumbra, karādamies kā milzīgas, gaišzaļas gumijas bumbas.

Nogriezāmies no stigas un pa iemītu taciņu devāmies tālāk. Izgājām nelielā klajumā — te pavērās skats uz plašajām okeana arem. Acis tiecās uz korāļu atoliem, kurus ietvēra kokosa palmu cirtaino bārkšu loks. Šķita, ka šie koki paceļas tieši no okeana un peld pa spožo ūdeņu virsmu. Pie palmu pakājes, lai gan vēja nemanīja, šķīda bangas putainām krēpēm, sliedamās gaisā kā balti, pinkaini lāči. Saule jau bija uzkāpusi augstu. Karstie stari kā smalkas, nokaitētas adatas dūrās cauri ādai, izsūca miesas valgmi, dedzināja audus un nervus.

Jo tālāk gājām, jo vairāk mūs pārsteidza dāsnā un mežonīgā dienvidu daba. Gribot negribot bija jāuzkavējas pie gutaperčas koka. Tam bija savas īpatnības: no zariem lejup slīdēja saknes un urbās augsnē. Tās brieda resnākas, nostiprinājās un ar laiku kļuva par patstāvīgiem stumbriem. Beidzot izveidojās liela kolonāde, radusies no viena vienīga koka, un tai pāri pletās plašs lapu jums, zem kura varētu novietoties vesela rota matrožu. Vietām gadījas tik biezi džungļi, ka nevarējām spert no taciņas ne soli. Trūds darīja zemi treknu un auglīgu, un tur nebija nevienas brīvas vietas. Laukumiņi starp lielajiem stumbriem bija aizauguši ar pamežu, dažādiem krūmiem un mežģiņu papardēm. Un cauri visam tam mežonīgā nekārtībā vijās lianas un tīteņu augi kokainiem stublājiem, apbērti gan sarkaniem, gan bāli violetiem ziediem. Lianas likumu līkumiem kā žņaudzējčūskas tinās apkārt kokiem, kāpa līdz pat galotnēm, tad atkal saritinājušās kārās lejup, iekām, vēja šūpotas, satvēra kāda cita stumbra zaru. Dažas lianas, kailas un līganas kā kuģu kaņepāju tauvas, stiepās augšā visos virzienos — gan līmeniski, gan slīpi; citas bija nogāzušās pie sava 'balsta saknēm un nevarīgi gulēja, gredzenos saritināju-

šās. Šis mudžeklis padarīja mežu necaurejamu. Radās iespaids, ka visa šī eksotiskā augu valsts varenība, tiekdamās pēc gaismas, sapinusies un savijusies un koki un krūmi cits citu žņaudz.

Ārsts mums paskaidroja:

—  Ja liānu izritinātu taisnā līnijā, tad tās garums sasniegtu turpat pusotras kabeļtauvas.

Inženieris Vasiļjevs pamāja uz kādu resnu nokaltušu koku, ikura galotne bija ietērpusies dzīvu puķu purpurā, un sacīja:

—   Paskatieties! Šī liana savos nāvējošos apkampienos nožņauguši meža milzi, lai pati varētu ziedēt saules gaismā. Kā jau viss mazvērtīgais, tā no tumsas rāpus vien izlīdusi gaismā un pacēlusies nepieejama augstumā. Raksturīgs parazita paraugs.

—   Arī cilvēku vidū tā mēdz būt, — Golubevs piebilda.

Apakšā valdīja zaļgana puskrēsla, bet jutām, kā no debesim,

strāvodama cauri fantastiskās lapotnes biezoknim, līst lejup dzīva uguns. Mūsu plaušas piepildījās ar karstu un miklu gaisu, ar puķu smaržu un nobeigušos augu indigo trūdu elpu. Paši savos sviedros bijām tā izmirkuši, it kā nupat būtu peldējušies ar visām drānām. Kas bija tie dzīvie radījumi, ko sevī slēpa šādi * džungļi? Redzējām tikai dažu sugu putnus, — tie dziedāja un lidinājās no zara uz zaru. Tropu dzeņi, papagaiļi un citi putni, salīdzinot ar mūsējiem, atšķīrās ar ļoti spilgtām spalvām. Taču visvairak sajūsminājāmies par sīkajiem kolibrijiem, kas spīguļoja gaisā kā dārgakmeņi. Ja kāds no šiem putniņiem nometās uz zieda, lai notvertu mušiņu, tad nebija iespējams novērst no viņa skatienu — kolibrija līnijas bija neredzētas, putniņš trīsuļoja, mirdzēdams kā safirs un rubins, zaigoja kā tīra zelta lāse un dzirkstīja kā dimants. Izbiedejām kuplastainos lemurus, kas ievērojami ar to, ka var pārsviesties no koka uz koku kā visveiklākie akrobati. Ķērām chameleonus, platpurnainas ķirzakas, kuras viena mirklī spēj ietērpties tādā pašā krāsa, kāda ir apkārtējai videi. Nekā cita nebija, taču ik brīdi gaidījām, ka tūliņ tūliņ no necaurejamā biezokņa izlīdīs kāds neredzēts briesmonis. Citi sajūsmā kliedza, citi klusējot raudzījās apkārt, taču visi bija vienlīdz pārsteigti, kā šeit itin viss, izmantojot saules gaismas bagātību, vairojas, aug un trako aiz mežonīga pirmatnēja spēka pārpilnības.

Pēkšņi mūsu priekšā pavērās sena vulkānā kratera dziļā, apaļā ieplaka. Šis bija tas pats ezers, uz kuru gājām. Tā krasta līnija varēja būt vismaz divdesmit verstu gara. Atradāmies augstu virs ezera līmeņa un, lejup raudzīdamies, ilgi priecājāmies par nekustīgo tirkīza krāsas ūdens virsmu. Krasti, kas ietvēra ezeru apaļā zaļu augu ielokā, bija aizauguši biezām, vietām pat necaurejamām niedrēm, krūmājiem un lieliem kokiem. Pa kreisi pavīdēja ieleja, un devāmies turp, lēni šļūkdami lejup pa biezu zāli. Tur līkumoja upīte, gan slēpdamās mežainu krastu ēnā, gan atkal

izsteigdamās klajumā zem debess zilgmes un iedzirkstīdamās sudraba ņirbās. Ja var ticēt mūsu pavadoņu, sakalavu zēnu, vārdiem, tad tieši šeit, netālu no upītes, visvairāk esot sastopami krokodili — tropu lagunu un ezeru šausmu simboli. Apstājāmies gandrīz pie paša krasta un klausījāmies. Putni, tveices nogurdināti, klusēja. Tuvumā — nevienas skaņas. Šķita, ka visa daba sastingusi bailēs no nežēlīgās saules varenā spēka. Nodevīgais klusums kopā ar apžilbinošo spožumu satrauca fantaziju, it kā ļaunu vēstīdams. Bet kur tad galu galā bija krokodili? Pēkšņi ieraudzījām, ka pa gludo ūdens virsmu slīd triju punktu trīsstūris: divi paaugstinājumi virs riebīgā dzīvnieka acīm un viens virs purna.

Ārsts, domās nogrimis, noteica:

— Gribētos ieskatīties šā riebekļa dvēselē. Kāda tā īsti ir? Nav šaubu, ka saspiestajā krokodila galvaskausa līdzās nežēlībai mīt arī gļēvums, viltība, drosme un arī kaut kāda mīlestība.

Neviens neko neatbildēja.

Netālu no mums izrāpās uz sēkļa un nogulās vēl viens krokodils, kādas pusotras asis garš. Tas izskatījās pēc netīra, satrunējuša baļķēna ar smailu galu. Viņš rausās uz sēkļa tik negribīgi un tik melancholiski, it kā pats skumtu par savu neglītumu. Sākām kliegt un sviest ūdenī sprunguļus, kaut gan zēnos tas radīja māņticīgas bailes. Krokodili nozuda.

Pagājām augstāk gar upi, un daži no mums tur izpeldējās. Atpakaļ nācām pa citu ceļu. Pilsētas tuvumā iegriezāmies augļu plantacijās.

Ja tropu saule ir radījusi cukurniedru sulu, asas garšvielas un ļoti daudz daždažādu smaržu, tad ne mazāk devīgi tā rīkojusies, veidodama brīnišķīgus augļus. Bijām krietni izsalkuši un kāri ēdām saldos, miltainos bananus. Tie karājās pie nelieliem kokiem prāvos, gaišdzeltenos ķekaros blakus desmit pēdu garām lapām. Līdz šim par bananu koku zinājām tikai vienu: no tā šķiedrām vij Manilas troses, kuras kara flotē lielo kuģu vilkšanai un pietauvošanai, jo tās ir ļoti labas — mīkstas, lokanas un ūdenī peld. Turpat tālāk kāds cits koks skaisti pleta savus zarus, piebārstītus zilganzaļām, smailām lapām, — tas bija mango koks. Spilgti oranžie mango koka augļi bumbiera lielumā, ar kauliņu vidū, tāpat kā persikam, mums šķita neparasti garšīgi. Nobaudījām arī anonas — zaļus, zvīņainus augļus, kuru mīkstums garšoja pēc putu krējuma. Šeit tos rija cūkas. Jūsmojām par ananasu: tā bija visbrīnišķīgākā tropu dāvana. Sis auglis līdzinājās lielam, divi trīs kilogrami smagam ciedru čiekuram ar lapu pušķīti galā. Ananasa zeltainā miesa bija diezgan stingra, bet tik salda, tik jauki ieskābena un ar tik smalku, pavisam īpatnēju aromatu, ka gribējās sagriezt augli plānās šķēlītēs un lēni košļāt, lai paildzinātu baudu. Tomēr neviens no visiem šiem aug

Jiem nespēj sacensties ar mangustanu. Ne velti to dēvē par «augļu valdnieku». Inženieris Vasiļjevs pastāstīja par šo augli interesantu vēsturisku sīkumu:

— Pirms Anglijas karaļa Eduarda VII .kronēšanas svinībām uz Singapuru nosūtīts visātrākais kreiseris speciāli pēc mangustaniem. Salasīts desmittūkstoš augļu. Darīts viss, lai tie nesabojātos. Un tomēr karaļa galdā nonākuši vairs tikai četri simti. Visi pārējie ceļā sapuvuši.

Arī mēs pārliecinājāmies, ka mangustanus var ēst, cik vien tīk, un nekad nerodas kuņģī smaguma sajūta. Katrā auglī bija pieci seši dzidri balti graudi, rožaina mīkstuma apņemti. To nogaršojot, mutē ilgu laiku bija jūtama šā augļa neparastā, raksturīgā smarža. Šķita, ka daba nav žēlojusi vislabāko un dārgāko materialu, lai rastos šie spilgti dzeltenie, it kā saulainas sulas pielietie augļi — tik maigi, garšīgi un smalki tie bija un turklāt kusa uz mēles kā saldējums.

Samaksājām puišeļiem par pūlēm, un tie priecīgi aizjoza uz mājām. Inženieris Vasiļjevs un ārsts Alakarovs devās uz restorānu «Kafē de Paris», kur matrožiem ieeja bija aizliegta. Mēs vēl paklaiņājām pa pilsētu — pēc pulksten trijiem tur ņudzēt ņudzēja baltie virsnieku formas svārki un zilās matrožu apkakles. Laimējās sastapties un parunāties ar biedriem, kas kalpoja uz citiem kuģiem. Cik žēl, ka mūsu atvaļinājums beidzās tik ātri! Reidā stāvēja eskadra, atgādinādama, ka mūsu dzīve nesaraujami saistīta ar to. Pulksten sešos vakarā, īslaicīgās brīvības, eksotiskā skaistuma, laipno sieviešu smaidu un alkohola dvingas saindēti, devāmies atpakaļ uz bruņu kuģi «Orjols», lai tur līdz galam izbaudītu savas bezcerīgās dzīves rūgtumu.

Vakaru pusē cēlās mākoņi, rieta ugunīs tie iekvēlojās koši sārti kā dīvainas buras un pārvērta visu pasauli fantastiskā pasakā.

PATIESĪBA SATRAUC KOMANDU

Bruņu kuģim «Orjols» pienāca pasts — vēstules un avīzes. No Krievijas saņemtie jaunumi kā jau vienmēr radīja kuģa apkalpē saviļņojumu. Bet šoreiz visus ieinteresēja avīzē «Novoje vremja» iespiestie otrā ranga kapteiņa Klado raksti. Sākumā tos lasīja tikai virsnieku saimē. Par šiem rakstiem daudz runāja. Virsnieki jau dēvēja autoru par varoni. Mēs par Klado rakstiem bijām gan dzirdējuši, bet skaidri nezinājām, kas tur teikts, iekāin vairāki «Novoje vremja» numuri nokļuva arī mūsu rokās.

Pēc vakariņām nokāpu kuģa pūpes kubrikā. Ļaužu bija daudz. Visi apklusa, kad sāku skaļā balsī lasīt Klado rakstus:

—   Izšķirošā nozīme, kāda šai karā ir jūru iekarošanai, un lielās cerības, kādas šā iemesla dēļ visa Krievija liek uz Rožestvenska eskadru, kura šobrīd dodas uz Tālajiem Austrumiem, — tas viss gluži neviļus spiež katru pilsoni sev jautāt: vai var uzskatīt šās eskadras panākumus kaujas laukā par nodrošinātiem?

Baigi kļūst, visu to sev jautājot, taču jābūt pietiekami vīrišķīgiem, jāraugās patiesībai tieši acīs, un es centīšos, cik vien tas manos spēkos, godīgi atbildēt uz šiem jautājumiem …

Tālāk viņš mums stāstīja, cik liela flote ir japaņu rīcībā — līdz šim par to neko nezinājām. Pretinieka galvenajos spēkos ietilpstot divpadsmit kuģi: bruņu kuģi «Mikasa», «Sikisima», «Asachi» un «Fudzi»; bruņu kreiseri «Ivate», «Idzumo», «Adzuma», «Jakurno», «Osaina», «Tokiva», «Nisina» un «Kasuga». Bez tam viņiem vēl esot divi veci bruņu kuģi, no kuriem viens — «Cin-Jens» — apbruņots ar četriem, kaut arī veciem, bet divpadsmitcollu lielgabaliem. Turklāt viņu galvenajiem spēkiem palīdzēšot divpadsmit vai piecpadsmit pirmās un otrās klases bruņu klāja kreiseri. Visiem šiem kuģiem esot labs ātrums un tie apbruņoti ar pilnīgi modernu artilēriju. Tiem vēl jāpieskaitot kādas piecpadsmit kanonieru laivas. Runājot par pretinieka mīnu floti, Klado brīdināja, ka būtu pavisam pārsteidzīgi domāt, ka tajā esot mazāk nekā piecdesmit sešdesmit dažādu tipu mīnu kuģu.

Mūsu eskadras galvenajos spēkos ietilpa pieci pilnīgi jauni bruņu kuģi: «Suvorovs», «Aleksandrs III», «Borodino», «Orjols» un «Osļabja». Līdzās tiem bija vēl divi bruņu kuģi: «Sisojs Veļikijs» — kaut arī pusmūža vīrs, bet apbruņots ar modernu artilēriju, un «Navarina» — jau pavisam vecs un ar veciem lielgabaliem. Bruņu kreiseru mums nebija, izņemot «Admirāli Nachimovu» — pietiekami senatnīgu kuģi ar novecojušu artilēriju. Vienīgais vērtīgais kreiseris bija «Oļegs», bet arī tas tikai daļēji bruņām klāts. Bez tam mūsu eskadrā ietilpa pieci pirmā un otrā ranga bruņu klāja kreiseri, ieskaitot arī tik novecojušu kuģi kā «Dmitrijs Donskojs». Tādi bija mūsu spēki, ja atstājam neminētus kādus desmit mīnu kuģus.

No visa tā redzams, ka pretiniekam gaidāmajā kaujā būs liels pārsvars. Klado, salīdzinādams vienas un otras flotes kaujas koeficientus, secināja, ka jūrā japaņi esot 1,8, tas ir, gandrīz divas reizes stiprāki nekā ines. Kad, visiem dzirdot, izlasīju šīs rindas, kāds klausītājs noteica:

—   Pagalam esam!

Pūpes kubrikā visi uzreiz kļuva nemierīgi.

Galvanieris Golubevs aizsviiās un sāka kliegt:

—     Klado lak salīdzina tikai bruņām klātos kuģus, un arī tad mēs esam bētē! Un, ja ņemam citus japaņu kuģus un viņu mīnu flotili, kas tad iznāks? Japaņu pusē pārsvars būs vēl lielāks …

Kurinātājs Baklanovs viņu pārtrauca:

—   Pagaidiet, minēšu vienu piemēriņu. Mūsu sādžā gadījās šitāds līdzīgs notikums. Trīs brāļi Lupigorevi sāka naidoties ar trim brāļiem Lochmotņikoviem. Var teikt, ka spēki i vienā, i otrā pusē bija vienādi. Bet, jo tālāk, jo trakāk. Lupigorevi līda kauties ar ienaidniekiem viņu pašu mājās. Taču tā bija Lupigorevu kļūda. Lochmotņikovus steidzās aizstāvēt viņu sievas, pusaugu puikas un skuķi. Lai arī palīdzība nebija nekāda lielā, tomēr noderēja: viens plēš aiz matiem, otrs zvetē ar podu dakšām, trešais ar pagali purnu baksta. Vardu sakot, Lupigoreviem ķīviņš beidzās ļoti bēdīgi — viņus sasita lupatu lanckās. Vēl ļaunāk būs ar mūsu eskadru. Mūsu galvenie spēki vājāki nekā japaņiem, un tomēr lienam cita mājā kauties. Sievu un bērnu vietā viņus atbalstīs daždažādi palīgkuģi un mīnu laivas. Vai varam iziet sveikā? Klado par to neraksta nekā.

—   Iznāk, ka visi esam viņpasaules kandidati, — piebilda kāda balss.

, Mašīnu kvartirjers Gromovs, slaids puisis ar platu seju, skumji ierunājās:

—  Jāraksta uz mājām, lai jau iepriekš pasūta dvēseles aizlūgumu.

Turpināju Klado rakstu lasīšanu. Viņam nevarēja neticēt. Klado pierādījumi šķita ārkārtīgi loģiski un neatspēkojami. Sājos rakstos, kā tagad redzējām, viņš jau novembrī pareģoja, ka Portartura nezin vai noturēšoties, kamēr mes ieradīšoties Tālajos Austrumos. Vēl vairāk, viņš brīdināja, ka ar 1. eskadras palīdzību mēs nevarot rēķināties. Tagad tas viss bija piepildījies: nav mums vains ne Portarturas, ne 1. eskadras. Bez kādām cerībām viņš runāja par Vladivostokas kreiseriem «Gromobojs» un «Rosija». Klado sprieda, ka tiem būšot grūti mums pievienoties un cīniņa mums palīdzēt. Tātad ari te viņam būs taisnība.

Klado balsi, kura bija aizskanējusi divpadsmit tūkstošu jūdžu līdz pašai Nosi-Be, mēs uztvērām kā trauksmes zvana dunoņu, kas brīdina par draudošām briesmām 5 . Uz ko mēs varējām cerēt? Kontradmiraļa Ņebogatova vienību, kurš droši vien jau izbraucis apvienoties ar mums, nevarēja atzīt par nopietnu spēku.

Atkal bija jāgriežas pie inženiera Vasiļjeva pēc paskaidrojuma. Viņš zina visu. Pēc pāris dienām devos uz viņa kajiti apmainīt grāmatu. Pastāstīju, cik stipri matrožus ietekmējuši Klado raksti.

—   Pašlaik par to vien runā visā kuģī — katlu telpās, mašīnu rūmē, aiz dubultā borta, mīnu nodaļās un uz baka. Avīzes lasot tā sadilušas, ka grūti jau saburtot tekstu. Daži komandas locekļi

Klado sacerējumus pārraksta savās burtnīcās. Satraukums aug. Klado tiek atzīts gandrīz vai par revolucionāru. Viņš neesot baidījies teikt patiesību un tāpēc arestēts …

Vasiļjevs uzklausīja mani un teica:

—   Arī mūsu virsnieki ir sajūsmā par viņu. Klado parādījis, cik grūti gūstama uzvara pār Japanu. Bet tas nozīmē, ka, spēli zaudējot, priekšniecība tiek atbrīvota no atbildības. Viņš nesaudzīgi kritizējis tiklab to, kas ir, kā arī to, kas būs. Tas ir labi. liet mēs tomēr pagaidīsim vēl kādu citu kritiķi, vel drosmīgāku, tādu, kas būs pārāks arī par Klado. Ja kritizēšana sākta, tad tas jādara pa īstam un jāķeras mūsu socialajai iekārtai pie pašām saiknēm. Viņš novērtējis, ka mūsu eskadra ir viens, bet japaņu flote — viens un astoņas desmitdaļas. Citiem vārdiem sakot, jūrā pretinieks gandrīz divi reizes stiprāks nekā mēs. Lai uzvarētu japāņus, Klado ieteic raidīt uz Tālajiem Austrumiem visas Baltijas jūras grabažas un Melnās jūras kuģeļus. Bet vai tad ar šādu papildinājumu mūsu eskadra kļūs līdzvērtīga japaņiem? Nē. Arī tad, ja abu pušu jūras spēki kļūtu vienādi, arī tad mēs nebūtu pilnīgi droši pret briesmām. Klado, aprēķinot kaujas koeficientus, nav ievērojis daudzus apstākļus. Japaņu flote nodrošināta ar ostām, dokiem, darbnīcām, noliktavām … Bet mums ir viena vienīga osta — Vladivostoka — un arī tā pati neiekārtota un nožēlojama. Turklāt jāņem vērā, ka pretinieks šai karā jau paspējis iegūt pieredzi un izcīnītās uzvaras tam iedvesušas sajūsmu. Ko mēs visam tam liksim pretim? Vai to, ka esam militāri nesagatavoti, ka mūsu augstākie komandieri ir tik stulbi un neapdāvināti, ka pat virsnieki šaubās par krievu floti? Vai atceraties visu to jezgu kaujā ar Hullcs zvejniekiem? .. .

—   Ļoti labi atceros, — es piebildu. — Manuprāt, toreiz tūliņ pat vajadzēja griezt visu eskadru atpakaļ un drīzāk noslēgt mieru.

—   Bet, kā redzat, tas nav darīts, un mēs braucam tālāk. Daba nodarījusi pāri mūsu varas vīriem, piešķirdama viņiem tādu paīsu prātu. Tagad pieņemsim, ka uzvarēsim. Kas no tā iznāks? Austrumos vajadzēs turpināt jau iesākto politiku … Rūs jāatjauno galīgi sagrautais dzelzceļš, cietoksnis un osta. Sai tālajā pasaules malā vajadzēs turēt milzīgu floti un spēcīgu armiju. Neiztiksim arī bez ogļu stacijām. Visam tam būs vajadzīgi tautas līdzekļi, Austrumu politiku taču realizēs, varmācīgi rīkojoties ar simt četrdesmit miljonu lielas tautas dzīvi. Ieskatīsimies vēl tālāk -nākotnē. Ārējais ienaidnieks būs savaldīts. Tad uzvarām vainagotā valdība šo to atcerēsies arī par iekšējo ienaidnieku. Un atkal mēs dzīvosim pa vecam. Taisīsim vispasaules politiku, liberāļus pacienāsim ar reformu rēgiem, bet revolucionārus — ar katorgu un lodēm. Vārdu sakot, nākotnē pilnīga tumsa.

Sarunājoties kļuva vēl skumjāk, nel:ā izlasot avīzē Klado rakstus. Viņš vairs nelikās tik izcils cilvēks. Vasiļjevs pamanīja manu izmisumu un iesaucās:

—   Nekas, draugs! Viss ritēs citādi. — Viņš mainīja sarunas tematu. — Man tur kaktā karājas dieva vīra Nikolaja svētbilde. Vai zināt, kur to dabūju?

—   To jums uzdāvināja strādnieki, kad mēs vēl bijām Rēvelē. Viņi gribēja jums pasniegt pateicības rakstu, bet baidījās, ka neiegāž i jūs, i paši sevi.

—   Es tomēr priecājos par šo dāvanu, kaut gan neticu tās brīnumdarītājam spēkam. Man pašam ir savs pravietis.

To teikdams, viņš uzkāpa uz galda, izņēma aiz svētbildes aizbāztu biezu grāmatu un parādīja man. Izbrīnījies izlasīju grāmatas nosaukumu: Kārlis Markss. «Kapitals».

Mani nevaldzināja ne virsnieku dienesta pakāpes, ne ordeņi, ne bagātības. Labi zināju, ka visu to iegūst cilvēki, kas ne vienmēr ir spējīgi un godīgi. Taču ar slimīgu kaisli vēlējos būt tikpat gudrs un izglītots, kāds man šķita Vasiļjevs, gribējās tāpat kā viņam, pat uz kara kuģa uzturoties, lasīt Marksa un citu ģe. nialo domātāju darbus, tapat kā viņam viegli izprast visu velnišķīgo dzīves jucekli.

Vasiļjevs svārstīja rokā smago sējumu un iesmējās:

—   Labi sadzīvo, neplēšas!

—   Izrādās, ka svētais Nikolajs iztop visu svēto atmaskotājam un pat slēpj to?

—   Jā.

Pie durvīm klauvēja. Vasiļjevs aši pagrūda Marksa «Kapitālu» zem spilvena un uzsauca:

—   Lūdzu!

Kad pāri slieksnim kāpa leitnants Kaitēklis, es jau stāvēju, rokas gar sāniem izstiepis.

Vasiļjevs man stingri noteica:

—   Tātad diviem mašīnistiem dosi uz mana rēķina katram trīs kausiņus! Vari iet!

Apgriezos pēc visiem karavīra noteikumiem un izgāju.

Klado raksti daudziem skaidri parādīja, cik bezcerīgs ir mūsu stāvoklis, un tiem bija atbalss: radās sadursmes uz 1. ranga kreisera «Admirālis Nachimovs». Notika tā. Uz daudziem lielajiem kuģiem gandrīz katru dienu cepa maizi vai arī, ja nebija piemērotu krāšņu, veda maizi no krasta, bet šā kreisera komanda bija spiesta apmierināties ar pussapuvušiem sausiņiem. Ne vien braucienā, bet arī uz enkura stāvot, tai neizsniedza maizi. Matroži bija neapmierināti un klusībā kurnēja. No priekšniecības neviens nelikās par viņiem ne zinis. Tā tas turpinājās līdz 10. janvarim, kad kāds mašīnists spēra vaļā:

—  Tagad nu ir skaidrs, ka braucam nāvē. Bet mūs baro ar tārpainiem sausiņiem. Cilvēki vai suņi, kas mēs esam?

Citi piebalsoja:

—   Krietns saimnieks savus suņus baro labāk.

—   Šodien pat pieprasīsim svaigu maizi. Pietiks!

Un kuģī, visās tā noda|ās, matroži sāka čukstēties. Ja priekšniecība būtu vērīgāka, ta pamanītu, ka apakšnieku noskaņojums pārvērties: sejas ar cieši sakniebtiem žok|iem noslēpumainākas, acīs zvīļo naids. Vakarā visi izsniegtie sausiņi aizlidoja pār bortu. Pēc lūgšanas, kaut gan sardzes priekšnieks pavēlēja izklīst, matroži palika turpat sardžu ierindā uz augšējā klāja gar abiem kreisera bortiem. Uznākušajā tumsā abas matrožu rindas izskatījās kā divi nekustīgi barjeri. Sāda kopīga nepaklausība gadījās pirmoreiz visā brauciena laikā. Virsnieki stipri izbrīnījās, jo vairāk tāpēc, ka daudzi komandas locekļi bija no gvardes ekipāžā, visdisciplinētākie un uzticamākie matroži. Tagad jau pats vecākais virsnieks skaļā balsī pavēlēja komandai izklīst. Un atkal dažas sekundes turpinājās baigs klusums, it kā visi būtu kļuvuši kurli. Beidzot no pirmās sardzes beidzamās rindas noskanēja rupja balss kā tuva negaisa dārdi:

—   Dodiet mums svaigu maizi!

Un tūliņ pat nakts tumsu pāršķēla mežonīgi kliedzieni, bļāvieni un lamas.

Uz klāja iededza gaismu. Ierindas priekšā ieradās kuģa komandieris — pirmā ranga kapteinis Rodionovs. Tas bija drukns, neliels vīrs ar apaļu, iesirmu bārdu. Viņš uzmeta skatienu vienai sardzei, tad otrai. Pēc tam nočamstināja ar savu iekritušo muti:

—   Brālīši, ko tad jūs, dumpoties sadomājuši?

Sis jautājums tika izteikts tik vienaldzīgā balsī, ka komanda uz mirkli samulsa un apklusa, bet tūliņ pat atkal atsāka, prasīdama maizi. Komandieris mēģināja vēl kaut ko teikt, bet neviens viņā vairs neklausījās. Tad viņš nogāja vairākas reizes garām matrožiem, vienaldzīgi paraudzīdamies gan uz vienu, gan uz otru ierindu, it kā pratodams, kā savaldīt savu apakšnieku niknumu. Tie vairs neklausīja, bļāva pa visu reidu un tik tikko valdījās, lai neuzbruktu virsniekiem ar dūrēm. Ja komandieris tagad izdarītu vismazāko kļūdu, tad tā varētu beigties ar visa komandējošā sastāva nāvi. Rodionovs pavēlēja atskaitīt no flanga desmit matrožus un pierakstīt to uzvārdus. Pēc tam nokomandēja:

—   Soli uz priekšu, marš!

Sis manevrs spekulēja uz cilvēku psicholoģiju un sasniedza savu mērķi. Desmit nosauktie matroži satrūkas un paklausīja komandai. Tagad, nošķīrušies no masas tikai par vienu aršinu, viņi kļuva paklausīgi kā automati, un tos jau gluži viegli varēja piespiest pagriezties un doties uz kuģa priekšgalu. Tāpat rīkojās ar otro un trešo desmitu. Pārējie, pamazām apklusdarni, vispirms sāka interesēties, kas notiek flangā, bet pēc tam, redzēdami, ka zaudējuši, paši izklīda, cits par citu ātrāk skriedami pēc kojām. Kustībās bija tāda steiga, it kā matroži gribētu atgūt velti zaudēto laiku.

Nākošajā dienā uz kreisera pirmoreiz ieradās admiralis Rožestvenskis. Visu ekipāžu pēc sardzēm nostādīja uz augšējā klāja. Matroži gaidīja, ka viņš vaicās par pretenzijām un sāks izmeklēt šo notikumu, bet dzirdēja gluži ko citu:

—  Zināju, ka šeit ir salašņu komanda, bet, ka tādi salašņas, to gan nebiju domājis!

Viņš runāja, tik dikti rēkdams, ka rīkle tam aizžņaudzās. Seja pēkšņi kļuva zila. Admiralis strauji pagriezās, nogāja pa trapu un, iekāpis tvaika kuteri, devās atpakaļ uz savu bruņu kuģi. Radjs iespaids, ka viņš atbraucis tikai tādēļ, lai izteiktu šo vienīgo un nekad neaizmirstamo frāzi.

Pēc tam saņēmām admiraļa Rožestvenska 12. janvara pavēli Nr. 34. Pie mums uz «Orjola» to nolasīja pirms vakara lūgšanas kvaterī, kur bija sapulcināti visi matroži. Vecākais virsnieks Sidorovs paskrullēja sirmās, bargās ūsas un sāka lasīt:

—   «Pirmā ranga kreisera «Admiralis Nachimovs» komandā uzticamu cara kalpu vidū ieviesušies japaņu rokaspuiši, kas sej jukas neapzinīgos matrožos un slēpjas aiz viņu muguras.

Sos rokaspuišus atradīs un sodīs pēc likuma bargi jo bargi. Kamēr viņi nav sameklēti, tikmēr rotas komandieriem (pavēlē minēti četru leitnantu uzvārdi) tiek piespriests mājas arests, un turklāt tiem jāpilda arī dienesta pienākumi, bet feldfebeļi (arī nosaukti visu četru uzvārdi) saņems otrās šķiras matrožu apgādi, sākot ar 1. janvari.»

Pēc lūgšanas, iedami pēc kojām, matroži runāja:

—   Tagad nu gan vainīgos atradīs.

—  Un kā vēli Rotas komandieriem taču negribēsies tupēt arestā. Viņi papūlēsies atrast. Un feldfebeļi tiem palīdzēs.

—   Vajag tikai norādīt uz dažiem cilvēkiem. Vai tie vainīgi vai nevainīgi — tas nav svarīgi!

—   Kāds tam sakars ar japaņu rokaspuišiem?

—   Pats viņš ir cara rokaspuisis!

Flagmaņkuģa mastu galos zibsnīja gaismas signālu ugunis.

VAI ESAM SAGATAVOTI KAUJAI?

Sākās tropu lietus periods. Tomēr augsto, zilo velvi tikai retumis aizsedza blīva, pelēka sega, no kuras sijājās sīki ūdens putekļi. Debesu tuksnesī lielāko tiesu peldēja zilganbāli mākonīši, pa kuru starpām gandrīz nekad nerimās spīdot saule. Šķita, ka šie mākonīši katrs atsevišķi nav lielāks par cepuri, bet no tiem kā no apgāzta tovera šļāca silta lielus gāze. Radas iespaids, it kā pats gaiss būtu pārvērties par ūdeni. Tā tas atkārtojās katras desmit, piecpadsmit minutes. Lielus sākās pēkšņi un tikpat pēkšņi beidzās, it kā debesīs būtu aizvērts kāds vārstulis, un tad, saules staru caurausts, strēlēs steidzās prom, nolīdams kaut kur jūrā vai uz salām kā zeltainu dziju šalts. Gaisos laistījas varavīksnes drumslas.

Eskadras kuģiem pavēlēja vākt lietus ūdeni. Šai nolūkā pielāgoja pār klāju pārvilktos lielos, platos sauljumus, iekārtojot tajos notekas. Ūdens straumes plūda laivās un speciāli sagatavotās buru audekla cisternās.

Gaiss bija mitrs, karsts un smacīgs.

Uz tvaikoņa «Espйrance» sabojājās saldēšanas mašīnas. Nešaubījāmies, ka to tīšām izdarījusi franču komanda, kurai negribējās doties mums līdzi briesmās. Saldētā gaļa, kas glabājās kravas tilpnēs, atlaidās un sāka pūt. Tālu jūrā to izmeta pāri bortam. Taču, vēja un viļņu dzīta, tā tuvojās līcim, izplatīdama neciešamu smirdoņu.

Pirms nedēļas, kad mūsu kuģi, uzņēmuši visas vajadzīgās mantas, jau taisījās turpināt savu ceļu, vācu Hamburgas—Amerikas līnijas ogļu tvaikoņi pēkšņi atteicās pavadīt mūsu eskadru. Iemesls bija tas, ka japaņi uzskatīja vācu rīcību par neitralitātes pārkāpšanu un draudēja ogļu transportkuģus nogremdēt. Sākās steidzama telegramu apmaiņa ar Pēterburgu.

Matrožos radās neskaidras cerības. Bakā varēja dzirdēt šādas valodas:

—   Ar ko tas viss beigsies?

—   Ja vācu ogļu kuģi atteiksies braukt mums līdzi, tad arī mums būs jāatgriežas Krievijā.

—   Protams, bez kurināmā kā bez kājām nekur netiksim.

Kāds no prātīgākajiem vīriem turpat nikni piebilda:

—   Trakais admira lis nežēlos itin neko.

Taču runātāju dedzīgi partrauca:

—   Ja nu pēkšņi arī viņa smadzenes noskaidrojas kā jūra pēc miglas? Vai tad tā nevar gadīties?

—   Gadoties, ka arī haizivs skaitot «Tēvreizi», bet pats gan ne reizi neesmu dzirdējis.

Mūsu jūras ministrijas sarunas ar Hamburgas—Amerikas līnijas kuģu sabiedrību ieilga. Tikai februārī viss bija nokārtots. Savas valdības ietekmēti, vācu ogļu kuģi bija ar mieru pavadīt eskadru arī turpmāk un apsolījās apgādāt mūs ar kurināmo pat uz austrumiem no Malakas jūras šauruma.

Varētu šķirties no Nosi-Be un turpināt ceļu, bet radās jauns šķērslis. Jūras ministrija ar lielu nokavēšanos atskārta, ka šādā sastāvā sūtīt eskadru tālāk par Madagaskaru ir riskanti. Eskadras komandieris saņēma priekšrakstu gaidīt, kamēr pievienosies Ņebogatova vienība. Pie mums uz «Orjola» daudzi interesējās, kā pret šo piespiesto eskadras aizkavēšanos izturas pats Rožestvenskis. Vai viņš tiešām traucas drīzāk doties tālāk vai arī slepus cer, ka eskadra sūtīta vienīgi demonstrācijai un tiks atsaukta atpakaļ no pusceļa? Tā vai citādi, bet, kā redzams, viņā notika smaga cīņa. No flagmaņkuģa atklīda baumas, ka Rožestvenskis šai laikā esot tik ļoti nervozējis un ārdījies, ka salauzis savā salonā atzveltnes krēslu. Vairākas dienas neviens Rožestvenska štaba virsnieks neesot uzdrošinājies ieiet pie viņa ar ziņojumu. Spert soli pāri viņa kajites slieksnim, kad viņš vai plīsa no dusmām, būtu tas pats, kas doties tīģera sprostā. Taču tīģeri var savaldīt ar pistoli vai ar dzelzs nūju, bet kas uzdrošināsies stā"ties pretim trakuma pārņemtam satrapam, kuram pieder gandrīz neaprobežota vara? Eskadra tomēr kavējās Nosi-Be līcī, gaidīdama no Pēterburgas tālākos rīkojumus, un šķita, ka kuģi vēl kavēsies ilgi. Apkalpē arvien vairāk iesakņojās doma, ka mūs var atsaukt atpakaļ.

Nepagāja neviena diena, kad nebūtu jāveic grūti darbi: krāvām ogles, tīrījām katlus, pārmontējām mechanismus, izdarījām remontus. Līdzās tam sākās pastiprinātas apmācības: artilērijas, mīnu, mīnu kuģu uzbrukumu atsišanas apmācības, aizsprosta mīnu izlikšana, ugunsgrēka un kaujas trauksmes un apgaismošana ar starmešiem. Vairākas reizes dažādos datumos izbraucām jūrā uz šaušanas un manevrēšanas apmācībām.

Pirmā šaušana notika 13. janvarī. Līcī palika tikai «Sisojs Veļikijs», kam nebija kaut kas kārtībā ar mašīnām. Bet pārējie bruņu kuģi un kreiseri, kopskaitā desmit vimpeļi, agrā rītā pacēla enkurus. Kad izbraucām klajā jūrā, «Aleksandrs III», «Orjols», «Navarina» uri «Nachiinovs» nolaida ūdenī piramidalus vairogus. Eskadra virzījās ķīļūdens kolonā un meta līkumu apkārt vairogiem, atstādama tos loka centrā.

Laiks bija rāms.

«Osļabja» atklāja piešaudi un ar signālu paziņoja attālumu. Pēc tam arī pārējie kuģi sāka šaut uz vairogiem. Nezinu, kā rīkojās uz citiem kuģiem, bet uz mūsu bruņu kuģa uguni vadīja no kaujas torņa, ziņoja, kad jāšauj, ziņoja mērķa virzienu un tēmēklīša koriģējumu. Kursu mainīdami, gan tuvojāmies vairogiem līdz sešām kabeļtauvām, gan atkal attālinājāmies. «Orjols» šāva ne vien no vidējiem un mazkalibra lielgabaliem, bet izlaida arī pa divi apmācību šāviņi no katra divpadsmitcollu lielgabala.

Šaušana iznāca ļoti bēdīga. Labāka tā arī nevarēja būt. Mūsu komendoriem nebija īsta treniņa ne ar lielgabaliem, ne ar optiskiem tēmēkļiem. Bara un Struda sistēmas tālmēri uzstādīti uz kuģiem jau kara laikā. Uz katra kuģa tie bija tikai divi. Matroži tālmērītāji nebija vēl iemācījušies ar tiem rīkoties. Šoreiz uz «Orjola» pats dzirdēju, ka divi tālmērītāji, noteikdami attālumu līdz vienam un tarn pašam vairogam, ziņoja citiem dažādus skaitļus.

—   Līdz ienaidniekam divdesmit kabeļtauvu! — viens sauca.

—   Līdz ienaidniekam divdesmit astoņas kabeļtauvasl — vēstīja otrs.

Nolasījumos starpība bija ļoti liela, un izšautās granatas, apmetušas loku, krita vai nu pārāk tuvu, vai tālu, bet mērķi netrāpīja.

Citos gadījumos bija vēl ļaunāk. Kuģa labās puses pakaļējā .sešcollu tornī šautra rādīja vienpadsmit kabeļtauvu lielu attālumu. Torņa komandieris, rīkodamies pec šā norādījuma, nostādīja lielgabalus atbilstošā pacēluma leņķī un atklāja uguni. Bet īstenībā līdz vairogam bija veselas divdesmit četras kabeļtauvas. Kreisajā priekšējā tornī, tiklīdz tas sataisījās šaut, tūdaļ sabojajās šāviņu piegādes mechanisrns, un matroži tos stiepa no labā torņa. Turklāt komendori ļoti uztraucās. Tā, piemēram, viens tēmēja veselas četrdesmit minūtes, bet tā i neizšāva. Arī pavēlēs, kas nāca no kaujas torņa, apkalpe izpildīja ar lielu nokavēšanos, jo lielgabalu torņos vienmer kaut kas nebija kārtībā. Vispār noskaidrojās, ka kaujai esam pilnīgi nederīgi.

Vakarā, braucot atpakaļ uz noenkurošanās vietu Nosi-Be līcī, raudzījos uz komandieri, uz vecāko artileristu un uz citiem virsniekiem. Viņi izskatījās tik vainīgi un nomākti, it kā nupat būtu saplēsti aiz ausīm. «Orjols» nebija nekāds izņēmums — kauns un negods visai eskadrai, ne tā prata šaut, ne manevrēt.

Sakarā ar šo izbraukumu jūrā Rožestvenskis otrā diena pavēlē Nr. 42 rakstīja sekojošo:

«Bruņu kuģu un kreiseru vakardienas brauciens rādīja, ka kopīgais četru mēnešu ceļojums nav devis vajadzīgos rezultātus.

Enkura pacelšana ilga apmēram stundu, jo «Suvorovam» nedarbojās ar dubļiem noķepušais un sarūsējušais enkura grieztuvis.

Taču arī stundas laikā desmit kuģi nepaspēja tikt savās vietās, kaut gan priekšējais brauca pavisam lēni.

Jau kopš rīta kuģi bija brīdināti, ka ap pusdienlaiku dos signalu — visiem pagriezties par astoņiem rumbiem un līnijas ierindā apturēt mašīnas, lai nolaistu vairogus.

Un tomēr visi komandieri apjuka un nostādīja savus kuģus nevis ierindā, bet izklaidu barā.

Pirmajā vienībā sevišķi dūrās acīs «Borodino» un «Osļabjas» komandieru neuzmanība.

No otrās vienības, kurā bija trīs kuģi, tikai «Navarina» viens pats nokļuva «Suvorova» dvarsā un arī tikai uz brīdi. «Osļabja» un «Nachimovs» brauca katrs atsevišķi. Kreiseri pat nemēģināja kārtoties ierindā, «Donskojs» atradās veselu jūdzi iepakaļ citiem.

Kuģiem vēlreiz pavēlēja sakārtoties ķīļūdens kolonā, lai varētu šaut, bet tie brauca tik atstatu, ka no «Suvorova» līdz «Donskojam» bija piecdesmit piecas kabeļtauvas.

Protams, viena, kaut arī vidējā kuģa piešaude nevarēja dot nekāda labuma tik izstieptai kolonai …

Vakar eskadras šaušana notika augstākā mērā nevarīgi un, diemžēl, parādīja, ka neviens kuģis, izņemot «Auroru», apgūdams plānos paredzetas mācības, nav nopietni pievērsies kuģa vadīšanai.

Vērtīgos divpadsmitcpllu šāviņus raidīja, nemaz nerēķinoties ar dažādu kalibru lielgabalu trāpīšanas rezultātiem: dažreiz pēc vairāku minušu ilga un pilnīga klusuma nodārdēja divpadsmitcollu lielgabala šāviens, kaut gan šo dažu minušu laikā stipri bija mainījies gan attalums līdz mērķim, gan kursa leņķis, gan stāvoklis attiecībā pret vēju. Jāvaicā, — pēc kādiem piešaudes datiem orientējies artilērijas komandieris, raidīdams šos vērtīgos šāviņus tāpat vien, uz labu laimi?

Šaušana ar 75 milimetru lielgabaliem arī bija ļoti vāja; kā redzams, apmācībās tēmēšana ar optiskiem instrumentiem praktizēta «aptuveni», tālskatiem pa virsu. Par šaušanu no 47 milimetru lielgabaliem, kura demonstrēja mīnu uzbrukuma atsišanu, kauns pat pieminēt; katru nakti šai nolūkā norīkojam pie lielgabaliem cilvēkus, bet dienā visa eskadra neietrieca nevienu granatu vairogos, kas simbolizēja minu kuģus, kaut gan šos vairogus bija daudz vieglāk sašaut nekā japaņu mīnu kuģus, — vairogi bija nekustīgi…»

Sī pavēle, no kuras citēju tikai dažas rindkopas, rādīja virsnieku starpā pārrunas. Uz priekšējā tiltiņa sastapās divi leitnanti — Pavļinovs un Hirss. Pirmais teica:

— Patiesību sakot, vainīgs nav neviens cits kā pats admiralis. Viņš taču apbruņoja eskadru. Visi mūsu militārie trūkumi bija redzami jau tad, kad mēs vēl stāvējām Rēvelē. Kāds velns tad mūs iegrūdis paša nelabā apkampienos?

Leitnants Hirss viņam piekrita un piebilda:

—   Komandieris taupa katru šāviņu. Bet vēl ļaunāk būs, ja visi mūsu kaujas šāviņi un lādiņi kopā ar kuģiem nogrims jūras

dzelmē.

—  Tas admiralis Biriļevs arī ir īsts ķirmis. Centās tik iešķūrēt mūs jūrā un vairāk neko. Dabūs par mums vēl apbalvojumu. Viņam ne prātā nenāk atsūtīt mums ar kādu transportkuģi granatas šaušanas apmācībām.

—   Vainīga ari jūras ministrija un vēl viens otrs.

—   Jābūt g'.uži bez galvas, lai šādu eskadru sūtītu karā.

18. un 19. janvarī atkal izbraucām jūrā tai pašā nolūkā. Uz vielas palika tikai «Zemčugs», mīnu kuģi un transportkuģi. Enkurus pacēla piecpadsmit kuģi: «Suvorovs», «Aleksandrs III», «Borodino», «Orjols», «Osļabja», «Navarina», «Sisojs Veļikijs», «Nachimovs», «Aurora», «Donskojs», «Almazs», «Svetlana», «Urala», «Tereka» un «Kubaņa». Pedējie četri kuģi šaušanā nepiedalījās, bet braukāja līdz pat apvārsnim, pildīdami sargu dienestu.

Arī šajās divi dienās eskadra parādīja sevi no ļaunās puses. Neprata manevrēt. Neizdevās visvienkāršākie pagriezieni, bet, kad kuģi nostājās līnijas ierindā, tad tie izskatījās kā jauniesauktie, kam nav nekādas jēgas par viselementarākām kustībām. Tikpat vāji veicās arī šaušana. Vel vairāk, gandrīz nodarījām postu. Viens šāviņš nokrita gluži līdzās «Donskojam», bet otrs ielauza tā tiltiņu, norāva divus reliņa statņus un ielieca klāju. Sis bija apmācībām domāts sešcollu šāviņš, tāpēc tas neeksplodēja, un šoreiz iztikām bez upuriem. «Donskojam» šo šāviņu uzgāza flagmaņa bruņu kuģis «Suvorovs».

Rožestvenskis pavēlē Nr. 50 atkal gānīja savu eskadru:

«Lielkalibra šāviņu šķiešanā arī šoreiz vērojama tāda pati nepieļaujama neapdomība …

Šaušanas ātrums 18. un 19. janvarī bija vēl mazāks nekā 13. janvarī…»

Nākošo reizi izbraucām jūrā pēc sešām dienām. Mūs pavadīja septiņi mīnu kuģi. Kādi šoreiz bija apmācības rezultāti? Rožestvenska 25. janvara pavēlē Nr. 71 daudzi tīri satraukti izlasīja šādas rindas:

«Sā gada 25. janvarī eskadras manevrēšana bija nelādzīga.

Nevienam kuģim neizdevās secīgi pagriezieni pa divi, pa trīs rumbi, mainot eskadras kursu ķīļūdens kolonā: daži kuģi griezās iekšā ierindā, citi svērās uz āru, kaut gan jūra bija pilnīgi mierīga un vējš ne stiprāks par trim ballēm.

25. janvarī šaušana ar smagajiem lielgabaliem bija veltīga kaujas rezervju šķiešana.

Daži kuģi raidīja pirmos divus šāviņus uzreiz, bet trešo pēc ceturtdaļstundas, citi visus trīs šāviņus noklāja vienu pie otra ļoti tālu šaipus mērķa vai tikpat neatlaidīgi un tālu aiz mērķa, nemainot tēmējumu …»

Ta kā mums nebija kaujas rezervju, tad mūsu apmācību šaušana ar to arī beidzās.

Visos četros braucienos nolaidām no «Orjola» vienu un to pašu vairogu. Pret to vērsa savu uguni visa eskadra, šāva smagā, vidējā un vieglā artilērija. Dīkā nestāvēja arī ložmetēji. Šāva gan no liela attāluma, gan no maza, dažreiz tuvojās mērķim līdz sešām kabeļtauvām. Tornēi vairogs bija un palika neskarts, un, kad to pēdējo reizi uzstiepām uz klāja, vairogam nebija pat nevienas skrambas.

Ko no visa tā varēja secināt?

Bocmanis Vojevodins svinīgi teica:

—   Mums šī eskadra ir tikpat kā zārks ar svecēm.

Kurinātājs Baklanovs piebilda:

—   Pēc visa redzams, ka mūs aprīs haizivisl

Tagad reti kāds vairs šaubījās par to, ka mūs sūta drošā nāvē. Ko gan var uzvarēt tāda eskadra, kas, veselas četras dienas šaudīdama, nav spējusi trāpīt nevienu granatu pati savos vairogos? Ja vadībai būtu cik necik prāta, tā tūlīt grieztu eskadru atpakaļ.

VĒSTIS PAR ASIŅAINO SVĒTDIENU UN MANA NEVEIKSME

Atvadījāmies no transportkuģa «Malaja». To aizsūtīja uz Odesu ar slimajiem, sodītajiem, noziedzniekiem un ārprātīgajiem. Pirms divi nedēļām uz šā kuģa notika dumpis. Dumpinieku savaldīšanai nosūtīja bruņotus vīrus no kāda cita kuģa. Uz «Malajas» apcietināja četrus ciilvēkus. Izrādījās, ka tie visi ir brīva līguma matroži. Tos aizveda katru uz savu bruņu kuģi un ietupināja karcerī. Bet drīz vien viņi saslima, un tos pārveda uz hospitaļkuģi «Orjols». Rožestvenskis esot draudējis viņus izsēdināt kādā neapdzīvotā salā.

Jaunākajos bruņu kuģos karceri atradās pašā apakšā, un tajos nebija ventilācijas. Arests līdzinājās nežēlīgai spīdzināšanai. Vairāki matroži neizturēja ārkārtīgi smacīgo karstumu un nomira, iekām viņiem palīgos nāca medicina. Par spīti visam tam gan uz viena, gan uz otra kuģa matrožu vidū arvien biežāk parādījās draudošas pazīmes — tie vairs neklausīja priekšniecībai.

1. februara rītā pacēlām enkurus un veseli piecpadsmit vimpeļi izbraucām okeānā manevrēt. Iepriekšējā dionā bija saņemta radiograma, ka Madagaskarai tuvojoties pirmā ranga kapteiņa

Dobrotvorska vienība. Ziemeļos pie apvāršņa parādījās dūmu strūkliņas. Matrožos radās priecīgs satraukums, un tic sauca:

—   Tur viņi ir!

—   Čāpo, mīļie!

—   Seši gabali.

Devāmies pretim, attālums strauji samazinājās. Drīz vien jau varēja pazīt atsevišķus kuģus: 1. ranga kreiseris «Oļegs», 2. ranga kreiseris «Izumruds», divi palīgkreiseri — «Riona» un «Dņepra» un divi mīnu kuģi — «Gromkijs» un «Groznijs». Pēc eskadras komandiera signālā jaunieradušies kuģi nostājās savās vietās eskadras ierinda. Kopīgi uzsākam manevrēšanu, bet tā izdevās tikpat vāji kā līdzšinējā, un pulksten četros atgriezāmies Nosi-Be līcī.

Sastapšanās ar 2. eskadras pēdējo pastiprinājumu mūs mazliet izklaidēja, taču nespēja izgaisināt drūmo noskaņojumu. Zinājām, ka 1. eskadra bija spēcīgāka nekā mūsējā un tomēr Portarturā gāja bojā. Ari mēs neizbēgsim no šā likteņa.

Vai Rožestvenskis gaidīs 3. eskadru?

Virsniekos arvien vairāk nostiprinājās doma, ka mums likšot griezties atpakaļ uz Krieviju.

Tanīs Krievijas avīzēs, ko mēs saņēmām, raksti bija kļuvuši daudz skarbāki. Militāro neveiksmju ietekmē līdzšinējo dzīvi, rāmu un iesmakušu kā gļotu pilnu purvu, sāka skart svaigs kritikas vējš. Bija jūtams, ka Krievija briest kaut kas pilnīgi jauns. No ārzemju avīzēm mēs jau zinājām par lielajiem notikumiem, un eskadrā tie uz laiku aizēnoja interesi par karu.

Pēterburgā pa Ņevas prospektu devusies gājienā skolu jaunatne ar revolucionārām dziesmām un sarkaniem karogiem. Baku pilsētā streikojuši strādnieki. Sevastopoles ostā viņi pametuši darbu. Pēterburgā sākusies grandioza streiku kustība, izplatīdamās pa visām lielajām fabrikām un rūpnīcām — streikojuši apmēram divsimt tūkstoši cilvēku. Neapmierinātība ar karu un vispārējo valsts kārtību, kā redzams, arvien dziļāk iesūcās plašos iedzīvotāju slāņos.

Tas viss, protams, satrauca arī 2. eskadras ļaudis. Pēc laiciņa pienāca ziņa, kas daudziem lika sažņaugties sirdij. Jaunā vests nāca no virsnieku kopkajites un klaiņāja pa visām kuģa nodaļām, radīdama komandā drūmas domas. No šās ziņas kā no drausmīga rēga matrožu sejas kļuva bālas un acis plati iepletās. Ārzemju avīzēs ibija sīki atstāstīti 9. janvara notikumi.

Vakarā sapulcējāmies kuģa pūpē zerri divpadsmitcollu lielgabalu torņa. Tur neviens no priekšniecības mūs nevarēja noklausīties. Sākumā matroži runāja steigā, visi reizē, cits citu pārtraukdami:

—   Vai dzirdējāt?

—   Jā, trīssimt tūkstoši cilvēku devušies uz Pils laukumu.

—   Gribējuši prasīt, lai Carskoje Selo susliks atvieglo viņu dzīvi.

—   Stāsta, ka pa priekšu gājis kāds garīdznieks Gapons.

—   Nesuši svētbildes un cara ģīmetnes …

—   Bet šis viņus saņēmis ar svina krusu.

—   Cilvēkus kapājuši ar zobeniem, mīdījuši ar pakaviem. Nesaudzējuši ne sievietes, ne bērnus.

—   Nobendējuši vairāk nekā divus tūkstošus cilvēku.

Galvanieris Golubevs pacēla roku un bargi iesaucās:

—   Biedri, pietiks pļāpāt! No vārdiem mums jāpāriet uz darbiem. Uz visiem kuģiem atradīsies apzinīgi vīri. Pienācis laiks organizēt tautu. Jāsagatavojas topošiem notikumiem. Lai ikviens no mums nodibina sakarus ar citiem kuģiem! Gaidīsim izdevīgu brīdi, kad Andreja flagas vietā varbūt vajadzēs pacelt sarkano flagu.

Mīnieris Vasja Strazds viņu pārtrauca:

—   Ja jau sacelties, tad visai eskadrai.

Mašīnu kvartirjers Gromovs iekliedzās:

—   Pareizi! Nedrīkstam pieļaut komandā savrupus izlēcienus.

Tilpņu staršina Osips Fjodorovs piebilda:

—   Citādi mēs tikai velti pazudināsim cilvēkus. Jārīkojas organizēti.

Izklīdām vēlu, uzmetuši aptuvenu plānu nākamajam darbam.

Man uzdeva uzturēt sakarus ar «Suvorovu».

Vēlāk dabūjām zināt, ka 9. janvara notikumi radījuši pārrunas visā eskadrā. Neviens vairs neticēja cara labajai sirdij. Pat dažiem virsniekiem uzticības un padevības jūtas pret caru sāka atsalt.

Neviļus ienāca prātā, .kāds noskaņojums man bija priekš gadiem pieciem. Jaunkareivja laikam beidzoties, pirms mūs norīkoja uz flotes ekipāžām, nodzīvoju veselu nedēļu Pēterburgā netīrās un utainās sadales kazarmās. Iegribējās apskatīt cara pili. Par to taču sapņoju, būdams vēl savā Matvejevas sādžā. Bija novembris, drēgns slapjdraņķa ,laiks. Divatā ar biedru, vatētus svārkus uzvilkušies un izmantojot garāmgājēju norādījumus, nokļuvām līdz Pils laukumam. Laucinieku vientiesības un izbrīnās pilni blenzām gan uz Galveno admiralitati, virs kuras slējās gara zelta smaile ar zelta burinieku galā, gan uz Aleksandra kolonu, no kuras bronzas erceņģelis it kā svētīja pili, gan uz sarkano, neparasti plato trīsstāvu celtni, kuras fasade bija vērsta tieši uz Ņevu. Seit taču dzīvo viņš, dieva svaidītais, kronētais vīrs, zem kura sceptera atrodas simt četrdesmit miljonu iedzīvotāju. No viņa atkarīga visu šo cilvēku .labklājība.

—   Tā tik ir māja! — brīnījās mans ceļa biedrs.

—  Milzenis! — es jūsmoju. Vienā dienā visi kambari nemaz nav izstaigājami. Laikam gan šite viņš nedzīvo viens pats?

—   Skaidrs, pie viņa taču jābūt ministriem un ģenerāļiem.

Ap kolonu soļoja sargkareivis — grenadieris tāda mundieri,

kādu nekad vēl nebiju redzējis. Kareivji stāvēja arī pie pils ieejām, sargādami ķeizara mieru, lai ļaundari nevarētu viņam uzbrukt, jo viņš taču tik devīgs un labvēlīgs pret tautu! Ja tolaik kāds būtu pateicis par caru ko nelabu, es šo cilvēku uz vietas nosistu. Aizgājām no Pils laukuma laimes pilni.

Vēlāk biedriem ekipāžā un uz kuģiem nācās daudz pastrādāt ar mani, un arī man pašam vajadzēja izlasīt ne mazumu nelegālās literatūras, iekām manā apziņā notika apvērsums. Audzināšanu pabeidza cietums. Mans līdzšinējais, laucinieka ieskats par caru tika iznīcināts, kā iznīcina uz miesas uzmetušos kārpu.

Tagad klīdu pa kuģi, nevarēdams atrast vietu, kur piemesties. Drausmīgā vēsts pa.r Asiņaino svētdienu, atlidojusi pie mums tik tālā pasaules malā līdz pašam Nosi-Be līcim, .nedeva man vairs miera. Acu priekšā arvien vēl rēgojās tas pats Pils laukums, kur cars apslaktējis strādniekus. Un ne jau es viens, bet tūkstošiem galvu mūsu eskadrā prātoja par šo notikumu.

Pēdējā laikā savas piezīmes par eskadru šad tad lasīju priekšā inženierim Vasiļjevam. Viņš man deva daudzus derīgus norādījumus par stilu un literārā materia.Ia apdari. Saņēmu padomus, no kādiem mākslinieciskā vārda meistariem lai mācos. Reizēm arī viņš rādīja man savu dienasgrāmatu. Vasiļjevs rakstīja interesantāk, dziļāk analizēdams faktus, ar pienācīgiem secinājumiem. Taču es biju centīgs skolnieks un visu, ko no viņa dzirdēju, uzņēmu ar degsmi, ļoti nopietni un cieši iegaumēju.

Literarajā darbā biju ļoti piesardzīgs. Melnās klades, kurās izklāstīju savus uzskatus par eskadru, slēpu tādās vietās, kur tās neviens nevarētu atrast. Manos čemodānos bija tikai uzmetumi par kuģa dzīvi. Un tomēr reiz gadījās tāda kļūme, kas mani gandrīz pazudināja. Taču par to pats nestāstīšu, bet labāk citēšu izvilkumus no inženiera Vasiļjeva nepublicētās dienasgrāmatas. Viņš raksturo, kā 9. ja.nvaris ietekmējis virsniekus, un tālāk teic sekojošo:

«… Sadursmes Pēterburgas ielās, barikades, vadoņi, viņu mēģinājumi sākt tiešas sarunas ar valdnieku — tas viss sīki jo sīki pavīdēja mūsu satrauktajā fantazijā, avīžu rakstu ierosināts. Ikvienam arvien dziļāk jamēģina izprast sevi pašu, apsvērt uzskatus un principus, noteikt savu attieksmi pret notikumiem.

Bet jau redzams, uz kuru pusi sveras svaru kauss.

Ilustrācijai minēšu šādu epizodi no kara kuģa, bruņu kuģa «Orjols», dzīves.

Aizvakar vecākais virsnieks notvēra kuģa batalieri tajā mirklī,

kad viņš tornī deva koinendoriem ar remingtonu pārrakstītu brošuru. Izrādījās, ka to sacerējis pats matrozis un kopā ar rakstvedi bruņu kuģa kancelejā pavairojis vairākos eksemplāros. Šis matrozis arī agrāk bija turēts aizdomās, jo ļoti tiecies pēc zināšanām, lasījis filozofijas vēsturi, Darvinu, Beklu, Šopcnhaueru un jau pirms izbraukšanas no Kronštates bijis izdaudzināts par «politiķi». Vecākais virsnieks brošūru aiznesa uz mūsu kopkajiti, un tur virsnieki to skaļā balsī izlasīja un apsprieda. Matrozis bija dabūjis no kopkajites dažus avīzes «Rusj» numurus, kur uzzinājis par tautas izglītības fonda nodibināšanu un izlasījis dedzīgas vēstules, kuras nākušas no tautas dzīlēm un kurās tā atsaukusies uz šo aicinājumu. Bakā viņš mēģinājis iepotēt komandai domu — savākt arī savu artavu un uzrakstīt par šo tematu rakstu. Rakstīšanā viņam ir liela prakse, jo tas jau agrāk sacerējis vairākus garākus un īsākus stāstus un lugas no vienkāršo ļaužu dzīves. Brošūrā sākumā viņš izklāsta matrožu ieskatus pa.r zinātnes un zinašanu nozīmi, tad min veselu rindu savu spriedumu, kā zināšanas ietekmē katra cilvēka personīgo dzīvi un galu galā — valsts dzīvi. Tālāk viņš apskata tos parastos ceļus, pa kādiem krievu vidējais — zemāko šķiru cilvēks var paplašināt savu garīgo apvārsni, beidzot, minēdams par piemēru sevi pašu, uzrāda šķēršļus, kas viņa kārtas ļaudīm jāpārvar, lai tiktu pie izglītības. No visa teiktā viņš secina, kāpēc ceļā uz pašizglītošanos radušies šie ērkšķi, un ved to sakarā ar tendencēm, kas dziļi iesakņojušās birokrātiskajā valdībā. Seko vispārējs raksturojums par pastāvošās birokrātiskās pārvaldes sistēmas ietekmi uz simt četrdesmit miljonu lielās tautas dzīvi. Beigās aicinājums — soļot droši uz priekšu, uz skaidriem mērķiem.

Ja tas notiktu citos apstākļos, citā vidē, kur nevalda formālās disciplinas tradiciju stingums, tur šis uzsaukums būtu parasta parādība, bet uz kara kuģa, kas dodas pašā kara peklē, — tur tā bija tiklab drosmīga, kā arī ārkārtēja rīcība!

Taču izrādījās, ka tikpat ārkārtēja ir ari virsnieku izturēšanās pret šo notikumu — izturēšanās, kas pietiekami raksturo, cik dziļi mūsdienu vēsmas jau skārušas virsnieku aprindas un cik stipri jau satricinājušas pamatus formalai attieksmei pret dzīves notikumiem.

Vecākais ārsts, es un virsauditors aizstāvējām autoru, un virsnieku saime pieņēma mūsu viedokli un izklīdināja vecākā virsnieka šaubas.

Virsnieki atzina, ka šai rakstā, kur minēti arī fakti no «Orjola» dzīves, nav ne kripatiņas melu, ka raksts sastādīts dedzīgi un ar godīgiem nolūkiem, ka tajā norādītie trūkumi patiešām neļauj progresēt pat flotei, kurai trūkst tccbniski attīstītu cilvēku. Tālāk, fakts, ka matroži paši ar savu iniciativu vākuši naudu tautas izglītības fondam un sametuši gandrīz simt sešdesmit rubļu, ir apsveicama parādība, un par to nevajag sodīt tikai tāpēc vien, ka reglaments aizliedz «jebkādu naudas vakšanu bez priekšniecības atļaujas». Mūsu politiskās iekārtas nosodīšanu arī nevar piedēvēt viņam par vainu, jo ar šādu kritiku pilnas visas avīzes, un, ja jau virsnieki ļauj komandai lasīt avīzes, dod matrožiem Klado rakstus, tad formālās atbildības lielākā daļa gulstas uz virsniekiem. Beidzot, bargs sods nevēlams arī tāpēc, ka tas vairs nenostiprinās jau iedragāto disciplinu. Bet savāktā nauda no matrožiem jāpieņem un jānosūta pēc piederības.

Sādu viedokli atbalstīja arī tiesas varas pārstāvis eskadras virsauditors; viņš pats to ieteica arī komandierim. Tam, protams, šāds atrisinājums bija pat izdevīgs, — notikumu nevajadzēja kārt pie zvana. Un ta batalieri tikai uz zināmu laiku ieskaitīja zemākā atalgojuma grupā, tāpēc ka lietojis remingtonu un bez atļaujas vācis naudu. Pārējo nodeva aizmirstībai. Starp citu, vecākais virsnieks sākumā viņam atņēma visas burtnīcas, piezīmes, grāmatas un dienasgrāmatas — arī tur atrasts daudz kas «aizdomīgs». Tā, piemēram, piezīmju grāmatiņā bija ierakstīti visi gadījumi, kur feldfebeļi, bocmaņi un apakšvirsnieki situši matrožus, pieminētas arī tādas epizodes kā Tolstoja rakstu izņemšana no kuģa bibliotēkas, paklausot neatlaidīgai garīdznieka prasībai. Taču nolēma, ievērojot, ka šīs piezīmes bijušas domātas tikai pašam autoram un nevis komandai, nelikties par to ne zinis. Šķiet, viņam visu atdeva atpakaļ.

Starp citu, var piebilst, ka šis matrozis savās aprindās nemaz nav izņēmums, tur ir daudz šādu pašu attīstītu un daudz diezgan gudru, puišu, un tie pamazām dara cildenāku visu masu, cīnās ar tās rupjajiem instinktiem un modina masā garīgas prasības.»

Inženieris Vasiļjevs savā dienasgrāmatā visu bija ierakstījis pareizi, izņemot vienu: ne jau visi virsnieki nostājās manā pusē. Ciktāl saklaušināju no ziņnešiem, tad leitnants Kaitēklis, mičmanis Zvirbulis un daži citi virsnieki prasījuši, lai manai lietai dodot likumīgu virzienu. Laime, ka vecākais virsnieks Sidorovs nebijis ar viņiem vienis prātis, un tas mani izglāba no katorgas..

Vēl jāpiebilst, ka «Orjola» virsnieku saime, salīdzinot ar citu kuģu virsniekiem, bija pati progresivākā visā eskadra. Izskaidrojums ir tāds, ka viņu vidū atradās revolucionārs Vasiļjevs, ļoti gudrs cilvēks ar stipru gribas spēku. Viņa uzskatus par dzīvi allaž zināmā mērā atbalstīja vecākais ārsts Makarovs, virsauditors Dobrovoļskis un leitnants Hirss. Visi četri kopā viņi politiskā ziņā veda sev līdzi pārējos virsniekus.

Otrā dienā kancelejā atskrēja ziņnesis un pavēstīja:

— Vecākais virsnieks pavēl tev ierasties viņa kajītē!

Dodamies uz kuģa pūpi, biju ļoti satraukts. Deniņos sita pulss, sirds gluži pamira, it kā augstu šūpojoties. Virsnieku gaitenī pie kajītēm sāku iet Ienāk. Pēkšņi sev aiz muguras sadzirdēju soju dimdoņu. Skrēja kāds jauns matrozis, sardzes izsūtāmais, aizjoza man garām un pieklauvēja pie durvīm.

—   Lūdzu! — atskanēja balss no kajitcs.

Izsūtāmais atvēra durvis, drāzās iekšā, aizķērās aiz sliekšņa un kā līdaka ienira kajitē ar galvu uz priekšu un turpat, rokas sāņus pasitis, nogāzās uz grīdas. Tajā mirklī stāvēju pie sliekšņa un redzēju, kā vecākais virsnieks uzšāvās no krēsla kā gumijas bumba atsitienā un ierāvās kaktā. Izsūtāmais tūdaļ pielēca kājās un izstiepies sastinga. Galva tam bija stipri atgāzta, it kā viņš raudzītos griestos, rokas izstieptas gar bikšu vīlēm, pirksti plati izplesti, seja piepūsta aiz dīvaina iekšēja sasprindzinājuma. Otrā ranga kapteinis Sidorovs dažus mirkļus raudzījās viņā, neteikdams ne vārda un bargi kustinādams ūsas, tad atguvās un vaicāja:

—   Ko… ko tas nozīmē?

Izsūtāmais neko neatbildēja.

Vecākais virsnieks turpināja skaļākā balsī:

—   Es tev jautāju, — kas tev sakāms?

Izsūtāmais sarāvās un norēca:

—   Aizmirsis esmu, jūsu augstdzimtība!

—   īsts stulbenis! Kā tevi sauc?

—   Aizmirsis esmu, jūsu augstdzimtība!

—  Vācies pie velna! Kad atceries, tad atnāc.

Izsūtāmais aizsteidzās, un Sidorovs, smagi elsodams, atkal apsēdās krēslā. Mani šī aina tik ļoti uzjautrināja, ka pilnīgi nomierinājos.

Vecākais virsnieks pašķielēja uz mani un, rādīdams uz manām burtnīcām, kas atradās uz galda, drūmi teica:

—   Ņem prom visus savus papīrus! Vai nu sadedzini, vai nobāz tā, lai es tos vairs neredzētu! Ieteicu atmest jebkādu rakstīšanu, kamēr atrodies karadienestā. Ja tava lieta nonāktu līdz admiralim, viņš tevi samaltu miltos. Vai tu to saproti?

—   Tieši tā, jūsu augstdzimtība, visu saprotu! Sirsnīgi pateicos par labo izturēšanos pret mani!

Gāju no viņa projām tik priecīgs, it kā būtu izlaists no cietuma.

ESKADRAS DEĢENERĒŠANAS

Nosi-Be apvidus ir ļoti skaists, bet eiropiešiem dzīvot tur ir grūti. Daži neizturot ilgāk par trim gadiem un nomirstot. Kamēr mēs tur stāvējām, slimības komandā vairojās. Drudzis, dizentērija, tuberkuloze, augoņi, vājprāts, tropu izsitumi un ausu slimī!>as kļuva par parastu parādību. Arī es saslimu ar tropu izsitumiem. Visa āda pārklājās ar sīkām, ūdeņainām tulznām. Tiesa, ja gulēja bez kustēšanas, tad juta tikai niezi, bet nedrīkstēja ne pieliekties, ne savilkt muskuļus, tūliņ pat tikko saredzamās tulzniņas plīsa, sagādājot neciešamas sāpes, un miesa kā nosvīdusi pārklājās ar bezkrāsainu šķidrumu. Taču šās slimības dēļ nevienu neatbrīvoja no darba, un ārsti par šo kaiti nelikās ne zinis.

Dzīve eskadrā ira. Bezcerīgā nākotne iznīcināja virsniekos un komandā interesi pret saviem pienākumiem un vispār pret lietderīgu darbu. Cilvēki nezināja, kur rast aizmiršanos, un it kā tīšu prātu radīja sevi tikai no sliktākās puses.

Admirālis Rožestvenskis nolēma eskadras apkalpei stingrāk pievilkt grožus. Pēc viņa domām, visus vajadzēja sviedrēt tik grūtā darbā, lai nevienam neatliktu laika prātot par savu likteni un par notikumiem Krievijā. Ogļu un citu kravu pārvietošana no transportkuģiem uz kara kuģiem, kaujas apmācības, nakts uzbrukumi mīnu kuteros, desanta izsēdināšana, kuģu dibenu tīrīšana no gliemezīšiem un aļģēm, dažādas trauksmes nedeva miera ne dienu, ne nakti. Daudziem citiem darbiem nāca klāt vēl viens: komanda ik dienas bankasos brauca krastā pēc saldūdens. Vēlāk mums izgudroja airēšanas apmācības. Matroži katru rītu pēc brokastīm sēdās airu laivās un irdamies apbrauca apkārt visai eskadrai. Pie sava kuģa viņi atgriezās tieši pirms flagas pacelšanas. Bakā šai sakarā bija dzirdamas niknas valodas:

—   Kam mums ievajadzējušās šīs airēšanas apmācības? Ne jau laivās cīnīsimies ar japaņiem.

—   Trakais admiralis tīšu prātu mūs moca.

—   Labāk būtu domājis par ko citu. Ne reizi neesam praktizējušies ielāpu likšanā. Ja kaujā dabūsim sūci zem ūdens līnijas, ko tad darīsim?

Pienācīgi neizgulējāmjes nevienu nakti. Daudzi tik ļoti pārgura, ka tikko vilka kājas pa klāju. Taču, tā rīkodamies, admiralis nepavisam nesasniedza savu mērķi. Gluži otrādi: noziegumu un disciplinas pārkāpumu procents palielinājās.

Uz kuģiem ļaudis žūpoja arvien vairāk. Virsnieki dabūja alkoholiskos dzērienus legāli, savas kopkajites bufetē, bet matroži pirka tos slepus krastā vai no ārzemju tirdzniecības kuģiem. Kādas nejēdzības nedarīja alkohola apdullinātie cilvēki! Peldošās darbnīcas «Kamčatka» virsnieki kādreiz, ka viņi paši stāstīja, «piesūkušies» līdz nesamaņai un visi barā lamadamies un bļaudami sākuši kopkajitē dancot trepaku. Diriģējis leitnants, stāvēdams uz krēsla, izmeties kreklā un apakšbiksēs. Bet kāds jauns miomanis pa to laiku palīdis zem galda un rējis uz visiem kā suns. Katrs gribējis izdarīties kaut kā vēl trakāk. Visus pārspējis kāds pusmūža virsnieks, uzsaukdams tostu japāņu admiralim

Uriu. Strādnieki un komanda redzējuši un dzirdējuši, kas notiek virsnieku kopkajitē, bet jāšaubās, vai par to zināja arī pats Rožestvenskis. Uz palīgkreisera «Urala» nez kāpēc izcēlies strīds starp virsniekiem un kuģa komandieri. Viņu sākuši nīst tik stipri, ka gandrīz piekāvuši. Pēc visa tā leitnants Kolokoļcevs aizrakstījis savam komandierim pārdrošu vēstuli un nodots tiesai. Nekāds izņēmums nebija arī flagmaņa bruņu kuģis «Suvorovs». Tur kāds virsnieks pardzēries, pārkritis par bortu un tik tikko nenoslīcis. Uz kuģa atveduši vairākas kastes ar šampanieti. No augšējā klāja viena kaste nozudusi. To atraduši katlu telpā. Vainīgie matroži sapļaukāti, bet admiralim, kas visiem jau apnicis līdz kaklam, nav ziņots nekas. Uz tā paša «Suvorova» virsnieki, drūmu skumju nomākti, nav varējuši izgudrot neko labāku kā dzirdīt ar šampanieti pērtiķi un suņus un uzrīdīt tos citu citam. Mežonības daždažādās variacijās atkārtojās uz visiem kuģiem, it kā dīvains, tumšs plīvurs būtu pārklājies cilvēku apziņai.

Vairākas reizes biju krastā kopā ar savu revidentu leitnantu Burnašovu, kas tur iepirka kuģa vajadzībām dažādus produktus.

Pilsētā tirdzniecība plauka. Atvērās jauni veikali un bodītes ar izkārtnēm krievu valodā: «Flotes piegādātājs», «Pārdodu ļoti lēti», «Krievu pircējus lūdzu iegriezties» … Cerēdami iedzīvoties, Helvilā saradās daždažādi veikalnieki no Diego-Suarecas, no Majungas, no kaimiņu salām un pat no kontinenta. Izlikdamies par tirgotājiem, ieradās arī japaņu spiegi. Bija gadījumi, kad šie spiegi gluži netraucēti staigāja pa mūsu kuģiem. Vēl vairāk: kāds no viņiem kļuva tik bezkaunīgs, ka ieradās pat uz flagmaņa bruņu kuģa. Eskadra bija apstājusies šeit uz nenoteiktu laiku, un ļaužu mūsu kuģos bija daudz. Kā lai šādu stāvokli neizmanto arī prostitūtas? Tās saplūda pilsētiņā no visām pusēm: francūzietes, anglietes, vācietes, holandietes. Uz ātru roku radās atklātas un slepenas ellītes ar azarta spēlēm, ar pērkamām sievietēm. Kūsāja traka un izšķērdīga dzīve. Virsnieki aizrāvās ar makao spēli, un zelts tūkstošiem ceļoja no vienas kabatas otrā. Visu preču cenas neticami auga. Pudele alus maksāja trīs frankus, bet šampanietis — no četrdesmit līdz sešdesmit franku. Vai nebija viss vienalga? Cilvēki devās karā, neticēdami ekspedicijas panākumiem. Viņi žūpoja un uzdzīvoja ar sievietēm, ļāvās grūtsirdībai un rīkoja grautiņus.

Virsnieki devās krastā, lielāko tiesu ģērbušies privātās drēbēs, un centās nelikties ne zinis par matrožu nekrietnībām, lai nebūtu jādzird rupjas piezīmes. Bet tie, sajutuši, ka disciplina irst, vairs neatzina priekšniecības autoritati. Klaiņādami pa pilsētu, viņi nekautrējās ne no viena un pat rādīja virsniekiem dūres. Daži piežūpojās tiktāl, ka vāļājās ielas vidū kā līķi, gluži kā pēc kaujas, citi, krampjos raustīdamies, rāpoja uz visām četrām. Neviens vairs nebaidījās no krastā izsūtītiem patruļniekiem. Tic, apcietinājuši kādu komandas locekli, stiepa to aiz padusēm uz ostu, bet šis šļūkdams ķērca:

—   Laidiet, nolādētie! Purnus izdauzīšu!

—   Uz kuģa, kad ieraudzīsi vecāko virsnieku, tu dziedāsi citādi!

—   Ko? Vecāko virsnieku? Es viņam uzspļauju! Tā ir laķierēta maita!

Minu kuģa «Groznijs» komanda krastā bija sarīkojusi grautiņu. Šajā sakarā apcietināja četrus matrožus. Par viņiem uzzināja Rožestvenskis un pavēlēja nogādāt tos uz «Suvorova». Tikai pēc tam, kad admirālis tos ar savām dūrēm un belzieniem bija pataisījis zilus, viņus nodeva tiesai. Taču tāpēc citi nemaz nebaidījās kļūt par noziedzniekiem. Krastā allaž notika kautiņi. Matroži sitās savā starpā un uzbruka arī virsniekiem. Gan uz viena, gan uz otra kuģa arvien biežāk fokmastā uzvijās flaga, un nodārdēja lielgabala šāviens. Tas nozīmēja, ka sākusies «īpašās komisijas tiesas sēde» un kādu vīru gaida smags sods.

Šāda tiesas sēde notika arī uz mūsu bruņu kuģa. Priekšsēdētājs bija kuģa komandieris — pirmā ranga kapteinis Jungs. Apsūdzētie — kreisera «Admirālis Nachimovs» matroži komendors Stoļarovs, pirmās šķiras matrozis Cerņigins, otrās šķiras matrozis Koroļš un pirmās šķiras mašīnists Jeršovs. Viņiem bija jāsaņem sods par dumpošanos, kuru minēju jau iepriekš. Diviem — Stoļarovam un Čerņiginam — piesprieda četrus gadus katorgā, bet Koroļam — trīs gadus disciplinārā bataljonā.

Lai redzētu, cik dziļi demoralizējas personalais sastāvs, pietiks iepazīties ar paša Rožestvenska pavēlēm. Tās viņš vienmēr rakstīja pats, rakstīja lielā satraukumā, lauzdams spalvas un plēsdams papīru. Pēdējā nedēļā, sākot ar 22. janvari, daudzi saņēma no viņa, kā virsnieki mēdza teikt, «dakti».

Uz hospitaļkuģa «Orjols» par žēlsirdīgo māsu brauca admiraļa tuva radiniece. Tāpēc viņš dažreiz apmeklēja šo kuģi. Admirālis tur ieradies arī 24. janvari, kurinātāja Bogomolova apbedīšanas dienā. Pie borta piestājies mīnu kuģis «Bravijs», lai paņemtu nelaiķi un aizvestu to jūrā.

Vēlāk Rožestvenskis pavēlē par to rakstīja:

«Kamēr uz visiem eskadras kuģiem un uz visiem transportkuģiem virsnieki un komanda stāvēja ierindā, tikmēr uz hospitaļkuģa «Orjols» pat manā klātbūtnē slaistījās visvisādi ļautiņi. Ta viela klājā, no kuras laida mīnu kuģī nelaiķa līķi, bija nošķiesta ar netīrumiem; turpat, skanot dziesmai «Švētais dievs, svētais spēcīgais», stiepa garām samazgu spaini un gandrīz aplēja priestera tērpu …

Diemžēl, jāaizrāda, ka pat žēlsirdīgās māsas šās skumjās ceremonijas laikā nebija pietiekami smalkjūtīgas. Izdziedāšanā piedalījās tikai divas māsas, bet daudzas, būdamas brīvas no dienesta pienākumiem, klaiņāja pa klāju un tobrīd, kad līķi iznesa un nolaida mīnu kuģī, ziņkāri raudzījās, sēdēdamas gan šur, gan tur uz planšira un pārkārušās pāri reliņam kopā ar netīrīgi ģērbtajām apkalpotājām …»

Noslēgumā admiralis uzdod galvenajam ārstam stingrāk uzraudzīt žēlsirdīgās māsas un saziņā ar virsināsu «noteikt, lai tiklab klāja, kā arī baznīcas ceremoniju laikā no dienesta brīvās māsas neslēptos pa kajitem un neklaiņātu pa kuģi, bet atrastos noteiktā vietā uz klāja vai baznīcā un turklāt nevis barā, bet rindās un katrā ziņā vienādos formas tērpos».

Pavele Nr. 54:

«2. ranga kreisera «Kubaņa» mičmani Chižinski un jūras praporščiku Dekapreļeviču par vazāšanos pa krogiem un trakošanu turēt aresta katru savā kajitē sargkareivja apsardzībā; pirmo — trīs dienas, otro — vienu nedēļu.»

Pavēle Nr. 61:

«2. ranga kreisera «Urala» praporščiks mechaniķis Zaiončkovskis šā gada 23. janvarī, būdams atvaļināts uz krastu virsnieka formas tērpā, lopiski piedzēries, un, pļēgurojot ar tikpat piedzērušiem hospitaļkuģa «Orjols» matrožiem, viņam ģīmis sasists vienās asinīs.

Ierosinādams virsnieka dienesta pakāpos atņemšanu praporščikam Zaiončkovskim, uzdodu nekavējoties izraidīt viņu no virsnieku kopkajites, atstādināt no virsnieka pienākumu izpildīšanas, paziņot viņam manu rīkojumu, ka tam tiek atņemtas praporščiku disciplinārās tiesības, un neatvaļināt viņu uz krastu pirms ierašanas kādā Krievijas ostā.»

Pavēle Nr. 62:

«Eskadras bruņu kuģa «Sisojs Veļikijs» praporščiks mechaniķis Tostogonovs 23. janvarī, būdams atvaļināts uz krastu virsnieka formas tērpā, nepieklājīgi piežūpojies un rupji lamājis virsnieku, kas Tostogonovain ieteicis atgriezties uz kuģa, lai viņš ar savu izskatu un uzvešanos neapkaunotu virsnieka cieņu.

Uzdodu nekavējoties izraidīt praporščiku Tostogonovu no virsnieku kopkajites un neatvaļināt viņu uz krastu pirms ierašanas kadā Krievijas ostā.»

Dažiem vainīgajiem admiralis sāka piespriest baznīcas sodus, bet ar to viņš radīja virsniekos tikai zobošanos:

—   Sāk rīkoties kā īsts metropolits. Ko tu neteiksi!

—  Mitras vietā viņam vajadzētu uzmaukt ūdenslīdēja ķiveri, tad viņš būtu varens dieva kalps.

—   Viņš taču cēlies no garīdznieku kārtas, mūsu admiralis. Tāpēc viņam ir tādi popa ķerieni. Varu saderēt, ka zem mundiera viņš valka popa svārkus.

Rožestvenskis nemēdza ierasties uz kuģiem, aprunāties ar komandieriem un virsniekiem, nedz arī apjautāties komandai par pretenzijām. Tas viss viņam šķita lieks. Vienīgā saistība ar pārējiem ļaudīm bija viņa pavēles. Dienestā stingrs, raksturā straujš, viņš gribēja ietekmēt citus ar iebaidīšanu un «satrākelēt» disciplinu, kas ira kā no sapuvušiem diegiem austa drāna. Taču viņš nezināja kādu vienkāršu patiesību: šis karš, kas bija sākts valdības dūžu mantkārības deļ un nesa sev līdzi tikai neveiksmes, viesa sirdī izmisumu, bet izmisums lika darīt cilvēkiem vistrakākās lietas.

Eskadras virsnieku un matrožu demoralizēšanās padziļinājās:

Eiropiešu sievietes deva priekšroku virsniekiem un tikai izņēmuma gadījumos ielaidās sakaros ar matrožiem. Tiem atlika tikai iezemietes. Viņu melnie vīri, brāļi un tēvi to uztvēra dažādi. Tie, kas pārdzīvoja ģimenes drāmu, brauca sūdzēties mūsu priekšniecībai par komandas nekrietno izturēšanos, bet viņus nesaprata un neuzklausīja. Ko vairāk viņi varēja darīt, raudzīdamies uz briesmīgo eskadru savā līcī? Tikai gāzt tai virsū lāstus. Bet daži iezemieši priecājās, kad pie viņiem ieradās baltie viesi, pat centās paši tos ievilināt un uz visu to raudzījās gluži vienkārši kā uz veikalu. Franču imperiālisti bija noveduši iezemiešus līdz drausmīgai nabadzībai, un tiem bija tikai vienas rūpes — iegūt no baltā viesa vairāk naudas. Kamēr matrozis uzturējās būdā ar savu nejaušo draudzeni, tikmēr melnais sakalavs, dažreiz arī viņas vīrs, pacietīgi stāvēja sardzē pie durvīm un garlaikodamies zelēja beteli. Ja zēni un meitenes, viņa paša bērni un tās sievietes bērni, kura sīēpās būdā kopā ar svešo vīrieti, raizēdamies par māti, līda pie durvīm, tad viņš nikni dzina tos prom. Nedrīkstēja traucēt viesa kazu priekus, — viņš varēja sadusmoties un kļūt skops.

Virsnieki, tiekoties ar vieglas uzvešanās sievietēm, parādīja sevi no citas puses. Kādreiz mūsu «Orjola» matroži, pastaigādamies pa mežu netālu no pilsētas, sadzirdējuši piedzērušu cilvēku balsis un devušies uz to pusi, uzmanīgi virzīdamies cauri biezoknim. Drīz vien viņu acu priekšā pavērusies neaizmirstama aina. Pat matroži, kurus, liekas, ne ar ko vairs nevar pārsteigt, šoreiz apstulbuši. Viņi ieraudzījuši klajumiņu, un tur, baltai ādai saulē mirdzot, gulējusi sieviete ar kailu vēderu. Turpat bijuši arī trīs jauni, piedzēruši virsnieki. Divi — privātos tērpos ģērbušies — spēlējuši uz viņas vēdera kārtis, bet trešais, ar miomaņa uzplečiem, pāris asu atvirzījies, rīkojies ar fotoaparatu, lai viņus uzņemtu. Sieviete laikam bijusi galīgi pilnā, jo līdzās atradušās izmētātas tukšas vīna pudeles un grozs ar kaut ko ēdamu.

— Koļal — viens no spēlmaņiem, kā redzams, pikantu bi'ldīšu cienītājs, griezies pie fotogrāfā. — Pavirzies mazliet pa labi, lai būtu redzamas arī detaļas.

—  Mierā! — grīļodamies uzkliedzis virsnieks, rosīdamies ap fotoaparatu. — Pats labāk zinu, kā vajag uzņemt! Viens lai skatās uz partneri, otrs — uz vēderu, kārtīs, kas tur' izklātas. Sejas lai būtu rūpju pilnas!

—   Koļa, mīļais draugs, tu mūs esi nomocījis, — mēlei mežģoties, lūdzies otrs spēlmanis. — Jau reizes piecas esam fotografējušies un arvien citādi. Beidz drīzāk! Jāķeras atkal pie svarīgāka darba …

«Orjola» matrožu vidū bijis arī galvanieris Golubevs. Lūrēdams caur kokiem un krūmiem, viņš kā dampis sēcis caur degunu un tad pēkšņi iekliedzies samākslotā, krācošā balsī, iekliedzies skaļi, gluži kā priekšnieks!', kā admiralis:

—  Virsnieku kungi, apsveicu jūs ar vislielāko uzvaru pār ienaidnieku!

Virsnieki satrūkušies ne pa jokam. Tie divi, kas spēlējuši kārtis uz kailā sievietes vedera, pielekuši kājās un apmulsumā grozījuši galvas. Trešais nometis zemē fotoaparatu un izstiepies kā striķis. Sieviete joprojām gulējusi turpat un pat nepakustējusies.

• Krūmos atskanējuši skaļi smiekli.

—   Matroži! — iebļāvies viens mičmanis, droši vien ieraudzījis paspīdam formas blūzes zilo apkakli.

Visi trīs izrāvuši no kabatas revolverus un, neķītri lamādamies, sākuši šaut mežā uz to pusi, no kurienes skanējušas matrožu balsis.

«Orjola» puiši aizmukuši.

Klausoties viņu stāstos, domāju, kas notiks, ja mēs te nostāvēsim vēl divus trīs mēnešus.

CĀLIS

Uzmanīgi vērodams bruņu kuģa «Orjols» dzīvi, bieži vien pats sev jautāju: vai vēl esam vai neesam normāli cilvēki? Mūsu izturēšanās man šķita dīvaina un nesaprotama daudzos gadījumos. Dažreiz vienaldzīgi uzņēmām svarīgus notikumus, bet dažreiz nenozīmīgs fakts mūs ļoti stipri satrauca.

Pirms kāda pusotra mēneša agrā rītā vecākais signalists Zefirovs sāka rakņāties pa rezerves flagu kasti. Viņš atvēra durtiņas un pēkšņi atrāva atpakaļ galvu ar stāvo pieri, sastingdams mēmā izbrīnā: kastē ķepurojās cālis. Kā viņš te iekļuvis? Varbūt biedri iebāzuši, lai pazobotos par Zefirovu? Cilvēks ilgi prātoja, kamēr beidzot kaktiņā aiz flagām ieraudzīja olas čaumalu. Patiesība tūdaļ atklājās. Zefirovs atcerējās, ka viņš vienā no agrākajām

oskadras apstāšanās vietām bija nopircis no iezemiešiem kādas trīsdesmit olas. Dažreiz, kad kroņa ēdiens šķita skopāks, viņš stiprinājās ar tām. Viena ola nejauši bija aizvēlusies aiz flagām. Tropos temperatūra uz kuģa arī ēnā un pat naktī ir augsta ka inkubatorā. Olas dīglis bija sācis attīstīties, un izšķīlies cālis.

Jaunpiedzimušais jau bija paspējis apžūt un kā dzeltens, pūkains kamoliņš nedroši turējās uz rožainām, gandrīz caurspīdīgām kājelem. Dienas gaismas apžilbināts, viņš žēli čiepstēja, varbūt saukdams pēc mātes. Zefirovs noliecās pār cāli un aizkustinājumā pasmaidīja, pēc tam piesardzīgi uzlika viņu uz delnas un aiznesa pie sardzes priekšnieka.

—  Jūsu labdzimtība, redziet, kas par brīnumu!

Leitnants Pavļinovs, savilcis melnās uzacis, bargi noprasīja:

—   Ko tas nozīmē?

Taču, uzzinājis no vecākā signalista, kas īsti noticis, arī pats sāka smaidīt. Zcfirovam visapkārt sanāca stūres vīri, jaunākie signalisti un izbrīnījušies vēroja viņa atradumu. Leitnants Pavļinovs aiztelefonēja par jaunumu uz kopkajiti. Virsnieki barā steidzās uz priekšējo tiltiņu. Atnāca arī vecākais virsnieks Sidorovs un pats bruņu kuģa komandieris Jungs. Zefirovs, juzdamies dienas varonis, aizrautīgi stāstīja, kā cālis varējis izšķilties no olas. Virsnieki brīnījās un daždažādi pauda savu sajūsmu:

—   Dīvaina parādība!

—   Apburoši!

—   Cik jauks radījums!

Komandieris Jungs laipni teica:

—  Mūsu saimē viena galva vairāk.

Vecākais virsnieks Sidorovs noglauda sirmās ūsas un labsirdīgi piebilda:

—   Nikolaj Viktorovič, tas uz laimi!

Pat leitnantam Kaitēklim un mičmanim Zvirbulim, raugoties uz cāli, atmaiga sirds, un tie kļuva labsirdīgāki.

Komanda devās uz tiltiņu kā svētceļojumā: nāca ne vien ierindas matroži, bet arī mašīnisti un kurinātāji. Nelielajā laukumiņā visi nevarēja sastāties. Sardzes priekšnieks dzina viņusatpakaļ, bet šie lūdzās:

—   Jūsu labdzimtība, stāsta, ka cālis esot nācis pasaulē bez perētājas.

—   Tikai vienu reizīti gribam uzmest acis.

Beidzot cālis bija jāaiznes uz baku. Tur sablīvējās simtiem cilvēku. Loks papletās platāks, lai visi varētu saskatīt jaunpiedzimušo, kas vārgi tipināja pa klāja dēļiem. Mums viņš šķita neparasti pievilcīgs, šis dzīvais safrankrāsas pieneņu pūku kamols ar maigi rožainu knābi, ar melnām, mazām actiņām kā stikla

pērlītēm, kas naivi raudzījās mūsos. Nepazinu vairs ne komandu, ne pats sevi. Smagā noskaņa izgaisa, it kā mēs nebūtu pārdzīvojuši ne Portarturas atdošanu, ne 1. eskadras bojā eju, ne KJado rakstu ietekmi, kurš mēģināja pierādīt, ka 2. eskadra esot gandrīz divreiz vājāka par japaņu floti, ne cara sarīkoto drausmīgo izrēķināšanos ar strādniekiem 9. janvarī. Uzlūkojot cāli, visdrūmākās sejas apskaidrojas. Satraukumā priecājāmies skaļi kā berili, it ka mums būtu pasludināts, ka karš beidzies.

Kāds iesaucās:

—   Gribētos uzminēt, kas no viņa izaugs, — vista vai gailis?

Apļa vidū iznāca kurinātājs Baklanovs. Diviem pirkstiem viņš

saņēma cāli aiz kājām un augstu pacēla roku. Cāļa galva nevarīgi karājās lejup. Kurinātājs autoritatīvi paziņoja:

—  Vai redzat? Gailēns! Nekādu šaubu. Ja būtu vistiņa, tad tā censtos pievilkt galvu pie rumpja. Divi gadus dzīvoju par kalpu muižā pie viena kunga un šo būšanu labi zinu.

Baklanovs nolika cāli uz klāja un pagāja sāņus. Uz mūsu kuģa bija redzēts ne mazums dažādu šķirņu pieaugušu gaiļu, un tie nekad nevienu neaizkustināja. Nevienam nebija žēl, kad tos nokāva virsnieku maltītēm. Un arī savās mājās, dzimtenē, lielākā daļa bijām auguši sādžās kopā ar gaiļiem. Bet tagad kurinātājā vārdi mūs iepriecināja daudz vairāk. Skanēja balsis:

—   Neatdosim cāli virsniekiem!

—   Tas lai pieder visai komandai!

Visi tam piekrita. Turpat uz vietas deva padomus, kā cāli ēdināt. Daži jau sapņoja, kāds skaists gailis izaugšot, katrā ziņā koši sarkans, un cik jauki būšot klausīties viņa dziedāšanu. Gaiļa balsi varēšot dzirdēt visā eskadrā. Pats «trakais admiralis» pārsprāgšot aiz skaudības.

Priekšniecība krietni nopūlējās, kamēr aizdzina komandu pie darba. Taču todien visās kuģa nodaļās runāja tikai par cāli. Mēs viņu nespējām aizmirst. Varbūt tāpēc viņš tik stipri mūs satrauca, ka bija pārāk mazs un neaizsargāts šajā milzīgajā dzelzs un varenu mechanismu, pašgājēju torpēdu, torņu un bortu lielgabalu un tūkstošiem sprāgstošu šāviņu valstībā. Valdība vēlējās, ilai kaujas laukā mēs uzspodrinātu Krievijas impērijas apsūbējušo godu. Bet tagad neviens par to vairs nedomāja, tāpat kā nedomāja par savu bezcerīgo dzīvi. Cālis kā tuvs un mīļš bērniņš aizņēma visas mūsu domas.

Zefirovam nebija vaļas auklēt savu atradumu, un viņš uzdāvināja cāli stūres vīram Volovskim. Tas gauži rūpējās par cālīti un iesauca viņu par «Dēliņu». Cālim iztaisīja būrīti. Viņš ēda dūšīgi: gan šādu, gan tādu putraimu biezputru, izmiekšķētu baltmaizi, sadrupinātu olu dzeltenumu. Turklāt katrs matrozis, būdams krastā, turēja par savu pienākumu sameklet cālim ku

kainīšus vai kāpurus. Saskaņā ar norunu putnu baroja tikai Volovskis, lai mazulis labāk pierastu pie sava saimnieka. Tā aizsteidzās dienas un nedējas. Mums visiem par prieku cālis pieņēmās svarā, viņam saauga spalvas, un tas jau veidojās par putnu. Dienā viņu laidām 'laukā no būra pastaigāties pa klāju, un tad zem tropu saules stariem cālis šeit jutās kā lauku pļaviņā. Dažreiz nevarēdams atrast savu spārnoto audzēkni, Voiovskis sauca:

— Dēliņ, Dēliņ! …

Un cālis, kaut kā sevišķi priecīgi čiepstēdams, skrēja pretim pazīstamajai balsij, zinādams, ka dabūs gardumu. Viņš knābāja barību tieši no Volovska rokām un tad uzlēca uz viņa pleca kā laktā. Stūres vīrs smaidīdams staigāja pa klāju, <bet Dēliņš, lai nenoveltos, balansēja ar augošajiem •spārniņiem.

Tas viss mūs ļoti iepriecināja.

Cāli izdaudzināja pa visu eskadru.

Pēc pusotra mēneša mūsu kopīgais mīlulis bija apspalvojies. Viņš jau spēja pats uzlēkt uz tiltiņa margām un nelielu gabalu nolidot. Uz pakauša iezīmējās sekstes robiņi. Tā tas ilga līdz šodienas notikumam.

Pēc pusdienas atpūtas komandu modināja tēju dzert. Signalisti un stūres vīri sapulcējās uz augšējā tiltiņa un, paņēmuši krūzītes, sasēdās tieši >uz linoleja grīdas. Viņu priekšā atradās pusspaini liela, sarkana vara tējkanna. Virs galvām izplestais sauljums remdināja tropisko karstumu. Kāds nocēla tējkannas vāciņu, .lai verdošais ūdens drīzāk atdzistu. Dēliņš knosījās un rāmi tupēja uz stūres vīra rokas, it kā klausīdamies gausajās vīru valodās. Bet tad, varbūt žilbinošā vara spožuma vilināts, viņš pēkšņi uzspurdza, lai nosēstos uz tējkannas. Visi uzreiz iekliedzās kā sāpēs: cālis ielēca tieši verdošajā ūdenī, tai pašā mirklī nopluka un bija pagalam.

Pēc kādām desmit minūtēm uz «Orjola» to jau zināja visi matroži un virsnieki. Un atkal sākās svētceļojums, vispirms uz tiltiņu, bet pēc tam uz baku, kur aiznesa noplukušo cāli. Visiem gribējās paskatīties uz viņu, bet putnēns, kājas un spārnus plati izpletis, gulēja uz klāja nekustīgs, slapjš, atlupušu ādu un nožēlojams. Dzīvais, rosīgais un skaistais putns bija pārvērties par gaļas gabalu. Viņam blakus sakucis un noskumis stāvēja stūres vīrs Voiovskis. Daži matroži, galvas šūpodami, sērīgi pūta, citi lamāja signalistus un stūres vīrus, teikdami, ka tie esot vainīgi mūsu kopīgā mīluļa nāvē. Ilgi stāvējām drūmi un nomākti, it kā būtu zaudējuši nevis cāli, bet veselu kuģi ar visu apkalpi.

Kas spēj izprast cilvēka dvēseles labirintus? Mūs dzina slepkavot cilvēkus, un mēs paši ar visu savu eskadru bijām lemti nenovēršamai bojā ejai. Bet šķita, ka tas viss būs jāizcieš nevis mums, bet kādiem citiem, svešiem. Tomēr šobrīd nespējām bez sāpīgas smeldzes raudzīties, kā stūres vīrs Volovskis šuva nedzīvo cāli buru audeklā un pēc tam sēja viņam kājgalā dzelzs gabalu, lai mūsu neseno prieku nogremdētu jūrā.

UZ BRĀĻU KAPIEM

Februāris gāja uz beigām. Lija arvien retāk. Taču kādā nakti piedzīvojam vēl neredzētu lietus gāzi ar tropu negaisu. Dienā nokveldinātā debess, nevaldāmās slāpes remdinot, bija kļuvusi pārāk smaga aiz izdzertās valgmes un tagad nikni deva to atpakaļ jūrai. No Madagaskaras kalnainajām virsotnēm un stāvajiem krastiem traucās lejup vētras brāzieni, krākdami gāzās līci un, plosīdami tā līmeni un drausmīgi kaukdami, joņoja ap eskadru. Lietus strūklas kā jēlmītas ādas sloksnes kapāja kuģus, gaiss bija pilns ar zibšņiem un grāvieniem. Pērkonam dārdot, atmosfēras elektrība izlādējās tik bieži, ka neļāva ne atjēgties, un šķita, ka virs galvas kāds granda milzīgus klints bluķus un dzelzs gabalus. Ugunīgas švīkas cita aiz citas šķēla tumsu, šāvās cauri mākoņiem kā lokanas čūskas, krita lejup arvien platākās un platākās spirālēs un pēkšņi izšķīda spožās šļakatās. Melnajās debesīs lāgiem ieplaiksmjās daudzas zarotas, zeltainas plaisas un aizcirtās līdz pat apvārsnim. Negaiss bija kā apreibis, tas trakoja. Un šajā dārdošajā gaismas jūklī cauri vētras brāzieniem un lietus plīvuram neskaidri rēgojās drūmie un nekustīgie kuģu silueti.

Pēc sirds patikas nomazgājos ar lietus ūdeni, nokāpu lejā un pārģērbos sausās darba drānās — buru audekla biksēs un tīkliņa kreklā. Vīri, kuriem nebija jādežurē, jau sen gulēja. Biedri bija mani brīdinājuši, ka šodien par godu vastlāvim būšot svinības un mani, kad vajadzēšot, pasaukšot no kancelejas. Ilgi sēdēju pie galda, pār atvērtu grāmatu noliecies, Bairona varenā talanta savaldzināts. Kopā ar viņa varoni Donžuānu steidzos no vienas zemes uz otru, iekaroju daiļavu sirdis un kopā ar viņu metu izaicinājumu sabiedrības liekulībai un svētulībai. Tilpņu staršina Osips Fjodorovs ienāca kancelejā un izjauca manu lasīšanu.

— Drīz viss būs gatavs. Iesim!

Vispirms nokāpām mašīnu telpā un tad aizlīdām aiz kuģa dubultā borta. Spožajā elektrības gaismā saskatīju vairākus cilvēkus, kas sēdēja pie apgāztām kastēm. Visi bija mani draugi: mašīnu kvarlirjers Gromovs, mīnieris Vasja Strazds, kurinātājs Baklanovs, galvanieris Golubevs un daži katlu telpas mašīnisti.

Uz kastēm, pārklātām ar tīrām lupatām, sarindotas emaljētas krūzītes un vidū nolikta liela vara tējkanna. Šotes izpušķotas tropu augiem. Turpat līdzās novietots spainis, piekrauts ar augļiem — bananiem, apelsīniem un ananasiem.

—   Šī ir mūsu kopkajite, — viņi man teica. — Sēdiesl Būsi ciemiņš.

Pec brīža vīri atstiepa lielu paštaisītu pannu ar ceptu, sīkos gabalos sagrieztu cūkgaļu. Karstie, verdošie tauki sprakšķēdami čurkstēja. Kurinātājs Baklanovs noteica:

—   Verd bez uguns, gluži kā meitieša sirds.

—   Kur jūs to ķērāt? — izbrīnījies jautāju, ozdams patīkamo ceptas gaļas smaržu.

Draugu sejas savilkās noslēpumainā smaidā.

—   Krastā var nopirkt, cik uziet…

—   Kur cepāt?

—   Katlu rūmē var izcept vai veselu ziloni. Tagad tur strādā labāk nekā kambizē pavāri. I bliņas cep, i vāra, i gaļu čurkstina. Prieks skatīties!

—   Vai priekšniecība nenokamps?

—   Mums visur nolikti sargi, gluži kā karā. Vēl vairāk: vajadzības gadījumā varam izslēgt elektrisko apgaismošanu. Te, draugs, viss nostrādāts kā pēc reglamenta.

Vēl vairāk izbrīnījos, kad no tējkannas sāka liet krūzītēs rumu. Pagaršoju — astoņdesmit grādu. Bet kroņa rumam, ko pārzināju es, taču lēja klāt pusi ūdens, lai dzēriens iznāktu tikpat stiprs kā krievu degvīns.

—   Mūsu ninna labāka nekā tavējā.

Tilpņu staršina Fjodorovs, griezdamies pie kāda jauna puiša, jautāja:

—   Vai jaunākajiem bocmaņiem aizsūtījāt viņu porciju?

—   Viss izdarīts. Aiznesu ari pudeli ruma. Ļoti pateicās.

Kad visi bija saņēmuši savas krūzītes, kurinātājs Baklanovs, laimīgi smaidīdams, apsveica Vastlavja dienā un nokomandēja:

—   Airus ūdenī!

Iedzērām, uzkodām, un, barā ēdot, apetite auga ar katru mirkli. Edām tik ilgi, kamēr cepešpanna bija tukša. Arī tējkannā nebija vairs nekā. Tad ķērāmies pie augļiem. Bija tik karsts, it kā mēs sēdētu tvaika katlā. Vīri apskurba un kļuva arvien skaļāki. Galvanieris Golubevs pieslējās kājās un, nostājies atmaskotāja pozā, teica:

—   Tur, Krievijā, ļaudis taču rīkojas. Pēterburgā strādnieki uz barikadēm cīnījušies. Bet Maskavā no viņa ķeizariskās augstības, no cara tēvoča Sergeja Aleksandroviča kankari vien palikuši pāri. Uzspēruši gaisā ar bumbu. Pēc visa redzams, ka patvaldība sākusi grīļoties …

Viņam uz to atbildēja:

—   Lai jau grīļojas! Vai mums jāraud? Paraudāsim, kad pašam brāļa dēlam, bet ne tēvocim noripos kronis ar visu galvu.

—   Tomēr mums taču kaut kas jādara, — Golubevs nerimās.

—   Pienāks arī mūsu laiks.

Osips Fjodorovs strauji pavērsa augšup ūsaino seju ar vērīgajām acīm un kā jau šo telpu saimnieks paziņoja:

—   Biedri, par to mēs parunāsim citreiz. Bet tagad par tādām lietām ne vārda. Citādi visus iztriekšu no savas valstības. Esam sapulcējušies, lai nenosprāgtu aiz nolādētām skumjām.

Kurinātājam Baklanovain lielais, ceļgalam līdzīgais zods spīdēja vienos taukos, un viņš atzinīgi noteica:

—   Admirālis neesi, bet valoda tīri prātīga, — un tūdaļ griezās pie sava drauga ar jautājumu: — Saki, Strazd, — ko tu darīsi, ja kaujas laikā iegāzīsies jūrā?

—  Tev jau nu neprasīšu, — mīnieris Vasja Strazds ņēma ļaunā.

—  Tomēr iegaumē drauga padomu: ja iegāzīsies jūrā, tad tūdaļ turies pie ūdens — nenoslīksi.

Uzkāpu uz augšējā klāja. Mākoņi pie debesīm bija izgaisuši, un Jau spulgoja dienvidu puslodes spilgtās zvaigznes. Šķita, ka pēc stiehiskās trakošanas daba sastingusi miegainā klusumā.

Pa klāju, visvisādi gorīdamies, klaiņāja piedzēruši matroži. Kur viņi mašīnu telpā bija dabūjuši rumu, to es uzzināju pēc pāris nedēļām no Osipa Fjodorova. Izrādījās, ka viss bijis ļoti vienkārši. Iepriekšējā dienā kopā ar citām mantām tiku pieņēmis no tvaikoņa arī dažas četrdesmit spaiņu lielas ruma mucas. Parasti rumu uz augšējā klāja vai, pareizāk sakot, uz grīduma salej dzelzs caurulītē, kurai uzsprausta piltuve. Sī caurulīte stiepjas lejup, iet cauri vairākiem stāviem līdz produktu noliktavai, līdz tā sauktajam pārtikas pagrabam, un izbeidzas speciālās degvīna cisternas. Arī šoreiz darīju tāpat. Turklāt apakšā stāvēja ne vien sargkareivji, bet arī vecākais batalieris Pjatovskis un augšā — es. Taču bijām atstājuši neievērotu to, ka tilpņu mašīnisti vai, kā viņus mēdz saukāt, — tilpņu žurkas pazīst visus kuģa kaktus, zina arī, kur līkumo šāda caurulīte. Viņiem tas bija tīrais nieks kādā liekumā izurbt caurumiņu un iebāzt tajā tievu gumijas šļūtenīti. Tā viņi satecinājuši divus enkuriņus ruma, apmēram desmit spaiņu neatšķaidīta, astoņdesmit grādu stipra dzēriena.

—   Varējāt mani iegāzt, — pārmetu Fjodorovam.

—   Tu saki — iegāzt? Ne jau tu esi vecākais batalieris. Un turklāt — dodamies taču karā. Tik un tā manta būs pagalam. Virsnieki kopkajitē lustējas daudz vairāk, bet mēs lai tikai noskatāmies? Un kāda tad ir mūsu dzīve? No tās jau prātā var sajukt.

Atmetu visam ar roku.

Tanī ievērojamajā nakti daži piedzērušie, nokļuvuši uz augšējā klāja, izturējās klusi, bet citi muldēja visādas aplamības. Kāds tilpņu mašīnists, sakumpis pusmūža virs, iesaukts no rezerves, uzskrēja virsū sardzes virsniekam. Mičmanis Zvirbulis jautāja:

—   Piestrēbies?

—   Nebūt ne, jūsu labdzimtība. Biju krastā un neko netiku dzēris, izņemot pienu. Bet tas piens slaukts no trakas govs. Tagad nu man galva griežas riņķī. Grīļojos uz visām pusēm, un beigta balle!

—   Gribēju arestēt uz vienu diennakti, bet tāpēc, ka tu melo, sodu divkāršošu.

Tilpņu mašīnists sāka liekulīgi lūgties:

—   Apžēlojieties, jūsu labdzimtība! Pat sapnī redzēju: pats Cebaots saņēma jūs savās dievišķīgajās rokās, iesēdināja sev klēpī, apklāja ar savu sudraboto bārdu un glāstīja kā zīdaini: «Esi gan tu varen laipnīgs priekšnieks! Nevienam matrozim neesi pāri darījis. Un par to tu būsi pie manis paradizē tik ilgi …»

Mičmanis aizsvilas:

—   Klusēt!

Arī mašīnists saka runāt skaļāk:

—   Jūsu labdzimtība, kāpēc tad jāklusē? Es, kā sacīt jāsaka, pa savu dienesta laiku būšu izstrēbis veselu barkasu kroņa suslas. Un tomēr nedrīkstēšu runāt? Bet cik jūs esat izstrēbis?

—   Rīt es ar tevi izrēķināšos! — mičmanis Zvirbulis kliedza un kāpa uz priekšējā tiltiņa.

Viņam pakaļ skanēja piedzērušā balss:

—   Salicies uz deguna divpadsmit pāru briļļu un iedomājas nezin ko! Ak tu kuģa koķete!

Otrā rītā mašīnistu ncieslodzīja vis karcerī, bet nostādīja bakā zem Šautenes.

Matrozis lopkopis ziņoja otrā ranga kapteinim Sidorovam, ka no kuģa pazudusi virsnieku cūka. Tūliņ pat uz augšējā klāja izsauca abus jaunākos bocmaņus Pavļikovu un Vojevodinu. Tie stāvēja vecākā virsnieka priekšā, izstiepušies kā stīgas, un nekautrīgi blenza tam taisni acīs, bet viņš tērpināja:

—   Kā jūs domājat, kur viņa varēja palikt?

—   Nebūt nezinu, jūsu augstdzimtība, — Pavļikovs atbildēja, naktī izdzertā ruma dēļ neko vēl lāgā nesaprazdams.

—   Vojevodin, bet ko tu teiksi?

Vojevodinam paģiras bija mazākas, viņš vienā mirklī visu aptvēra un atbildēja tik nopietnā balsī, ka tā neradīja nekādu šaubu:

—   Citādi nebūs, ka pārlēkusi pāri bortam, jūsu augstdzimtība.

—   Līdz šim nav lēkusi un tagad pārlēca? Kas tad viņai tur aiz borta darāms?

Vojevodins atbildēja arī uz to:

—   Jādomā, ka cūka to izdarījusi pa miegam, jūsu augstdzimtība. Dažreiz gadās, ka ari matrozis tāpat iegāžas jūrā. Jūs jau paši zināt, kā tas notiek. Bet varbūt gribējusi aizmukt no kuģa, iekāra nav apēsta. Cūka ir traki viltīgs lops.

Vecākais virsnieks pat paskatījās pāri bortam un ar acīm izmēroja attālumu no kuģa līdz krastam.

—   Tas ir tiesa, jūsu augstdzimtība, — atģidies apstiprināja arī Pavļikovs. — Man dzimtenē bija simtiem šitādu cūku. Briesmīgi nešķīsts radījums, taisni posts! Lai cik stiprs aizgalds, izārdīs ar savu šņukuri. Jebkura upe viņai bijusi nebijusi — pārpeldēs.

Kad vecākais virsnieks atlaida bocmaņus 'bez brāziena, Vojevodins, pagājies ar mani uz kvatera, sūdzējās:

—   Es tev teikšu, tās tilpņu žurkas ir gluži dullas. Atsūtīja mums kajitē kādas trīs mārciņas ceptas cūkgaļas un pudeli ruma. Nesējs .paskaidroja, ka tas viss esot dabūts krastā. Un mēs, muļķi, noticējām. Izrādās, ka šeit tā bilde pavisam citāda! Bet tā taču bija milzīga cūka! Tīras gaļas vien ne mazāk kā seši pudi. Brīnos tikai par vienu: kā viņi to dabūjuši lejā katlu telpā un kā tur nokāvuši? Vajadzēja tak kviekt, ka visa eskadra skan, bet šiem viņa nav ne iepīkstējusies. Svilinājuši, jādomā, ar lodējamo lampu. Tīrs darbs, neko teikt.

Bocmanis nopūtās un gluži sadrūvējies piebilda:

—   Arī mums, bocmaņiem, tagad grūti dienēt. Ja izdabāšu komandai, tad pats kuru katru brīdi varu nokļūt tiesas nagos. Ja sākšu pievilkt disciplīnas grožus — matroži mani nositīs. Vai tad tagad tie ar kaut ko iebaidāmi, ja visi skaidri un gaiši zina, ka viņi ir navinieki, ka dodas pretim ka.pam.

Tai pašā dienā uzzināju, ka cūka noēsta vienā naktī, bet no rīta ārsta pieņemšana sastajusies gara rinda ļaužu: visiem sākuši streikot vēderi.

Mūsu nīkšana Nosi-Be līcī tuvojās beigām. Eskadrā izziņoja pavēli steidzīgi gatavoties braucienam. Sākās īsts drudzis: kuģi dienu un nakti uzņēma ogles, ūdeni, pārtiku un citas mantas. Noslēdzās pēdējie rēķini ar krastu.

Eskadrā bija divpadsmit tūkstoši cilvēku. Ilgi šeit uzturēdamies, tie nenovēršami ietekmēja iezemiešus: padarīja viņu sievietes par izvirtulēm, iemācīja visus iedzīvotājus, arī bērnus, gānīties neķītriem lamu vārdiem. Pie mums uz bruņu kuģa katru dienu ieradās sakalavi, kas tirgojās ar augļiem, ziepēm, atklātnēm un citiem sīkumiem. Viens no viņiem uzvarēja visus konkurentus ar savām izcilajām spējām krievu lamu vārdu lietošanā, un no viņa ļaudis pirka preces labprātāk nekā no citiem. Matroži iesauca viņu pa savam — par Grišku. Gandrīz kails, aplicis tikai saiti ap gurniem, ar varen slaidu vidukli, stalts un muskuļains, viņš izskatījās pēc gladiatora, ko mākslinieks cirtis tumšbrūnā marmorā. Dodamies pirogā uz mūsu kuģi, viņš jau notālēm kliedza kroplā krievu valodā dažādus neķītrus vārdus. Viņa skanīgā balss bija dzirdama visā eskadrā.

—   Puiši, mūsu Griška brauc!

Matroži smējās;

—   Tas nu gan .muld!

—   Viņu vajadzētu iecelt par bocmani.

Griškas ierašanas uz klāja bija pati jautrākā izklaidēšanās visai komandai.

Nosi-Be līcī 2. martā ieradās tvaikonis «Regina» un atveda eskadrai sausiņus, ēdamo eļļu, tēju, sālītu gaļu, mašīnu daļas un navigacijas piederumus. Visu to bija atsūtījis mūsu maizes tēvs, flotes piegādātājs Ginsburgs. Bez viņa mēs būtu nosprāguši badā. Rīt mums jau bija jāpaceļ enkuri, un tāpēc saņēmām pavēli izkraut kuģi divdesmit četru stundu laikā.

Pirms četrām dienām mums bija pievienojies arī tvaikonis «Irtiša» ar oglēm.

Visu bruņu kuģi pieblīvējām ar oglēm un citām mantām.

Inženieris Vasiļjevs, runādamies ar virsniekiem, dusmojās:

—   Nevaru izprast admiraļa rīkojumus. Ko viņš izdarījis ar kuģiem? Padomājiet tikai: «Orjola» ūdenstilpums sasniedzis gandrīz septiņpadsmit tūkstošus tonnu. Noturība samazinājusies tiktāl, ka pārsniegusi jau visas pieļaujamās robežas. Peldes spēju rezerve pavisam niecīga. Šādos apstākļos nevaru sasniegt pat četrpadsmit mezglu ātrumu. Ne vien vētrā, bet pat strauji pagriežoties, ir lielas izredzes apvelties otrādi.

Virsnieki atmeta tikai ar roku:

—   Vienalga, kad tik drīzāk pienāktu šāds vai tāds gals.

3. martā apmēram vienos dienā kuģi sāka pacelt enkurus, lai nekad vairs šeit neatgrieztos.

Ko jutām, atstādami Madagaskaru, pie kuras krastiem bijām pavadījuši divarpus mēnešus?

Portartura kritusi. 1. eskadra pagalam. 2. eskadra, kā to pierādīja Klado, gandrīz divi reizes vājāka par japaņu floti. Tagad bija noskaidrojies, ka arī šaut mēs neprotam. Peterburgā cara varasvīri slepkavoja strādniekus. Turklāt pēdējās dienās sākām saņemt caur Reitera telegrāfā aģenturu bēdīgas vēstis no sauszemes frontes.

Šodien ārzemju avīzēs bija iespiestas ziņas par kaujām pie Mukdenas. Tur, tālajā Mančžurijā, nolikusi ģeneralkauja, kas ilgusi vairākas dienas. Mūsējie neizturējuši un atkāpušies uz ziemeļiem, atstādami Alukdenu. Publicēti pārsteidzoši skaitļi par mūsu zaudējumiem: trīsdesmit tūkstoši kritušu, deviņdesmit tūkstoši ievainotu, četrdesmit tūkstoši gūstā padevušos. Turklāt japaņi guvuši milzīgi daudz trofeju: simtiem lielgabalu, simtiem tūkstošu šauteņu, desmitiem miljonu paciņu patronu un lielu jo lielu kara laupījumu — zirgus, sienu un auzas, ratus, labību, lokomotīves, vagonus, apģērbus, kurināmo. Karaspēka virspavēlnieks ģenerālis Kuropatkins atcelts, viņa vietā ielikts ģenerālis Ļiņevičs. Varbūt šie skaitļi nebija pilnīgi precizi, bet skaidrs, ka mūsu sauszemes karaspēks sagrauts. Acīm redzot sakāve bija tik pamatīga, ka nez vai viņi tur vairs atžirgs. Tiem atlika tikai viena cerība — mūsu eskadra. Bet vai viņi, mūsu sauszemes karavīri, zina, ka krievu floti dzen postā tā pati nolādētā birokrātiskā un patvaldnieciskā iekārta, kas jau iznīcinājusi mūsu armiju? Sirds stinga, iedomājoties, ka viņi sevi krāpj, veltīgi ticēdami mūsu flotes spēkam, ticēdami, ka mēs palīdzēsim. Ja mūs nesauks atpakaļ uz Krieviju, mēs dosimies tālāk, bet tikai tādēļ, lai, bojā iedami, vainagotu drausmīgo epopeju, kas risinās Tālajos Austrumos 6 .

Mūsu eskadra, kurā bija četrdesmit pieci kuģi, divas stundas kārtojās, kamēr nostājās brauciena ierindā. Saule svilināja. Kādu laiku mūs pavadīja divi balli franču mīnu kuģi, uzvilkuši mastos flagas ar novēlējumu: «Laimīgu ceļu!» Uz «Suvorova» par godu Francijai ragu orķestris spēlēja «Marseljezu». Iezemieši bija izbraukuši jūrā savās pirogās, lai pēdējo reizi paskatītos uz eskadru. Ap «Orjolu» ilgu laiku riņķoja mūsu paziņa sakalavs Griška. Par godu eskadras izvadīšanai viņš bija nolēmis palepoties ar sevišķu tērpu: ap platajām gūžām šaura sarkanas drānas strēmele, melnais kakls iežņaugts baltā apkaklītē ar spilgti dzeltenu kravati, cirtainajā galvā no matrožiem izdiedelēta jūrnieka cepure ar zeltotiem burtiem iespiestu kuģa nosaukumu. Tas bija viss viņa apģērbs. Iekām nepalielinājām ātrumu, Griška mums dzinās pakaļ savā pirogā, vicinādams rokas un kroplā krievu valodā saukdams mums sveicienus — neķītrus lamu vārdus.

Paraudzījos uz nomocītām matrožu un virsnieku sejām. Cik ļoti bijām novecojuši šā brauciena laikā! Katrā acu pāri plaiksnījās šaudīga nāves ēna.

Mūsu priekšā zem svelmainās debess pletās majestātisks, spīguļojošs okeāns — mūsu krāšņais ceļš uz brāļu kapiem.

Ceturtā daĻa ESKADRA DODAS TĀLĀK

..

INDIJAS OKEANA KLAIDĀ

Divdesmit dienu pagāja, kamēr pārbraucām pāri Indijas okeanain, divdesmit dienu neredzējām krastus, visapkārt tikai plašie ūdeņi un debesis. Laime, ka negadījās neviena īsta vētra. Bija tikai atsevišķi vēja brāzieni, līdzīgi draiskulīgiem zēnu uzbrukumiem, bet tas mums nesagādāja nekādu sevišķu rūpju. Dažas dienas bija drūmākas, smidzināja lietus, it kā raudādams par mūsu likteni, bet tad tās atkal iedegās apžilbinošā tropu saules spožumā. Ari naktis bija dažādas: gan mākoņainas, piesūkušās ar biezu un blīvu tumsu, kāda valda neapgaismotās kuģa dzīlēs, gan atkal skaidras un zilas, ar burvestības pilnu mēness un zvaigžņu zaigu.

Kad atstājām Madagaskaru un uzņēmām kursu uz Zonda archipelagu, visiem kļuva skaidrs, ka eskadra dodas uz Tālajiem Austrumiem.

Jutāmies dažādi: no vienas puses, nomāktība — mums nelika braukt atpakaļ uz Krieviju, no otras puses — mums viss bija apnicis, un ilgojāmies pēc kaut kāda atrisinājuma.

Eskadrai aiz muguras bija ilgs un garš ceļš. Tās kuģos brauca vairāki tūkstoši cilvēku ar dažādiem raksturiem, paspējuši jau daudz pārdomāt un izjust. Taču par mums neviens nelikās ne zinis. Gluži dabiski, ka bez garīga atbalsta, daždažādi prātojot, viens otrs vājāks raksturs meklēja atpestīšanu pāragrā nāvē. Jau pirmajā brauciena dienā no tvaikoņa «Kijeva» ielēca jūrā kads matrozis. Ļaudis steidzās viņu glābt, bet admiralis, uzzinājis, kas noticis, uzvilka signālu — nemeklēt. Matrozis noslīka. Nakošajā dienā līdzīgs gadījums atkārtojās uz kreisera «Zemčugs» — arī tur pārlēca pāri bortam matrozis. Viņš ilgi peldēja, iekām to uzņēma hospitajkuģis «Orjols». Kas šiem cilvēkiem bija noticis? Vai viņi bija vai nebija normāli? Vai tiešām bailes no gaidāmās nāves spieda viņus izdarīt pašnāvību?

Nepagāja ne diena, kad uz viena vai otra kuģa kaut kas nenotika: bojājumi mašīnās, katlu telpā, stūrē. Kuģis izgāja no ierindas, apstājās vai virzījās lēnā gaitā ar vienu vien mašīnu, aizkavēdams visu eskadru. Transportkuģi vilka mīnu kuģus tauvā: troses bieži trūka. Ari tas kavēja mūsu virzīšanos uz priekšu. Vidēji eskadra nobrauca vienā diennaktī apmēram simt četrdesmit jūras jūdžu.

Daudzi gudroja: kāpēc Nosi-Be līcī negaidījām kontradmiraļa ŅebQgatova eskadru? Te bija kāds noslēpums, ko mes nesapratām. Vairākas reizes uzmanīgi klausījos virsnieku sarunās, bet arī viņi nezināja neko noteiktu un pauda tikai minējumus.

—   Kā dzirdēju, Rožestvenskis uzskatot trešo eskadru tikai par nastu, — vieni teica. — Tāpēc nolēmis ar to nemaz nesastapties.

—  Tas nevar būt, — citi Iebilda. — Drīzāk jau domājams, ka Ņebogatovam kaut kur noteikts randiņš. Nav izslēgta varbūtība, ka sastapsimies ar viņu atklātā jūra.

—  Tādā .gadījumā kādi apsvērumi liek admiralim sadrumstalot savus spēkus? Mēs taču dienu no dienas gaidām pretinieka uzbrukumu. Sīs briesmas kļūst jo lielākas, jo vairāk tuvojamies Japanai.

Kaut gan neviens neticēja, ka 3. eskadra varētu sniegt jūtamu palīdzību, taču, kā redzams, visiem gribējās, lai tā būtu kopā ar mums.

Līdz šim uzņēmām ogles tajos līčos, kur iegriezāmies. Tagad pēc katrām trim vai piecām dienam ķērāmies pie šā darba klajā okeānā. No rīta flagmanis deva signālu, eskadra pa dienu apstājās, apturējusi mašīnas, tomēr enkurus neizmeta. Kaujas kuģi nolaida barkasus un tvaika kuterus, bet transportkuģi — speciālās dzelzs laivas ar gaisa kastēm. No katra līnijkuģa sūtīja uz ogļu tvaikoni vismaz simt cilvēku lielu matrožu grupu virsnieka pavadībā. Viņu pienākums bija strādāt kravas telpās un bērt maisos ogles. Uz barkasiem un laivām norīkoja maisiem, virvēm un lāpstām apgādātu cilvēku grupas. Eskadras ierinda izjuka: transporta un kaujas kuģi stāvēja, kā pagadījās. Palīgkreiseriem «Dņepra», «Riona» un «Kubaņa» plašajās kravas telpās bija pieliekami ogļu krājumi, un tiem papildu iekraušana nebija vajadzīga. Šiem kuģiem pavēlēja uzmanīt okeānu, lai brīdinātu eskadru, ja pēkšņi parādītos pretinieks. Tie izklīda gar apvārsni, bet tā, lai vēl varētu saredzēt signālus.

Tāpat kā iepriekšējās reizēs ogļu kraušanā piedalījās visi, arī virsnieki. Iekraušana notika pavisam primitivi: vieni transportkuģu kravas telpās piepildīja maisus ar oglēm, citi veda prom šos maisus laivās un barkasos uz saviem kuģiem, vēl citi stāvēja pie vinčas, un citi bēra ogles pa lūkām ogļu bunkuros. Ik pec stundas admiralim ar signālu ziņoja, cik ogļu iekrauts. Nedrīkstēja palikt iepakaļ citiem. Tāpēc vecākais virsnieks Sidorovs, vēlēdamies rādīt priekšzīmi, stājās rindā un palīdzēja strādāt. Ogļu putekļi nosēdās viņam uz sejas un formas svārka ar zelta uzplečiem. Bargās, sirmās ūsas, smailā bārdiņa un biezās uzacis kļuva melnas. Lāgiem viņš uzsauca:

— Puiši, piespiež, lai nepaliekam citiem astē!

Un noskrandušās darba biksēs un tīkliņu kreklos ģērbtie matroži piespieda. Tie bija saāvušies paštaisītās vīzēs vai arī kājas aptinuši vienkārši ar lupatām vai tauvu plūksnām. Reti kādam vēl bija vairāk nekā viena cepure — to vajadzēja saudzēt. Tāpēc galvas bija vai nu ērmīgas mices, sadiegtas no veca buru audekla gabala, vai no lupatām satītas čalmas. Puiši drīzāk izskatījās pēc liellaivu krāvējiem nekā pēc kara jūrniekiem. Saucieni un vinču žvadzoņa skanēja pār melnā putekļu mākonī ietītajiem kuģiem. Cauri juceklīgajam kuģu baram, viļņos šūpodamies un lāgiem iesvilpdamies, braukāja tvaika kuteri, šurp turp vilkdami gan tukšus, gan līdz malām piekrautus barkasus un laivas.

Parasti tā tas turpinājās apmēram līdz pulksten pieciem vakara, bez atpūtas. Darbu partrauca, tikai pusdienu ēdot. Kraušanu beidza, kad atskanēja «Suvorova» signāls. Visus barkasus, tvaika kuterus un laivas uzcēla uz kuģiem un nostiprināja savās vietās.

Eskadra atkal sakārtojās ierindā un brauca tālāk.

Visa pasaule brīnījās, ka šī milzīgā eskadra uzdrošinājusies doties tādā tālumā, kaut gan ceļā tai nebija nevienas ogļu stacijas. īstenībā viss iznāca daudz vienkāršāk, nekā daudzi domāja. Eskadras komandieris un viņa štābs nebija izgudrojuši neko jaunu un prātīgu — no nelaimes glāba cilvēku muskuļu spēks.

Daudz rūpju mums sagādāja maisi. Tiesa, bruņu kuģim «Orjols» vienam pašam iedeva trīstūkstoš maisu, bet tie ne ar ko neatšķīrās no parastajiem miltu maisiem. Piebērt tos ar oglēm bija grūti: diviem jātur maiss plecu augstuma, bet trešajam jāber. Darbs veicās ārkārtīgi lēni. Turklāt maisi pastāvīgi ira un plīsa — maisā ietilpa veseli septiņi pudi ogļu, un to šķautnes bija asas. Daudz laika pagāja, maisus lāpot. Nebija brīnums, ka visi ļoti priecājās, saņēmuši no transportkuģa «Koreja» septiņdesmit Vācijā izgatavotus ogļu maisus, speciāli pielāgotus ogļu iekraušanai. Tie bija darināti no divkārša buru audekla un malās apšūti ar trosēm. Stingrie, četrstūrainie maisi stāvēja kravas telpā gluži kā grozi. Katrā šādā maisā, kurā sagāja līdz septiņpadsmit pudu, uzreiz varēja bērt ogles trīs cilvēki.

Ogļu iekraušana visvairāk izsūca eskadras spēkus. Galeru vergiem laikam gan bija vieglāka dzīve nekā mums. Mēs elpojām ogļu putekļus, pieblīvējām ar tiem plaušas, mēs jutām zobos putekļu čirkstoņu un rijām tos kopā ar ēdienu, tie iezīdās visās mūsu miesas porās. Mēs gulējām uz ogļu kaudzēm, ar kurām bija pilnas visas dzīvojamās telpas. Ogles bija mūsu elku dievs, un tam mēs upurējām visu — spēku, veselību, mieru, ērtības. Domājām tikai par to, ziedojām tam visu savu atjautību. Kā melna ēna šis elku dievs mums aizsedza daudz ko svarīgāku, it kā mūsu īstais uzdevums būtu nevis karot, bet vienīgi virzīt eskadru tuvāk Japanas krastiem. Bateriju klāju piekrāvām ar oglēm tiktāl, ka mīnu uzbrukuma gadījumā nebūtu varējuši laist darbā 75 milimetru lielgabalus. Bet Rožestvenskis uz oglēm bija gluži kā ķerts. Stāsta, ka viņš pat miegā kliedzis:

— Ogles, ogles! Pavēlu iekraut vēl vairāk! Kraujiet līdz pēdējai iespējai!

Dzīvo vēršu, kas atradās uz mūsu klāja, kļuva arvien mazāk. Vienu dienu ēdām svaigu gaļu, otru dienu — sālītu. Taču tā bija nemākulīgi iesālīta un karstumā gandrīz visa sabojājusies. Katru mucu, ko izcēla no pārtikas pagraba, izvēla uz baka un tikai tur piesardzīgi sita vaļā. Parasti pavārs vai uzturzinis ar cirvja pietu iebelza pa mucas dibenu un tūliņ joza prom, jo pa šķirbām putodams un šņākdams gāzās laukā saskābušais un sarūgušais sālījums. Pa visu klāju izplūda tik riebīga smirdoņa, ka vīri turēja ciet degunus. Tikai pēc dažām minūtēm bija iespējams tuvoties mucai, lai to atvērtu pilnīgi. Sādu sālītu gaļu varēja mērcēt ūdenī vai līdz apnikumam, bet tā maz ko atšķīrās no sapuvušas maitas 7 .

Tik grūtos apstākļos mums jau sen vajadzēja būt nosprāgušiem. Taču mēs joprojām ne vien dzīvojām, bet lāgiem arī smējāmies. Brīvajās stundās skanēja harmonikas vai ģitara. Dziedājām dziesmas korī vai solo. Gadījās pat tādi matroži, kas par spīti nogurumam uzdancoja trepaku. Bakā tika stāstīts par dažādiem jocīgiem gadījumiem. Tas atvieglināja mūsu likteni, glāba mūs no ārprāta.

Lāgiem Rožestvenskis izklaidēja mūs ar savām ērmībām. Kādreiz viņš apstulbināja visu eskadru, signalizēdams, ka tuvumā atrodoties japaņu kuģi. Neviļus radās jautājums: kā viņš to uzzinājis? «Suvorovam» netika piestājies neviens ārzemju tvaikonis, bet līdz krastam bija kādas divtūkstoš jūras jūdzes. Protams, pa naktīm pie mums laida darbā visus aizsardzības līdzekļus, un ļaudis dežurēja pie pielādētiem lielgabaliem. Pēc admiraļa pārsteidzīgā brīdinājuma no izlūkkreiseriem nepārtraukti pienāca ziņas, ka tie redzot ugunis gan priekšā, gan sānos. Pārbaudot izrādījās, ka nekādu uguņu nav. Tā, piemēram, «Izuīnruds» signalizēja:

—   Pie apvāršņa redzu kuģi.

Admirālis pārjautāja:

—   Ko jūs redzat?

«Izumruds» atbildēja:

—   Neko.

Admirālis sadusmojās un signalizēja «Izumrudam»:

—   Muļķības.

Reta bija tāda diena, kad uz viena vai otra kuģa par kādu kļūmi nearestētu sardzes priekšnieku. Peldošais hospitālis «Orjols» nebija pamanījis, ka admiralis tam signalizē, un tāpēc Rožestvenskis raidīja uz to trīs tukšus šāvienus. Dažus nogrēkojušos kuģus admiralis tāpat kā agrāk nostādīja «Suvorova» labajā dvarsā. Reiz naktī bruņu kuģis «Sisojs Veļikijs», kas brauca kreisajā kolonā, ne no šā, ne no tā pagriezās pret ierindu un devās mums virsū. Labā kolona, vairīdamās no apdullušā kuģa trieciena, izjuka. Bet «Sisojs» pagriezās par simt astoņdesmit grādiem un devās atpakaļ, neziņodams flagmanim par sevi neko. Uz mūsu tiltiņa ļaudis brīnījās:

—   Kas tam noticis?

—   Šķiet, jož prom uz Krieviju.

—   Tas tik ir numurs!

No flagmaņkuģa jautāja ar signālu:

—   «Sisoj», kur jūs .braucat?

Tas atbildēja:

—   Man bojāta stūre.

Admirālis pavēlēja «Sisoja» vecākajam virsniekam nekavējoties ierasties pie bezdrāts telefona aparata, un sākās saruna:

—   Kas vada sardzi?

—   Leitnants Z.

—   Sardzes priekšnieku nodot feldšera uzraudzībā.

— Uz tiltiņa nepārtraukti atrodas komandieris.

—   Izsaku viņam rājienu.

Uz «Sisoja» bija divi ārsti, bet sardzes priekšnieku tomēr nodeva feldšera uzraudzībā. Varam iedomāties, ko pārdzīvoja leitnants Z., kad viņam paziņoja admiraļa rīkojumu. Tas nozīmēja, ka leitnanta psiehiskās nenormalības pazīmes ir tik redzamas, ka ar tām tiek galā pat vidējo medicinisko darbinieku pārstāvis.

Šādas nejēdzības atkārtojās gandrīz katru dienu.

Ar horizonta svītru plašā apli ieslēgtais okeāns skaidrās dienās kā tumšzils milzenis snauda zem iezilganā debess juma. Virsnieki un matroži vērīgi raudzījās uz priekšu un sāņus žilbinošajās tālēs un neredzēja neko citu kā vienīgi nedzīvo ūdens tuksnesi. Dzīvība bija tikai ūdeņu dzīlēs, un to reti varēja manīt virspusē. Mums sekoja kā no balta marmora cirstas haizivis, kas aprija visvisādus kuģa atkritumus. Varētu domāt, ka cilvēkam vienalga, kādā kuņģī pēc nāves nokļūs viņa miesas. Un tomēr, raugoties uz šiem rijīgajiem briesmoņiem, pār muguru skrēja salti tirpuļi. Reizēm kašalots pabāza savu melno purnu, strupu jo strupu kā cclrnu. Apziņā iezagās nemiers: vai tik tā nav zemūdene? Taču tai pašā mirklī atskanēja skaļa un gari stiepta nopūta, it kā šis dzīvnieks būtu bezcerīga izmisuma pilns, un mūsu šaubas izgaisa. Kaut kur sāņus šāvās gaisā valzivs šļākta ūdens strūkla, pret tumšzilo okeana fonu tā šķita balta, vēja uzvirpuļotiem sniega putekļiem līdzīga, un līdzi strūklai skanēja dobjš, sēcošs vaids. Arvien biežāk gadījās lidojošās zivis. Ne lielākas par vidēju siļķi, tās bariem lēca laukā no ūdens un, zvīņām spīguļojot, šāvās virs okeana līmeņa ar savām garajām un smailajam^ bezdelīgas spārniem līdzīgajam spurām. Nolidojušas kādas trīsdesmit četrdesmit asis, tās iekrita ūdenī, saceldamas sīku šļakatu šaltis.

Pa nakti parasti iekārtojos uz augšējā pūpes tiltiņa, noklājis aiz rezerves komandpunkta audekla koju un korķa matraci. Turpat ar savu pīto paklāju nāca gulēt arī inženieris Vasiļjevs, ko neciešamais karstums bija izdzinis no kajites. Pec trakās dienas svelmes uz tiltiņa bija jūtams vieglais, nakts stundu atnestais dzestrums. Gulējām galvu pie galvas, ļaudami kailās krūtis veldzējošai musona vēsmai. Mūsu vienīgā sega bija gaisīgā debess, kurā zaigoja sarežģītais zvaigznāju raksts. Klausoties kuģa skrūvju rūkoņā, ka tās kūla aiz mums ūdeni, un viļņu čalošanā, kas atšalca šurp no vēja skartiem kuģa sāniem, patika domāt un pārcilāt atmiņā spilgtas pagātnes ainavas. Dažreiz, maigas tumsas apņemti, ilgi nevarejām aizmigt un, pusbalsī tērzēdami, uzticējām viens otram savas visslepenākās domas.

Jau sen mani neatlaidīgi mocīja vēlēšanās izzināt no Vasiļjeva, kā viņš nonācis pie saviem uzskatiem, no kādām aprindarn cēlies un kādus mērķus sev spraudis dzīvē. Bet katrreiz, kad gadījās ar viņu runāt, kautrējos jautāt, kaut gan mūsu draudzība kļuva arvien ciešāka. Un tikai tagad, kad eskadra veica savu pēdējo ceļu pirms nonākšanas kara laukā, radās šī intimā sirsnība, un es varēju remdināt savu ziņkāri.

Vārdu pa vārdam Vasiļjevs stāstīja man par bērnību un skolas gadiem, uzbūra manu acu priekšā savu vecāku un dzimtas locekļu ģīmetnes. Uzticēja arī visu slēpjamo, ko piedzīvojis pēdējos gados Kronštates jūras inženieru skolā, kur 'ieguvis izglītību. Cik dīvaini veidojas cilvēka liktenis! Pa kādiem nezināmiem ceļiem rit viņa dzīve! Abi ar Vasiļjevu bijām auguši pilnīgi dažādos apstākļos, bet, viņā klausoties, bieži vien nevarēju nociesties, neiesaukdamies:

— Vai tiešām? To pašu taču pārdzīvoju ari es!

Tiklab viņš, kā arī es bijām auguši tālu no jūras, un ar ūdeņiem mums nebija nekā kopīga. Un tomēr tas mūs netraucēja brīvprātīgi izvēlēties jūrnieka amatu. Mēs abi bijām bezgalīgi iemīļojuši ūdens stichij'U un savu sirdi atdevuši jūrai un kuģiem.

Vasiļjevs bija lauku ārsta dēls, dzimis Ukrainā, agrīno bērnību aizvadījis pavisam nomaļā sādžā Voroņežas guberņā un līdz četrpadsmit 'gadu vecumam nekad nebija redzējis jūru. Nedz viņa dzimtā, nedz viņa tēva paziņu lokā neesot bijis neviena jūrnieka. Un tomēr ilgas pēc plašajiem ūdens klajumiem, nerimtīga vēlēšanās kļūt par jūrnieku, mīlestība pret kuģiem viņā pamodusies kopš bērnības, tiklīdz iemācījies lasīt. Pieci gadi vecs viņš jau zīmējis visus žurnālos redzētos tvaikoņus un smalki pārzinājis visus Krievijas flotes kuģus. Kādreiz vasarā, septītajā dzīvības gadā, viņam gadījies ciemoties pie tēvoča, kura muižiņas tuvumā tecējusi neliela upīte. Pieaugušie ļaudis tur peldējušies, aizrautīgi klaigādami un smiedamies, bet viņam ļāvuši sēdēt tikai krastā. Zēns apskauzdams raudzījies viņos un prātojis, — kāpēc arī viņš nevarētu gūt šādu prieku? Peldēšanas māksla taču nekā sarežģīta nav — jāairējas tikai ar rokām un jākustina kājas. Ar lielu blīkšķi viņš ielēcis spožajā upē un uzreiz nogājis dibenā, nevarīgi ķepurodamies un rīstīdamies. Kamēr lielie atģidušies un izvilkuši zēnu krastā, viņš jau bijis bez samaņas. Taču tas nepavisam neremdinājis viņa stiehisko tiekšanos pēc ūdeņiem, bet tikai paskubinājis drīzāk iemācīties peldet. Jau ceturtajā ģimnāzijās klasē viņš izvēlējies savu nākamo specialitāti un nolēmis kļūt par flotes inženieri, kaut gan tēvs un tuvinieki ieteikuši izraudzīties ceļu inženiera karjeru, kas tajos gados bijusi modē.

Beidzis ģimnāziju, viņš iestājies Kronštates inženieru skolā, bet te viņa topošajā psichē ielauzusies jaunu iespaidu strāva. Ar varenu spēku viņu sagrābušas revolucionārās noskaņas, kas tolaik satraukušas daudzus skolu jauniešus. Neaprobežodamies tikai ar nelegālās literatūras lasīšanu, viņš nolēmis mīlestību pret floti saistīt ar cīņu par labāku cilvēces likteni. Viņu aizrāvusi ideja — pārvērst floti par varenu, kaujiniecisku, patvaldībai naidīgu spēku. Otrajā kursā viņš jau saistījies ar pagrīdes partijām un iekļuvis skolas revolucionārā pulciņa organizētāju skaita. Viņš sapņojis, ka kādreiz spēšot nodibināt uz visiem kuģiem šādus pulciņus un iesaistīt tajos drosmīgākos revolucionāri noskaņotos virsniekus un matrožus. Cik valdzinošas perspektivas tēlojušās viņa acu priekšā, kad tas fantazējis sagrābt revolucionāru rokās tādus kaujas milzeņus kā mūsdienu bruņu kuģus — varenos peldošos cietokšņus! Strādnieku un zemnieku revolucionārā kustība, tas bija mērķis, kura labā viņš gatavs upurēt sevi un savu jauno dzīvību.

Vakaros, ticis vaļā no darba, gāju uz baku. Tur, pie gruzdoša pīpēšanas degļa, vienmēr varēja sastapt matrožus, kas kūpināja savu smēķi. No viņiem dabūju zināt visus eskadras jaunumus. Pēdējā laikā uz baku sāka nākt arī vecākais bocmanis konduktors Sajerns, kura seja ar kuplajām ūsām izskatījās tikpat neīsta kā greizā spoguļa rādīts attēls. Matroži nesen viņu bija atradinājuši no kaušanās. Mirklī, kad tas naktī kāpis lejup pa trapu, viņam līdzās nokritis savas desmit mārciņas smags dzelzs gabals. Vainīgo neatrada, bet bocmanis saprata, ka, tā rīkojoties, arī bez kara var dabūt galu, un sāka komandai pielabināties. Reiz naktī sastapu viņu pie pīpēšanas degļa. Debess no vienas vietas bija piekaisīta ar zvaigznēm. Rāmais okeāns dusēja zilās tumsas maigo roku skavās. Eskadra brauca, laistīdamās spožās ugunīs. Divas gari izstieptas ķīļūdens kolonas atgādināja platu, apgaismotu pilsētas ielu.

Bocmanis Sajems ilgi sēdēja uz priekšējā torņa izciļņa, nopūtās un klusu teica:

—   Šādā naktī var tikai dievu lūgt. Dvēsele pati tiecas uz debesīm.

Kāds viņam atbildēja:

—  Jums nu gan, bocmaņa kungs, vienmēr ir jāuztraucas un jāteic tādi vārdi, kas dievam ne visai patīkami..

—   Neko darīt — karadienests. Te visur jābūt stingrībai un noteiktībai kā uz aptieka svariem. Citādi nekas nesanāks.

—   Tātad bez sišanas nevar iztikt?

Sajems sarosījās un sāka laipni runāt:

—   Brālīši, jūs par to apvainojaties, bet pilnīgi velti. Vai cilvēkam kas notiks, ja es viņam reiziti vai divas iegāzīšu pa purnu? Nekas! Mūlis no tā kļūs tikai izturīgāks. Vai tad labāk būtu, ja es par katru nogrēkojušos matrozi sāktu ziņot priekšniecībai? Tad taču pusi komandas nodotu tiesai. Un man nebūtu, kas uz kuģa uztur kārtību. Bet tā es izgāžu savas dusmas, un atkal dzīvojam saderīgi, kā tas īstiem jūrniekiem pieklājas.

Bocmanis noņēma cepuri, ar kabatas lakatiņu noslaucīja apcirpto galvu un turpināja:

—   Šalīdzinot ar agrāko laiku stingrību, tagad ir tīrās lustes. Atceros, kad braucu ar mācības buru kuģi, kad taisījos kļūt par kvartirjeru! Astoņus mēnešus klaiņājām pa ārzemju ūdeņiem. Tas tik bija dienests! Mūsu vecākais virsnieks, spēcīgs un brangs virs, laistījās aiz treknuma kā valzirgs. Nekāds trakulis nebija, bet ātrīgs gan. Matrožus sita klusēdams, mierīgi, it kā malku skaldītu. Viņa priekšā visi drebēja. Toties, kad sāka komandēt buru mācībās — prieks klausīties! Viņam bija tāda balss kā Jcrikas taure. Reiz uzbrāzās vētra. Mūs uztrieca mastos nostiprināt buras. Viens skolnieks nogāzās no bombramrājas, bet paspēja pieķerties pie buras apakšmalas. Nelaimīgais palika gaisa karājamies un šūpojās kā pendelis. Cilvēkam gals klāt. Vecākais virsnieks viņu ieraudzīja un nu tik rēc: «Tarasenko, nelieti, turies, citādi pēršu līdz nāvei!» Bet šis tur augšā, gari vilkdams, pīkst ka bērns: «Klausos, jūsu augstdzimtība, turos.» Tas bija īsts matrozis. Pat tik trakā brīdī neaizmirsa disciplinu. Tomēr viņu izglāba. Kad tas tika uz klāja, nevarēja vairs ne pazīt, ģīmis kā no ģipša, un tajā iespraustas divas stikla acis. Visi pirksti vienās asinīs. Paskatījāmies un elpu vien ievilkām: nagi sadzīti zem ādas. Vai jūtat, kas tas bija par dienestu?

—   Un kā vel jūtam, — matroži ironizēdami atbildēja.

—   Nu tad ir labi, — bocmanis uzlielīja. — Man patīk saprātīgi puiši.

—   Gandrīz tādu pašu gadījumu attēlojis Staņukovičs. Vai neesat lasījuši, bocmaņa kungs? — jautāju.

—   Nekādu jūsu Staņukoviču neesmu lasījis un runāju tikai to, ko pats zinu, — bocmanis neapmierināti noņurdēja. — Klausieties tālāk! īsts pārinieks vecākajam virsniekam bija komandieris, tikai citādā vīzē. Saviem matrožiem nevienam neļava pāri darīt un par edienu arī rūpējās. Nevis komandieris, bet tīrais zelts. Tikai karstgalvis gan! Uguns, ne laiks! Arvien mēdza staigāt pa tiltiņu, plecus raustīdams. Vairāk to pašu nervu de|. Kad sadusmojās, tad k|uva gluži kā traks. Kādreiz kvartirjers nez ko bija nogrēkojies viņa priekšā. Komandieris spiegdams metās šim virsū, sagrāba aiz rīkles un iekodās ar zobiem ausī. Vi§u savu balto formas svārku notraipīja ar asinīm. Nokoda ausi kā nieku un izspļāva uz klāja. Tik dulns bija kļuvis. Komandieris aizgāja uz savu kajiti, bet kvartirjers pie daktera. Kad kvartirjers pienācīgi izārstējās, komandieris viņu pasauca pie sevis. «Tu,» viņš saka, «piedod, ka mazliet pārsteidzos! Kronštatē pie mums var ierasties admiralis. Gadījumā, ja prasīs, kāpēc tev tikai viena auss, ceru, ka pratīsi atbildēt. Teic, ka ārzemju ostā piedzērušā prātā šitāds numurs iznācis. Te tev būs atmaksa par to!» Un iespieda kvartirjeram saujā angļu zelta naudas gabalu — veselu mārciņu sterliņu. Pazinu vel vienu komandieri — tas savējos nekad nenodeva tiesai un pat karceri netupināja. Viņam sodītu matrožu nebija. Vaininiekus viņš pārmācīja pa savai modei. Nogaida vētru un tad pavēl nogrēkojušos matrozi stingri jo stingri piesiet pie bugsprita. Jūra mutuļo. Bet jūs jau zināt, kas šādos gadījumos notiek ar kuģi. Te tas uzsviež gaisā pūpi, te atkal ierokas ar bugspritu ūdenī savas divas asis. Piesieto matrozi dauza smagi viļņi. Viņš smok, rīstās. Tam šķiet, ka viņu jau žņaudz nāves rokas. Un tā kādas divas stundiņas šo apstrādā, pēc tam uzvelk uz klāja. Bet šis ne dzīvs, ne miris. Ļauj izvemties, un, marš, pie darba! Pēc tam iznāk tik priekšzīmīgs matrozis, ka prieks skatīties. Redz, kā dienēja! Toties bija arī kārtība.

Sajems piecēlās, pārlaida skatienu visai eskadrai un iesaucās:

—   Vesela pilsēta peld! Neuzvarams spēks!

Novēlēja labunakti un aizgāja.

Kurinātājs Baklanovs, gulēdams augšpēdu uz klāja, laiski novilka caur zobiem:

—   Tas pērkamais lops grib mūsējiem piesmērēties!

—   Seskam vairāk sirdsapziņas nekā viņam, — kāds cits piebilda.

Bet drīz vien visi aizmirsa bocmani, ieinteresejušies par okeana brīnumiem. Mūsu kuģi šķērsoja vietas, kur bija ļoti daudz spīdošo meduzu. Veselu stundu vērojām, kā ūdenī zaigoja zaļas ugunis. Šķita, ka no teiksmainās jūras gultnes kāptu augšup apaļas elektriskās spuldzes, rāmi spīdēdamas nakts klusumā.

TRAUKSME, BET BAKLANOVS TAISA JOKUS

23. martā, gaismai austot, kreisajā pusē saskatījām trīs lielas salas. Pagāja kādas četras stundas, un krasti kļuva redzami arī labajā pusē. Pēc divdesmit dienu ilga brauciena pirmoreiz ieraudzījām zemi. Eskadra devās Malakas jūras šaurumā. Pievakarē mīnu kuģi atbrīvojās no velkoņiem un turpināja ceļu paši saviem spēkiem.

Pārbraucot Indijas okeānu, piecas reizes uzņēmām ogles.

Uz «Orjola» komandā izplatījās no radiokabines saņemta jauna vēsts. Gribot negribot bija jāgriežas pēc ziņām pie telegrāfistiem. Izrādījās, ka vakarnakt palīgkreiseris «Tereka» ziņojis pa bezdrāts telegrāfu:

«Komanda sadumpojusies. Pieprasa, lai atceļot vecāko virsnieku. Atzīstu, ka komandai nav taisnība. Komandieris.»

«Suvorovs» uz to atbildēja:

«Feldfēbeļus pazemināt par otrās šķiras matrožiem. Iecelt citus feldfebeļus. Notikumu izmeklēs. Admirālis Rožestvenskis.»

Tagad mani ļoti interesēja jautājums: kas noticis uz «Terekas»? Taču to es uzzināšu tikai kādā no nākošajām pieturas vietām, kad sastapšu šā kreisera matrožus.

Iebraucot Malakas jūras šaurumā, eskadra pārkārtojās citādā ierindā: pirmā bruņu kuģu vienība labajā pusē, otrā — kreisajā;

vidū novietojās transporta un minu kuģi; priekšā — izlūkošanas vienība; nopakaļ, bruņu kuģu ķīļūdenī, brauca kreiseru vienība; noslēgumā — kreiseris «Oļegs».

Acīm redzot šādu eskadras sakārtojumu admiralis Rožestvenskis atzina par visdrošāko.

Arvien biežāk gadījās sastapt ārzemju tirdzniecības kuģus.

Eskadrā modrība kļuva lielāka. Tumsai iestājoties, uz kuģiem ugunis neaizdedza, izņemot tikai pazīšanas laternas un balto uguni pašā kuģa pakaļgalā. Uz bruņu kuģa «Orjols» signalisti stāvēja ne vien uz tiltiņiem, bet arī marsos un zāliņos. Virsnieki un artilcristi dežurēja pie lielgabaliem. Pagrabi bija atvērti, pie tiem novietoti cilvēki, gatavi kuru katru brīdi pasniegt šāviņus. Visus iluminatorus nosedzām ar kaujas vākiem. Pa dienu tropu saule bija kuģi tā nokveldinājusi, ka iekštelpās valdīja smacīgs karstums.

Mūsu katlu telpā pārsprāga tvaika vads, kas savieno piecpadsmito katlu ar maģistra li. Tikām cauri bez upuriem, bet bruņu kuģis izgāja no ierindas. Daži kreiseri palika mūs apsargāt. Kamēr katlā noslēdza-vārstuli un pacēla tvaiku pārējos katlos, pagāja pusotras stundas. Pa to laiku komandieris uz tiltiņa galīgi zaudēja pašsavaldīšanos un kliegdams jau aizsmaka. Ik brīdi viņš jautāja pa telefonu uz mašīnu telpu:

— Kad tad jūs tur beigsiet?

Un tūliņ sāka lamāties, vēl vairāk saērcinot tos, kas strādāja apakšā.

Beidzot «Orjols» devās uz priekšu, attīstīja ātrumu un, eskadru panācis, ieņēma savu vietu ierindā.

Braucām gar holandiešu sagrābto milzīgo Sumatras salu. Labajā pusē kā no jūras pacēlušies tvaiki neskaidri zilgmoja salas noslēpumainie krasti. Raudzījos uz tiem alkatīgi ka ziņkārīgs bērns un domāju: kaut varētu pabūt tur, šai jaunajā pasaulē, paklejot pa mūža mežiem, pavērot noslēpumainos ezerus un upes, iejaukties man nepazīstamās četri miljoni lielās malajiešu tautas dzīves mutulī! Vai uz mūsu planētas kaut kur vēl atlikusi brīva zeme? Kapitālistiskās valstis sagrābušas visu.

Jūras šauruma virsma bija gluda kā metala lējums, tajā zaigoja zili pustoņi un smaragdzaļas nokrāsas. Pāri kuģiem šaudījās fregatu putni. Dažreiz šie īpatnējie lidoņi, spožajos saules staros slīdēdami, nolaidās gandrīz līdz mastiem, brūnganmelni, ar asinssārtu lāsmojumu uz krūtīm, ar smailiem, pusasi gariem spārniem, ar slaidu, šķeltu asti. Viņi, šķiet, peldēja pa gaisu — te lēni, gluži ka pielāgodamies kuģa gaitai, te pēkšņi aizšāvās uz priekšu ātri kā svīres. Sevišķi interesanti bija viņus vērot tajos brīžos, kad, glābdamās no ienaidniekiem, lidojošās zivis izspurdza no ūdens. Fregatu putni krita stāvus lejup kā tālšāvējas

artilērijas granatas, neparasti veikli metās virsū savam laupījumam, tad atkal uzvijās gaisā, un gandrīz katram no tiem garajā, līkajā knābī spārdījās upuris, perlamutra zvīņām spīguļojot.

Nemitīgi saņēmām satraucošas vēstis no izlūku kreiseriem. Tiem visur rēgojās pretinieka kuģi. Kad tas beigsies? Un katrreiz mums veltīgi izziņoja kaujas trauksmi.

Malakas jūras šauruma krasti spiedās arvien ciešāk kopā.

Kādā naktī uzdrāzās pēkšņa vētra ar tropu lietus gāzi un negaisu. Nu reiz bija izdevīgs brīdis mīnu uzbrukumam. Ienaidnieka mīnu kuģi varētu piebraukt mums gluži klāt, un neviens tos nepamanītu. Mēģināju iedomāties, kas notiktu ar četrdesmit piecus ķuģus lielo eskadru, sablīvētu tik ciešā sešu kolonu barā, kur katra torpēda droši trāpītu mērķi. Tagad man kļuva skaidrs, ka eskadras aizsardzības līdzekļi neder nekur. Mūsu galvenais kodols bija četri pavisam jauni viena tipa bruņu kuģi. Šķiet, ka tos tad nu vajadzētu sargāt visvairāk. Bet tie, tāpat kā otrās šķiras bruņu kuģi, nepavisam nebija nodrošināti no flangiem ne ar ātrgājējiem kreiseriem, ne ar mīnu kuģiem. Saprāts lika domāt, ka niecīga kuģa zaudēšana neapturēs eskadras virzīšanos uz priekšu, bet, ja nogremdēs modernu bruņu kuģi, tad uzreiz izjuks visi mūsu plāni. Taču Rožestvenskis rīkojās gluži otrādi, padarīdams labākos līnijkuģus par sargkuģiem. Un ko tie sargāja? Transporttvaikoņus un minu kuģus. Laime, ka sastapām tikai trīs svešus kuģus. Cits pēc cita apgaismojām tos ar starmešiem, iekām šie tvaikoņi aizbrauca garām un pazuda.

Rīts bija apmācies. Par godu Marijas pasludināšanas dienai notika dievkalpojums. Komandu atbrīvoja no darba.

Kreiseris «Alinazs» brauca zem kontradmiraļa Enkvista flagas. Pēkšņi tur pacēla signālu, ka pats admiralis, komandieris un virsnieki, kas atradušies uz tiltiņa, un arī signalisti skaidri saskatījuši desmit kuģus. Neesot šaubu, ka tie bijuši mīnu kuģi, kas slēpušies aiz pretim braucoša angļu tvaikoņa. Pēc brīža tie aizsteigušies ziemeļaustrumu virzienā.

Uz «Orjola» visi uztraucās, gaidīdami, ka tūlīt sāksies kauja, bet nebija redzams nekas cits kā vienīgi šis tvaikonis.

Šoreiz brīnījos tikai par vienu: ja mīnu kuģi patiesi ir ieraudzīti, tad kāpēc tos nesāk enerģiski vajāt? Tūliņ pat vajadzēja sūtīt tiem pakaļ ātrgājējus kreiserus un minu kuģus. Visvairāk jādomā, ka atkal bija notikusi kļūda. Acīm redzot baiļu pārņemto cilvēku uztverē viens tirdzniecības tvaikonis desmitkāršojies un pārvērties par veselu mīnu kuģu flotili.

Pagāja vēl divdesmit četras stundas, un Malakas jūras šaurums palika mums aiz muguras. Pēdējā naktī bijām satraukti visvairāk. Eskadra aizslīdēja garām Malakas pilsētai. Redzējām piekrastē šur tur ugunis. Tikko jaušama vēsma plūda no ciet

zemes un atnesa mums asās tropu smaržas. Fantazijā tēlojās citāda dzīve — eksotiski pasakaina, bez lielgabaliem un torpēdām. Gribējās mesties pāri kreisajam bortam un peldēt tieši uz spožajām, aicinošajām ugunīm.

Pulksten vienpadsmitos dienā visas jūras šauruma spraugas bija mums jau aiz muguras. Eskadra pārkārtojās agrākajā brauciena ierindā. Transportkuģiem pavēlēja sekot arjergardā.

Pēc pusdienas pa kreisi ieraudzījām Singapuras pilsētu, kas atrodas Malakas pussalas dienvidu smailē. Ar binokli varējām saskatīt kādus desmit tvaikoņus un divus kara kuģus, kas stāvēja līcī, un arī dažas lielas krastā novietotas cisternas. Aiz tām juku jukām blīvējās balti ēku kvadrati, starp kuriem vijās zaļas augu joslas. Spilgti atšķīrās gotu stilā celtā katedrale. Pilsētā, kurā bija simt piecdesmit tūkstoši iedzīvotāju, valdīja angļi. Pa labi no mūsu kursa bija izkaisītas tuksnešainas salas ar apelsinu krāsas sēkļiem, spoguļainu ūdeņu ielenktas. Šķita, ka Dienvidķīnas jūras zilajos ūdeņos, tās bezgalīgajā, tveices pilnajā dūmakā dodamies nevis pa jūras šaurumu, bet pa varenu upi.

No Singapuras mums pretim izbrauca neliels tvaikonis ar Krievijas konsula flagu. Tvaikonis signalizēja: «Uz klāja konsuls, viņš vēlas personīgi tikties ar admirali.» Taču eskadra neapstājās. Pie tvaikonīša nosūtīja mīnu kuģi «Bedovijs». Vēlāk dabūjām zināt, ka konsuls, galma padomnieks Rudanovskis, nodevis kaut kādus dokumentus. Pēc tam mīnu kuģis nobrauca gar pirmās vienības kolonu, paziņodams kuģiem ar ruporu jaunākās ziņas. Sadzirdējām tikai divas frāzes:

— Japaņu flote uz ziemeļiem no Borneo. Kuropatkins nomainīts, iecelts Ļiņevičs.

Konsula tvaikonis panāca flagmaņkuģi un kādu laiciņu brauca tam līdzās.

Vakarā no «Suvorova» pa semaforu pārraidīja uz bruņu kuģi «Osļabja» personīgi admiralim Felkerzamam šādas ziņas:

«5. martā japaņu flotes galvenie spēki, divdesmit divi kaujas kuģi, admiraļa Togo vadībā ieradušies Singapuras reidā. Tagad šie spēki atrodas pie Labuanas Borneo salas tuvumā. Kreiseri un mīnu kuģi slēpjas pie Natunas salas. Vakar tie varēja uzzināt par mūsu virzīšanos. Ņebogatovs izbraucis no Džibuti.»

Tagad neviens vairs nešaubījās, ka japaņu flote atrodas divsimt jūdžu attālumā. Par to ziņoja pats konsuls. Bet viņš, dzīvodams Singapurā, acīm redzot precizi bija uzzinājis, ka reidā ieradušies divdesmit divi kaujas kuģi. Tātad japaņi grib mums uzbrukt jau iepriekš, nenogaidot, kamēr ieradīsimies viņu ūdeņos 8 .

Steidzami sākām gatavoties kaujai. Bez žēlastības plēsām nost visas koka daļas un laidām iekšā kravas telpās. Kajites pie-

bITvējām ar oglēm, lai aizsargātu bateriju klājā novietotās saldūdens ražošanas ierīces. Ar tikliem un trosēm nosedzām visu, kam vien bija kāda lielāka vērtība.

Negulējām visu nakti.

Sākot ar nākošās dienas ritu, eskadra apstājās tikai uz dažām stundām, lai minu kuģi varētu uzņemt ogles. Devāmies tālāk pa Dienvidķīnas jūru. Priekšā skrajā ķēdē virzījās izlūkvienība — kreiseri «Svetlana», «Kubaņa», «Tereka», «Urala», «Dņepra» un «Riona».

Četras dienas braucām līdz Anamas krastiem, četras dienas pavadījām lielā satraukumā, gaidīdami ienaidnieka flotes uzbrukumu. Bet viņš tomēr nerādījās, kaut gan mūsu izlūki bieži ziņoja, ka to redzot. Sāda maldināšana galīgi sabeidza kuģu apkalpes nervus.

31. martā cauri rīta miglai ieraudzījām krastus ar augstiem kalniem. Eskadra apstājās pie ieejas Kamrangas līcī, kas atrodas divsimt jūdzes uz ziemeļiem no Saigonas. Mīnu kuģus aizsūtīja pa priekšu, lai tie iztralētu ieeju līcī un enkuru izmešanas vietas. Pec tam ceļā devās kuteri un sešairu laivas izlikt pec dispozicijas bojas un izmērīt dziļumu.

No Madagaskaras līdz Kamrangai bijām nobraukuši četri tūkstoši pieci simti sešdesmit jūras jūdzes, neiegriežoties nevienā ostā. Ceļā pagāja divdesmit deviņas nogurdinošas dienas. Pa šo laiku pārdzīvojām daudz nemiera un trauksmju — eskadra apstājās simt divdesmit reižu. Trīsdesmit deviņas reizes apstājāmies tāpēc, ka pārtrūka velkoņu tauvas, bet pārējā astoņdesmit vienā gadījumā aizkavējāmies kallu, rnechanismu un stūru bojāšanās dēļ.

Kamēr līci tralēja un mērīja dziļumu, tikmēr eskadra uzņēma no transportkuģiem ogles.

Tad pat pēcpusdienā uz bruņu kuģa «Orjols» notika sīks gadījums, kas uzjautrināja daudzus matrožus.

Mičmanis Zvirbulis zvilnēja savā kajitē kojā. Viņam bija brīvas ne vairāk kā piecpadsmit, divdesmit minūtes, tas gulēja neizģērbies, nenoāvies un pat brilles atstājis uz deguna. Kā redzams, viņam iegribējies tikai palasīt grāmalu, guļot augšpēdu un nolaižot kājas uz grīdas. Taču nodevīgais miegs bija satvēris mičmani savās maigajās un neatvairāmajās skavās, satvēris tik stipri, ka no viņa priekšzīmīgā deguntiņa ar smalkajām nāsīm jau plūda svelpjošas skaņas.

Tanī brīdi garām Zvirbuļa kajitei gāja kurinātājs Baklanovs. Ieraudzījis, ka mičmanis guļ, viņš apstājās un atskatījās — virsnieku gaitenī neviena nemanīja. Uzreiz viņam iešāvās prata nostrādāt joku, kaut arī iekrišanas gadījumā par to būtu jācieš. Protams, Baklanovs varēja ceret, ka, melniem ogļu putekļiem klātu, viņu būs grūti pazīt un mičmanim nebūs ne spēka, ne drosmes aizturēt viņu, kad tas drāzīsies prom uz katlu telpu. Baklauovs izņēma no kabatas smēķējamo papīru, noplēsa divas lapiņas un aizlīmēja ar tām abus mičmaņa briļļu stiklus. Zvirbulis joprojām svilpoja caur savām smalkajām nāsīm. Uzreiz viens viņu sagrāba aiz kājas, un gluži tuvu noskanēja baismīgs sauciens:

—   Ugunsgrēks!

Kurinātājs Baklanovs aizskrēja uz komandas telpām, bet mičmanis pielēca kājās kā apmātsKas gan rēgojās viņa iztēlei, ko satrauca drausmīgais vārds un turklāt pēc cieša miega? Acu priekšā viņš neredzēja neko citu kā pelēku, dūmiem līdzīgu plīvuru. Zvirbulis, šaudīdamies pa savu kajiti un neatrazdams durvju, sāka spiegt:

—   Ziņnesi! Ziņnesi! …

Tai pašā mirklī durvīs uznira ziņnesis:

—   Ko vēlaties, jūsu labdzimtība?

Bet Zvirbulis jau turēja rokā brilles ar aizlīmētajiem stikliem. Viņš bija bāls, trīcēja no galvas līdz kājām un nesapratnē bolīja acis. Bet tad, trakās dusmas rīstīdamies, sāka kliegt:

—   Kas te nupat bija?

—   Nebūt nezinu, jūsu labdzimtība.

—   Noķert to nelieti! Cietumā viņu sapūdēšu, pakāršu! Kāda

velna deļ tu te stāvi? Skriešus, marši

Arī ziņnesis neko nesaprata un stāvēja tik ilgi, kamēr dabūja vairākas pļaukas.

Vēlāk viņš sūdzējās citiem ziņnešiem:

—   Mans kungs pavisam sajucis. Liek man nezin ko ķert un lien ar mani kauties. Bet brilles nez kāpēc aizlīmējis ar pīpējamo papīru.

Zvirbulis todien staigāja tādā izskatā, it kā viņam sāpētu zobs, un pūiējās neskatīties uz matrožiem, jo juta, ka katrā acu pārī pret viņu gailēja izsmiekls.

KAMRANGAS LĪCIS

Vērodams Kamrangas līci, domāju par mūžīgo cīņu starp sauszemi un ūdens stiehiju. Man šķita, ka Anamas krasti ar kalnu grēdām un augstām jo augstām virsotnēm nepārtrauktā izliektā frontē uzbrūk jūrai. Bet jūra neatlaidīgi cīnījās par telpu un centās pārraut šo fronti. Ūdens ēdās iekšā akmeņainajā krastā, iekļuva kontinentā kā divkāršs jūras šaurums un tad pamazām sāka grauzt kalnus un klintis. Pagāja gadu tūkstoši, un sauszemē izveidojās plašs baseins ar vairākiem nelieliem līčiem. Tālāk, dziļi kontinentā, bija vēl viens tāds īpats baseins, ko ar pirmo baseinu savienoja šaura sprauga, pa kuru gan varēja virzīties pat vislielākie okeana kuģi. Tālos Austrumus izbraukājušie jūrnieki apgalvoja, ka Kamranga ar saviem diviem līčiem atgādinot Portarturu.

Līcis bija mežonīgs un tuksnešains. Lēzens līdzenums sākās tālu cietzemē, slīdēja lejup un beidzās krūmiem aizaugušā zemienē pie paša ūdens. Kraujās šur tur rēgojās sarkanas svītras kā nesadzijušas rētas milža miesā. Kaut gan saules tveice bija joti liela, taču mežos nemanīja tropiskā krāšņuma, to zaļums slēpās mitro un neauglīgo klinšu aizās. Bija jābrīnās, kas spiedis nelaimīgos anamitus apmesties šā milzīgā kalna pakājē pie paša ūdens un mitināties septiņās astoņās būdās kokosa palmu ēnā. Reida pretējā pusē atradās neliela franču kolonija ar pastu un telegrāfu.

Pirmajā līcī saskaņā ar dispoziciju novietojās kaujas kuģi, bet otrajā paslēpās transportkuģi un palīgkreiseri.

Spoža, viļņu nopulēta granita saliņa sadalīja izeju jūrā divos šaurumos; mazāko aizsprostojām ar baļķiem un dzelzs laivām, lai pie mums neielauztos ienaidnieka mīnu kuģi, bet otru pastāvīgi apsargāja mīnu kuģi un mīnu kuteri. Vairāki kreiseri pēc kārtas pildīja izlūkdienestu. Tie pa vienam izbrauca jūrā un kreisēja apmērām desmit jūdžu attālumā no Kamrangas. Vārdu sakot, eskadru apsargāja stingri jo stingri.

Taču 1. apriļa naktī gadījās šāds notikums. Transportkuģi jau iepriekšējā dienā iebrauca Kamrangas līcī, bet kaujas kuģi palika jūrā līdz nākamajam rītam. Astoņiem bruņu kuģiem, divpadsmit kreiseriem un dažiem mīnu kuģiem saskaņā ar eskadras komandiera rīkojumu bija jāpavada nakts klajā jūrā. Tie attālinājās no Kamrangas kādas piecpadsmit jūdzes, sadalījās pēc vienībām un apturēja mašīnas. Vieglajos jūras viļņos drumstalojās jaunā mēness spožais atspulgs. Mašīnas bija izslēgtas un eskadras apgaismojums samazināts. Vilka tikai viegls vējiņš, taču kopā ar straumi tas pamazām dzina kuģus kur kuro, un ierinda pavisam izjuka. Daži kuģi laiku pa laikam mazliet iedarbināja mašīnas, lai sameklētu savu vietu, un līda cits citam virsū, draudēdami sadurties. Augošais mēness slīdēja lejup, dažus mirkļus iestrēdza «Suvorova» takelažā, bet tad, atbrīvojies no pinekļiem, nozuda aiz apvāršņa. Tumsa kļuva biezāka, jūra melnāka. Uz rīta pusi izrādījās, ka bruņu kuģu vienībā ir nevis astoņi, bet deviņi kuģi. Pirmais uz mūsu tiltiņa to pamanīja vecākais stūrmanis Satkevičs. Leitnants Hirss sāka ņurdēt:

—   Kas tas par trakumu? Kur te gadījies vēl viens kuģis?

—   Būs kāds pieklīdis, — inženieris Vasiļjevs teica.

«Suvorovs» ar starmeti apgaismoja nepazīstamo kuģi. Tūliņ

arī citi bruņu kuģi tam raidīja virsū gaismas strēles. Tikai tagad ieraudzījām, ka tas ir nezināmas piederības tvaikonis bez flagas.

Svešinieks gribēja doties prom, bet tam paka] tūdaļ drāzās mūsu dzinējsuņi — mīnu kuģi. Tie noskaidroja, ka šis ir parasts vācu preču tvaikonis, bet, tā kā tas bija tukšs, tad mīnu kuģi palaida tvaikoni sveikā.

Leitnants Hirss bija sašutis:

—   Gaidām mīnu uzbrukumu, bet mūsu ibruņu kuģu vidū gluži mierīgi slaistās svešs tvaikonis. Man šķiet, ka sliktāk apsargātu eskadru neatradīsim visā pasaulē. Pie mums nu gan valda chaoss!

Viņam piekrita arī pārējie virsnieki.

Inženieris Vasiļjevs piebikstīja:

—  Ja tas būtu bijis kaut vai visvājākais japāņu kreiserītis ar torpēdu aparatiem, tas nogremdētu jebkuru mūsu bruņu kuģi.

—   Protams, japaņi izvēlētos flagmaņkuģi.

Mūsu stāvēšana Kamrangas līcī ieilga, kaut gan daudzi bijām gaidījuši pretējo. Domājām, ka šeit pārkrausim tikai ogles no četriem vācu transportkuģiem, kas ieradās no Diego-Suarecas, un dosimies tālāk. Bet jūras ministrijai, ar kuru Rožestvenskis sazinājās pa telegrāfu caur Saigonu, bija savi apsvērumi. Acīm redzot komandieris saņēmis rīkojumu gaidīt kontradmiraļa Ņebogatova eskadru.

Tāpat kā Nosi-Be līcī, arī šeit veicām ne vien kārtējos darbus, bet krāvām kuģos arī ogles. Ik dienas ar lielgabalu rezerves stobriem šāvām vairogos. Pāris reižu izgājām jūrā, lai noteiktu derivaciju un manevrētu.

Kuģu radiostacijas uztvēra nesaprotamus signālus. Admirālis Rožestvenskis nolēma: tuvumā atrodoties japaņi. Domādams, ka eskadrai var uzbrukt ienaidnieka zemūdenes, viņš pavēlēja pastiprināt jūras līmeņa vērošanu visos virzienos; šai darbā speciāli norīkoja labākos signalistus.

Bija lielais gavēnis. Uz bruņu kuģa «Orjols» matroži gāja pie bikts un pie dievgalda. Daudzi tūliņ bakā pastāstīja, ko viņiem grēksūdzē taujājis Paīsija tēvs. Izrādījās, ka viņš jautājis arī šādas lietas: «Kā izturies pret priekšniecību?», «Vai nelasi aizliegtas grāmatiņas?», «Vai uz kuģa nav politiķu, kas rīkojas pret caru?»

Matroži bija sašutuši par garīdznieku un teica:

—   Redz, ko tam sarkanmatainajam ķēmam iegribējies uzzināt!

—   Tāpēc jau pastāv bikts, lai no mūsējiem kaut ko izvilktu. Vai tad dievam tas vajadzīgs? Paši popi taču stāsta, ka viņš visu redzot un visu zinot! Kāpēc tad viņam vajadzīga mūsu grēksūdze?

Kurinātājs Baklanovs lielījās:

—   Mani pops nekad nepievils, bet arī es viņam visu patiesību neteikšu.

Transportkuģi «Kijeva», «Kitai», «Jupiters» un «Kņazs Gorčakovs» izdeva visu savu kravu. Palīgkreiseri pavadīja tos līdz

Saigonai un atkal atgriezās līcī. Eskadra tika vaļā no liekas nastas. Ieradās baltais hospitaļkuģis «Orjols», atveda svaigu pārtiku, ko tūlit sadalīja pa kuģiem. Pēc tam līcī izmeta enkuru Saigonā nofraktētais tvaikonis «Jeridans». Tā milzīgais stāvs bija viss vienos ielāpos, krāsa nolupusi, it kā tvaikonis būtu noklāts ar krevēm un kraupi. «Jeridans» atveda eskadrai vēršus, cūkas, vistas, pīles un dažadus produktus. Kad no visām pusēm pie tā piestāja karkasi un sāka tvaikoni izkraut, radās neredzēta aina. Katrs kuģis gribēja pakampt sev vairak pārtikas līdzekļu. Uz barkasiem stiepa visu, kas gadījās pa rokai, nerēķinoties ar preču uzskaiti. Rīkojāmies gluži kā jūras laupītāji. Virsnieki sākumā skubināja savus ļaudis, bet vēlāk viņiem to nācās nožēlot. Kravas telpās strādādami, matroži bija piekļuvuši pie alkoholiskiem dzērieniem un uzlauzuši šampanieša kastes. Turpat uz vietas nosituši pudelēm kaklus un dzēruši.

—   Tas tik ir vīniņš?! I skābens, i saldens!

—   Kaut vai pirms nāves varētu nobaudīt kungu dzērienu!

—   Vai tad šāds vīns var sakāpt galvā? Es izdzeršu veselu spaini.

Bet nepagāja ne ceturtdaļstunda, kad bija jau dzirdamas iereibušas balsis. Ar katru brīdi piedzērušo skaits vairojās. Daži rāpoja vai gulēja nekustēdamies, citi sāka trakot. It īpaši ālējās mūsu bruņu kuģa vīri. Viens, pa pusei zaudējis prātu, metās ar dūrēm virsū ārstam. Šo matrozi saķēra divi virsnieki un sasita viņam seju asinīs. Priekšniecībai tagad rūpēja tikai viens — drīzāk aizvest piedzērušos uz kuģiem.

«Orjola» ļaudis pamanījās nospert astoņas kastes ar šampanieti un kopā ar pārtiku iekrāva tās barkasā. Bet, kad šīs kastes nogādāja uz bruņu kuģa, tad tikai vienu izdevās aizstiept un noslēpt aiz dubultā borta — pārējās septiņas kopā ar citu kravu nokļuva virsnieku kopkajitē. Matroži ieradās arī tur un griezās pie mičmaņa ar prasību:

—   Jūsu labdzimtība, atļaujiet paņemt mūsu mantu!

—   Kādu mantu? — brīnīdamies jautāja mičmanis.

—   Šampanieti. Tas nav jūsu, mēs to nospērām uz tvaikoņa.

Mičmanis sāka uz viņiem kliegt:

—  Ārā, nelieši, kamēr neesmu jums vēl izdauzījis purnus!

—   Ak tad ta! Tātad jūs varat dzert, bet mēs ne? Vai tad mēs nedodamies karā visi kopā? Un ar dūrēm jūs mums nedraudiet. Mūsu dūres spēcīgākas nekā jūsējās.

Matroži aizgāja. Virsnieku kopkajitē norīkoja sargkareivi, bet daži komandas locekļi ieradās otrreiz un viņu gandrīz piekāva, šampanieša kastes steidzami bija jānogādā vīnu pagrabā.

Matrozi, kas bija sakāvies ar ārstu, apcietināja, un droši vien viņam piespriedīs nāves sodu.

Ko tur varēja darīt? Kubrikos un tilpnēs, katlu un mašīnu telpās, torņos un kazematos, mīnu un citās nodaļās sāka kūsāt dziļš naids pret virsnieku kopkajiti un augšējiem tiltiņiem. Bet šis naids izpaudās nejēdzīgos un mežonīgos izlēcienos. Mūs, apzinīgākos matrožus, tas tikai skumdināja. Mūsu skaits uz kuģa bija pārak mazs, lai spētu ietekmēt masu un pataupīt tās naidu nākotnei, kad radīsies nepieciešamība uzspridzināt trīssimt gadu pastāvējušo patvaldības aizsprostu.

Tai pašā vakarā virsnieki sapulcējās kopkajitē, lai slepeni apspriestos. Neviens ziņnesis nevarēja tur iekļūt, jo visas durvis bija slēgtas. Taču tilpņu staršina Fjodorovs, ko inženieris Vasiļjevs tika brīdinājis par šo apspriedi, jau laikus bija atvēris virsnieku kopkajitē zem galda apaļo lūku. Nevienam virsniekam neiešāvās prātā paraudzīties zem galda, zem nokarenā, baltā galdauta. Bet tobrīd stāvu zemāk, pakaļējā mīnu nodaļā, sēdēja daži cilvēki un noklausījās slepeno sarunu. Virsnieki sprieda par disciplinas uzlabošanu komandā. Viņu domas dalījās. Vieni uzstāja, ka matroži tūliņ pat jāsaņem stingri jo stingri, brīdināšanai vairākiem jāpiespriež nāves sods un tie jānošauj. Citi iebilda, mēģinādami pierādīt, ka šādi rīkoties ir jau par vēlu un ka disciplinas pagrimšanu radījuši vispārējie apstākļi, kādi izveidojušies tiklab Krievijā, kā arī eskadrā. Vecākais virsnieks Sidorovs nostājās matrožu pusē un salamājās ar leitnantu Kaitēkli, teikdams:

— Jūs nespejat sadzīvot ar pārējiem cilvēciski. Jūs tikai noskaņojat pret virsniekiem komandu, kas jau tā ir nikna. Es jums oficiāli paziņoju: iekām neesmu atbrīvots no vecākā virsnieka pienākumiem, nejaucieties manās darīšanās un darbojieties tikai savā specialitātē!

Virsnieki sprieda ilgi, bet tā i nenonāca pie noteikta secinājuma.

Vispār runājot, arī bez inženiera Vasiļjeva palīdzības mēs zinājām par virsnieku izturēšanos un raksturu vairāk nekā viņi par mums. Tik lielā cilvēku masā, izkaisītā pa dzelzī kaltiem kuģa labirintiem, viņi pat nespēja atcerēties visas mūsu sejas. Turklāt mēs, būdami tikai beztiesiski matroži, ļāvām vaļu savām jūtām un noskaņojumam vienīgi ārkārtīgos gadījumos, kad vairs nebija spēka ciest. Bet virsniekiem par savu rīcību nebija jāatbild nevienam, un tāpēc viņi nepavisam nekautrējās no mums. Par katru priekšnieku mēs zinājām daždažādus sīkumus, pat kā viņš guļ — uz muguras vai uz vēdera, vai krāc vai elpo klusi. Tik labu informāciju mums sniedza galvenokārt ziņneši, — tas bija mūsu bezdrāts telegrāfs starp virsnieku kajitēm un matrožu telpām.

Tikai tagad, atrazdamies Kamrangas līcī, beidzot noskaidroju, kas noticis 22. martā uz palīgkreisera «Tereka».

Dienu pirms šā datuma vecākā virsnieka kajitē kāds aplējis ar melnu krāsu visu rakstāmgaldu. Neviens nešaubījies, ka tā bijusi atriebība. Bet kas to uzdrīkstējies? Vecākais virsnieks turējis aizdomās mašīnistu Safronovu, kuram nesen bija piespriedis disciplināru sodu. Viņš ataicinājis domāto vaininieku savā kajitē, aizslēdzis durvis, izrāvis no kabatas revolveri un pietvīkdams uzkliedzis:

—   Uz ceļiem, nelieti!

Mašīnists paspēris soli atpakaļ un pavēli izpildījis.

Vecākais virsnieks, kājas plati izpletis un saspringti pieliecies, stāvējis viņa priekšā kā milzenis. Uz druknajiem kamiešiem zeltā laistījušies leitnanta uzpleči. Ar melnu bārdu noaugušais apakšžoklis trakā niknumā drebējis. Viņš pagriezis stobru tieši pret Safronova pieri un valdonīgi pavēlējis:

—   Neģēli, atzīsties! Dzīvu neizlaidīšu no šejienes.

—   Ko lai atzīstos, jūsu augstdzimtība? — mašīnists jautājis trīcošā balsī.

—  Vai tu aplēji ar krāsu manu rakstāmgaldu?

—   Nebūt ne, jūsu augstdzimtība.

—   Bet kas tad?

—   Nezinu!

—  Melo! Pēc tavām riebīgajām acīm redzu, ka tu esi to izdarījis!

—   Nebūt ne.

Vecākais virsnieks, smagi elsdams, uzdevis vēl dažus jautājumus, bet tad pavēlējis:

—   Zvēri! Atkārto: «Ja es saku nepatiesību savam priekšniekam, lai tad pirmā japaņu granata sarauj mani gabalu gabalos, lai tad es vairs neredzu ne savu tēvu, ne māti, ne savu sievu, ne bērnus …»

Mašīnists atkārtojis drausmīgā zvēresta vārdus, ibet, kad nonācis līdz sievai un bērniem, iebildis:

—  Jūsu augstdzimtība, esmu neprecējies.

Vecākais virsnieks iespēris mašīnistam pa krūtīm un notriecis viņu augšpēdu.

—   Prom no manām acīm, stulbais lops!

Mašīnists pielēcis kājās un, kad viņa priekšā pavērušās durvis, drāzies laukā no kajites kā no nikna suņa būdas.

Nākamajā rītā viņš iesniedzis sūdzību rotas komandierim, lūgdams ziņot par notikušo kuģa komandierim. Rotas komandieris raportējis par to vecākajam virsniekam. Safronovs atkal aizsaukts pie vecākā virsnieka, bet šoreiz jau uz augšējā klāja.

—   Tu gribi, lai ziņoju par tavu sūdzību kuģa komandierim?

—   Tieši tā, jūsu augstdzimtība.

—  Vai esi padomājis, kas ar tevi var notikt?

Mašīnists tagad vairs nebaidījies. Par to, kas viņam nodarīts, zinājusi visa komanda. Viņš noteikti atbildējis:

—  Man vienalga, bet lūdzu ziņot komandierim par manu sūdzību.

—   Labi, — vecākais virsnieks draudoši novilcis caur zobiem.

Tajā dienā «Tereka» ar saviem piecsimt iemītniekiem līdzinājusies satrauktam bišu stropam. Gaidījuši komandiera rīkojumu. Taču kuģa galva klusējis un nevienu nepratinājis. Uz tiltiņa viss bijis mierīgi.

Vakarā pirms lūgšanas, kad atskanējusi komanda noņemt cepures, matrožu vidū bijuši dzirdami jautājumi:

—   Vai vecākais virsnieks mūs vēl ilgi mocīs?

—   Kāpēc viņš draudējis mašīnistam ar revolveri?

—   Kurā likumā tas atļauts?

Tad sākuši skanēt drošāki vārdi:

—   Prasām atcelt vecāko virsniekul

—   Uz kuģa viņš neder, lai iet uz lielceļa laupīt!

—   Nost pūķi!

—  Ja ne, tad visus virsniekus pārmetīsim pār bortu!

Kliegšana turpinājusies. Ierindas priekšā atnācis pats kuģa

komandieris. Bet komanda neklausījusi arī viņa pavēlei, neizklīdusi, uzstādama, ka tūliņ pat jāizpilda viņas prasības. Mēģinājuši izsaukt sardzi, bet neviens nav ieradies uz augšējā klāja ar šauteni. Priekšniecība apjukusi. Vecākais virsnieks, dzirdot viņam adresētus ļoti apvainojošus draudus, sākumā samulsis un klusēdams stāvējis uz augšējā klāja, bet tad pēkšņi sācis skaļi raudāt, aizskrējis uz savu kajīti un tur ieslēdzies. Komandieris nolēmis mainīt taktiku un griezies pie komandas ar īsu runu. Viņš ļoti lūdzis nocelt skandalu un apsolījis, ka notikumu izmeklēšot. Noslēgumā sacījis:

—   Dodu jums goda vārdu: ja matroža sūdzība būs pamatota, tad vecāko virsnieku nekavējoties atcels no amata.

Komanda sākusi izklīst, šoreiz nenodziedādama vakara lūgšanu.

Mazliet nokavējušies pie «Terekas» piejoņojuši divi minu kuģi ar atvērtiem torpēdu aparatiem. Vienam mīnu kuģim nodota vēstule ar ziņojumu par notikušo. Matroži dzirdējuši, kā mīnu kuģa komandieris nokliedzis:

—   Jūsu laime, ka viss beidzies mierīgi. Admirālis pavēlēja vajadzības gadījumā ar torpēdām uzspridzināt jūsu kreiseri ar visu apkalpi…

Kamrangā patiešām izmeklēja «Terekas» notikumu, taču nevis komandieris, bet flagmaņa virsauditors Dobrovoļskis. To darīja, paklausot admiraļa Rožestvenska rīkojumam. Galu galā vecākais virsnieks palika savā amatā, bet dažus komandas locekļus, to skaitā arī mašīnistu Safronovu, kas bija iedomājies uz kuģa meklēt taisnību, apcietināja un nodeva tiesai9 .

KĀPĒC MATROŽIEM MĒDZ BŪT JAUTRI

Eskadra joprojām atradās Kamrangas līcī. Dienā šeit bija karsti, kaut ari gandrīz vienmēr pūta jūras brize. Pievakarē iestājās pilnīgs klusums, kas turpinājās līdz nākamās dienas vēlam ritam. Pa naktīm, lai gan debess bija zvaigžņu pilna, pār norimušo jūru klājās drēgna tumsa un dažreiz arī migla.

Bruņu kuģis «Orjols», tāpat kā citi kuģi, uzņēma ogles. Bijām jau iekrāvuši tūkstoš četrsimt tonnu. Gaidīdami japaņu uzbrukumu, bateriju klaju atstājām brīvu, lai netraucētu šaušanu ar lielgabaliem. Ogles sabērām uz grīduma un ierobos, pieblīvējām ar tām bufetes telpas uti virsnieku kopkajiti. Virsnieki pārvietojās uz admiraļa rezerves salonu un aizstiepa sev līdzi arī klavieres.

Mūsu stāvēšanai Kamrangā pēkšņi pienāca gals. Jau 2. aprilī līcī ieradās franču kreiseris «Descartes» ar kontradmiraļa Zonkijera flagu. Eskadras komandieris apmainījās ar viņu vizitēm. Pēc tam kreiseris kaut kur aizbrauca un atkal atgriezās. Laikam mūsu uzdevumā tas izdarīja izlūkošanu. Bet 8. aprilī kontradmirālis Zonkijers paziņoja Rožestvenskim, ka mums divdesmit četru stundu laikā jāatstājot Francijas kolonijas teritoriālie ūdeņi. Pēc Krievu armijas sagrāves pie Mukdenas Francija vel mazāk rēķinājās ar mums un, pakļaudamās Japanas prasībām, pavisam nekautrīgi trieca mūs ārā pat no saviem visnomaļākajiem īpašumiem.

Nakamajā diena visi eskadras kaujas kuģi izgāja jūrā. Līcī palika tikai transportkuģi un kreiseris «Almazs», lai pabeigtu ogļu iekraušanu. Uz «Almaza» tagad uzvilka breidvimpeli transportkuģu pārzinis — pirmā ranga kapteinis Radlovs, bet kontradmirālis Enkvists pārcēla savu flagu uz kreiseri «Oļegs».

Četras dienas eskadra zvalstījās jūras klaja, gan apstādinādama mašīnas, gan palaizdama tās Jenā gaitā, lai saglabātu kaut vai aptuvenu ierindu. Visu laiku paturējām acīs Kamrangas līci. Tā ibija mūsu visnejēdzīgākā klaiņāšana. Sajā laikā Rožestvenskis pa telegrāfu caur Saigonu sazinājās ar Pēterburgu. Tagad daudz noteiktāk noskaidrojās, ka šeit kaut kur mums jāsastopas ar Ņebogatova eskadru. Turklāt 'bija jānogaida, kamēr izkraus tvaikoņus «Ieva», «Dagmara» un «Nr. 3», kas atveduši no Saigonas pārtiku, ogles un dažādas mantas.

Vērodams kuģa dzīvi, arvien vairāk brīnījos, ka virsnieki nespēj vairs saglabāt varu pār saviem apakšniekiem. Agrāk vajadzēja tikai padzirdēt: «Visi augšā!» — un simtiem cilvēku drāzās uz trapiem, gāzdami cits citu no kājām. Bet tagad, kad gadījās steidzami avraldarbi, daudzi matroži tikpat steidzīgi nesās no augšējā klāja lejā un slēpās pa tilpnēm. Pat jaunie matroži vairs nebaidījās no priekšniecības.

Atceros, kā es, būdams jauniesauktais, raudzījos uz flotes virsniekiem. Mana pazīšanās ar viņiem īsākās jau Kronštatē, kur biju nosūtīts uz kādu flotes ekipāžu. Līdz tam biju redzējis Pēterburgā tikai kavaleristus, kas aizdrasēja pa ielu savos brangajos un staltajos zirgos. Šie virsnieki pārsteidza mani ar savu oriģinālo tērpu, un tas bija. viss. Nesaskatīju tur nekā sevišķa. Ar zirgiem arī es Matvejevas sādžā biju jājis pieguļā, tiesa — bez segliem un varbūt ne tik braši. Pavisam citādi mani ietekmēja flotes virsnieki. Iztēlē saistīju viņus ar kuģiem, kuros tie brauc pa plašajām jūrām, pārcieš vētras, apmeklē svešas valstis, ceļo apkārt zemeslodei un redz visvisādus mūsu planētas brīnumus. Man šķita, ka vajag milzīgu zināšanu, lai pēc kompasa un zvaigznēm — kā skaidroja vecie matroži — noteiktu, kādā okeana daļā atrodas kuģis. Man tas viss bija kaut kas neparasts, neparasts (bija arī pats formas tērps, kādu valkāja flotes virsnieki. It īpaši pārsteigts jutos, kad redzēju viņus melnos parādes tērpos ar uzplečiem, ordeņiem un trīsstūrainām cepurēm. Šis spožums mani apstulbināja, uzsvēra manu niecīgumu. Es, kas biju izķepurojies no tumšas un smacīgas lauku nomales, raudzījos uz virsniekiem kā uz sevišķas sugas ļaudīm, kam ir daiļas un cildenas sejas, kā uz ārkārtīgi talantīgiem cilvēkiem. Vai toreiz varēju maz iedomāties, ka kāds no tiem spēj rīkoties negodīgi?

Mans tēvs, vecs 'Nikolaja zaldāts, mani audzinādams, allaž piekodināja:

— Aļoša, ja tev gadīsies nokļūt karadienestā, kalpo pa īstam. Kad sitīs — pacieties. Sišana norūda. Un atceries: dievs nekad neaizmirst tos, kas viņu lūdz, un cars — kas viņam kalpo.

Noticēju viņa vārdiem un, flotē ieradies, dedzīgi ar visu savu straujo dabu nodevos dienestam. Jaunkareivja laiks ilga apmēram četrus mēnešus un palicis man atmiņā kā riebīgs sapnis. Kaprāļi, instruktori, feldfebeļi rīkojas ārkārtīgi nesaudzīgi, lai izdzītu no mums visu lauciniecisko. Sešos no rīta taurētājs pagalmā spēlēja rīta jundu. Lēcām augšā kā apmāti, sakārtojām kojas, steigā dzērām tēju, piekozdami rupju maizi, un vesels vads, četrdesmit cilvēku, nostājāmies kamerā, lai sāktu vingrošanu. Instruktors komandēja, un mēs svaidījām rokas uz priekšu, augšup, sāņus, lejup. Pret vingrošanu nevarētu neko iebilst, ja to nepārspīlētu. Tā, piemēram, mums lika skriet uz vietas, svaidot kājas gan uz priekšu, gan atpakaļ tik ilgi, kamēr no sviedriem slapja kļuva ne vien veļa, bet arī sadilušās zābaku zoles izmirka caur un cauri. Vēl grūtāks bija «varžu ceļojums». Tas notika tā: visi četrdesmit cilvēki pietupās cits aiz cita un, rokas uz priekšu izstiepuši, lēca gar kameras sienām, vairākas reizes apceļojot koju rindas. Te viss bija atkarīgs no instruktora garastāvokļa. Ja viņš nebija labā omā, tad šī ārkārtīgi muļķīgā lēkāšana ieilga un acīm jau aizvilkās priekšā zaļa migla. Daži jaunkareivji mocīšanu neizturēja un apvēlās.

—   Nolādētie, nespēj panest savus putras vēderus! — instruktors rēca un ar belzieniem uzmundrināja pakritušos.

Pēc tam mūs dzina pagalmā. Tur mācījāmies maršēt, daždažādi iet, griezties, šauteni cilāt, skriet. Instruktors mums sacīja:

—   Ja es nokomandēšu «mierā», tas nozīmē — neelpojiet, sastingstiet. Aizmirstiet, kā sauc tēvu un māti, un tikai klausieties, ko pavēlēšu tālāk!

Vispār viņš izturējās tā, it kā mēs būtu viņa niknākie ienaidnieki.

Pēc pusdienām brīdi atpūtāmies, bet dažreiz šai laikā mums lika zāģēt un skaldīt malku. Tad atkal dzina pagalmā maršēt. Paēduši vakariņas, nomocīti un gluži stulbi sasēdāmies kamerā kojās, un sākās mācības. Te mēs ieguvām maz zināšanu. Galvenokārt uzsvēra disciplinu, virsnieku sveicināšanu un uzticību caram. Iekalām valdošās ķeizariskās dzimtas locekļu vārdus un priekšniecības uzvārdus, sākot ar flotes komandieri, beidzot ar rotas komandieri. Turpat instruktors mums stāstīja, kā atšķirt dienesta pakāpes. Tas viss notika, neskopojoties ar neķītrām lamām un pļaukām.

Apmēram pulksten septiņos visas mācības beidzās. Kamēr nenokomandēja «uz jundu», tikmēr varējām rakstīt vēstules, lasīt grāmatas un palīksmoties. Daži, izmantodami brīvo laika sprīdi,, skrēja pagalmā uz ķieģeļu ēciņu, uz veļas mazgātavu un berza tur savus kreklus un apakšbikses. Bēniņos kārt bija riskanti — nozags. Tāpēc jaunkareivji klāja zem palaga savu mitro veļu, lat pa nakti izžāvētu to ar miesas siltumu.

Smagā darba diena beidzās ar jundu un vakara lūgšanām. Gāzes liesmiņas nodzēsa, atstāja tikai vienu. Kamerā valdīja pustumsa. Vienu no mums iecēla par dežurantu, bet pārējie trīsdesmit deviņi likās gulēt katrs savā kojā uz salmu maisa zem pelēkas kroņa segas. Gaiss bija gluži biezs, cilvēku izgarojumu smirdoņas, piesātināts.

Tā tas turpinājās no dienas dienā.

Visus dienesta pienākumus pildīju cik vien spēdams apzinīgi.. Nebiju nekāds muļķis. Līdz dienestam tiku izlasījis krietnu žūksni: grāmatu, un mācībās tas man ļoti palīdzēja. Atmiņa man bija laba, un vienā mēnesī iemācījos no galvas visu matrožu reglamentuJaunkareivjus līdz zvērestam neļāva pa vienam laist uz pilsētu, taču instruktors, ievērojot manas neparastās sekmes mācībās, uz mani to neattiecināja.

—   Nu, acis vaļā! — viņš man piekodināja. — Iegaumē, kurš. jāsveicina un kura priekšā jānostājas mierā!

—   Klausos, instruktora kungs!

—  Ja mani iegāzīsi, tad pataisīšu tevi par kotleti.

Tas viss man šķita normāli.

Pastaigājoties pa pilsētu, sastaptos virsniekus sveicināju pēc visiem noteikumiem. Tiesa, darīju to uztraukdamies, bet man neviens nepiesējās. Gribējās paskatīties virsnieku mītnes, un, iegriezies Katrinas ielā, sāku soļot gar skvēru. Vēlāk dabūju zināt, ka matroži šeit nekad nestaigājot, baidīdamies krist priekšniecības nagos. Nepagāja ne piecas minūtes, kad ieraudzīju pretim soļojam vīru ar sirmu vaigu bārdu. Kāda viņam dienesta pakāpe? Ne reizi vēl nebiju redzējis dzīvu admirali, bet jau zināju, kādiem jābūt viņa uzplečiem: zeltotiem, ar līčloču svītrām un melniem ērgļiem. Šādus uzplečus .biju redzējis ekipāžā aiz vitrinu stikla. Galvā man virpuļoja doma: ja uz katra pleca pa vienam ērglim — tātad kontradmirālis, pa divi — viceadmirālis, pa trīs — admiralis. Bet šim cilvēkam ar sirmo vaigu bārdu nepavisam nebija uzpleču, toties apkakle un melnā mēteļa malas no vienas vietas nošūtas ar zelta tresēm, un uz tām rindā novietojušies desmitiem melnu ērgļu. Vai tiešām būšu sastapis virsadmirali? Kāpēc instruktors neko man nepastāstīja par šādu formas tērpu? Nebija kur nogriezties un paslēpties. Nokāpu no trotuārā un trīs soļus pirms sastapšanās ar briesmīgo cilvēku nostājos mierā. Tresēm un ērgļiem izrotātais vecis arī pēkšņi apstājās un, izbrīnā raudzīdamies uz mani, sāka kustināt savu sirmo vaigu bārdu. «Tagad esmu pagalam,» man pazibēja galvā.

—   Muļķi, vai tu ilgi tā stāvēsi?

Saltajā gaisā viņa balss čīkstēja kā sarūsējušas vārtiņu viras, un, blenžot viņa izvalbītajās, blāvajās acīs, kas atgādināja ūdens burbuļus duļķainā peļķē, man kļuva pavisam nelabi. Roka, ko turēju pie cepures, drebēja.

—   Ej, ej, muļķi, tālāk, nestāvi kā miets!

Viņš palaida sīku, trīcošu smiekliņu, bet es soļoju tālāk, visiem spēkiem pūlēdamies ātrāk tikt no viņa prom. Pēc brīža atskatījos — viņš stāvēja vēl turpat un smējās, manī raudzīdamies. Nebija vairs nekāda prieka klaiņāt, un steidzos drīzāk nokļūt kazarmā. Kāpēc šis vīrs ar daudzajiem ērgļiem nosauca mani par muļķi? Vai tad nenostājos viņa priekšā mierā tā, kā vajadzīgs? Tik ļoti biju aizrāvies ar virsadmirali, ka nepaspēju pasveicināt pagadījušos leitnantu. Viņš piesauca mani un vaicāja:

—   Kāpēc nesveicini?

—   Atvainojiet, jūsu augstdzimtība, biju iegrimis domās.

Leitnants jēli izlamājās, padauzīja man ar dūri pa pieri un

gandrīz laipni teica:

—   Karadienestā nedrīkst iegrimt domās.

Klusībā sacīju viņam paldies, ka tas nepierakstīja manu uzvārdu.

Ekipāžā no vecajiem matrožiem dabūju zināt, kā priekšā esmu nostājies mierā. Tas esot bijis nevis virsadmiralis, bet flotes šveicars, kādreizējais matrozis! Nokaunējos par savu kļūmi.

Pēc dažiem mēnešiem nodevu zvērestu un kļuvu par otrās šķiras matrozi. Tiku uz kuģa, un dzīve uzlabojās. Mans pirmais priekšstats par flotes virsniekiem pamazām pārveidojās. Izrādījās, ka šie dižciltīgie ļaudis lamājas tikpat neķītri kā zemnieki mūsu sādžā un pat kaujas. Vēlāk dabūju zināt, ka daudzi no viņiem piežūpojoties un rīkojot skandalus, spēlējot uz naudu un apmeklējot netiklības namus. Laiks gāja. Mani paaugstināja par pirmās šķiras matrozi, bet vēlāk, kad beidzu batalieru skolu, iecēla par apakšvirsnieku. Vēl vairāk pieradu pie ķeizariskās flotes apstākļiem un dzīves. Lauku naivums izzuda, un tēva piekodinājumi man vairs nelikās patiesīgi.

Karadienestā biju jau nokalpojis vairāk nekā piecarpus gadus. Šis laiks nebija pavadīts velti: daudzas dienas un bezmiega naktis aizritēja spraigā garīgā darbā. Arī tagad, braukdams uz bruņu kuģa «Orjols», joprojām krāju savās smadzenēs jaunas zināšanas un iespaidus …

13. janvara rītā visi mūsu transportkuģi un arī kreiseris «Almažs» izbrauca no Kamrangas līča un pievienojās eskadrai. Paklausot «Suvorova» signalam, kuģi ieņēma savas vietas brauciena ierindā. Eskadra sāka virzīties uz ziemeļiem. Visu laiku vēl redzējām Anamas krastus. Pēc dažām stundām eskadra apstājās iepretim jaunai ērtai apmešanās vietai, ko ielenca vēl augstāki kalni nekā Kamrangu. Tas bija Van-Fonga līcis. Pirmie tur iebrauca transportkuģi un kreiseris «Almazs», tiem sekoja mīnu kuģi, tad citi kreiseri un beidzot bruņu kuģi. Pievakarē visi kuģi jau bija noenkurojušies. Eskadra novietojās piecās līdzteku līnijas: tuvāk pie izejas jūrā bruņu kuģi, aiz tiem dziļi līcī — kreiseru vienības un izlūkvienības, transportkuģi un mīnu kuģi.

Pēc dienas vai divām pavisam skumīgs šķīros no sava drauga, inženiera Vasiļjeva. Ogles kraujot, viņš tik stipri bija sagriezis kreisās kājas cīpslu, ka nespēja vairs paiet. Vasiļjevu nosūtīja uz hospitaļkuģi «Orjols», kur viņu operēšot.

Kaujas kuģu drūmo un melno siluetu vidū šis tvaikonis atšķīrās ar savu jautro, balto krāsu. Tur bija astoņpadsmit žēlsirdīgās māsas, no kurām daudzas piederēja pie augstākās aristokratijas. Viņām piepalīdzēja divas druknas mūķenes. Tāpat kā vientuļa oāze skumjā tuksnesī valdzina tveices nomocītus ceļiniekus, solīdama viņiem tīkamu atpūtu, tā arī baltais «Orjols» neatlaidīgi saistīja visas eskadras uzmanību. Vairāk nekā desmittūkstoš jaunu un pusmūža vīriešu, kas negaidīja nākotnē neko citu kā tikai kapu jūras dzelmē, raudzījās uz šo kuģi ar slepenu vēlēšanos atrauties no smagās īstenības un nokļūt tur, uz šā tvaikoņa. Tur

varēja atpūsties bez briesmām, redzēt sievietes, dzirdēt viņu balsis. Cilvēka sapņiem nav robežu. Vai tad nevar gadīties, ka žēlsirdīgā māsa iedegsies mīlā un kritīs jūrnieka apkampienos? Un veselie apskauda slimos, ko sūtīja uz peldošo hospitāli.

Citādos apstākļos atradās tikai pats Rožestvenskis. Viņam nevienam nebija jālūdz atļauja apmierināt savas tieksmes. Kaujas kuģus viņš apmeklēja retāk nekā balto hospitaļkuģi, kur viņa sievas radiniece Olga Vladislavovna kalpoja par žēlsirdīgo māsu. Taču admiralis neinteresējās par viņu. Olga Vladislavovna kā radiniece tikai slēpa Rožestvenska grēkus. Viņai bija draudzene, ģeneraļa meita, visu «Orjola» māsu priekšniece — Natalija Michailovna. Pie viņas, pie šās trīsdesmit gadu vecās, dedzīgās blondines, steidzās admiralis. Satiekoties viņš savai radiniecei palieca pretim pieri skūpstam, bet Natalijai Michailovnai bikli skūpstīja roku. Dažreiz viņš palika baltā «Orjola» virsnieku kopkajitē uz pusdienām. Tad visi dzēra šampanieti uz viņa veselību, uz viņa nākamo uzvaru pār japaņiem, bet viņš laipni tērzēja ar Nataliju Michailovnu un ar citām māsām. Šādos brīžos Rožestvenskis šķita tik labsirdīgs, ka nevarēja iedomāties, vai kādreiz tas varētu kļūt nikns kā satracināts bullis.

Dažreiz šīs divas nešķiramās draudzenes apmeklēja arī flagmaņkuģi. Admiralis viņas pieņēma savā kajitē. Uz galda parādījās augļi un liķieris, ko piegādāja ziņneša Pjotra Pučkova veiklā roka. Olgai Vladislavovnai bija savas intereses. Mazliet pasēdējusi pie tēvoča, viņa aizgāja pie štāba virsniekiem. Bet Natalija Michailovna un viņas augstais labvēlis palika kajitē divatā. Pučkovs labi zināja, kas šādos gadījumos darāms: viņš stāvēja ārpusē pie durvīm un nelaida nevienu ar raportu pie sava kunga 10 .

Pēc žēlsirdīgo māsu apmeklējumiem admiraļa garastāvoklis uzlabojās. Viņš pat uzrunāja savu ziņnesi:

—   Pjotr, kad tiksim galā ar japaņiem, es tevi apbalvošu.

—   Padevīgi pateicos, ekselence, — Pučkovs atbildēja, taču domāja vienīgi par to, kā drīzāk atbrīvoties no apnikušā dienesta un no šā labvēļa, kas sakropļojis viņa dvēseli.

Taču par admiraļa un ziņneša savstarpējām attiecībām pastāstīšu vēlāk, bet pagaidām atgriezīšos pie sava bruņu kuģa, pie melnā «Orjola».

Nejauši manās rokās nokļuva vecs avīzes numurs — decembra «Novoje vremja». Šai numurā (Nr. 10333) bija iespiesta viceadmiraļa Biriļeva rakstīta gara vēstule. Uzgāju bakā un tur, uz klāja nosēdies, pīpējamā degļa gaismā sāku lasīt admiraļa vēstuli matrožiem, kas mani ielenca ciešā lokā. Biriļevs pārmeta dažiem avīžu rakstu autoriem, ka tie atmaskojuši 2. eskadru, un zobojās:

«Jūsu rakstu ietekmē ļaudis nokāruši degunus, taču, lai no-

kārtu degunus, jānokar ari galva, bet ar nokārtu galvu nevar redzēt neko citu kā tikai savu zābaku purnus …»

Tālāk viņš mēģināja nomierināt sabiedrisko domu:

«Kādēļ mums vajadzīga 3. eskadra? 3. eskadra vajadzīga tādēļ, lai palīdzētu 2. eskadrai vai ieņemtu tās vietu.

Kas ir 2. eskadra? 2. eskadra ir milzīgs, labi noformēts un nokomplektēts spēks, kas līdzvērtīgs japaņu flotei un kam ir drošas izredzes gūt sekmes atklātā kaujā. Šai eskadrai ir gudrs, stingrs, brašs un neatlaidīgs priekšnieks, kas neslēpsies ne aiz kādām instrukcijām, bet atradīs ienaidnieku un iznīcinās to. Viņš netaujās pēc spēku koeficientiem, bet pieņems mūsu, krievu koeficientu, ka spēks ir nevis spēkā, bet drosmē, ka spēks ir mīlestībā uz dzimteni …»

Matroži klausījās un lāgiem piebilda:

—Par admirali dēvējas, bet raksta zilus brīnumus.

—   Melo tik traki, ka ausis kust!

Bet tad visi uzreiz apklusa. Atskatījos un ieraudzīju leitnantu Kaitēkli. Viņš stāvēja pie labā borta iepretim divpadsmitcollu tornim un skatījās jūras tālē, it kā tur kaut ko būtu ieraudzījis. Turpināju lasīt skaļā balsī:

«Nedomājiet, ka japaņi ir tik stipri, tas ir pašapmāns, vāju siržu hipnoze, un skaidrs ir viens: par ienaidnieka spēku jādomā pirms kara, bet kara laikā jācīnās. Protams, japaņu flote ir daudz cietusi, un labākais pierādījums ir tas, ka Japana pasūtījusi Anglijā simt astoņas rezerves bruņu plāksnes. Uz «Mikasas» vien cauršautas un ieplaisājušas četras četrpadsmitcollu biezas plāksnes. Vai jūs domājat, ka japaņi pasūta šīs rezerves plāksnes tādēļ, lai viņiem būtu nevajadzīgu materialu krājumi? Un cik daudz apkalpes vīru zaudējusi admiraļa Togo eskadra, cik daudz ir bojātu un steigā salabotu mechanismu! Bet otrajā eskadrā viss ir neskarts, neskarta arī tā apņēmība, ar kuru mazā dalienas kņaziste izauga par milzīgo Krieviju.»

Leitnants Kaitēklis pienāca tuvāk un smaidot teica:

—   Kurš ir tas muļķis, kas sarakstījis šīs aplamības?

Acīm redzot viņam gribējās tēlot liberālu cilvēku. Pēdējā laikā arī viņš, tāpat kā bocmanis Sajems, sāka ap mums laizīties, — drīz taču būs kauja. Bet šis leitnants nesaprata, ka viņa patiesā izturēšanās pret mums jau sen skaidra visiem.

Piecēlos kājās un, noģidis, ka viņš nezina, kas ir šās vēstules autors, savilku izbīļa pilnu seju.

—  Jūsu labdzimtība, vai tiešām jums šķiet, ka tā varējis rakstīt tikai muļķis?

Zem viņa rudajam ūsām vēl skaidrāk paplaiksnījās smaids, it kā šis leitnants būtu mūsu uzticams biedrs:

—  Vai tad tu nezini, ka avīzēs raksta ne mazums muļķu?

Tiesa, mēs esam spēcīgi, bet nevar taču tā runāt par pretinieka floti. Kas tie par spriedelējumiem? «Uz «Mikasas» ieplaisājušas četras bruņu plāksnes», «Anglijā japaņi pasūtījuši simt astoņas rezerves bruņu plāksnes.» Un no tā tiek secināts, ka japaņu flote stipri cietusi. Tātad mēs to sakausim kā nieku. Iedomājieties — simt astoņas plāksnes! Ar tik niecīgu daudzumu taču nepietiks pat viena kuģa bruņām. Bet varbūt šīs plāksnes japaņiem ievajadzējušās kādam jaunbūvējamam kuģim? Mēs tak neko nezinām.

—  Jūsu labdzimtība, rakstā teikts, ka trešā eskadra spējot ne vien palīdzēt otrajai eskadrai, bet arī stāties tās vietā.

Leitnants pat iesita sev ar plaukstām pa gūžām.

—   Divi veci kuģi un trīs krasta apsardzības bruņu kuģi varot stāties otrās eskadras vietā! Visi tie pieci kuģi nez vai ir tik vērts kā viens mūsu «Orjols»! Redzams, ka šis avīžu skribents nejēdz par kara flotes lietām ne bū, ne bē.

Leitnants Kaitēklis neviļus pateica patiesību par cilvēku, kuram bija tik augsts amats. Un kam pateica? Tiem, kurus viņš nicināja un ar kuriem agrāk sarunājās kā ar .alu iedzīvotājiem. Krūtis man vai plīsa aiz nevaldāmiem smiekliem. Vajadzēja pašam sevi iegrožot, lai nesāktu skaļi un jautri smieties. Arī matroži vīpsnāja. Ar neticamu gribas piepūli centos būt nopietns un, raudzīdamies priekšniekam acīs, teicu:

—   Paldies, jūsu labdzimtība, ka izskaidrojāt. Mēs te vieni paši gluži sajūsminājāmies par autoru. Domājām, ka viņš ir gandrīz vai filozofs . . .

Kāds matrozis mani pārtrauca:

—   Jūsu labdzimtība, biežāk parunājieties ar mums šādā veidā!

—   Labi, draugi, labi, — leitnants apmierināts pamāja ar galvu.

Taču galvanieris Golubevs viņu tūliņ pat apstulbināja:

—  Bet mēs domājām, ka viņa ekselence viceadmirālis Biriļevs ir patiesi gudrs vīrs.

—   Kads tam sakars ar Biriļevu? — leitnants vaicāja un pēkšņi kļuva nopietns.

—   Viņš taču sarakstījis šīs muļķības.

Leitnants nobālēja. No korķa cepures naga apakšas viņš dažus mirkļus raudzījās gan uz mani, gan uz citiem matrožiem, nezinādams, kā izkļūt no skandalozās situācijās. Valdīja sprieguma pilns klusums: kāds ieklepojās, kāds cits skaļi izšņauca degunu. Leitnants izrāva man no rokām avīzi, paraudzījās tajā un nosvieda lapu uz klāja. Iedams uz kuģa pūpi, viņš izgrūda tikai vienu vārdu:

—   Lopi!

Neapvainojāmies itin nemaz — tik jautri mums bija ap dūšu.

LIELDIENU PĀRDOMAS

Van-Fonga līcī eskadra uzņēma ogles, pārtiku un citas mantas. Pēdējas četras dienas pagāja grūtā darbā. Tikai 16. aprīli. Klusās sestdienas pievakarē, beidzām visus darbus. No resnajiem dūmeņiem kā no upurtraukiem kāpa augšup tumši rūsgani mutuļi, saplūda kopā vieglā mākonī, kas vakara blāzmā šķita rožains. Mazākie kuģi pacēla enkurus un devās apgaitā.

Tanī dienā uz «Orjola» gadījās sīks notikums, kas tomēr radīja matrožu vidū lielas valodas. Pie mums uz augšējā klāja bija sanaglota dēļu kūts. Tajā sadzina no anamitiem sapirktos govslopus. Buļļi nebija tik lieli kā tie, kurus pirkām Madagaskarā, taču bija pietiekami trekni. Viņu acīs plaiksnījās bargs baigums, kad tie, galvu pagriežot, caur pieri glūnēja uz cilvēkiem, it kā zinādami, ka lemti apēšanai. Kad vienu bulli izveda no kūts, aizstiepa uz klāja otru galu un tur nokāva, tad pārējie, sajutuši asiņu smaku, sāka kārpīties. Kaklu kūkumā saliekuši, tie svaidīja galvu, cirta ar nagiem pa klāju un trīcēdami baigi bauroja. Šķita, ka tie kā skalus izsvaidīs žoga dēļus un trakodami drāzīsies pa bruņu kuģa klāju. Bet tas neturpinājās ilgi. Drīz vien viņi nogura* un apklusuši stingi raudzījās uz kuģa priekšgalu. Tur, bakā, nokautais, kravkoka paceltais bullis karājās trosēs ar vederu uz augšu, izplestām kājām. Miesnieki, strādādami ar asiem nažiem, dīrāja ādu. Kad viss rumpis bija nodīrāts, bullim pāršķēla vēderu un ņēma ārā iekšas; tās bija vēl siltas, un gaisā kāpa garaiņi. Bet dzīvie buļļi nesapratnē, baigā vienaldzībā joprojām raudzījās uz drausmīgo ainu un lēni gremoja nomesto sienu. Vai tie sajēdza, ka viņus gaida tāds pats liktenis? Buļļu barā bija tikai viena govs, tā pali vāja, ar asām, izspiestām ribām. Kā redzams, viņa sirga ar kādu kaiti. Vismaz, nokļuvusi uz bruņu kuģa, tā gandrīz nepavisam vairs neēda sienu. Kaut gan matrozis lopkopējs gauži centās dabūt viņu uz kājām, piebarodams ar komandas maizes atliekām, — nekas nelīdzēja. Ar katru dienu tā kļuva vājāka. Nāves ēnas pilnas bija viņas lielās, tumšās acis, pārvilktas ar migliņu un mazliet padumjas, bet reizē arī neparasti biklas. Sestdien viņa vairs nespēja piecelties, un pēcpusdienā, guļot uz sāniem, tikai elsa vien.

Matrozis lopkopējs aizskrēja ziņot vecākajam virsniekam Sidorovam.

— Govi tūliņ pat nokaut! Rīt komandai būs pusdienas!

Vecākais virsnieks, dodams šādu rīkojumu, laikam gan nepadomāja par sekām. Bet pavēle bija, un to vajadzēja pildīt. Slimo govi ķerrā aizveda uz klāja otru malu. Tobrīd viņa jau mocījās agonijā. Kad govij pārgrieza rīkli, asinis vairs nešļāca ar strūklu kā parasti, bet tik tikko sūcās, jo sarecēšana bija jau sākusies.

Komanda visu to redzēja.

Valodas tagad steidzās no klāja uz klāju:

—   Pirmajās lieldienās mūs grib ēdināt ar sprāgoņu!

Komanda redzēja ari to, ka virsnieku kambizē pavārs ar palīgu nosvīduši ņēmās, gatavodami kopkajites galdam gan ceptus cāļus, gan paschu, gan pīrāgus, gan daudzus citus garšīgus ēdienus.

—   Atceras tikai sevi, bet mūs aizmirsuši, — matroži drūmi kurnēja.

Atri satumsa nakts. Kalni ar retajiem, karstas saules apsvilinātajiem kociņiem, šķiet, sablīvējās ciešāk un, puslokā ielenkuši līci, stāvēja gluži kā sardzē. Krastā, kur atradās nabadzīgās iezemiešu būdas, iemirdzējās ugunis, līdzīgi zeltainiem stabiem atspoguļodamās miegainajā ūdenī.

Bungu skaņas vēstīja «sapulcēšanos». Visi matroži, kas nebija norīkoti sardzē, sanāca uz augšējā klāja. Tur nodziedājām parastās lūgšanas un šoreiz, kojas neizklājuši, izklīdām, gaidīdami nakts dievkalpojumu.

Kvaterī sastapu savu uzticamo draugu — mīnieri Vasju Strazdu. Viņš uzsita man uz pleca un klusām paziņoja:

—   Pusdienas mums sagādātas un konjaciņš arī. Nāc ciemosl

—   Uz kurieni?

—   Grotmasta maršā. Tuvāk debesīm.

—   Lai notiek!

—   Bet pagaidām dosimies lejup.

Nokāpām dzīvojamā klājā. Vairāk nekā citur šeit bija jūtama svētku tuvošanās. Daži matroži ar nopietnām sejām pūlējās piešķirt visām lielām lieldienu izskatu. Vieni iekārtoja pārvietojamo baznīcu, uzstādīja altari, salika svētbildes un svečturus, citi sakāra visās malās flagas, zaļumu vītnes un elektriskās lustras.

Ap vienpadsmitiem visi sagatavošanās darbi bija paveikti. Baznīcā atradās visa kuģa apkalpe, izņemot sardzes vīrus. Komanda bija apģērbusies tīrās, baltās formas blūzēs. Priekšā stāvēja virsnieki, sasmaržojušies, jaunos, baltos formas svārkos ar zeltotiem un sudrabotiem uzplečiem. Pie altara, mazliet izslējis ugunssārto bārdu, raudzīdamies uz svētajiem vārtiem, dievlūdzēja pozā sastindzis, stāvēja garīdznieks Paīsija tēvs. Uzliesmoja elektriskās lustras, pie svētbildēm iedegās sveces, un klajš atmirdzēja žilbinošā spožumā. Visas lietas Ieguva svinīgu izskatu. Tikai matrožu sejas bija drūmas. Varēja just spēku izsīkumu un nogurumu.

Gaidījām diezgan ilgi. Beidzot vecākais virsnieks Sidorovs, vispirms paskrullējis savas sirmās ūsas, piegāja pie garīdznieka un priekšnieka balsī teica:

—   Var sākt.

Dzīvojamā klājā kļuva karsti. Vīraka un cilvēku miesas izgarojumu piesātinātais gaiss bija smacīgs. Matroži zagās laukā no baznīcas uz ierobiem vai uz augšējā klāja, lai dzestrumā atsvaidzinātos.

Sākās krusta gājiens. — «Kristus, glābēj, tava augšāmcelšanās …» mācītājs vilka meldiju, un tam piebalsoja dziedātāju koris. Paīsija tēvs nesa rokās krustu un trejžuburu svečturi, izrotātu dzīvām puķēm, zeltziliem rakstiem izšūtais priestera tērps laistīties laistījās, un lēniem soļiem viņš devās uz kuģa pūpi. Līdzi priesterim virzījās virsnieki un gara rindā cits aiz cita matroži. Procesija vispirms izgāja cauri kreisā borta, pēc tam labā borta virsnieku gaitenim, apgāja apkārt mašīnu apvalkam un atgriezās atpakaļ. Nesasnicgusi altari, tā apstājās pie aizkara, izgatavota no lielām, sarkanām flagām.

—   «Kristus ir augšāmcēlies!» — beidzot atskanēja no garīdznieka lūpām.

Tūliņ šo saucienu vienprātīgi uztvēra dziedātāju koris, un tam "pusbalsī vilka līdzi arī pārējie matroži. Basu rūkoņa plūda varenā spēkā, tricinot gaisu, bet kāds augsts, kaisls tenors, nošķirdamies no kopīgās dunoņas, trīsuļodams lidinājās pāri cilvēku galvām, it kā tiektos izlauzties bezgalīgajā jūras klaidā, būdams noguris šajā dzelzs un nāves valstībā. Komanda sarosījās. Gaisā pavīdēja simtiem roku.

L'z mirkli ari es, neticīgais, ļāvos vispārējai hipnozei, skaistajam mānam tapat kā citi. Man uzšalca kāda tāla un mīļa vēsma. Kādreiz dzimtajā sādžā tiku gaidījis šos svētkus sirdij tuvu un dārgu cilvēku vidū, un atmiņas par sendienām uzplauka manā sirdī. Kopš tiem laikiem pagājuši daudzi gadi, apziņā noslāņojušies daudzi jauni iespaidi, kas satraukuši manas smadzenes. Biju pieradis pats sev jautāt. Kādas nejēdzības te dara ar mums? Svētkus, ko dēvē par visa piedošanas un mīlestības svētkiem, mēs te sagaidām, gatavodamies uz kauju. Apakšā, bruņu kuģa dzīlēs, bumbu pagrabos noglabāti piecsimt tonnu pulvera un nāvējošu granatu, ar kurām jaiznīcina cilvēki, ko mēs nekad neesam ne redzējuši, ne sastapuši.

—  Jāizvēdinās, — skubināju savu draugu Vasiliju.

—   Ejam! — viņš tūdaļ piekrita.

Izspraucāmies cauri baram un izgājām uz labā ieroba.

Nakts bija klusa, silta, piekrastes ūdeņu smaržas piesātināta. Zem skaidrās debess, no kuras vizēdamas plūda lejup zvaigžņu gaismas strūklas, sapņoja miljoniem gadu vecais okeāns. Kalnos šur tur dega ugunskuri. Lai neatklātu ienaidniekam eskadras atrašanās vietu, visas mūsu ugunis bija aizsegtas. Kuģu silueti neskaidri rēgojās tumsā. Tikai retumis, ja tuvumā pavīdēja iezemieša laiva vai kas aizdomīgs, pāri ūdenim taustījās spilgts prožektora stars, bet pec minūtes vai divām tas pēkšņi apdzisa, un atkal iestājās melna tumsa.

Labajā ierobā stāvēja matroži.

Kāds mašīnists skaļā balsī fantazēja:

—   Tikai nodienēt, gan tad es atrastu darbu.

—   Kādu? — viņam jautāja.

—   Stūrēšu uz Maskavu. Tur man ir vieta vienā rūpnīcā.

—   Jā, kas jau ieguvis specialitāti, tam uz laukiem nav ko nīkt.

Kādis cits stāstīja, ko viņš darījis Madeiras salā.

Taču drīz vien valodas apsīka. Kā redzams, nevienam negribējās tērzēt. Tik jauka, tik smaržīga bija šī tropu nakts! Tikai tad, kad ierunājās par nokauto govi, visi uzreiz saviļņojās.

—   Tātad šodien mūs mielos ar sprāgoņu?

—   Tā jau iznāk.

—   Ja nu tai govij bijusi kāda lipīga kaite?

—   Jādomā, ka lipīga. Kāpēc tad šī būtu nobeigusies?

Balsis kļuva arvien niknākas:

—   Tādu gaļu ēzdami, arī mēs visi nosprāgsim.

—   Sprāgsti! Vai domā, ka priekšniecība raudās par tevi?

—   Uzturzinis jāņem uz grauda.

—   Viņš tur nav vainīgs.

—   Man ir citāds priekšlikums: pievāksim un apedīsim visu, kas atrodas virsnieku kambizē. Bet viņu kopkajitei atdosim to govi. Sak, ēdiet, virsnieku kungi, lai jums laba veselība!

No kuģa pūpes nāca vecākais bocmanis — konduktors Sajems, vecs, traki centīgs dienētājs. Jādomā, viņš bija dzirdējis sarunas beigas. Kliedza:

—  Ak jūs nejēgas, pagāni! Tur notiek dievkalpojums, bet jūs te, lopi, ņirgājaties! Marš, baznīcā, es jūs …

Viņš trekni nolamājās, gāzdams virsū visiem svētumiem neķītrus vārdus.

Ierindas matroži pazuda, bet apakšvirsnieki stāvēja turpat ierobā, nelikdamies ne zinis par bocmaņa lamāšanos. Paliku arī es ar savu draugu.

No bruņu kuģa dzīlēm plūda baznīcas dziesma «Un kapā guļošiem dzīvību dāvājis». Klusajā jūrā, siltajā naktī, zem klajām, krāšņām un mirdzošām debesīm meldija skanēja sevišķi jauki. Šķita, kora balsis, izlauzušās brīvībā, priecīgi traucas tālē, lai visur daudzinātu slavu dzīvei. Nebūs vairs nāves, drausmīgās un nepielūdzamās dzīvo būtņu iznīcinātājas. Viņu pašu uzveicis krustā sistais! Nebūs vairs nāves? Bet, kas tad būs? Un mans

prāts kā tirāns satrieca mani ar faktiem. Visi lielgabali mums bija pielādēti. Pie katra dežurēja komendori. Vajadzēja tikai parādīties pretiniekam, un tūdaļ sveču un svētbilžu lampiņu vietā uzliesmos starmeši, skanēs nevis «Kristus augšāmcēlies», bet lielgabalu dārdoņa, sarkani krāsoto olu vietā uz japaņiem drāzīsies šāviņi, pildīti ar sprāgstvielām. Jo vairāk cilvēku dzīvību iznīcināsim, jo vairāk cilvēku noslīcināsim — jo nevaldāmāk līksmosim! Kā lai visu to saskaņo ar svinīgajiem lūgšanas vārdiem, kas sludina dzīvības uzvaru? Cilvēce krāpta ar tiem gandrīz divi tūkstoši gadu … Draugs pačukstēja pie auss: — Turies manā ķīļūdens līnijā! Un mēs abi kāpām augšā grotmastā.

PUSDIENAS PĀRI BORTAM

Augstu virs klāja atrodas marša kurvis. Tas ir apaļš, pie masta piestiprināts laukumiņš, iežogots ar 'dzelzs bortu. Tur jau sen mūs gaidīja mīniera sābris — kurinātājs Baklanovs, atstiepis sev līdzi kasti ar ēdamo.

Tikko uzkāpām maršā, kurinātājs teica:

—   Kur jūs tik ilgi bijāt? Cietos, cietos un gandrīz jau viens pats ķēros klāt.

—   Draudziņ, dievu lūdzām, — Vasja Strazds jautri atbildēja.

—   Visi karavīri arī bez lūgšanām nonāks taisni paradizē. Tas jau sen zināms. Tātad velti esat pūlējušies.

Atvērām kasti, izņēmām puspudeli konjaka, pudeli vīnogu vīna un pēc tam arī ēdamo: maizi, gaļas konservus, vārītas olas, svaigus bananus un ananasus. Dzērām tieši no pudeles un ēdām ar garšīgu muti. Konjaks bija no lētajām šķirnēm, bet mēs jūsmojām, ka tas ir stiprs: kašāja kakla kā kaķis ar nagiem:

—   To es dabūju no vācu transportkuģa, — mīnieris pavēstīja.

Vasja Strazds iereiba un sāka fantazēt:

—  Ja palikšu dzīvs — braukšu uz Pēterburgu. Gribu iestāties elektrotechniķu kursos. Pēc tam mācīšos tālāk, kāpšu augstāk.

—  Tur jau tevi vien gaida, — Baklanovs piebilda un, ananasu ēzdams, skrakšķināja tāpat, it kā kostu gurķī.

Vasja Strazds aizsvilās:

—   Baklanov, tu esi apsūnojis celms. Laiskumā gluži sarūdzis! Bet man ir citāda daba. Ja nevarēšu iestāties kursos oficiāli, salīgšu skolā par sargu. Studenti man palīdzēs mācīties. Esmu dzirdējis, tie esot krietni puiši, mūsējo labā streikus rīkojot. Caurām naktīm strādāšu, bet savu panākšu. Vai nav tiesa, Aļoša?

—  Tiesa, — es apstiprināju, priecādamies par viņa entuziasmu.

—   Savu panākšu! — gandrīz kliegšus kliedza Vasja. — Jā, nudien! …

—   Pacel kāju augstāk, citādi paklupsi! — nesatricināmā mierā iebilda Baklanovs.

—  Ak tu, lācis tāds! Katrreiz viņš tā dara. Tikko gribu uzlidot augstāk, viņš mani aiz spārna ciet un zemē!

Baklanovs notiesāja beidzamos uzkožamos, atzvēlās pret mastu un laiski novilka caur zobiem:

—  Ja tas mutes caurums neprasītu maizes, tad es dzīvotu bez raizes.

Saruna novirzījās uz gaidāmo kauju. Mīnieris mēģināja iedvest mums cerību.

—   Domāju, ka neesam nemaz tik vāji, kā daudzi stāsta. Es pat nojaušu, ka japaņus sakausim.

—   Ar šiem Noasa šķirsta pēctečiem? — kurinātājs jautāja.

—  Mums ir arī jauni kuģi.

—   Pagaidi, Strazd, minēšu mazu piemēriņu. Kronštatē atstājām vienu pavisam vecu pletīzeri. To dēvē par bruņu kuģi. Tam dots arī vārds «Neaizskar mani». Vai esi tādu dzirdējis?

—   Esmu. Bet kas tālāk?

—  Manuprāt, visu mūsu eskadru var nosaukt šai vārdā — tikai ar mazu papildinājumu: «Neaizskar mani, izjukšu!»

—   Runa nu ar to melno velnu!

Sāka rībēt bungas — dievkalpojums bija beidzies. Matroži kāpa uz augšējā klāja. Steidzāmies lejā. Daži skūpstījās, teikdami: «Kristus ir augšāmcēlies!» Pēc laiciņa uz kuģa iedegās elektriskās lustras. Komanda un virsnieki sakārtojās uz augšējā klāja ierindā. Zelta uzplečiem spīguļojot, ieradās komandieris — pirmā ranga kaptenis Jungs. Viņš mūs apsveica svētkos, un dažimatroži negribīgi atbildēja:

—   Padevīgi pateicamies, jūsu augstdzimtība!

Pārējie draudīgi klusēja.

Komandieris samulsis apstājās, šķiet, it kā gribēdams ko jautāt matrožiem. Taču tas ilga tikai vienu mirkli. Tūliņ pat viņš errīgi paraustīja plecus, apsviedās apkārt un līdz ar virsniekiem, devās uz kopkajiti. Kā redzams, viņam nebija ne jausmas, kāpēc komandas garastāvoklis tā pārverties.

Matroži kā dzīva straume plūda uz admiraļa rezerves kajiti, kur uzturziņi katram izsniedza baltmaizes kukulīti un divas olas. Tās bija mūsu atgavēnis un arī deva, ar ko lielie svētki atšķīrās no darbdienas. Taču viens otrs matrozis pats bija iegādājies ēdamo un dzeramo no anamitiem vai no tirdzniecības kuģiem.

Neaizmirsdami mājas paražas, tie aicināja cits citu viesos: gan .bruņu tornī, ,gan aiz dubultā borta, gan minu noda|ā.

Rīts, kā jau vienmēr tropos, iestājās strauji. Šķita, paceļas priekškars, kas dienu šķir no nakts. Zvaigznes, kas tumšzilajās debesu dzīlēs mirgoja kā zelta rasas pilieni, kļuva blāvas, dzisa, un arvien dzidrāks vērtās augstais jumols, ko apgaismoja varenās rītausmas liesmas. Pāri līcim, pari nekustīgajam ūdens līmenim piesarkušajā gaisā sudrabotā vērpelē riņķoja kaijas, šķeldamas rīta klusumu ar savām klaigām. Pret debesīm krasi iezīmējās neauglīgie kalni, to kontūras ar zaļajām aizām iedegās asinssārtā zaigā, bet virsotnēs, kas slējās augstu gaisos pāri okeana klajam, jau dzirkstīja pirmie saules stari.

Pa plašo līci apkārt kuģiem slīdēja anamiti savās šaurajās laiviņās, spoguļainajā ūdenī atstādami līganu sliedi. Viņu vienīgais tērps bija raibs drānas gabals, kas sedza augumu, un balta, ap galvu aptīta čalma. Pie mūsu kuģiem piebraukuši, viņi piedāvāja pīles, vistas un arī dažādus augļus, ķērcošā balsī saukdami nesaprotamus vārdus. Brūnajās sejās ar platajiem vaigu kauliem plaiksnījās iztapīgs ubaga smaids.

Kāds bruņu kuģa «Orjols» matrozis gribēja nopirkt pīli. Viņam to neļāva darīt. Matrozis jutās aizvainots un, būdams mazliet iereibis, sāka skaļi saukt:

—   Brālīši, ko viņi ar mums dara? Pats par savu naudu — un es nedrīkstu neko nopirkt! Vai tad mēs neesam cilvēki?

—   Priekšniecībai mēs esam sliktāki nekā lopi, — piebalsoja citi komandas locekļi.

Matrozis sauca vēl stiprāk:

—    Viņi paši, virsnieki, sagādājuši sev visu ko, šampanieti tempj. Bet mūs uz svētkiem grib ar sprāgoņu pacienāt! Vai dzir<dat! Ar sprāgoņu! …

Viņš kliedza ilgi — tikmēr, kamēr tā balsi sadzirdēja arī sardzes priekšnieks. Tas paaicināja matrozi uz tiltiņa.

—   Ko tu tur ālejies?

—   Patiesību runāju, jūsu labdzimtība! — matrozis atbildēja, nekaunīgi blenzdams virsniekam tieši acīs.

—   Klusēt! Es tevi arestēšu!

Matrozis iebļāvās, gluži atklāti ņirgādamies par virsnieku:

—   Kristus ir augšāmcēlies, jūsu labdzimtība!

Pēc piecām minūtēm viņš jau sēdēja karcerī.

Vaļsirdīgi runājot, sirds dziļumos jutām vairāk ļaunu prieku nekā nožēlu par šo gadījumu. Agrākās pārestības, ko nācās paciest no priekšniecības, neizpaudās tik spilgti, un tur bija grūti piesieties. Bet tagad bija pavisam citādi. Pirmajās lieldienās mums pusdienās vārīja sprāgoņas gaļu! Tā bija drausmīga netaisnība, kas klaji dūrās acīs. Sašutums radās gribot negribot.

Matrožu sarunās visādos veidos pieminēja «nelaiķi govi», un komanda iedegās dusmās arvien vairāk. Matroža arestēšana vēl ielēja eļļu uguni. Uz visiem klājiem kliedza un bļaustījās. Gribēja uzlauzt virsnieku vīna pagrabu, bet priekšniecība padzirdēja un norīkoja tur sargkareivjus.

No tiltiņa saņēmām pavēli:

—   Komandai dzert degvīnu un pusdienot!

Iznesu uz augšējā klāja vara degvīna kannu, mans junga — otru. Matroži pēc kārtas nāca pie kannas, nosauca savu numuru un iztukšoja stiprā, smaržīgā dzēriena kausiņu. Taču no pusdienām visi atteicās. Vienīgi ierindas apakšvirsnieki mēģināja ņemt ēdienu, bet matroži tūliņ izrāva viņiem no rokām traukus un izgāza viru pār bortu. Kāds no komandas kliedza:

—   Nostājieties visi ierindā! Prasīsim, lai ierodas vecākais virsnieks!

Matroži kā parasti apbrīnojami steidzīgi nostājās rindās. Vēsts par komandas lēmumu zibeņātrumā aplidoja visas kuģa nodaļas. No visām pusēm skriešus steidzās matroži, kāpa uz augšējā klāja, pievienojās ierindai, it kā jau iepriekš būtu norunājuši rīkoties saskaņoti. Simtiem balsu sauca:

—   Dodiet vecāko virsnieku!…j

—   Vecāko virsnieku šurp!

Pie manis atskrēja -mašīnists Cunajevs, lielā fiziskā spēka dēļ iesaukts par «čuguna vīru». Viņa prāvajā, iegarenajā sejā aiz uztraukuma plati pletās un plaka nāsis. Cunajevs aizgūtnēm čukstēja, un elpas sēcienos aprautās frāzes bija tikko dzirdamas.

—   Mums ir bumba . .. Sen gatava … Apmēram puspuda … Nikuļins un Gromovs prasa: vai tūlīt varot sviest virsnieku kopkajitē?

Līdz tam brīdim vēl nezināju, ka mašīnu telpu kvartirjeri Nikuļins un Gromovs sadabūjuši bumbu. Mirkli apmulsu. Parasti šādos gadījumos apspriedos ar Vasiļjevu, bet tagad viņš ārstējās bospitaļkuģī -«Orjois». Mūsu līdzšinējās sarunas par revolucionārām komandas noskaņām beidzās ar secinājumu, ka uz sacelšanos eskadrā jāgatavojas daudz organizētāk. Un tai jānotiek ne agrāk kā pēc ierašanās Vladivostokā, lai varētu vienoties ar sauszemes karaspēku par kopīgu fronti. Pretējā gadījumā mums nekas jēdzīgs neiznāks. Tā mēs spriedām. Grūti visā eskadrā uzsākt sacelšanos. Bet iedomāsimies vislabāko, ka tā izdevusies. Un kas tālāk? Sis jautājums mūs mulsināja visvairāk. Uz priekšu mēs nevarētu doties, jo mūs sakautu japaņi. Visa eskadra nevarētu atgriezties arī mājās, lai izmantotu kuģus revolūcijas mērķiem. Mums nebija tik lielu ogļu krājumu. Ja garajā ceļā vesela valsts tikko spēja apgādāt mūs ar kurināmo, tad mums vieniem pašiem tas nepavisam nebūtu pa spēkam. Tātad atliktu tikai viens: nogremdēt visus kuģus un pašiem izkāpt Anamas krastā. Ko domātu par to mūsu Mančžurijas karaspēks? Viņi turētu mūs par nodevējiem, kas nav attaisnojuši uz tiem liktās cerības. Un Krievijas valdība izmantotu mūsu sacelšanos savās interesēs: 2. eskadra bijusi tik spēcīga, ka tā tīri viegli varētu sakaut pretinieku un iekarot Japaņu jūru, >bet noziedzīgie revolucionāri visu to izjaukuši. Apmēram tādā garā kliegtu visas avīzes. īsi sakot, eskadras kuģu apkalpju revolucionārie elementi bija iekļuvuši strupceļā: tie droši zināja, ka dodas nāvē, bet nedrīkstēja arī uzvilkt sacelšanās karogu. Revolūcijas stunda tuvojās, bet tā vēl nebija situsi.

—   Nu, kā tad būs? — Cunajevs mani steidzināja, tik spriegi savilcis savas inusku|otās rokas, it kā viņš tajās jau turētu smago bumbu.

Mirkli nezināju, ko teikt, bet tad gluži errīgi atbildēju:

—   Nav īstais laiks! Viena sprāgusi govs nav nekāds iemesls sacelšanās rīkošanai. Saki biedriem, lai pataupa bumbu svarīgākam gadījumam! Varbūt tā drīz vien noderēs.

Cunajevs neapmierināts atmeta ar roku un steigšus laidās lejup pa trapu.

Tobrīd virsnieku kopkajitē ritēja līksma dzīve. Bija dzirdamas piedzērušas balsis. Dziedāja romances klavieru pavadījumā. Un pēkšņi kā no gaisa nokrita ziņa, negaidīta un draudīga kā zemestrīce: komanda sadumpojusies! Kopkajitē uzreiz kļuva kluss kā tukšā dievnamā. Virsnieki nobālēja, vienā mirklī izgaisa reibulis, un tie vaicājoši raudzījās cits citā. Un katrā acu pārī ieplaiksnījās nāves bailes, it kā bruņu kuģis šinī pašā mirklī varētu uzlidot gaisā. Taču tas neturpinājās ilgi. Pēkšņi visi sarosījās, sāka skraidīt, izgrūzdami nesakarīgus vārdus. Vieni paslēpās savās kajitēs, aizcirzdami un aizslēgdami durvis, citi tvēra revolverus, paši neticēdami, ka tā var glābties no bojā ejas.

Komandieris Jungs tajā brīdī atradās vadīšanas kabinē.

Beidzot pie matrožiem ieradās otrā ranga kapteinis Sidorovs. Viņš bija pilnā virsnieka formas tērpā — jaunā svārkā, baltā kā sniegs, un tādās pašās baltās biksēs. Taču ne zeltotie uzpleči, ne Vladimira krusts pie viņa krūtīm vairs pienācīgi neietekmēja matrožus, un kortiks, kas kuļājās pie jostas, šķita lieks un nevajadzīgs šo daudzo saniknoto ļaužu priekšā. Zem flotes cepures naga rēgojās seja ar smailu bārdiņu, tik samulsusi, ka pat lielās, saskrullētās ūsas vairs nelikās 'bramanīgas. Vārgā balsī, it kā dienām nebūtu ēdis, viņš jautāja:

—   Draugi, kas noticis?

Komanda rēkdama atbildēja:

—   Nost ar sprāgoņu!

—   Pusdienas pāri bortam!

—   Nost karu!

—   Atbrīvot arestēto!

—   Kāpēc nevainīgs cilvēks iesēdināts karcerī?

—   Ar sprāgoņu mūs ēdināt, asinssūcēji!

—   Atbrīvot arestēto!

Vecākais virsnieks mīņājās, it kā juzdamies vainīgs, un tad, pamājis ar roku klusēt, sāka runāt:

—   Es ar savu varu arestēto atbrīvot nevaru. Tā ir komandiera darīšana. Ziņošu viņam par jūsu prasību.

Viņš steidzīgi soļoja prom uz tiltiņu.

Bet nopakaļ skanēja balsis:

—   Dod šurp komandieri!

—   Nerimsimies, kamēr neredzēsim arestēto!

Uz klāja uznāca viens otrs drošāks virsnieks, bet tūdaļ, baiļu pārņemts, pazuda pūpes lūkās.

Komandieris pārvietojās no vadīšanas kabines uz kaujas torni. Viņa saruna ar vecāko virsnieku ieilga. Bija radies pārāk bīstams stāvoklis, un to tik viegli nevarēja atrisināt. Apmierināt komandas prasības nozīmēja iedragāt kuģa disciplīnu un uz visiem laikiem satricināt virsnieku autoritati. Taču citādi rīkoties nevarēja. Tur apakšā uz klāja bija sapulcējušies apmēram deviņsimt matroži, tikpat nevaldāmi kā no krastiem izgājuši palu ūdeņi. Līdzšinējo paklausīgo puišu vietā bija mežonīgs bars, sadumpojies uz kara kuģa kara lauka tuvumā. Līdz pat kaujas tornim skanēja klaigas, saucieni, svilpieni un neķītri lamu vārdi, ka vai ausis plīsa pušu, un tas viss saplūda kopā aukainā rēkoņā, no kuras mati cēlās stāvus. Tiesa, ļaudis pagaidām vēl atradās ierindā, bet šī ierinda jau bija nekārtīga, lauzta līnija un gluži kā viļņos stichiski līgojās, dūres draudīgi slējās gaisā. Komandas niknums bija tik nevaldāms, ka viena paša matroža skarbs un drosmīgs aicinājums varētu visus pārējos iegrūst jaunā notikumu virpuli. Un tad uz kuģa sāktos slaktiņš. Uz klāja plūstu virsnieku asinis, un visi vai gandrīz visi, kas valkā zelta vai sudraba uzplečus, lidotu pāri bortam. Vai var cerēt uz citu kuģu palīdzību? Arī tur taču ir bijuši dumpji . . .

Pēc ilgas šaubīšanās komandieris Jungs padevās.

Vecākais virsnieks noskrēja no tiltiņa un, nezin kāpēc pacēlis rokas gaisā, it kā lūgdamies, lai komanda viņu saudzē, jestri, gluži nepiemēroti savam vecumam, nodrāžas garām ierindai, saukdams:

—   Tūliņ, draugi, tūliņ!

Viņš pazuda lūkā. Taču ilgi tas nebija jāgaida. Pēc kādām piecām minūtēm viņš pats izveda uz augšējā klāja no karcera atbrīvoto matrozi un teica:

—   Te viņš ir, draugi, te viņš ir! Neklaigājiet vairs! Apmierinieties!

Komandas satraukums strauji rima, kliedzieni apklusa.

Vecākais virsnieks turpināja:

— Tūliņ došu rīkojumu, lai jums izvāra citas pusdienas. Bet jūs ievēlējiet komisiju. Lai tā pasaka, kuri buļļi — divi labākie buļļi — jānokauj jūsu maltītei.

Ierinda uzreiz izjuka. Jautri čalodami, matroži izklīda pa klāju, it kā saņēmuši nepieredzētu apbalvojumu. Uzvara bija viņu pusē.

Arvien augstāk kāpa saule, devīgi gāzdama lejup gaismas šaltis. Okeāns laiski tīksminājās karstajos staros. Pāri zeltaini zilajam ūdeņu tuksnesim mēmā stingumā cēlās kalnu virsotnes. Šķita, ka pelēkie, neauglīgie milži tikai tāpēc ielenkuši līci, lai sargātu tā rāmo mieru pret plēsonīgiem vētras uzbrukumiem.

No flagmaņa bruņu kuģa «Suvorovs» plūda ragu orķestra skaņas.

TRAĢIKOMĒDIJA

Otrajās lieldienās pēc eskadras komandiera signālā visi kuģi sāka gatavoties ogļu iekraušanai. Mūsu svētki bija beigušies. Matroži ar patiku atcerejās vakardienu — viņi bija panākuši biedra atbrīvošanu un saēdušies gaļas līdz kaklam.

Uz priekšējā tiltiņa vecākais signalists Zcfirovs steidzīgi ziņoja sardzes priekšniekam:

—   Jūsu labdzimtība, «Suvorovs» nolaida tvaika kuteri!

Sardzes priekšnieks pavēlēja:

—   Paturi to acīs!

Pēc kāda laiciņa signalists atkal ziņoja:

—   Kuterī iekāpj pats admiralis.

Redzot, ka kuteris dodas pie mums, visa «Orjola» priekšniecība kļuva nemierīga. Ko tagad darīt? Mums nebija izlikti trapi. Citi virsnieki, ierazdamies vizītēs, piestāja ar savām laivām pie kuģa pakaļējā gala, kāpa augšup pa vētras trapu uz balkona un tālāk devās cauri kopkajitei. Kā par postu ari tā tagad bija pārvērsta par ogļu bedri un mūsu virsnieki jau sen pārvietojušies uz admiralim rezervēto kajiti. Jā, tā pie mums varēja nokļūt jaunāko dienesta pakāpju virsnieki. Viņi ar to samierinājās. Bet vai tādā pašā veidā varēs uzņemt pašu eskadras komandieri viceadmirāli Rožestvenski? Tiklab mūsu komandieris, kā arī vecākais virsnieks neziņā plātīja rokas un izmisumā sakampa galvu: tuvojās negaiss.

Mierīgi bija tikai matroži.

—   Pie mums drāžas trakais admiralis.

—   Pirmoreiz visa brauciena laikā.

—   Nez kāpēc iedomājies mūs apciemot?

—   Droši vien gribēs apsveikt svētkos un sabučoties.

—   Varbūt grib pirms kaujas uzmundrināt?

Virsnieki un komanda nostājās ierindā, visu acis bija vērstas uz kutera pusi.

Kādas gan bija admira|a dusmas, kad, piebraucis pie bruņu kuģa, viņš uzzināja, ka tam jānok|ūst uz mūsu klāja diezgan neparastā ceļā! Tas viņam šķita apvainojums. Kuteris apstājās, Rožestvenskis piecēlās pūpē kājās, izslējis milzīgo augumu, un, dūres kratīdams, kliedza:

—   Kas tā par nelietību? Kas tā par izlaidību? Tas nav kuģis,, tā ir meitu māja! Tūliņ izlikt trapu!

Rožestvenskis devās uz bruņu kuģi «Osļabja», kā redzams, vēlēdamies apmeklēt slimo admirali Felkerzamu.

Mūsu komandai nebija ne jausmas, ka cskadras komandierim par vakardienas dumpi uz «Orjola» viss jau zināms. Vainīgs bija sardzes priekšnieks. Viņš uzrakstījis komandierim tādu raportu, ko nekādi nav varēts noklusēt, un tas bijis jāsūta likumīga ceļā. tālāk.

Uz «Orjola» viss gāja juku jukām. Pa galvu pa kaklu laida lejā labo trapu. Darbā norīkoja vairāk matrožu, nekā vajadzīgs. Uzraudzīja ne vien vecākais virsnieks, bet arī kuģa komandieris,, kas visu laiku steidzināja:

—  Ātrāk! Ātrāk!

Nepaspējām paveikt šo vienu darbu, kad no «Osļabjas» signalizēja jaunu Rožestvenska pavēli:

«Izlikt arī kreiso trapu.»

Tas atradās kreisajā ierobā un ka par nelaimi bija apkrauts, ar oglēm. Nekādi nebija iespējams ātri atbrīvot trapu no biezā ogļu slāņa. Priekšniecība apjukumā skraidīja no viena borta uz. otru.

Izdevās sakārtot tikai labo trapu. Atkal ieradās Rožestvenskis. Gandrīz visa ekipāžā nostājās ierindā uz augšējā klāja. Admirālis uzkāpa, ne vārda neteikdams, un, neapsveicinājies ar komandu, kaut gan parasti tas tiek darīts, apstājās, it kā smagās domās nogrimis. Viņa milzīgais augums, veselu galvas liesu lielāks nekā citiem, bija mazliet sakucies. Rožestvenskis piederēja pie ķeizara svitas, viņam bija viceadmiraļa dienesta pakāpe, ģeneraladjutanla tituls, viņš bija eskadras komandieris — tas viss nošķīra viņu no mums kā dievību. Admiraļa seja ar apaļo, īsi apcirpto bardu bija nikna un drūma kā satrakota jūra negaisā. Rožestvenskis pec sava pastāvīga paraduma kustināja žokļus — šķita, viņš kaut ko košļā — un lēni laida caururbjošu skatienu pāri matrožu rindām, it kā meklētu viņu vidū vainīgos. Uz kuģa visi sastinga. Likās, ka cilvēki nedrīkstēja pat elpot. Šī mēmā aina ilga ininuti vai divas. Beidzot klusums eksplodēja: nodārdēja drausmīgs rēciens:

—   Nodevēji! Riebekļi! Dumpoties sadomājuši! Sastāties pēc nodaļām! Apakšvirsnieki — atsevišķi!

Atskanēja daudzu kāju švīkstoņa. Cikreiz nebijām izpildījuši šo vienkāršo komandu! Bet šoreiz mums viss juka, mēs svaidījāmies no vienas puses uz otru kā dzīvnieku bars, kas apdullis, ieraugot plēsīgu zvēru.

Jau agrāk bijām dzirdējuši valodas, ka admiralis slimojot ar nieru kaiti. Tāpēc mazākais satraukums padarot viņu gluži traku. Varbūt tas tiešām tā arī bija. Neapšaubāmi, ka tagad viņš izskatījās pēc nenormālā. Viņš sita ar labo kāju pret klāju, vicināja rokas, gānījās ar tādiem vārdiem, kādus pat dažam matrozim riebtos mutē ņemt, apveltīja bruņu kuģi un komandu ar visnepieklājīgākiem izteicieniem. Vina vārdi krita, dārdēdami kā klinšu bluķi:

—   Es «necietīšu nodevību! Cūcīgs kuģis! Likšu to sašaut visai eskadrai, nogremdēšu tepat uz vietas! …

Viņa varenībai mēs ticējām. Mūsu dzīvības atradās viņa rokās. Viņš mums iedvesa pārmērīgas bailes.

Admiralis pieprasīja:

—   Dodiet man barvežus! Kur viņi ir, tie nelieši? Surp viņus!

Virsnieki sāka skraidīt gar ierindu. Viņi paši nezināja, kurš

ir barvedis, un sarakstu iepriekš nebija sastādījuši. Bija jāķer, kas pagadījās: vai nu kāds sodītais, vai arī tāds, kura ģīmis nepatika. Pirmo izrāva no ierindas nejauši trāpījušos kuģa namdari Ļebedevu. Admiralis uzklupa viņam, izgāzdams savu trako niknumu, sadauzīja Ļebedevam seju, bet, asinis ieraugot, it kā satrūkās no savas nesavaldības un pavēlēja:

—   Nelieti, stājies savā vietā!

Ļebedevs nostājās «mierā», laimīgs, ka izbēdzis no tiesas un draudošā nāves soda, ka ticis cauri ar četriem priekšējiem zobiem, ko tam izsita admiraļa dūre.

Virsnieki joprojām bez kādas izvēles kampa matrožus un veda tos laukā no rindām uz klāja vidu kā uz soda vietu. Sis bija viskritiskākais brīdis: domas, sirdi stindzinot, aizsteidzās priekšā notikumiem — nošaus vai pakārs … Kad virsnieki salasīja astoņus cilvēkus un nostādīja tos klāja vidū, visi pārējie atviegloti uzelpoja.

Sākās traģikomēdija.

Admiralis apklusa, it kā nolēmis nomierināties pirms vainīgo pratināšanas. Tikai krūtis tam vētraini cēlās un krita. Viņš ilgi raudzījās astoņos matrožos, vērodams seju pēc sejas. Tad sagrieza zobus tik skaļi, it kā tie būtu no dzelzs. Pēc tam atkal eksplodēja un kā traks sāka bļaut uz vainīgajiem:

—   Lūk, tur viņi ir, krievu zemes nodevēji! Nevienas cilvēciskas sejas! Arestantu purni visiem! Par cik pārdevāt Krieviju? Es prasu: par cik jūs pārdevāt savu dzimteni japaņiem?

Astoņi cilvēki stāvēja izstiepusies, ar stulbām acīm blenzdami uz bargo admirali. Ceļi viņiem trīcēja, sejas bija bālas kā ar miltiem nopūderētas. Tie bija mēmi manekeni.

Admirālis strauji pagriežas visas komandas priekšā un gluži kā operā, slaidi pamājis ar labo roku, norādīja uz arestētajiem:

—   Paskatieties, paskatieties uz šiem nodevējiem! Viņi par zeltu pārdevuši japaņiem mūsu dzimteni!

Tad pieliecās, ierava galvu plecos un, bakstīdams ar pirkstu uz vainīgo pusi, ierunājās klusā balsī, gandrīz čukstus, beigās saraustīti dvesdams:

—   Redzu, redzu . .. Lūk, kā izspiedušās kabatas! Piedzītas ar japaņu zeltu! Skatieties, skatieties visi uz viņu kabatām! Tūliņ tās plīsīs pušu aiz zelta! Abā! Tad redz, kur nokļuvusi ienaidnieka naudiņa!

Admirālis gan tuvojās vainīgajiem, gan kāpās atpakaļ, visu laiku šķobīdamies un gorīdamies un piebārstīdams savus vārdus ar neķītrām lamām. Viņa seja kļuva zili melna, acis izvalbījās, it kā viņu žņaugtu sastērķelēta krekla apkakle. Rožestvenskis trakoja kā velna apsēsts. Un visa šī lamāšanās," visa viņa izturēšanās, visi muļķīgie vārdi bija tik nejedzīgi, ka šķita — viņš publikas priekšā tēlo ākstu, kas tikai uz brīdi uzvilcis spožus formas svārkus. Beidzot viņš izraudzīja vienu no šiem astoņiem cilvekiem — kalsenu, bakurētainu vīru un sāka bļaut:

—   Te nu ir šis dieva rokas apzīmogotais purns! Stāsti, — cik naudas saņēmi no japaņiem? Nu? Ahā! Tu klusē!

Rožestvenskis sagrāba matrozi aiz krūtīm un sāka tā kratīt, ka likās — viņš gribēja tam izpurināt dvēseli. Nelaimīgajam galva svaidījās kā uz atsperes. Admirālis grūda viņu prom no sevis, matrozis atsitās pret kambizes sienu un nogāzās zemē, bet tad pieslējās uz klāja sēdus un pēkšņi saka skaļi žegoties.

Apakšvirsniekus admiralis nogānīja ar visrupjākajiem vārdiem, konduktorus un virsniekus nosauca par «cūcīgas komandas cūcīgajiem priekšniekiem» un komandierim izteica rājienu par rnīkstčaulību.

—   Bet jūs, nekrietnās dvēseles, tā i zināt, es jums to nepiedošu! — noslēgumā viņš jau griezās pie visiem matrožiem. — Tikai kaujā ar savām asinīm jūs spēsiet izpirkt šo noziegumu! Citādi jūsu nemazgātā vilna šķipsnām vien juks pa gaisu! . . .

Admiralis aizbrauca uz «Suvorovu».

Astoņus arestētos matrožus kā smagus noziedzniekus ar pa-

stiprinātu konvoju nosūtīja uz transportkuģi «Jaroslavļa», uz peldošo cietumu.

Izklīdām klusējot, juzdamies tā, it kā mums būtu izrauta sirds. Nebija par ko runāt. Viss skaidrs. Bijām tikuši cauri ar astoņu biedru bojā eju u .

SAGAIDĀM TREŠO ESKADRU

Mūsu eskadra 25. apriļa vakarā pa bezdrāts telegrāfu uzņēma sakarus ar konlradmiraļa Ņebogatova kuģiem. Tuvojās biedri, kas bija atstājuši Liepāju četrus mēnešus pēc mums. Jaunā vēsts visus patīkami satrauca.

Nākamajā dienā pulksten astoņos no rīta eskadra pa vienībām izbrauca no Van-Fonga līča. Kuģi sakārtojās tādā pašā brauciena ierindā, kādā šķērsojām Indijas okeānu. Bruņu kuģu vienības sarindojās divās paralēlās kolonās, priekšā brauca flagmaņkuģi «Suvorovs» un «Osļabja». Izlūki — «Almazs», «Svetlana» un «Urala» — izvirzījās krietni priekšā. Mūsu straujie «Izumruds» un «Zcmčugs» novietojās flangos flagmaņkuģu dvarsos, bet trans'porla un mīnu kuģi aiz bruņu kuģu vienībām. Arjergardā nostādīja kreiserus «Oļegs», «Aurora» un «Donskojs». Četri palīgkreiseri izklīda gar visām apvāršņa pusēm. Eskadra sākumā devās uz dienvidaustrumiem, pēc tam pagriezās uz rietumiem.

Uz mūsu ibruņu kuģa satraukums pārņēma visu apkalpi. Līdzi citiem matrožiem ari es drāzos uz pakaļējo augšējo tiltiņu. Visu skatieni bija vērsti dzidrajā okeana tālē. «Suvorovs» un «Nikolajs I» nepārtraukti sarunājās pa radio. Pulkstenis vēl nebija divi, kad pie apvāršņa sāka iezīmēties tuvojošos kuģu masti. Pēc brīža saskatījām arī melnus dūmeņus un tiltiņus. Priekšgalā ar kontradmiraļa Ņebogatova flagu brauca «Imperators Nikolajs I», tam sekoja krastu apsardzības bruņu kuģi «Ģeneraladmiralis Apraksins», «Admirālis Seņavins», «Admirālis Ušakovs», vecais bruņu kreiseris «Vladimirs Monomacbs», transportkuģi «Livonija», «Kuronija», «Hermanis Lerke», «Grafs Stroganovs», ceļojošā darbnīca «Ksenija» un velkoņu tvaikonis «Svira». Vēl vajadzēja ierasties otram hospitaļkuģim «Kostroma». Eskadrais sastapās, salutēdamas viena otrai ar lielgabala šāvieniem. Pārņēma dīvaina sajūta, redzot tik tālu no dzimtajiem krastiem šos druknos, neveiklos un lēnos kuģus ar augstajiem dūmeņiem un garajiem lielgabaliem. Taču šie kuģi bija atbraukuši, trīs mēnešos pārvarēdami milzīgu attālumu. 2. eskadra apturēja mašīnas. «Suvorovs» pacēla signālu «Esiet sveicināti!», «Apsveicu sakarā ar lielisko braucienu!», «Apsveicu eskadru sakarā ar jaunas vienības pievienošanos!». Signālus atkārtoja visi kuģi. «Nikolajs I», vezdams sev

līdzi ķīļūdens kolonu, apmeta līkumu mūsu malējiem kuģiem, noslīdēja garām visai eskadrai un nostājās trešajā līnijā paralēli divām pirmajām. Tas bija svinīgs brīdis. No dzidrās debess dāsni plūda lejup tropu saules stari. Nokaitētais gaiss virmoja. Jūras virsma spīguļoja kā dārgakmeņiem nokaisīts zīda galdauts. Uz visiem kuģiem ļaudis nostājās ierindā uz augšējā klāja, priecīgi saukdami «urā!». Flagmaņkuģu orķestri spēlēja, cik jaudas. Bet «Donskojs», apsveikdams veco biedru «Monomachu», lika sakāpt komandai rājās, kā tas bija parasts buru flotes laikos, jo abas bruņu fregates piederēja pie šās paaudzes.

Drīz vien no «Nikolaja» nolaida kuteri un Ņebogatovs devās pie eskadras komandiera ar ziņojumu. «Suvorova» trapā sastapās divi admiraļi un visas eskadras priekšā sabučojās. Rožestvenskis ieveda jaunāko flagmani savā kabinetā, kur sabija ar viņu kopā apmēram stundu. Pēc tam Ņebogatovs atgriezās uz sava kuģa n .

Ar to svinības beidzās.

Četri jaunieradušies bruņu kuģi ietilpa eskadrā kā trešā bruņu kuģu vienība, bet kreiseris «Vladimirs Monomachs» pievienojās kreiseru vienībai.

Labi zinājām, ko vērti šie kuģi. To realais spēks bija niecīgs. Un tomēr pretēji skaitļu loģikai bruņu kuģa «Orjols» ekipāžā vēl ilgi priecājās, it kā būtu gadījies kas tāds, kas paver mūsu liktenī ceļu uz cerību. Gluži tāpat arī grūti slimam cilvēkam uz nāves sliekšņa rodas tieksme dzīvot, kad nākotne viņu pēkšņi sāk vilināt ar solījumiem.

Vienīgais labums, ka mūsu nogurdinošā mētāšanās gar Anamas krastiem beidzās. Atlika tikai pārkraut mantas no atbraukušiem transportkuģiem, un pēc dažām dienām dosimies tālāk uz ziemeļaustrumiem. Tagad pagātnei pārvilkts krusts. Nekas vairs nevar mūs aizturēt. Krievija atdevusi mums visu, ko spējusi. Vārds 2. eskadrai. Domās visu acis vērstas uz Rožestvenski, lai viņa sejā ar bargajām uzacīm, lai viņa koncentrētajā skatienā noprastu turpmākās rīcības plānus.

Nākošās dienas rītausmā Ņebogatova vienība kopā ar dažiem transportkuģiem iebrauca Kua-Be līcī, kur sāka kraut ogles un labot mechanismus. Eskadras pārējās vienības palika jūrā netālu pie ieejas līcī. No Rožestvenska saņēmām pavēli Nr. 229, kurā teikts, ka, «pievienojoties Ņebogatova vienībai, eskadras spēki ne vien kļuvuši līdzīgi ienaidnieka spēkiem, bet, par kaujas līnijkuģiem runājot, ieguvuši pat zināmu pārsvaru». Un vēl: «Japaņiem ir vairāk ātrgājēju kuģu, bet mēs netaisāmies bēgt no tiem.»

Nezinu, vai pats Rožestvenskis ticēja saviem vārdiem, bet matrožus tie pienācīgi neietekmēja. Apgalvojuma nejēdzība bija pārāk acīm redzama. Tāpēc matroži tikai zobojās par šo pavēli.

—  Muld nu gan! Kāds tad te kaujas līnijkuģu pārsvars? Ieradās taču tikai vecīši un krastu apsardzības bruņu kuģi.

—  Ja pie mums atsūtītu Melnās jūras eskadru, tas būtu pavisam kas cits.

—  Vistrakākās blēņas samelsa par kuģu ātrumu! It kā ātrgājēji kuģi būtu vienīgi tādēļ, lai bēgtu no ienaidnieka.

—   Mēģina uzkurināt mūsu kaujas sparu!

Daži matroži bija saņēmuši pastu un priecājās par vēstīm no dzimtenes. Savas domas stāstīja biedriem. Bet ne jau visiem bija priecīgas ziņas no mājām. Kāds kurinātājs stāvēja atspiedies pie labā priekšējā torņa. Sarepējušajās rokās viņš turēja atplēstu vēstuli un ar acīm urbās nevienādajās rindās. Viss bija labi, kamēr turpinājās radinieku sveicienu virkne. Bet pēkšņi pāri kurinātāja netīrajai sejai sāka ritēt asaras.

—   Kas tev? — es viņam jautāju.

Viņš neatbildēja uzreiz, — balss neklausīja.

—   Puisītis … Jau trešajā gada … Par Pētcrīti saucām … Nomiris.

Un, iebāzis vēstuli darba bikšu kabatā, viņš gurdā gaitā gausi kapa .lejup turpināt savu melno darbu.

Tagad mūsu eskadrā bija piecdesmit kuģu: trīsdesmit septiņi kara un trīspadsmit tirdzniecības kuģi. Taktiskais sadalījums bija šāds:

Pirmā bruņu kuģu vienība, kurā ietilpa četri labākie viena tipa kuģi: «Suvorovs» ar eskadras komandiera flagu, «Aleksandrs III», «Borodino» un «Orjols».

Otrā bruņu kuģu vienība: «Osļabja» ar kontradmiraļa Felkerzama flagu, «Sisojs Veļikijs», «Navarina» un «Admirālis Nachimovs».

Trešā bruņu kuģu vienība: «Nikolajs I» ar kontradmiraļa Ņebogatova flagu, «Apraksins», «Seņavins» un «Ušakovs».

Pirmā kreiseru vienība: «Oļegs» ar kontradmiraļa Enkvista flagu, «Aurora», «Dmitrijs Donskojs», «Vladimirs Monomaclīs», «Riona» un «Dņepra».

Otra kreiseru vienība: «Svetlana» ar pirmā ranga kapteiņa Seina breidvimpeli, «Kubaņa», «Tereka» un «Urala».

Pirmā mīnu vienība: divi vieglie ātrgājēji kreiseri «Izumruds» un «Zemčugs», četri mīnu kuģi — «Bedovijs», «Bistrijs», «Buinijs» un «Bravijs».

Otrā mīnu vienība: «Gromkijs», «Groznijs», «Bļestjaščijs», «Bezuprečnijs» un «Bodrijs».

Tad vēl trīspadsmit transportkuģu vienība, no kuriem «Kamčatka», «Irtiša» un «Anadira» apbruņoti ar mazkalibra lielgabaliem. So transportkuģu priekšgalā bija kreiseris «Almazs» ar pirmā ranga kapteiņa Radlova breidvimpeli. Turklāt pie eskadras atradās divi hospitaļkuģi — «Orjols» un «Kostroma».

Bija vel daži transportkuģi, bet tos kā nevajadzīgus pavēlēja sūtīt uz Saigonu.

Četras dienas viss gāja pa galvu pa kaklu. No vieniem transportkuģiem uz otriem pārkrāvām ogles, pārtiku un dažādas mantas. Pieblīvējām ar oglēm arī kaujas kuģus. Rožestvenskis deva rīkojumu visiem Ņebogatova kuģiem nokrāsot dūmeņus dzeltenus, ar melnām svītrām augšgalā, bet mastus gaišā smilšu krāsā.

Stāvot Kamrangas un Van-Fonga līcī, «Orjola» virsnieki ne vienreiz vien parsprieda jautājumu, ka eskadru vajadzētu aizturēt šeit un sākt ar Japanu miera sarunas. Kad pievienojās Ņebogatova kuģi, tad šīs runas vēl pastiprinājās. Virsnieku kopkajitē varēja dzirdēt šādas valodas:

—   Pec Mukdenas kaujas pat muļķiem viss kļuvis skaidrs. Vienīgā cerība ir 2. eskadra. Bet mēs labi zinām, kāda vērtība šīm mūsu jūras spēku paliekām.

—  Jā, pilnīgi pareizi. Ja Portarturas eskadra nepaveica neko prātīgu, tad par mums nevar būt ne runas.

—   Kas no ta jāsecina?

—   Jāsecina, ka vajadzētu tūliņ pat sākt miera sarunas. Tagad radusies vispiemērotākā situācijā. Padomājiet labi, kas iznāk! Lai nu kā, mēs visai pasaulei par izbrīnu esam nobraukuši milzīgu ceļa gabalu, nezaudējot nevienu kuģi. Esam tikuši gandrīz līdz Japanai, atrodamies, var teikt, tās vārtu priekšā. Tas gluži neviļus rada pretiniekam nopietnas bažas. Viņam taču nav patiesa priekšstata par visiem mūsu trūkumiem. To jau zinām tikai mēs, ka 2. eskadra kā kaujas spēks nekur neder. Turpretim japaņi, iekām šī eskadra nav iznīcināta, katrā ziņā jūtas satraukti, ka tā uzturas Austrumu ūdeņos. Kaut arī viņi jūra skaitliski stiprāki nekā mes, taču karā gadās visādas nejaušības un pārsteigumi, kur vājākie sakauj stiprākos. Jūras karu vēsturē zināmi daudzi šādi fakti. Pretinieks droši vien iegaumē arī to. Vārdu sakot, atrazdamies pie Anamas krastiem, mēs varētu noslēgt vairāk vai mazāk ciešamu mieru. Bet tas vēl nav viss: nākamajiem laikiem saglabātos neskarta mūsu eskadra, un Krievijas prestižs netiktu galīgi iedragats.

—   Cik žēl, ka daba nav piešķīrusi prātu tiem, no kuriem atkarīga šā neveiksmīgā kara izbeigšana!

Virsnieku kopkajitē pret šādam domam neviens neko neiebilda.

1. maija rīta piecdesmit kuģu lielā eskadra sarindojās brauciena kārtībā un devās uz priekšu ar deviņu mezglu ātrumu. Pirmo un otro bruņu kuģu vienību sadalīja divās kolonās. Tiem, velkot līdzi mīnu kuģus, sekoja divas transportkuģu kolonas ar «Almazu» priekšgalā. Kreiseri turējās flangos, apsargādami transportkuģus. Izlūkvienība — četri kreiseri — izvirzījās eskadrai krietni priekšā. Peldošie hospitāļi: «Kostroma», kas vakar pievienojās mums, un «Orjols» brauca ārpus ierindas kreiseriem abās pusēs. Trešā bruņu kuģu vienība, ko vadīja Ņebogatovs, sedza eskadras aizmuguri frontes ierindā.

Bakā sastapos ar bocmani Vojevodinu.

—  Braucam uz neatgriešanos, — viņš teica, pārlaizdams skatienu eskadrai.

—   Jā, tur nekas vairs nav līdzams, — es atbildēju.

Eskadra bija izstiepusies veselas piecas jūdzes. Daudzie

dūmeņi grūda gaisā biezus, melnus mutuļus. Sie 'dūmi palika iepakaļ un karājās pār okeānu kā negaisa mākonis.

—   Redzi, kāds milzīgs spēks mēs esam! — bocmanis turpināja.

—  Jā, j^i neskatās pēc būtības.

—   Pēc divām trim nedēļām dažiem kuģiem varbūt izdosies sasniegt Vladivostoku.

—   Bet citiem būs jāpaliek Japaņu jūras dzelmē.

Bocmanis vērīgi paraudzījās uz mani.

—  Jā, tas ir tiesa.

Arvien tālāk atvirzījās mēļie krasti, kas uz laiku bija devuši mums patvērumu. Vēju nejuta. Tikai sīki viļņi vēlās ūdens klajā, un tajos plaiksnījās rīta saules atspulgs.

Pa tiltiņu pastaigājās pirmā ranga kapteinis Jungs, vērodams apvārsni no korķa cepures naga apakšas. Līdz šim par viņu neesmu teicis gandrīz neko. Taču brauciena laikā viņš parādīja sevi gan kā personību, gan kā kuģa komandieri.

Jungs bija buru flotes vecās skolas audzēknis. Daudz braucis ar kliperiem, korvetēm un fregatēm. Pirms iecelšanas par «Orjola» komandieri, kas nolika kara sākumā, kad bruņu kuģi aizveda uz Kronštati apbruņošanai, viņš komandēja labāko buru kreiseri «Ģeneraladmiralis». Ar šo kuģi braukāja skolnieki, kas mācījās par ierindas apakšvirsniekiem, un tāpēc tur valdīja priekšzīmīga kārtība. Jūras lietās Jungām bija liela pieredze, viņš bija pieradis pie raitā buru kuģu dienesta, kur visa dzīve koncentrēta uz augšējā klāja.

Jaunajā bruņu kuģī viņš jutās kā svešos džungļos. Mechaniskā daļa un tilpnes, elektrotechnika, smagās artilērijas novietošana torņos viņam bija noslēpumu pilns novads, kur viņš nekādi nespēja orientēties. Tāpēc Jungām bija grūti vadīt speciālistu darbu, tos kontrolēt un saliedēt. Ar laiku viņš bija spiests pilnīgi paļauties uz vecākajiem kuģa speciālistiem. Viņš pavisam pārvietojās uz kuģa vadīšanas kabini, vienmēr atradās uz tiltiņa un, vērojot flagmaņkuģa signālus, deva rīkojumus signalistiem un uz mašīnu telpām. Sos pienākumus sekmīgi varētu veikt arī sardzes priekšnieks. Un tā komandieris arvien vairāk atrāvās no visa, kas notika zem augšējā klāja, un kuģa dzīve ritēja pašplūsmā ārpus viņa redzes loka. Arī vecākais virsnieks nespēja viņu aizstāt. Tad apvienotā speciālistu grupa saņēma varu savās rokās un sāka valdīt pār visu bruņu kuģi.

Tā tas notika ne vien pie mums uz «Orjola», ibet arī uz daudziem citiem kuģiem. Komandieri nebija sagatavoti pārejai uz jauno technisko bazi, un jaunākie virsnieki viņus vairs neuzskatīja par auloritatēm. Uz visiem kuģiem sāka rasties koleģiāls orgāns, kaut kas līdzīgs vecāko speciālistu padomei.

Bruņu kuģa «Orjols» dzīvē šīs jaunās savstarpējās attieksmes izpaudās pilnīgi skaidri.

Komandieris Jungs bija pavisam kārtīgs, drosmīgs vīrs bez ļaunuma un ar lielu pieredzi kuģniecībā. Bet viņš apmulsa grūtā uzdevuma priekšā, ko pēkšņi uzvēla viņa pleciem: bija jākomandē neparasti sarežģīts, vēl nenoorganizēts bruņu kuģis, kam bija daudz technisku trūkumu. Viņam nācās aprobežoties ar tīri ārēju komandēšanu, izpildot admiraļa pavēles un uzturot kuģī vispārējo kārtību. Ikkatrs sarežģītāks gadījums kuģa iekārtas un mechanismu darbībā noveda viņu strupceļā. Pat jaunie mičmaņi drīz vien pamanīja komandiera vājību. Virsnieki kopkajitē zobojās par viņa nevarību.

Komandieris pec artileristu stāstiem bija dzirdējis, ka esot tāds briesmīgs zvērs «reostats», kam piemītot īpašība aizdegties vissvarīgākaja brīdī, kad tornim jāveicot atbildīgs darbs — jāpagriežoties no viena borta uz otru. Kādreiz notika šāds kuriozs gadījums. Jungs stāvēja uz tiltiņa un raudzījās, kā lēni griežas priekšējais divpadsmitcollu lielgabalu tornis. Viņš uztraucās, ka griešanās notiek pārāk gausi. Komandieris jautāja leitnantam Pavļinovam:

—   Kāpēc tornis virzās tik lēni?

Tas atbildēja:

—   Torni griež ar rokām.

Komandieris padomāja un teica:

—   Nu jā, laikam jau reostati deg.

Pavļinovs izbrīnā sarauca melnās uzacis.

Jungām bija izveidojies straujš rīcības veids, kāds piemīt buru flotes jūrniekiem. Tāpēc viņš visus jautājumus izšķīra uzreiz, bez izpētīšanas, tikai pēc intuīcijas. Admiraļa pastāvīgā piesiešanās bija viņu nogurdinājusi. Jungs jau pats sāka zaudēt pašsavaldīšanos un savukārt strostēja virsniekus, neiztirzājot neko pēc būtības.

Madagaskarā, kad mēs stāvējām San-Marī līcī, eskadras komandieris aizliedza kuteriem braukāt pēc pulksten sešiem vakarā.

Reiz pie «Orjola» trapa pieslīdēja kuteris, kas devās novērošanā. Uz tā atradās jaunākais ārsts Avrorovs un artilērijas virsnieks leitnants Hirss, kas nupat bija pārcietis grūtu slimību un atgriezās no hospitaļkuģa atpakaļ uz bruņu kuģi. Kad kuteris gribēja piestāt pie trapa, komandieris Jungs sāka juceklīgi kliegt. Viņš vicināja ar rokām, rīstījās un nesakarīgi bļāva:

—   Admirālis … Pulkstenis seši… Neatļaušu …

Kuteris aizbrauca jūra uz visu nakti, aizvezdams līdzi ārstu un slimo virsnieku.

Komandiera nervozitāte radīja virsniekos un komandā šaubas, kā viņš izturēsies kaujā, kur nepieciešama sevišķa aukstasinība. Ikreiz, kad signalizēja admiralis Rožestvenskis vai bija jāveic kāds manevrs, mūsu komandieris uz tiltiņa uzvedās gluži kā trauksmē, un tas lika daudziem domāt, ka kaujā viņš galīgi apjuks. Tomēr beigu beigās arī Jungs sāka pelt admiraļa taktiku un par viņa štābu teica:

—  Ko viņi tur saprot! Baidās admiraļa un neko neredz. Viņus nav ko ievērot!

Tagad Jungs jau aukstasinīgi uzņēma admiraļa signalizētos rājienus:

—   Blēņas! Lai jau lamājas! Viņi taču tur štaba galīgi zaudējuši galvu.

Pamazām viņš pieskaņojas vecāko speciālistu grupas domām, piesātinajās ar viņu uzskatiem un, negaidīdams admiraļa rīkojuma, sāka realizēt uz «Orjola» dažādus pasakumus, lai sagatavotos kaujaiI3 .

MATROŽA BABUŠKINA VĒSTURISKA LOMA

Uz katra kuģa jūrniekam var gadīties kāds vecs dienesta biedrs, savas puses cilvēks vai vienkārši kāds pazīstams matrozis. Tādi man bija ari admiraļa Ņebogalova vienībā. Taču satikties ar viņiem un izvaicāt, kā tiem rit dienests, man izdevās daudz vēlāk.

Sās vienības kuģus sarīkoja Liepājā Aleksandra III ostā. Par spīti lielajam birokrātismam visur bija jūtama rosme. Un tomēr kuģu mechanismus izremontēja pavirši. Steigšus uzstadīja jauniegadātos šaušanas instrumentus — tālmērus un optiskos tēmēkļus, bet to īpašības bija svešas tiklab komandieriem, kā arī artilērijas virsniekiem. Šāviņus, ko piegādāja Liepājā pa dzelzceļu, izkrāva no vagoniem tieši sniegā, un pirms nokļūšanas uz kuģa tie tur rūsēja gandrīz veselu nedeļu. Vecu, pārbaudītu komandas locekļu uz kuģiem bija palicis maz. Apkalpi sakomplektēja no dažādās ekipāžās, ostās un jūrās savāktiem jūrniekiem. Papildinājumā iekļuva daudzi karam nepiemeroti matroži: vai nu jauniesauktie, kas nebija izgājuši pat rekrušu ierindas apmācības, vai rezervisti, kuri aizmirsuši karadienesta noteikumus, vai sodītie, kas apnikuši krasta priekšniecībai. Bet kara flotes augstākā vadība nepārtraukti plijās virsū vienībai un skubināja tās kuģus drīzāk iziet jūrā, lai tādējādi nomierinātu satraukto sabiedrisko domu. Komandieri sūdzējās, ka kuģi vēl neesot pienācīgi sakartoti kaujai ar pretinieku, «bet ostas priekšnieks — kontradmirālis Ireckis atbildēja:

— Vai tad jums vajadzēs cīnīties? Jūs taču braucat tikai demonstrācijās dēļ. Drīz jums liks griezties atpakaļ.

Ziņas par drausmīgajiem notikumiem, kas 9. janvarī norisinājušies Pēterburgā, kur viss Pils laukums bijis sarkans no strādnieku asinīm, sasniedza arī Liepāju. Rūpnīcu un ostas strādniekus pārņēma dziļš satraukums. Sākas streiki. Ari tas nevarēja neietekmēt kuģu apgādāšanas un apbruņošanas gaitu. Uz kuģiem sūtāmos kvalificētos strādniekus sāka aizstat ar matrožiem. Taču arī tiem pielipa protesta gars. Tā, piemēram, uz. bruņu kuģa «Admirālis Seņavins» viņi vairākkārt sūdzējās priekšniecībai par sliktu uzturu. Bet reiz, vakariņas ēdot, komanda kļuva pavisam satraukta. Sardzes priekšnieks mičmanis Vilhelms sāka bļaut uz matrožiem, draudēdams, ka izrēķināšoties ar dumpiniekiem. Bet viņš nebija iegaumējis, cik nikni kļuvuši kuģa ļaudis, un dārgi samaksāja: kāds matrozis metas viņam virsū, ietrieca dunci vēderā, un mičmanis turpat uz vietas izlaida garu. Ievainoja arī bocmani.

Sados apstakļos Ņebogatova vienība 3. februārī agrā rītā atstāja savu pēdējo ostu un, cīnīdamās ar auksto vētru un lielajiem viļņiem, devās ceļa, lai savienotos ar mums.

Šis admiralis bija gluži citada rakstura cilvēks nekā Rožestvenskis. Kopa ar Ņebogatovu tiku dienējis ekipāžā un braucis uz viena kreisera, kad viņš vēl bija pirmā ranga kapteinis. Labi atceros viņa izskatu: drukns augums, tukla seja ar ekzemu, īsi apcirpta, sirma bārda un lielas, mazliet izvalbītas acis. Flotē viņu turēja par prasmīgu admirali. Viņš mācēja iesaistīt darba apakšniekus, izdarīdams to bez kliegšanas, bez ganīšanās, bez kaušanās. Viņu vēl nevarēja uzskatīt par vecu vīru, — Ņebogatovarn. bija tikai piecdesmit pieci gadi, — taču matroži bija iesaukuši viņu par «vectētiņu». Tikai tāpēc, ka viņš pret komandu prata cilvēciski izturēties, viņa vienībā brauciena laika viss ritēja gludi un nebija ne vien dumpju, bet arī disciplinas pārkāpumu skaits dienu no dienas mazinājās. Rožestvenska kuģi ar to nevarēja lepoties.

Izrādījās, ka Ņebogatova štābā par flagmaņa artileristu kalpo mums jau pazīstamais otra ranga kapteinis Kurošs. Matroži, kas agrāk dienejuši pie Kuroša, nekad viņu neaizmirsīs. Pilnīgi dabiski,.

'ka, padzirdējis par Kurošu, tūdaļ painteresējos, kā viņš tagad izturas pret komandu. Noskaidrojās, ka tam joprojām labprāt patiktos bendēt matrožus, bet admiralis neļaujot vaļu. Tikai dažreiz Kuroša stiegrainā dūre paklusām trāpot kā.da komendora galvu. Bet alkoholam brauciena laikā viņš esot pieķēries vēl vairāk nekā agrāk. Ziņneši, paklausīdami virsnieku pavēlei, ne vienreiz vien gāzuši viņam virsū aukstu ūdeni. Piedzērušā prātā viņam gadījušies visādi pārpratumi. Viens no tiem ir sevišķi raksturīgs. Man stāstīja:

Tas notika, kad Nebogatova vienība šķērsoja Vidusjūru. Bija skaidra rītausma, diena solījās būt jauka. Uz bruņu kuģa «Nikolajs I» ritēja parastie rīta darbi. Sardzē stāvēja izstīdzējušais, neveiklais leitnants Ivans Jegorovičs Time, ko matroži iesaukuši par «tēvoci Vaņu». Sardzes virsnieks bija flotes praporščiks Aleksandrs Antonovičs Samijē.

Četrpadsmit gadu vecs puika būdams, Samijē aizbēdzis no mājas un sācis braukt uz tirdzniecības kuģiem. Viņam iepatikusies klaiņāšana pa jūrām un okeāniem. Samijē nolēmis beigt jūrskolu. Taču pēc tifa viņa redze tiktāl pasliktinājusies, ka valdības komisjjas pārbaudījumos viņš nespējis nolasīt sekstanta skaitļus. Cerētā diploma vietā viņam izdevies dabūt tikai apliecību par jūrskolas beigšanu pēc tālbraucēja stūrmaņa programas. Vēlāk Samijē iesaukts karadienestā un divus gadus kalpojis par matrozi Melnās jūras flotē. Tanī laikā viņam nobriedusi doma samācīties, iegūt gatavības apliecību un iestāties universitātē. Pēc dažiem grūtas dzīves gadiem visi šķēršļi bijuši pārvarēti un viņa vēlēšanās piepildījusies. Samijē kļuvis par juristu. Viņš izveidojies par vīrišķīgu un drosmīgu cilvēku. Japaņu kara laikā viņu atkal iesaukuši dienestā un paaugstinājuši par praporščiku. Piedzīvojumu kārais Samijē pats pieteicies Ņebogatova vienībā.

Būdams sardzē, Samijē lēni staigāja šurp turp pa kvateri. Varbūt viņam atausa atmiņā jaunības dienu sapņi par plašajiem ūdeņu klajiem. Paretam tas apstājās un domīgi vēroja jūras tāli, priecādamies par saules staru rotaļu sīkajos vilnīšos.

—   Aleksandr Antonovič, noejiet bateriju klājā un pasekojiet, kā tur veicas uzkopšana! — no augšas atskanēja leitnanta Times balss; viņš bija pārliecies pāri tiltiņa margām.

Samijē domīgurns izgaisa, viņš pacēla galvu, cauri pensnejam paraudzījās uz sardzes priekšnieku un jokojot sacīja:

—   Domāju, ka tur viss kārtībā. Lielgabalus neviens nenospers.

Leitnants Time iesvilās:

—    Praporščik Samijē, esiet tik laipns un nekavējoties izpil•diet pavēli!

Šamijē pielika roku pie cepures un nokāpa bateriju klājā. Matroži beidza mazgāt klāju. Daži vēl berza vara apkalumus, savā starpā mēļodami.

Pustumšā bruņu kuģa kaktā kāds pēkšņi sagrāba praporščiku Šamijē aiz rokām un, neķītri lamādamies, kliedza:

—  Ā, iekriti gan, maita!

Praporščiks pārsteigumā satrūkās.. Degunā iesita degvīna dvinga. Vienu mirkli šķita, ka viņam uzbrucis kāds matrozis. Bet bailes tūliņ nomainīja izbrīna, kad viņš saskatīja, ka piedzērušais vīrs ir otrā ranga kapteinis Kurošs, uzvilcis matroža kreklu uz kailas miesas, apdauzījies un saskrāpējies.

—   Nikolaj Parfenič, kas jums noticis? — Šamijē pieklājīgi jautāja.

—   Neesmu nekāds Nikolajs Parfeničs, bet matrozis! Uz' vietas nositīšu tevi!

Matroži pārtrauca darbu 'un brīnīdamies raudzījās šai skata. Brieda skandals. Visi apklusa, bet Šamijē teica skaļā balsī:

—  Tātad tu esi matrozis? Tādā gadījumā ej karcerī! Pasaukt sardzes priekšnieku!

Matrožiem nebija divreiz jāsaka. Tūdaļ ieradās sardzes priekšnieks. Kurošu, kas joprojām tēloja matrozi, aizveda uz viņa kajiti, kas atradās turpat bateriju klājā. Pie kajites nostādīja sargkareivi.

Tas bija nedzirdēts disciplīnas pārkāpums: praporščiks arestējis štaba virsnieku, štaba locekli. Tādu sodu viņam varēja piespriest tikai ar majestates pavēli, bet atsevišķā braucienā šāda prerogativa piederēja vienības priekšniekam.

Šamijē ziņoja par notikušo sardzes priekšniekam. Leitnants Time izbīlī sakampa galvu un sāka kaut ko murkšķēt, nezinādams, ko nu iesākt. Viņš tik traki apmulsa, ka pat aizmirsa atsaukt pie Kuroša kajites novietoto sargkareivi.

Praporščiks preteji visiem noteikumiem nolēma griezties tieši pie admiraļa. Nebogatovs bija tikko piecēlies. Ziņnesis pieteica admiralirn, ka viņu gribot satikt praporščiks Šamijē kādā neatliekamā darīšanā. Apmeklētāju tūliņ pieņēma turpat kajitē.

—   Ko vēlaties? — Ņebogatovs vaicāja.

—   Jūsu ekselence, atļaujiet griezties pie jums nevis kā pie vienības priekšnieka, bet vienkārši kā pie Nikolaja Ivanoviča Ņebogatova.

Admirālis pavisam pārsteigts atslīga krēslā un teica:

—   Sēdieties, draudziņ! Vai kas noticis?

Šamijē izstāstīja par sadursmi ar Kurošu.

Admirālis sāka smaidīt.

—  Tātad jūs esat arestējis štaba virsnieku. Tas tik ir numurs … Hrn … Vispirms ejiet un noņemiet sargkareivi, bet sardzes priekšniekam ziņojiet, ka esat iesēdinājis Kurošu kajītē saskaņā ar manu pavēli!

Notikumam nekādu seku nebija.

Ņebogatovs nokļuva līdz Indijas okeanarn pa to pašu maršrutu, pa kādu brauca adrniralis Felkerzams — cauri Suecas kanalam un Sarkanajai jūrai. Pēc tam, pat neiegriezies Nosi-Be līcī, Ņebogatovs devās uz Zonda salām. Ceļā, cik nu laiks atļāva, viņa kuģu apkalpes nodarbojās ar artilērijas apmācībām, praktizējās tālmēru lietošanā. Divi reizes notika kaujas šaušana uz vairogiem, pie kam pirmajā šaušanā rezultāti bija pavisam neapmierinoši, bet otrajā jau mazdrusciņ labāk. Naktīs vienmēr brauca bez ugunīm, pie mums, diemžēl, tas nenotika.

Viss šis garais ceļš bija paveikts astoņdesmit trīs dienās. Gribot negribot vajadzēja sajūsmināties par panākumiem, ja ievēro, ka vienībā bija divi veci kuģi — «Nikolajs I» un «Vladimirs Monomachs» un tāliem braucieniem pavisam nepiemērotie trīs krasta aizsardzības bruņu kuģi. Ņebogatovam par godu jāsaka — viņš pierādīja, ka ir tīri labs flotes vadonis.

Jūras ministrija nebija pratusi 2. eskadras maršrutā noorganizēt aģenturu. Par ienaidnieka kuģu pārvietošanos nezinājām neko. Tiesa, Galvenais jūras štābs šo to ziņoja, bet visi brīdinājumi izrādījās aplami un tikai nervozēja apkalpi. Tādā pašā neziņā atradās arī adrniralis Ņebogatovs. Viņš neko nezināja ne par stratēģisko stāvokli jūras kara laukā, ne par 2. eskadras atrašanās vietu. Bet viņa uzdevums taču bija apvienoties ar Rožestvenski! Kur gan tobrīd atradās tiepīgais eskadras komandieris? Ņebogatovs daudzkārt vaicāja pa telegrāfu Pēterburgai, bet nekad nevarēja dabūt precizas ziņas. Viņš riskēja pavisam pazaudēt 2. eskadru. Gluži dabiski tam radās jautājums: ko darīt tālāk? Ņebogatovs jau gribēja patstāvīgi lauzties uz Vladivostoku. Ja viņa vienība galu galā apvienojās ar eskadru, tad tas notika nejauši: palīdzēja matrozis Babuškins.

Kas ir šis varonis, kuram bija tik izcila nozīme?

Krievu japāņu karā viņš bija veicis ne mazums ievērojamu varoņdarbu. Portarturas aizstāvji droši vien vēl tagad atceras viņa uzvārdu. Vel labāk viņu pazina 1. ranga kreisera «Bajans» komanda, kur viņš nokalpoja vairākus gadus, sasniegdams pirmās šķiras mašīnu kvartirjera dienesta pakāpi.

Vasilijs Fjodorovičs Babuškins ieradās flotē no zemnieku dzimtas, no tālas nomales — Vjatkas guberņas. Tas bija garš vīrs platiem kamiešiem, izrieztām krūtīm — īsts atiets. Ar savu neparasto fizisko spēku viņš kādreiz pārsteidza frančus. Tas norisinājās Tulonā, kad tur būvēja kreiseri «Bajans». Turienes pilsētas teātrī notika izrāde. Dažādu citu numuru vidū kāds atiets demonstrēja publikai savai spēku: nosēdināja uz galda divpadsmit cilvēku, palīda apakšā un pacēla uz muguras galdu ar visiem šiem ļaudīm. Babuškins, kas tobrīd atradās iskatītāju pulkā, neizturēja — uzgāja uz skatuves un palūdza piesēdināt klāt vēl divus cilvēkus. Zalē sacēlās aplausu vētra, kad viņš pacēla tik lielu smagumu. Uzvarētais • sāncensis tūdaļ pazuda aiz kulisēm, bet krievu spēkavīrs izlīda no galda apakšas un pilnīgi apjuka. Viņu samulsināja publikas vētrainā sajūsma un puķes, kas bira tam pie kājām. Babuškins nezināja, ko darīt, un dažas minūtes kā sastindzis stāvēja uz skatuves, vērdamies skatītāju zālē ar savām brūnajām acīm, vēl jauns un naivs, sasprindzinātu un piesarkušu seju.

Vēlāk viņš stāstīja saviem biedriem:

— Traki neveikli bija! Pat neatceros, kā izgāju no teatra. Stūrēju tieši uz kreiseri, bet galvā taisni kā kamenes dūca.

Pēc šā vakara viņš katru dienu saņēma no francūzietēm desmitiem vēstuļu. Viņas daždažādi mēģināja ar to satikties. Taču no visa tā Babuškinam izdevās gūt tikai vienu labumu: viņš drīzāk nekā citi iemācījās runāt franciski.

Kopš paša kara sākuma Babuškins atradās uz kreisera «Bajans» un visu laiku bija izcili varonīgs. Viņš piedalījās daudzos ļoti riskantos pasākumos. Ja naktī vajadzēja izsekot un noķert japaņu aģentus, kas devuši savam karaspēkam gaismas signālus, viņš allaž gaja visiem pa priekšu. Nekad viņa netrūka ari tad, kad vīri sardzes tvaika kuterī devās abordažā pret ienaidnieka branderiern.

Portarturā bloķētajai 1. eskadrai pienāca grūtas dienas. Japaņi, ieņēmuši Augsto kalnu, sāka bombardēt ostu un eskadru. Krastā un uz kuģiem ļoti bieži izcēlās ugunsgrēki. «Bajana» komanda un virsnieki slēpās 'bruņu aizsegā vai piekrastes blindažās. Uz augšējā klāja uzturējās tikai daži cilvēki. Viņu vidū vienmēr atradās Babuškins un pirmais steidzās uz ugunsgrēka vietu. Kad visa mūsu eskadra bija nogremdēta, viņš arī uz sauszemes, cietoksni aizstāvēdams, rīkojās brīnum varonīgi. Visus kaujas uzdevumus Babuškins izpildīja prasmīgi, jo daba viņu bija apveltījusi ne vien ar ārkārtīgu fizisku speķu, bet arī ar reti sastopamu apķērību. Enerģijas pārpilns, viņš piedereja pie tā tipa cilvēkiem, kas paši dara visu, nenogaidot priekšniecības rīkojumus. Turklāt pēc dabas viņš bija avantūrists. Tāpēc, jo bīstamāki bija gaidāmie piedzīvojumi, jo vairāk uz tiem tiecās Babuškins. Tā tas turpinājās tik ilgi, kamēr arī viņu piemeklēja nelaime. Kādreiz, labojot 3. nocietinājumā lielgabala lafeti, tuvumā eksplodēja ienaidnieka šāviņš, un Babuškins uzreiz dabūja astoņpadsmit ievainojumu. Milzis, kas tobrīd bija jau apbalvots ar visu četru pakāpju Jura krustiem, nogāzās gandrīz kā bez dzīvības. Viņš ilgi nogulēja hospitālī, iekām atkal tika uz kājām.

Pēc Portarturas krišanas japaņu ārsti atzina Babuškinu par invalidu un ļāva tam atgriezties Krievijā. Viņš devās ceļā ar kādu ārzemju kuģi un nokļuva Singapurā. Tur viņš sastapas ar konsulu Rudanovski un nejauši uzzināja, ka tuvākajās trijās dienās tepat netālu garām braukšot 3. eskadra-. Konsuls piebilda:

— Admirālim Ņebogatovam katrā ziņā jānodod slepeni dokumenti un viņš jābrīdina, ka Zonda salās slēpjas japaņu eskadra. Bet angļi man neļauj izpildīt šo pienākumu.

Babuškins vēl nebija atspirdzis no ievainojumiem, taču viņā atkal uzliesmoja agrāka bezbēdība un drosme. Gribējās vēlreiz pacīnīties ar japaņiem. Viņš piedāvājās izpildīt konsula uzdevumu un līdz ar to palikt uz kāda Ņebogatova cskadras kuģa. Tūdaļ tika izstrādāts rīcības plāns.

Pie viesnīcas, kur dzīvoja Babuškins, viņa novērošanai bija nostādīti policisti. Lai modros policistus apkrāptu, Babuškins agrā rītā uzvilka baltus svārkus, uzmauca galvā tropos parasto korķa ķiveri un, izlavījies uz ielas pa otru izeju, devās krastā uz norunāto vietu. Tur braukšanas gatavībā jau stāvēja tvaika kuteris. Uz tā atradas divi cilvēki: francūzis, gadus trīsdesmit piecus vecs, mazs resnītis ar sārtu seju un bārdiņu, un indietis, jauns,kalsnējs puisis, aptinis galvu ar dzeltenu kalikona čalmu. Pirmais bija krievu konsulātā aģents, bet otrs izpildīja mašīnista pienākumus. Babuškins bija kuģa komandieris. Viņam tika cieši piekodināts, ka uzticetie dokumenti briesmu gadījumā jāsadedzina kurtuvē vai jānogremde jūrā.

Kuteris, angļu nepamanīts, iedarbināja mašīnas un, Francijas flagai plīvojot, traucās jūrā. Pēc dažām stundām, kad Singapura vairs nebija redzama, tas jau atradās aiz norādītajām salam. Šeit, kaut kur šo salu tuvumā, ja ne šodien, tad rīt vajadzēja braukt garām iŅcbogatova eskadrai, bet precizi tās kursu neviens nezināja. Tā varēja aizslīdēt garām vai nu mazliet uz dienvidiem, vai ziemeļiem.

Babuškins nekad nebija pārdzīvojis tik mokpilnu nemieru kā šoreiz. Tiklīdz pie apvāršņa parādījās dūmu strūkliņas, viņš stūrēja savu kuteri uz tām. Bet drīz vien noskaidrojās, ka tur brauc sveši kuģi, lielāko tiesu tirdzniecības tvaikoņi. Vīlies viņš atgriezās sava vietā, lai pec tam atkal trauktos gan uz vienu, gan uz otru pusi. Dažreiz viņš aizbrauca tik tālu, ka salas tikko vairs varēja saredzēt. Šāda joņošana no vienas vietas uz otru notika gandrīz pie paša ekvatora, kur saule, sasniegusi zenītu, nemaz nemet ēnu. Karsēja neciešama tveice.

Babuškins, vadīdams stūri, sēdēja kutera pūpē un gandrīz nepārtraukti raudzījās binoklī, vērodams kvēlojošo apvārsni. Tā tas turpinājās arī naktī, un tāpēc viņam neizdevās nosnausties ne mirkli. Eskadra joprojām nebija manāma. Nekādu sekmju nebija ari otrajā diennakti. No piepūles un spilgtās un spožās jūras virsmas, no negulēšanas viņam jau sāpēja acis, bet no karstuma sāka čūlāt neaizdzijušās brūces. Babuškinam nebija nezāļu, ne pārsienamo materialu, un viņš mēģināja izlīdzēties, slapinot brūces ar jūras ūdeni.

Francūzis pūlējās viņu pierunāt:

—  Mēs te velti klaiņājam. Nekā laba nesagaidīsim. Jāatgriežas Singapurā, kamēr neesam uzdūrušies uz japaņu kuģiem.

Bet Babuškins nebija no tiem, kas atkāpjas grūtību vai briesmu priekšā. Viņa neatlaidība līdzinājās neprātam. Babuškins salti atbildēja francūzim:

—   Musjē, jūsu vārdos nevēlos klausīties. Labāk būs, ja savaldīsiet meli.

Pienāca 22. aprilis, sākās trešā diennakts kopš viņu izbraukšanas no Singapuras. Malka jau gāja uz beigām. Babuškins to taupīja gadījumam, kad varbūt vajadzēs tuvoties eskadrai vai aizsteigties tai priekšā, ja tā patiešām ieradīsies šajos ūdeņos. Tagad kuteris vairs netraucās pa jūru kā velna apsēsts, bet stāvēja uz vietas, tik tikko uzturēdams katlā tvaiku. Konsulātā aģents un indiešu mašīnists, dodamies ceļā, nebija domājuši, ka stāvoklis kļūs tik nelādzīgs. Abiem bija skaidrs: kaut arī viņi sadedzinātu klāju un lūku vākus, kurināmā tik un tā nepietiks, lai atgrieztos ostā — tik tālu viņi bija aizbraukuši. Bez citu palīdzības viņiem neiztikt, taču ta var aizkavēties, un tad tiem draudēs bojā eja. Kā par postu bija beidzies arī saldūdens. Babuškins redzēja, ka abi apkalpes vīri pārāk bieži sāk aplaizīt saplaisājušās lūpas. Arī viņš pats, atvērušos brūču novārdzināts, vēl vairāk izjuta mocošas slāpes. Seja apauga ar melnu bārdu, sakritās, plakstiņi pietūka, iekaisušās, aizmiglotās acis ieslīdēja dziļi dobumos.

Konsulātā aģents laiku pa laikam sačukstējās ar indieti. Acīm redzot viņi rīkoja sazvērestību. Beidzot francūzis dusmīgi griezās pie komandiera un šņācošā balsī teica:

—   Vai vēl ilgi stāvēsim uz vietas?

Babuškins uz viņu pat nepaskatījās.

—   Taisni tik, cik man būs vajadzīgs.

—   Bet ja nu mēs nevēlamies mirt tikai tāpēc, ka viens no< mums ir traks?

—   Mani tas neinteresē.

Francūzis, rokas plātīdams, sāka kliegt:

—   Pie velna jūsu eskadru! Neesam idioti, lai jums paklausītu? Mes prasām — tūlīt stūrējiet uz krastu!…

Viņam pievienojās arī indietis un raustīdamies spiedza:

—   Atpakaļ! … Uz Singapuru! …

Divu vīru liela ekipāžā bija sadumpojusies.

Bez svārkiem, tīkliņa kreklā izmeties, Babuškins kutera pakaļgalā pieslējās kājās milzīgs un drūms kā simt .pudu liels enkurs, kas traucas dzelmē. Viņa dzelžainie muskuļi savilkās. Par spīti slimošanai viņam vēl bija pietiekami spēka, lai izsvaidītu abus komandas locekļus kā kucēnus. No korķa ķiveres naga apakšas viņš paraudzījās uz vienu un otru ar asiņainajām, iekaisušajām acīm un, pacēlis smagās dūres, krākdams izdvesa:

—   Klusējiet! Vai gribat, lai jums abiem galvas izjūk kā āmura saberztas riekstu čaumalas? Es pats esmu mašīnists un viens tikšu galā ar kuteri.

Francūzis uzreiz saplaka un kāpās atpakaļ uz kutera priekšgalu, bet indietis iešmauca zem parvalka pie mašīnas.

Lāgiem šur tur parādījās vientuļa dūmu strūkliņa, bet kuteris, sastingušajā jūras līmenī līgani šūpodamies, nekustējās ne no vietas. Saule jau bija sasniegusi sava ceļa augstāko punktu un taisījās slīdēt lejup. Viss jūras klajš virmoja spožajā pusdienas saule. No kutera, it īpaši no mašīnas dzelzs apvalka, dvesa neeiešama svelme. Karsts bija viss: krekls, bikses, kurpes. Nokaitētā debess tvaicēja ne vien ūdeni, bet pat cilvēku asinis. Dienvidaustrumos blīvējās lietus mākoņi.

Ktusēja gurdenā jūra, klusēja arī trīs vīri uz niecīgā kuģelīša, it kā samierinājušies ar bezcerīgo stāvokli.

Babuškins, sēdēdams kutera pūpē, tikpat neatlaidīgi kā agrāk cēla pie acīm binokli. Pēkšņi viņš pielēca kājās tik strauji, it kā tam būtu sāpīgi iedurts gurnā, un vērās uz rietumiem. Tur tveices aizmiglotā tālē parādījās dūmu strūkliņas — viena, otra, trešā. Katras pusotras minūtes to skaits palielinājās. Tad iezīmējās arī masti. Babuškina rokas, binokli turēdamas, drebēja, ceļi ļodzījās. Balsij aizraujoties, viņš pavēstīja ekipažai:

—   Mūsējie brauc!

Un lika iemest kurtuvē pēdējo malkas klēpi, lai ievirzītos eskadras kursā.

Taču francūzis protestēja arī šoreiz:

—  Jādodas prom. Tur droši vien brauc japaņu vai angļu kuģi. Mūs pakārs par spiegošanu …

Babuškins uzlika smago roku uz kingstona sviras, draudēdams atvērt kutera dibenu un ielaist kuģītī ūdeni. Divi cilvēki, raudzīdamies uz briesmīgo komandieri, šausmās sastinga. Bet viņš, gluži kā apreibis un nebedādams nenieka, norēcās, cik vien plaušas jaudāja:

—   Sakiet vēl vienu vārdu, un es jūs abus nolaidīšu dibenā!

Pēc tam nokomandēja:

—   Uz priekšu!

Kuteris salēcās un joņoja eskadras virzienā.

Pagāja vel kāds bridis, un nebija vairs ne mazāko šaubu, ka

tā ir krievu eskadra. Varēja jau saskatīt Andreja flagas. Tagad krimta tikai viena doma — kā kuģus apturēt? Pats pirmais brauca bruņu kuģis «Nikolajs I» ar admiraja flagu. Uz kutera vīri sāka kliegt, vicināt rokas, tuvodamies priekšējam kuģim. Liels bija visu triju prieks, ieraugot, ka uz «Nikolaja I» fokrājas paceļas melnas bumbas, signalizēdamas, ka mašīnas nostādītas uz «stop». Apstājās visa eskadra.

Kuteris piebrauca pie bruņu kuģa «Nikolajs 1». Babuškins uzkāpa uz klāja un nodeva slepeno dienesta vēstuli kontradmirālim Ņebogatovam un turpat uz vietas dažos vārdos pastāstīja par sevi. Beigās viņš izteica lūgumu:

— Jūsu ekselence, atļaujiet palikt pie jums uz bruņu kuģa! Vēlos vēlreiz pacīkstēties ar japaņiein.

Admirālis atļāva. Babuškins kļuva līksms. Taču viņa spēki bija galā, pats tas vairs nespēja paiet, matroži viņu paņēma zem padusēm un aizveda uz lazareti.

Kuteris, apgādāts ar kurināmo un ūdeni, pēc pusstundas devās uz Singapuru.

Admirālis, izlasījis dokumentus, tagad jau precizi zināja, kur atrodas 2. eskadra, un, mainījis kursu, devās ar savu vienību tālāk Dienvidķīnas jūrā.

Uzdrāzās tropu lietus gāze. Ja Ņebogatovs stundu vēlāk brauktu garām šai vietai, tad Babuškins lietus šaltis nebūtu saskatījis viņa kuģus un eskadras nekad neapvienotos.

ZĪLĒŠANA PAR KURSU

5. maija rītausmā visi kuģi apturēja mašīnas un no transporttvaikoņiem sāka iekraut ogles. Eskadra ietinās melnu putekļu mākonī.

Pēc pusdienas aizlaidām uz Saigonu transportkuģus «Merkurijs» un «Tambova».

Tai pašā dienā no hospitaļkuģa uz mūsu «Orjolu» atgriezās mans draugs un visas komandas mīlulis inženieris Vasiļjevs. Viņš izskatījās spirgts un izturējās laipni kā jau vienmēr, taču ievainoto kāju vēl nebija pilnīgi izārstējis un, to saudzēdams, tik tikko spēja pārvietoties vienīgi ar kruķu palīdzību. Priecājos, ka viņš ir atgriezies. Tagad mūsu pārrunas atkal atjaunosies.

Sastapos ar viņu pie virsnieku trapa, pa kuru tas, ziņneša atbalstīts, laidās lejup.

—   Kas jauns? -— Vasiļjevs jautāja, laipni smaidīdams.

—   Mums te bija svarīgi notikumi.

—   Dzirdēju, ka jūs esot dumpojušies. Kādreiz satiksimies un parunāsimies sīkāk.

Vakarā eskadra devās tālāk, turēdama kursu uz Formozas salu. Ceļā šad tad īsu laiciņu apstājāmies — gan uz viena, gan uz otra kuģa bojājās mechanismi. Taču bojājumus aši izlaboja, un arvien mazāks kļuva to dienu skaits, kuras mūs šķīra no sastapšanās ar noslēpumaino ienaidnieku. Baidīdamies no mīnu uzbrukumiem, naktīs nevarējām aizmigt.

Vel pavisam nesen, kad mūs apciemoja admiralis Rožestvenskis, apcietināja astoņus komandas locekļus. Mēs visi zinājām, ka īpašās komisijas tiesa spriedīs viņiem bargu sodu. Šķita, citiem tā būs mācība. Tomēr uz bruņu kuģa atkal nolika jauns disciplīnas pārkāpums un atkal kopīgi. Pēc noteikumiem, norīkojot kuģus ārzemju braucienā, katram matrozim pienācās divdesmit kapeikas grāmatu pirkšanai. Taču puse no šās naudas, izgājusi cauri kuģa revidenta rokām, pazuda bez vēsts, un par pārējo lika sapirkta lubu literatūra. Izņēmums bija vienīgi dažas Ļ. Tolstoja grāmatiņas, apgāda «Posredņik» izdotas, bet arī tās pēc garīdznieka Paīsija neatlaidīga pieprasījuma izmeta pār bortu kā «antikrista mācību». Pats par sevi saprotams, ka atlikusī garīgā barība matrožus nespēja apmierināt. Viņi centās dabūt klasiķu un labāko moderno rakstnieku darbus, bet bibliotēkas pārzinis mičmanis Zvirbulis vienmēr atbildēja:

—   Mūlāpi, ko vēl negribēsiet! Jālasa, ko dod!

Trūcīgā matrožu bibliotēka kopā ar virsnieku bibliotēku atradās netālu no kopkajites, iepretim bufetei, lielos skapjos. Kādā naktī matroži, novērojuši, ka ogļu piekrautajā kopkajitē neviens no priekšniecības neuzturas, uzlauza skapjus un aizstiepa virsnieku grāmatas. Atstāja tikai Brokhauza-Efrona «Lielo enciklopēdiju». Bet Emila Zolā, Mopasana, Ožeško, Turgeņeva, Gorkija, Koroļenko, Cechova un arī zinātniskie darbi — viss sāka iet no rokas rokā. Citos apstākļos visu komandu izkratītu līdz pēdējai vīlei un vainīgos bargi sodītu. Bet tagad matroži atklāti lasīja šīs grāmatas, lasīja aizgūtnēm, it kā būtu sākusies literāro nodarbību nedēļa. Virsnieki centās lasītājus neievērot.

Mūsu mērķis bija izlauzties līdz Vladivostokai. Bet tas nozīmēja, lai braucam no kuras puses braukdami, taču Japaņu jūrai garām neliekam. Uz to veda trīs galvenie ceļi: Korejas jūras šaurums ar lielo Cusiimas salu vidū, Sangaras jūras šaurums, kas šķir japaņu salas Ijezo un Niponu, un Laperuza jūras šaurums, vistālāk uz ziemeļiem, kur ienaidnieka zeme beidzas un sākas krievu zeme — Sachalinas sala.

—   Pa kuru no šiem ceļiem brauks mūsu eskadra?

Sis jautājums tagad visvairāk nodarbināja virsniekus un komandu.

Protams, tā ir eskadras komandiera darīšana, kurp virzīt savus kuģus. Sai jautājumā viņš nerēķinātos ne vien ar mūsu, bet

ari ar kuģu komandieru uzskatiem. Mums atlika tikai viens — bez iebildumiem pildīt viņa grību, kaut arī vistrakāko un aplamāko. Tomēr tai pašā laikā mēs, dzīvi un domājoši cilvēki, nespējām vienaldzīgi izturēties pret eskadras likteni, ar kuru bija saistīta mūsu dzīvība.

Nāve draudēja visiem vienādi.

Matroži ausījās uz kuģa pūpes pusi: ko spriež virsnieki par jūras šaurumiem? Diemžēl, ziņneši bija neizglītoti vīri un sniedza mums visai trūcīgas vēstis.

—   Mūsu kungi vienā laidā strīdas, kur labāk braukt. Runā, ka vajadzētu drāzties apkārt Japanai. Kaut kur Sachalinas tuvumā it kā varot aizšmaukt uz Vladivostoku.

Daži matroži gāja pie kopkajites atvērtās lūkas un mēģināja tieši noklausīties virsnieku sarunās.

Vismazāk vilināja Korejas jūras šaurums. Vispirms tas bija pats tālākais no Vladivostokas. Bez tam tur atradās japaņu galvenās jūras bāzes. Mums neizbēgami būs jāsastopas ar visu japaņu floti, arī ar mīnu kuģiem. Vai spēsim ar tiem cīnīties?

Griezos pēc paskaidrojuma pie leitnanta Hirsa.

—   Domāju, ka Rožestvenskis dos priekšroku vai nu Laperuza, vai Sangaras jūras šaurumam, — Hirss sāka. — Tiesa, šis šaurums rada zināmas grūtības navigacijā, jo vietām ir tikai desmit jūdžu plats. Taču pērn septītajā jūlijā Vladivostokas kreiseru vienība, ko komandēja kontradmirālis Bezobrazovs, tieši pa šo jūras šaurumu netraucēti iekļuva Klusajā okeānā. Viņš aizbrauca līdz Jokohamas platuma gradam, kreisēja šajos ūdeņos veselu nedēļu un nogremdēja vairākus kuģus ar kontrabandas kravu. Bet visvairāk jābrīnās, ka arī atpakaļ viņš atgriezās pa to pašu ceļu, ne reizi nesastapdams pretinieku. Tātad šo ceļu nevar uzskatīt par pilnīgi nederīgu. Taču jāņem vērā, ka Bezobrazovs izveda pa Sangaras šaurumu tikai trīs kreiserus, bet tagad būs jāizbrauc veselai eskadrai. Jā, es vēl nepieminēju, ka Sangaras jūras šaurums atrodas vistuvāk Vladivostokai — tikai četri simti piecdesmit jūdzes no tās.

—   Bet ko jūs teiksiet par Laperuza jūras šaurumu? — es jautāju.

—   Man šķiet, ka mums šis šaurums ir visizdevīgākais. Tas ir tikpat plats kā Korejas jūras šauruma austrumu daļa, toties daudz: īsāks. Un caur to līdz Vladivostokai tuvāk nekā no Cusimas. Mums uz palīgkreiscra «Urala» ir spēcīgs bezdrāts telegrāfs. Tuvojoties Laperuza jūras šaurumam, varēsim paziņot Vladivostokas kreiseriem, lai steidzas mums pretim. Tie ir diezgan spēcīgi kuģi ar ātru gaitu. Sāds pastiprinājums ļoti noderētu. Laperuza šaurums šķir divas salas: japaņu — Ijezo un mūsu Sachalinu. Tur pretiniekam tuvumā nav kara ostu. Tātad Laperuza

jūras šaurumā viņš nevarēs raidīt kaujā visu savu floti, bet būs spiests, ja vispār iepriekš konstatēs mūsu atrašanās vietu, nodalīt kaujai visvairāk piemēroto kuģu eskadru.

— Ja nu japaņiem šai jūras šaurumā ir izlūkkuģi?

—   Jādomā, ka tā arī būs. Bet tas vēl nenozīmē, ka viņi katrā ziņā mūs atradīs. Jūras šaurums ir apmēram divdesmit četras jūdzes plats. Ikviena vētra nāks mums tikai par labu. Bet miglās, kādas tur bieži esot, pusjūdzes attālumā var nepamanīti nobraukt garām. Taču pieņemsim, ka izlūkkuģi mūs tomēr ieraudzīs. Nu, un kas tad? Cīnīties pret visu eskadru tie neiedrošināsies — tas viņiem būtu kaps. Tiem ir cits pienākums: nekavējoties ziņot par atklājumu flotes komandierim admiralim Togo. Bet, kamēr tas pacels enkuru, kamēr, izmantojot japaņu kuģu ātruma priekšrocību, pārsviedīs savu eskadru no Japaņu jūras dienviddaļas uz ziemeļdaju, tikmēr mēs jau būsim pie Vladivostokas. Un tas jau pašos pamatos groza stāvokli mūsu labā. Būsim savās mājās, kur, ka mūsu pusē saka, pat sienas palīdz. Japaņiem mīnu flotile samazināsies, bet mums, gluži otrādi, — palielināsies, jo to mums izsūtīs palīgā no Vladivostokas ostas. Ja kādam mūsu kuģim gadīsies avarija, tad tam būs tīrais nieks paslēpties savā ostā — tuvu, turpretim no ierindas izsistiem japaņu kuģiem šāda patvēruma nebūs. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka mūsu eskadras komandieris izvēlēsies saviem kuģiem Laperuza jūras šaurumu.

Vakarā iegriezos pie inženiera Vasiļjeva. Viņa nelielajā kajītē spoži mirdzēja elektrība. Iluminators atbilstoši kaujas apstākļiem bija rūpīgi aizklāts, lai uz āru neizkļūtu gaisma. Uz galdiņa salikti rasējumi un burtnīcas ar piezīmēm. Sēdēju pie grīdas pieskrūvētā krēslā, bet Vasiļjevs, atspiedies ar muguru pret šoti, zvilnēja savā kojā, pūtinādams vēl neizārstēto kāju. Kā allaž viņam rokā bija grāmata. Apsveicinājies viņš ierunājās:

—   Nupat beidzu lasīt Emīla Zola «Nanu» un prātoju. Izcils romāns. Vai neesat lasījis?

—   Šo romānu neesmu lasījis. Bet pazīstu daudzus citus Zolā darbus.

—    Katrā ziņā izlasiet! Man ir ļoti daudz darba savā specialitātē: jāsakārto visi mani rasējumi un techniskās piezīmes par mūsu kuģiem. Bet sajūsminājos par šo grāmatu un nespēju atrauties, iekām neizlasīju. Autors tēlo Napoleona III laikmeta Franciju. Cik drausmīga demoralizēšanās Parizes augstākajās -aprindās! Šai trūdu dvašā var nosmakt. Nekas vairs nav atlicis no kādreizējās republikas, ko pazinām kā brīvību sludinātāju citām zemēm. Redz, par ko tā izvirtusi! Kļūst saprotams, kāpēc vācieši septiņdesmit pirmajā gadā sakāva frančus. Salīdzinu mūsdienu Krieviju ar to Franciju, pār kuru valdīja Napoleons III, nelielas galma kamariljas atbalstīts. Starp šīm zemēm ir daudz kas kopīgs, tāpat kā kopīgas pazīmes ir mūsdienu Japanai ar tā laika Vāciju.

—  Vai domājat, ka arī mūs tāpat sagraus? — jautāju, kaut gan jau sen par to vairs nešaubījos.

Brūnās, vērīgās acis brīdi raudzījās manī, it kā .pārmetumu izteikdamas, ka esmu tik aprobežots.

—   Domāju, ka jūs to nejautājāt nopietni. Vai tad jums par šo nejēdzīgo karu nav pietiekami daudz faktu? Vai, cīnīdamies ar japapiem, esam guvuši kādu uzvaru uz sauszemes? Nē. Un kur ir mūsu Portarturas eskadra, kurā bija apmēram četrdesmit kaujas kuģu? Daži nelieli kuģi iemukuši neitrālās ostās, bet vairums jau sen guļ jūras dzelmē. Tie gāja bojā bez kaujas, citiem vārdiem sakot — izdarīja pašnāvību kā nobankrotējuši spēlmaņi. Mums atlicis pēdējais trumpis — tā ir otrā eskadra. Tas ir viss. Flotes nav. Virs mūsu ostām, kur nekūp kuģu dūmeņi, vēl ilgi būs dzidrs gaiss.

Brīdi klusējām. Tad sākās valodas par jūras šaurumiem. Atstāstīju, ko par šo tematu runājām ar leitnantu Hirsu. Vasiļjevs. klausījās manī un ar plaukstu glaudīja savus īsi apcirptos matus no pieres uz pakausi, glaudīja rāmi un lēni, it kā mierinādams satrauktās un nepaklausīgās domas. Beidzot viņš nešaubīdamies sacīja:

—   Leitnants Hirss ir gudrs cilvēks un viņa secinājums pareizs. Cauri Korejas jūras šaurumam lauzties mums nav vērts.. Tā mums būtu bojā eja.

—   Jā, to pašu esmu dzirdējis no daudziem. Taču arī Laperuza jūras šaurums, kā viens otrs virsnieks teic, varot saņemt mūs ne visai viesmīlīgi. Šādā pavasara laikā tur esot biezas miglas. Bet mums taču vispirms vēl jānokļūst Ochotskas jūrā starp Kuriļu salām, kuras mums pilnīgi nepazīstamas. Un vai mumspietiks ogļu, lai pa Kluso okeānu apbrauktu apkārt visai Japanai? …

Vasiļjevs mani pārtrauca.

—   Saprotu, ko gribat teikt: šis ceļš pats par sevi mums ir zināmā mērā bīstams. Vai ne tā?

Pamāju ar galvu.

—   Sāksim ar oglēm. Mums līdzi brauc transportkuģi, un ar kurināmo esam pilnīgi nodrošināti. Atklātā jūrā pārkraut ogles esam jau pieraduši. Arī otrs iebildums ir visai vājš. Mūsu eskadrā varēs sameklet virsniekus, kas vairākus gadus braukājuši šajos ūdeņos. Viņi pazīst visas Kuriļu salas kā savus piecus pirkstus. Kāpēc viņus šādā gadījumā neizmantot? Atliek pats galvenais šķērslis — tā ir migla. Bet mums jāatceras viens: viss mūsu eskadras ceļojums uz Tālajiem Austrumiem Japaņu jūras iekarošanai nav nekas cits kā vistrakākā avantūra. Savas cerības, ka gūsim panākumus, nevaram balstīt uz pareizi apsvērtu spēku samēru. Tam mēs esam pārāk vāji. Tāpēc pie velna jebkuru pareizu spēli! Kas normālām pasākumam slikti, tas avantūrai labi: bieza migla, nakts tumsa, vētra! Gribu teikt, ka mūsu eskadrai nepieciešami tādi apstākļi, kas tai ļautu pabraukt garām pretinieka nepamanītai. Un šādu iemeslu dēļ Laperuza jūras šaurums ar biezajam miglām mūs valdzina visvairāk.

—   Tas jau viss tā ir, bet nez vai Rožestvenskis turēsies pie šāda viedokļa: viņš ir pārāk pašpārliecināts.

—   Jo sliktāk būs mums un viņam.

Vasiļjevs, ar rokām piepalīdzēdams, pagrieza ērtāk savu neizārstēto kāju un saviebās aiz sāpēm. Jau agrāk tiku redzējis, cik grūti viņam pārvietoties pat pa gludu klāju, balstoties uz kruķiem, bet pa trapu uzkāpt bez citu palīdzības viņš nepavisam nespēja. Viņa ārstēšanai vel vajadzēja ilgt vismaz kādus divus mēnešus. Uz bruņu kuģa viņš bija kļuvis nederīgs cilvēks. Bet es taču zināju, ka viņš rakstījis mūsu komandierim raportu, lūgdams, lai viņam drīzāk ļaujot atgriezties uz «Orjola».

Vaicāju, raudzīdamies viņam taisni acīs:

—   Kāpēc jūs priekšlaicīgi steidzāties prom no hospitaļkuģa? Vai tad tur bija slikta dzīve?

Vasiļjevs skumji pasmaidīja.

—   Gluži otrādi, ļoti laba. Ārsti izturējās lieliski un uzstāja, lai es vēl paliekot hospitaļkuģī. Kas tur nekaitēja veseļoties! Baroja teicami. Žēlsirdīgas māsas kavēja laiku. Kaujas gadījumā Sarkanā Krusta karogs sargātu mani no jebkādām briesmām. Un tomēr ilgāk tur nespēju palikt.

—   Jūs atgriezāties uz bojā ejai lemta kuģa. Kāpēc? — es neatlaidos.

—   Sirdsapziņa sprieda citādi nekā prāts. Visādi lūdzos ārstus, lai mani pārvieto uz bruņu kuģi. Prāts kā uzticams sargu suns čukstēja, ka rīkojos nepareizi — varu dabūt galu. Taču jūtas līdzīgi neredzamām tauvām vilka mani uz bruņu kuģi. Esmu pieradis pie sava kuģa, pie tā apkalpēs, pie biedriem. Un man nevaldāmi iegribējās likt uz spēles dzīvību kopā ar draugiem. Varbūt kritiskā brīdī ar savu padomu palīdzēšu glābt kuģi…

Aizgāju no viņa, paņēmis līdzi Emila Zolā sējumu.

KOREJAS JŪRAS ŠAURUMĀ

Eskadra šķērsoja Vēža tropu un iebrauca mērena klimata joslā. Aiz muguras palika Formozas sala, kurai apmetām līkumu pa Kluso okeānu. Sājos ūdeņos nekad nebija redzēts tik liels kuģu sablīvējums.

Beidzās grūts posms mūsu ceļojumā cauri jūrām un okeāniem. Bijām nobraukuši garu ceļu, izšķieduši daudz spēku un enerģijas. Bet nākotnē mums vēl jāatšķir šās nevajadzīgās epopejas visbriesmīgākā nodaļa.

10. maijā agrā rītā atkal ķērāmies pie ogļu kraušanas. Laiks bija rāms. Drēgnie mākoņi nekustīgi slīga virs ūdeņu klaja, ausa pelēka, apmākusies diena bez parastajām jūras krāsām. Visapkārt eskadrai, kur vien pavērāmies, bija tukšs — nevienas salas, neviena sveša kuģa. Tas mums nāca par labu.

Komandā runāja:

—   Šī ir mūsu pēdējā apstāšanās.

—   Kāpēc pēdējā?

—   Pēc dažām dienām sastapsimies ar ienaidnieku.-

—  Varbūt dosimies apkārt Japanai? Tad vēl dažu labu reizīti būs jāapstājas.

—   Nav zināms, kur komandieris virzīs eskadru.

Prātīgākie matroži sprieda:

—   Tātad ir gan zināms, ja šodien sākam uzņemt ogles. Mūsu «Orjols» jau bez visa tā ir tik pārkrauts, ka bruņu josla iegrimusi dziļi ūdenī. Līdz Korejas jūras šaurumam tīrais nieks ko braukt — divi dienas. Pa šo laiku nepaspēsim izkurināt tik daudz ogļu, lai kuģis nostātos normālā stāvoklī. Vajag strādāt ar galvu.

Citi uz to iebilda:

—  Jā, trakais admiralis jau gan tev strādās ar galvu!

Arī virsnieki domāja — ja jau esam sākuši ogles kraut, tad mūsu tālākais ceļš ies apkārt Japanai.

«Suvorovs», izmantojot eskadras apstāšanos, nodeva kuģiem pēdējās pavēles. Tajās jau tika izvirzīti kaujas uzdevumi. Admirālis pavēlēja:

«Ja parādīsies ienaidnieks, tad galvenie spēki pēc signālā dodas tam pretim, lai uzsāktu kauju. Tos atbalsta trešā bruņu kuģu vienība un kreiseru un izlūkkuģu vienības, kurām atļauts rīkoties patstāvīgi, pieskaņojoties katrreizējai situacijai. Ja signālā nebūs, tad, sekojot flagmaņkuģim, uguni pēc iespējas koncentrē uz ienaidnieka pirmo kuģi jeb flagmaņkuģi.»

Mums tika dots nevis rūpīgi izstrādāts gaidāmās kaujas plāns, bet tikai vispārējas un neskaidras direktivas. Pret kādiem pretinieka kuģiem jāvērš uzbrukumi? Ar kādām metodēm tie jārealizē? Kādi ir atsevišķu vienību uzdevumi? Kā jāsaprot, ka kreiseriem un izlūkkuģiein «atļauts rīkoties patstāvīgi»? Un ko darīt gadījumā, ja pretinieka eskadrā viena vai otra manevra dēļ pirmais brauks nevis flagmaņa, bet kāds nenozīmīgāks kuģis?

Jaunākie flagmaņi un kuģu komandieri velti lauzīja galvu par šādiem jautājumiem. Nekādus papildu izskaidrojumus un norādījumus viņi nesaņēma. Acīm redzot eskadras komandieris domāja, ka ar to pilnīgi pietiek, bet par pārējo viņš pats parūpēsies kaujas laikā. Viņš tikai piebilda, ja «Suvorovs» izietu no ierindas, tad, iekām štābs pārvietosies uz kādu citu kuģi, eskadru vadīs kuģis ar nākošo ierindas numuru, tas ir, vispirms «Aleksandrs III», pēc tam, ja arī to sašaus, «Borodino» un tā tālāk.

Vakarā eskadras dūmeņi sāka grūst laukā biezākus mutu]us. Lagu rādītāji akurati atzīmēja nobraukto jūdžu skaitu, arvien vairāk mūs tuvinādami Japanas krastiem. Pec katras pusstundas uz kuģiem sita glases, un pāri jūrai plūda gan smalkākas, gan dobjākas zvanu skaņas.

Aizritēja vēl viena diena. Bet ienaidnieks bija gluži kā pazudis un nerādīja nekādas dzīvības zīmes. Ko tas nozīmē? Visi brīnījāmies.

Laiks kļuva sliktāks. Bija jūtams dzestrums. Virsnieki un matroži uzvilka melnos formas tērpus.

Instinkts lika saprast, ka pienācis laiks, kad gaidāmās kaujas labā visiem jāsaliedējas vienā kopumā. Ko mēs darītu, ja mums trūktu vadītāju, virsnieku? Tomēr, ja mēs bez viņiem būtu gluži nevarīgi, tad viņi bez mums pavisam kļūtu par nullēm. Bet jūras kaujā .pretēji sauszemes karam var būt tādi mirkļi, kad kuģa glābšana atkarīga no viena vienīga cilvēka rīcības, gan no virsnieka, gan arī no vienkārša matroža. īstajā laikā sagriežot šķērsām stūri, var glābt kuģi no apvelšanās. Iedomāsimies kādu citu gadījumu: bumbu pagrabā, kur glabā ar piroksilinu pildītus šāviņus, vai pulvera noliktavā, kas pieblīvēta ar bezdūmu pulvera saiņiem, izcēlies ugunsgrēks. Tad visai ekipažai draud briesmas uzsprāgt gaisā. Bet no tā visus kuģa ļaudis var glābt kāds tilpņu mašīnists, ja vien viņš pats neapmulst: griezdams lielo atslēgu, viņš atvērs pagrabu appludināšanas un apūdeņošanas vārstuļus, ūdens mākslīga lietus veidā spēcīgām straumēm gāzīsies telpās, kur draud drausmīgā eksplozija, un kuģis ar visiem ļaudīm būs glābts. Ka šādi gadījumi būs jāpiedzīvo, to saprata gan virsnieki, gan matroži. Tāpēc attiecības starp augšslāņiem un apakšslāņiem uzlabojās. Vairs neskaneja pļaukas un lamas. Matroži, atskārtuši nopietno stāvokli, uz laiku aizmirsa, ka virsnieki allaž ņirgājušies par tiem, un sāka apzinīgāk izturēties pret saviem pienākumiem.

Bruņu kuģis «Orjols» jau sen bija sagatavots kaujai. Galvenokārt pievērsām uzmanību degošo materialu aizvākšanai no kuģa augšējiem klājiem, lai nodrošinātos pret ugunsgrēkiem. Tāpēc pārsviedām pār bortu koka daļas, ko izlauzām no koju tikliem, no tiltiņa komandpunktiem, no komandas telpām. Liekās mēbeles un koka apšuvumus izvācām arī no bateriju klāja kajites, no virsnieku bufetes un kopkajites. Visu, kas tur bija vērtīgs, sanesām apakšējās telpās, bet pārējais ielidoja jūrā. Un tomēr ar to vēl nepietika.

Vajadzēja, kā mācīja inženieris Vasiļjevs, vēl vairāk apstrādāt kuģi, neatstāt neko tādu, kas varētu dot vielu ugunij, taču kuģa komandieris — pirmā ranga kapteinis Jungs neuzdrošinājās riskēt. Bet eskadras komandieris šinī ziņā nedeva nekādus rīkojumus un, cik mums bija zināms, pat uz sava bruņu kuģa «Suvorovs» neko nebija licis darīt un visas koka daļas atstājis neskartas. Ari uz citiem kuģiem tikai daži komandieri uzdrošinājušies sekot «Orjola» priekšzīmei. Turklāt darījām visu, lai speciāli aizsargātu tos kuģa mechanismus un instrumentus, ko varētu bojāt ienaidnieka šāviņu šķembas. Šeit mēs izmantojām brusas, tērauda troses, maisus ar oglēm, pakaramās matrožu kojas. Gadījumam, ja mechanismi tiktu bojāti, sagādājām rezerves daļas, lai tos tūliņ atkal varētu laist darbā.

Ļaudis bija ārēji mierīgi, daudz jokojās, smējās. Daži skaļā balsī fantazēja, ko tie darīšot Vladivostokā. Rezervisti jau prātoja par drīzu atgriešanos dzimtenē. Taču tā bija tikai spēle — spēle bez skatuves un skatītājiem, citam pret citu. Bet sirds dziļumos auga drūma bezcerības sajūta. Kopš tā laika, kad atstājam dzimtenes ostu, jau aizsteigušās vairāk nekā divsimt dienas, un mums sākušās rūgtas pārdomas. Savā dzīves grāmatā esam pāršķīruši daudzas skumjas lappuses un tagad tuvojamies pēdējai nodaļai — bargajam finalam.

12. maija rīts ausa auksts un apmācies. Pūta stingrs vējš, sērīgi gaudodams rangouta tērauda takelažā. Pelēki mākoņi slīdēja zemu jo zemu, it kā nespēdami panest savu mitro nastu. Sija ja sīks, slīps lietus, līdzīgs magoņu sēkliņām, un noklāja jūras virsmu kā ar izsitumiem. Apvārsnis šķita aizsegts ar biezu marli, kas nemitīgi cēlās un atkal slīdēja lejup. Aiz bruņu kuģa bortiem šļakstēja viļņi.

Jūrā visskumjākā noskaņa pārņem cilvēku lietainā dienā. Tā bija arī toreiz. Taču par spīti mitrumam un drēgnajam aukstumam daudzi virsnieki un komandas locekļi atradās uz bruņu kuģa augšējā klāja un uz tiltiņiem. Kuģa zvans nupat nosita sešas glases. Visu skatieni bija vērsti uz transporttvaikoņiem, kas nošķīrās no eskadras, lai dotos uz Šanhaju. Aizbrauca pavisam seši kuģi: «Jaroslavļa», uz kuras pārcēla savu breidvimpeli pirmā ranga kapteinis Radlovs, «Vladimirs», «Kuronija», «Voroņeža», «Livonija» un «Meteors». Tie virzījās no mums projām, palīgkreiseru «Riona» un «Dņepra»11 sargāti. Transportkuģi devās arvien tālāk, sūtīdami atvadu sveicienus ar mastos uzvilktām flāgām. Bet mēs neslēptas skaudības pilni raudzījāmies tiem nopakaļ.

Bakā matrožu pulciņā, kur atrados arī es, bija dzirdamas valodas.

— Jā, tiem nu gan, var teikt, laimējās.

—   Stāsta, ka līdz Sanhajai esot tikai četrdesmit jūdzes.

—   Pec kādām četrām stundām būs jau neitrālā ostā.

Drīz vien transportkuģi pazuda lietus tīmeklī.

«Orjola» augšējais klājs uzreiz k|uva ka izmiris. Visi sagāja lejā. Tikai uz priekšējā tiltiņa kvernēja signalisti ar sardzes priekšnieku, vērodami duļķaino apvārsni un uzmanīdami flagmaņkuģi, lai nepalaistu garām kādu signālu.

Eskadra tikai ieguva, atbrīvodamas no liekas nastas, no transportkuģiem.

Līdz tam arvien vēl nezinājām, pa kuru no trijiem jūras šaurumiem dosimies Japaņu jūrā. Un tikai tanī diena pulksten deviņos no rīta redzējām, ka mūsu eskadras kurss tagad ir septiņdesmit grādu nordost, tātad kuģi dodas uz liktenīgo Cusimas salu. Sī ziņa uztrauca visu ekipāžu. Virsnieku vidū bija vērojams dīvains apmulsums, matroži sabožas, raidīdami Rožestvenskim adresētus lamu vārdus.

—   Kur tas stulbais sātans lien? Tas bullis ved mūs postā. Ko gan jēdzīgu var gaidīt no šitāda vīra? Prot tikai neķītri gānīt apakšniekus un vairāk neko.

—  .Ne jau velti viņu saukā par «trako» admirali.

Galvanieris Alferenko svinīgi noteica:

—   Viņam vajadzētu nevis eskadru komandēt, bet zobus raut! Tur tas varētu parādīt savu talantu.

—   Kāpēc zobus raut?

—   Varen veikli matrožiem zobus dauza!

—   Un kā gan viņam uzticējuši veselu eskadru? Vai tiešām mūsu flotē nav citu, prātīgāku priekšnieku?

Kurinātājs Baklanovs izskaidroja:

—   Mūsu flotē ir admiraļu pārprodukcija. Varot saskaitīt kādus septiņdesmit. Visiem nepietiek amatu. Tāpēc tad arī sākuši celt dažu par ga|as noliktavas pārzini Kronštatē, dažu par bibliotēkas vadītāju. Bet viens pat esot tāds kā Galvenās admiralitates sētnieks. Protams, no visiem jau varētu izraudzīt kādas trīs gaišākas galvas. Bet tur Pēterburgā, kā tur no tiem augstumiem raugās uz ļaudīm? Ja cilvēks nikns, tātad derīgs. Bet niknāku par Rožestvenski būs grūti atrast. Ja sāk trakot, sper zemes gaisā. Eh, nospļauties uz visu un pie velna!

Es pārlaboju:

—  Baklanov, tu maldies. Anglijā jau esot apmēram septiņdesmit admiraļu. Bet mums šo admiraļu ir tikai viens simts.

Galvanieris Golubevs skaļā balsī fantazēja:

—   Kaut varētu nokļūt iīdz Vladivostokai un vienoties ar armiju! Tad mēs pagrieztu stūri pa kreisi un dotos tiešā ceļā uz Pēterburgu. Daudziem zem kājām degtu zeme.

Kāds cits piebilda:

—   Tagad vajadzētu pagriezt eskadru par sešpadsmit strēķiem!

Golubevs bija citādās domās:

—   Nekas no tā neiznāktu. Armija cer vienīgi uz mums. Teiktu, ka mēs viņus piekrāpuši. Ari tauta domātu, ka sakāvē vainīgi esam mēs.

Pēc pusdienām izgāju uz priekšējā tiltiņa. Kā redzams, lietus bija noņēmies i!gi smidzināt. Lāgiem uzplūda migla, mitrajā segā paslēpdama arī dažus mūsu kuģus.

Tagad eskadra bija sakārtota citādā ierindā.

Braucām divās kolonās. Labajā ietilpa pirmā un otrā bruņu vienība: «Suvorovs», «Aleksandrs III», «Borodino», «Orjols», «Osļabja», «Sisojs Veļikijs», «Navarina» un «Admirālis Nachirnovs»; kreisajā kolona bija trešā bruņu vienība: «Nikolajs I», «Apraksins», «Seņavins», «Ušakovs» un kreiseri «Oļegs», «Aurora», «Dmitrijs Donskojs» un «Vladimirs Monomachs». Kolonu iekšpusē pirmo divu bruņu kuģu tuvumā abās pusēs šaudījās pa divi mīnu kuģi. Pārējie pieci mīnu kuģi brauca kreiseru labo bortu aizsegā. Mazliet iepakaļ, spraugās starp kolonām, cits citam sekoja četri transportkuģi: «Anadira», «Irtiša», «Kamčatka» un «Koreja». Eskadru noslēdza divi velkoņi un ūdens sūknētāji: «Rusj» un «Svira». Bet paši pēdējie, atrazdamies ārpus kolonu līnijām un tās it kā paplašinādami, virzījās hospitaļkuģi «Orjols» un «Kostroma». Abos eskadras sānos priekšējo bruņu kuģu dvarsā brauca mūsu ātrgājēji novērotāji: labajā pusē «Zemčugs» un kreisajā — «Izumruds». Turklāt priekšā, pareizā trīsstūrī sakārtojusies, ne vairāk kā vienu jūdzi tālu no eskadras atradās izlūkvienība, kurā ietilpa trīs kreiseri: «Svetlana», «Urala» un «Almazs».

Tobrīd mums vēl bija trīsdesmit astoņi kuģi.

Šādā blīvā masā mūsu eskadra tuvojās Korejas jūras šaurumam. Admiraļa RožeStvenska rīcība daudzos radīja izbrīnu. Eskadras komandieris izturējās pret pretinieku ar noziedzīgu vienaldzību, nepavisam neinteresēdamies par viņu. Patiešām, trīs uz priekšu izvirzītie kreiseri un divi kreiseri, kas braukāja kolonas sānos, nebija nekāda nopietnā izlūkošana. Šie kuģi paplašināja mūsu novērojumu loku tikai par vienu vai divām jūdzēm. Un tā eskadra devās uz priekšu it kā ar aizsietām acīm.

Bocmanis Vojevodins pamāja ar galvu uz eskadras pusi un pačukstēja:

—   Mūsu admiralis ķēmojas.

Tajā brīdī uz tiltiņa uznāca leitnants Ilirss.

Es viņam jautāju:

—  Jūsu labdzimtība, runā, ka mēs. braucot cauri Korejas jūras šaurumam.

—   Diemžēl, jā.

—   Tātad ekselence izvēlējies eskadrai taisnāko ceļu?

Leitnants Hirss paraustīja plecus un vīlies noteica:

— Neko nesaprotu. Tas viss ir tik dīvaini1S .

Nokāpu dzīvojamā klāja. Pusdienu atpūtas laiks bija beidzies, un matroži pie pakaramiem galdiem dzēra tēju. Skanēja valodas par karu, par lauku dzīvi, par mīlas dēkām.

Sī diena pagāja mierīgi. Eskadras ātrums bija astoņi mezgli, un naktī to samazināja pat līdz pieciem mezgliem. Ļaudis gulēja pa sardzēm.

NO KA BAIDĪJĀS ROŽESTVENSKIS

Jutos ļoti priecīgs, ka admiralis Rožestvcnskis mani nepazina un par mani neinteresējās. Protams, kā persona viņam neeksistēju. Mūs, matrožu formā tērptu ļautiņu, eskadrā bija kādi divpadsmit tūkstoši. Bijām tikai Rožestvenska gribas izpildītāji un dzīvais spēks, kas nepieciešams, lai kuģi virzītos uz priekšu un manevrētu, lai lielgabali un torpēdas, kad tas būs vajadzīgs, sāktu šaut uz pretinieku. Tāpēc admiralis, kā jau tas katram komandierim pienākas, vērtēja visu šo cilvēku masu ciešā saistībā ar kopīgo un vienoto kaujas organizāciju. Toties es bieži domāju par viņu: "kā Rožestvenskis vada eskadru? Ko dara tās labā? Kāda ir viņa ietekme uz kuģiem? Kā viņš audzina savus apakšniekus? Kādi tam ir sakari ar kuģu apkalpēm? Un kas viņš ir par vīru?

Uzdevu pats sev šos jautājumus un admiraja rīcībā un darbībā centos rast uz tiem atbildes. Trīs kampaņas tiku braucis kopā ar Rožestvenski uz kreisera «Miņins» un tanī laikā daudz viņu vēroju. Viņš bija labs saimniekotājs. Rožestvenskis nepiesavinājās kroņa naudu, kā darīja citi birokrāti. Vēl vairāk — viņš vajāja zag|us, bet tikai tos, kam bija zemāka dienesta pakāpe nekā viņam. Cīnīties ar augstāka ranga zagļiem Rožestvenskim nebija iespējams. Kroņa kapeiku taupīdams, viņš dažreiz pat kaitēja savam kuģim. Viņa laikā Artilērijas apmācības vienībā un 2. eskadrā saimniekoja taupīgi un ļoti kārtīgi. Sinī ziņā viņš rīkojās godīgi. Viņa pozitivā īpašība bija čaklums: sevi nežēlodams, viņš varēja strādāt dienas un naktis. Cik daudz enerģijas un rūpju vajadzēja, lai tik raibu un salasītu eskadru novadītu apkārt Āfrikai un bez zaudējumiem novestu pie Japanas krastiem! Tiesa, to pašu izdarīja arī admiralis Ņebogatovs. Viņa komandētā 3. eskadra nobrauca gandrīz tikpat garu ceļu un tādos pašos apstākļos, bet īsākā laikā — trīs mēnešos. Pie tam Ņebogatovs savus apakšniekus nedz lamāja kā prātā jucis, nedz ņirgājās par tiem. Ņebogatova kuģiem turklāt nebija nekādu labu īpašību: divi veci kuģi un trīs krastu apsardzības bruņu kuģi. Bet vienalga, Rožestvenskim šinī ziņā ir un paliek lieli nopelni. Vārdu sakot, viņš bija īsts cara zaldāts, stingrs un prasīgs pret citiem. Viņam patika kārtība un disciplina. Taču, rutinā audzināts, kārtību un disciplīnu viņš saprata pa savai modei un uzmanību pievērsa dienesta ārējai izpausmei. Bet galvenais — mani pārsteidza Rožestvenska pārmērīgā iedomība un pašpārliecinātība. Ja visam tam pievieno viņa ātrās dusmas un despotisko raksturu, tad ir saprotams, kāpēc tik grūti bija kalpot Rožestvenska vadībā.

Nokļuvis 2. eskadrā, es jau pazinu daudzas šīs raksturīgās admiraļa īpašības, taču mana ziņkāre vēl nebija apmierināta. Vēl vairāk gribējās izprast cilvēku, kam flotē piešķirta tik milzīga vara. Cik kāri uzklausīju visu, ko virsnieki un matroži runāja par eskadras priekšnieku! Gluži kā kaislīgam medniekam, kas pa pēdām lenc zvēru, manī iedegās cerība, ka no frāžu drumslām, kas nejauši izteiktas par Rožestvenski, no atsevišķām piezīmēm, no stāstiem par viņa pagātni beigu beigās izveidošu par viņu pilnīgu priekšstatu. Arī tāpēc tiku veltījis Rožestvenskim daudz uzmanības, ka Krievijas ķeizariskajā flotē šāds tips bija ļoti izplatīts. Rožestvenskis no citiem admiraļiem atšķīrās tikai ar to, ka viņā spilgtāk nekā daudzos viņam līdzīgos satrapos izpaudās stulbās iedomības pazīmes, kuras radījusi despotiskā valsts iekārta.

Eskadrā no mutes mutē ceļoja daudzi stāsti par patiesiem notikumiem Rožestvenska dzīvē. Viens no tiem radīja virsniekos sevišķu sašutumu. Šoreiz bija skarts admiralis Makarovs, ko jūrnieku aprindās ļoti mīlēja kā izcilu flotes vadoni. Kara sākumā, kad Makarovu iecela par Klusā okeana 1. eskadras komandieri, viņš nolēma izdot grāmatā savu darbu par flotes taktiku. Šāda vēlēšanās bija pilnīgi dabiska — viņam gribējās virsniekus drīzāk iepazīstināt ar saviem uzskatiem par jūras kauju. Dodamies pa dzelzceļu uz Tālajiem Austrumiem, Makarovs atstāja manuskriptu Galvenajā jūras štābā un bija pilnīgi pārliecināts, ka viņa grāmatu drīz iespiedīs. Taču viņš netika ņēmis vērā, ka šās iestādes priekšgalā ir Rožestvenskis, kas viņu stipri nīda kā savu sāncensi flotes lietās. Admiralis Makarovs, būdams jau ceļā, saņēma telegramu, ka viņa grāmatas izdošanai vajagot piecsimt rubļu, bet, ta kā vispārējā budžetā tie neesot paredzēti, tad grāmatu nevarot izdot. Makarovs par šādu izturēšanos bija sašutis. Sākās apšaudīšanās ar telegramām. Beidzot Makarovs ierosināja viņa gramatas iespiešanas izdevumus segt no viņa paša līdzekļiem, bet, ja nelīdzot arī tas, tad viņš atsakoties komandēt Klusā okeana 1. eskadru. Jautājums bija nostādīts ultimativi. Un tikai pēc tam Galvenais jūras štābs nolēma grāmatu izdot.

Rožestvenskim kā štaba priekšniekam vajadzēja veicināt šo pasākumu, jo tas bija domāts mūsu zemes jūras aizsardzības stiprināšanai. Bet viņš, gluži otrādi, visvisādi kavēja grāmatas izdošanu.

Virsnieki par šādu rīcību Rožestvenski nosodīja. Viņš nebija spējis pacelties līdz kopīgām valsts interesēm, bet parādījās kā viltīgs cara galminieks un sīks cita slavas skauģis. Savus egoistiskos mērķus viņš stādīja augstāk nekā patriotismu.

Kāda cita Rožcstvcnska dzīves epizode darīja mani domīgu. Vai aiz viņa ārējā varonīguma neslēpās gjēvuļa dvēsele? No dzirdētajiem sīkumiem izveidoju šādu ainu.

Arī šis notikums gadījās kara sākumā. Rožestvenskis, vadīdams Galveno jūras štābu, bija varen iebiedējis visus, kas pie viņa nāca ar ziņojumu vai lūgumiem. Rožestvenska pieņemamā telpā, satraukti gaidīdami savu kārtu, drūzmējās virsnieki, nerunīgi un nomākti, it kā viņiem tūlīt draudētu briesmīga nelaime. Ienāca arī kāds spēcīgs vidēja auguma virsnieks ar labu militāru stāju, kurš atšķīrās ar savu neatkarīgo izturēšanos. Jaunais formas tērps bija kā uzliets viņa staltajam, iznesīgajam augumam. Jau pirmajā acu uzmetienā virsnieks pārsteidza ar noteiktām, enerģiskām manierēm. Tas bija leitnants E. M. Flotē viņu visi pazina. Viņš atšķīrās no citiem ar patstāvīgu izturēšanos un neparastu dedzību, bet dažreiz arī ar neapvaldītu raksturu. Jūrnieki sprieda, ka viņš esot cēlies no spāniešiem. Pēc ārienes tas patiešām bija tipisks dienvidnieks: melnīgsnēja seja, spožas, tumšas ķiršu .krāsas acis, krāšņi, melni mati. Beidzot pienāca arī viņa kārta doties pie admiraļa. Leitnants E. M. piecēlās no krēsla un pašapzinīgi sakārtoja zobenu, kas tam karājās pie kreisajiem sāniem. Bez jebkāda bikluma mierīgā gaitā viņš iegāja priekšnieka kabinetā, turēdams kreisajā rokā trīsstūraino cepuri. Leitnanta sejā nebija ne vēsts no iztapības. Paklanījies viņš nosauca savu uzvārdu un klusēdams pasniedza admiralim raportu. Tas bija lūgums — pārcelt viņu uz kara lauku Tālajos Austrumos, uz Klusā okeana 1. eskadru.

Rožestvenskis, lasīdams rakstu, sadrūma un tad rupji noskaldīja:

—   Stabs labāk zina, kad un kur jūs sūtīt!

Leitnants strauji sakustējās, pietvīka un tūlīt atkal sastinga. Abi īsu brīdi klusēja, viens uz otru raudzīdamies. Rožestvenskim nepatika, ka lūdzēja stājā nebija parastā padotas personas bikluma.

—   Ekselence, lūdzu, nenoraidiet mani! … — leitnants E. M. satrauktā balsī izbeidza klusumu, bet Rožestvenskis jau bija iededzies dusmās un skaļi pārtrauca lūdzēju:

—   Saruna beigusies. Varat iet!

Priekšnieka rupjā izturēšanās leitnantu E. M. samulsināja un sadusmoja, viņa melnās acis iekvēlojās, un tas sāka dedzīgi aizstāvēt savu lūgumu:

—   Ekselence, es nelūdzu jums atļauju doties uz balli vai atvaļinājumā, bet uz aktivo floti. Piedodiet man, bet es cerēju …

Domāju, ka jūs atbalstīsiet manas patriotiskās jūtas… Karš ir sācies … Es vēlreiz lūdzu! …

Rožestvenskis, kura nevaldāmajai dabai neviens vēl nebija uzdrošinājies pretoties, kā traks pielēca kājās un trieca dūri pret galdu. Šķita, ka no mežonīga rēciena sāk drebet kabineta sienas un šķindēt lustra:

—   Klusēt! Leitnant A'l., ne jau jūs mācīsiet admiralim patriotismu! Ārā!

Šos vārdus teikdams, Rožestvenskis ar teatralu žestu izstiepa roku, rādīdams uz durvīm, bet šoreiz kā par brīnumu tam nebija nekāda efekta. Leitnants neklausīja un joprojām stāvēja turpat. Bet nākošajā mirklī notika tas, ko Rožestvenskis nekādi nebija gaidījis. Leitnats M. k|uva gluži bāls un skarbi izgrūda:

—   Piedodiet, ekselence! Es tomēr nejaušu šādā tonī runāt ar mani — ar krievu virsnieku. Par goda aizskaršanu …

Frāzi nepabeidzis, leitnants paspēra soli uz priekšu un satvēra aiz roktura zobenu, taisīdamies izraut to no maksts. Viss viņa staltais augums elastīgi saliecās, it kā viņš tūlīt gribētu uzbrukt. Taču vairāk viņš neko nedarīja. Zobus sakodis un nāsis iepletis, tas sastinga spraigā, gaidu pilnā pozā. Vēl kaut kā trūka, lai dedzīgā dienvidnieka daba eksplodētu līdzīgi dinamitam. Admirālis it kā atžilba no savas pārsteidzīgās rīcības un saprata, ar ko viņam darīšana: vēl viens vārds, un zobens lūda| varētu triekties pret viņa galvu. Viņš atrāvās, ieraudzīdams briesmīgo skatienu melnajās acīs, kas draudīgi blenza uz viņu, un klusēdams apsēdās krēslā. Rožestvenska nobālušajā sejā bija vērojams nevarīgs apmulsums un neziņa. Ar trīcošu kreiso roku viņš paņēma raportu un ar labo sāka rakstīt uz tā rezoluciju. Leitnants neatlaidīgi vēroja spalvu, kas nevaldāmi lēkāja un, papīru plēsdama, rakstīja vārdu «piekrītu». Pavilcis ierasto švīku zem sava paraksta, savaldītais priekšnieks novērsa acis no lūdzēja un pavisam pazemīgā balsī izdvesa:

—   Saņemiet!

Ar to priekšnieka un apakšnieka sadursme beidzās.

Leitnants par savu izturēšanos nesaņēma nekāda soda. Drīz vien viņš kā brīvprātīgais devās ceļā uz Tālajiem Austrumiem. Tur, kalpodams uz kāda Vladivostokas kreiseru vienības kuģa, viņš ne vienreiz vien bijis izcili varonīgs kaujās pret japaņiem.

ADMIRĀĻA ZIŅNESIS

Pjotru Gavriloviču Pučkovu pirmoreiz sastapu uz kreisera «Miņins». Viņš kalpoja pie admiraļa Rožestvenska par ziņnesi. Uz šā kreisera kopā nobraucām trīs vasaras kampaņas. Pučkovs bija kluss un kautrīgs puisis. Viņš allaž izturējās piesardzīgi, citiem neuzticējās. Un tikai tad, kad labi iedraudzējāmies, viņš kļuva pret mani vaļsirdīgāks. Pučkovs ne vienreiz vien tika man stāstījis par savu bargo kungu un sūdzējies par dzīvi. Paretam redzējos ar viņu arī braucienā uz Tālajiem Austrumiem.

Pučkovs kopš jaunkareivja laika sapņojis kļūt par mašīnistu vai mīnieri, cerēdams, ka pēc dienesta viena vai otra specialitāte viņam noderēs. Taču viņa vēlēšanās nepiepildījās. 1898. gada vasaras brauciens ar krasta apsardzības bruņu kuģi «Perveņecs», kas tolaik atradās Rēvelē, tuvojās beigām. Feldfebelis Jagnovs, ilgāku laiku vērojis Pučkovu, sacīja:

—   Tūdaļ saposies goda drānās! Dosimies pie komandiera Rožestvenska.

—   Kādēļ?

—   Tur uzzināsi.

Pučkova sirds sažņaudzās aiz bailēm, bet neklausīt nedrīkstēja. Pēc pusstundas viņi ar laivu piebrauca pie mūliņa un pec tarri pa krastu devās uz komandiera — pirmā ranga kapteiņa Rožestvenska vasarnīcu. Pa ceļam Pučkovs domāja tikai vienu: ko no manis grib? Komandieris ieaicināja feldfēbeli un matrozi savā ^kabinetā otrajā stāvā un, ar tiem sasveicinājies, kādu brīdi klusēdams vēroja Pučkovu. Tas stāvēja izstiepies, baidīdamies pat elpot, kalsnējs, ar smalkiem vaibstiem iegarenajā sejā. No viņa dvesa lauku puiša jauneklīgais naivums, kurš tam arvien vēl piemita. Sākās sīka iztauja. Atbildēs noskaidrojās, ka Pučkovs dzimis pie Okas, Rjazaņas guberņas Klišino sādžā, līdz dienestam nodarbojies ar zemkopību, nav sirdzis ne ar kādām slimībām, neprecējies, nav tiesāts, nepīpē un nedzer. Tiktāl Rožestvenskis bija apmierināts. Viņš pavēlēja matrozim pagriezt muguru un tad nezin kādēļ lika divi reizes šķērsot kabinetu. «Tā dara, kad tirgū pērk zirgu,» Pučkovs nodomāja, svīzdams sīkām sviedru lāsēm.

—   Labi, — komandieris beidzot teica. — Būsi pie manis par ziņnesi. Tikai skaties, lai viss būtu savā vietā un kārtībā! Ja nogrēkosies, miltos tevi samalšu. Vai dzirdi?

—   Klausos, jūsu augstdzimtība, — matrozis klusu atbildēja un, pelēkās acis nemirkšķinādams, raudzījās komandierī.

—   Atbildēt vajag skaļāk un skaidrāk! Atkārto vēlreiz!

Jaunais matrozis kliegšus izkliedza iekalto frāzi.

Rožestvenskis sadusmojās.

—   Lempi! Ko tu bļauj? Vajag atbildēt vidēji stiprā balsī, bet skaidri.

Kopš šās dienas Pučkova dzīve saskaņā ar priekšniecības gribu sāka ritēt citādi.

Kopā ar Rožestvenski dzīvoja viņa sieva, meita un divi radinieki.

Ziemā Rožestvenski paaugstināja par kontradmirāli.

Pučkovs cerēja pabūt par ziņnesi divus trīs mēnešus. Pie adrnirala neviens ziņnesis ilgāk nebija izturējis. Bet laiks gāja, un viņš joprojām pildīja mājkalpotāja pienākumus. Lai pārbaudītu Pučkova godīgumu, saimnieki ne vienreiz vien it kā aizmāršības dēļ atstāja redzamā vietā naudu, sākot ar piecnieku un beidzot ar lielākiem papīriem. Ziņnesis tos atdeva pēc piederības. Jau tas vien sagrāva viņa sapni — atgriezties rotā un iegūt solidāku specialitāti. Turklāt viņš piederēja pie tiem retajiem cilvēkiem, kas godīgi veic pat netīkamu darbu. Viņa izveicība, akuratā rīkojumu pildīšana, viņa pastāvīgā gatavība pakalpot kungiem — visu to ņēma vērā admiralis, kas, pats to nemanīdams, sāka savam padotajam kaut kā savdabīgi pieķerties. Tas bija ideāls ziņnesis. Mīkstas tupeles uzvilcis, no agra rīta, kad visi vēl gulēja, viņš gāja no istabas istabā tik klusu, it kā so|otu pa gaisu. Katrā telpā vajadzēja uzmazgāt grīdu, noslaucīt no mēbelēm un gleznām putekļus. Tad sākās apģērbu un kurpju tīrīšana. Ja vajadzēja sagatavot vannu, aizskriet uz tirgu vai veikalu, aiznest admiraļa vēstuli uz kādu iestādi, sastiept malku, izkurināt krāsnis, nomazgāt traukus un nolikt tos, noberzt kastroļus — to visu darīja ziņnesis.

Rožestvenskim aizgāja virēja. Pučkovs to ne vien aizstāja, bet gatavoja brokastis, pusdienas un vakariņas daudz labāk nekā viņa. Braucot uz «Miņina», šo jauno darbu viņš bija iemācījies no virsnieku pavāra, bet vēl vairāk no biezas kulinārijās grāmatas, ko pats bija iegādājies. Pa naktīm, atraudams sev miegu, viņš dedzīgi urbās šai sējumā. Pamazām ziņnesis kļuva par veiksmīgu pavāru. Viņam palīgos iedeva vēl vienu matrozi, kas tagad veica visus netīros darbus.

Parastajās dienās admiralim patika vienkārši, bet veselīgi ēdieni: salati, trekns borščs, krietni sacepti gaJas siteņi ar sīpoliem un ābolkūkas. Taču nereti pie Rožestvenska pulcējās viesi, it īpaši pēc tam, kad viņu iecēla par Galvenā jūras štaba priekšnieku. Dažreiz bija jāklāj galds četrdesmit personām. Gatavošanās ilga veselas trīs dienas un naktis. Bet svinību reizē uz sniegbaltā galdauta rindojās dārga porcelānā šķīvji, kristālā glāzes, lieli, vidēji un mazi pokāli ar sarežģītiem gravējumiem, visvisādi naži un dakšiņas, noberzti tik spoži, ka acis žilba. Tad lika uzkožamos: perlamutra krāsas baliku, spilgti sarkanu lasi, rožainu šķiņķi ar baltām tauku svītrām; sviestu, no kura bija veidoti plaukstoši ziedi; irbju pastēti; presētu kavlaru, melnu kā agatu, un svaigu pelēko, graudaino kaviaru; salatus, izgreznotus ar dārzeņu pušķiem; sālītus Ņežinas gurķīšus — neviens no tiem nebija lielāks par dāmu mazo pirkstiņu — un smaragdzaļus, svaigus gurķus; tomātus, sagrieztus kārtu kārtām ar spāniešu sīpo-

liem un viegli pārkaisītus ar Ēģiptes pipariem; sudrabotas sardines, pārlietas ar Provansas eļļu; ledū ieguldītas Ostendes austeres; langustus un omārus, novārītus sāls ūdenī ar lauru lapu piedevām, un smaržīgas Rēveles ķilavas. Viss atradās savā vietā stingrā kārtībā, visam viņš centās piešķirt iespējami vairāk krāšņuma. Pat raibi garnētā siļķe, kas izstiepta gulēja uz gara, šaura šķīvja, it kā smējās, iekodusi mutē zaļu pētersīļu šķipsnu. Gabalos sagriezts un atkal kopā salikts, ar recekli apliets sivēns, šķiet, gozējās caurspīdīgā, spīguļojošā želejā dzintardzelteno citrona šķēļu un koraļsarkano burkānu ripiņu vidū. Uz milzīgas bļodas bija uzmetusies medņu māte; tas galva ar sarkanajām uzacīm un līko knābi, izstieptais kakls un izplestie spārni bija atstati spalvu rotā, pie izceptā, tumšbrūnā rumpja pielikta ari aste; kaut gan ass nazis bija sagriezis putnu gabalos, tomēr tas šķita strauji lidojam. Dažādu veidu pudeles, piramidās novietotas uz sudraba paplātēm, mijās ar vāzēs saliktu dzīvu puķu pušķiem. Dzirkstīja sarkani, zeltaini, balti un rožaini vīni. No daudzajiem, dažādās nokrāsās zaigojošiem uzkožamiem apžilba acis un pat labi paēdušiem cilvēkiem radās apetite. Viss galds līdzinājās spilgtai, raibai puķu dobei. Apkārt sēdēja zīdos tērptas sievietes, vīrieši mclno's svārkos, ar spožiem zeltotiem vai sudrabotiem uzplečiem. Pie uzkožamiem pasniedza tikai stiprus dzērienus: smirnovku, pīlādzi, zubrovku un angļu rūgto. Viesi uzkoda un iedzēra lēni un cienīgi.

Pagāja stunda vai divas, pirms sākās pati pusdienu maltīte.

Ilggadīgās tradicijās bija saglabājusies noteikta ēdienu un dzērienu secība. Sāka ar buljonu un sviesta mīklas pīrādziņiem, tobrīd tukšoja madeiras pudeles. Pie zivīm, forelēm, ko pasniedza ar baltu Holandes mērci, dzēra baltos, sausos vīnus. Pie filē minjon un madeirā vārītiem trifeļiem piederējās tikai sarkanie vīni. Rīvmaizē apviļātus sparģeļus un artišokus notiesāja tapat, bez vīniem. Pēc tam visu skatienus piesaistīja tītars. Ar sarkanbrūnu savu paša mērci apliets, tas laistījās, modinādams ēstgribu. Visapkārt gluži kā mazi tītarēni viņam klāt kļāvās ceptas paipaliņas, atdusēdamās uz grauzdētas maizes šķēlēm, apziestām ar vistas aknām. Pie šā ēdiena pasniedza zaļus salatus romaine. Tūdaļ kausi pildījās ar šampanieti. Kuņģi visiem jau bija pārpildīti, bet viesi nespēja atteikties no valdzinoša saldā ēdiena — kaut kā līdzīga parfait — tas bija saputots krējums ar ananasu liķieri, izrotāts ar cukura rozēm un spīguļojošiem karameles fontāniem. Noslēgumam atlika augļi un sieri — rokfors, bri, Šveices siers — un melna kafija ar liķieriem vai konjaku.

šādās svinīgās dienās Pučkova rīcībā nodeva vairākus ziņnešus. Bet neviens neprata apkalpot viesus tik labi kā viņš pats. Ģērbies pilnīgi jaunā matrožu formas tērpā, uzvilcies baltus cim

dus, viņš apstaigāja galdu un ar pārējo ziņnešu piepalīdzību pasniedza viesiem vienu vai otru ēdienu. Tobrīd viņa nervi bija sevišķi sasprindzināti: ka tikai nenotraipītu kādai kundzei tērpu, kas maksā dārgāk nekā dzimtajā sādžā visa viņa saimniecība. I ada pati nelaime rastos, ja kāds trekns cepeša gabals uzkristu 11/, admira|a mundiera. Ziņnesim tiklab viena, kā arī otra kļūme būtu tikpat briesmīga nelaime kā sādžā ugunsgrēks.

Pučkovs pierādīja, ka kulinārijā viņš ir apdāvināts autodidakts. Rožestvenskis viņam maksāja piecus rubļus mēnesī. Pie algas nāca vēl klāt. procenti no bodniekiem, kur viņš iepirka produktus, un viesu dzeramnaudas. Ienākumu ziņā viņam, kādreizējam zemniekam, bija laba vieta. Taču ienākumus Pučkovs guva ar drausmīgiem pazemojumiem un apvainojumiem. Admirālis dusmojās par katru nieku. Gadījās, ka trakumā viņš lauza pats savas mēbeles un sita traukus. Viņš nesaudzēja arī sievu un, neķītri lamādamies, trieca to zem galda. Bet ar vergu viņš nerēķinājās ne tik. Lai kā Pučkovs centās izdabāt saviem kungiem, reta diena viņam pagāja bez kāviena. Šodien nebija pa prātam novilkts admiralim mētelis — ziņnesis dabūja pļauku. Rītdien nebija uzlikti galdā īstie trauki — galva rūca no kunga dūres sitiena. Dažreiz uz ziņnesi lidoja šķīvis ar visu viru. Pučkovu aizstāvēja tikai viens cilvēks — Rožestvenska meita Helena Zinovjevna. Viņai klātesot, admiralis nekāvās un viņa mutuļojošā sirds norima kā ar eļļu aplieta trakojoša jūras banga. Viņš mīlēja savu meitu ar vismaigāko mīlestību, izpildīja visas viņas kaprizes un ļāva tai darīt visu, ko vien tā iedomājās. Toties admiraliene, izblīdusi un īgna sieviete, priecājās, ja ziņnesis dabūja pa ādu. Šeit viņai bija savi iemesli. Admiralieni mocīja aizdomas, ka vīrs tai esot neuzticīgs. Par visu to viņa gribēja uzzināt no Pučkova un taujāja viņam gan ar laipnu smaidu, gan ar draudiem. Protams, viņš daudz ko zināja par kunga mīlas piedzīvojumiem, taču nenodeva to ne ar pušplēstu vardu.

Tā pagāja pieci grūti gadi.

Pučkovs dzīvoja nemitīgās bailēs, nezinādams, kas ar viņu notiks rīt. Pastāvēja dzīvnieku aizsardzības biedrības, kuru biedri varēja nodot tiesai cilvēku, kas sita zirgu vai suni. Bet kas spēja aizstāvēt beztiesisko ziņnesi? Viņš bija pilnīgi nodots sava ārprātīgā kunga varā. Admirālis, ja vien gribētu, nemaz nekautrēdamies, varētu ietupināt viņu cietumā, aizsūtīt katorga vai pat samīt kā knisli.

Pučkovs nomocījās, novājēja un tik tikko spēja veikt savus pienākumus. Nervu sabrukuma dēļ tas sāka zaudēt redzi. Viņa jaunība ritēja bez prieka un apnicīgi, tā jau bālēja, bet līdz dienesta beigām vēl bija atlikuši divi gadi.

Taču gadās, ka arī vergam, kas iedzīts izmisumā, negaidot.

aizsvilstas sirds. Tā notika arī ar Pučkovu. Reiz bija sapulcējušies viesi. Pučkovs, pats to nenojauzdams, neizdarīja pa prātam savam pavēlniekam. Kad ciemiņi izklīda, admiralis bargi viņam uzsauca:

—   Panāc šurp, nelieti!

Pučkovam auksts vien pārgāja pa kauliem. Nekādus paskaidrojumus vairs neprasīja. No sitiena pa ausi viņš sagrīļojās, bet paspēja pieķerties pie galda malas un noturējās kājās. Kreisajā ausī kaut kas pārplīsa un sāka šņākt. Līdz šim ziņnesis visas pārestības bija panesis klusu ciešot ar bezizejā iedzīta cilvēka pazemību. Šoreiz viņa dvēselē kaut kas eksplodēja, visa viņa būtne iedegās niknumā. Gluži bāls Pučkovs izslējās visā augumā un, acīm zvīļojot, skarbi, aizsmakušā balsī kliedza:

—   Ekselence, jūs man pārsitāt bungādiņu!

Admiralis to uztvēra kā nekaunību. Taču šoreiz viņš necirla kāju pie zemes un nekāvās. Protests, ko tas dzirdēja pirmoreiz, viņu apstulbināja. Tas bija tikpat negaidīti, it kā rāms jērs pēkšņi sāktu rēkt un atņirgtu vilka zobus. Rožestvenskis paskatījās uz ziņnesi ar tādu izbrīnu, it kā viņa priekšā stāvētu kāds cits, drosmīgāks vīrs, un klusu, gandrīz laipni sacīja:

—   Nekas, pāries. Artileristiem tas bieži gadās.

Novērsās un aizgāja uz guļamistabu.

Nākošajā dienā Pučkovs neiznāca no sava kambarīša. Brokastis viņa vietā gatavoja otrs ziņnesis, un Pučkovs palika guļam kojā. Pie viņa ieradās admiralis un jautāja:

—   Nu, Pjotr, kā ar veselību?

—   Ekselence, esmu saslimis, nespēju piecelties.

Admiralis trīs dienas nāca viņu aplūkot un katrreiz dzirdēja

vienu un to pašu atbildi, bet ceturtajā apskaitās un norūca:

—   Ņem savas mantas un vācies prom no mana dzīvokļa!

Pučkovs nokļuva hospitālī, kur nogulēja kādus trīs mēnešus.

Pēc tam, ieskaitīts flotes 18. ekipāžā, viņš vēl ilgi nespēja atspirgt no nervu sabrukuma. Viņš bieži redzēja sapnī, ka atkal kalpo par ziņnesi, un tie bija visgrūtākie murgi.

Pēc Pučkova Rožestvenskim viena paša gada laikā sabija deviņpadsmit ziņneši. Tie visi aizgāja ar admiraļa dūru pēdām uz savas miesas. Dažus nodeva tiesai, un tie nokļuva cietumā.

Nav brīnums, ka tagad Rožestvenskis atcerējās savu bijušo ziņnesi un pavēlēja nekavējoties nogādāt Pučkovu uz bruņu kuģa «Suvorovs». Tas notika Rēvelē, kad 2. eskadra jau gatavojās doties ceļā uz Tālajiem Austrumiem. Uz flotes 18. ekipāžu steidzas telegrama. Pučkovs ieradās uz flagmaņkuģa apakšvirsnieka pavadībā gluži kā arestants. Taču admiralis saņēma viņu laipni:

—    Pjotr, bez tevis man klājās slikti. Visi ziņneši gadījās īsti idioti. Tevis dēļ visu eskadru aizturēju veselu diennakti. Pabrauksimies kopā!

—   Klausos, jūsu ekselence, — Pučkovs negribīgi atbildēja un stājās pie saviem pienākumiem …

Tam pašā dienā tas uzzināja, ka pirms viņa ierašanās uz kuģa par admiraļa ziņnesi bijis matrozis 2ukovs. Šis puisis lāgā nesapratis un jaucis admiraļa pavēles. No dauzīšanas viņš nepavisam nekļuvis gudrāks. Beidzot Rožestvenskis tik traki pārskaities, ka paķēris krēslu un atvēzējies iegāzis ar to Zukovam pa muguru. Ziņnesim paralizēti krusti, viņš nosūtīts krastā un ievietots Rēveles hospitālī.

Tas pats varēja nolikt arī ar Pučkovu. Turklāt eskadra devās uz tālu, svešu jūru, no kurienes viņš nez vai atgriezīsies. Un Pučkovam kļuva vienalga — vai nu dabūt galu no japaņu šāviņiem, vai no admiraļa rokas. No Rožestvenska viņš vairs nebaidījās.

Pagāja brauciena pirmā nedēļa. Tagad Pučkovs vairs nogatavoja ēdienu, toties līdzās visiem citiem darbiem viņam bija jāmazgā arī kunga veļa, jāstērķelē apkaklītes un aproces. Viņš to veica ne sliktāk par kuru katru veļas sievu.

Kādreiz vakarā admiralis, mazgādamies vannā, kas atradās blakus viņa kajitei, sadusmojās:

—   Nelieti, kur tu biji pazudis? Es tevi saucu, bet tevis nav.

Pučkovs droši atbildēja:

—   Ekselence, jums pašam pēc tējas gāju. Un atļaujiet jums ziņot, ekselence, nelietis nekad neesmu bijis un nebūšu!

—   Ko tu teici? Kam tu runā pretī?

—  Jūs paši zināt, ekselence, ka saku taisnību. Bet, ja esmu tik slikts, tad nododiet mani tiesai vai pavēliet pārmest pār bortu.

—   Prom no manām acīm! — admiralis sāka kliegt un tik spēji pasviedās vannā, ka ūdens pārsitās pāri malai.

Ziņnesis lēkšus izlēca no vannas istabas, bet pēc brīža admiralis paaicināja viņu atpakaļ un, it kā visu būtu jau aizmirsis, mierīgi palūdza:

—   Pjotr, saziepē sūkli un noberz man muguru.

Tā tas turpinājās. Admiralis bija bieds ne vien matrožiem, bet arī visas eskadras virsniekiem. Neviens viņam neiedrošinājās nekā iebilst, kaut gan daudzi saprata, cik aplam nejēdzīgi ir viņa vārdi un darbi. Taču Pučkovs izturējās pret Rožestvenski citādi. Ja admiralis sāka runāt skaļākā balsī, tad arī ziņnesis atbildēja viņam skaļāk. Dažreiz viņi tā strīdējās un kliedza, it kā abiem būtu vienāda dienesta pakāpe un vienāds sabiedriskais stāvoklis. Varbūt Rožestvenskis apzinājās, ka novedis savu ziņnesi tiktāl, ka tas spējīgs viņu noslepkavot. Radās iespaids, it kā viņam patīk, ka visā lielajā eskadras apkalpē gadījies viens cilvēks, kas viņa priekšā nelokās kā tārps. Nekad viņš vairs netika Pučkovu silis, ne arī sodījis.

Rožestvcnskis pārsteidzās tikai vienu reizi. Eskadra bija noenkurota pie Madagaskaras. Admiraļa salonā taisījās svinīgi sagaidīt Jauno gadu. No peldošā hospitaļkuģa «Orjols» bija uzaicinātas žēlsirdīgās māsas. Rožestvenskis pavēlēja Pučkovam novietot šampanieti uz ledus. Bet inženieris mechaniķis, saldēšanas kameras pārzinis, pārbaudīdams telpas, nejauši bija pārlicis pudeles no aukstajām saldētavas caurulēm siltā vietā. Apmulsušais Pučkovs pulksten divpadsmitos naktī atnesa neatdzesētu šampanieti. Admirālis bargi pašķielēja uz grēcinieku, bet neko neteica. Otrā rītā viņš apvaldīti norūca:

—   Pjotr, ej pie vecākā virsnieka un pasaki, lai tas noliek tevi bakā divi stundas zem šautenes!

Pučkovs labi dzirdēja visu teikto, taču pārvaicāja:

—   Ko vēlaties, ekselence?

Un, pievērsdams labo ausi, pagrieza seju pa kreisi vairāk, nekā vajadzīgs, un tāpēc viņa acis šķielēdamas raudzījās uz admirali.

Rožestvcnskis atkārtoja pavēli skaļāk un dusmīgi prasīja:

— Ko griez purnu nost no manis?

—  Nebūt ne, jūsu ekselence. Es taču ar kreiso ausi neko nedzirdu. Jūs jau paši zināt, ka man pārsista bungādiņa.

Admirālis nosarka un novērsās.

Pučkovs zināja, par ko viņš sodīts, un neskumdams braši stāvēja bakā, gluži kā priekšniecības uzslavu saņēmis. Viņš prātoja, ka admiralis nevarēs iztikt bez viņa ne mirkli, gluži kā bez aukles, un ka šis sods nekādā ziņā nedos apmierinājuma Rožestvenska varaskārei. Un tiešām, nepagāja ne pusstunda, kad Rožestvenskis apdomājās un lika sardzes priekšniekam ziņnesi saukt atpakaļ. Bet Pučkovs nepaklausīja un nostāvēja pilnas divas stundas.

—   Kas tad tie par niķiem? Manas pavēles vairs neizpildi? — admiralis pukojās, kad Pučkovs atgriezās no baka.

—   Ekselence, ja jau esmu nogrēkojies, tad pilnā mērā man jāizcieš arī sods.

—   Piesargies, novedīsi mani tiktāl, ka izkratīšu no tevis tavu netīro dvēseli!

—   Kā vēlaties, ekselence, — ziņnesis atbildēja nesatricināmā mierā, bet pat šajā padevībā bija jūtams izaicinājums, it kā viņam būtu kāds slepens nodoms.

Rožestvcnskis pretēji savam paradumam ari šoreiz savaldījās, bet tikai novērsās un drūmi sarauca seju. Rāmais Pučkovs uzvarēja. Tas bija nepieredzēts gadījums admiraļa daudzo ziņnešu dienesta gaitās.

ESKADRAS KOMANDIERA ĒRMĪBAS

Maz ir tādu, kas ko zina par Rožestvenska pagātni.

Būdams jau leitnants, Rožestvenskis 1873. gadā beidza Midi.iila artilērijas akadēmijas kursu. Viņu tūdaļ iecēla par jūras artilērijas izmēģinājumu komisijas locekli. Šinī amatā tas sabija lidz krievu-turku kara sākumam, kad viņu aizkomandēja uz Nikolajevas pilsētu. Tur viņš kādu laiku dienēja pie Melnās jūras flotes komandiera. Kad pārkārtoja tvaikoni «Vesta», pārvēršot to par kaujas kreiseri, Rožestvenskis sāka kalpot uz šā kuģa kapteiņa Baranova vadībā (vēlāk Baranovs bija Ņižņijnovgorodas gubernators). Kopā ar komandieri Rožestvenskis braukāja pa Melno jūru, kopā ar viņu piedalījās jūras kaujā, kas notika 1877. gada 11. jūlijā pie Kistendžas. Pēc avīžu aprakstiem mūsu jūrnieki toreiz bijuši ārkārtīgi pārdroši: niecīgā un vājā «Vesta» izsitusi no ierindas turku bruņu kuģi «Fecbti-Bulends» un piespiedusi to bēgt. Rožestvenski un viņa cīņu biedrus par šo varoņdarbu apbalvoja ar 4. šķiras Jura un 4. šķiras Vladimira ordeni ar lentu, un Rožestvenskis tika paaugstinats nākošajā dienesta pakāpē — par kapteiņleitnantu.

Kuģa komandieris viņu sūtīja ar ziņojumu uz Pēterburgu, kur Rožestvenskis personīgi deva ķeizara dzimtas locekļiem paskaidrojumus par 11. jūlija kauju.

Bet pēc gada avīzē «Birževije Vedomosti» 1878. gada 17. jūlija numurā Rožestvenskis gluži negaidot nāca klajā ar rakstu «Bruņu kuģi un kreiseri tirgoņi», kur atmaskoja «Vestas» varoņdarbus. Pēc viņa apraksta iznāca, ka nevis turku bruņu kuģis mucis no mums, bet «Vesta» pati bēgusi, bēgusi piecarpus stundas. Un tikai tāpēc, ka «Fcchti-Bulends» bijis pārkrauts ar kara materialiem, tas nespējis mūs panākt un «Vesta» izglābusies no bojā ejas. Autora stāsts bija ārkārtīgi pārliecinošs.

Tā laika presē Rožestvenska raksts radīja veselu vētru. Avīzes «Novoje vremja», «Birževije vedomosti», «Pēterburgskije vedomosti», žurnāls «Jachta» un citi periodiskie izdevumi sāka īstu apšaudīšanos. Vieni uzbruka autoram, sauca to par meli, citi viņu aizstāvēja un atzina viņa publicējumu par izcilu pilsoniskas drosmes izpausmi.

Rožestvenska rīcības drosmīgums patiešām bija izņēmums. Bet kas viņu mudināja to darīt? Vai viņš gribēja, lai triumfētu patiesība par «Vestu», vai arī viņš rīkojās kādu citu apsvērumu dēļ? Atmaskodams šo izdaudzināto kauju, viņš taču nesaudzēja arī pats sevi? Viņš riskēja ar visu savu nākamo karjeru, un to spēja darīt tikai taisnīgs un nepiekukuļojams vīrs ar stingru raksturu. Bet kāpēc viņš agrāk nepublicēja šādu atmaskojumu? Kāpēc neatteicās no cara apbalvojumiem? Viņš nekad nešķīrās no šiem ordeņiem un lidz pat Cusimai lepni valkāja tos pie krūtīm kā kaujas nopelnu lieciniekus.

Kopš tiem laikiem bija pagājuši divdesmit seši gadi. Tālajos Austrumos sāka plosīties karš. Un pēc tam, kad uz bruņu kuģa «Petropavlovska» Portarturā kopā ar gleznotāju Vereščaginu gāja bojā mūsu vienīgais talantīgais admiralis Makarovs, un pēc veselas rindas citu neveiksmju uz sauszemes un jūrā cara valdība sāka meklēt jaunu tēvijas glābēju. Izrādījās, ka tas ir turpat līdzās majestates svitā — stalts, vīrišķīgs, drūms, ar skaistu, mazliet noliektu galvu, it kā ģeniālu ideju pārpilns. Visa viņa neparastā āriene tik ļoti imponēja, ka par sekmern nemaz nevarēja būt šaubu. Un tad šā cilvēka vārds — admiraļa Rožestvenska vārds nodārdēja pa visu Krieviju. Gandrīz visa prese sāka viņu skaji cildināt, jau iepriekš izdaudzinādama Rožestvenski par varoni.

Joprojām šad tad sastapos ar savu draugu — štaba rakstvedi Ustinovu. Tā tas notika Nosi-Be līcī, Kamrangā, Van-Fongā un arī tanīs dienās, kad eskadra apstājās ogles uzņemt. Reizēm es ierados uz «Suvorova», reizēm rakstvedis brauca pie manis uz «Orjolu». Ustinovs, kārtodams štābā slepeno korespondenci, zināja vairāk dažādu jaunumu nekā kuģu komandieri. Man viņš neko neslēpa. Tāpēc, kaut arī nekalpoju uz flagmaņkuģa, par Rožestvenski zināju visu.

Kā jau iepriekš teicu, eskadras komandieris neapmeklēja savus kuģus, izņemot gadījumus, kad tam vajadzēja iebiedēt apkalpi. Arī pie sevis viņš neaicināja ne jaunākos flagmaņus, ne kuģu komandierus, lai uzklausītu viņu domas vai apspriestu kādu jautājumu — tas viss viņam šķita lieks. Būdams enerģisks un rūpīgs, Rožestvenskis daudz laika pavadīja uz «Suvorova» tiltiņa, dienu un nakti sēdēdams speciāli novietotā atzveltnes krēslā. No šā augstā tiltiņa viņš vēroja savus kuģus, uzmanīja, vai tie brauc pareizā ķīļūdens kolonā un kā tie atkārto signālus. Bet viņu maz interesēja, kas tanī brīdī notiek eskadras kuģu tilpnēs, pagrabos, torņos, mašīnās un mīnu noda]ās. Kā jau bijušais buru kuģu komandieris viņš visu to uzskatīja par sīkumu, kas admiralim nav jāzina. Bet pa tam šādu sīkumu skaitā pamazām iekļuva kuģu taktiskās īpašības: to kaujas gatavība, techniskais stāvoklis, nenogremdējamība un organizētība. Tādējādi eskadras komandiera un viņa štaba ietekme uz eskadru nesniedzās tālāk par tīri ārēju kārtību. Ja visi kuģi noturējās savā vietā ierindā, ja tie visi brauca cits no cita divu kabeļtauvu attālumā, tātad viss bija labi. Bet vajadzēja tikai kādam kuģim izjaukt ierindu, un tūliņ pat izjuka arī admiraļa garīgais līdzsvars. Vienā mirklī viņš pielēca no krēsla un trakodams sāka kliegt. Dažreiz pie kājām noripoja viņa cepure, un tad kāds no štaba virsniekiem to saķēra un izstiepies turēja rokās kā svētumu. Uz tiltiņa visus pārņēma šausmas — varēja domāt, ka pienākusi pastardiena. Kuģa un štaba virsnieki, signalisti, izsūtāmie, sardzes vīri drebēdami, līdz nāvei pārbijušies, bolīja acis uz bargo admirali, it kā tas būtu divpadsmitcollu šāviņš, kas tūliņ var eksplodēt. Vispirms vainīgajam kuģim raidīja tikai lamu vārdus, visjēlākos un fantastiskākos, bet tad sekoja pavēle:

—   Uzvilkt tam «Idiotam» rājiena signālu!

Flagvirsnieki un signalisti pēc palamas vien jau zināja, uz

kuru kuģi tas attiecas, un kā plēsti drāzās uz flagu kasti tik trakā steigā, ka uzsita cits citam pierē punus. Bet mastā uzvijās signāls ar rājienu kreiserim «Admirālis Nachimovs».

Eskadras komandieris gluži noguris paņēma no sava apakšnieka rokām cepuri, lika to sakarsušajā galvā un tad ilgi staigāja pa tiltiņu.

Manevru laikā bieži vien gadījās, ka viņš, dūres kratīdams, bļāva pilnā kaklā:

—   Sētmales prostitūta, kur tu lien? Kur lien?

Visi saprata, ka šoreiz nogrēkojusies «Aurora». Un, kaut arī līdz tai bija piecas jūdzes, taču admiralis joprojām kliedza, it kā uz «Auroras» varētu sadzirdēt viņa lamāšanos.

Dažreiz Rožestvenskis bez trokšņa, tikai caur zobiem novilkdams, pavēlēja:

—   Paziņojiet ar semaforu, lai «Invalidu patversme» nepaliek iepakaļ!

Signalisti, fladziņas vicinādami, izsauca bruņu kuģi «Sisojs Veļikijs» un noraidīja tam admiraļa rīkojumu.

Tam sekoja jauns dusmu izvirdums:

—  Atkal tā «Istabene» šaudās, it kā zem lindrakiem viņai būtu palīdusi lapsene.

Un «Svetlanai» paziņoja, ka admiralis ir neapmierināts.

Kad Rožestvenskis, dusmu lēkmes pārņemts, skaļi lamājās, tad matroži, kas atradās uz klāja un kam tiešas briesmas nedraudēja, smiedamies sacīja cits citam:

—   Puiši, klusāk! Uz tiltiņa sākas teātris.

Un visi klausījās, kā Rožestvenskis aizmuguriski gānīja kādu komandieri, nesaukdams to vārdā, bet sagudrotā palamā, un visi saprata, ar kādu palamu kurš domāts. Palamas negāja secen ne vien kuģu komandieriem, bet arī jaunākajiem flagmaņiem, dažreiz tās bija asprātīgas, dažreiz neķītras. Kas viņam bija resnais kontradmirālis Felkerzams? «Kūtsmēslu maiss». Un aprobežotais kontradmirālis Enkvists? — «Apaļš nulle». Mūsu allaž švītīgais un šiverīgais komandieris — pirmā ranga kapteinis Jungs? — «Laķieretais dīdoņa». «Aleksandra III» komandieris — gvards un pirmā ranga kapteinis Buchvostovs? — «Gvardu mundiera pakarainais». «Borodino» komandieris — pirmā ranga kapteinis Serebreņņikovs, kas kādreiz bijis iejaukts atbrīvošanas kustībā? — «Stulbonīgais nihilists». «Ušakova» komandieris Miklucho-Maklajs, slavenā ceļotāja radinieks? — «Divkāršais muļķis». «Osļabjas» komandieris — pirmā ranga kapteinis Bērs, kam patika palakstoties ar sievietēm? — «Miesaskārīgā sterva». Dažiem komandieriem Rožestvenskis deva palamas, aizgūtas no venerisko slimību terminoloģijas 16 .

Matroži, tiku tikām noskatījušies un noklausījušies, kā admiralis apstrāda apakšniekus, sprieda par viņu:

—   Nez vai māte tam ir bijusi vai ne?

—   Ne jau suns to izgrūdis no kājstarpes!

—   Māte jau nu viņam bijusi, bet, kad tā viņu laida pasaulē, tad droši vien trīs gadi šausminājās.

Viņš nevēlējās sastapties ne ar vienu savu apakšnieku, bet arī tie visvisādi centās izvairīties no tikšanās, pazīdami admiraļa neapvaldīto temperamentu. Ja kāds kuģa vadītājs arī devās pie viņa, tad tikai ārkārtīgos gadījumos. Jau iepriekš varēja teikt, ka apmeklētājam neies secen kāds apvainojums.

Nosi-Be līcī stāvot, kreiseri «Svetlana» tik ļoti piekrāva ar oglēm" un citām mantām, ka kuģa stāvs ieliecās. Kuģa komandieris — pirmā ranga kapteinis Sejins ieradās uz flagmaņkuģa, ziņoja par nelaimi admiralim un lūdza atļauju samazināt kravu. Rožestvenskis kļuva gluži vai traks un, jēli lamādamies, izdzina komandieri no savas kajites.

Uzturoties Van-Fonga līcī, «Navarinai» bija pavēlēts uzņemt trīssimt tonnu saldūdens. Kuģa komandieris — pirmā ranga kapteinis barons Fitinghofs aizbrauca uz «Suvorovu» izskaidroties. Viņš mēģināja pierādīt admiralim, ka šāds ūdens daudzums kuģim pārāk liels. Izmantojot gadījumu, minēja, ka bruņu kuģis jau bez visa tā esot pārblīvēts ar oglēm. Admirālis, komandierī klausīdamies, pagrieza viņam muguru, bet tad sāka raustīties un bļāva:

—   Kas vēl nebūs? Jūs mani domājat mācīt? Negribat pildīt manas pavēles? Uzņemt četrsimt tonnu ūdens! Bez runāšanas!

Viņš sakliedza vēl daudz tādu vārdu, kas nav grāmatā iespiežami, un baronam Fitinghofam neatlika nekas cits kā tikai atbildēt:

—   Klausos, ekselence!

Dažus komandierus admiralis skaļā balsī gānīja virsnieku un matrožu klātbūtnē.

—   Nevis kuģi jums vajadzētu komandēt, bet ostas noliktavās kalpot un kuģiem mašas slotas izsniegt!

Gribot negribot bija jābrīnās, kā šie cienījamie un nopelniem bagātie kungi varēja ciest, ka eskadras komandieris par viņiem ņirgājas. Kādēļ tad jāiegūst dienesta pakāpes, jānēsā formas tērpi un ordeņi, ja tas viss neglāba cilvēkus no tik pazemojošiem apvainojumiem?

Rožestvenskis bieži vien kliedza uz kara kuģu komandieriem kā feldfebelis uz jaunkareivjiem 17 .

Tie, kas Rožestvenski lāgā nepazina, sākumā raudzījās uz viņu kā uz nelokāmas gribas cilvēku un jūras kara lietu speciālistu. Tikai ar šādu eskadras komandieri varot sasniegt nosprausto mērķi! Un tāpēc pret viņa despotismu izturējās iecietīgi. Bet pamazām, eskadrai uz priekšu virzoties, auga arī vilšanās. Eskadras komandiera pastāvīgais skarbums pavēlēs, signālos, personīgi sarunājoties ar komandieriem un virsniekiem, lēnītēm sagrāva viņa autoritati. Cilvēki pārliecinājās, ka aiz rupjās izturēšanās nepavisam neslēpjas dziļš un redzīgs prāts vai organizatoriskas spējas. Admiraļa nicinošo attieksmi pret apakšniekiem varēja izskaidrot tikai ar to, ka Rožestvenskim attīstījusies milzīga iedomība.

Admirālis nesaudzēja arī sava štaba virsniekus un pastāvīgi zākājās par tiem. Tikai divi no Viņiem vairāk vai mazak brīvi izturējās pret Rožestvenski: vecākais flagvirsnieks — leitnants Sventoržeckis un otra ranga kapteinis — eskadras brauciena gaitu aprakstītājs V. Semjonovs. Taču arī tie viņam nebija nekas vairāk kā papildu orgāni — divi pāri acu un divi pāri ausu. Pamatojoties uz ziņām, ko admiralis saņēma no šiem diviem virsniekiem, viņš bieži vien veidoja savu spriedumu par kuģiem un komandieriem. Bet pārējiem štaba virsniekiem Rožestvenskis nemaz neveltīja labvēlību un uzticību. Pats būdams ārkārtīgi valdonīgas dabas cilvēks, viņš uz visiem palīgu padomiem raudzījās kā uz savu prerogativu aizskaršanu. Un palīgi neuzdrošinājās brīdināt eskadras komandieri no neizbēgamām kļūdām, kādas vienmēr piemīt pašapmierinātiem un aprobežotiem raksturiem. Vispār štābā bija salasīti vājas gribas cilvēki, bez jebkādām personības iezīmēm, toties īsti suniskas padevības pārpilni pret savu admirali. To pielūgdami, viņi izveidoja īpašu kultu. Stabs kļuva par žogu starp floti un tās komandieri, kļuva par viņa kara lauka kanceleju.

Rožestvenska priekšā it īpaši bija jāzemojas flagkapteinim vai, pēc sauszemes jēdzieniem runājot, štaba priekšniekam — pirmā ranga kapteinim Klapjē de Kolongam. Saskaņā ar kara flotes reglamentu eskadrā viņš bija pirmā persona pēc Rožestvenska. Flagkapteiņa pienākums bija realizet visas sava priekšnieka idejas, un tādēļ viņam vajadzēja zināt tā operativos plānus. Bet ko ar viņu izdarīja Rožestvenskis? Admiralis neatzina viņu par savu vietnieku un pazemoja to kā verdzisku sulaini. Klapjē de Kolongs pirms iešanas ar ziņojumu pie sava kunga allaž izdarīja izlūkošanu, taujādams Rožestvenska ziņnesim par admiraļa garastāvokli:

—   Draudziņ, vai ekselence šodien labā omā?

—   Šķiet, ka nekas, jūsu augstdzimtība.

Tikai pēc šādas vēsts saņemšanas Klapjē de Kolongs uzdrošinājās tuvoties admira)a kajitei, bet arī tad vispirms apstājās pie durvīm, noņēma cepuri un, pārmetis krustu, čukstēja lūgšanas vārdus: «Atminies, ak kungs, ķēniņu Dāvidu un viņa lēnprātību!» Un tikai pēc tam ar pašu naga galiņu pieklauvēja pie briesmīgajām durvīm.

Kādreiz viņam kaut kas steidzams bija jāziņo eskadras komandierim, kas atradās kajitē. Šoreiz admirali apkalpoja nevis Pjotrs Pučkovs, kas bija atlaists uz krastu, bet viņa pienākumus pagaidām pildīja komandiera ziņnesis. Kad Klapjē de Kolongs uzmeta acis ziņneša sejai, sapampušai no admiraļa dūru sitieniem, flagkapteinim uzreiz saplaka dūša.

—   Tātad ekselence sliktā garastāvoklī?

—   Posts, jūsu augstdzimtība, sasita mani kā nabagu.

Klapjē de Kolongs samulsis purpināja:

—   Ko tad es lai nu daru? Man taču steidzami jārunā ar viņu.

—   Nebūt nezinu, jūsu augstdzimtība, bet labāk gan nerādieties viņam acīs. Vārās aiz dusmām.

Steidzamo runāšanu atlika uz izdevīgāku laiku.

Rakstvedis Ustinovs ne vienreiz vien tika manījis, ka flagkapteinis savā kajitē raud l8 .

Admirālis, kā redzams, klusībā domāja: ja jau viņš ir eskadras komandieris, tad viņš ir viss, bet pārējie virsnieki un komandieri nav nekas. Viņa uzdevums pavēlēt, strostēt, sodīt, dažreiz vienu otru uzlielīt, bet apakšniekiem jāstrādā, jāpaklausa, jāizķepurojas no dažādām grūtībām un bez kurnēšanas jāpacieš visas viņa pārestības. Šis cilvēks ticēja, ka ar piespiešanu var sasniegt visu. Viņš kā 2. eskadras komandieris atzina, ka panākumu vienīgā ķīla ir flotes akla pakļaušanās viņa gribai. Un šās apmātības dēļ tas apspieda jebkādu iniciativu savā štābā, savos jaunākajos flagmaņos, kuģu komandieros un visā eskadras apkalpē. Viņš gribēja, lai visi tur viņu par vienīgo, kurš zina, ko vajag darīt un ko nevajag darīt. Rožestvenskis pats sevi bija iecēlis ģēnijos. Un tā bija viņa nelaime. Balstīdamies uz savu neaprobežoto varu, viņš pamazām gluži fatali visus pārvērta par savu iedomu un stulba despotisma nožēlojamām marionetēm. Admirālis sevi hipnotizēja pārliecībā, ka vienīgi viņš savās rokās tur visus pavedienus un ka eskadra tūdaļ sairs, ja viņš mazliet atlaidīs grožus.

Tiesa, Rožestvenskim piemita milzīgs gribas spēks, bet šī labā īpašība, kurai līdzās nebija militārā talanta, darbam tikai kaitēja un sagādāja vienīgi postu.

—   Kāpēc viņš nav piespriedis nāves sodu nevienam matrozim? — kādreiz jautāju rakstvedim Ustinovam.

—   Pagaidi, pēc kaujas tie desmitiem karāsies pie rājām. Dzirdēju par to runājam stabā. Vai domā, ka admiralis kļuvis pret mūsējiem labsirdīgāks?

—   Nebūtu jau nekāds brīnums. Dodamies taču kopā mirt. Un tas ir ļoti svarīgs apstāklis. Ikviens priekšnieks var sākt pārdomāt, kā viņš izturas pret matrožiem.

—  Tikai ne Rožestvenskis! — Ustinovs sadusmojies iesaucās. — Tam jau naids asinīs iezīdies. Bet es gan domāju, ka viņš nemaz netiks pie nāves sodu spriešanas. Ja Rožestvenski saudzēs japaņu granatas, tad to nositīs viņa paša matroži. Sacīšu par viņu vienu: agrāk laupītājus kāra pie krustiem, bet tagad — gluži otrādi — laupītājiem pie krūtīm kar krustus.

Rakstvedis, stāstīdams par admiraļa ļauno dabu, minēja daudzus piemērus, no kuriem divi sevišķi iespiedušies atmiņā.

Kad eskadra stāvējusi Nosi-Be līcī, admiralis kādreiz, iedams pa ierobu, ieraudzījis matrozi, kas nepareizi berzis klāju — nevis gareniski, bet šķērsām dēļu segumam. Admiralis pasaucis sardzes priekšnieku un jautājis, rādīdams uz matrozi:

—   Ko viņš dara?

—   Klāju berž, ekselence, — nemaz neapdomādamies, atbildējis sardzes priekšnieks.

Admiralis sācis drebēt, un viņa ogļu melnajās acīs iekvēlojies niknums. Rožestvenskis kliedzis:

—   Leitnant Dančič, jūs man atbildat kā īsts idiots! Kas jūs esat? Sardzes priekšnieks vai balerina, kas pastaigājas pa kuģi? Vai neredzat, ka tas lempis berž klāju šķērsām segumam?

Admiralis, savilcis sejā drausmīgu grimasi, meties virsū matrozim, izrāvis tam no rokām suku ar visu kātu un gabalu gabalos to sadauzījis matrozim uz galvas.

Gandrīz tāds pats gadījums norisinājies pirms ierašanās VanFonga līcī. Admiralis, kāpdams augšā uz tiltiņa, dzirdējis, ka viens komendors, runādams ar savu biedru par pusdienām, teicis:

—   Lai priekšniecība aizrijas ar to sapuvušo sālīto gaļu, es tai pat nepieskaršos.

Kad viņš pamanījis admirali, bijis jau par vēlu. Komcndoram vajadzējis stāties pavēlnieka bargo acu priekšā. Sākuši dārdēt vārdi, strupi, smagi kā čuguna svaru bumbas:

—   Maitas putns, ko tu tur ķērc? Tev laikam sagribējies šķiņķa ar zirnīšiem vai irbju ar krējuma mērci?

Admiralis stāvējis uz trapa, bet komendors — uz klāja. Rožestvenska kājas atradušās komendora plecu augstumā. Vainīgais sveicinādams bijis atgāzis atpakaļ galvu un sastindzis baigās gaidās. Admiralis pateicis viņam vēl dažus vārdus un tad ar smago, spožā kurpē lieauto pleznu iespēris komendoram pa seju, un, pat nepaskatīdamies uz savu upuri, uzkāpis uz tiltiņa.

Komendors dobji ierēcies un nogāzies uz klāja. Visa viņa seja vienā mirkli pārvērtusies par asiņainu gaļas gabalu. Viņš pieslējies ceļos un, galvu purinādams, nošķiedis klāju ar sarkaniem plankumiem. Sardzes priekšnieks pavēlējis aizvest viņu uz operāciju telpu. Tur noskaidrojies, ka dzimtenes aizstāvim izsisti priekšējie zobi, pāršķeltas lūpas un sadragāta virsdegune.

Augšējā klājā ar slapju mašas slotu izberza asiņainos traipus. Bruņu kuģis «Suvorovs» turpināja savu ceļu. Uz tiltiņa zem izplesta sauljuma atzveltnes krēslā sēdēja admiralis, atpogajis svārkus un ļaudams vieglajai brizei skart spalvainās krūtis, drūms un noguris, it kā būtu veicis grūtu varoņdarbu.

PIE CUSIMAS VĀRTIEM

13. maijā dienā laiks krietni vien uzlabojās. Lietus nelija, vējš jūtami aprima. Mākoņi kļuva retāki, to plaisās, pa kurām atkal un atkal iedzirkstljās saule, pavīdēja zila debess.

Mūsu eskadra tuvojās Korejas jūras šaurumam. Ātrums — deviņi mezgli. Domādami, ka pēc stundas vai divām sastapsimies ar ienaidnieku, visi bijām sagatavojušies kaujai. Bet kā par brīnumu pie apvāršņa neredzējām nekā. Vienīgi bezdrāts telegrāfā aparati uztvēra nesaprotamus signālus, vēstīdami, ka ienaidnieks nav tālu un tikai pagaidām vēl slēpjas aiz apvāršņa. Droši vien japaņi sarunājās ar saviem izlūkkuģiem.

Eskadras komandieris ar signālu pavēlēja kreiseriem uzturēt tvaiku piecpadsmit mezglu ātrumam, bet bruņu kuģiem — divpadsmit mezglu ātrumam.

Līdz pusdienām un visu pievakari izdarījām evoluciju apmācības, pirmoreiz pēc Nebogatova vienības ierašanās. Virs «Suvorova» nepārtraukti dažādās kombinācijās uzvijās flagas. Visvisādu krāsu karodziņi plandījās mastos arī uz citiem kuģiem, kuri atkārtoja flagmaņa signālus. Uz tiltiņiem valdīja satraukums. Visi binokļi bija vērsti uz bruņu kuģi, kur atradās eskadras komandieris — kaut tik nenokavētu izpildīt kādu pavēli. Tomēr arī tagad nesaudzīgi un klaji izpaudas mūsu trūkumi. Eskadra, patiesībā būdama visdažādāko kuģu bars, tikai ar lielām pūlēm pārkārtojās kaujas ierindā.

Taču šai gadījumā daudzus interesēja kas cits. Kāpēc gan Rožestvenskim pēkšņi ievajadzējās pie Japanas krastiem un tieši pirms kaujas nodarboties ar manevrēšanu? Kāpēc viņš to nedarīja agrāk, kad Nebogatova vienība bija tikko pievienojusies? Toreiz taču šim darbam varēja veltīt vairāk laika, un nekas nenotiktu pat tad, ja mēs divas dienas vēlāk nonāktu Korejas jūras šaurumā. Vai tiešām eskadras komandieris bija to aizmirsis? Nē, viņam bija kādi citi apsvērumi, kurus varējām tikai minēt. Pagājušajā nakti viņš tīšu prātu palēnināja eskadras gaitu un šodien velti nosita vairākas stundas, nodarbodamies ar evoluciju apmācībām. Radās iespaids, ka -eskadru ar nolūku aizkavē pēdējā ceļa posmā. Ja tas nenotiktu, mēs jau vēlu naktī būtu izbraukuši cauri visšaurākajai vietai, kur atrodas Cusimas sala. Bija taču liela jo liela varbūtība, ka šās vielas tuvumā kaut kur koncentrēta japaņu flote. Iespējams, ka miglainajā naktī un prāvajos viļņos, kas pretiniekam neļāva izvērst izlūkkuģus, mēs aizslīdētu garām nepamanīti, iespējama bija arī otra varbūtība — mūs tik un tā sakautu. Taču sliktāk, kā notika vēlāk, nevarētu būt. Bet acīm redzot visi Rožestvenska aprēķini bija balstīti uz to, lai sastaptos ar pretinieku 14. maijā un lai kauja katrā ziņā notiktu «viņa ķeizariskās majestātes» kronēšanas dienā.

Daudzi matroži, kas turējās pa draugam, deva viens otram mājinieku adreses, piekodinādami:

—   Draudziņ, ja ar mani kas gadās, tad visu sīki paziņo maniem radiniekiem!

—   Labi. Tu arī. Uzraksti par visu!

—   Lai noliek!

Tobrīd sejas visiem bija nopietnas un norūpējušās. Matroži runāja par gaidāmo nāvi tikpat vienkārši, kā zemnieki runā par malkas ciršanu ziemai vai par to, ka tādā un tādā tīrumā jau pļaujamas auzas. Pēc brīža matrožu acīs atkal iedzirkstījās cerība.

—   Varbūt tomēr paliksim dzīvi. Tad gan plostosim!

—   Apslacīsim, brālīt, sirdi! Dabūšu ārzemju rumu. Tikai esmu aizmirsis, kas tā bija par marku. Pazīšu pēc pudeles. Tas rums ir tik stiprs, ka viens dzer, bet septiņi reibst.

Eskadras komandieris arī šoreiz, tāpat kā vakar, pavisam nevērīgi izturējās pret izlūkdienestu. Šī nepiedzīvotā neinteresēšanās par ienaidnieka rīcību joprojām radīja daudzos izbrīnu. Kādēļ tad eskadrai doti vieglie ātrgājeji kreiseri, kuru kaujas vērtība ir pavisam niecīga?

Nakts bija mākoņaina, tumša, ar retām zvaigznēm. Virs jūras klājās migla. Pūta trīs četras balles stiprs vējš.

Tuvojāmies rajonam, kur jau varēja gaidīt sastapšanos ar japaņu izlūkkuģiein; eskadra brauca, tikai daļēji apgaismota. Pavisam bez ugunīm iztikt bija grūti, jo, tik blīvā ierindā virzoties, kuģi varēja sadurties. Taču bija darīts viss, lai pretinieks mūs neieraudzītu. Samazinājām kuģa pūpes uguņu spožumu un pazīšanās laternas atsedzām tikai uz ierindas iekšpusi. Mastu galu spuldzītes izdzēsām pavisam. Mums aizliedza lietot bezdrāts telegrāfu. Šinī ziņā viss šķita it kā labi un saprātīgi. Bet tad pie flagmaņa bruņu kuģa mastu flagspolēm parādījās gaismas zibšņi, raidīdami eskadras komandiera pavēli. Tādi paši zibšņi iemirdzējās ari citu kuģu flagspolēs, — tas nozīmēja, ka signāls pieņemts un saprasts. Radās iespaids, it kā mastu galos atrastos neredzamas būtnes un sazinātos, aši jo aši mirkšķinādamas savas ugunīgās acis. Tā tas turpinājās ar nelieliem pārtraukumiem gandrīz visu nakti. Neviens štaba vīrs neiedomājās, ka šāda signalizēšana var atklāt pretiniekam eskadras atrašanās vietu drīzāk un lielākā attālumā nekā jebkura cita gaisma. Turklāt aiz eskadras, turēdamies dažu kabeļtauvu attālumā, brauca hospitaļkuģi «Orjols» un «Kostroma», kuru pazīšanas ugunis mirdzēja sevišķi spoži. Tātad visi mūsu piesardzības līdzekļi bija pilnīgi nederīgi.

Sini sakarā matroži bakā sprieda:

—   Mūsu eskadras komandieris galīgi zaudējis jēgu.

—   Arī viņa štābs nonācis bērna prātā.

—   Pareizi! Tā jau tikai trīs gadus veci knēveļi spēlē paslēpes. Pabāž galvu zem mātes priekšauta un sauc: «Meklējiet mani!» Ar mūsu kuģiem notiek tas pats.

Lidzās matrožu bariņam pēkšņi uznira mičmanis Zvirbulis. Spalvas sabozis, viņš sāka čiepstēt:

—   Kā jūs drīkstat kritizēt paša eskadras komandiera rīcību?

—   Ne prātā nav nācis, jūsu labdzimtība!

-Pats savām ausīm dzirdēju!

—  Jūsu labdzimtība, tas būs tikai izlicies. Runājām, ka derētu pirms kaujas noturēt dievkalpojumu par godu svētajam Nikolajam vai Jurim uzvarētājam.

—   Bet ko jūs salīdzinājāt ar bērniem?

Kurinātājs Baklanovs sāka skaidrot:

—   Jūsu labdzimtība, es taču stāstīju par savu dēlēnu. Viņam piektais gads. Jestrs puisis. Allaž mēdza man jautāt: «Tēti, kad cilvēks piedzimis, kā var zināt, vai tā ir meitene vai zēns? Vai pēc bikšelēm?» Jocīgs puika, traki jocīgs!

Mičmanis sašutis kliedza:

—  Jūsu laime, ka tagad nav īstais laiks! Es jums ādu nomauktu par tik nekaunīgu melošanu!

Un, dodamies uz kuģa pūpi, nozuda tumsā.

Matroži smējās:

—   Baklanovs malacis, veikli tika cauri!

Apstaigāju visus klājus, pabiju daudzos torņos. Virsnieki un komendori, mīnu uzbrukumus gaidīdami, dežurēja pie lielgabaliem, vērīgi raudzīdamies tumšajā tālē, vai kur nepavīdēs ienaidnieka mīnu kuģa ēna. Ļaudis bija arī citos posteņos. Pusei ekipāžās vajadzēja būt nomodā, gatavai rīkoties, tikko atskanēs pirmās trauksmes skaņas. Pārējie pagaidām varēja neizģērbušies gulēt. Bet gulēt nevienam negribējās. No artilērijas uguns nebaidījāmies tik daudz kā no mīnu uzbrukumiem. Nakts vilkās lēni, un ik mirklis žņaudza apziņu drausmīgās gaidās — tūlīt tūlīt pie

borta nodārdēs briesmīgs ienaidnieka torpēdas sprādziens. Sādā sprieguma pilnā stāvoklī ļaudis nespēja ilgi klusēt — neizturēja nervi. Tāpēc tumsā uz klāja visur bija redzami bariņos sapulcējušies matroži, kas klusu sarunājās. Tur varēja dzirdēt visu ko, bet vismazāk par karu. Kādā pulciņā spriedelēja par sievietēm:

—   Tas atkarīgs no tā, kāda sieva gadās. Daža tevi tā saņem, ka neko nespēj ar viņu iesākt. Un tad tu esi tikai tāds piejūga zirdziņš, bet viņa tas ilkšu zirgs.

Galvanieris Kozirevs šai sakarā pastāstīja:

—   Tādi gadījumi mēdz būt. Kādreiz lasīju par Nelsonu. Visslavenākais admiralis bijis, traki drošsirdīgs. Pats Napoleons baidījies no viņa. Un ko jūs domājat? Sievas priekšā drebējis kā trusītis, niknu vilku ieraudzījis. Un ja viņa būtu bijusi, teiksim, karaliene vai princese. Nekas tamlīdzīgs! Neapoles ielas meita!

Vecākais signalists Jefimovs piebilda:

—   Jā, sievu valdīt daudz lielāka māksla nekā veselu valsti pārvaldīt. Piemēram, mūsu cari: valdīt viņiem tiesības sešpadsmit gadu veciem, bet precēties — ne agrāk, kamēr astoņpadsmit.

Bakā pie pīpēšanas degļa novietojušos matrožu vidū bija dzirdama mazliet aizsmakusi mīnu mašīnista balss:

—   … Tas notika mūsu ciemā uz pašiem vasarsvētkiem. Visi ļaudis bija baznīcā. Ta no vienas vietas izpušķota zaļumiem: pie svētbildēm meijas, pa grīdu izkaisītas kalmes. Prieks skatīties! Bet mūsu dievnamā ieviesusies šāda paraža: sievas un meitas stāv aizmugurē, vīri un puiši priekšā. No ieejas līdz pašam altarim atstāj savas divi aršinas platu eju, iznāk tāds kā gaitenis, kur sienu vietā dzīvi cilvēki. To dara tādēļ, lai ērti varētu tikt uz priekšu: nolikt svecīti pie svētbildes, paņemt mirušo sarakstu vai iet pie dievgalda. Viss bija labi: drukns diakons lasa aizlūgumu par valdnieka namu un vicina kvēpināmo trauku, vecs, sirms pops uzsāk meldiju, augšā luktās dziedātāji iepriecina dievlūdzēju sirdis, baznīcēni zemu klanās debesu tēva priekšā. Pa logu lūkojas saulīte. Karsti un smacīgi…

—   Par baznīcas būšanām tā kā garlaicīgi, — kāds matrozis pārtrauca stāstītāju. — Pastāsti labāk ko citu!

—    Pagaidi, tiksim arī pie jautrākām lietām, — mīnu mašīnists atteica un turpināja: — Pops atvēra svētos vārtus un sāka vilkt tik saldeni, it kā viņam mutē būtu ielikta konfekte: «Nāciet ar dievbijāšanu un ticēšanu …» Tajā mirklī baznīcā kāds pēkšņi iemaujas. Pēc tam vēl stiprāk. Un tad maudams joņo pa brīvo eju taisni uz altari. Visi satrūkās un parāvās sāņus. Sievas spiedza. Un kas tad tur skrēja? Mana rada gabala Oskas Ļamkina teļš — mēnešus piecus vecs, liels, melns. Sācis spriņģot un iedrāzies baznīcā. Aizspērās tieši pie altara. Palecas uz vienu pusi, uz otru. Bet

pats tik sviež augšā pakaļkājas, vicina asti un bauro, it kā tam ādu dīrātu. Pec tam tāpat darījās ari altarī. Popam seja bāla, bārdiņa trīc. Viņš pirmais atguvās un kliedz: «Ķeriet to lopu!» Bet kā lai šo te noķer? Ar ļaudīm notiek trakas lietas. Vieni domā — baznīcā ielauzies velns, otri — ka sākusies pastardiena. Vīri runā cits caur citu, sievas un meitas spiedz, bērneļi vēkšķ. Bet teļš no tā trokšņa un daudzajiem ļaudīm kļūst vēl dullāks. Drāžas pa altari kā velna apsēsts un tik mauj un mauj. Te nu teļam pakaļ joza diakons un viņam līdzi vēl trīs: psalmotājs un divi baznīcas kalpi. Un ko jūs domājat? Četratā nekādi nespēj noķert teļu. Ilgi skraidīja, kamēr diakons sakampa teļu aiz astes. Tas šāvās uz priekšu, diakons nostiepās uz grīdas pašos svētajos vārtos, bet asti tomēr no rokām neizlaida. Te nu piesteidzās arī pārējie trīs. Baznīcēni pa tam bija atģidušies, sāka skanēt smiekli. Izstiepa teļu ārā, iespēra viņam pa dibenu — ej! . . .

No tiltiņa nodārdēja sardzes priekšnieka — leitnanta Pavļinova balss:

—  Jūs tur bakā! Kas tā par smiešanos? Vai nevar klusāk?

—   Klausos! — reizē atbildēja vairākas balsis.

Bija jau krietni .pāri pusnaktij, kad devos pie Vasiļjeva. Viņš bija tikai inženieris, bet no Vasiļjeva varēju uzzināt vairāk nekā no jebkura ierindas virsnieka un pat tādos jautājumos, kas neattiecās uz viņa specialitāti. Gribējās pēdējo reizi sirsnīgi parunāties. Virsnieku gaitenī iepretim Vasiļjeva kajitei apstājos un uzmanīgi klausījos. Visapkārt bija kluss. Tikai no bruņu kuģa dzīlēm plūda saspringti strādājošo mašīnu dunoņa, un ar linoleju segtais dzelzs klājs zem kājām viegli vibrēja. Varēja just, ka aiz plānās šotes kāds rosās. Klusu pieklauvēju pie durvīm un, saņēmis atļauju, iegāju kajitē. Vasiļjevs, gluži kā ceļā posdamies, nopietnības pilns lika čemodānā savas mantas, manuskriptus, rasējumus.

—   Gatavojos kaujai. Koferis būs jānones kādā ugunsdrošākā vietā. Galvenais — gribētos saglabāt piezīmes un rasējumus. Pārējā nebūs žēl, ja arī ies bojā.

Vasiļjevs bija bez svārkiem, izmeties tikai kreklā. Katru reizi, kad neredzēju uz viņa kamiešiem sudrabotos uzplečus, viņš man kļuva tuvāks un mīļāks. Pastāstīju, kā matroži lamā eskadras komandieri. Vasiļjevs noklausījās un satraukti teica:

—   Tas ir slikti, ka viņš nav spējis iekarot uzticību un ka virsnieku vidū viņam nav autoritates. Pats vainīgs. Taču katrs, kas nav galīgi apstulbis no mūsu muļķīgās kārtības, nevar neredzēt viņa aplamības. Sāksim ar to, kā organizēta eskadra. Mūsu spēki nepareizi sadalīti vienībās. «Osļabja», kam ir nepilnīga bruņu aizsardzība, pēc būtības drīzāk piederas bruņu kreiseru tipam. Kāpēc «Osļabja» nevarētu vadīt tādu kreiseru vienību, kurā ietilptu «Oļegs», «Aurora» un «Svetlana»? Tad visi šie kuģi ar savu astoņ-

ļimi mit deviņpadsmit mezglu ātrumu spētu dot vairāk labuma. I ni ii eskadras komandieris sasaistījis tos ar vecajiem kreiseriem

.ii «Dmitriju Donskoju» un «Vladimiru Monomachu» — un tā Iznicinājis ātro kreiseru nozīmi kaujā. Bet diviem vecajiem krei»crlem, kam bruņu aizsardzība ir, vajadzētu atrasties vienā kolonā iii lēnajiem bruņu kuģiem «Sisojs Veļikijs», «Navarina», «Apraktu.», «Seņavins», «Ušakovs» un «Nachimovs», priekšā izvirzot Nikolaju I». Sāda kolona varētu braukt ar divpadsmit trīspadsmit mezglu ātrumu.

Vasiļjevs, ar mani runādams, nervozi gan saritināja, gan atkal atritināja vaska drānas vākos iesietu kladi.

—   Pie eskadras palikuši ne vien divi velkoņi, bet ari četri transportkuģi: «Anadira», «Irtiša», « koreja» un peldošā darbnīca' «Kamčatka». To ietilpināšana eskadrā deva iemeslu domāt, ka brauksim apkārt Japanai. Tad bez tiem būtu grūti iztikt: varbūt ceļā vēlreiz vajadzētu papildināt ogļu krājumus. Bet kam tie mums vajadzīgi tagad, kad esam izvēlējušies Korejas jūras šaurumu? Varbūt admiralis domā uzņemt ogles kaujas laikā? «Kamčatka» ir derīgs kuģis braucienā, bet ne kaujā. Admiralis stiepj to sev līdzi. Kādēļ? Droši vien domā ar šās darbnīcas palīdzību lāpīties pēc kaujas. Bet tad jābūt pārliecinātam, ka darbnīcu netrāpīs neviens šāviņš. Tās ātrums nav lielāks par desmit mezgliem. Vēl ļaunāk ir ar «Koreju». Tai ir krava: ogles un pielādētas mīnas. Kādas šausmas var notikt, ja «Koreju» vārīgā vietā trāpa kāds šāviņš! «Koreja» bīstama ari citiem mūsu kuģiem. Visi šie četri transporta tvaikoņi lemti nāvei. Kaujas laikā to sargāšanai norīkoti kreiseri. Tā mēs atņemam savai eskadrai sešdesmit divus sešcollu un pieccollu lielgabalus! Ar ko izskaidrojams šāds eskadras komandiera rīkojums — ar stulbumu vai ar iedomību? Tiem, kas, salīdzinot ar pretinieku, ir vāji, — tiem taču vajadzīga ikviena kaujas vienība. Tiku dzirdējis no štāba ļaudīm, ka Vladivostokā neesot nepieciešamo materialu un rezervju. Tas viss mums jāatvedot pašiem. Ļoti labi! Bet kā to izdarīt? Mēs varētu būt bezgala laimīgi, ja uz turieni izlauztos puse no eskadras. Bet te nu vēl grib, lai mēs nogādātu Vladivostokā arī transportkuģus! Par ko tad mūsējie uzskata japaņus? Ne jau ar zulusiem mums ir darīšana. Laiks atteikties no uzskata, ka viņi ir šādi tādi makaki. Ir taču pierādījies, ka mēs paši esam lubraki. Ja jau šie transportkuģi Vladivostokā tik nepieaiešami, kāpēc tad tiem nelikt satikties?

—   Ekselence tiktāl nav aizdomājis, — atbildēju uz šo jautājumu. — Te jau ar visvienkāršāko loģiku var saprast, cik ļoti šie transportkuģi saistīs rokas mūsu eskadrai. Ja kāds bokseris pirms cīņas uzkrautu plecos saiņus ar veļu vai pārtiku, tad visi to atzītu par vistrakāko nejēdzību. Bokserim vajadzētu gan saiņus turēt, gan cīnīties. Pilnīgi droši var teikt, ka to sakautu. Bet mēs,

apkrāvušies ar transportkuģiem, līdzināmies tieši šādam bokserim.

—   Admirālim vēl daudz kas palicis neizdomāts, — Vasiļjevs atsāka. — Palūkojieties, kā pašlaik sakārtota eskadra! Kaujas kuģi virzās divās ķī|ūdens kolonās. Starp tām turas transporta un •minu kuģi. Izlūkošanā nedarām neko. Uz mūsu kuģiem spīd ugunis. Atrodamies gandrīz pie pašiem Japanas krastiem. Nakts ir tumša. Sāda ierinda ir visizdevīgākā japaņu mīnu kuģiem. Iedomājieties tikai, kas notiktu, ja šobrīd japaņi sāktu mīnu uzbrukumu! Kaut vai divi mīnu kuģi ielauztos mūsu eskadras vidū — tā jau būtu katastrofa! Tie pilnīgi nesodīti varētu gremdēt kuģus. Bet mēs pat nespētu uzbrukumu atvairīt, jo tad mums vajadzētu pašiem šaut citam uz citu.

Es teicu:

—   Katram matrozim tas ir skaidrs.

—   Bet Rožestvcnskim nav skaidrs. Taču jaunāko flagmaņu un kuģu komandieru padomus un ieskatus viņš neatzīst. Visus viņš uzskata par auniem, bet sevi — par ģēniju. Jau tāpēc vien, ka mūsu bruņu kuģi tik ļoti pārkrauti ar oglēm un dažādām rezervēm, viņu vajadzētu nodot tiesai. Bruņu kuģis «Orjols» pārkrauts par veselām tūkstoš septiņsimt tonnām. Lieka ūdens vien esam uzņēmuši trīssimt piecdesmit tonnu. Kādēļ? Vai lai kuģi tik viegli nevarētu nogremdēt? Savām daudzajām muļķībām viņš pievienojis vēl vienu, likdams eskadrai doties cauri Korejas jūras šaurumam.

Vasiļjevs mazliet pacēla labo roku un, kratīdams manā priekšā burtnīcu, it kā es būtu tas vainīgais, piebilda:

—   Diemžēl, par visu šo noziedzīgo avanturu maksās ne tikai admiraļi, bet maksāsim mēs visi, visa mūsu tauta. Ja vien japaņi jau kaujas sākumā mūs abus nenoslaktēs, jūs redzēsiet, kas notiks, cik fatali izpaudīsies krievu flotes trūkumi. Bet pie velna visus šos prātojumus! Pašreizējos apstākļos ne jūs, ne es tik un tā neko nespējam grozīt.

Iemetis kladi koferī, Vasiļjevs nolieca galvu pār galdu un iegrima domās. Nogurušās acis ilgi raudzījās kajites kaktā, sejā radās īgnuma un sāpju izteiksme. Šķita — viņš aizmirsis, ka es šeit esmu.

Kāds aizskrēja pa virsnieku gaiteni, smagi noklaudzēja zābaku papēži.

—   Vai zināt ko, — es pārtraucu klusumu, — šis karš ļoti atgādina neveiksmīgo Krimas kampaņu. Tur no eskadras nācās noņemt cietokšņa aizsardzībai visas ierīces, lielgabalus un beidzot arī cilvēkus. Pēc tam applūkāto eskadru bijām spiesti nogremdēt pie ieejas ostā. Tas pats notika arī Portarturā: arī tur noņēmām no eskadras lielgabalus un visu apkalpi un tāpat bez kaujas nogremdējām savus kuģus.

Vasiļjevs pacēla galvu un pēkšņi sarosījās:

— Pilnīgi pareizi. Domāju, ka vēsture atkārtosies ari sabiedrības noskaņojumos. Bija vajadzīga Krimas kampaņa, lai visi saprastu, ka tā vairs dzīvot nevar. Krievija, pēc Hercena izteiciena, ar savu svēto privātīpašumu bija nonākusi strupceļā. Tolaik krietnākajā sabiedrības daļā radās satraukums. Sākās zemnieku sacelšanās kustība. Tas viss beidzās ar zemnieku atbrīvošanu no dzimtbūšanas. Tas pats notiks arī pēc šā kara, it īpaši pēc tam, kad sagraus mūsu eskadru, kura tagad ir Krievijas vienīgā cerība. Visiem kļūs skaidrs, kur mūs noveduši mūsu neapdāvinātie varasvīri. Revolūcija ir neizbēgama. Tā jau sākusies …

Atvadījos no Vasiļjeva un uzkāpu uz pakaļējā tiltiņa. Jau sen vajadzēja būt uzlēkušām mēnesim, bet tas slēpās aiz melnā mākoņu auta.

Joprojām bija tumšs.

Japaņi nerādījās. Viņi laikam bija nolēmuši sagaidīt mūs šaurākajā vietā tieši pie savām robežām. Nakts tumsā raudzījos uz priekšu, kursa virzienā, un domāju: ko šobrīd dara japaņu flotes komandieris admiralis Togo? Kādu triecienu viņš gatavo mūsu eskadrai? Tagad mūsu liktenis bija atkarīgs no viņa prasmes rīkoties ar jūras spēkiem. Kas viņš īsti ir, šis pietiekami izdaudzinātais vīrs? Vai tiešām viņš ir dižens flotes vadonis vai ari slavas spožumā laistās vienīgi tālab, ka pārāk jo pārāk dumji ir krievu flotes vadītāji? Uz mūsu kuģa ļoti maz ko zinājām par viņu. Bijām dzirdējuši vienīgi to, ka Anglijā viņš beidzis augstāko kara flotes skolu, braucis uz angļu kuģiem un lieliski apguvis visas viņu flotes tradicijas. Reiz abi ar Vasiļjevu aplūkojām viņa fotogrāfiju, iespiestu kādā angļu žurnālā. Sai uzņēmumā Togo bija nofotografēts pilnā parādes tērpā, ar ordeņiem pie krūtīm, ar lentu pār plecu, ar kokardi pie cepures. Apģērbs tāds pats, kādu valkā Eiropas zemju flotēs. Viņam bija pusmūža cilvēka seja ar sīkam krunkām, ar biezu virslūpu, ar smailu, iesij^nu bārdiņu, un maz tādu vaibstu, kas īpatnēji japaņiem, ja nepieminam raksturīgās šķībās acis. Žurnālā par viņu bija iespiests raksts. Tur izlasījām, ka augumā Togo esot slaidāks nekā japaņu vairums, spēcīgu ķermeni, bet mazliet uzkucies. Tālāk bija teikts, ka viņam esot liela, pareizi veidota galva un ka viņš nekad nešķiroties no pīpes. Raksta autors nepastāstīja par admirali Togo neko būtisku, taču neskopojās ar jūsmīgiem izteicieniem, dēvēdams viņu par vislabsirdīgāko un viscēlāko cilvēku un par ģeniālu karavadoni. Pavisam citādi viņu vērtēja kāds franču žurnāls, kas, godīgi atzīdams admiraļa Togo talantu, raksturoja viņu kā viltīgu, ļaunu un cietsirdīgu cilvēku.

Nerimtīgais vējš kļuva jestrāks, spraigāks un ne vien pluinīja jūru, likdams tai drūmi šņākt, bet, sviezdamies augšup, plosīja arī mākoņus, melnus kā sodrējus. Dobesu dzīlēs pavīdēja dilstoša mēness greizā garoza. Blāvā spožumā iezaigojās krauji izliektās viļņu muguras, skaidrāk iezīmējās kuģa kontūras. Uz brīdi manu uzmanību saistīja mēness garoza. Tā izskatījās pēc zeltaina cepures naga. Tieši zem tā, sēdama apziņā dīvainu nemieru, raudzījās zvaigzne, līdzīga mirdzošai acu zīlītei starp trīcošām skropstām, smalkām kā zirnekļa tīmeklis.

Manas domas atgriezās pie eskadras. Ar oglēm un dažādām mantām pārkrauta, tālā brauciena nomocīta un neticības gara dezorganizēta, tā lēni slīdēja uz bezdibeni. To saprata visi, sākot ar kuģa komandieri un beidzot ar kuģa ateju uzraugu. Un tomēr mēs negriezāmies atpakaļ. Kāpēc? Tāpēc, ka jaunākie flagmaņi nepretojās eskadras komandierim, kuģu komandieri neuzdrošinājās iebilst jaunākajiem flagmaņiem, virsnieki nedrīkstēja nepaklausīt kuģu komandieriem, bet konduktorus, bocmaņus, kapraļus un matrožus virsnieki nemaz neņēma vērā. Šķita, neviens vairs nespēj novērst vēstures piespriesto sodu. Visi atradās savās vielās, visi pildīja savus pienākumus. Pa skursteņiem gāzās laukā dūmi, zem kuģa pūpes griezās dzenskrūves, kuldamas svešos ūdeņus. Un kuģi, melni, klusi un it kā rāmas vienaldzības pilni, devās uz priekšu, lai tālas jūras dzelmē apbedītu Krievijas impērijas slavu un Mančžurijas armijas pēdējo cerību.

Bijām veikuši pāri par astoņpadsmit tūkstošiem jūras jūdžu. Atlika braukt vēl kādas trīs diennaktis, un mēs būtu Vladivostoka. Bet tagad līdz tai bija tālāk nekā jebkad. Lai nokļūtu dzimtajā zemē, mums jāizbrauc cauri drausmīgajiem nāves vārtiem — Cusimas jūras šaurumam.

OTRĀ GRĀMATA KAUJA

«… neviens nedomāja, ka Krievijas flotes sakāve izrādīsies par tik nesaudzīgu sagrāvi.»

«Mūsu priekšā ir ne tikai patvaldības militārā sakāve, bet pilnīgs militārs krachs.»

(Ļeņins, «Sagrāve»)

Pirmā daļa PirmĀ trieciena ugunĪs

..

PIE APVĀRŠŅA PRETINIEKS

Uz «Orjola» noskandināja divas glases. Kuģa zvana dunoņa vēl nepaspēja aprimt, kad ausis skāra tūkstošreiz dzirdēta rīta jundas melodija. Uz augšējā klāja spēlēja taurētājs. Viņa vaigi piepūtās, acis nedabiski izspiedās, kad tas vilka un locīja garās, minorās signālā skaņas. Tūliņ pat visos klājos skaļi ietrīsuļojās kapraļu un staršinu svilpes un skanēja kliedzieni:

—   Celties! Sasiet kojas!

—   Veicīgi augšā!

—   Izberzt acis!

—   Kusties, kusties!

Tie, kas vēl gulēja, šoreiz steidzīgi lēca augšā. Tanī trauksmainajā naktī tikai nedaudzi matroži izmantoja pakaramās kojas, lielākā daļa atkrita, kur nu pagadījās. Neviens neizģērbās. Puiši steigšus skrēja pie mazgājamiem traukiem, lai uz ātru roku atsvaidzinātos ar salto jūras ūdeni. Rīts pagāja kā parasti: ēdām brokastis, tīrījām klājus un citas telpas.

Pūta četras balles stiprs dienvidrietumu vējš. Pāri nemierīgajai jūrai brīdinoši karājās pelēka migliņa. Asinssarkana saule lēni kāpa augšup, it kā pieblīdusi aiz lielas piepūles.

Divās kolonās sadalītā eskadra ar deviņu mezglu ātrumu devās Cusimas jūras šaurumā, ieturēdama kursu nordost 50°. Tās ierinda bija tāda pati kā vakar. Labo kolonu vadīja bruņu kuģis «Suvorovs» ar viceadmiraļa Rožestvenska flagu, kreiso kolonu — bruņu kuģis «Nikolajs I» ar kontradmiraļa Ņebogatova flagu. Pa priekšu ķīļa ierindā virzījās izlūkkreiseri «Svetlana», «Almazs» un «Urala».

Pulkstenis bija pāri pieciem* kad signalisti un mičmanis Sčerbačovs, apbruņojušies ar binokļiem un tālskatiem, pamanīja labajā pusē tvaikoni, kas strauji tuvojās. Piebraucis kādu četrdesmit kabeļtauvu attālumā, tas uzņēma paralēlu kursu. Taču tā šis tvaikonis virzījās tikai dažas minūtes un, pagriezies pa labi, izgaisa rīta miglā. Tvaikoņa ātrums bija vismaz sešpadsmit mezglu. Flagu nevarējām pazīt, bet ar savu izturēšanos tvaikonis uzreiz radīja aizdomas — nebija šaubu, ka tas ir japaņu izlūks. Būtu vajadzējis tūliņ sūtīt tam paka] divus ātrgājējus kreiserus. Vai nu mēs to nogremdētu vai ne, taču vismaz būtu noskaidrojuši ārkārtīgi svarīgu jautājumu: vai pretinieks jau zina par mums, vai arī mēs arvien vēl esam nezināmi? Atbilstoši tam tad arī vajadzētu rīkoties eskadrai. Taču admiralis Rožestvenskis nelikās ne zinis par noslēpumaino kuģi ,9 .

Ap "pulksten septiņiem, diviem dūmeņiem kūpot, labajā pusē parādījās vēl viens kuģis un pamazām mums tuvojās. Attālums samazinājās līdz piecdesmit kabeļlauvām, un tad mēs pazinām, ka tas ir ienaidnieka vieglais kreiseris «Idzumi». It kā mūs ķircinādams, veselu stundu tas ieturēja tādu pašu kursu kā mēs. Protams, ne jau velti «Idzumi» kvernēja mūsu acu priekšā. To juta mūsu radiostacija, nervozi uztverdama nesaprotamu šifru. Tie bija ziņojumi admiralim Togo, kuri vēstīja, kādi kuģi ietilpst mūsu eskadrā, kur mēs atrodamies, cik ātri braucam, kādu kursu ieturam un kā sakārtota mūsu eskadra. Admirālis Rožestvenskis ar signālu pavēlēja labās kolonas kuģiem notēmēt labā borta un pakaļējo torņu lielgabalus uz «Idzumi». Notēmējām, un ar to pietika. Bet mūsu ātrgājēji kreiseri arī šoreiz neko neuzsāka.

Bakā bija dzirdamas balsis:

—   Ko tad tas «Hulles incidenta» varonis tur brīnās un nedod pavēli atklāt pret japani uguni?

—   Kaut arī neliels kreiseris, bet labāks tomēr nekā zvejnieku kārbas.

—   Neko jūs nesaprotat. Ja sāksim šaut — japaņi uz citiem kuģiem pārbīsies un aizmuks kur kurais. Ar ko tad cīnīsimies? Pat ordeņus nebūs par ko piespriest!

Eskadra joprojām virzījās uz priekšu līdzšinējā ierindā.

Uz augšējā klāja sastapu inženieri Vasiļjevu, kas staigāja, balstīdamies uz kruķiem. Apstājāmies pie borta iepretim virsnieku lūkai. Tuvumā neviena nebija. Viņš ierunājās:

—   Kā jau tas bija gaidāms, mums nav izdevies nepamanītiem aizšmaukt garām japaņiem. Tātad drīz būs kauja. Bet, ja tā, kāpēc tad joprojām vedam sev līdzi transportkuģus? Kamēr nav vēl par vēlu, tos varētu aizsūtīt uz kādu neitrālu ostu. To izdarīt ir viegli. Vispirms jāpadzen japāņu kreiseris. Bet pa to laiku transporlkuģi, izmantojot miglaino laiku, pazudis jūras tālē, neriskēdami ne ar ko. Sāds manevrs dotu trejādu labumu: pirmkārt, transportkuģi paliktu sveiki un veseli, otrkārt, mūsu kreiseri, atbrīvojušies no pienākuma apsargāt kaujā nevajadzīgu nastu, varētu aktivāk piedalīties gaidāmajā cīniņā, treškārt, mūsu kaujas kuģu eskadras ātrums nebūtu vairs deviņi, bet gan divpadsmit mezgli.

—   Acīm redzot Rožestvenskis tic, ka viņš uzvarēs, — es teicu.

—   Sāda dumja ticēšana, kas nav pamatota uz veselīgu loģiku un skaitļiem, vajadzīga tikai popiem, bet ne eskadras komandierim.

Eskadras brauciena laikā ne vienreiz vien biju dzirdējis Vasiļjeva 'brīvdomīgos prātojumus par flotes taktiku un stratēģiju. Un katrreiz, kritizēdams eskadras kaujas uzdevumus, viņš pārsteidza ar saviem neatspēkojamiem pierādījumiem. No viņa biju iemācījies domāt citādi nekā agrāk. Dažreiz man radās jautājums: kas notiktu, ja Rožestvenska vietā eskadru komandētu šis gados jaunais cilvēks? Un man šķita, ka viņš nerīkotos tik aplami. Tiesa, Vasiļjevs bija tikai kuģu inženieris, bet tas lai nevienu nesamulsina — viņam piemita milzīgas militārās spējas ātri orientēties jebkuros apstākļos. Francijā pēc Lielās revolūcijas atklājās, ka neparasti militāri talanti ir vienkāršiem cilvēkiem: mucinieka dēlam Nejam, zirgu puisim Zan-Lanam, kroga apkalpotājam Mjuratam, kareivim Lefevram, kas tikko prata lasīt un rakstīt, vienkārša vīntirgotāja dēlam Masenam, ierindas kareivim Bernadotam un citiem neciliem «zemāko slāņu» ļaudīm. Lielie kara mākslas talanti izvirzīja varonīgos, jaunos puišus par Francijas maršaliem. Izmantojot šādu uzvaras meistaru palīdzību, Napoleona militarais ģēnijs pārsteidza pasauli ar spožiem panākumiem kauju laukos. Šie palīgi bija nākuši no tautas dzīlēm, un pats Napoleons jūsmoja par viņu militārajiem talantiem un drosmi un savos memuāros veltīja tiem spilgtas un izjustas rindas. Atmiņa arvien tālāk veda mani flotes vēsturē, gūdama tur vēl pārsteidzošākus faktus. Pašu pirmo grāmatu par «Jūras taktiku» 1697. gadā Francijā sarakstījis nevis admiralis, bet kuģa garīdznieks jezuits Pāvils Gosts. Raksturīgi, ka viņam nav bijis tieša sakara ar kara floti un, braukdams uz kuģiem, viņš pildījis tikai baznīckunga pienākumus. Taču pirms viņa neviens admiralis nebija pratis tik pārdomāti izteikt slavenos flotu manevrēšanas un jūras kauju izcīnīšanas likumus. Sis darbs kļuva par rokasgrāmatu uz daudziem gadiem: veci admiraļi ka skolas puikas pēc šās grāmatas smēlās zināšanas jūras karam. Prātojot par mūsu flotes autoritātēm, neviļus uzausa atmiņā vēl viens pārsteidzošs gadījums. 18. gadsimta otrajā pusē angļi trīsdesmit gadu no vietas cieta neveiksmes uz jūras un īsti nezināja, kāpēc. Tas ārkārtīgi satrauca Anglijas sabiedrisko domu. Jūrniekus apvainoja gļēvulībā. Dažus admiraļus nodeva tiesai un nošāva. Taču neveiksmju īsto cēloni kara flotes speciālisti tā i nenoskaidroja. Jāuzsver, ka to atklāja kāds flotei nepiederīgs un tai tāls civiliedzīvotājs, sīks skotu ierēdnis Džons Klerks. Viņš nebija ne jūrnieks, ne karavīrs, un visvairāk jābrīnās par to, ka agrāk viņš nekad netika braucis uz kuģiem. Bet gadījās, ka neievērojams ierēdnis, kas visu mūžu nodzīvojis krastā un kuģus redzējis tikai pa gabalu, deva Anglijai atslēgu jūru iekarošanai. Sis Džons Klerks, lai glābtu dzimtenes militāro godu, aizvainota patriotisma mudināts, fanatiski sāka meklēt iemeslus: kāpēc angļu kuģi neuzvar? Flotes mākslas studēšanai viņš devās nevis jūrā, bet sēdās pie galda un kā šacha spēlē sāka bīdīt kuģīšus un pēc tam zīmēt uz papīra schemas, apgūdams jūras kaujas likumus, metodes un paņēmienus, apgūdams likumus, kā kuģi jāsakārto kaujas ierindā, utt. Laime, ka viņš nebija sasirdzis ar profesionālo rutinu, viņa veselīgo saprātu nenomāca vispār pieņemtas flotes teorijas, augstas dienesta pakāpes, tradicijas, jūras kaujas stratēģu un taktiku novēlējumi un baušļi. Atteicies no iemītiem ceļiem, Klerks pirmoreiz paraudzījās uz flotes lietām ar malā stāvoša cilvēka vērīgajām acīm,. Ar svaigo, neparasto uztveri un iedzimto talantu viņš nonāca pie diža atklājuma, ka angļu jūrniekiem ir aplams priekšstats par jūras taktiku: viņi allaž cīnās ar pretinieku vienā ķīļūdens kolonā, kuģis pret kuģi. Un Džonam Klerkam, kurš bija brīvs no vecām, aizspriedumu pilnām idejām, radās pārdroša doma — sarakstīt darbu par jaunu jūras kara taktiku. Klerks noraidīja apvainojumu, ka angļu jūrnieki 'būtu gļēvuļi, toties pierādīja, ka pārgudrie admiraļi ir nejēgas. Viņš ieteica droši atmest ķīļūdens ierindu, kurai pašai par sevi neesot nekādas nozīmes, un sadalīt eskadru atsevišķās vienībās. Dažas vienības, drosmīgi ielauzdamās pretinieka ierindā, uzbrūk nošķirtajiem kuģiem, citas pa tam neļauj pretiniekam tierri palīdzēt. Šādos gadījumos ienaidnieks nevar atteikties no kaujas, neriskēdams zaudēt daļu no saviem kuģiem. Klerks mēģināja pārliecināt angļu jūrniekus, ka nav jābaidās pat tad, ja kauja kļūs par vispārēju kautiņu, — priekšrocības būs tam, kas to darīs pirmais, darīs apzināti, ar aprēķinu, pēkšņi. No šāda pēkšņuma pretinieks apmulst, to pārņem panika, un kuģi pajūk. Vārdu sakot — pretinieka dezorganizēšana, tā dabiskā kopuma sagraušana, ierindas izjaukšana ir ceļš uz uzvaru. Pēc Džona Klerka izcilās grāmatas iespiešanas angļi krasi grozīja jūras kauju izcīnīšanas metodes un paņēmienus. Rīkojoties pēc šās grāmatas, tie guva uz jūras vairākas spožas uzvaras — pie Donriuikas, Sen-Vincentas un Trafalgaras.

Taču visas šīs pārdomās sniedzās pagātnē, un pašlaik mani nodarbināja kas cits. Teicu Vasiļjevam:

—  Jūs esat sašutis par admirali viņa kļūmju dēļ. Bet pats taču ne vienreiz vien mēģinājāt man iedvest domu: jo sliktāk mums klāsies karā, jo vairāk iegūs revolūcija. Tā taču ir?

Vasiļjevs bargi sarauca melnās uzacis.

—   Pilnīgi pareizi. Nemaz i nedomāju atteikties no saviem vārdiem. Ja japaņi sagraus otro eskadru, mūsu impērijas pēdējo cerību, tad tas būs svarīgāk nekā saplosīt ar bumbu kādu ministru vai pat lielkņazu. Karaspēka sakaušana — tas ir visas valsts sistēmas bankrots. Jau tagad paši varas aizstāvji vairs netic šai varai. Bet no otras puses uzmācas drausmīgais saniknoto tautas masu spēks. Protams, valdītāji paši nekad neatsakās no varas, lai notiktu kas notikdams. Viņi vienmēr gaida, kamēr tos nogalināsviņu pašu uzticamie pavalstnieki, — gaida revoluciju. Tas viss man ir skaidrs. Bet tai pašā laikā nespēju bez sirdssāpēm domāt,, ka bojā ies mūsu kuģi, kas taču pilni ar dzīviem cilvēkiem. Sāda svārstīšanās . . .

Virsnieku lūkā parādījās mičmaņa Zvirbuļa jaunā sejiņa.

—   Jā, japaņi mūs ļoti uzmana, — Vasiļjevs sacīja un aizkliboja uz pakaļējo tiltiņu, dusmīgi dauzīdams kruķus pret klāja koka segumu.

Paklausot admiraļa rīkojumam, izlūkvienība pārvietojās aiz eskadras: «Svetlana» brauca transportkuģu ķīļūdenī, bet «Urala» un «Almazs» tai aibās pusēs. Kreiseri «Zemčugs» un «Izumruds»,. kas turējās labajos un kreisajos sānos, kolonu ārpusē, tagad izvirzījās mazliet uz priekšu. Peldošie hospitāļi brauca aiz pašiem pēdējiem kuģiem.

Ļaudis septiņunpus mēnešus ar sirds drebēšanu bija gaidījuši: reiz pienāks viena sevišķa diena, kad viss izšķirsies. Un tagad šī diena bija pienākusi. Kā jau parasts, pulksten astoņos, kuģa zvanam skanot, pakaļējā .masta gafelē uzvijās Andreja flaga. Pie tā mēs bijām pieraduši. Bet šodien par godu cara un carienes kronēšanai valgajā, nemierīgajā vējā vienlaicīgi sāka plandīties vēl divas tādas pašas flagas abu mastu steņģos. Sīs flagas bija arī kaujas flagas.

Apkalpes noskaņojums bija neparasti pacilāts. Skanēja rosīgas valodas. Daži, nolīduši nomaļā kaktiņā, spēlēja dambreti, citi lasīja grāmatas. Vienā grupā puiši gluži nopietni strīdējās, vai cilvēks varot vienā paņēmienā apēst piecpadsmit mārciņas rupjas maizes. Baigi kļuva, iedomājoties, ka šiem ļaudīm jau šodien jāpiedalās kaujā, kura daudzus varbūt gaida nāve. Šķiet, viņi tīšu prātu dižojās cits cita priekšā ar savu vienaldzību pret briesmām: vienmuļā dzīve bija jau pārāk apnikusi. Turpat astoņus mēnešus bijām braukuši pa svešām jūrām, reti kad tikdami krastā, strādādami pārmērīgi smagu darbu, ciezdami badu, tvīkdami gurdinošā tropu tveicē un dzīvodami vienos netīrumos.

Turklāt kopš dienas, kad izbraucām no Liepājas, mūs nemitīgi biedēja ar japaņu uzbrukumiem. Baumas vēstīja, ka viņi mums uzglūnot visur. Trauksmainais nemiers jo sevišķi pastiprinājās pēc Madagaskaras, bet vēl vairāk pēc Anamas ūdeņu atstāšanas. Katru nakti gaidījām mīnu uzbrukumus. Tagad tas viss bija beidzies, un tuvojās atrisinājums.

Desmitajā rīta stundā pa kreisi priekšā apmēram sešu kabeļtauvu attālumā parādījās jau četri ienaidnieka kuģi. Vienam bija divi dūmeņi, pārējiem — katram viens. No mūsu priekšējā tiltiņa virsnieki ilgi raudzījās, iekāra tos pazina, — tur brauca «Hasidate», «Macusima», «Icukusima» un «Cin-Ijens» (ar divi dūmeņiem). Tie bija otrās šķiras bruņu kuģi, veci, lēnu gaitu, ar četri līdz septiņi tūkstoši tonnu tilpumu. Uz mūsu kuģiem noskandināja kaujas trauksmi. Kreisā borta un priekšējo torņu divpadsmitcollu lielgabalus pavērsām pret ienaidnieka vienību. Daudzi domājām, ka mūsu pirmās vienības ātrgājēji bruņu kuģi, otras vienības «Osļabja» un arī specīgākie kreiseri «Oļegs» un «Aurora» tūliņ drāzīsies virsū japaņiem. Iekām piesteigtos viņu galvenie spēki, šie četri japaņu kuģi būtu sadragāti. Taču admiralis Rožestvenskis atkal izvairījās no izšķirīgas rīcības. Ienaidnieka bruņa kuģi aizbrauca no mums, un tos tikko vairs varējām saredzēt.

Tūliņ pat tai pašā kreisajā pusē ieradās jauna japaņu maiņa: vēl četri vieglie ātrgājēji kreiseri. Atšifrējām: tie bija «Citoze», «Kasagi», «Nijtaka» un «Olava». Tagad nebija nekādu šaubu, ka liktenīgā stunda tuvojas. Pretinieka spēki sāka mūs lenkt. Četri kreiseri, tapat kā iepriekšējie kuģi, ietureja to pašu kursu, ko mēs, un pamazām tuvojās mūsu eskadrai. Arī tiem bija uzdots ziņot savam eskadras komandierim par mūsu flotes kustību. Taču mūsu eskadras komandieris tāpat kā līdz šim nemaz nedomāja visu to traucēt.

Palīgkreiserim «Urala» bija ļoti moderns bezdrāts telegrāfā aparats, kas spēja uztvert un noraidīt telegramas līdz septiņsimt jūdzēm. Ar šādu aparalu varējām pārkliegt japaņu kreiseru ziņojumus. Kāpēc lai mēs to nedarītu? No «Uralas» pa semaforu pieprasīja Rožestvenskim atļauju šādai rīcībai. Bet viņš atbildēja:

— Netraucējiet japaņiem telegrafēšanul

«Uralas» virsnieki bija spiesti atteikties no sava visai saprātīgā nodoma.

Lai tik nevērīgi izturētos pret ienaidnieku, vajadzēja būt ļoti lielai pārliecībai par savu spēku pārākumu. Bet šādas pārliecības

mums nevienam nebija. Ar ko tad lai izskaidro daudzos aplamos Rožestvenska rīkojumus? Ar nodevību? Nē. Admiraļa patriotiskais noskaņojums liecināja, ka viņš ir nepiekukuļojams priekšnieks. Bet ārkārtīga iedomība, kas padarīja viņu aklu, neļāva Rožestvenskim domāt un pareizi vadīt apakšniekus. Tā bija arī šoreiz. Tā, piemēram, kā gan niecīga palīgkreiserīša komandieris, kāds tur otrā ranga kapteinis, varēja uzdrošināties atgādināt viņam, eskadras komandierim, viceadmirālim Rožestvenskim, kas jādara vienā vai otrā gadījumā? Tas bija tikpat kā apvainojums20 .

Vienu nevarēja noliegt — šis galminieks bija sulainiski uzticams pavalstnieks. Pie apvāršņa jau pulcējās draudīgie ienaidnieka spēku mākoņi, bet viņš domāja tikai par to, ka šodien ir liela jo liela svētku diena, ķeizarisko majestatu kronēšanas diena. Par to viņš rūpīgi apziņoja eskadru, signalizēdams no sava kuģa.

Uz mūsu «Orjola» sāka trīsuļot svilpes, un kā vienmēr skanēja sardzes apakšvirsnieku griezīgās balsis:

—   Uz dievkalpojumu!

—   Skrejiet uz dievkalpojumu!

Matrožus sadzina dzīvojamā klājā. Tur pie pārvietojamās baznīcas svētbildēm jau stāvēja kuģa garīdznieks Paīsija tēvs krāšņā priestera tērpā. Viņa rūsganā, nesukātā bārda bija savēlusies kā zāle, pa kuru pāri gājis vesels ganāmpulks, uzblīdusī seja ar blāvajām, pelēkajām acīm pauda apmulsumu. Viņš steidzīgi bēra lūgšanas vārdus, droši vien domādams pavisam ko citu. Gariem ģīmjiem, it kā pildīdami apnicīgu pienākumu, lūgšanas laikā stāvēja matroži. Vieni — nekustēdamies, citi krustīdamies tik stipri vēcināja roku, it kā gaiņātos no uzbāzīgām mušām. Noslēgumā kaut kā nodziedājām caram ilgu mūžu un lamādamies izk!īdām.

Tagad ieraudzījām, ka eskadra jau pārkārtojusies citādi. Pirmā un otra bruņu kuģu vienība, gaitu paātrinājusi, bija aizsteigusies garām kreisajai kolonai, un tā brauca abu vienību ķīļūdeni. Transportkuģi, kreiseru sargāti, turējās labajā pusē, eskadras beigās, ārpus kaujas līnijas. Turpat atradās arī pieci otrās vienības minu kuģi. «Vladimiram Monomacham» bija pavēlēts pārvietoties pa labi no transportkuģiem, lai sargātu tos no «Idzumi». Vieglie kreiseri «Zemčugs» un «Izumruds», kas pildīja signālu atkārtotāju pienākumus, arī pārvietojās labajā pusē un kopā ar četriem pirmās vienības mīnu kuģiem turējās netālu no ķīļūdens kolonā sakārtotiem modernākajiem bruņu kuģiem. Mūsu braukšanas ierinda bija pārveidojusies par kaujas ierindu.

Līdz tam veselas divi stundas ienaidnieka acu priekšā bijām virzījušies braukšanas ierindā. Un neviens mēs nezinājām, kur atrodas pretinieks ar saviem galvenajiem spēkiem. Viņš varēja

būt tālu, viņš varēja būt ari tuvu. Iedomāsimies, ka viņš pēkšņi iznirtu no migliņas, kas ierobežoja redzamību līdz piecām sešām jūdzēm. Bet tik tālu, spriežot pēc Portarturas kaujām, gandrīz spēja sniegt japaņu artilērija. Ko mēs varētu darīt? Pārkārtoties pretinieka šāviņu krusā no braukšanas ierindas kaujas ierindā? Bet nupat izdarītais mēģinājums rādīja, ka šādai pārkārtošanai bija vajadzīga vismaz stunda. Taču japaņi — kopš brīža, kad tie parādītos pie apvāršņa, kādās divdesmit minūtēs piebrauktu mums tik tuvu, ka varētu šaut un katrreiz arī trāpīt. Mūsu eskadrai uzreiz draudētu sagrāve.

Četri ienaidnieka kreiseri joprojām brauca kreisajā pusē, mūsu acu priekšā. Attālums samazinājās līdz četrdesmit kabeļtauvām. Mūsu lielgabali visu laiku bija notēmēti uz tiem. Daudzi apkalpes locekļi uztraucās, kāpēc eskadras komandieris nepavēlot atklāt uguni. Pēkšņi tēmētāja pārsteidzības dēļ no bruņu kuģa «Orjols» kreisā vidējā sešcollu torņa nodārdēja šāviens. Visi sarāvāmies. Šāviņš kaukdams aizlidoja, kur tas bija domāts, un iekrita jūrā netālu no japaņu otrā kuģa priekšgala. Citi mūsu kuģi bija sapratušj, ka šāviens nozīmējot kaujas sākšanu, un arī atklāja uguni. Pretinieks atšaudījās. Viņa granatas krita teicami. Mums par brīnumu tās eksplodēja, jau iegāzdamās jūrā, un reizē ar ūdens stabu pacēlās melnu dūmu mutuļi. Acīm redzot šie šāviņi bija domāti speciāli piešaudei.

Tomēr japaņu rīcībā pagaidām nebija pietiekami spēku, viņi bija spiesti atkāpties un strauji pagriezās pa kreisi. Kāuja ilga apmēram desmit minūtes, ne vienā, ne otrā pusē nebija neviena trāpījuma. «Suvorovs» pacēla signālu:

«Velti nešķiest šāviņus!» 21

Uz bruņu kuģa «Orjols» daudzi triumfēja, saskatīdami šajā sadursmē gandrīz vai pilnīgu uzvaru.

Vecākais bocmanis Sajems, tikko uznācis uz augšējā klāja, zobojās par pretinieku:

—   Nu, japanīši, šis, kā redzams, ir pavisam citāds cīniņš nekā ar Portarturas eskadru!

Mičmanis Zvirbulis atzinīgi māja ar galvu un savukārt piemetināja:

—   Ka tikai neuzdrāztos zemūdens mīnām, artilērijas kaujā mēs viņiem sakursim karstu pirti!

Jaunākais bocmanis Vojevodins piesardzīgi iebilda:

—   Tik lielā dziļumā un platumā nez vai var izlikt mīnas. Bet, kas attiecas uz artilēriju, tad viņi, jūsu labdzimtība, arī ir veikli šāvēji.

Mičmanis Zvirbulis sadusmojās:

—   Bocmani, nokod savu mēli par puscollu!

Vojevodins valdīdamies sāka kustināt vaigu musku|us. .

«Suvorovs» pacēla signālu:

«Komandai atļauts, sadaloties sardzēs, pusdienot.»

Izdzērām pa puskausiņam ruma un sākām. Komanda ēda savos posteņos. Pēc pusdienām ļāva atpūsties.

Daži matroži izturējās pret gaidāmo kauju tik vienaldzīgi, it kā uz viņiem tā nemaz neattiektos.

—   Tagad var arī nokrākties, — teica feldfēbelis Murzins un devās atpūsties uz dzīvojamā klāja slēgtajām lāvām.

—   Bet es iešu un pabeigšu lasīt «Sīkpilsoņus», — sacīja galvanieris Kozirevs un kāpa augšā fokmasta maršā.

Turpat uzrāpās arī komendori Kiļjanovs, Chramčenko un Kotkins. Pirmais klausījās Kozireva lasīšanā, bet pārējie divi sāka spē!ēt dambreti.

Uzkāpu uz šķērstiltiņa un vēroju ienaidnieka kreiserus. «Idzumi» labajā un četri kuģi kreisajā pusē tagad turējās tik tālu, ka to siluetus tikko varēja manīt. Mūsu kurss bija nordost 50°, tuvojāmies jūras šaurumam, kura kreisajā pusē slēpjas Cusimas sala, bet labajā — Japana. Jādomā, drīz vien pie apvāršņa parādīsies admiralis Togo ar savu eskadru; izlūkkuģi viņu būs izsaukuši pa radio. Nav šaubu, ka, saņēmis ziņas par krieviem, viņš galvenos jūras spēkus tagad koncentrē Cusimas šaurumā. Kāpēc šādā gadījumā mēs nevarētu nodalīt dažus ātrus kuģus un triekt tos virsū ienaidnieka izlūkiem? Lai tie sāk ar pretinieku kauju. Japaņi tagad vēl nav pietiekami stipri, krievu priekšā tiem būs jāatkāpjas. Bet pa tam mūsu eskadra, atbrīvojusies no transportkuģiem, nogriezīsies pa kreisi Korejas jūras šaurumā. Miglainais laiks, aprobežodams redzamību līdz sešām jūdzēm, ļoti palīdzētu šādam manevram. Protams, pretinieks tik un tā mūs sameklēs un panāks, taču, kamēr viņš to izdarīs, mēs, paātrinājuši gaitu līdz divpadsmit mezgliem, paspēsim izbraukt cauri šaurākajai vietai un būsim jau tālu Japaņu jūrā. Bet ko darītu mūsu iepakaļ palikušie ātrie kuģi? Vai nu atkāptos ar kauju, kad japaņu izlūkiem pienāktu palīgi, atkāptos vai nu tai pašā virzienā, kurp devusies eskadra, vai arī uz Kluso okeānu un vēlāk kaut kā patstāvīgi pa citu jūras šaurumu izlauztos uz Vladivostoku. Varbūt no šāda manevra arī nekas neiznāktu, bet viens man bija skaidrs, ka eskadra nedrīkst virzīties uz priekšu tik pasivi.

Pie manis pienāca Vasja Strazds un ierunājās:

—   Šonakt nemaz netiku gulējis.

Brauciena laikā Strazds bija pavisam sanīcis. Šķita, ka viņa tievās, slaidās kājas izstiepušās vēl garākas. Radās iespaids, ka viņš stāv uz koka kājām. No bālās sejas manī raudzījās nemierīgas acis ar asinīm pieplūdušām dzīsliņām acu baltumos.

—   Baidījies no mīnu uzbrukumiem? — es vaicāju.

—   Ne jau! Pavisam citādas domas bija galvā. Pagadījās kāds žurnāls bez sākuma un beigām. Bet tur nedrukāts liels raksts par pašizglītību. Varens raksts! Izrādās, jāzina, ko lasīt un kā lasīt. Pietiekot šim darbam ziedot kādas trīs stundas dienā, bet tikai ar māku. Vai zini, cik lielu labumu varot gūt? Pēc gadiem trim cilvēks kļūstot tik izglītots, it kā būtu beidzis augstāko mācību iestādi. Vai tas ir taisnība vai nav?

—   Apmēram tā jau ir, — es viņu uzmundrināju.

—   Trīs stundas dienā vienmēr spēšu atlicināt.

Vasja Strazds pasmaidīja un sapņaini piebilda:

—   Eh, kaut tiktu cietumā, vieninieku kamerā! Stāsta, ka tur politiskie varot nekā nedarīt, lasot tikai grāmatas, kādas patīk. Vienā pašā gadā pa divi pudi gudrībā pieņemtos. Pēc dienesta katrā ziņā kaut ko sasniegšu. Rudenī mani ieskaitīs rezervē.

—   Bet līdz rudenim jānodzīvo. Paskaties, tur jau viņi tuvojas! — es rādīju uz japaņu kreiseriem.

—   Par to jau esmu domājis un pat dziesmiņu sacerējis. Klausies, kā skan:

Pār galvu zied rītausma kvēlā … Kas gaida mūs svešumā gan? Un krūtis sirds sažņaudzas žēlās Par dzīvi, par jaunību man. Varbūt mani dzelmē drīz rāvis Būs tālajo ūdeņu kiaids. Kam krūtīs sirds skums par šo nāvi, Kam sirdī kvēls radīsies naids? Par likteni inūsu tik bargo, Par veltīgām ciešanām tur…

—   Tālāk vajadzētu kaut ko par revoluciju, 'bet neiznāk. Vēlāk šo dziesmu tomēr pabeigšu. Pārtaisīšu visu pa jaunam.

Kuģa zvans noskandināja astoņas glases — pusdienu. Līdz ar jauno sardzi «Orjolu» sāka vadīt no kaujas torņa. Tobrīd atradāmies iepretim Cusimas salas dienvidu galam. Pēc eskadras komandiera signālā kuģi uzņēma jaunu kursu: nordost 23°, virzīdamies tieši uz Vladivostoku.

Inženieris Vasiļjevs stāvēja uz pakaļējā tiltiņa, kur bija nokļuvis ar matrožu piepalīdzību, un pēdējo reizi drūmi vēroja eskadru. Mūsu armada bija izstiepusies tik gara, ka pēdējie kuģi tikko jaušami rēgojās pelēkajā miglā. Raugoties uz eskadru, grūti bija iedomāties, ka šādu spēku iespējams iznīcināt.

SASTAPŠANĀS AR GALVENAJIEM SPĒKIEM

Uzvilnīja migla un uz laiku paslēpa mūsu acīm japaņu izlūkKuģus. Eskadras komandieris, jādomā, vēlēdamies to izmantot, aka pārkārtot savus līnijkuģus jaunā, dīvainā kārtībā. Kādēļ, laidā nolūkā — neviens nezināja.

Pēc eskadras komandiera signālā pirmajai un otrajai bruņu kuģu vienībai vajadzēja paātrināt gaitu līdz vienpadsmit mezgliem un kuģiem citam pēc cita pagriezties astoņus rumbus pa labi. So pavēli izpildīja tā: vispirms pa labi taisnā leņķī pagriezās flagmaņkuģis, bet pēc tam, nobraukuši līdz vietai, kur tas bija pagriezies, to pašu izdarīja «Aleksandrs», «Borodino» un «Orjols». Citiem vārdiem sakot, visi šie kuģi, cits pēc cita pagriezdamies, brauca pirmā kuģa pēdās. Tanī laikā no miglas atkal iznira japaņu izlūki. Lai tiem neatklātu savu nodomu, Rožestvenskis attieksmē uz otro vienību savu pirmo pavēli atcēla, un šī vienība joprojām brauca ķīļūdens kolonā. Daudzi virsnieki domāja, ka četri labākie bruņu kuģi ar pagriezienu — «visi uzreiz» pa kreisi — tikšot izvērsti frontes ierindā. Bet tas nenotika. Kad šie kuģi attiecībā pret pārējo eskadras daļu atradās taisnā leņķī, Rožestvenskis deva pavēli:

«Pirmajai bruņu kuģu vienībai pakāpeniski pagriezties astoņus rumbus pa kreisi.»

Radās juceklis. «Aleksandrs» devās tieši pakaļ «Suvorovam», bet «Borodino», nesapratis signālu, pagriezās pa kreisi reizē ar flagmaņkuģi. Kādu laiciņu šaubījās arī «Orjols», ko priekšējais bruņu kuģis bija pavisam apmulsinājis. Mūsu kaujas tornī sākās tracis. Kuģa komandieris — pirmā ranga kapteinis Jungs kliedza vecākajam stūrmanim — leitnantam Satkevičam:

—   Jūs esat kļūdījies! Droši vien bija signāls pagriezties «uzreiz».

Dienestā precizais un akuratais leitnants Satkevičs pārliecināti atbildēja:

—   Tas nevar būt. Signālu nolasīju es pats un signalistu staršina Zefirovs.

Komandieris ar paskaidrojumu neapmierinājās un pavēlēja:

—   Leitnant Slavinski, pārbaudiet!

Allaž nosvērtais un gausais sardzes priekšnieks Slavinskis šoreiz steigšus ielūkojās signālu grāmatā un ziņoja:

—   Kļūdas nav. Bija signāls — pagriezties pakāpeniski. «Borodino» putro.

To pašu izlasīja arī sardzes virsnieks mičmanis Ščerbačovs.

Komandieris nomierinājās, jo vairāk tāpēc, ka arī «Borodino», pārlicis stūri, slīdēja pakaļ «Aleksandram».

Galu galā pirmā vienība sakārtojās ķīļūdens kolonā. Izvirzījusies uz priekšu un izveidojusi pakāpienu, tā brauca, nošķīrusies no pārējās eskadras, ieturēdama paralēlu kursu. Eskadra atkal bija sašķēlusies divās kolonās, no kurām labo veda «Suvorovs», kreiso — «Os|abja». Attālums starp šīm divām paralēlajām kolonām bija trīspadsmit kabeļtauvu 22 .

Pulksten 1 un 20 minūtēs dienā uz «Orjola», kur daudzi matroži, izmantojot priekšniecības atļauju, gulēja, nodārdēja komanda:

—   Celties! Tēju dzert!

Komandai tēju bēra tieši patvāros. Bruņu kuģī bija vairāki spoži, milzīgi sarkana vara patvāri. Ar tējkannām rokās pie tiem skrēja matroži. Taču šoreiz visiem tēju padzert neizdevās.

Pēc piecām minūtēm kuģa priekšgalā labajā pusē pie apvāršņa parādījās neskaidras ienaidnieka flotes galveno spēku kontūras. Viņa kuģu skaits auga ik brīdi. Un tie visi brauca ķīļūdens ierindā, lai šķērsotu mūsu ceļu.

Nu ir beigas. Mūsu kuģi ir lēnāki, un no japaņiem nekur mēs vairs nevaram paslēpties. Tieši ar to jūras kauja jau atšķiras no sauszemes kaujas. Sauszemē var izklīst kalnos, mežos. Jūrā viss ir klajš un, cik tālu vien skatiens sniedz, visapkārt plešas tikai ūderis līdzenums. Turklāt uz sauszemes komandieris neredz pašas kaujas norisi, bet spriež par to vienīgi pēc jaunāko priekšnieku ziņojumiem. Bet šeit viss notiek komandiera acu priekšā, un viņš tieši vēro kaujas darbību. Tur, jo augstāks amats priekšniekam, jo mazāk viņš pakļauts briesmām; tas komandē karaspēku no dziļas aizmugures. Taču jūrā kaujas laikā visi, vienalga, kāda tiem dienesta pakāpe un cik augsts amats, vienādi pakļauti briesmām. Flagmaņkuģis riskē vēl vairāk: tā mastos plīvo admiraļa flaga it kā tieši tādēļ, lai piesaistītu pretinieka artilērijas uguni. Kuģim bojā ejot — kad nebūs iespējams nolaist laivas un kad glābdamies katrs varēs paļauties tikai uz savu veiklību, fizisko spēku un peldēšanas prasmi — jaunam matrozim ir pat vairāk izredžu palikt dzīvam nekā gadu gaitā nosirmojušam kuģa komandierim vai admiralim.

Cauri mākoņiem uz brīdi pavīdēja saule, apgaismodama jūras klaju. Ienaidnieka kuģi tuvojās. Mūsu virsnieki centās noteikt to tipus. Viens, rādīdams uz priekšējo kuģi, izbrīnījies iesaucās:

—   Skatieties: bruņu kuģis «Mikasa»!

—   Nevar būt. «Mikasu» jau sen uzskata par bojā gājušu.

—   Tātad augšāmcēlies, ja tas ir šeit.

Patiešām izrādījās, ka priekšejais kuģis ir «Mikasa» ar admiraļa Togo flagu. Tam sekoja bruņu kuģi «Sikisima», «Fudzi», «Asachi» un bruņu kreiseri «Kasuga» un «Nisina». Aiz šiem kuģiem parādījās vēl seši bruņu kreiseri: «Idzumo» ar admiraļa Kamimuras flagu, «Jakumo», «Asama», «Adzuma», «Tokiva» un «Ivate».

Bakā, satraukti un neatlaidīgi lūkodamies ienaidnieka kuģos, lasījās pūlīšos matroži. Daži, sekodami vecām jūrnieku tradicijām, pirms nāves bija izpērušies pirtī un uzvilkušies tīru veļu. Šādu, kas ticēja, ka viņā pasaulē dieva priekšā jāstājas kā admiraļa skatē, nebija daudz. Vienā pūlītī atradās arī kurinātājs Baklanovs, ģērbies netīrās darba drēbēs. Ko viņš juta, raudzīdamies pretinieka kuģos, kuri nāca arvien tuvāk?

Garīdznieks Paīsijs priestera tērpā ar krustu vienā rokā un ar sareni otrā steidzīgi apstaigāja augšējo klāju. Viņu pavadīja matrozis, kas uz kuģa pildīja psalmotāja pienākumus; tas nesa biķeri ar svēto ūdeni. Pie katra torņa viņi apstājās, garīdznieks steigā slacīja torni ar svēto ūdeni un pēc tam, murminādams lūgšanas vārdus, ar krustu svētīja lielgabalu stobrus.

Kurinātājs Baklanovs, atskatījies un ieraudzījis Paīsiju, teica:

—   Skat, puiši, mūsu rudā blakts sākusi burt. Manuprāt, viņš velti pūlas. Tūliņ sāksies zivju barošana ar cilvēku gaļu. Bet žēlsirdīgais dievs raudzīsies un priecāsies, kā Kristus karavīri jūrā slīkst.

Atskanēja dusmīgas balsis.

—   Nolādētais rīma, vai tu klusēsi!

—  Jāaizbāž mute ar pakulām, tad viņš te netrīs zobus.

Daži matroži sāka smieties.

Vēlreiz noskandināja kaujas trauksmi. Visi ieņēma savas vietas. Iestājās klusums. Dzīve uz kuģa it kā sastinga. Strādāja tikai sūkņi, lai pasargātu kuģi pret ugunsgrēkiem; no šļūtenēm krākdamas drāzās spīguļojošas ūdens strūklas, bagātīgi apliedamas klāju. Laivas jau kopš rīta bija piepildītas ar ūdeni.

Pēc kaujas instrukcijas man vajadzēja uzturēties operāciju un pārsiešanas punktā, kas atradās apakšējā klājā labajā pusē pie galvenā trapa, kurš sniedzās lejup no starpklāja. Kad nokāpu operāciju punktā, tur jau atradās abi ārsti, divi feldšeri, sanitari un arī piekomandētais virsauditors un inženieris Vasiļjevs, ko uzskatīja par invalidu. Tūliņ pēc manis atnāca arī garīdznieks Paīsijs, jau paspējis novilkt priestera tērpu. Biju atstāts ārstu rīcībā.

Diezgan plašā telpa mirdzēja baltā emaljas krāsā. Katrreiz, kad skandināja kaujas trauksmi, steidzos šurp, lejup. Tropos uzturoties, te nebija iespējams strādāt, jo galveno mašīnu nodaļa, kas atradās zem apakšējā klāja, sacēla operāciju punktā temperatūra līdz sešdesmit grādiem pēc Reomira. Bet tagad, aukstākā klimata joslā, temperatūra šeit ievērojami pazeminājās. Bija arī citas neērtības: no bateriju klāja nācās kāpt lejā operāciju punktā pa šauru trapu, kas ievainoto nešanai bija ļoti neērts. Toties pats gaitenis bija plats: tas stiepās tālu visgarām kuģim, priekšgalā beigdamies ar blīvu sienu, bet kuģa pakaļgalā — pie mašīnu darbnīcas. Šo dzelzī kalto ieliņu, kas atradās bruņu kuģa dzīlēs, vajadzības gadījumā varēja izmantot kā papildtelpu no ierindas izsistiem ļaudīm. Tieši šeit iekārtotam operāciju punktam piemita tā priekšrocība, ka tas bija izolēts no citām nodaļām un labi aizsargāts pret ienaidnieka šāviņiem: no augšas — ar divi collas biezu bruņotu bateriju klāju, no bortiem — ar smagām bruņām.

Brauciena laikā mediciniskais personāls, ko vadīja vecākais ārsts Makarovs, nepārtraukti gatavoja pārsienamos materialus. Individuālo sainīšu krājumā vien bija pusotra tūkstoša paciņu. Katru sainīti, kurā atradās asi gara saite un gabals marles, ietina parafinētā papīrā un ielika īpašā kastē. Kastes aizlīmēja, uzkrāsoja Sarkanā krusta zīmi un novietoja uz visiem tiltiņiem, kaujas tornī, lielgabalu torņos, kazematos un citās telpās. Kā individuālais sainītis lietojams — tas komandai bija iemācīts jau iepriekš. Ievainoto transportēšanai izgatavoja piecdesmit nestuvju: tās taisīja no buru audekla un bambuka spieķiem. Visām nestuvēm bija piešūta buru drānas kabata, lai tajā varētu atspiesties ievainotā kājas un, nesot lejup pa trapu, viņš neslīdētu nost. Nesējus norīkoja dažādās kuģa vietās bruņu aizsegā, bet daži palika operāciju punktā. Turpat bija nolikti arī toveri un enkuriņi ar saldūdeni.

Šai pašā klājā aiz šotes, mašīnu darbnīcas rajonā, bija novietojies kuģa tilpņu ugunsdzēsības divizions. To vadīja mičmanis Karpovs un tilpņu inženieris mechaniķis Rumss. Pirms dažām minūtēm viņš pārvācās uz centrālo posteni, no kurienes tam izdevīgāk saņemt komandiera rīkojumus. Šos vīrus gaidīja pats atbildīgākais darbs: tiem būs jādzēš ugunsgrēki, jālabo bojājumi, jātaisa ciet šāviņu izlauztie caurumi un jānovērš sānsvere.

Vēlreiz gribējās paskatīties, kas notiek jūrā. Paklusām izlavījos no operāciju punkta un uzkāpu uz augšējā klāja.

Ienaidnieka eskadra bija šķērsojusi mūsu kursu no labās uz kreiso pusi un virzījās pretim, it kā gribēdama sākt ar mums kauju kontrhalsos. Aiz līniju kuģiem iznira arī tie vieglie kreiseri, ar kuriem mēs jau bijām apšaudījušies no rīta. Šķita, ka ienaidnieka eskadra virzās ar viena kopīga mechanisma palīdzību. Tās ātrums nebija lielāks par piecpadsmit sešpadsmit mezgliem, bet, tā kā devāmies tai pretim, tad attālums strauji mazinājās un radās iespaids, ka visa šī kara kuģu masa, kūpinādama daudzos dūmeņus, joņo pa jūru drausmīgā ātrumā.

Dūrās acīs arī tas, ka visi ienaidnieka kuģi, gluži tāpat kā agrāk sastaptie izlūkkuģi, bija noklāti ar iepelēku olivzaļu krāsu un tāpēc ļoti labi saplūda ar jūras virsmu, turpretim mūsu kuģi bija melni, ar dzelteniem dūmeņiem. Gluži kā tīšu prātu tie bija iztaisīti tādi, lai pēc iespējas spilgtāk atšķirtos no pelēkā jūras klaja. Izrādījās, ka pat šinī ziņā esam bijuši neapdomīgi.

Eskadras komandieris admiralis Rožestvenskis varbūt nekad vēl tā nebija nožēlojis savu kļūdu kā šoreiz. Kāpēc viņš nupat pirms pusstundas nošķīra no kopīgās kuģu līnijas četrus jaunākos pirmās vienības bruņu kuģus un sakārtoja tos labajā pusē atsevišķā kolonā? Priekšā brauca flagmaņkuģis «Suvorovs», tam sekoja «Aleksandrs III», «Borodino» un «Orjols». Kreiso kolonu vadīja bruņu kuģis «Osļabja». Šāda ierinda bija mums neizdevīga. Admirālis Rožestvenskis nolēma ņemt savā pavadā otru līniju, bet tagad viņam vajadzēja pavirzīties pa kreisi trīspadsmit kabeļtauvas. Pārdomāšanai laika bija pārāk maz. Pulksten 1 un 40 minūtēs «Suvorovs» pagriezās četrus rumbus pa kreisi. Aiz tā cits pēc cita sāka griezties arī pārējie trīs pirmās vienības bruņu kuģi. Taču šī pārkārtošanās, ko izdarīja ienaidnieka tuvumā, viņa acu priekšā, eskadru pilnīgi apmulsināja.

Pirmā vienība, pa diagonali virzīdamās uz kreisās vienības līniju, palielināja ātrumu tikai par divi mezgliem, salīdzinot ar kreiso kolonu. Taču ar šādu ātrumu nevarēja paspēt savlaicīgi pavirzīties uz priekšu un ieņemt savu vietu eskadras priekšgalā. Tikai «Suvorovam» un «Aleksandram III» izdevās sasniegt paredzēto mērķi. Bet, nonākuši kreisās kolonas līnijā un pagriezušies iepriekšējā kursā nordost 23°, tie tūdaļ samazināja ātrumu un nepadomāja, ka tiem seko vēl divi bruņu kuģi — «Borodino» un «Orjols». Lai neuzdrāztos virsū priekšējiem kuģiem, arī šie samazināja ātrumu līdz deviņiem mezgliem. Sākās jezga: otrā un trešā vienība, ko eskadras komandieris laikus nebija brīdinājis par gaitas samazināšanu, joprojām spiedās virsū; bruņu kuģiem «Borodino» un «Orjols», kas nebija paspējuši ieņemt savu vietu ķīļūdens kolonā, draudēja palikšana ārpus ierindas. Tagad bruņu kuģis «Osļabja», kas vadīja kreiso kolonu, vispirms bija spiests samazināt ātrumu līdz minimumam, lai palaistu priekšā «Borodino» un «Orjolu», bet tad, baidīdamies sadurties ar to, pavisam apturēja mašīnu un signalizēja ar melnām bumbām, ko uzvilka fokmasta apakšējā rājā. Ko nu varēja darīt pārējie kuģi, kas sekoja «Osļabjai»? Tie samazināja ātrumu un izbrauca no ierindas — citi pa labi, citi pa kreisi. Eskadra pa daļai sajuka, sablīvējās čupā, izveidodama grandiozu mērķi.

Tajā laikā ienaidnieka bruņu kuģis «Mikasa», kas vadīja savu eskadru, atradās apmēram «Orjola» dvarsā, kādas četrdesmit kabeļtauvas tālu. Daži mūsu virsnieki iedomājās, ka japāņi, braukdami pretim, grib uzbrukt mūsu arjergardam. Bet «Mikasa» gluži negaidot pagriezās uz mūsu pusi un tad, turpinādams riņķot, uzņēma gandrīz pilnīgi pretēju kursu un sāka braukt tādā pašā virzienā kā mēs. Sekodami flagmaņkuģim, cits aiz cita griezās ari pārējie ienaidnieka kuģi. Tiem tas iznāca gluži labi. Taču šai manevrā slēpās arī liels risks. Ienaidnieka eskadras ķīļūdens ierinda izveidoja cilpu un uz laiku dubultojās.

Šķita, Rožestvenskirn vienīgo reizi liktenis bija labvēlīgs. Radās iespēja kaut pa daļai dzēst savas kauna pilnās kļūdas. Mēs nepratām šaut tālās distancēs, kā tas vairākkārt bija pierādījies praksē. Pretinieka priekšējie kuģi atradās trīsdesmit divu kabeļtauvu attālumā no mums, un ari tas mums bija pārāk daudz. Bet japaņu eskadra meta cilpu veselas piecpadsmit minūtes. Pa to laiku mūsu četri labākie pirmās vienības bruņu kuģi un «Osļabja» no otrās vienības, ja tie pilnā tvaikā frontes ierinda drāztos virsū ienaidnieka priekšējiem kuģiem, paspētu pievirzīties tiem gandrīz gluži klāt: kā saka — pistoles šāviena attālumā. Cik ārkārtīgi nelādzīgā stāvoklī tad atrastos admiralis Togo! Viņa paša sākto manevru nevarētu pārtraukt, iekām tas nebūtu novests līdz galam. Pretējā gadījumā viņa eskadra saskrietu čupā. Turklāt tie viņa kuģi, kas atradās cilpas beigās, nevarētu šaut cauri priekšējiem kuģiem. Bet mūsu četriem labākajiem bruņu kuģiem torņu artilērija bija novietota tā, ka deva iespēju attīstīt stipru priekšējo uguni. Te tad nu pilnīgi izpaustos mūsu bruņu sitēju šāviņu ārdošais spēks. īsi sakot, ja jau bijām sākuši avanturu, ar vāju « eskadru dodamies iekarot Japaņu jūru, tad pret ienaidnieku vajadzēja lietot arī atbilstošu taktiku un, pārkāpjot visus likumus, sarīkot nevis kauju, bet kautiņu.

Taču tas nenolika. Rožestvenskis nebija spējīgs uz šādu izšķirīgu rīcību. Viņš joprojām pasivi veda savu eskadru tālāk.

PIRMĀS ASINIS

Augšā dārdēja smagā torņu artilērija, skarbi un aprauti plēsa gaisu 75 milimetru lielgabali. Šāvienos raustījās viss bruņu kuģis, no kreisā borta gāzdams ienaidniekam virsū granatas. Kā redzams, kauja iedegās pilnā jaudā, izšķirdama vienas karojošās puses likteni.

Apakšā, operāciju punktā, bija kluss. Spoži dega elektriskās spuldzes. Saposušies baltos uzsvārčos, svinīgi, gluži kā skatē, stāvēja ārsti, feldšeri, sanitari, gaidīdami kara upurus. Iesāņus, netālu no ārdurvīm, uz taburetes sēdēja inženieris Vasiļjevs, izstiepis neizārstēto kāju ar piesietām šinām un turēdams rokās kruķus. Lāgiem viņš pameta skatienu uz attālāk stāvošo garīdznieku Paīsiju, it kā tīksminādamies par tā epilrachilu, kas laistījās zeltā un aveņu sārtumā, par dievmaizīšu trauku, kurš tam karājās uz krūtīm, par viņa sārti rudo bārdu, kas ieskāva izburbušo un bālo seju. Bezrūpīgi, rokas aiz muguras salicis, pret šoti bija atspiedies virsauditors Dobrovoļskis. Jaunākais ārsts Avrorovs, neliela auguma blonds vīrs ar tieksmi uz aptaukošanos, sakrustojis rokas uz krūtīm un noliecis galvu, kaut ko prātoja. Varbūt savās domās, kas nepavisam nesaistījās ar šo telpu, viņš runājās ar cilvēkiem,

kuri tam dārgi. Līdzās Avrorovam, kastaņbrūno bārdiņu plūkādams, stāvēja vecākais ārsts Makarovs, izstīdzējis, kalsnējs, ar iegarenu, blāvu seju. Un, kaut gan ievainoto uzņemšanai jau sen viss bija sagatavots, viņš parlaida ierastu skatienu savai valstībai: skapjiem ar stikla plauktiem, lielām un mazām burkām, pudelēm un pudelītēm ar dažādām zālēm un šķīdinājumiem, atvāztām niķelētām kārbiņām ar sterilizētu pārsienamo materialu, ķirurģisko instrumentu komplektam. Viss bija savā vietā: morfijs, kampars, eteris, baldrians, ožamais spirts, ziede pret apdegumiem, sodas šķīdinājums, jodoforms, chloroforms, adatas ar zīda diegiem, ieliktas karbolskābes šķldinājumā, saru otas, karsts ūdens, bļodas ar ziepēm un sukām roku mazgāšanai, emaljēti netīrumu spaiņi — šķita, ka visi šie priekšmeti būtu izstādīti pārdošanai un nupat nupat gaidāmi pircēju plūdi. Šeit valdīja klusums; taču visiem, lai gan seju izteiksmes bija dažādas, dziļi sirdī slēpās viens un tas pats — saspringtas gaidas, ka tuvojas kas briesmīgs. Tomēr nekā briesmīga nebija. Elektrisko gaismu atspoguļojot, mirdzēja telpas baltās, emaljētās sienas un griesti. Pa kreisi, ja raugās no durvīm, stāvēja operāciju galds, pārsegts ar tīru palagu. Skatījos uz to un domāju, — kas gan tur raustīsies sāpju krampjos? Kura vīra augumā urbsies spožie ķirurga instrumenti?

Gaisu atsvaidzinādami, pie borta dūca iepūtēji un izpūtēji ventilatori, dūca neatlaidīgi un vienmuļi kā kamenes.

Jutām, ka bmņu kuģi trāpa šāviņi — viens, otrs. Visi saskatījāmies. Bet ievainotie vēl nerādījās. Ko tas nozīmēja? Bija manams, ka tiklab man, kā arī citiem pamazām izgaist bailes. Ļaudis sāka apmainīties nenozīmīgām frāzēm un cits citam uzsmaidīt. Negribējās ticēt, ka augšā trako īsta kauja. Šķita, ka piedalāmies tikai manevros, kuros tiek šauts un kuri pēc stundas laimīgi beigsies — agrāk tā tas bija gadījies daudzkart. Un visi nezin kāpēc nopriecājāmies, kad pirmais uz pārsiešanu atnāca pavārs Voroņins. Pēc instrukcijas tas atradies pie admiraļa rezerves telpu trapa un viņam vajadzējis palīdzēt ievainotiem nokāpt lejā.

—   Nu, draudziņ, kas tev ir? — vecākais ārsts viņu laipni uzrunāja.

Pavārs pēc ārsta lūpu kustībām noprata, ka viņam kaut ko jautā, un atbildēdams bļāva:

—   Neko vairs nedzirdu, jūsu augstdzimtība! Mani apdullināja. Sprāga šāviņš, un aizlidoju no viena borta uz otru. Domāju — nu man ir amen, bet, kā izrādās, esmu dzīvs.

Visi ziņkāri pavērsās uz viņu, bet Voroņins, roku pacēlis, rādīja tikai vienu pirkstu ar nelielu ieskrambajumu.

Ievainojumu pārsēja, un viņš aizgāja uz savu posteni. Niecīgais ieskrarnbājums kaut kā nepiedienējās pērkonīgajiem smagās artilērijas dārdiem. Neko nezinādami par kaujas gaitu, operāciju punktā kjuvām vēl jautrāki. Japaņi vairs nelikās tik draudīgi,, kādus tos iedomājāmies agrāk, un mūsu kuģis taču bija pietiekami aizsargāts ar bruņām, lai spētu izturēt un paglābt no bojā ejas deviņsimt cilvēku.

Bet drīz vien sāka ierasties ievainotie, vairāki uzreiz. Vienus atgādāja nestuvēs, citi atnāca vai atrāpās paši. Lielāko tiesu tie bija ierindas virsnieki, kvartirjeri, komendori, lielgabalu apkalpes locekļi, tālmērītāji, signalisti, bundzinieki — visi tie, kas uzturējās uz kuģa augšējā klāja. Saskatīju veselu rindu pazīstamu seju. Lūk, atskrēja matrozis Suvorovs ar sīkām šķembām mugurā un labajā kājā, ar asiņainu rētu priekšplecā un kājas pēdā. No virsniekiem pirmo atnesa mičmani Tumanovu, kas komandēja kreiso 75 milimetru bateriju. Viņš bija ievainots ar šķēpeli mugurā. Tumanovs steidzīgi stāstīja:

—   Sestais lielgabals izgāja no ierindas. Divus vīrus nogalināja. Baterijas komandēšanu nodevu mičmanim Sakelari. Arī viņš ir ievainots, taču palika ierindā.

—   Bet vispār kā mums veicas? — vecākais ārsts jautāja.

Mičmanis Tumanovs atmeta ar roku un ievaidējās.

Signalists Kucenko ieradies savieba seju, it kā taisītos šķa-

vāt, — viņam bija pāršauta virsdegune. Matrozis Karņizovs, rādīdams ārstam pārplēstos cirkšņus, atņirdza zobus un dīvaini sāka kratīt galvu, kurā rēgojās kā ar vara nagu izrauta vaga. Bundziniekam kvartirjeram Volkovam viens plecs ar sadragātu atslēgas kaulu bija noslīdējis zemāk par otru un roka nevarīgi karājās. Tālmērītājs Zachvatkins stāvēja saliecies, aizsedzis ar delnām seju, — viņam viena acs ievainota, bet otra jau iztecējusi. Komendors Tolbeņikovs nepacietīgi švīkāja kāju. Viņam bija apsvilināta galva, pleci un rokas. Nesēji vienā laidā stiepa iekšā ievainotos ar uzšķērstiem vēderiem, ar lauztiem kauliem, ar dragātiem galvaskausiem. Daži bija apdeguši tik stipri, ka tos nevarēja vairs pazīt, un viņi visi, ugunīgo mēļu nolaizīti, tagad gaudās, trīcēdami kā drudzī.

—   Auksti… salst…

Ievainotos, kas bija saņēmuši pagaidu medicinisko palīdzību, noguldīja tepat klājā uz matračiem.

Kā jau vienmēr mēdz būt lielā barā, gačlījās i drošsirži, i gļēvuļi. Vieni, kaut gan grūti ievainoti, pēc pārsiešanas tiecās atkal uz. klāja, lai kaujā stātos savā vietā. Ārsti viņus ar varu spieda palikt lejā. Otri, ar maziem ieskrambājumiem, mēģināja kaut kur nolīst operāciju punktā vai paslēpties dziļāk kuģī.

Tāpat kā jūras karš atšķiras no sauszemes kara, tāpat arī ievainoto mediciniskai palīdzībai uz kuģa ir savas īpatnības. Vispirms par cietušo evakuaciju nevar būt ne runas. Tiem te būs jāpaliek,

līdz kuģis nokļūs savas zemes vai kādā citā ostā. Bruņu kuģis, kamēr to vēl iespējams vadīt, nevar iziet no kaujas kolonas, lai nodotu citam kuģim ievainotos. Ar to tas tikai izjauktu kopīgo ierindu un kādu laiku vājinātu eskadras spēku. Kaujā šim kuģim nevar piebraukt arī hospitaļkuģis, lai uzņemtu no ierindas izsistos cilvēkus, jo tas no viena paša šāviena riskē noiet dibenā ar visiem iemītniekiem. Tātad šeit šinī telpā tiklab ievainoto, kā arī mediciniskā personālā un visu pārējo liktenis pilnīgi saistīts ar kuģa likteni. Atšķirība bija arī pašos ievainojumos. Jūrā nebija tā kā sauszemes karā: cilvēkus neurba ar šauteņu lodēm, nekapāja ar zobeniem, nedūra ar durkļiem, nemina ar zirgu pakaviem. Ja uz sauszemes karavīri tikai daļēji cieta no artilērijas uguns, tad uz kuģiem tos kropļoja vienīgi eksplodējošie šāviņi. Tāpēc šeit pēc mediciniskās palīdzības ieradās ļaudis ar apdegumiem vai ar brūcēm, ko radījušas šķembu robainās, griezīgās šķautnes, kuras saplosa audus lielā platībā. Turklāt sauszemes kaujā pat priekšējos pārsienamos punktos mediciniskais personāls, savu darbu darīdams, nepiedzīvo tādas neērtības, kādas lemtas kuģu ārstiem. Tur ir drošs pamats, bet šeit līgojas sienas, zem kājām pazūd klājs un, kuģim strauji pagriežoties, rodas tik draudīga sānsvere, ka sirds sāk stingt, un tas viss notiek tik pēkšņi, ka nav nemaz iespējams sagatavoties.

Nelikdamies ne zinis par šīm grūtībām, abi ārsti ar milzu enerģiju veica savus pienākumus. Viegli ievainotos pārsēja feldšeri, bet dažreiz ari sanitari. Smagi sakropļotie vienmēr nonāca Makarova un Avrorova rokās.

—   Uz operāciju galdu! — viņi rīkoja.

Jūras kauja nevelkas ilgi, taču juceklis, ko tā rada, var ļauni ietekmēt operācijās sekmīgumu. Tāpēc grūtas operācijās, kā arī īstu ārstēšanu, atliek līdz labākiem laikiem, kad vairs nedārdēs lielgabali un pretinieki dosies katrs uz savu pusi. Turklāt cietušie ieradās tādā vairumā, ka ārsti tik un tā nespēja orientēties miesas bojājumu detaļās. Viņi aprobežojās tikai ar ievainojumu un bojāto asinsvadu paviršu apskati un noteica, ciktāl dragāti kauli un locītavas. Tūliņ pat izdarīja tikai neatliekamo ārstēšanu.

Nemitīgi skanēja Makarova pavēlošā balss:

—  Tamponēt brūci! … Roku šinā! .. . Injicējiet divas šļirces morfija! …

Feldšeri un sanitari skraidīja no viena ievainotā pie otra, uzlika pārsējus vai žņaugus. Mani pienākumi bija vienkārši: mainīju notraipītos palagus, padevu šo to ārstiem un dzirdināju izslāpušos. Abi ārsti bija aizņemti ar tiem, kam ievainojumu dēļ draudēja nāve. Kuģis ne vien šūpojās, bet bieži vien raustījās arī no savas smagās artilērijas zalvēm un ienaidnieka šāviņu sprādzieniem. Šādos brīžos ārsta ķirurģiskais nazis, brūci izlīdzinādams, iešņāpās cilvēka miesā dziļāk, nekā vajadzīgs, un šķēres ne vien apgraizīja nedzīvos audus, bet urbās ari dzīvā organismā.

Garīdznieks Paīsijs turpat uz vietas atlaida grēkus un deva svēto vakarēdienu grūti ievainotiem, kas bija saguldīti uz klājā novietotiem matračiem. Viņš nometās ceļos pie sakropļotā un noliecies mīlīgi pavēlēja:

—   Izsūdzi savus grēkus!

Ja matrozis bija nesamaņā un nespēja atbildēt uz jautājumiem, tad garīdznieks tomēr pārsedza viņu ar epitrachilu un atlaida grēkus, bet pēc tam ar trīcošu roku, svētā vakarēdiena vīnu izlaistīdams, bāza mirstošajam mutē karotīti.

Kāds cilvēks ar sadragātu pakausi kārpījās agonijā.

—   Svēto vakarēdienu bauda dieva kalps…

Paīsija tēvs attapies jautāja:

—   Kā viņu sauc?

Kāds atbildēja:

—   Uzvārds Kostiļovs, vārds nav zināms.

Viens no sanitariem pamācīja:

—   Cienīgtēv, tas ir galvanieris. Pasakiet tikai — galvanieris Kostiļovs. Gan jau viņpasaulē noskaidros.

Garīdznieks pabolīja acis uz vīru, kas bija devis šādu padomu, un gluži automatiski sāka skaitīt:

—   Svēto vakarēdienu bauda dieva kalps galvanieris Kostiļovs …

Operāciju punktā plūda ļaudis no bruņu kuģa dažādiem kaujas sektoriem, un no viņiem un nesējiem dabūjām zināt, kas notiek augšā un kādā stāvoklī ir mūsu eskadra. Ziņas nebija nekādas priecīgās. Uz «Suvorova», «Aleksandra III» un «Osļabjas» izcēlušies ugunsgrēki. Postījumi sākušies arī mūsu kuģī.

Uz operāciju galda gulēja matrozis Kotlibs Toms. Viņam bija sašķaidīts kreisais celis, un kāja turējās tikai lielajās cīpslās. Izrādījās, ka, iekām viņš nokļuvis nesēju rokās, tas ilgi rāpies no priekšējā kazemata līdz kuģa vidum, atstādams aiz sevis asiņainu sliedi. Tagad viņš gulēja nekustīgi, gluži pelēks kā līķis, pilnīgi vienaldzīgs pret to, ko ar viņu darīja. Kotlibam pārgrieza bikses staru, atsedza kāju līdz cirkšņiem un uzlika tai gumijas žņaugu. Pāršņāpis lielās cīpslas, vecākais ārsts Makarovs man pavēlēja:

—   Novikov, aizvāc!

Paņēmu no operāciju galda zābaku, no kura vēl rēgojās asiņains kauls, un, nezinādams, ko ar visu to darīt, turēju rokās. Neatlaidīgi vēroju Kotliba operēšanu. Kājas atlikušo daļu noberza ar eteri un apzieda ar joda tinkturu. Vecākā ārsta piedurknes bija atrotītas līdz pat elkoņiem. Labajā rokā iemirdzējās ķirurga nazis. Gluži kā murgos redzēju, kā atdīrāja ādu ar tauku kārtu un kā iešķērsām grieza mīkstumu, atsedzot lauztā kaula galu. Pēc

I.iiii tajā iežņerkstējās speciāls zāģis. Pāri kaulam pārlieca atslnto miesas rezervi, uzvilka virsū ādu un saka šūt ar adatā Ievērtu zīda diegu. Joprojām turēju rokās zābaku ar nogrieztās klijas gabalu. Biju nosvīdis aukstiem sviedriem, un mutē nevalda mi kapa vēmas. Vecākais ārsts strādājot nemanīja, ka deniņi viņam notriepti ar asinīm un kastaņbrūnajā bārdā spīgu|o lielas •.viedru lāses. Beidzot viņš paskatījās uz mani un sadusmojās:

—   Ko turi rokās to zābaku?

—   Kur tad lai lieku? — es savukārt jautāju, tikko apjēgdams.

—   Met zem galda!

Izpildīju pavēli, pasviedu zābaku pagaldē, bet kritiena troksni nesadzirdēju.

Pāri lūkas apmalai operāciju punktā iekāpa tālmērītājs SeJinovs un, spožās elektriskās gaismas apžilbināts, nemitīgi mirkšķināja acis.

—   Bruņu kuģis «Osļabja» apvēlās! — viņš iekliedzās, kaut kā dīvaini spiegdams.

Mūsu bruņu kuģis drebēja un raustījās. Operāciju punktā pārtrūka valodas, aprima vaidi, un visi blenza uz tālmērītāju, kas atnesis drausmīgo vēsti. Bet viņa asiņainās lūpas nevaldāmi trīcēja un skatiens mežonīgi klīda apkārt, kaut ko meklēdams.

—   Ko tu muldi! Kā tad apvēlās? — vecākais ārsts prasīja nomāktā balsī.

—   Ar ķīli gaisā, jūsu augstdzimtība!

—   Blēņas! Tas nevar būt!

—    Pats redzēju. Sākumā dega, tad nosvērās uz sāniem un tad uzreiz nogāzās.

Tūliņ pēc tālmērītāja atnāca nesēji un apstiprināja viņa vēsti.

—   Bruņu kuģis jau nogrima, — viņi piebilda.

Ievainotie sāka vaidēt. Kaktā kāds skaļi ieraudājās. Garīdznieks Paīsijs, acis pret griestiem pacēlis, vienā laidā meta krustus. Vecākais ārsts ar asiņainu roku paburzīja savu bārdiņu, jaunākais klusēdams pakratīja galvu, un tie atkal pievērsās ievainotiem.

Jutu, ka tūliņ pat gāzīšos nost no kājām, un gluži kā bez jēgas steigšus kāpu augšup.

NĀVES KARAVANA

Kauja dārdēja paralēlos kursos. Pretinieka galvenajos spēkos ietilpa četri bruņu kuģi un astoņi bruņu kreiseri. Tiem līdzi brauca vēl divi ātrgājēji avizo — «Tacuta» un «Cichaja». Taču tiem kaujā nebija tiešas nozīmes; tie pildīja vienīgi izsūtāmo kuģu pienākumus un turējās pa kreisi no kolonas ārpus mūsu šāviņu

sniedzamības: pirmais — «Mikasas» dvarsā, otrais — «Idzumo» dvarsā. Mēs pret japaņiem raidījām divpadsmit bruņu kuģus. Attālums starp naidīgajām eskadrām bija apmēram trīsdesmit kabeļtauvu.

Virs jūras, kļaudamās pie saplosītiem viļņiem, stiepās dūmu un miglas strēles. Vēja grūdienos tās satrūka skrandās, un tad pelēkajā debess fonā neskaidri iezīmējās ienaidnieka kuģi. Turēdamies ķīļūdens ierindā, tie sekoja cits citam un kā satrakoti teiksmaini briesmoņi spļāva uz mūsu pusi zibeņus. Ar to pašu viņiem atbildēja arī mūsu bruņu kuģi. Cīnījās galvenie spēki, izšķirdami divu naidīgu impēriju strīdiņu. Bet nopakaļ, pa labi no kursa, trakoja kreiseru kauja. Lielgabalu šāvieni, gan tāli, gan pavisam tuvi, radīja tādu dārdoņu, it kā debesis būtu kļuvušas par dzelzs jumolu, ko dauza simtiem pudu smagi veseri. Simtiem šāviņu, kurus neredzējām, bet kuru lidojumu juta viss augums, ar vibrējošu dunoņu šķēla gaisu, mezdami lokus gan šurp, gan turp. Ap mūsu kuģiem, it sevišķi ap priekšējiem, krita jūrā milzīgi metala krusas graudi. Japaņu šāviņi eksplodēja, pat ūdenī atsizdamies. Jūra mutuļoja, vārījās, un rēkdamas virs tās cēlās un tūlīt saplaka grandiozas strūklas, sajauktas ar melni brūniem dūmiem un sarkanām liesmām. Nebija kad attapties šajā nepārtrauktajā dārdoņā, kas plosīja gaisu, kuģus un cilvēku nervus …

Ienaidnieka eskadrā ietilpa vienveidīgi kuģi. Tiem nebija lielas starpības ātrumā un artilērijā. Mums turpretim vienādi bija tikai četri jaunākie bruņu kuģi, bet arī tie, novietoti kopīgā kolonā ar dažādu tipu un turklāt novecojušiem kuģiem, it kā pielīdzinājās sliktākajiem. Kaujas laukā šis trūkums izpaudās sevišķi spilgti. Mūsu ātrums bija deviņi mezgli, japaņu — piecpadsmit un vairāk. Atbilstoši šiem skaitļiem veidojās arī pretinieka taktika. Ienaidnieka kaujas kolona visu laiku turējās priekšā mūsējai tik daudz, ka japaņu sestais un septītais kuģis atradās «Suvorova» dvarsā. Japaņiem tas deva iespēju gāzt virsū koncentrētu uguni mūsu priekšējiem bruņu kuģiem. Acīm redzot admiralis Togo vispirms gribēja iznīcināt krievu eskadras kodolu un tikai tad izrēķināties ar pārējiem kuģiem. Mēs tā nevarējām rīkoties. Eskadras lēnā gaita mūs pakļāva ienaidnieka gribai. Attālums līdz japaņu priekšējam kuģim bija tik liels, ka pat «Suvorovs» nespēja lāgā trāpīt. Bet katram mūsu nākošajam matelotam attālums palielinājās arvien vairāk. Turklāt ienaidnieka kaujas kolona tiecās šķērsot mūsu eskadras kursu, spiezdama tas galvu pa labi. Admiralis Togo ar šo manevru radīja savam flagmaņkuģim tādu situāciju, kur briesmu bija vismazāk, — pret mūsu šāviņiem viņu sedza mūsu pašu priekšējie bruņu kuģi. «Orjols» brauca ceturtais, bet arī tā pūpes artilērijai «Mikasa» atradās ārpus apšaudes leņķa. Ko lai saka par mūsu beidzamajiem kuģiem? Tiem «Mikasa» bija pavisam nepieejams.

Bet spēkā bija admiraļa Rožestvenska pavēle '— šaut uz ienaidnieka pirmo kuģi. Un daudzi mūsu komandieri, neuzdrošinādamies rīkoties patstāvīgi, centās nepārkāpt eskadras komandiera kaujas pavēli. Bet tā bija viņu vislielākā kļūda. Mūsu pakaļējo kuģu šāviņi krita, nesasnieguši paredzēto mērķi. Labāk būtu šaul uz tiem kuģiem, kas atradās tieši iepretim.

«Orjola» kaujas tornī to atskārta tikai pusstundu pēc kaujas sākuma. Vecākais artilerists — leitnants Samševs, griezdamies pie kuģa komandiera, teica:

—   «Mikasam» mūsu šāviņi maz kaitē.

—   Jā, mēs šaujam pa tukšo, — piekrita pirmā ranga kapteinis Jungs, pa torņa spraugu neatlaidīgi vērodams ienaidnieka kuģus.

—   Atļaujat vērst uguni pret kreiseri «Ivate»?

—   Nekas cits mums neatliek.

Kreiseris «Ivate», izskatā tāds pats kā mūsu «Aurora», atradās vistuvāk.

Nodārdēja komanda uz centrālo posteni un no turienes uz tiem torņiem, kas varēja šaut pa kreisi.

—   Uguni uz «Auroras» tipa ienaidnieka kuģi!

Drīz vien kreiseri «Ivate» trāpīja vairākas granatas.

Kādā tornī radās nesaprašana. Matrozis, kas atkārtoja pavēles, ilgi nevareja apjēgt priekšniecības rīkojumu un visu laiku pārvaicāja:

—   Kāpēc lai šaujam uz «Auroru», jo tas tak mūsu kuģis?

Viņam vairākas reizes atkārtoja vienu un to pašu frāzi un

beidzot, neķītri lamādamies, uzkliedza:

—   Lempi! Klausies ar ausīm, ne ar vēderu!

Kamēr tornī turpinājās šī saruna, kreiseris «Ivate» bija jau pārvietojies. Tas izbrauca no ķīļūdens ierindas un, apmetis loku, palielināja attālumu. Tapat rīkojās arī citi japaņu kuģi, kad tos sāka ārdīt mūsu granatas.

Japaņi lietoja fugasa šāviņus, pielādētus ar ārkārtīgi stipru sprāgstvielu. Tie līdzinājās lidojošām minām. Fugasa šāviņiem attāluma palielināšanās dēļ samazinājās tikai šaušanas trāpīgums. Taču ārdošā darbība tāpēc nemaz nekļuva vājāka. Tiesa, trāpīdami kuģi, tic nepārsita bruņu joslu, toties iznīcināja visas augšējās virsbūves, sadragāja instrumentus, radīja ugunsgrēkus, izsita no ierindas lielgabalus un apkalpi.

Bet mēs raidījām uz ienaidnieku bruņu sitēju šāviņus ar laika degļiem. Sādi šāviņi bija pielāgoti speciāli bruņu ārdīšanai. Taču tiem pirms eksplodēšanas vajadzēja ieurbties bruņās zināmā dziļumā. Tātad mēs varētu dragāt pretinieku no tuvākām distancēm.

Jo vairāk palielinājās attālums līdz ienaidniekam, jo vājāka bija mūsu šāviņu iedarbība — tie vai nu lēca atpakaļ no bruņām kā rieksti no sienas, vai sašķēlās vairākās daļās. Spriežot pēc «Auroras», kurā «Hulles incidenta» laikā mēs paši ietriecām vairākus šāviņus, tie lielāko tiesu nemaz nesprāga, pat tad, ja tie izsita caurumu ienaidnieku kuģa borta. Vel vairāk, — salīdzinot vienas un otras puses lielgabalu zibšņus, uzreiz varēja manīt, ka japaņi šāva vismaz divi reizes intensīvāk nekā mēs. Nebija šaubu, ka mūsu eskadra, ciezdama no pretinieka triecieniem, pati nodarīja viņam maz ļaunuma.

Vai Rožestvenskis to saprata? Un, ja saprata, kāpēc neizjauca pretinieka nodomus? Kāpēc viņš nemanevrēja? Mūsu vienīgās rūpes bija — visvisādi izvairīties no kaujas, neuzbrūkot pretiniekam. Tāpēc mūsu priekšējie kuģi pamazām griezās pa labi. Tas bija vissliktākais pašaizsardzības paņēmiens. Ap pulksten trijiem eskadra mainīja līdzšinējo kursu nordost 23° un novirzījās pavisam uz ost, it kā tā dotos uz Japanas krastiem.

Bruņu kuģis «Suvorovs», liesmu pārņemts, izgāja pa labi no ierindas. «Aleksandrs» gribēja jau mesties tam pakaļ, bet tūdaļ atģidās, ka flagmaņkuģis nespej vairs vadīt eskadru, un pats veda to tālāk. Otrs flagmaņkuģis «Osļabja» bija jau nozudis no jūras līmeņa. Mūsu stāvoklis kļuva arvien ļaunāks. Kontradmirālis Ņebogatovs ar trešo vienību virzījās nopakaļ. Aiz viņa vēl tālāk atradās kontradmirālis Enkvists, kas komandēja kreiserus. Tātad seši mūsu priekšējie bruņu kuģi, kas ietilpa pirmajā un otrajā vienībā, palika bez vadītāja. Eskadras komandēšanā bija radies traucējums.

Sastapušies ar ienaidnieka galvenajiem spēkiem, izlaidām kaujas iniciatīvu no savām rokām. Neviens no atlikušajiem flagmaņiem vairs nemēģināja izdarīt kādu drosmīgu manevru un uzbrukt japaņiem. Grūti jau ari bija to paveikt, jo eskadras gaita nepārsniedza deviņus mezglus. Jau iepriekš mums noteica, ka jāizlaužas uz Vladivostoku. Šī vispārīgā direktiva, kā redzams, bija dziļi iesēdusies komandieru un jaunāko flagmaņu galvās, un viņi centās godīgi to izpildīt. Kādēļ? Kāda tam jēga, ja mēs jau skaidri bijām pārliecinājušies, ka uz Vladivostoku izlauzties nespējam? Bet, ja daļa eskadras arī sasniegtu savu mērķi, vai tā spētu kara darbības gaitu grozīt mūsu labā? Vai labāk nederētu doties prom uz dienvidiem, Klusā okeana plašumos? Pats par sevi saprotams, ka japaņi mums dzītos pakaļ. Bet visvienkāršākais apsvērums rādija, ka mūsu vienīgā izeja ir lauzt sev ceļu uz pretējo pusi. To bija nepieciešams darīt kaut vai tādēļ, lai atrautos no pretinieka, kas nesodīti iznīcināja mūsu eskadru. Grūti teikt, ko izlemtu mūsu eskadras komandieris, ja mums izdotos pazust plašajos ūdeņos: vai viņš liktu atkal doties uz Vladivostoku vai atbruņoties neitrālās ostās, vai arī mukt uz mājām. Viens bija skaidrs, ka mūsu izraudzītais ceļš garām Cusimai ir tikpat bezcerīgs, cik bezcerīgi dragāt ar galvu mūra sienu.

Kaut arī draudēja acīm redzama bojā eja, mūsu priekšējie kuģi tomēr krampjaini pūlējās realizēt admiraļa Rožestvenska pavēli. Tā bija varonība, kas robežojās ar neprātu. Ienaidnieka kuģu līnija bija pārāk tālu izvirzījusies uz priekšu. Šo apstākli izmantodama, mūsu eskadra, ko vadīja «Aleksandrs», gribēja aizsteigties gar pretinieka kolonas pēdējo kuģi un doties uz ziemeļiem. Bet admiralis Togo, kā redzams, uzminēja mūsu nodomu un tūliņ pat sāka kontrmanevru. Viņa pirmās vienības seši kuģi izdarīja pagriezienu «visi uzreiz» astoņus rumbus pa kreisi un it kā devās no mums prom frontes ierindā. Taču pēc dažām minūtēm viņš ar šādu pašu pagriezienu vēlreiz pa kreisi atkal nostādīja savus kuģus ķīļūdens kolonā un uzņēma pretēju kursu. Tagad pirmais brauca «Nisina», bet «Mikasa» — pašā astē. Admiralis Kamimura ar savu vienību nesekoja eskadras komandiera priekšzīmei un, atstādams Togo pa kreisi, devās no viņa prom. Kāpēc? Viņš bija manījis, ka krievu eskadra atkal novirzās uz austrumiem. Arī otra viņa vienība joprojām apšaudīja mūsu priekšējos kuģus ar spēcīgu artilērijas uguni.

Tanī laikā bruņu kuģi «Orjols» trāpīja daudzi šāviņi. Vēl vairāk šāviņu eksplodēja visapkārt kuģim. Raibs metās gar acīm, raugoties ūdens stabos, kas sitās gaisā. Šķita, ka jūra nostājusies kā siena, lai neļautu doties mums tālāk. Tumšu dūmu mutuļi, uguns uzliesmojumi, šāviņu šķembu un ūdens šļakatu viesulis — viss sajaucās kopā.

Japaņiem manevrs izdevās labi. Taču admiraļa Togo turpmākā rīcība radīja šaubas. Kad tas pārliecinājās, ka krievu kuģi nebrauc uz ziemeļiem, viņam vajadzēja nekavējoties griezties atpakaļ. Viņš to nedarīja. Pārtraucis šaušanu, tas izgaisa miglā un uz laiku pazaudēja krievu eskadru. Admiralis Kamimura, no kura vienības jau agrāk bija izsists kreiseris «Asama», palika mūsu spēku priekšā ar pieciem kuģiem. Viņam par laimi mūsu eskadrai nebija ne ātras gaitas, ne arī pienācīgas sagatavošanās kaujai. Ja mums būtu labāks rūdījums, tad šī japaņu flotes daļa tūliņ tiktu iznīcināta.

Admiralis Kamimura dzinās mums pakaļ kādas piecpadsmit minūtes. Acīm redzot tas saprata, cik riskants viņa stāvoklis, un, pakāpeniski pagriezies sešpadsmit rumbus pa kreisi, devās uz to pusi, kur aizsteidzās japaņu pirmās vienības kuģi. Tā ari japaņu otrā vienība pazaudēja mūsu eskadru, kas bija novirzījusies gandrīz pavisam uz dienvidiem.

Kaujā iestājās pārtraukums.

Vai uz ilgu laiku bijām guvuši atelpu?

Bet ko pa tam darīja mūsu kreiseri? Tie ne reizi nepiesteidzās palīgā galvenajiem spēkiem un nopūlējās tikai ar mums nevajadzīgās nastas — transportkuģu sargāšanu. Inženierim Vasiļjevam bija taisnība. Sie kreiser: vājināja bruņu kuģu artilērijas iedarbību, turēdami dīkā vairāk nekā sešdesmit vidēja kalibra lielgabalus.

Kaujā nepiedalījās arī mūsu deviņi mīnu kuģi. Tie turējās cienīgā attālumā ārpus pretinieka uguns iedarbības sfēras. Mīnu kuģiem bija uzdots vērot flagmaņkuģus un vajadzības gadījumā glābt admiraļus. Tādējādi mūsu mīnu kuģi pēc admiraļa Rožestvenska rīkojuma tika pārvērsti no kaujas vienībām par glābšanas kuģiem.

Kauja bija tikai pārtraukta, bet neviens vairs nešaubījās, ka eskadras liktenis jau izšķirts. Flagmaņa bruņu kuģis «Osļabja» nogrimis, otrs flagmaņkuģis «Suvorovs» izgājis no ierindas un klīda kaut kur sāņus. īsu laiku no ierindas izgāja arī «Aleksandrs» un «Orjols». Tagad bija skaidrs, ka japaņiem, salīdzinot ar mums, ir pārsvars gaitas ātrumā, manevrēšanas prasmē, šāviņu labumā, šaušanas ātrumā un trāpīgumā. Viņi bija sagrābuši kaujas iniciativū savās rokās. Viņi mums diktēja artilērijas uguns distanci, sadursmes vietu un laiku. Viņi izvēlējās paralēlus vai pretgaitas kursus. Viņi mācās virsū mūsu eskadras galvai un virzīja mūsu kursu sev vēlamā virzienā. Tiesa, arī japaņu galvenie spēki bija zaudējuši vienu bruņu kreiseri, bet tomēr mēs bijām sagrauti gan fiziski, gan vēl vairāk — morāliski. Tas notika kādas stundas laikā kopš kaujas sākšanās. Mūsu eskadra pārvērtās par peldošu nāves karavanu.

«ORJOLS» LIESMĀS

Pirmajā kaujas posmā bruņu kuģis «Orjols» dabūja smagus bojājumus. Divi liela kalibra šāviņi, izdrāzušies cauri lielgabalu lūkām, sprāga kuģa priekšgala kazematā. Baterijas komandieris mičmanis Supinskis, kuram šķemba pāršķēla pieri, rokas vien paplēta un nogāzās bez dzīvības. Viņam līdzās krita trīs matroži. Pārējos ievainoja, un arī tie izgāja no ierindas. Abus kreisā borta 75 milimetru lielgabalus sašķaidīja. Šāviņu šķēpeles, izskrējušas cauri gareniskās šotes durvīm, izsita no ierindas tādu pašu labā borta lielgabalu. Pēc brīža divpadsmitcollu šāviņš galīgi sagrāva priekšgala kazematu un uzspridzināja statņos sakrautos lādiņus. Sākās ugunsgrēks. Ogļu putekļi, ko gaisa virpuļi notrieca no klājsijām, kopā ar dūmiem un tvaikiem pildīja visu kuģa iekšieni un neciešami koda acīs.

Divdesmit pudu smaga šāviņa eksplozija sagrāva enkurgriezIlīvos nodaļai ar visām ierīcēm.

Priekšējo divpadsmitcollu torni komandēja leitnants Pavļinovs. Augstu virs lielgabaliem viņš sēdēja vadīšanas postenī, izbāzis galvu pa torņa vākā ierīkotu apaļu lūciņu. To aizsargā cepurei līdzīgs tērauda kupols. Kupolā ir trīs spraugas — viena priekšā un divas sānos — tās dod komandierim iespēju pārredzēt kaujas lauku. Tornis strādāja teicami, gludi un bez trokšņa griezdamies pa labi vai pa kreisi. Zem platformas dzelzs seguma, slēpdamies bruņotās akas dzīlēs, dobji dunēja motori. No pagrabiem un pulvera noliktavām, kas bija novietotas pašā kuģa dibenā, pa elevatoriem augšup slīdēja šāviņi un lādiņi, ko tūliņ aprija divu lielgabalu lādēšanas kameras. Atvērdamies un aizvērdamies žvakstēja smagie aizslēgi. Pēc katrām divām minūtēm, gaisu plēsdama, nodārdēja zalve un noplaiksnījās asinssarkanas liesmas, Pec šāviena lielgabali pasitās atpakaļ, it kā paši bīdamies no izdarītā, un pēc tam, kompresora ierīču stumti, lēni atgriezās savās sākotnējās vietās.

Pēkšņi ambrazuru priekšā uzšāvās spilgta liesma un nodārdēja drausmīgs grāviens. Tornī vairāki cilvēki pakrita. Leitnants Pavļinovs pieliecās un ilgi turēja sakamptu kontuzēto galvu, it kā bīdamies, ka tā varētu novelties. Kad viņš piesardzīgi pagriezās atpakaļ, lai paraudzītos uz biedriem un apkārtējiem priekšmetiem, viņa sejā ar melnajām uzacīm pavīdēja priecīga izbrīna — viņš bija dzīvs.

—   Nolādētie, gāž mums virsū kā traki, jūsu labdzimtība! — kliedza kāds lielgabalu apkalpes matrozis.

Taču leitnants Pavļinovs neko nedzirdēja. No ausīm sāka sūkties asinis — bija pārplīsušas abas bungādiņas. Un tomēr, paliki dams ierindā, viņš skaļi jautāja:

—   Vai mechanismi kārtībā?

Labais ielādētājs, kā izrādījās, bija bojāts, laida darbā kreiso. Elektriskais lifts arī cietis, šāviņus sāka ar rokām vilkt augšup pa renēm. Kad atkal gribēja atjaunot šaušanu, atskanēja komendora Volkova satrauktā balss:

—   Redziet, kas noticis!

Kreisā lielgabala stobram bija norauts krietns gabals. Taču tornī nezināja, ka atrautais, pustonnu smagais tērauda klucis uzsviests uz priekšgala augšējā tiltiņa. Triecienā trīs matroži tur bija nosisti.

Dārdi skanēja arī citās kuģa daļās, dzelzs liecās, reliņi lūza,.' laivas šķīda, dzeltenajos dūmeņos kā baku rētas rēgojās sīki, melni caurumi. Pēkšņi grīdumā aiz pakaļējā divpadsmitcollu torņa, gluži kā papīrs no dūres sitiena, pārsprāga klājs. No plaisas izšāvās liesma — bija aizdegušās bateriju klāja kajites. Pie astoņdesmit pirmās brangas, izskrējis cauri plānajam bortam, sprāga šāviņš 20. kajitē, kur dzīvoja inženieris Vasiļjevs. Durvis izrāva no virām, dzelzs sienas vīlēs pārsprāga. Gulta, skapis, mazgājamais galds, grāmatas, rakstāmgalds ar rasējumiem, drānas — viss bija pagalam.

Atskrējis operāciju punktā, inženierim Vasiļjevam visu to ziņoja tilpņu staršina Osips Fjodorovs. Viņš stāstīja aizgūtnēm, piebāzis ūsaino seju ar vērīgajām acīm pie priekšnieka auss, un tik noslēpumaini, it kā runa būtu par nez kādām pagrīdes darīšanām.

—  Jā, rasējumus gan vajadzēja nolikt drošākā vietā, — Vasiļjevs teica, it kā pats ar sevi runādamies, un tūliņ pat stingri vaicāja: — Vai liels caurums?

—  Būs kādas trīsdesmit kvadratpēdas. Bija ugunsgrēks, bet to apdzēsa pati jūra — šļāc iekšā caurumā. Tagad ūdens izplūst pa bateriju klāju.

—   Tūliņ pat aiztaisīt caurumu! — Vasiļjevs pavēlēja.

—  Mēģinājām, — nekas neiznāk. Likām vairogus un kojas, bet viļņi tos tūdaļ izgāž. Varbūt kauja aprims un tad ko neko izgudrosim.

Fjodorovs, šķiet, kaut ko atcerējies, pēkšņi aizdrāzās pa gaiteni uz kuģa darbnīcu.

Priekšgala kreiso sešcollu torni komandēja leitnants Slavinskis. Uzmundrinādams apakšniekus, viņš šad tad iesaucās savā zemajā balstiņā:

—   Puiši, dūšu! Mums veicas labi! …

Pēkšņi kaut kur blakus nogranda sprādziens. Ambrazuru priekšā uz mirkli kā plata bura uzšāvās liesma, apgaismodama tornī visus priekšmetus. Kaut kas ar varenu spēku nokrakšķēja, it kā kuģis būtu pāršķēlies pušu. Smagajās bruņās ieslēgtie cilvēki smaka šķebīgajās gāzēs un dažas sekundes neko neapjēdza. Izrādījās, ka, šāviņam eksplodējot, izsists caurums priekšgala apakšējā tiltiņā un divos klājos — augšējā klājā un starpklājā. Leitnants Slavinskis noliecies jautājoši pārlaida skatienu torņa iekšienei. Viss bija kārtībā. Taču pēc dažām minūtēm sprāga šāviņš pretim tornim, laikam zem ūdcnslīnijas. Kuģis necieta, bet eksplozijas saceltais vilnis uzšāvās kādas piecdesmit pēdas un nogāzās uz klāja. Pa lielgabalu ambrazurām, pa kupolu spraugām, pa jumtā ierīkoto čaulīšu izsviešanas caurumu tornī iebrāzās sāļš ūdens. Tas apšļāca vīrus no galvas līdz kājām un trokšņainās straumēs plūda pa šāviņu transportcaurulēm zemtorņa nodaļā, bumbu pagrabā, grūzdams panikā tos, kas atradās dažus slāvus zemāk. Vai tur, kuģa dibenā, tobrīd bija jel viena sirds, kas nesarāvās no stindzinošās domas, ka kuģis grimst!

Uz .brīdi pārtrauktā šaušana atkal atjaunojās.

Kad uguni vērsa pret ienaidnieka kreiseri «Ivate», leitnants

Slavinskis noteica, ka attālums esot trīsdesmit kabeļtauvu. Bet iznāca tuvlidums. Tad palielināja pacēluma leņķi.

—   Pārlidums! — sauca torņa komandieris.

Attālumu mazliet samazināja, un dažas sekundes pēc šāviena skanēja priecīgi pacilata balss:

—  Trāpījums! Tā viņam vajag! Tēmējiet uz kaujas torni! Oh! …

Leitnants Slavinskis iekliedzas un krišus nokrita no komandas laukumiņa. Pierē viņam rēgojās tumšsarkans nobrāzums, apaļš kā zīmogs, viena acs bija ciet, otra izsista, tuklā, piņņainā seja, asinīm pārplūdusi, sāpēs raustījās. Kad atnāca nesēji un Slavinskis ar to piepalīdzību devās uz operāciju punktu, viņš sacīja artilērijas kvartirjeram Carevam:

—   Komandē te manā vietā, es vairs nebūšu karotājs …

Pēc brīža to pašu torni trāpīja vēl daži šāviņi. Viens trieciens bija tik spēcīgs, ka visi nokrita gar zemi. Lielgabalu apkalpe, gāzu spiediena izsvaidīta, sastinga aiz šausmām. Dažus mirkļus no apziņas izgaisa pareizs priekšstats par notiekošo un šķita, ka tornis dārdēdams kaut kur gāžas. Jūrnieki atģidušies ieraudzīja sasistas ciparnīcas, pa dzelzs platformu izsvaidītas kastes ar tēmēkļiem, salauzītus komendoru signalaparatus, no ligzdām izlēkušus šāviņus, norautas skrūves un torņa griežamās daļas vertikālajā bruņā līkloču plaisas. Kornendors Voļņakovs gulēja uz platformas nekustēdamies, plati atvērtām acīm. Viegli ievainotie metās pie viņa:

—   Draudziņ, kas tev? Nu, pietiks gulēt! Celies augšā! …

Viņš bija beigts, kaut arī nevienas brūces tam neatrada.

—   Tornis pa labi! Tornis pa kreisi! — kvartirjers Carevs sāka skaļi komandēt.

Bet izrādījās, ka tornis ir galīgi sabojāts: sašķiebies tas vairs negriezās uz rituļiem, kreisā lielgabala statnis salauzts… Te vairs nebija ko darīt, un vīri, pārsējuši" ievainojumus, kāpa lejup.

Bojāts bija arī kreisais sešcollu tornis. Viens šāviņš trāpījis vertikālo bruņu plāksni, otrs sprādzis uz jumta, noraudams komendora kupolu, šāviņu pasniedzējs nogāzās un, četrrāpus griezdamies riņķī, vaicāja:

—   Draugi, kur man trāpīja?

Viņam uz muguras starp lāpstiņām, saplosīto drānu skrandās arvien lielāks auga mitrs plankums. Labsirdīgā, nožēlojamā seja strauji vērtās zila. Viņš atkrita augšpēdu un turpat uz vietas izlaida garu. Reizē ar viņu ievainoja torņa staršinu un vienu komendoru. Torņa durvis 'bija iesprūdušas. Atlika vēl divas izejas: vai nu augšup, pa jumta lūku, vai lejup — pagrabos. Turpat blakus vieglais borts bija nogāzies un ierobežoja torņa horizontālo tēmēšanu.

Vienā labā borta sešcollu torni bija iestrēgusi šķemba starp nekustīgo daļu un slieksni. Tornis vairs negriezās. Lai to salabotu, komendoricm ar mičmani Zvirbuli bija jāiziet pa bruņu durvīm. Torni sakārtoja, un tas atkal varēja horizontāli tēmēt. Bet tobrīd krita viens komendors, un mičmani Zvirbuli ievainoja kājas mīkstumā. Viņš nosēdās uz klāja un, krampjaini savilcis savu jauno, maigo skuķa seju, auroja:

—   Nesējus! …

Atskrēja divi matroži un noguldīja viņu uz nestuvēm. Zvirbulis visu laiku vaidēja un murmināja, ka tūliņ miršot. Mičmani steigšus nesa uz operāciju punktu. Bet, kad viņi sasniedza lūku un no augšējā klāja sāka kāpt lejā pa trapu, eksplodēja šāviņš. Vienu nesēju nogalināja, otru smagi ievainoja. Mičmanis Zvirbulis uzšāvās kājās un tagad jau bez citu palīdzības, mežonīgi spiegdams, drāzās lejup kuģi. Ceļā viņš uzskrēja virsū rakstvedim Jegorovam, gandrīz nogāza to no kājām un joza tālāk. Arī operāciju punktā Zvirbulis vēl trakoja, mīdīdams grūti ievainotos, kamēr viņu sagrāba sanitari. Noslīgdams uz klaja, tas smilkstēja:

—   Es mirstu!…

Mičmaņa Zvirbuļa komandēto torni pēc brīža trāpīja vēl viens liela kalibra šāviņš un galīgi izsita to no ierindas. Dažus apkalpes locekļus ievainoja. Tos nogādāja operāciju punktā, bet veselos norīkoja pie citiem lielgabaliem.

Daudzkārt izcēlās ugunsgrēki, bet ar tiem pašaizliedzīgi cīnījās ugunsdzēsības divizions mičmaņa Karpova vadībā.

Šāviņi trāpīja arī kaujas torni. Cilvēki tur vēl bija neskarti, bet tad bruņu jumta kreisajā malā sprāga liela kalibra granata. Pa spraugām kaujas tornī iedrāzās šķēpeles, sasita tālmēru, iznīcināja kaujas ciparnīcas un saplacināja sarunu caurules. Artilērijas centrālā vadīšana bija traucēta, un vecākais artilerists — leitnants Samševs deva rīkojumu, lai lielgabali atklāj grupu uguni. Kaujas tornī gandrīz visi bija cietuši. Leitnants Kaitēklis ar nelielu seklu ievainojumu kreisajā plecā aizgāja uz pārsienamo punktu. Matroži turpat aizveda arī jaunāko stūrmani leitnantu Larionovu, kam bija smags ievainojums pierē un kaklā. Pārējie virsnieki un arī signalisti, stūres vīri, ziņneši, telefonisti, kurus vairāk vai mazāk bija skārušas šķembas, palika ierindā. Kuģa komandieris — pirmā ranga kapteinis Junģs, kas bieži tika saņēmis rājienus no eskadras komandiera, brauciena laikā bija ļoti nervozs un nesavaldīgs. Daudzi domāja, ka, japaņus ieraugot, viņš galīgi apmulsīšot. Pretēji šiem pareģojumiem Jungs tagad izturējās mierīgi un neatstāja savu posteni, kaut gan uz pārsistās galvas viņam jau rēgojās apsējs. Viņš labi saprata, ka esam neglābjami zaudējuši un ka ikviena sekunde var kļūt liktenīga visai ekipažai. Ne jau velti komandiera vaigā bija apdzisis parastais sārtums un zilās acis pieplūdušas ar skumjām, it kā viņš atvadītos no dzīves. Un tomēr šis pusmūža vecpuisis, kārtīgi uzposies un noskuvies arī šorīt, kad japaņi mūs jau bija ieraudzījuši, stalti turēja galvu, it kā raidīdams izaicinājumu nāvei. Tam līdzās stāvēja vecākais virsnieks — otrā ranga kapteinis Sidorovs, kas norūpējies drūmi rauca biezās uzacis un, asinis izžiekājot, bieži slaucīja ar kabatas lakatiņu seju un sirmās ūsas. Ievainots bija arī leitnants Samšēvs. Ap pulksten trijiem kaujas tornī neskarts palika vienīgi vecākais stūrmanis — leitnants Satkevičs.

Tobrīd sprādzienu dārdos, asiņainos uguns mē|u uzliesmojumos, milzīgiem ūdens stabiem kuģim virsū gāžoties, neviens nezināja, kas ar viņu notiks nākamajā mirklī.

Bocmanis Vojevodins, kas dzēsa ugunsgrēku krāsotāju telpā, devās uz kuģa pakaļgalu. Viņam pretim, pieliecies, it kā cenzdamies sarauties īsāks, pa augšējo klāju straujiem soļiem nāca mīnieris Vasja Strazds. Ar vienu roku tas bija aizsedzis galvu, šķiet, sargādams no šāviņiem, kas lidoja pa gaisu, bet otru enerģiski vicināja gar sāniem. Kurp un kālab viņš steidzās, šis kalsenais sapņotājs ar garajām kājām? Pavēries uz to pusi, no kurienes plaiksnīja ienaidnieka kuģu zibeņi, viņš pēkšņi it kā šaubīdamies apstājās. Tanī mirklī spēcīgs grūdiens nosita bocmani gar zemi. Pielēcis kājās, Vojevodins ieraudzīja, ka kvaterī rūsganu dūmu mutuļos kāds kūleņo, likās, tur rotaļātos lācēns. Kad vējš izklīdināja dūmus, bocmanim šķita, ka viņš zaudējis prātu. Vasja Strazds vienā mirklī bija kļuvis, uz pusi īsāks un jau cīnījās ar nāvi. Viņa krampjaini saviebtajā sejā acis bija zaudējušas spožumu, viņš mēģināja uzstutētics uz savu kāju atliekam, īsiem, asiņainiem stulmiņicrn … un tad sāka valstīties pa sašķaidīto klāju … Pēkšņi valstīšanās beidzās. Vasjas īsais rumpis raustījās nāves agonijā.

Tikai tagad Vojevodins atģidās un, kā no valga norāvies, metās uz tuvāko lūku.

58 VIMPEĻI BEZ VADĪBAS

Flagmaņkuģis «Suvorovs», ienaidnieka galvenajiem spēkiem tuvojoties, sagatavojās kaujai. Nozvanīja kaujas trauksmi. Bruņu kuģa un visas eskadras komandētāji pārvietojās uz kaujas torni.

Ja visu kuģi iedomājamies kā dzīvu organismu, tad kaujas tornim gan pēc sava apveida, gan pēc uzdevuma, kas tam jāveic kaujas laikā, ir zināma līdzība ar cilvēku galvu. Tā ir cilindriska telpa apmēram pusotras ass diametrā. Tornis būvēts no desmit collu biezām bruņu plāksnēm. No augšas tas aizsargāts ar bruņu jumtu, kas izskatās pēc sēnes. Torņa sienās kājās stāvoša cilvēka acu augstumā iekārtotas šauras spraugas, pa kurām var vērot visu apkārtējo. No muguras puses torņa cilindrā ierīkota ieeja bez durvīm, bet tai pretim viena soļa attālumā uzslieta taisnstūraina, bieza bruņu plāksne. Kaujas tornis atrodas uz priekšējā apakšējā tiltiņa, un no torņa gandrīz līdz pašam kuģa dibenam vertikāli stiepjas cilindriska bruņota caurule. Nokāpjot pa dzelzs trapu, var nokļūt centralajā postenī. Kaujas tornī atrodas daudzi aparati un ierīces kuģa vadīšanai: mašīnu telegrāfs, stūres rats, kompass, stūrmaņa galdiņš, sarunu caurules un telefoni, kas savienoti ar visām kuģa nodaļām. Pie sienām ar saviem stikliem un spoži noberztām vara daļām laistās ciparnīcas, no kurām kā nervi no galvas smadzenēm sniedzas elektrības vadi uz torņiem, kazernatiem, uz bateriju klāju pie tādām pašām ciparnīcām; tajās redzamas dažādas šautras, kas kustas, strāvas virzītas, un signalizē šaušanas sākšanu vai pārtraukšanu, numuru, kāds ir ienaidnieka kuģim, kurš komendoriem jāapšauda, tēmēkļa stāvokli un šāviņus, kādi pašlaik jālieto.

Centralais postenis ir tāds pats kaujas tornis, tikai atrodas dažūs stāvus zemāk. Tajā novietoti tādi paši aparati, un tas ar telefonu un sarunu caurulēm tāpat savienots ar visām kuģa daļām. Ja uz tiltiņa viss sagrauts, tad kuģi sāk vadīt no centrālā posteņa.

Kaujas tornis ir kuģa smadzenes. Ja tajā atrodas admiralis, tad šis tornis ir visas eskadras vadīšanas centrs. Kaujas laikā no šejienes dod visas pavēles.

Flagmaņa bruņu kuģī «Suvorovs», kuram sekoja visi pārējie kuģi, kaujas tornī sanāca tik daudz cilvēku, ka nevarēja ne pakustēties. Kopā ar admirali Rožestvenski šeit bija sapulcējušās arī viņa štaba amata personas: pirmā ranga flagkapteinis Klapjē de Kolongs, divi flagvirsnieki, flagmaņa speciālisti — mīnieris, artilerists, stūrmanis — un divi ziņneši eskadras komandiera rīkojumu pildīšanai. Turpat atradās ari kuģa amata personas: bruņu kuģa komandieris — pirmā ranga kapteinis Ignacijs, vecākais artilerists, vecākais stūrmanis, revidents un sardzes priekšnieks. Pie stūres rata stāvēja divi stūres vīri, pie telefoniem un sarunu caurulēm, pavēles gaidot, rokas izstiepuši — matroži, pie kreisā tālmēra pieplacis tālmērītājs, mērīdams attālumu līdz ienaidniekam, bet ieejā bija sastinguši signalisti un komandiera izsūtāmie.

Mūsu kaujas torņi nebija modernizēti. Tāpēc komandējošā sastāva sablīvēšanās vienā kuģa vietā jau pati par sevi bija ārkārtīgi bīstama. Kaujā pie Portarturas 1904. gada 28. jūlijā tas pats bija noticis uz bruņu kuģa «Cesarevičs», un šī mācība jau rādīja, cik milzīgam riskam pakļauta eskadra, ja komandēšana organi/cl,i šādā veidā. Viens pats liela kalibra šāviņš, kas trāpīja «Cesareviča» kaujas "torņa jumta nokāri, iznīcināja visu. Eskadras Komandieris admiralis Vithefts un dažas viņa štaba amatpersonas dabūja galu. Flagmaņkuģis, ko neviens vairs nevadīja, radīja jucekli visā eskadrā, tāpēc kuģi muka kur kurais, un seši no tiem atgriezās Portarturā, dodamies tieši nāvē.

Bet Rožestvenskis, organizējot milzīgās eskadras komandēs.inu, nevēlējās atkāpties no tradicionālā šablona. Viņš nevēlējās pārcelt savu flagu uz kādu ātrgājēju kreiseri un palika uz bruņu kuģa kolonas priekšgalā. Taču Cusimas kaujā komandēšana krievu eskadrai bija sevišķi svarīga. Mūsu eskadra nepavisam nebija sagatavota patstāvīgai rīcībai. Visi paļāvās tikai uz admirali Ro/.estvenski, kas bija izveidojis ārkārtīgi centralizētu vadību. Pirms kaujas viņš neiepazīstināja .ar saviem plāniem pat tuvākos palīgus — jaunākos flagmaņus, nerunājot nemaz par kuģu komandieriem, kas viņam sekoja kā aklie savam vedējam. Rožestvenskis eskadru bija audzinājis pārliecībā, ka tikai viņa nelokāmā griba apvieno vienā kopumā visu šo daždažādo 2. eskadrā ietilpināto kuģu baru.

Tuvojās bargās pārbaudes stunda.

Bruņu kuģis «Suvorovs» devās uz priekšu ar deviņi mezgli lielu ātrumu, kluss kā kaps, un šķita, ka visos tā klājos, mašīnās un torņos nebūtu vairs nevienas dzīvas dvēseles. Arī kaujas tornī ļaudis runāja maz. Gaidas bija tik spraigas, ka visi centās aizturēt pat elpu.

Admiralis, liels un smagnējs, ar sirmiem rugājiem apaļajā bārdiņā, vēroja pretinieku, neatraudams acis no binokļa. Viņš bija pārāk garš, un tāpēc, lai varētu skatīties pa spraugām, tam vajadzēja izplest kājas un saliekt plato muguru. Pāri svārku apkaklei vēlās kakla tauku kumbris. Rožestvenskis kā vienmēr kustināja žokļus, tāpēc viņa akmenscietā seja mazliet atdzīvojās, bet tas vēl vairāk iedvesa citiem bailes.

Pulksteņa šautra rādīja četrdesmit astoņas minūtes uz diviem, kad flagkapteinis Klapjē de Kolongs, šis nomāktais un iebiedētais aristokrats, bikli bilda:

—   Ekselence, «Mikasa» griežas uz mūsu pusi.

Rožestvenskis atbildēja mazliet aizsmakušā balsī, it kā mute

viņam būtu pavisam sausa:

—   Redzu. Izdara pakāpenisku pagriezienu. Droši vien grib uzņemt kursu, paralēlu mūsējam.

Un tūliņ pat deva rīkojumu:

—   Pacelt signālu: «Atklāt uguni uz pirmo kuģi! Izdarīt piešaudi no kreisā priekšējā sešcollu lielgabala!»

Pagāja vēl viena minūte, iekām admiralis Togo ar savu bruņu kuģi «Mikasa» izdarīja pilnu pagriezienu pa sešpadsmit rumbiem.

Pirmo šāvienu raidījām no trīsdesmit divu kabeļtauvu attāluma. Pārlidums. Citi mūsu kuģi arī atklāja uguni. Bet blīvai šaušanai tūliņ radās nevēlamas sekas. Dažādu kuģu granatu uzsistās šaltis nevarēja atšķirt. «Mikasas» tuvumā jūra vārījās no krītošo šāviņu ūdens stabiem. Taču neviens kuģis nespēja atšķirt savas šaltis no citu šaltīm, un šaušanu nebija iespējams koriģēt.

Ienaidnieks .sāka atbildēt pec pāris minūtēm. Un te nu uzreiz kjuva redzams, cik lielas ir viņa eskadras priekšrocības: japaņu kuģi bija labi trenēti. Piešaudi izdarīja viens kuģis un pēc tam ar» signālu paziņoja distanci pārējiem. Tikai tad sekoja vairākas zalves ar lielu trāpīguma procentu. Šāviņu viesulis sedza mērķi.

Sākumā «Suvorovs» saņēma triecienus tikai no bruņu kuģa «Mikasa». Bet līdztekus tam, kā japaņu kuģi, izdarīdami pagriezienu, uzņēma paralēlu kursu, citiem vārdiem sakot, pēc katras minūtes vai pusotras «Suvorovu» sāka apbērt ar šāviņiem arī citi kuģi: «Fudzi», «Sikisirna», «Asachi», «Kasuga» un «Nisina».

Drīz vien uz bruņu kuģi «Osļabja» koncentrēja savu uguni seši japaņu kreiseri, bet «Suvorovs» kļuva par sešu visstiprāko bruņu kuģu galveno mērķi. Trāpīgi šāviņi bira kā tērauda krusa. Tās bija fugasa granatas. Eksplodējot un sašķīstot tūkstoš sīkās šķēpelēs, tās uzsita milzīgas uguns liesmas un melnu vai spilgti dzeltenu, smacīgu dūmu mutuļus. Un viss, kas tikai spēja degt, pat krāsa uz dzelzs, tūliņ uzliesmoja. Mūsu lielgabalu zalves, ienaidnieka šāviņu sprādzieni un saārdītās dzelzs žvakstēšana saplūda kopā vienā vienīgā dārdoņā, satricinot kuģi no ķīļa līdz flagspolēm.

Kaujas tornī pa spraugām drāzās iekšā sīkas šķembas, šķēpeles, dūmi, ūdens šļakatas. Bet ārpusē, aizsegdama visu apkārtni, chaotiski līgojās liesmu, dūmu un ūdensstabu siena. Nebija nekādas iespējas kaut ko kārtīgi novērot. Un nevienam arī negribējās to darīt. Visus, kas atradās kaujas tornī, satricināja un demoralizēja šis negaidītais posts. Šausmas spieda viņus slēpties aiz vertikālās bruņu sienas, kļauties pie klāja. Tikai matroži stāvēja savās vietās — pie stūres rata, pie tālmēra, sarunu caurulēm un telefoniem. Citādi rīkoties viņi nemaz nedrīkstēja. Bet virsnieki — daži bija pietupušies, daži noslīguši ceļos. Pats admiralis Rožestvenskis, lepnais un vīzdegunīgais vīrs, slēpdamies no šķembām, pamazām liecās arvien zemāk un zemāk. Beidzot pretinieka uguns priekšā viņš bija spiests nomesties ceļos. Rožestvenskis pirmais rādīja šādu priekšzīmi citiem. Sakucies, ierāvis galvu plecos, viņš drīzāk līdzinājās dūšu zaudējušam pasažierim nekā eskadras komandierim. Tikai retumis kāds no jaunākajiem virsniekiem uz mirkli paraudzījās pa spraugām. Daudziem jau bija viegli ievainojumi 23 .

Komandieris Ignacijs griezās pie admiraļa ar lūgumu:

—  Ekselence, ienaidnieks acīm redzot ir izdarījis piešaudi, Iripčc at|aujiet grozīt kursu!

—   Labi, — Rožestvenskis neapdomādamies atbildēja.

Pulksten 2 un 5 minūtēs grozīja kursu divi rumbus pa labi.

I lāpījumi sākumā kļuva retāki, bet drīz vien atkal sekoja cits pēc cita. Sešcollu šāviņš ietriecās kaujas torņa bruņās. Nekādas kaites nenodarīja, radīja tikai satricinājumu. Apstājās pulkstenis.

Kedeļsijās, starpklājā un admiraļa salonā kuģa pakaļgalā uzliesmoja ugunsgrēki. Izsauca ugunsdzēsības divizionu. Bet uz neaizsargāta klāja, kur pastāvīgi eksplodēja fugasa šāviņi, nebija iespējams uzturēties. Šķembu krusā cilvēki izgāja no ierindas, dažreiz dabūja galu veselām grupām; ugunsdzēšanas šļūtenes pārsava. Liesmas nebija iespējams pievarēt, un atsevišķie ugunsgrēki pamazām saplūda vienā kopīgā sārtā, kas liesmoja pa visu klāju no priekšējā līdz pakaļējam tiltiņam.

Kaujas tornī ievainoja kuģa vecāko artileristu — leitnantu V!adimirski. Bara un Struda sistēmas kreiso tālmēru sadragāja. To aizstāja ar labo tālmēru. Mēģinādams noteikt, cik tālu ir ienaidnieks, pie tālmēra nostājās garš, kaulains vīrs, flagmaņa artilerists pulkvedis Berseņevs, bet turpat uz vietas nogāzās bez dzīvības. Pie stūres rata krita abi stūres vīri. Viņu vietā, iekām nebija ataicināti rezerves stūres vīri, nostājās flagvirsnieki — leitnants Sverbejevs un Kržižanovskis. Stūres rata rokturi bija asiņaini.

«Suvorovs» atkal uzņēma agrāko kursu — nordost 23°.

No visiem kuģa punktiem tornī pienāca bēdīgas vēstis. Dzīvojamā klājā pie pārvietojamās baznīcas sagrauts pārsienamais punkts. Ievainotie sašķaidīti asiņainā biezputrā. Pie kreisā zemūdens aparata radusies sūce. Pa telefonu ziņoja vēl vienu jaunumu:

—   Pakaļējo divpadsmitcollu torni trāpījuši lieli šāviņi. Notikusi eksplozija. Tornis saārdīts un vairs nedarbojas.

Kuģis jau zaudējis pusi no savas artilērijas.

Admirālis bija ievainots ar šķembu, bet palika kaujas tornī. Taču viņa klātbūtnei vairs nebija nozīmes. Rožestvenskis nespēja eskadru komandēt.

Pretinieka uguns bija tik traka, ka neviens nedrīkstēja iet uz tiltiņa, lai uzvilktu flagu signālus: šāviņi tūdaļ aizmēza cilvēkus. Turklāt visas falles bija pāršautas un signalkaste ar flagām liesmu pārņemta. Sabruka šāviņa nošņāptais grotmasts un pārkrita pāri bortam. No fokmasta nogāzās apakšējā rāja …

Admirālis, nevarīgs un pasivs, joprojām atradās savā postenī, gaidīdams šāviņu, kas atbrīvotu viņu no komandēšanas nastas.

Varbūt Rožestvcnskim atmiņā atausa pagātne.

Pēterburgā, Ņevas krastā, zem zelta smailes plešas milzīgā un Joti vecā Galvenās admiralitates ēka. Tur Rožestvenskis bija pavadījis divus pēdējos gadus, ieņemdams Galvenā jūras štaba priekšnieka amatu, un, cara atbalstīts, jutās neaizskarams. Toreiz Rožestvenskis bija tikai kontradmirālis, samērā jauns — viņam bija piecdesmit pieci gadi. Un tomēr citiem par skaudību, pārlecot viceadmiraļa dienesta pakāpei, viņam izdevās tikt šajā augstajā postenī. Rožestvenska priekšā visi drebēja, un viņš bija pārliecināts, ka tā vadībā krievu flote zeļ un kļūst spēcīgāka, izaugdama par varenu jūras spēku.

Bet satrauktās domas varbūt tagad aizsteidzās priekšā notikumiem, un viņam tēlojās kas cits: apspriede pie jūrlietu ministra. Pie tās pašas ēkas no Pētera I pieminekļa puses apstājas smalki pajūgi ar ievērojamām personām. Uz ārkārtēju sēdi steidzas augstākie jūrlietu resora pārstāvji. Apakšā, vestibilā, viņus sagaida un atģērbj cienīgs, vecs šveicars, kura krūtis rotā četri Jura krusti un daudz medaļu. Jāuzkāpj augšā, jāiziet cauri biljarda istabai un jāiegriežas durvīs pa labi. Šis jau ir jūrlietu ministra kabinets ar logiem uz Senata laukumu, ar diženu kaminu, ar gleznām, kuras karājas pie sienām un kurās tēloti cari, ģeneraļadmiraļi, jūras kaujas. No griestiem slīd lejup smaga bronzas lustra, grīda nosegta ar paklāju.

Rožestvenskim viss šeit pazīstams. Pazīstams arī lielais, ar zaļu drānu apklātais riekstkoka galds. Un pie šā galda svinīgi sēž admiraļi, jūrlietu ministrs un citas augstas amatpersonas. Vieni ir satraukti un pārbijušies, citi slepeni triumfē — viņi apspriež Cusimas kaujas rezultātus. Tas taču notiks pēc dienas vai divām, un viņa vārds, eskadras komandiera Rožestvenska vārds, būs visiem uz mēles …

Kaujas tornī sadragāja otru tālmēru. Admirālis pagrieza galvu uz dārda pusi. Viņa sejai pārskrēja krampju ēna it kā aiz asām sāpēm. Rožestvenskis izdvesa caur zobiem, ne pie viena nevērsdamies:

— Cūcība!

Bet ko lai dara? Kā lai paziņo citiem kuģiem, ka tiem jārīkojas patstāvīgi un drosmīgi, jo flagmaņkuģis jau saņēmis tik daudz šāviņu, ka ar tiem pietiktu visai eskadrai? Pārējie kuģi pieraduši tikai paklausīt, tie gaida pavēles un padevīgi seko admiralim, bet viņš nespēj neko citu kā vest tos sev līdzi, uz ceļiem tupēdams kaujas tornī.

Ienaidnieks, izmantodams savu lielo ātrumu, strauji iedzina mūsu kolonu, aptverdams tās priekšgalu un turēdams «Suvorovu» pusloka centrā. Pulksten 2 un 25 minūtēs «Mikasa» bija jau kādas četrdesmit kabeļtauvas mums priekšā un sāka šķērsot mūsu kursu. Mēs varējām piedalīties kaujā tikai ar pieciem sešiem priekšējiem kuģiem. Kāds virsnieks ziņoja par to admiralim. Rožestvenskis pavēlēja grozīt kursu četrus rumbus pa labi, lai izvērstu mūsu kuģus pa iekšējo līkni un laistu darbā kolonas beigās esošos spēkus.

Tanī mirklī, kad bruņu kuģis jau griezās pa labi, liela kalibra šāviņš sprāga pie kaujas torņa spraugas. Tornī dažus cilvēkus nogalināja, pārējos ievainoja, arī adinirali, kam šķemba pāršķēla pieri. Izrādījās, ka stūres rats ir iestrēdzis, pagaidām pie tā neviena vairs nebija, un kuģis gluži kā akls, neviena nevadīts, sāka riņķot uz vietas. «Suvorovs» izgāja no ierindas. «Cesareviča» traģēdija atkārtojās arī 2. eskadrā.

Tagad kolona sekoja nākošajam kuģim — «Aleksandram III». Tas pamēģināja braukt «Suvorova» ķīļūdenī, bet tūliņ pat, pārliecinājies, ka «Suvorovs» vairs nevalda pār sevi, atgriezās agrākajā kursā. «Aleksandram III» izdevās pagaidām pasargāt no koncentrētās uguns spēkus zaudējušo flagmaņkuģi.

«Suvorova» kaujas torņa tuvumā sākās ugunsgrēks, flagvirsnieks leitnants Sverbejevs devās to dzēst, bet viņu ievainoja mugurā, un tas aizgāja uz pārsiešanu. Admirālis sēdēja uz klāja, drūmi nokāris galvu. Nebija nekādas iespējas vest viņu uz operāciju punktu pa neaizsegtiem klājiem, cauri ugunsgrēkiem un šāviņu sprādzieniem. Viņa vara pār trīsdesmit astoņus vimpeļus lielo eskadru bija beigusies. Pulkvedis Fiļipovskis, asinīm noplūzdarns, sāka ar mašīnu palīdzību vadīt «Suvorovu», bet bruņu kuģis šaudījās gan pa labi, gan pa kreisi kādus astoņus rumbus. Radās sešus septiņus grādus liela sānsvere uz kreiso bortu.

Pēc dažām minūtēm šāviņš trāpīja kaujas torni tieši no kuģa priekšgala. Gaisā uzvirpuļoja tērauda skaidas. Admirāli ievainoja vēlreiz — kājā. Kuģa komandieris Ignacijs, kas jau bija pietupies, atkrita augšpēdu, bet tūliņ pat uzrausās ceļos un, mežonīgi raudzīdamies apkārt, sakampa savu plikpauraino galvu. Tās āda bija atlupusi kā aploksnes mala, un no brūces plūda asinis. Viņu aiznesa uz pārsienamo telpu. Flagvirsnieks leitnants Kržižanovskis, kura rokas no vienas vietas bija pilnas ar sīkām šķembām un pārklātas kā ar čūlām, aizgāja uz stūres nodaļu — nostādīt stūri taisni. Visi aparati kaujas tornī bija iznīcināti, sakari ar pārējām kuģa daļām pārtraukti.

Gandrīz tai pašā laikā sprāga šāviņš tiltiņa labajā spārnā. Rakstvedis Ustinovs, kas, ziņneša pienākumus pildīdams, stāvēja kaujas torņa tuvumā, nogāzās uz klāja un nespēja vairs piecelties: abas kājas bija norautas. Tas bija visnopietnākais un rāmākais puisis visā kuģī. Arī tagad, kad viņu nesa projām, tas nekliedza un nevaidēja aiz sāpēm, bet padevīgi smaidīja, it kā nāvīgie ievainojumi viņam tikai kutētu.

Ap pulksten trijiem ugunsgrēks pārņēma redeļsijas, augšējo stūrmaņa kabini, priekšējo tiltiņu un tā kajites. Kaujas tornī gulēja neaizvāktie virsnieku un matrožu līķi. Dzīvi bija palikuši tikai četri cilvēki un arī tie ievainoti: pats adrniralis Rožestvenskis, flagkapteinis KJapjē de Kolongs, flagmaņa stūrmanis Fiļipovskis un viens kvarlirjers. Viņiem bija gaidāms drausmīgs liktenis — vai nu noslāpt dūmos, vai sadegt, jo kaujas tornis, no visām pusēm liesmu ielenkts, tagad atgādināja uz uguns uzliktu kastroli. Ce|š uz tiltiņu bija nogriezts. Atlika tikai viens — iziet caur centrālo posteni. Pasvieda līķus sānis, atvēra lūku un visi četri kāpa lejā pa vertikālo cauruli, kas sniedzās kuģa dzīlēs gandrīz līdz dibenam. Visi baidījās par ievainoto admirali: ja nenoturēsies, tad apakšā vairs ne kauliņus nesalasīs. Bet viņš laimīgi nokļuva centralajā postenī.

«Suvorovs» bija tik ļoti sakropļots, ka to nevarēja ne pazīt. Bez grotmasta, bez otrā dūmeņa, ar iznīcinātiem pakaļējiem tiltiņiem un redeļsijām, ar augšējo klāju viscaur vienās liesmās, ar dziļiem, melniem caurumiem bortos — tas nepavisam vairs neizskatījās pec eskadras vadoņa. Melnu dūmu plīvura ieskauts, ar fokmasta atliekam un priekšējo skursteni, kas kuru katru brīdi draudēja nogāzties, «Suvorovs» notālēm atgādināja «Macusimas» tipa japaņu kreisera siluetu. Pec «Aleksandra 111» mēģinājuma ielauzties uz ziemeļiem aiz garām aizbraukušā ienaidnieka kolonas astes «Suvorovs» tagad ārpus ierindas klaiņāja pa kara lauku, šķērsoja savu kuģu kolonu un nokļuva starp savējiem un japaņiem. Tā kā krievu kolonas beidzamie kuģi nebija redzējuši, kādos apstākļos «Suvorovs» izgājis no ierindas, tad pēc pagrieziena tie noturēja flagmaņkuģi par kaujā cietušu japāni un ari paši to apšaudīja.

«Suvorovu» tagad vadīja no centrālā posteņa. No štaba vīriem tur vairs atradās tikai pulkvedis Fiļipovskis. Pārējie bija nozuduši. Arī adrniralis aizgāja. Visu pamests, viņš kādu laiku klaiņāja pa kuģa apakšējām nodaļām, klibodams ar vienu kāju un bieži apstādamies it kā pārdomās. Rožestvenskim gribējās nokļūt augšā, kāda no palikušajiem torņiem, bet ceļu uz turieni bija aizcirtušas liesmas. Viņš vairs nedeva nekādus rīkojumus. Matroži, savā darbā aizņemti, nelikās par admirali ne zinis. Uz kuģa viņš bija kļuvis lieks un nevienam nevajadzīgs, varēja domāt, ka tas ir pavisam svešs cilvēks.

Kādas domas tagad mājoja Rožestvcnska galvā? Viņam garām, zaudēdami pēdējos spēkus cīņā ar ugunsgrēkiem un kuģa sūcēm, apjukuši skraidīja ļaudis, kurus viņš, šķiet, nemaz neredzēja. Bet pēkšņi admiraļa sastingušajā sejā pavīdēja garīgas rosmes pazīmes. Skrejoša matroža rokās viņš ieraudzīja kasti ar uzkrāsotu Sarkano krustu. Matrozis steigšus kaut kur nesa pārsienamos materialus. Admiraļa acis kāri iezīdās gaistošajā sarkanajā zīmē, it kā viņš būtu atcerējies kādu svarīgu savas dzīves notikumu. Varbūt viņam atmiņā uzausa iemīļotais žēlsirdīgās māsas Natalijas Michailovnas tēls. Vai tiešām arī šajos drausmīgajos mirkļos sieviete spēja izstumt no viņa apziņas rūpes par postā nokļuvušās eskadras likteni? Pirmajam, kas admiralim nejauši gadījās ceļā, mašīnistam Kolotuškinam, viņš sagurušā balsī, gandrīz lūgdamies, nočērkstēja:

—   Pamēģini tikt uz augšējā klāja un paskaties, vai nav redzams peldošais hospitālis «Orjols»!

—  Klausos, jūsu ekselence! — Kolotuškins atbildēja, gaužām izbrīnījies par šādu admiraļa pavēli, un pazuda aiz šotes.

Stūri izdevās nostādīt taisni, un kuģis mēģināja sekot eskadrai, stūrēdams tikai ar mašīnām un turēdamies savas kolonas aizsegā. Kauja aprima. Ierindā palikušie virsnieki un matroži pūlējās pieveikt ugunsgrēkus un atjaunot kuģī kaut kādu kārtību. Liesmu dzēšanai izsauca no pagrabiem un kazematiem artilērijas apkalpi, no noliktavas atnesa rezerves šļūtenes. Sākās kritušo novākšana, eju tīrīšana klājos, pagaidu kāpņu ierīkošana sagrauto trapu vietā. Artilērijas apskate rādija, ka ierindā palicis tikai labā borta priekšējais un vidējais sešcollu tornis, kas kaujā nepiedalījās, un arī daži trīscollu lielgabali baterijā un pakaļēja kazematā. Dūmeņi sagrauti, un tvaiks atkritis, jo trūka vilkmes. Tik saplosītam kuģim nebija vairs nekādas kaujas vērtības, un manevrēšanā tas tikai apgrūtināja eskadru, kura negribēja pamest savu admirali. Tobrīd flagkapteinis Klapjē de Kolongs, atģidies no pārdzīvotā satraukuma, skraidīja pa kuģi un visiem jautāja vienu un to pašu:

—   Kur ir admiralis?

Tas bija nepiedzīvots gadījums jūras karu vēsturē, ka flagkapteinis vai, sauszemes jēdzienos izsakoties, štaba priekšnieks varējis pazaudēt kuģī savu eskadras komandieri.

—   Viņš te gāja garām, — vieni teica.

—   Rāpās kaut kur augšup, — citi ziņoja.

Beidzot kāds virsnieks deva precizāku norādījumu:

—   Admiralis atrodas labās puses vidējā tornī.

īsi pirms pieciem «Suvorovs» atkal bija nokļuvis starp mūsu un ienaidnieka kolonu, un pretinieks otrreiz vērsa pret bruņu kuģi koncentrētu uguni. «Suvorovam» notrieca abus dūmeņus, tā ugunsgrēki pāri dzelzs lūžņu kaudzēm svieda gaisos drausmīgas liesmu mēles, kas atgādināja vulkānā izvirdumu. No malas, no garāmbraucošiem kuģiem raugoties, nevarēja bez trīsām skatīties šajā nāves un iznīcības ainavā.

Redzēdams, ka kuģis pavisam nevarīgs, ienaidnieks nolēma uzbeigt to ar mīnu uzbrukumiem. No līnijkuģu aizmugures «Suvorovam» metās virsū mīnu kuģu divizions. Taču brūcēm klātais lauva bija saglabājis pietiekami spēku, lai aizdzītu šakaļus, kas

pāragri ieradušies pēc laupījuma. Ar mašīnu palīdzību viņš pagrieza pretim labo bortu, saņēma tos ar atlikušo lielgabalu uguni un uzbrukumu atsita, atņirgdams nedaudzos vēl palikušos ilkņus.

Bruņu kuģis «Osļabja» jau sen bija nogrimis. Bet mūsu pārējie desmit līnijkuģi, dodamies uz dienvidiem, izcīnīja sīvu artilērijas divkauju ar japaņu eskadru.

«Suvorovs», svērdamies gan uz vienu, gan uz otru pusi, tik tikko spēja kustēties. Pārkarsušais augšējais klājs nosēdās tiktāl, ka uzgūlās bateriju klājam. Kurinātāju komanda smaka ventilatoru iesūktajos dūmos. Bruņu plāksnes bortos pie ūdenslīnijas bija izkustējušās, salaidumi izļodzījušies, un daudzos nodalījumos radās sūces. Bet par spīti visiem šiem postījumiem kuģis joprojām tiepīgi turējās virs ūdens.

TĀLĀK NO BORTA!

Eskadras bruņu kuģi «Osļabja», skaistuli ar augstiem bortiem, trim dūmeņiem un gandrīz trīspadsmit tūkstošu tonnu tilpumu, pirms Cusimas kaujas vēl uzskatīja par samērā jaunu kuģi. Tas bija nolaists ūdenī 1898. gadā. Jaunā admiralitate būvēja «Osļabju» Pēterburgā vairāk nekā septiņus gadus, un tikpat gadu tas nodzīvoja, iekām atrada sev kapu Uzlecošās saules zemes tālajos ūdeņos. Vāji un ne viscaur aizsargāts ar Harveja tērauda bruņu plāksnēm, tas, pareizāk sakot, bija krietns bruņu kreiseris, spējīgs attīstīt gandrīz astoņpadsmit mezglu lielu ātrumu, bet augstākajai priekšniecībai, lai iedvestu ienaidniekiem bailes, labpatika to ieskaitīt eskadras bruņu kuģu kategorijā.

«Osļabju» komandēja pirmā ranga kapteinis Bērs. Tas bija gadus četrdesmit piecus vecs vīrs, neprecējies, vidēja auguma, ar lielu, jau kailu galvu. Platā mute aizaugusi biezām, tagad jau nosirmojušām kastaņu krāsas ūsām, virs kurām, kūkumu uzmetis, bija svinīgi notupies .milzīgs deguns. No zoda, divās daļās pašķirdamās, karājās lejup gara, sirma bārda. Kopumā viņa seja izskatījās barga un iespaidīga, un to maigāku darīja tikai gaišzilās acis. Beram patika garšīgi paēst, viņš daudz pīpēja, bet vīnu nedzēra nemaz. Vienmēr ģērbās mazliet švītīgi un nelaida garām izdevību, kā pats mēdza teikt, «piedalīties savu aprindu dāmu kompānijā». Augstākā jūras valdīšana uzskatīja viņu par pieredzes un zināšanām bagātu jūrnieku. Viņš ļoti labi pārvaldīja angļu, vācu un franču valodu. Gadus sešus pirms Cusimas Beru aizkomandēja uz Filadelfiju uzraudzīt, kā tur būvē pasūtītos kuģus — bruņu kuģi «Retvizans» un kreiseri «Varjags». Turklāt Beram bija iespēja papildināt savas jūrnieka zināšanas, uzturoties Francijā kā kara flotes militārām aģentam.

Pret saviem apakšniekiem, kuru bruņu kuģī bija gandrīz de

viņi simti vīru, Bers bija ļoti prasīgs un kašķīgs. Militāristi, kas jau pieder pagātnei un kas ķerti uz ārējo spožumu, teiktu, ka šis cilvēks papilnam ir pelnījis uzslavu. Savu kuģi viņš turēja pienācīgā kārtībā, centās visur ieviest ideālu tīrību, nerēķinoties ar apstākļiem, kādos atradās .bruņu kuģis, un ar to, ka šī tīrība maksāja komandai ļoti daudz. Katru nedēļu viņš apskatīja bruņu kuģi, ielūkojās visās tā nodaļās. Nokāpa pat katlu telpā, kas pirms viņa ierašanās bija ar ziepēm izmazgāta, piegrūda pie šotēm baltā cimdā tērptu pirkstu, ņēma rokās dažādus priekšmetus. Ja cimdi notraipījās, tad sākās kurinātāju slrostēšana:

—   Karcerī uz trim dienām! — komandieris kliedza.

Bet tas nozīmēja, ka vainīgo ietupināja ķēžu kastē.

Komandieris maz interesējās par komandas ēdiena labumu, toties daudz uzmanības veltīja vara tvertnēm, no kurām tā strēba viru. Tvertnes lika iberzt tik stipri, ka tās laistījās kā baznīcas trauki.

Nevarēja apgalvot, ka komandieris nebūtu drošsirdīgs. Bet viņam neizdevās iepotēt šo drošsirdību saviem apakšniekiem,, iekarot viņu mīlestību un uzticību. Tiesa, viņš mēģināja darīt ari to, bet iznāca mazliet nelādzīgi. Reiz, labu laiku pirms kaujas,, viņš pavēlēja sapulcināt komandu uz augšējā klāja un teica īsu un labi domātu runu:

—  Draugi! Ceru, ka nežēlosiet savu dzīvību par ticību, caru un tēviju. Jūs taču esat krievu matroži!

Atbildot skanēja tikai apakšvirsnieku balsis un tās pašas vāji:

—   Centīsimies, jūsu augstdzimtība!

Gandrīz visi jaunākie virsnieki verdziski pildīja komandiera gribu. Ar matrožiem viņi nerēķinājās. Tos varēja gānīt, nemaz nekautrējoties, par «lopiem», «stulbeņiem», «arestantu purniem» …

Valdīja dienesta pakāpes godināšana, bezjēdzīga subordinacija, ārišķības, it kā «Osļabja» dotos nevis kara, bet parādes skatē.

Matrožiem braukšana uz šāda kuģa kļuva par īstu spīdzināšanu. Par savu kuģi viņi izteicās:

—   Peldošs cietums!

Priekšniekiem viņi sāka kaitēt, krāpa tos, pavēles pildīja gariem jo gariem zobiem, bojāja kroņa mantu. Pie Madagaskaras matroži pārgrieza tvaika kutera falles, lai to sadragātu. Tad pat komanda, stāvēdama ierindā uz augšējā klāja, izsvilpa vecāko virsnieku. Tas jau līdzinājās dumpim. Ieradās pats Rožestvenskis, rupji izlamāja matrožus un vairākus vīrus, kurus iztapoņas minēja par barvežiem, nodeva tiesai.

Lielā izmisumā daži komandas locekļi lādēja savu kuģi ar visiem tā saimniekiem un ne vienreiz vien teica:

—   Kaut drīzāk mēs nokļūtu jūras dibenā zem admiraļa Makarova flagas!

Uz bruņu kuģa «Osļabja» atradās arī otrās bruņu kuģu vienības komandieris — admiralis fon Felkerzams. Matroži savā starpā sauca viņu vienkārši par «Fiļku». Tas bija labsirdīgs cilvēks, un dažreiz tam patika patērzēt ar matrožiem, bet, štaba darbos aizņemts, par kuģi viņš neinteresējās un nemanīja, kas notika visapkārt.

Komanda labi ieredzēja flagmaņa stūrmani apakšpulkvedi Osipovu. Šis slaidais vīrs ar garajām kājām par spīti saviem daudzajiem gadiem staigāja straujiem soļiem. Viņa galva un kalsenā, bet reizē arī sarkanā seja bija apaugusi ar bieziem, sirmiem matiem, it kā būtu pārklāta ar jūras miglas pinkām. Ilgus gadus pa jūrām un okeāniem klaiņajot, zilās acis bija izbalējušas, bet lielā un taisnā piere dziļu grumbu izvagota. Vecais virs pēc rakstura bija tik lādzīgs, ka viņa klātbūtnē virsnieki kautrējās matrožus dauzīt. Visi viņu mīlēja un dēvēja par «Bārdaini».

Ar matrožiem draudzējās ari jaunie mechaniķi, bet viņi nespēja grozīt katorgai līdzīgo kuģa režimu.

Admiralis Felkerzams aprija pirmajās dienās sasirga. Tuvojoties kara laukam, viņa slimība kļuva ļaunāka, un 11. maijā, trīs dienas pirms kaujas, Felkerzams nomira. Nenolaižot no masta admiraļa karogu, par viņa nāvi paziņoja Rožestvenska štabam ar Iepriekš norunātu signālu:

«Uz bruņu kuģa salūza laivcēlis.»

Rožestvenskis uz to atbildēja:

«Lai paliek līdz Vladivostokai.»

Admiraļa miesas guldīja cinka zārkā, šķirstu aizlodēja un novietoja baznīcā nogādāšanai uz Vladivostoku. Noturēja dvēseles aizlūgumu. Komanda bala un sastingusi stāvēja ierindā. Admiraļa nāve kaujas priekšvakarā šķita slikta zīme, kas tādu pašu likteni sola visai apkalpei. Līdz pat kaujai ar japaņiem neviens nespēja atbrīvoties no smagās noskaņas.

Pārējo kuģu virsniekiem un komandai, redzot, ka uz «Osļabjas» plīvo kontradmiraļa flaga, par notikušo nebija ne jausmas. To nezināja arī ienaidnieks, kad tas vērsa pret bruņu kuģi spēcīgu artilērijas uguni. Vienkāršais drānas gabals, kas karājās mastā, varbūt paātrināja kuģa bojā eju.

Pēc admiraļa nāves otrās bruņu kuģu vienības komandēšanu uzdeva pirmā ranga kapteinim Beram. Taču viņš pēc japaņu flotes sastapšanas netika devis savai vienībai nevienu rīkojumu. Visi viņa kuģi bija pamesti savā vaļā.

Kad 14. maijā, pēc apšaudīšanās ar ienaidnieka izlūkkreiseriem, īsi pirms pulksten diviem parādījās japaņu eskadra, uz bruņu kuģa «Osļabja» noskandināja kaujas trauksmi. Visi atradas savās vielās, stāvēja svinīgi kā parādē. Pats Bers bija uz tiltiņa netālu no kaujas torņa un, vērodams, kā no kreisās puses, pretējā kursā braukdama, tuvojas japaņu eskadra, pīpēja papirosu pēc papirosa. Viņš bija mierīgs.

Bet te nu notika tas, ko neviens nebija gaidījis no 2. eskadras komandiera — admira|a Rožestvenska, kura militārām spējām tik akli ticēja Pēterburgā. Jau kopš paša pirmā brīža admiraļa aplamo manevru dēļ «Osļabja», kā mes zinām, nokļuva tādā situācijā, ka bija spiesta apturēt mašīnas, lai neietriektos priekšā braucošajā kuģī. Pretinieks to izmantoja un, pakāpeniski pagriezdamies par sešpadsmit rumbiem un uzņemdams mums paralēlu kursu, vērsa pret «Osļabju» ļoti spēcīgu uguni.

Tūliņ pat sākās trāpījumi. Trešais šāviņš ietriecās bruņu kuģa priekšgala, pilnīgi izrāva kreiso enkura klīzi un izārdīja visu baku. Enkurs iegāzās jūrā, ķēde atritinājās un palika karājamies skavā. Japaņi jau griezdamies aši izdarīja piešaudi uz stāvošo «Osļabju», un priekšējie kuģi paziņoja attālumu nopakaļ braucošajiem. Katrs nākošais kuģis jau griezdamies sūtīja bruņu kuģim «Osļabja» savu pirmo nežēlīgo sveicienu. Šāviņi krita kā krusa, nemitīgi eksplodēdami priekšgalā pie ūdens līnijas. Bet bruņu kuģis padevīgi grieza pretim bortus un neko neuzsāka, lai izkļūtu no apšaudes. Kad tam radās iespēja virzīties atkal uz priekšu un kad tā rumpī sāka klabēt visas trīs mašīnas, katra četrpadsmit tūkstošu piecsimt indikatorspēku stipra, un pūpes ūdeni kult visas trīs dzenskrūves, «Osļabjai» bruņām neaizsargātajā priekšgalā jau bija vairāki caurumi. Pa visu kuģi skanēja sauciens:

— Tilpņu ugunsdzēsības divizions, skriešus uz priekšgala dzīvojamo klāju!

Tur pie pirmās šotes, pie pašas ūdens līnijas, bija sprādzis liela kalibra šāviņš un izrāvis kreisajā bortā milzīgu caurumu. Tajā gāzās ūdens straumes, pieplūdinādamas dzīvojamā klāja pirmo un otro nodalījumu. Pa saplaisājušā klāja spraugām, pa lūku un sašautiem ventilatoriem ūdens iekļuva priekšgala kreisajā sešcollu pagrabā un zemtorņa nodaļā. Aiz dūmiem un gāzēm šajos nodalījumos nebija saredzamas pat degošas elektriskās spuldzes. Caurums tikai pa pusei bija zem ūdens, bet, kuģim braucot un viļņiem šļācot, io nevarēja aizsegt. Odens izplūšanu pa dzīvojamo klāju apturēja otrā šote priekšgalā aiz dvarsa, bet apakšējā klājā ūdens sasniedza priekšējo dinamomašīnu un zemūdens mīnu aparatu nodaļu. Kuģa priekšgals mazliet iegrima. Turklāt sākās sānsvere uz kreiso bortu. Tilpņu vīri, inženiera Uspenska vadīti, strādāja enerģiski, bet viņiem tikai pa daļai izdevās novērst sānsveri, tīšu prātu piepludinot labā borta gaiteņus un patronu pagrabus.

Granatas pārsistā galvenā elektrības maģistrale vairs nedeva strāvu, un tāpēc priekšgala desmitcollu tornis vairs nedarbojās. Tas izšāva tikai trīs reizes. Kaut gan mīnieri beidzot savienoja pāršautās maģistrales galus, tomēr bija jau par vēlu. Torni trāplja divi lieli šāviņi. Tas nespēja izturēt drausmīgos sprādzienus, nolēca no rituļiem un sasvērās uz sāniem. Bruņu plāksnes pašķīrās, un divu desmitcollu lielgabalu stobri kā milzīgi, sausi koka stumbri dažādos leņķos rēgojās uz ienaidnieka pusi.

Jau pirms kaujas sakuma pie šā torņa drošai nāvei nostādīja divus matrožus — Koroļu un Susļenko. Līdz japāņu sastapšanai tie abi atradās karcerī. Susļenko bija apcietināts par baznīcas upurnaudas krūzītes izlaupīšanu, bet Koroļs par dumpošanos uz kreisera «Nachimovs». Vecākais virsnieks, viņus te nostādīdams, pavēlēja:

—   Ugunsgrēka gadījumā ņemsiet šļūtenes un dzēsīsiet. Nekur nedrīkstat aizieti Vainīgo nošaušu uz vietas.

Granata viņus abus saplosīja gabalu gabalos.

Izrādījās, ka torņa jumts ir norauts. Kā redzams, šāviņš bija eksplodējis ambrazurā. Tornī vienam cilvēkam nošņāpa galvu, bet visus pārējos smagi ievainoja. Bija dzirdami vaidi, kliedzieni. No torņa iznesa komendoru Bobkovu ar norautu kāju. Nestuvēs gulēdams, ceļā uz operāciju punktu viņš kaut ko lādēja un lamājās vislrakākiem vārdiem.

Augšējais priekšējais tiltiņš bija sagrauts. Tur atradās tālmērs, ar kuru noteica attālumu līdz ienaidniekam. Pie instrumenta stāvēja vairāki matroži un leitnants Paļečkis. Šāviņa sprādziens izsvaidīja viņus uz visām pusēm un tiktāl sakropļoja, ka nevarēja vairs pazīt nevienu, izņemot virsnieku. Tas gulēja ar saplosītām krūtīm, bolīja ārprātā mirdzošās acis un mirdams nedabiski skaļi kliedza:

—   «Idzumo» … Kreiseris «Idzumo» … trīsdesmit piecas kabeļtauvas … «Idzumo» … piecas … trīsdesmit…

Pēc īsa brīža Paļečkis bija jau līķis.

Drīz vien sagrāva .sešcollu lielgabala augšējo priekšgala kazematu. Tajā trāpīja divi šāviņi. Bruņu plāksne, kas to sargāja no ārpuses, noslīdēja lejup un aizsedza lielgabala lūku, bet pats lielgabals izlēca no rēdzēm. Pēc tam apklusa vēl divi sešcollu lielgabali. Kādu divdesmit minušu laikā visi kreisā borta sīkie lielgabali izgāja no ierindas. Apkalpes lielākā daļa krita, bet pārējiem, ieskaitot baterijas komandieri, nebija vairs ko darīt, un tie nokāpa bruņu klājā.

Plīsa šāviņš pie kaujas torņa. No bundzinieka, kas tur stāvēja, palika pāri tikai ķemīgs stumbenis bez galvas un bez kājām. Granatas šķembas pa spraugām iespindza tornī. Konduktors Prokjuss, kas stāvēja pie stūres rata, nokrita bez dzīvības. Smagi ievainoja vecāko flagvirsnieku — leitnantu Kosinski (jūrnieku dzīves tēlotāju, sarakstījis grāmatiņu «Baka vēstnesis») un kuģa virsniekus. Daži aizgāja uz operāciju punktu un vairs neatgriezās. Komandieris Bers ar bālu, asinīm apšļāktu seju izlēca no torņa un, turēdams rokā kūpošu papirosu, skaļi kliedza:

—   Pasaukt vecāko virsnieku Pochvisņcvu!

Kāds matrozis joza izpildīt vir,ia uzdevumu, bet pats Bcrs, turēdams mutē papirosu, dziļi ievilka dūmu un atkal pazuda kaujas tornī, lai vadītu bojā ejošo kuģi.

Kreisajā vidējā kazematā šķēpeles trāpīja patronām piekrautus ratiņus. Eksplozija sašķaidīja gabalu gabalos visu artilērijas apkalpi, bet sešcollu lielgabalu padarīja pilnīgi nederīgu. Šajā bortā palika tikai divi sešcollu lielgabali, bet arī tos vēlāk paralizēja kuģa lielā sānsvere. Tādejādi «Osļabjas» artilērijai iznāca ļoti maz darboties, un ari šāviņus tā vairāk kaisīja vējā, nekā raidīja mērķī, jo tobrīd attālumu neviens vairs neziņoja.

Viss kuģa priekšgals bija jau pieplūdis ar ūdeni. Pie divām priekšējām dinamomašīnām nevarēja vairs piekļūt. Lai glābtu savu dzīvību, ļaudīm, kas tur atradās, vajadzēja izrāpties pa priekšgala torni. Tas pats ūdens, kas, būdams labs strāvas vadītājs, savienoja elektrības maģistrali ar kuģa korpusu, bija par iemeslu tam, ka divu kuģa pakaļējo dinamomašīnu tinumi sadega. Mitējās strādāt ūdens izsūknēšanas lurbinas, apstājās vinčas, kas cēla augšup šāviņus, un atteicās kalpot visi mechanismi, kurus bija darbinājusi elektriskā strāva.

Bruņu kuģī, apakšā, bruņu aizsegā atradās divi pārsiešanas un operāciju punkti: viens pastāvīgs un otrs — improvizēts, uz laiciņu iekārtots pirtī. Pirmajā strādāja vecākais ārsts Vasiļjevs, otrajā — jaunākais, Buntings. Visur bija redzamas asinis, bālas sejas, blāvi vai drudžaini bažīgi ievainoto skatieni. Ap operāciju galdu mētājās amputētas cilvēku ķermeņa daļas. Blakus dzīvajiem gulēja arī mirušie, šķebinoša svaigu asiņu smaka radīja sliktu dūšu. Skanēja vaidi un žēlabas. Kāds lūdzās:

—   Dodiet drīzāk dzert! … Visas iekšas deg . . .

Ierindas apakšvirsnieks murgoja:

—   Nežēlo zvanu … Pūt signālu! Redzi, kāda migla …

Komendors ar pārsietām, izšautām acīm, kaktā sēdēdams, nemitīgi jautāja:

—   Kur manas acis? Kam es, akls, vairs būšu vajadzīgs?

Uz operāciju galda gulēja matrozis un bļāva. Vecākais ārsts virssvārkā, gluži sarkanā no asinīm, ar lielu zondu rakņājās pleca ievainojumā, vilkdams laukā šķembas. Sakropļoto skaits nemitīgi auga.

—   Puiši, nelieniet virsū! Nevaru strādāt, — vecākais ārsts lūdzās. Viņu lāgā neklausīja.

Katrs šāviņš, trāpīdams bruņu kuģi, sacēla traku dārdoņu. Viss kuģa korpuss-salēcās, it kā no liela augstuma uz klāja uzreiz būtu nosviests simt sliežu. Ievainotie šādos brīžos sarāvās un jautajoši raudzījās uz izeju: ir vai nav beigas? Nestuvēs atstiepa vēl vienu. Sānā viņam bija noplēsta miesa, ribas kailas, viena izslējusies kā aplauzts koka zars. Ievainotais vaimanāja:

—  Jūsu augstdzimtība, palīdziet drīzāk!

—  Man te ir pilns. Nesiet pie jaunākā ārsta!

—   Tur arī ir daudz. Viņš sūtīja pie jums.

Bruņu kuģis stipri sagrīļojās.

Aklais komendors pielēca kājās un, rokas uz priekšu izstiepis, iekliedzās:

—   Brāļi, grimstam!

Ievainotie sakustējās, skanēja vaidi un mirstošo gārdzieni. Taču trauksmei nebija nekāda iemesla. Komendoru salamāja un atkal nosēdināja kaktā. Tomēr kuģa sānsvere uz kreiso bortu palielinājās arvien vairāk, un acu zīlītes šausmās pletās arvien platākas visiem, kas atradās operāciju punktā. Vecākais ārsts, nelikdamies ne zinis, ka drīz sitīs arī viņa stunda, joprojām strādāja savā postenī.

Bet augšā nepārtraukti krita šāviņi. Bruņu kuģi apšaudīja vismaz seši japāņu kreiseri. Jūra visapkārt vārījās. Trāpot jostas bruņās pie ūdenslīnijas, sabozušies šāvās augšup līdz pat dūmeņu galiem milzīgi ūdens stabi un tūlīt .gāzās uz borta, pieplūdinādami augšējo klāju un kazematus. Vaidi, mirstošo vaimanas, sakropļoto un šausmās prātu zaudējušo kliedzieni jaucās ar sprādzienu dārdiem, uguns kaukšanu un plosītas dzelzs žļerkstēšanu. No ierindas izsistā artilērija apklusa pavisam. Viena plutonga komandieris leitnants Nedermillers atlaida lielgabalu apkalpi, bet pats, atzīdams stāvokli par bezcerīgu, nošāvās. Visas kuģa augšējās virsbūves bija liesmu pārņemtas. Ugunsgrēks trakoja arī zem pakaļējā tiltiņa. Starpklājā no augšējā klāja spiedās iekšā biezi dūmi, bet pa lūkām un šāviņu caurumiem lauzās laukā virpuļojošas liesmu mēles. Dega virsnieku un admiraļa telpas. Ugunsdzēsības diviziona vīri skraidīja dūmu mākoņos kā rēgi, taču visas viņu pūles bija veltīgas. «Osļabja», ar priekšgalu iegrimusi jūrā līdz pat enkuru klīzēm, nespēja vairs aizsargāties un sakauta, sakropļota, turpinādama vēl kaut kā kustēties, nevarīgi gaidīja savu galīgo bojā eju. Tā nāca drīz, reizē ar jaunu, izšķirošu šāvienu. Divdesmit pudu smaga granata trāpīja kuģa vidū bortā, tieši ūdens līnijā, starp kreiso mīnu aparatu un pirti. Skrūves, ar kurām bija piestiprināta bruņu plāksne, tiktāl izļodzījās, ka nākošajā triecienā tā nokrita kā apmetums no vecas ēkas. Tai pašā vietā trāpīja vēl viens šāviņš un izrāva bortā veselus vārtus, kuros varētu iebraukt pat kariete. Kuģī brāzās iekšā ūdens, izplūzdams pa bruņu klāja slīpumu un gāzdamies bumbu pagrabos. Sūces aiztaisīšanai izsauca tilpņu divizionu, ko komandēja inženieris Zmačinskis. Ļaudis veltīgi centās aizsegt caurumu ar koka vairogiem, kurus atbalstīja ar stutēm: viļņi sita laukā baļķus, un strādāt vajadzēja, brienot līdz jostas vietai ūdenī. Izrādījās, ka rezerves ogļu bunkurs jau pieplūdis. Sānsvere palielinājās vēl straujāk.

Bruņu kuģis izmeimuroja pa labi no ierindas.

Pa visiem klajiem, pa visām daudzajām nodaļām skanēja izmisuma pilni saucieni:

—   Bruņu kuģis gāžas!

—  Grimstam!

—  Glābieties!

Tobrīd uz tiltiņa atradās leitnants Sabļins, vecākais artilērijas virsnieks Henke un praporščiks Boldirovs. Pie viņiem no torņa iznāca komandieris Bers bez cepures, ar asiņainu brūci plikajā pauri, bet ar papirosu zobos. Pieķēries sauljuma statnei un plātī, iepletis kājas, viņš teica virsniekiem:

—  Jā, grimstam, ardievu!

Pēc tam pēdējo reizi dziļi ievilka dūmu un skaļi nokomandēja:

—   Glābties! Pāri bortam! Drīzāk pāri bortam!

Bet bija jau par vēlu. Kuģis sāka strauji velties uz kreisajiem sāniem. Jau bez komandiera pavēles visi saprata, ka nu ir viss pagalam. No pagrabiem, katlu telpām, no mīnu aparatu nodaļām pa šachtām un lūkām spraucās laukā ļaudis, rāpās, ķērās pie visa,, kas pagadījās, krita atpakaļ un ķērās atkal. Ikviens centās drīzāk izkļūt uz bateriju klāja, kurp veda visas izejas, un no turienes cerēja ielēkt pāri bortam jūrā.

No pārsienamiem punktiem vaimanādami traucās laukā ievainotie. Kas paši nespēja kustēties, lūdzās, lai viņiem palīdz izkļūt uz trapa, bet katrs domāja tikai par sevi. Nedrīkstēja kavēties ne sekundi. Odens straumes jau skalojās apakšējā klajā, piepildot gaiteņus un pieplūdinot operāciju punktu. Cits pie cita krampjaini ķerdamies, asiņaini cilvēki rāpās pa vienīgo veselo trapu uz bateriju klāju. Izdevās izlauzties tikai vieglāk ievainotiem.

Bet ļaunāks liktenis piemeklēja tos, kas atradās mašīnu nodaļās. Pa kaujas laiku, lai apakšā neiekļūtu šāviņi, visas izejas bija aizblīvētas ar bruņu plāksnēm, kuras nocelt varēja tikai no augšas. Sai darbā norīkotie matroži aiz bailēm bija aizmukuši, pamezdami apakšā palikušos likteņa varā. Daži vēlāk atgriezās un, gribēdami glābt biedrus, mēģināja ar tricēm pacelt smagos bruņu vākus, bet kuģis jau tiktāl bija nosvēries uz sāniem, ka strādāt vairs nevarēja. Mašīnisti kopā ar mechaniķiem, velti raidīdami mežonīgus saucienus pēc palīdzības, itin visi palika turpat apakšā, aprakti zem bruņu klāja kā zem smagas kapa plāksnes.

Baigs juceklis valdīja arī uz augšējā klāja. Vieni lēca jūrā, nepaspējuši paķert līdzi glābšanas piederumus, citi drāzās pēcglābšanas riņķiem un korķa vestēm. Cilvēki skrēja, sadūrās, krita. Daži drošuļi aizkļuva līdz koju tīkliem un no turienes svieda slīkstošiem kojas, ar kurām varēja turēties virs ūdens.

Uz labā borta parādījās garīdznieks, mūks. Tas bija pusmūža vīrs, drukns, smagnējs. Ar plīvojošām matu pinkām, ar izvalbītām acīm viņš izskatījās pēc tāda, kas nupat izsprucis no trakomājas.

Redzēdams, ka bruņu kuģis grimst, viņš histēriski vaimanāja:

—   Brāļi! Matrozīši! Neprotu peldēt. Glābiet mani!

Bet tūliņ pat novēlās no borta, bez jēgas pakūla ar rokām ūdeni un pazuda viļņos.

Visapkārt «Osļabjai», peldēdami projām, ūdeni ķepurojās cilvēki. Taču daudzi apkalpes locekļi, it kā neuzdrošinādamies atstāt kuģi, arvien vēl vilcinājās uz «Osļabjas» klāja. Tas turpinājās tik ilgi, iekām tērauda milzenis galīgi nogāzās uz kreisā borta. Klājs tagad stāvēja vertikāli. Ļaudis slīdēja pa to, vēlās lejup iuz kreiso bortu, un kopā ar viņiem gāzās koka un dzelzs gabali, kastes, soli un citi nepiestiprināti priekšmeti. Lūza rokas un kājas, plīsa galvaskausi. Postu jo sevišķi palielināja tas, ka pretinieks arvien vēl apšaudīja «Osļabju». Visapkārt nemitīgi krita granatas, kropļodamas un nogalinādamas arī tos, kas jau peldēja ūdenī. Vēl vairak: no trim milzīgajiem skursteņiem, kas horizontāli gulēja uz jūras virsmas, nepārtraukti vēlās biezi dūmi, mutuļiem izplūzdami pa ūdens līmeni un sagandēdami slīcēju pēdējos mirkļus. Kaujas sākumā sadragāto laivu atliekas tagad uzpeldēja, pie tām ķērās cilvēki, un tālu skanēja saucieni pēc palīdzības. Un šajā dzīvu cilvēku galvu biezenī, ko šūpoja viļņi, gan šur, gan tur šāvās gaisā granatu eksploziju saceltie ūdens stabi.

Komandieris Bers par spīti ugunsgrēkam, kas to ielenca no visām pusēm un liesmoja arvien spēcīgāk, neatstāja tiltiņu. Visiem kļuva skaidrs, ka viņš nolēmis iet bojā kopā ar kuģi. Šķita, tagad viņš rūpējās tikai par to, lai pareizi glābtos viņa apakšnieki. Ar rokām turēdamies pie sauljuma statņa, gandrīz karādamies tajā, viņš komandēja, cenzdamies pārkliegt slīcēju vaimanas:

—   Tālāk no bortiēm! Velns parāvis, jūs sagrābs ūdens virpulis! Peldiet nost!

Tanī brīdī, nāves vaiga priekšā, viņš bija dižens.

Bruņu kuģis apsviedās ar ķīli uz augšu un, pūpi izslējis, grima jūrā. Labās mašīnas dzenskrūve joprojām darbojās un sākumā strauji griezās gaisā, bet tad, kuģim iegrimstot, sāka kult ūdeni. Tās bija bojā ejošā kuģa pēdējās krampjainās pūles.

iNeviens mašīnists un neviens mechaniķis nepārlēca pār bortu. Viņi visi, divsimt cilvēku, palika ieslēgti savās nodaļas. Ikviens jūrnieks var iedomāties, kas ar tiem notika. Bruņu kuģim apsviežotics, viņi visi gāzās tam līdzi kopā ar nepiestiprināliern priekšmetiem. Karstajā tumsā vaimanas jaucās ar krītošo dzelžu dārdoņu un šķindēšanu. Taču viena no trim mašīnām arī vēl tagad kādu laiku turpināja strādāt, raudama gabalos cilvēkus, kas tajā iekrita. Aizblīvētās nodaļas tikai pamazām piepildījās ar ūdeni. Tātad tie, kas nebija vēl dabūjuši galu, labu laiku dzīvoja, grimdami dzelmē līdz pašam jūras dibenam. Un varbūt pagāja ne viena vien stunda, iekām nāve tos nožņaudza.

Otrā daļa mŪsu kurss nordost 23°

..

KLAUSOS … LEITNANTS HIRŠS!

Bija lielais gavēnis. Vienmuļi un drūmi skanēja zvani, aicinādami ciema iedzīvotājus nožēlot grēkus. Ļaudis pazemīgi un lēnprātīgi vilkās uz ciema baznīceli, lai par savām pašu kapeikām noveltu no sirds grēku nastu. Taču gaisā jau varēja just pavasari. Marts bija salauzis ziemu. Dienu no dienas saule spīdēja siltāk, spīguļodama baltajos sniegos tik spoži, ka vai acis sāpēja. Salmu jumti apkārās ar garām lāstekām.

Vienā šādā skaidrā un rāmā dienā, zvārguļiem žvadzot un pulksteņiem skanot, mūsu sādžā iedrāzās divi ormaņa trijjūgi. Uz medībām atbrauca vecais grafs Voroncovs-Daškovs ar saviem medniekiem. Viņam mūsu mežos bija aplenkts lācis. Otrā diena grafam palīgā devās kāds simts dzinēju, kuru vidū biju arī es, astoņpadsmit gadus vecs puisis. Laiks sametās nelāgs: sniga sniegs, un vējš vilka gar zemi sausu smeltni, aizputinādams pēdas. Nogājām kādas trīs verstis pa tīrumu, tikpat pa mežu, un beidzot mūs, kas līdz jostas vietai stigām sniegā, klusu nostādīja visapkārt lāča alai. Mednieku tukšajiem šāvieniem dārdot, bļāvām, cik spējām, un aurojām kā piedzēruši. Neviens savu rīkli nesaudzēja — par to mums katram bija solītas trīsdesmit kapeikas. Taču visi pūliņi ibija veltīgi: grafs Jāci nenogāza, kaut arī trāpīja tam ar diviem šāvieniem. Ievainotais zvērs pazuda meža biezoknī. Voroncovs-Daškovs atgriezās ciemā noguris un errīgs. Kāda bagāta koktirgotāja goda kambarī, sirmās uzacis saraucis, viņš ēda šķiņķi, sieru, sviestu un dzēra dārgus vīnus. Todien pirmoreiz uzzināju, ka lielajā gavēnī jāgavē tikai zemniekiem. Grafs vēl nebija ieturējis maltīti, kad sakņu dārzos Jaudis pamanīja lāci. Tas viegli būtu varējis nozust klajumā, it īpaši tāpēc, ka zemais putenis tūdaļ aizvilka pēdas. Bet, zaudējis prātu no brūcēm un pārdzīvotām šausmām, zvērs pats bija atnācis pēc savas nāves. Viņam pakaļ dzinās grafa mednieki, un pēc laiciņa lielais milzenis, savus divdesmit pudus smags, jau gulēja zemnieku ragavās.

Mūsu eskadra bija līdzīga šim lācim.

Tātad japāņi, pabeiguši savu manevru, pazaudēja mūs dūmos un miglā. Tobrīd devāmies uz dienvidiem. Mums vajadzēja turpināt ceļu šai pašā virzienā, jo vairs nebija šaubu, ka uz Vladivostoku izlauzties nespejam. Taču admiraļa Rožestvenska direktiva kā neredzama pavada vilka mūs atpakaļ. Un eskadra, brūcēm klāta un apmulsusi, atkal pagriezās uz ziemeļiem, it kā dzīve mums būtu apnikusi un mēs paši tīšu prātu līstu nāves slazdos. Kuģu ķīļīidens ierinda ar bruņu kuģi «Borodino» priekšgalā iztaisnojās. Tagad eskadru veda «Borodino», aiz tā brauca «Orjols», «Sisojs Veļikijs», «Aleksandrs III», «Navarina», «Admirālis Nachimovs» un kontradmiraļa Ņebogatova trešā vienība — «Nikolajs I», «Apraksins», «Seņavins» un «Ušakovs». Nopakaļ tikko saredzami sekoja kreiseri ar mīnu kuģiem un transportkuģiern. Uz «Orjola», tāpat kā uz pārējiem mūsu kuģiem, ugunsgrēki bija apdzēsti, daži bojājumi salaboti, pie lielgabaliem no ierindas izsisto vietā norīkoti citi vīri un pārsieti arī ievainotie.

Pēc pusstundas pa kreisi pie apvāršņa parādījās pelēki japaņu kuģu silueti. Viņi nesodīti šāva uz flagmaņa bruņu kuģi «Suvorovs», un tas bez stūres, manevrēdams tikai ar mašīnām, braukdams līku loču, viss vienās liesmās un dūmu mutuļos, arvien vēl pūlējās aizkļūt uz ziemeļiem. Mūsu eskadra sāka to iedzīt. Pretinieks, pamanījis mūsu galvenos speķus, tuvojās. Viņam, neskaitot divus avizo, atkal bija divpadsmit bruņām klātu kuģu, jo kreiseris «Asama», ticis galā ar bojājumiem, bija jau paspējis pievienoties savai eskadrai. Pēc dažām minūtēm kauja uzliesmoja tikpat spēcīgi kā agrāk. Japaņi turējās pie pirmītējās taktikas, steigdamies mums garām un mākdamies virsū mūsu vadošajam kuģim.

Pulksten četros, jau dienvidu virzienā, gaišās liesmās aizdegās «Sisojs Veļikijs». Sis bruņu kuģis bija izgājis no ierindas un, pagriezies atpakaļ, drīz vien pievienojies kreiseru vienībai. Trešais ierindā tagad brauca «Aleksandrs». Bruņu kuģis «Navarina», kam viens no četriem dūmeņiem bija sagrauts, palika stipri iepakaļ.

Radās atstarpe, un tajā, virzīdamies no kreisās, pret ienaidnieku vērstās puses, iebrauca kontradmiraļa Ņebogatova vienība.

Ņebogatovam vajadzētu nostāties ar savu fīaginaņkuģi cskadras priekšgalā un vadīt, bet to darīt viņam nebija tiesību. Četras dienas pirms kaujas Rožestvenskis izdeva pavēli (Nr. 243), kurā bija teikts, ka, priekšējam kuģim izejot no ierindas, eskadru vadīs nākošais kuģis un tā tālāk. Bet kaujas laikā šī pavēle kļuva par jaunāko flagmaņu važām: tā sastindzināja viņu gribu, neļāva pieņemt noteiktu lēmumu. Viss notika tā, kā bija pavēlējis eskadras komandieris: kad no ierindas izgāja «Suvorovs», eskadru sāka vadīt «Aleksandrs», pēc tam viņa vietu ieņēma «Borodino». Iznāca kaut kas bezjēdzīgs. Katru vadošo bruņu kuģi ienaidnieks visvairāk apbēra ar saviem šāviņiem, un neviens nevarēja pateikt, vai tur vēl dzīvs komandieris vai vismaz vecākais virsnieks. Tātad dzīvi palikušie admiraļi bija padoti pavisam nezināmam virsniekam.

Šoreiz sastopoties ar japaņiem, «Orjols» brauca ierindā otrajā vietā, un tie viņu apšaudīja vēl niknāk nekā pirmo reizi. Trāpījumi sekoja cits citam. Lāgiem, lielam šāviņam sprāgstot, milzīgais kuģa korpuss salēcās un uz mirkli apstājās it kā laužņu atsēdināts zirgs, bet pēc tam atkal devās uz priekšu, dūmu mākoņu un augsto ūdens stabu ielenkts.

Pakaļējā kazematā, kur atradās četri 75 milimetru lielgabali, trāpīja vairāki šāviņi. Viens no tiem — jādomā, divpadsmitcollīgs — eksplodēja ar tādu spēku, ka bruņu kuģis lēkšus izlēca no sava kursa un pasitās sāņus. Mīnu kvartirjeram Chritoņukam un mīnierim Privaļichinam, kas tobrīd atradušies stāvu zemāk, zem bruņu klāja pie stūres motora, šķitis, ka atlūzusi visa kuģa pūpe. Vēlāk viņi stāstīja:

— Tā arī nospriedām — droši vien torpēda ķērusi. Gaidījām, ka nupat nupat kuģis gāzīsies un aizies dibenā. Bet negāzās. Dzirdējām tikai sprakšķus. Tur sprāga patronas.

Mīnu kvartirjers un mīnieris uzkāpa kazematā un, neredzēdami vairs neviena dzīva cilvēka, sāka dzēst ugunsgrēku. Viņi smēla ar zābakiem ūdeni, kas plūda iekšā pa sūcēm.

Ar uguni kaut kā tika galā. Cbritoņuks nokāpa pie stūres motora, bet mīnieris Privaļichins palika pakaļējā kazematā apskatīt, kas tur noticis. Divi lielgabali bija izgājuši no ierindas. Viena lielgabalu puslūka izsista no gropēm un norauta no virām, otra — cauršauta. Iluminatori bez stikliem. Kopkajitē% kreisajā borta pusē, bateriju klāja augstumā rēgojās milzīgs caurums. Ievainotie, kā redzams, aizrāpušies, palikuši tikai mirušie. Atspiedis galvu pret bortu, sastindzis tupēja matrozis Vacuks. Netālu no viņa gulēja divi sakropļoti līķi — apakšškipers Jerjomins un kāds komendors, pie kam viena vīra roka it kā draudzības uzplūdos bija cieši apkampusi otru biedru ap kakiu. Bet mīnieris Privaļichins nezināja, ka abi šie cilvēki pirms nāves bija saķildojušies un gandrīz vai sakāvušies. Japaņu šāviņš viņus abus bija samierinājis. To redzējis kads cits matrozis. Tobrīd viņš atradies kopkajitē, nesdams patronas pie lielgabaliem, un ogles, kas aizsargājušas bortus, apbērušas viņu līdz joslas vietai. Kārpīdamies ārā no ogļu kaudzes, viņš tur atstājis savus zābakus, bet pašam nekādu ievainojumu nebijis. Viņam blakus pakaļējā kazematā komandieris — praporščiks Kalmikovs iesaucies: «Tēmēklis — trīsdesmit!» — un kaut kur pazudis tadā ātrumā, kā pazūd zibens debesis, — no praporščika palicis pāri tikai viens uzplecis. Kāds artilērijas apkalpes vīrs izspurdzis pa lielgabala puslūku, pazibējis gaisā kā putns ar paplestiem spārniem un uzreiz izgaisis viļņos.

Gandrīz tai pašā mirklī nedaudz cieta arī pakaļējais divpadsmitcollu tornis. Šāviņš ietriecās bruņu jumtā netālu no ambrazurārn. Jumta bruņas iesprāga un noslīdēja uz leju, ierobežodamas pacēluma leņķi kreisajam lielgabalam: tagad tas vairs nevarēja šaut tālāk par divdesmit septiņām kabeļtauvām. Pie tam viegli ievainoja mičmani Sčerbačovu, konduktoru Rastorgujevu un kvartirjeru Kislovu. Viņi visi paņēma savus individuālos sainīšus, paši sev sniedza pirmo .palīdzību un palika savās vietās. Uz visiem laikiem dienestu šeit izbeidza komendors Bite, kam šķemba norāva pusi galvaskausa. Pa klāju izšļāktās smadzenes citi tagad mīdīja kājām.

Mičmanis Ščerbačovs īsu laiciņu komandēja šo torni, un pēc brīža, tāpat kā leitnants Slavinskis, nolidoja no vadīšanas laukumiņa. Viņš plati izpleta rokas un kājas uz dzelzs platformas, it kā tam būtu karsti. Matroži pieklupa pie torņa komandiera un cēla viņu augšā. Starp degunu un pieri pa caurumu sūcās asinis, aiz auss bija pāršķelts asinsvads, labās acs vietā rēgojās tukšs dobums. Skanēja saucieni:

—   Pagalam — beigts!

—   Pat neiepīkstējās!

—   Uz vietas beigts!

Mičmanis Ščerbačovs tieši tai brīdī atguva samaņu un vaicāja:

—   Kurš ir beigts?

—   Jūs, jūsu labdzimtība, — atbildēja kāds matrozis.

Ščerbačovs nobijies pasvieda atpakaļ galvu un ar kreiso —

veselo aci pārlaida ašu skatienu matrožu sejām.

—   Tātad esmu beigts? Draugi, sakiet, — vai esmu jau miris?

—   Nē jau, nē, jūsu labdzimtība, neesat beigts! Mēs tikai domājām, ka esat miris. Bet tagad iznāk, ka esat dzīvs.

Ščerbačovs, sataustījis ar pirkstiem tukšo labās acs dobumu* bēdīgi iesaucās:

—   Acs pagalam! . . .

Pēc brīža atkal sāka graut lielgabali. Torni tagad komandēja konduktors Rastorgujevs. Bet mičmanis Sčerbačovs, atspiedies pret lielgabala stobra slauķi, sēdēja un grūti vaidēja, arvien zemāk un zemāk liekdams ar saitēm aptīto galvu. Operāciju punktā vi 1,1 u nogādāja nesamaņā.

«Orjola» bortos, kas nebija aizsargāti ar bruņām, caurumu skaits nemitīgi vairojās. Kaut gan tie visi atradās virs ūdens, tomēr viļņi šļāca iekšā. Odens izplūda pa bateriju klāju, pāri sašautajiem komingsiem, dažreiz ickļūdams apakšējās telpās. Caurumus ar saplosītām un šķēpeļainām malām, gan ieliektām uz lekšu, gan izliektām uz āru, nebija nemaz ko domāt uz ātru roku aiztaisīt. Bet japaņu šāviņi joprojām ārdīja kuģi. Katrā triecienā pa visu «Orjolu» kā šļakatas šķīda tūkstošiem nokaitētu šķēpeļu, caururbjot cilvēkus un priekšmetus.

Priekšgala apakšējā tiltiņā ar milzīgu dārdoņu uzšāvās tik apžilbinoša liesma, it kā tepat līdzās zibens būtu izdrāzies no negaisa mākoņa. Kaujas tornī neviens nenoturējās kājās. Kūleņu kūleņiem aizlidoja vecākais signalists Zefirovs. Vēlāk arī viņš pats nespēja pateikt, cik ilgi sabijis bez samaņas. Atģidies Zefirovs pacēla galvu ar stāvo pieri, un sastingušajās smadzenēs pirmā pavīdējusī doma bija jautājums: vai esmu vēl dzīvs? No pieres un zoda plūda asins straumītes, kājā juta sāpes. Viņš pavērās apkārt un, ieraudzījis, ka uzkritis diviem matrožiem, strauji pielēca kājās. Cēlās arī citi, piepildīdami kaujas torni ar vaidiem un nesakarīgiem saucieniem. Dažiem sejā plaiksnījās tāda izbrīna, it kā tie vēl neticētu, ka ir sveiki un veseli. Savā vietā nostājās rakstvedis Solniško, kam bija savainotas lūpas, un signalists Saikovs, kuram uz pieres bija nobrāzta āda. Tālmērītājs Volovskis lēni klanīja sadauzīto galvu, raudzīdamies zemē. Ierindas kvartirjeram Koļesovam vaigs bija uzpampis. Balstīdamies ar vienu roku pret mašīnu telegrāfu, viņš smagi elsa. Vecākais virsnieks Sidorovs, dabūjis triecienu pa pieri, nezin kāpēc atvirzījās ieejā un, pūlēdamies kaut ko apjēgt, neatlaidīgi raudzījās torņa iekšienē. Leitnants Samševs kampa pie vēdera, kur tam bija iestrēgusi šķemba. Bocmanmats Kopilovs un stūres vīrs Kudrjašovs nostājās pie stūres rata un, kaut gan abu sejas bija vienās asinīs, centās noturēt kuģi kursā.

Ne jau visi piecēlās kājās. Leitnants Satkevičs bija nesamaņā. Torņa vidū gulēja komandieris Jungs ar sadragātu pleca kaulu un aizvērtām acīm murgos komandēja:

— Mīnu uzbrukums … Šaut ar segmentgranatām! … Kur palikuši ļaudis? …

Jungām līdzās valstījās viņa ziņnesis Nazarovs: no sašķaidītā pakauša taru bija izvēlušies smadzeņu pinkuļi. Ievainotais īdēja un, sažņaugdams un atkal atlaizdams pirkstus, stiepa uz priekšu -gan vienu, gan otru roku, it kā kāptu pa vantīm. Dzelzī kaltā šķēpeļu aizturēšanas karnize, kas izveidota zem spraugām visapkart kaujas tornim, bija ietriekta torņa iekšpusē. Ar šo karnīzi vienam matrozim pārsita kaklu līdz pat mugurkaulam. Viņš krampjaini apkampa Nazarova kājas un krākdams turējās pie tām it kā pie glābšanas riņķa.

Vecākais virsnieks Sidorovs beidzot atguvās un, atkal izlietodams komandiera tiesības, deva rīkojumu:

—   Tūliņ izsaukt nesējus!

Kaujas tornī vīri, cits citam palīdzēdami, sāka likt uz ievainojumiem pagaidu pārsējus.

Trapi, kas veda uz priekšējo tiltiņu, bija nogāzti. Pēc vecākā virsnieka pavēles piestiprināja vētras trapus. Ievainotos nolaist uz klāja tagad bija ļoti grūti.

Operāciju punkta vispirms nogādāja pirmā ranga kapteini Jungu. Nesot viņu ievainoja trešoreiz. Vecākais ārsts konstatēja, ka tik liela šķemba kā valrieksts izskrējusi Jungām cauri aknām, plaušām, kuņģim un iestrēgusi mugurā zem ādas. Tūliņ izņemta šķemba bija ļoti karsta, to nevarēja noturēt rokā. Kamēr komandierim pārsēja ievainojumus, viņš, joprojām murgodams, kliedza:

—   Stūri pa labi. .. Kapec samazinājāt ātrumu? … Ziņojiet uz mašīnu telpu — deviņdesmit apgriezienu!

Tūliņ pēc komandiera operāciju punktā atveda leitnantu Satkeviču un vairākus matrožus. Pec brīža pats saviem spēkiem ieradās leitnants Samševs.

Pavēru operāciju punkta durvis, paskatījos gaitenī un tur ieraudzīju kurinātāju Baklanovu. Viņš pamāja man ar roku, aicinādams pie sevis. Izgāju ārā un domāju — nu būs kas jauns un svarīgs. Jutos visai pārsteigts, ka viņa netīrajā sejā ar strupo zodu biezās lūpas savilkušās pašapmierinātā smaidā. Baklanovs apdvesa mani ar šņabja smaku un čflksteja ausī:

—   Nu, bral, man bija cūkas laime! Kungu zakušmenti tādi, ka paši mutē skrien. No visādu zortu vīniem sirds līksmo! Pirmoreiz mūžā tik garšīgi saēdos un sadzēros.

—   Kur? — es jautāju.

—   Virsnieku bufetē.

Kurinātājs parādīja savas uzbriedušās kabatas un piebilda:

—   Es, draugs, neaizmiršu arī tevi. Ieiesim mašīnu darbnīcāl Ar cienastu būsi apmierināts.

—   Un tev nav kauna nodarboties ar rīšanu tagad, kad visapkārt mirst cilvēki?

—   Kas tas kauns tāds ir? Ne jau šāviņa gabals — kuņģim nekaitē! Lūk, tev lūpas dreb, bet tik un tā neizglābsies. Tad jau labāk jautrā prātā laisties jūras dibenā. Ejam!

Sadusmojos un uzkliedzu:

—   Vācies .pie visiem velniem!

Bet viņš, pārlaidis skatienu sakropļotiem un vaidošiem cilvēkiem, kas gulēja ne vien operāciju punktā, bet ari gaitenī, pamirkšķinaja ar vienu aci un vaicāja:

—   Tie visi laikam nākošie akrobati?

Man derdzās viņa cinisms, un es errīgi atbildēju:

—   Vasja Strazds arī ierakstījies akrobatos. Bocmanis Vojevodins viņu redzējis: vāļājoties kvaterī bez kājām.

Kurinātājs Baklanovs uzreiz kļuva skaidrs:

—   Melo!

—   Aizej paskaties!

Baklanovs apsviedās un skrēja augšup pa trapa kāpnēm. Bet nepagāja ne desmit minūtes, kad atkal sastapos ar viņu gaitenī. Tagad tas bija pavisam cits cilvēks, satriekts, ka zaudējis draugu.

—   Nu, kas ir? — es jautāju.

—   Viņš jau bija beigts. Pārsviedu pāri bortam.

Baklanovs uzlika savu smago roku man uz pleca un uztraukdamies, dobji, zobus sakodis, teica:

—   Cik varens cilvēks pagalam, mūsu draugs Vasja! Gribēja visas zināšanas iemantot. Bet, redz, kas iznācal Kāpēc atņēma viņam dzīvību? Vai tad viņam tā bija zagta?

Baklanovs norausa asaras, notriepdams visu seju, un sagumis leni devās augšup pa trapu.

Pēc kurinātāja aiziešanas operāciju punktu sasniedza drausmīga vēsts par notikumiem sešcollu torni. Kā vēlāk noskaidrojās, tajā iedrāzusies nokaitusi šķemba un ietriekusies rezerves patronā. Nograndis sprādziens. Uzliesmojušas vēl trīs tādas pašas patronas. Vienu tobrīd turējis rokās otrā numura komendors Vlasovs, kas pašlaik lādējis lielgabalu. Tornis pa visām spraugām izgrūdis sarkanas liesmu mēles kopā ar dūmiem un gāzēm un dobji norēcies, it kā izdvestu pēdējo, dziļo, izmisuma pilno nopūlu. Tanī pašā mirklī apaļaja telpā, noslēgta ar smagām bruņu durvīm, no vairāku cilvēku krūtīm izlauzušies šausmu kliedzieni. Aizdegusies eļļas krāsa uz sienām, vadu izolācijā, lielgabalu pārvalki. Ļaudis, smakdami gāzēs un svildami liesmās, meklējuši durvis un nav varējuši tas atrast. Akli aiz dūmiem, pustraki, viņi svaidījušies uz visām pusēm, bet tikai apdauzījušies pret saviem pašu lielgabaliem vai pret vertikālajām bruņām, krituši zemē un valstījušies pa dzelzs platformu. Tornis vairs nedarbojās, bet lā tērauda sienās vēl ilgi skanēja vaimanas, kaucieni un rēkšana. Necilvēciskās balsis bija sadzirdētas zemtorņa nodaļā, no kurienes par šo notikumu tūliņ ziņoja uz centrālo posteni.

Uguns spiedās pa šāviņu transporteaurulēm lejup, aizdedzinādama vadus un koka daļas. Draudēja uzliesmot pulvera pagrabs,

un tikai turienes matrožu noteiktā rīcība izglāba bruņu kuģi no eksplozijas.

Pie torņa piesteidzās nesēji un atvēra durvis. Viens no viņiem skaļi uzsauca:

—   Kas tad jums te noticis!

Atbildes nebija, skanēja tikai mirēju vaidi un krākšana. Trīs artilērijas apkalpes vīri — Vlasovs, Finogenovs un Marjins, apdeguši melni kā ogles, jau gulēja beigti. Kvartirjers Volžaņins un komendors Zujevs vel bija pie dzīvības. Viņus sedza tikai apdegušas skrandas.

Sešcollu lielgabalu patronas, kas eksplodēja un nodarīja tik daudz posta, bija rezerves patronas. Katrā tornī tādu bija četras. Visā brauciena laikā jau no Rēveles tās turēja gatavībā statņos, lai, ienaidniekam pēkšņi parādoties, drīzāk varētu pielādēt lielgabalus. Bija jau zināms, ka mūsu torņos ambrazuras ir pārāk lielas, un tāpēc šis patronas, kaujai sākoties, vajadzēja izlietot vispirms, bet par to neviens netika padomājis.

Kāds artilērijas kvartirjers sašutis man stāstīja:

—   Laime, ka eksplozija nenotika divpadsmitcollu tornī. Katrā no tiem krājumā ir apmēram divdesmit pudu pulvera. Kādēļ? Lielgabalu pielādēšana ar rokām taču veicas daudz gausāk nekā ar automatisko piegādi. Bet apakšā, zemtorņa nodaļā, daži pulvera maisi mums bija iziruši. Pulveris izbārstījies. Pietiktu, ja tur iekļūtu vissīkākā dzirkstelīte, un pulveris tūdaļ uzliesmotu. Kur bija mūsu priekšniecībai acis? Viss kuģis taču varēja uzsprāgt gaisā …

Kauja turpinājās. Mūsu eskadra paspēja izdarīt tik daudz dažādu pagriezienu un evoluciju, ka grūti bija tajos orientēties. Galu galā atkal novirzījāmies uz dienvidiem.

Bruņu kuģa «Orjols» korpusu jau bija trāpījis kāds simts dažāda kalibra šāviņu. Viss kreisais borts virs bateriju klāja bija vienos caurumos. Uz ātru roku tos aizbāza ar kojām. Daudzām lielgabalu puslūkām bija notriektas važiņas. Lai šīs puslūkas aizvērtu, tām vajadzēja piesiet troses. Zem pretinieka uguns, riskējot iekrist ūdenī, matroži bija spiesti laisties pari bortam.

Japaņu šāviņi eksplodējot radīja tik augstu temperatūra, ka biezās bruņu plāksnes kusa un radās iedobumi, un dažviet dzelzs kļuva šķidra un nokarājās kā lāstekas. Kuģī cits pēc cita izcēlās ugunsgrēki. Tilpņu ugunsdzēsības divizions nespēja tikt ar tiem galā. Ugunsgrēkus dzēsa visi, kas vien varēja. Pat vecākais virsnieks — otrā ranga kapteinis Sidorovs, kas tagad aizstāja komandieri, vairākas reizes izskrēja no kaujas torņa un kopā ar signalistu Zefirovu un taurētāju Balcstu uz tiltiņa cīnījās ar liesmām. Neciešami smirdēdamas, dega blīvos kokonos satītās aucļekla kojas, tās bija piesietas zem kaujas torņa jumta nokares,

lai sargātu no šķembām. Kojas aplēja ar ūdeni, bet pēc divām trim minūtēm tās atkal gruzdēja. Sidorovs deva rīkojumu:

—   Metiet kojas pār bortu!

Aiz kaujas torņa pie fokmasta aizdegās gumijas sarunu cauruļu kailes. Turpat atradās ari kastes ar 47 milimetru patronām, no kurām dažas jau bija eksplodējušas. Arī tas viss ielidoja jūrā. Viri it kā parotaļājās ar nāvi, taču savu darbu veica un atkal pazuda kaujas tornī. Matroži palika neskarti, un vecākais virsnieks Sidorovs tika cauri ar kontuzētu muguru.

Bocmanis Vojevodins, iedams garām baznīcas telpām, ieraudzīja piecus matrožus, kas svētbilžu priekšā bija nometušies ceļos. Tie skaitīja lūgšanas, nevis zvaniem skanot, bet lielgabaliem dārdot. Taču bocmanim bija vajadzīgi cilvēki, un viņš tiem uzkliedza:

—   Kāda velna pēc jūs te esat salasījušies!

Nogranda sprādziens, un neviens no tiem, kas pie dieva bija meklējuši patvērumu, vairs nepiecēlās kājās. Šķita, ka sāpēs iekliedzās pat sadragātās svētbildes. Kopā ar cilvēkiem galu dabūja arī baznīcā ieklīdušais, no iezemiešiem pirktais āzis. Pirms sprādziena tas joņoja pa visiem klājiem, nesaprazdams, kas tagad notiek, šāviņš viņam norāva krustus. Āzis pieslējās priekškājās, purināja ragus un, raudzīdamies bocmanī ar melnajām, valgajām acīm, žēli blēja.

Tuvumā gadījās leitnants Slavinskis. Izšautā acs un galvas ievainojums bija pārsieti. Viņš soļoja iešķībi, nedroši. Pamanījis, ka n6 ugunsdzēsēju caurules šļāc ūdens, Slavinskis apstājās, mirkli padomāja un uzsauca bocmanim, kas tobrīd beidza dzēst baznīcā ugunsgrēku:

—   Vojevodin, aizgriez krānu!

Vojevodins metās izpildīt pavēli, bet Slavinskis caur kuģa priekšgala lūku devās uz augšējo klāju. Taču tur viņš sabija neilgi: kvaterī, ugunsgrēku dzēšot, viņš dabūja tādu triecienu pa galvu, ka nokrita visi apsēji. Operāciju punktā Slavinski nogādāja nesamaņā.

No augšas operāciju punktu sasniedza «urā» skaņas. Nesapratām: kas noticis? Vecākais bocmanis Sajcms, nokāpis lejā, lai pārsietu viegli ievainoto roku, svinīgi paziņoja:

—   Ienaidnieks atkāpjas, viens sašauts japaņu bruņu kuģis palicis iepakaļ, tikko vairs kustas, viss deg. Mūsu eskadra raida uz to pēdējos šāviņus. Tūliņ tas noies dibenā.

Garīdznieks Paīsijs, pārmetis platu krustu, iesaucās:

—   Debesu tēv, palīdzi satriekt mūsu niknāko ienaidnieku!

Ievainotie, padzirdējuši vēsti par grimstošo japaņu kuģi, sarosījās. Priecīgs satraukums, kādu izjūt medībās, kad veiksmīgi trāpīts zvērs, pārņēma ari mani. Paraudzījos uz savu skolotāju —

inženieri Vasijjevu. Viņa brūnajās acīs pavīdēja plēsīga uguntiņa. Un kāds mirstošs matrozis pār savām nozilējušajām lūpām vēl izgrūda:

—   Brāļi, tātad viņi, japaņi, arī dabūjuši? To viņiem vajag, nolādētajiem!

Taču drīz vien noskaidrojās, ka Sajems kļūdījies: no mūsu kolonas pa labi miglainajā tālē, tikko kustēdamies, dega nevis japaņu bruņu kuģis, bet mūsu flagmaņkuģis «Suvorovs». «Orjols» bija raidījis uz to dažus šāviņus. Operāciju punktā visi jutās rūgti vīlušies. Skanēja bocmanim domātas lamas.

Tanī pašā mirklī pamanījām, ka bruņu kuģis «Orjols» nosveras uz labo bortu. Ievainotie un veselie jautājoši saskatījās, bet neviens nesaprata, kas ar kuģi noticis. Varbūt tas jau dabūjis zemūdens sūci. Varbūt pēc dažām minūtēm tas apsvicdīsies ar dibenu gaisā, tāpat kā bruņu kuģis «Osļabja». Nemiers auga. Visi acu pāri meta satrauktus skatienus uz durvīm, un katrs domāja tikai par to, kā, kuģim grimstot, izspraukties pirmajam, jo pēc mirkļa durvis un lūkas būs cilvēku augumu pieblīvētas. Viens otrs jau devās augšup pa trapu. Daži murgos kaut ko kliedza, pārējie klusēja, uzmanīgi ieklausīdamies mūsu lielgabalu šāVienos un ienaidnieka granatu sprādzienos. Nomocītais kuģis raustījās, šķiet, bīdamies no melnā jūras bezdibeņa; sarāvāmies arī mēs visi, it kā saplūzdami ar kuģi vienā kopumā.

«Orjols» nosvērās par kādiem sešiem grādiem un, gaitu nesamazinājis, ilgi palika šādā stāvoklī. Vienu brīdi sānsvere vēl palielinājās. Acīm redzot tas notika pagriezienā. Šķita, ka mūsu priekšā jau noslīd dzelzs siena, lai uz visiem laikiem šķirtu no dzīves.

Atmiņā pavīdēja māte, un, pievirzījies klāt inženierim Vasiļjevam, nez kādēļ tam stāstīju:

—   Mana māte prot lasīt poliski. Viņai ir kādi divdesmit sējumi poļu grāmatu: i lūgšanu grāmata, i romāni. Viņa tos visus zina gandrīz no galvas.

Vasiļjevs izbrīnā sarauca melnās uzacis un, cenzdamies saprast manu vārdu jēgu, teica:

—   Ak tā? Tas ir labi. Vai franciski viņa neprot lasīt?

—   Nebūt ne, jūsu labdzimtība. Francijā viņa nav bijusi.

Sajutis sānsveri, kaujas tornī nemierīgs bija kļuvis arī otrā

ranga kapteinis Sidorovs. Pa sarunu cauruli viņš tūliņ deva rīkojumu uz centrālo posteni, kur atradās kuģa revidents — leitnants Burnašovs un tilpņu inženieris — mechaniķis Rumss:

—   Nekavējoties darīt visu, lai kuģis atgūtu normālu stāvokli!

Rumss devās augšā noskaidrot sānsveres cēloņus. Vainīgie

izrādījās komendori. Vidējā bateriju klaja bija sakrājies daudz ūdens. Lai no tā atbrīvotos, komendori, neizprasījuši tilpņu apkalpei atļauju, patvaļīgi atvēruši labajā bortā ūdensnecaurlaidīgās lūkas. Ūdens sācis plūst borta gaitenī un piepildījis augšējo nodalījumu no trīsdesmit trešās līdz četrdesmit ceturtajai brangai.

Mums par laimi kuģis nosvērās nevis uz kreiso bortu, kur bija izsisti daudzi caurumi un kur dažas bojātas lielgabalu pus* lūkas vēl nebija aizdrīvētas. Bruņu kuģis, it īpaši pagriezienā, varētu iesmelt ūdeni ar visu bateriju klāju. Tad draudētu katastrofa.

Pēc Rumsa rīkojuma tilpņu staršina Fjodorovs un Zaicevs pieplūdināja kreisā borta nodalījumus. Kuģis nostājās taisni. Pēc tam laida darbā pumpjus, un tie izsūknēja ūdeni pāri bortam.

Bruņu kuģa «Orjols» apkalpē bija trīs artilērijas virsnieki. Divi — leitnants Samševs un leitnants Rjumens — jau izgājuši no ierindas. Otrā ranga kapteinis Sidorovs pavēlēja rakstvedim Solniškovam:

—   Izsaukt uz kaujas torni leitnantu Hirsu!

Kaujas laikā viņš komandēja priekšgala labo sešcollu torni. Hirss bija teicams speciālists, tomēr arī viņam ne prātā nebija nācis vispirms izlietot rezerves patronas. Kad viņš saņēma pavēli ierasties kaujas tornī, ienaidnieka kuģi šķērsoja mūsu eskadras kursu un šāva uz mums tieši no priekšas. «Orjola» labais priekšgala tornis atbildēja ienaidniekam cik tik spēdams. Taču leitnants Ilirss bija spiests nodot komandēšanu apakšvirsniekam, un pats, nolēcis no platformas, steigšus tuvojās durvīm, slaids, stalts, ar enerģisku seju, ko rotāja gaišbrūna vaigu bārda. Kad tas vera smagās bruņu durvis, nodārdēja rezerves patronu eksplozija. Šeit notika tas pats, kas pirms neilga laika bija norisinājies blakus tornī. Leitnants Hirss apsvilis, bez cepures, ar mokām atgrūda durvis un izlēca no torņa, pamezdams tajā rāpojošus un vaidošus cilvēkus. Nejauši viņš sastapa nesējus. Hirss aizsūtīja tos palīgā cietušajiem, un pats nekāpa vis lejā uz operāciju punktu, bet nolēma izpildīt kaujas pavēli. Kad viņš pa vētras trapu devās augšā uz tiltiņa, zem kājām no šāviņu eksplozijas aizdegās sūču lāpāmais plāksteris, un leitnantu Hirsu otrreiz visgarām apņēma liesmas. Nokļuvis līdz kaujas tornim, viņš apstājās tā ejā, izslējās un, apdegušās rokas turēdams gar sāniem izstieptas, skaidri kā parādē noskaldīja:

—   Klausos!

Pamanījis, ka viņu laikam nepazīst un klusējot bola uz to acis, viņš piebilda:

—   Leitnants Hirss!

Visi, kas atradās kaujas tornī, patiešām nebija viņu pazinuši. Ilirsa saplēstās drānas vēl gruzdēja. Galvaskauss bija pilnīgi kails, ūsas un vaigu bārda, uzacis un pat skropstas apsvilušas. Lūpas sapampušas kā divi pūšļi. Galvas un sejas āda sasprēgājusi un karājās skrandās, atsedzot sarkanu jēlumu. Apkārt dārdēja šāvieni, debess kauca, aiz muguras uz kuģa redeļsijām eksplozijā ar lielu brikšķi izjuka tvaika kuteris, bet šķita, ka leitnantam Hirsam gar to nav nekādas daļas. Kūpēdams, plati atplētis neprāta pilnās acis, viņš stāvēja kā drausmīgs rēgs un neatlaidīgi raudzījās otrā ranga kapteinī Sidorovā, gaidīdams viņa pavēles.

Tā tas turpinājās vairākas sekundes. Leitnants Hirss sagrīļojās. Matroži metās tam palīgā un, satvēruši viņu aiz padusēm, ieveda kaujas tornī. Uz klāja saļimdams, viņš izdvesa:

— Dzert…

KAUJAS DIENA UZ «ORJOLA» BEIGUSIES

īsi pirms pieciem artilērijas kanonade starp galvenajiem spēkiem izbeidzās. Dūmu un miglas aizsegā pretinieks pazaudēja mūs otrreiz. Krievu eskadra, tāpat kā pirmajā kaujas posmā, pamazām nogriezdamās pa labi, sākumā devās uz austrumiem, bet pēc tam — uz dienvidiem. Japaņi tai pašā virzienā steidzās mūs meklēt. Taču mēs pagriezāmies vēl pa labi un devāmies uz rietumiem.

Drīz vien admiralis Ņebogatovs, nesagaidīdams nevienu eskadras komandiera rīkojumu un domādams, ka kontradmirālis Felkerzams gājis bojā līdz ar «Osļabju», uzvilka signālu:

«Kurss nordost 23°.»

Otrajā kaujas posmā eskadra bija apbraukusi veselu riņķi.

«Orjols» daudzās vietās dega. Pa kuģa klājiem vēlās dūmi, gāzās pāri bortam un, vēja dzīti, kā gaistoši mākoņi aizklīda virs jūras nezināmā tālē. Pa visām lūkām kāpa laukā matroži, arī no torņiem nāca ārā cilvēki. Pēc pārdzīvotā visiem bija prātu zaudējušu ļaužu izskats. Tie steidzīgi raidīja gan uz vienu, gan uz otru pusi izbiedētus, vaicājošus skatienus, it kā paši sev jautādami: «Kas nu būs tālāk?» Augšā uznāca arī kurinātājs Baklanovs, uz īsajām kājām lēni gāzelcdams plato rumpi. Mani sastapis, viņš pavisam drūmi novilka:

— Jā, japaņi mums nodarījuši lielu postu.

Vispirms vajadzēja tikt gala ar ugunsgrēkiem. Svabadie matroži steidzās palīgā ugunsdzēsības divizionam. Sašauto šļūteņu vietā atnesa jaunas, rezerves šļūtenes. Tobrīd izplatījās valodas, ka degot labā vidējā sešcollu torņa pagrabs. No dūmiem piepildītā pagraba bija jau izmukuši visi, kas tur stradāja, piegādādami pulveri. Viņi paši bija tie, kas, pa kuģi šaudīdamies, pirmie izziņoja šo vēsti. Nevarēja viņiem neticēt: no apakšas pa šāviņu transporteaurulēm kāpa augšup dūmi, piepildīdami torni; pelēkos mutuļos tie lauzās laukā arī no atvērtās piltuves, pa kuru notika •atiksme ar pagrabu, un izplatījās pa bateriju klāju kā draudīgs Iuvas katastrofas vēstnesis. Daudziem komandas locekļiem sejas Kļuva bālas, acis bailēs izpletās. Sākās panika. Skanēja nesakarīgi saucieni:

—   Jāziņo vecākajam virsniekam!

—   Jāizsauc tilpņu vīri! Pagrabs drīzāk jāpieplūdina ar ūdeni!

—   Pāri bortam! Glābties!

Vieni jau kampa glābšanas jostas, citi — satītās buru audekla Kojas ar korķa matračiem. Patiešām, bija iemesls izsamist: viss Kuģis kuru katru mirkli draudēja eksplodēt. Ir jau vienalga, kā mirt, bet nezin kāpēc šķita, ka vieglāk dabūt galu no šāviņa nekā kopā ar kuģa atliekām uzlidot gaisā. Tie komandas locekļi, kas naspēja apgādāties ar glābšanas līdzekļiem, skrēja pie bortiem, bet bikli apstājās, neuzdrošinādamies mesties jūrā. Acis kāri raudzījās aizmiglotajā tālē, meklēdamas krasta svītru, bet neredzēja neko citu kā tikai bargos viļņus. Atlika tikai viena glābšanās cerība — pašu kuģi, kas brauca nopakaļ, taču arī šeit nevarējām būt droši, ka tie apstāsies un sāks zvejot cilvēkus no ūdens. IJn tomēr: vajadzētu tikai vienam mesties pāri bortam, un tūdaļ viņam pakaļ cits pēc cita lēktu jūrā arī pārējie. Un tad nekāds spēks vairs neapturētu apkalpi, jo vairāk tāpēc, ka pie mums tagad spēja komandēt tikai trīs ierindas virsnieki — visi pārējie atradās operāciju punktā. Desmit, piecpadsmit minūtēs viss bruņu kuģis būtu tukšs. Bet tobrīd sāka rīkoties kurinātājs Baklanovs, skaļi uzsaukdams:

—   Piķis un zēvele! Ķo jūs uztraucaties! Tūliņ uzzināšu, kas tur īsti ir …

Un, ne mirkli nevilcinādamies, viņš laidās iekšā degošajā pagrabā. Daudzi matroži, mutes atpletuši, izbiedētiem skatieniem noraudzījās pakaļ Baklanovam. Kas viņu mudināja tā darīt? Viņš nebija karjerists, un viņam nevajadzēja ne priekšniecības uzslavu, ne varbūtējo apbalvojumu. Uz kuģa viņu turēja par nelabojamu slaistu. Bet reizē ar to Baklanovā bija arī kaut kas ciets un valdonīgs, kas darīja viņu pārāku par citiem matrožiem. Viņš sapņoja, ka izdarīšot varoņdarbu. Tā vai citādi, bet, traukdamies glābt visus no posta, viņš sev piesaistīja ļaužu uzmanību. Tie jau bija zaudējuši spējas orientēties pašreizējos apstākļos. Panika, kas uz kuģa vērsās plašumā un kas tikpat bīstama kā ugunsgrēks, uz kādu laiku aprima. Pagāja dažas sasprindzinājuma un baismīgu gaidu pilnas minūtes, iekām Baklanovu atkal ieraudzījām uz klāja. Visi jutās pārsteigti, ka viņš nepavisam nav cietis no uguns liesmām un nemēģina mukt. Dūmus sarijies, Baklanovs apstājās, izpletis resnās kājas, pieliecās un, ar raupjajām rokām berzdams asarojošās acis, smagi kāsēja. Matroži steidzās pie viņa, vēlēdamies drīzāk uzzināt, kas notiek apakšā, patronu pagrabā. Taču uz viņu jautājumiem Baklanovs atbildēja ar lamu straumi:

—   Idioti jūs visi esat! Jūsu tukšās galvas gluži velti uzspraustas uz pleciem. Gribētu zināt, — no kurienes uz kuģa saradies tik daudz muļķu? Nevis ar japaņiem jums vajadzētu karot, bet ar tarakaniem uz krāsns …

Jo vairāk viņš lamājās, jo vieglāk mums kļuva ap sirdi. Viņa valodu, piebārstītu ar nekrietniem vārdiem, klausījāmies jūsmas pilni, kā reliģiozi ļaudis klausās iemīļotu sprediķotāju. Sī netīrā vīra priekšā bijām gatavi mesties ceļos. Spriežot pēc Baklanova izturēšanās, kļuva skaidrs, ka viņš mums pavēstīs glābiņu no nāves.

Beidzot dabūjām zināt, kas noticis: ventilators, kurš dzen gaisu uz āru, sabojājies un apstājies, bet otrs, kas velk gaisu iekšā, joprojām strādājot un esot sasūcis pagrabā milzumu dūmu. Bet no turienes tie jau kāpjot augšup paši. Priekšniecība nupat bija pavēlējusi pieplūdināt pagrabu ar ūdeni, bet tagad visi jutāmies apmierināti, ka neesam paspējuši to izdarīt. Visvairāk priecājās artileristi. Viņi zināja, cik neapmierinoši mums ierīkota pagrabu pieplūdināšanas sistēma: tie savienoti ar grupās sakārtotām ventilācijas caurulēm. Šādai sistēmai pastāvot, pieplūdinādami vienu pagrabu, mēs pieplūdinātu veselu pagrabu grupu, un tā tie visi nebūtu vairs lietojami.

Kurinātājs Baklanovs, aiziedams no klāja, noteica:

—   Sagribējās atkal kaut ko ieēst.

Ļaudis, izmantodami atelpu, apdzēsa visus ugunsgrēkus un sāka ieviest kuģī kārtību. Augšējais klājs un tiltiņi bija piegāzti ar dzelzs, reliņu un sīko lielgabalu lūžņiem. Mētājās no laivām norauti koka gabali, bloki, takelažas skrandas. Tas viss lidoja pār bortu. Iznīcināto trapu vietā novietoja jau agrāk sagatavotas pagaidu kāpnes. Caurumus, pa kuriem šļāca iekšā viļņi, aiztaisīja ar koka vairogiem, aizbāza ar kojām, aizvilka ar buru audekla plāksteriem. Artileristi rosījās ap tiem lielgabaliem, ko vēl varēja uz ātru roku salabot.

Kādreiz spēcīgais bruņu kuģis «Orjols» tagad izskatījās nožēlojams. Visas augšējās virsbūves bija sagrautas, vidējais pārejas tiltiņš nogāzts un sagriezts gredzenā. Abas enkura važas pāršautas, labā enkuru klīze izrauta un iegāzusies jūrā. Grotmasts, ko šāviņš bija caururbis pie apakšējā tiltiņa, tik tikko turējās, draudēdams uzkrist ļaudīm uz galvas. No tā, tāpat kā no fokmasta, vējā šūpodamās, kā nožēlojamas skrandas karājās takelažas atliekas. Sadragātas bija arī pakaļējās iekraušanas šautras un iznīcinātas elektriskās vinčas, ar kurām vilka augšā tvaika kuterus. Klāja koka segumā, šāviņu izvagotā un sašķaidītā, bija caurums pie cauruma, bet labajā pusē rēgojās tik liels ielauzums, ka tur vairs nevarēja staigāt. Uz priekšgala tiltiņa novietotā cisterna no vienas vietas šķembu saārdīta, caurules, pa kurām no tās plūda saldūdens uz apakštelpām, pāršautas. Ļaudis, kas atradās šajās telpās un strādāja pari par četrdesmit grādu lielā karstumā, palika bez saldūdens. Tas bija jāņem no priekšgala tilpnes un ar enkuriņiem un spaiņiem jānes uz pagrabiem, mašīnām un katlu telpām.

Uz bruņu kuģa bija desmit laivas, divi tvaika un divi mīnu kuteri. Paraudzījos uz tiem un atcerējos inženiera Vasiļjeva vārdus. Vairāk nekā mēnesi pirms kaujas viņš kādreiz atgriezās no kuģu inženieru apspriedes, kas notika uz «Suvorova», un niknuma pilns man stāstīja:

— Ierosināju pārvietot no bruņu kuģiem uz transportkuģiem visas airu laivas un tvaika kuterus. Mēģināju pierādīt, ka kaujā tie radīs tikai ugunsgrēkus. Turklāt, aizvācot laivas un kuterus, samazinātos kuģu iegrime un palielinātos to sākotnējā noturība. Taču eskadras komandieris un viņa štābs manu priekšlikumu noraidīja.

Tagad pārliecinājos, ka Vasiļjevs bijis tālredzīgāks nekā admiralis Rožestvenskis. Mums nebija vairs nevienas veselas laivas, neviena kutera: viss pārvērties par sadragātiem un apdegušiem lūžņiem. Bruņu kuģim grimstot, mums nebūs ar ko glābties un atliks tikai viens — lēkt pāri bortam.

Šāviņi bija sadragājuši dažus elevatorus, un pa tiem nevarēja vairs no pagrabiem piegādāt patronas 75 milimetru lielgabaliem. Turklāt bateriju klaja piegādes sliedes daudzās vietās bija saliektas. Ar to vēl nepietika: lielā un vidējā kalibra lielgabaliem no stipra satricinājuma bija izkustējušies tēmēkļu diegi. Jo sevišķi tas mulsināja artileristus: ja jau arī līdz šim nevarējām lielīties ar trāpīgu šaušanu, tad tagad tālās distancēs tikai plaucēsim šāviņus gaisā.

īsi sakot, bruņu kuģis «Orjols» bija zaudējis vairāk nekā pusi sava kaujas spēka.

Atelpa, ko gluži nejauši bijām guvuši, tuvojās beigām. Labajā pusē aiz mums pamanījām admiraļa Togo pirrno vienību. Visi viņa seši kuģi bez jebkādām bojājumu pazīmēm turējās paralēlā kursā ar mums un pamazām rriūs iedzina. Uz «Orjola» noskandinaja kaujas trauksmi. Bet to mēs uztvērām kā bēru zvanu dunoņu. Ļaudis ar smeldzi acīs nelabprāt nostājās savās vietās saskaņā ar kaujas instrukciju, lai līdz galam iztukšotu ciešanu kausu. Tieši pulksten sešos no vienas un otras puses sāka dārdēt lielgabali. Cīnījāmies ar labo bortu, un tas pats borts saņēma pretinieka triecienus. Pēc pusstundas mūs panāca arī admiralis Kamimura ar saviem sešiem bruņu kreiseriem.

Mūsu eskadrā atkal sākās slaktiņš. Šo cilvēku lielum lielā vairuma vienīgā vaina bija tā, ka tie kādreiz nākuši pasaulē.

«Borodino», kā jau priekšējais, visvairāk cieta no koncentrētās pretinieka uguns. Taču daudz trāpījumu saņēma arī mūsu kuģis. Ārdīja galvenokārt tā labo bortu. Dažreiz šķita, ka kuģa nebruņotajā da|ā ar traku dārdoņu cērtas iekšā briesmoņa zobi, izraudami milzīgus dzelzs gabalus. Mūsu vienīgais glābiņš bija tas, ka joprojām palika neskarti bruņotie borti un to sedzējs bruņotais bateriju klājs. Bet bateriju klājs atradās tikai kādas piecas pēdas virs jūras līmeņa, kurpretim viļņi šļāca septiņas astoņas pēdas augstu. Tādējādi augstais, staltais kuģis pārvērtās par zemu, dziļi iegrimušu monitoru. Pa bateriju klāju netraucēti skalojās ūdens, pagriezienā bīstami palielinot kuģa sānsveri.

Galvenajā labajā mašīnu telpā atradās vecākais inženieris — mechaniķis pulkvedis Parfenovs, bet kreisajā — viņa palīgs štabkapteinis Skļarevskis. Bruņu kuģa garajā ceļā no Kronštates līdz Cusimai viņi abi, atraudami sev miegu, daudz nopūlējās, lai savestu kārtībā mechanismus. Viņu vadībā mašīnu apkalpe labi apguva savus pienākumus. Pavisam citādi tas bija ar artileristiem un citu specialitatu matrožiem.

•Vecākais inženieris mechaniķis, kopā ar mašīnistiem vadīdams labo mašīnu, stāvēja savā postenī, kur atradās visi manometri, telefoni un sarunu caurules. Viņa notraipītie, uz kailās miesas uzvilktie formas svārki bija pavērusies vaļā, cepure noslīdējusi pakausī, atsegdama lielu, spīdošu pieri; rupjas sviedru lāses ritēja pa seju, nosēzdamās bārdā kā bieza rasa. Parfenovs bieži slaucījās tīrā lupatā un bažīgi uzmeta skatienus aparatiem: manometri rādīja tvaika spiedienu katlos, skaitītāji — dzenskrūves vārpstas apgriezienu skaitu. Laiku pa laikam tinkšķēja zvans, ziņodams kaujas torņa pavēli paātrināt vai samazināt kuģa gaitu. Bet tas nevienu sevišķi neuztrauca. Kaujā varēja gaidīt daudz svarīgāku signālu — pavisam apturēt mašīnu vai ieslēgt atpakaļgājienam. Šādas pavēles dod izņēmuma gadījumos, un tās jāizpilda precizi un ātri, ja darītāji vēl grib redzēt dienas gaismu. Parfenovs, uzmanīdams mechanismu darbību, bažīgi vēroja savus apakšniekus. Kā viņi izturēsies briesmu brīdī? Vai pēkšņi apmulsis, ļausies panikai un drāzīsies augšā? Vai tad viņus varēs apturēt ar vienu pašu bargu saucienu, vai arī vajadzēs ķerties pie revolvera?

Mašīnu telpā, tāpat ari katlu telpā ritēja kuģa aizmugures darbs, bet tas nebija mazāk spraigs kā augšā. Tvaika spiedienam katlos neļāva nokristies zem divsimt trīsdesmit mārciņām. Divas tērauda sirdis, kuru saeļļotās daļas laistījās elektrības gaismā, darbojās teicami, bez klabēšanas un silšanas. Mašīnisti tās centīgi uzmanīja, strādādami telpā, kur temperatūra sniedzās pāri par četrdesmit grādiem pēc Reomira. Viņi bija puskaili, ģērbusies tikai darba biksēs. Nogriezti no ārpasaules, tie nezināja, kas notiek augšā. Tikai pēc dzirdes varēja noteikt savu lielgabalu šāvienus un ienaidnieka granatu trāpījumus. Šeit, kuģa dzīlēs zem udenslīnijas, zem bruņu klāja, kura lūkas pa kaujas laiku noslēdza ar smagam tērauda plāksnēm, aiz borta bruņu joslas, šai mechanismu un tvaika pasaulē nebija ne eksploziju, ne ievainoto, ne kritušo. Taču briesmu draudi tāpēc nekļuva mazāki: ja bruņu kuģis sāks grimt, tad jāšaubās, vai no mašīnu nodaļām jelkāds spēs izbēgt.

Pēkšņi labās mašīnas telpa pieplūda ar dūmiem un gāzēm. I,.audis sāka smakt un neko vairs neredzēja. Pie inženiera mechaniķa pielēca mašīnists un dīvainā rejošā balsī jautāja:

—   Vai beigas, jūsu augstdzimtība?

Parfenovs neatbildēja un skaļi nokomandēja:

—   Izslēgt gaisa iesūkšanas ventilāciju!

Gaiss drīz vien kļuva skaidrs, toties sāka celties temperatūra, pārsniegdama piecdesmit grādu. Diišīgi strādājot, šādu karstumu bija ļoti grūti izturēt. Šķita, ka te uz līdzenas vietas var izcept.

Tas pats atkārtojās arī kreisajā mašīnu telpā.

Dažreiz pa karstā gaisa šachtām mašīnu telpā iekrita šķembas. Laime, ka neviena neiekļuva rotējošās daļās. Tas izsistu kuģi no ierindas.

Priekšējā katlu telpā pārsprāga caurule, kas katlu savieno ar inaģistrali. Tvaiks rēkdams lauzās brīvē un piepildīja katlu telpu ar karstu mākoni. Inženieris meclianiķis Rusanovs un staršina Mazajevs paspēja laikā izslēgt šo katlu. Neviens netika applaucēts. Atlikušie deviņpadsmit katli deva pietiekami enerģijas, lai apkalpotu galvenās mašīnas un palīgmechanismus.

Tuvodamies Cusimas jūras šaurumam, izmetām pāri bortam daudz koka daļu. Un tomēr kaujas laikā nespējām izvairīties no ugunsgrēkiem. Bet tagad tie izcēlās vēl biežāk nekā agrāk. Ugunsdzēsības divizions nespēja tikt ar tiem galā. Dega pārvalki, glābšanas riņķi, gumijas sarunu caurules, tvaika cauruļu izolācijā, ugunsdzēsēju šļūtenes, matrači, koju tīklu buru audekla daļas un koka režģi tajos, ogļu maisi, ķerlīnes, tauvas, kailes ar kaņepāju trosēm, bloki, sūču lāpāmie plāksteri. Dega virsnieku kajites ar aizkariem, tepiķiem, mēbelēm un skapjiem. Dega augšējais klājs, it īpaši tādās vietās, kur koka segumu bija izārdījuši un sašķaidījuši šāviņi. Bet vislabākā liesmu barība bija airu laivas ar tajās saliktiem irkļiem, kā arī tvaika un mīnu kuteri ar saviem koka apšuvumiem. Ugunsgrēki nodarīja ļoti daudz posta, nošķirdami kuģa daļas citu no citas, traucēdami komendoriem šaušanu un nemitīgi draudēdami ar iekļūšanu bumbu pagrabos. Dažreiz dūmi, pieblīvēdami torņus, izkvēpināja no turienes apkalpi tāpat, kā no stropa izkvēpina bites. Lielgabalu optiskie tēmēkļi apsūbēja tik stipri, ka kļuva nelietojami — to stiklos nekas nebija saskatāms.

Bet galvenais — ugunsgrēki nomāca visas apkalpes psichi. Ugunsgrēks uz kuģa ir pavisam kas cits nekā uz sauszemes. Tiklīdz liesmas pārņem kādu ēku, iemītnieki vispirms stiepj ārā mantas, un tikai tad, kad tas vairs nav iespējams, .paši skrien laukā. Viņi stāv uz cietas zemes un, vaimanādami vai drūmi klusēdami, raugās, kā uguns aprij visu gadiem krāto. Turpmāk viņus varbūt gaida nabadzība un bads, bet tiešu nāves draudu nav. Pavisam kas cits ir ugunsgrēks uz jūras.

Mūsu bruņu kuģis atradās ugunij naidīgās ūdens stichijas vidū un tomēr dega. Jau šis apstāklis vien zināmā mērā ir pretrunā ar loģiku. Šoreiz liesmas trakoja kuģī ārkārtīgi spēcīgi, bet iekšienē, dzelzs labirintos, daudzajās noslēgtajās nodaļās atradās simtiem cilvēku. Viņiem nebija kur bēgt: visapkārt jūra un šāviņi. Vēl vairāk — katrs cilvēks bija spiests palikt savā vietā: torņos, pagrabos, tilpnēs, mīnu nodaļās, mašīntelpās, katlu telpās, operāciju punktā, kuģa darbnīcā, pie lielgabaliem, pie palīgmechanismiem, pie sarunu caurulēm. Darbu pārtraukt nedrīkstēja, citādi kuģis izies no ierindas un beigas būs visiem. Kuģis un ļaudis tagad bija viens nešķirams kopums. Iekām kuģis nav zaudējis savu dzīvotspēju, katram komandas loceklim ir cerība glābt arī savu dzīvību.

Pret ugunsgrēkiem lietojām vienu vienīgu līdzekli — ūdeni. Bet tam bija divējāda loma: ūdens sargāja mūs no uguns un tai pašā laika bija mūsu galvenais ienaidnieks. Izplūzdarns augšējā klājā, tas pa daudzajiem caurumiem traucās uz apakšējiem klājiem; kā laupītājs tas lauzās pa bortu sūcēm kuģa iekšienē; pāri sašautajiem lūku sliekšņiem un pa elevatoriem tas nokļuva vēl dziļāk. Tilpņu mašīnisti ar inženieri — mechaniķi Rumsu priekšgalā nespēja vien ūdeni izsūknēt. Kuģis savā rumpī jau bija uzņēmis ne mazāk kā piecsimt tonnu. Vārdu sakot, ūdens, ar kuru mēs glābāmies no ugunsgrēkiem, draudēja mūs ievilkt saltā un drūmā jūras kapā.

Operāciju punktā uz galda gulēja smagi ievainots vīrs un vārgi kunkstēja. Vecākais ārsts Makarovs, ar adatu šūdams pāršauto tauku plēvi, izslējās un, pagriezis galvu uz feldšera pusi, acīm redzot gribēja viņam ko teikt. Tanī mirklī liels šāviņš triecās pret labo bruņu jostu iepretim operāciju punktam. Kuģis salēcās un skanīgi ievibrējās kā milzīgas bungas. Šķita, ka tūliņ pat izjuks visas simt brangas, tērauda ribas, kas sasaista kopā kuģa ķermeni. Operāciju punktā tikai nedaudzi noturējās kājās. Vecākais ārsts Makarovs sagrīļojās un uzgāzās virsū operējamam pacientam. Tas sāka spiegt. Satraukuma pārņemti, arī citi ievainotie pacēla galvas. Nepagāja ne pusminūte, kad labajā bortā nogranda otrs tāds pats trieciens. Elektriskā gaisma nodzisa. Sākās vispārējs juceklis. Vecākais ārsts, pārspēdams satraukto cietēju vaidus, tumsā sauca:

—   Viri, apmierinieties! Nekas sevišķs nav nolicis. Apmierinieties!

Sanitari jau dedza iepriekš sagatavotās sveces. Pustumsā saskatīju bālas sejas un šausmām pielijušas acis. Kāds krūtīs smagi ievainots matrozis sāka vemt; viņš pieslējās četrrāpus un rīstīdamies uzgāza visu savu kuņģa saturu virsū kaimiņam, kas nekustēdamies gulēja turpat blakus. Kāds cits, purinādams nosieto galvu, rāpās augšā gar šoti un skrāpēja ar nagiem dzelzi. Kuģa komandieris raustījās uz matrača un murgoja:

—   Ekselence, kur jūsu kaujas plāns? … Atbrīvojiet mani no dienesta!… Nelietību es necietīšu … Jūsu ekselence …

Un skaļi nokomandēja:

—   Izsaukt augšā visus konduktorus! …

Murgoja arī citi ievainotie.

Man tas viss bija tik neparasts, ka reiba galva.

Beidzot mīnieri salaboja elektrisko apgaismošanu.

Mute bija gluži sausa. Pieplaku pie ūdens un alkatīgi dzēru. Pēkšņi krūzīte no manām rokām izkrita. Operāciju telpā šņākdams ielauzās gaiss, un tai pašā mirklī dzelzs lūžņu gabali dārdēdami gāzās tieši uz gaiteņa lūkas, it kā virs mūsu galvām sabruktu mūra ēka. Tūliņ pat kuģis sāka svērties uz labo bortu. Reizē ar to mūsu telpa piepildījās ar gāzēm un dūmiem. Elpot kļuva grūti — tvans ieplūda plaušās un apmigloja apziņu. Kliedzieni un vaimanas neprātu vēl vairoja. Ne ar kādu pierunāšanu, ne ar kādiem draudiem vairs nevarēja apturēt tos, kas devās uz durvīm. Panika turpinājās pāris minušu, kamēr inženieris Vasiļjevs izslēdza gaisa iesūkšanas ierīci, kuras caurule sniedzās līdz kvaterim. Gaiss drīz vien kļuva tīrs.

Ap sešus grādus liela labā borta sānsvere arvien vēl neizzuda. Acīm redzot šāviņu triecienos bija izkustējušies bruņu plākšņu salaidumi un radušās sūces. Turklāt ūdens, kas skalojās pa bateriju klāju, bija saplūdis uz labo bortu. Bija tikai viena vēlēšanās: kaut drīzāk kuģis nostātos taisni!

Mediciniskais personāls atsāka darbu. Bet man šis darbs jau šķita bez jēgas. Bruņu kuģis, kas līdz šim mūs sargāja, drīz vien kļūs visai apkalpei par dzelzs balastu. Un vai nav vienalga, kā nogrimt jūras dzelmē — ar pārsietām vai nepārsietām brūcēm?

No asiņu un zāļu smakas māca nelabums. Smadzenes mitējās uzņemt jaunus iespaidus. Es vairs nespēju palikt operāciju punktā un, neko neapjēgdams, kāpu uz augšējā klāja, noguris un vienaldzīgs pret briesmām. Atskanēja signāls: «Mīnu uzbrukuma atsišana.» Bet īstenībā neviens mīnu kuģis nekur nebija redzams. Vēlāk noskaidrojās, ka vecākais virsnieks Sidorovs ar šo signālu izsaucis mazkalibra artilērijas apkalpi ugunsgrēkus dzēst. Uz klāja uzdrāzās kādi desmit cilvēki. Tajā mirklī netālu no kuģa jūrā iekrita šāviņš, šļakatas šķiezdams, paslīdēja pa tās virsmu un ar rikošetu vēlreiz uzlidoja gaisā garš un melns kā delfins. Ar visu savu divdesmit pudu lielo svaru tas nogāzās uz klāja. Sprādziena vietā uzšāvās un izplūda šķidras liesmas, līgana, tumšbrūna dūmu gredzena iežogotas. Uzdrāzās karsta gaisa šalts un nogāza mani augšpēdu. Šķita, ka izjūku sīkās jo sīkās daļiņās kā putekļu grīste vējā. Nez kāpēc visvairāk mani pārsteidza, ka nejutu vairs savu ķermeni. Pielēcis kājās, neticēju, ka esmu sveiks un vesels, un steigšus taustīju galvu, krūtis, kājas. Kliegdami garām aizskrēja ievainotie. Divi vīri bija 'beigti, bet trešais, uz manu pusi atsviestais, dažas sekundes nogulēja nekustēdamies un tad ātri, kā pēc komandas, pielēca uz viena ceļa un mežonīgi blenza visapkārt. Sis matrozis grasījās kaut kur skriet, bet nemanīja, ka no viņa uzšķērstā vēdera kā skrandas no atvērta čemodānā gāžas ārā iekšas. Viņš pakrita un kā zvērs, gari stiepdams, rēca.

« Gribēju skriet lejā, bet sadzirdēju saucam:

— «Borodino»! «Borodino»!

Uzkāpjot uz augšējā klāja, mana uzmanība vispirms pievērsās šim bruņu kuģim. Tas veda aiz sevis eskadru, bet bija jau sasvēries uz labo pusi un arī kvēloja spožās liesmās. Tur dega tiltiņi, admiraļa salons, liesmas lauzās ārā pa lielgabalu puslūkām, un asinssārts atspīdums laistījās ūdenī. Bet tas, ko es tagad ieraudzīju, lika krūtīm sažņaugties neciešamās sāpēs. «Borodino», neiziedams no ierindas, strauji nogāzās uz labo pusi, izšaudams pēdējo zalvi no pakaļējā divpadsmitcollu torņa.

Tas notika pulksten 7 un 10 minūtēs.

Pagriezāmies, «Borodino» palika pa labi, un devāmies tālāk.

Kaujas laikā biju pārsātinājies ar satricinošiem iespaidiem. Bet šoreiz manā apziņā radās tukšums — it kā tādēļ, lai uzņemtu un nostiprinātu atmiņā jauno drausmīgo ainu.

Tagad priekšgalā brauca pussagrautais «Orjols», gandrīz zaudējis jebkādu militāru nozīmi. Bija pienācis laiks, kad tam vajadzēja vest sev līdzi pārējos kuģus. Ienaidnieks visu savu uguni vērsa uz mūsu bruņu kuģi.

Diena dzisa. Vakaros kā gara, asiņaina brūce, mākoņu iežņaugti, beidza kvēlot rieti. Vējš joprojām nelika jūrai miera, skubinādams piesarkušos viļņus. Līdz biezai krēslai atlika tikai dažas minūtes, bet to skaits bija pilnīgi pietiekams, lai sajustos ārpus dzīves. Kā liptin pielipu pie labā priekšējā sešcollu torņa, kas jau bija izgājis no ierindas, un nespēju izrauties no stinfļuma. It kā cits kāds manā vietā bija izlēmis jautājumu par nāves izvēli: labāk mirt no šāviņa atklātā vietā nekā dzīvam, bruņu kuģī ieslēgtam nogrimt jūras dzelmē.

Šķita, nevis no ienaidnieka kuģiem, bet no atvērtās debess gāzās šāviņi uz «Orjolu» un tam apkārt. Mūsu bruņu kuģis bija īsts peldošs sārts. Uz pakaļējā tiltiņa sarkanbrūnas liesmu mēles lēkādamas un svaidīdamās cēlās līdz pat grotmasta maršam. Vēja satvertie dūmi izjuka skrandu skrandās. Domāju, kā gan visu to spēj izturēt cilvēku nervi un kā vēl bruņu kuģis turpina braukt šādā uguns un ūdens virpulī.

Izņēmu no bikšu kabatas lakatiņu un izpletu. Tajā bija divi gaišzili burti «A. N.», mātes rokas šūti tanīs dienās, kad braucu uz dzimteni atvaļinājumā. Ne reizi nebiju lietojis šo kabatas lakatiņu un tikai kaujas dienā nezin kādēļ paņēmu to no savām mantām. Tagad, stāvēdams pie labās puses torņa, pirmoreiz slaucījos ar šo drāniņu un, kaut gan ievainots nebiju, ieraudzīju tajā asinis. Tas rnani gauži apbēdināja: vai asinis varēs izmazgāt vai nevarēs?

Nebija šaubu, ka kuģis sasprindzina pēdējos spēkus. Un tai pašā laikā galvā malās gluži nenozīmīga doma: «Ja lakatiņu mazgās ar sodu, var gadīties, ka traips izzudīs, bet gaišzilais izšuvums nopluks…» Tanī mirklī manā priekšā pavisam tuvu, iecirzdama sejā svelmi, pazibēja spīguļojoša zvaigzne, tik liela kā bērna galva. Tur aizjoņoja šķemba ar sprāgstvielu, kas vēl uz tās kvēloja, un divas asis no manis ieurbās klājā. No šķembas locīdamās šāvās projām zeltainas čūskas. Pēkšņi mani kaut kas sagumzīja, savēla un apstulbināja. Šķita, ka esmu iekļuvis j-ūras nezvēra apkampienos un, rīstīdamies pēc elpas, lidoju kopā ar viņu pāri bortam. Ne jau uzreiz spēju atskārst, ka man uzgāzies ūdens stabs. Tā smaguma spiests, biju vēlies pa klāju. Kad piecēlos kājās, ieraudzīju, ka ienaidnieka kuģi «visi uzreiz» pagriezušies pa labi no mums un dodas uz nordost. Pēdējo reizi, laikam no pakaļējiem lielgabaliem, tie izšāva zalvi, tēmējot uz ugunsgrēka liesmām, kas klāja mūsu kuģi. Aiz «Orjola» uzreiz iegāzās jūrā kādas četrdesmit granatas, gaisā uzšāvās tikpat fontānu, kas iedzirkstījās ugunīgā spožumā, un ar to dienas kauja beidzās.

MUMS IR TRĪSSIMT ŠĀVIŅU BRŪČU

Strauji uznāca nakts.

«Nikolajs I», uz kura atradās kontradmirālis Ņebogatovs, sāka iedzīt mūsu bruņu kuģi, uzvilcis mastā signālu: «Sekot man! Kurss nordost 23°.»

Pēc brīža flagmaņkuģis nostājās eskadras priekšgalā, un mūsu «Orjols» ieņēma ierindā otro vietu. Mums sekoja «Apraksins», «Seņavins» un citi bruņu kuģi, kas artilērijas dienas kaujā vēl nebija iznīcināti.

Tanī laikā, ienaidnieka galvenos spēkus nomainīdama, pie apvāršņa parādījās mīnu kuģu flotile. Tai ir ātra gaita, un tai jāveic tādi paši pienākumi, kādus sauszemes karā uztic ka Valerijai: galīgi jāsakauj dezorganizētie pretinieka spēki, kas jau atkāpjas. Sadalījušies nelielās vienībās, mīnu kuģi kā tumši silueti virzījās uz mums no ziemeļiem, no austrumiem, no dienvidiem. Salīdzinot ar bruņu kuģiem, šie kuģelīši šķita mazas un nevainīgas rotaļlietas. Jūra tiem klāja pāri skrandainus viļņu plīvurus, un mīnu kuģi, ūdeni rīdami un zvalstīdamies no vienas puses uz otru, strauji tuvojās. Bet mēs labi zinājām, cik postošus draudus tie nes bruņu kuģiem. Ikviena torpēda, ko veiksmīgi izlaiduši šie mīnu kuģi, tērauda cigārs, kurš pats virzās uz priekšu un kurā ielādēti pieci pudi piroksilina, slēpj sevī nāves draudus.

Sakās panika. «Nikolajs I», izvairīdamies no mīnu uzbrukumiem, pagriezās pa kreisi. Tam sekoja arī pārējie kuģi. Taču daži no tiem pagriezās «visi uzreiz», citi — «pakāpeniski». Ķīļūdens ierinda izjuka, un kuģi sablīvējās čupā. Tomēr tas ilga īsu brīdi: pēc tam kad bruņu kuģi pavirzījās uz dienvidu pusi, eskadra atkal izstiepās ķīļūdens kolonā.

Mūsu kreiseri kopā ar mīnu un transporta kuģiem, kuri līdz šim bija sekojuši galvenajiem spēkiem, tagad atradās mums priekšā. Bija pienācis bridis, kad kreiseriem vajadzēja doties pie bruņu kuģiem un sargāt tos no mīnu uzbrukumiem. Tāds pats pienākums uzticēts arī mūsu mīnu kuģiem. Bet notika kaut kas neticams. Kreiseri un mīnu kuģi arī pagriezās uz dienvidiem un, palielinājuši ātrumu, pazuda tumsā. Neviļus radās jautājums: pēc kādiem apsvērumiem vadījās kreiseru vienības komandieris — kontradmirālis Enkvists? Pie bruņu kuģiem palika viens vienīgs kreiseris «Izumruds». Ņebogatovs pavēlēja tam turēties «Nikolaja» kreisajā dvarsā un atvairīt pretinieku.

Pa kolonas līniju ar gaismas signālu noraidīja admiraļa rīkojumu:

«Ieturēt trīspadsmit mezglu ātrumu.»

Zemi mākoņi klājās tieši virs jūras, un šņāca vējš. Sabiezējušā tumsā kā rēgi joņoja baltas viļņu krēpes. Atvairīdami mīnu uzbrukumus, bruņu kuģi līdzīgi garai bāku rindai zibsnīja asinssārtām gaismas strēlēm. Arvien ātrāk cits citam sekoja mazkalibra artilērijas šāvieni, un tiem pievienojās ložmetēju sausie tarkšķi. Laiku pa laikam nogranda lielie dižgabali. Cilvēku acij tikko manāmie ienaidnieka mīnu kuģi atkāpās mūsu šāviņu krusas priekšā, bet drīz vien parādījās atkal no otras puses.

Četri priekšējie bruņu kuģi, arī «Orjols», kura ugunsgrēki bija jau apdzēsti, brauca, iegrimuši tumsā, bez parastajām ārējām ugunim un bez kaujas apgaismojuma. Katra kuģa pūpē dega likai viens Ratjera lukturis, kura uguntiņa, no sāniem aizsegta, spīdēja kā plaisā. Pēc šās gaismas tad ari orientējāmies, braukdami priekšējā kuģa ķlļūdenī. Kontradmirālis Ņebogatovs jau ceļā uz Tālajiem Austrumiem bija iemācījis savas vienības kuģus braukt bez uguņiem. Tagad tas noderēja. Mūsu pārējie kuģi, kas atradās kolonas astē, nepārtraukti raidīja prožektoru starus.

«Orjols», kas tikai tagad nejauši bija iekļuvis Ņebogatova komandēto kuģu skaitā, nelietoja kaujas apgaismojumu citu iemeslu deļ. No sešiem mūsu prožektoriem nebija atlicis vairs neviens. Kaut gan pūlējāmies tos aizsargāt pret šķembām, taču tie visi bija iznīcināti. Nolēmām pielāgot starmešus, ko pirms kaujas noņēmām no kuteriem un nobāzām kuģa iekšienē. Starmešus tūliņ uzstiepām augšā. Jaunākā mīnu virsnieka — leitnanta Modzaļevska vadītie mīnicri pievilka pie tiem provizoriskus vadus no galvenās dinamomašīnas, bet gaisma iznāca tik vāja, ka savu uzdevumu tā nepildīja un tikai piesaistīja pretinieka uzmanību. Priekšniecība un komanda bija gaužām noskumusi, taču no kaujas apgaismojuma vajadzēja atteikties. Vēlāk tomēr uzzinājām, ka tas mums nācis par labu.

Atsitot mīnu uzbrukumus, varēja darboties tikai daļa «Orjola» artilērijas": priekšējais divpadsmitcollu tornis ar vienu lielgabalu (otram lielgabalam bija norauts stobrs), viens labais priekšējais, ar rokām grozāms sešcollu tornis un četri uz tiltiņiem novietoti 46 milimetru lielgabali. Neskarts bija ari pakaļējais divpadsmitcollu tornis, bet tam vairs atlikuši tikai četri šāviņi — tos taupīja gadījumam, kad varbūt atkal nāksies sastapties ar pretinieka līnijkuģiem. Saglabājušies bija arī daži 75 milimetru lielgabali, taču tos nevarēja lietot: tiklīdz atvērām puslūkas — bateriju klājā tūliņ šļāca iekšā viļņi. Pārējie torņu lielgabali un ložmetēji bija vai nu galīgi sadragāti, vai arī tiem bija vajadzīgi lieli labojumi.

«Orjols» ar šādiem pašaizsardzības līdzekļiem atvairīja mīnu uzbrukumus. Taču viņa posts ar to vēl nav raksturots pilnīgi. «Orjolam» bija ap trīssimt lielu un mazu šāviņu brūču. Tiesa, tie visi bija virsūdens caurumi, bet tajos joprojām gāzās iekšā viļņi. Turklāt bija radušās sūces izļodzīto bruņu plākšņu salaidumos. Kā jau teicu, bruņu kuģis bija sarijis vairāk nekā piecsimt tonnu ūdens, un tas par spīti visām tilpņu vīru pūlēm joprojām draudīgi plūda klāt, palielinādams kuģa iegrimi.

Arvien vairāk noskaidrojās, ka mūsu kuģi jūra iesūc sevī.

Kad par to ziņoja vecākajam virsniekam Sidorovam, viņš tūliņ pat izrīkoja:

—  Mobilizēt visus, ko vien var, lai atbrīvotu kuģi no ūdens.

Šo rīkojumu pa nejauši patvērušos cauruli nodeva no kaujas

torr,ia uz centrālo posteni, bet no turienes tas aizjoņoja uz visām kuģa noda|ām.

Daļu ekipāžās iesaistīja cīņā par kuģa peldspēju. Pārējie ļaudis joprojām strādāja katrs savā specialitātē. Arī es stājos pie saviem tiešajiem pienākumiem. Kuģa revidents — leitnants Burnašovs pavēlēja vecākajam batalierim — konduktoram Pjatovskim un man izsniegt komandai gaļas konservus. Tas notika pūpes mīnu nodaļā. Spoži dega elektriskās spuldzes. No dažādām telpām ieradās matroži un stājās rindā. Viņu nebija daudz, un tomēr kārbas ar gaļu izdeva ar stingru uzskaiti. Piedalījās arī pats revidents, atnācis no centrālā posteņa. Burnašovam no piņņainās sejas ar biezajām lūpām izzuda parastā laiskuma izteiksme, viņš sarosījās un tincināja katru matrozi:

—   No kurienes?

—   No kreisās puses vidējā torņa patronu pagraba, jūsu labdzimtība, — matrozis atbildēja.

—   Cik jūs tur esat?

^ — Divpadsmit cilvēku.

* — Labi, saņemsi trīs kārbas.

Pjatovskis pierakstīja, kam, uz kādu nodaļu un cik dots konservu, un es tos izsniedzu.

Kārta pienāca mīnierim Privaļichinam.

—   Priekš cikiem?

—   Diviem, jūsu labdzimtība!

—   Vienu kārbu var dot tikai četriem cilvēkiem. Katram pienākas ceturtda[mārciņa gaļas.

—   Mēs, jūsu labdzimtība, dalīsimies ar stūres vīriem.

—   Pielūko, bez krāpšanas!

Kāds mašīnists, tik stipri notriepies ar smēreļļu un netīrumiem, ka to vairs nevarēja ne pazīt, sadusmojās uz revidentu, atteicās no konserviem un kāpa augšā pa trapu. No bateriju klāja vel skanēja viņa balss:

—   Un tāds vēl saucas par virsnieku! Pašam no rijības pinnes plīst pušu. Staigā iepleties, it kā tauvu rituli būtu iekāris šekumā. Dzīvs būdams, sapuvis. Kad slīksi — mes tev, nolādētajam draņķim, tos konservus sabāzīsim kabatās! …

Kaut gan leitnants Burnašovs visu to dzirdēja, viņš nez kāpēc savilka savas biezās lūpas smaidā:

—   Ko tas melnais muļķis tur bļaustās? Laikam piesūcies.

—   Jūsu labdzimtība, viņš piedzēries pats no saviem sviedriem, — kāds matrozis vīzīgi novilka caur zobiem.

Burnašovs apklusa un neuzticīgi pašķielēja uz komandu.

Tāds gadījums vēl nebija piedzīvots, ka tur, kur varēja dabūt

Ko ēdamu, neierastos kurinātājs Baklanovs. Viņš pievirzījās revidentam gandrīz klāt un, apdvesdams to ar šņabja smaku, zobgalīgi teica:

—   Jūsu labdzimtība, gluži velti jūs dodat viņiem tik daudz konservu. Vai tad tā var — veselu kārbu četriem vīriem? Pārēdīsies un gribēs gulēt. Bet tagad taču vajag kuģi aizstāvēt. Es pats no vakardienas ne miltuma neesmu mutē ņēmis. Nav ēstgribas, ko tu padarīsi! Prātoju tikai, ka tēviju glābt…

—   Rimsties pļāpāt! — revidents pārtrauca. — īsi sakot, cik?

—   Trim katlu telpām, jūsu labdzimtība, vairāk par piecām kārbām nevajag.

—   Izsniegt!

Sapratu bijušā, centīgā zemnieciņa, tagadējā konduktora Pjatovska mantkāri. Runājot ar mani, viņam ne vienreiz vien paspruka senlolotā doma — iekrāt uz kroņa rēķina naudiņu un atvērt kaut kādu bodīti. Bet leitnanta Burnašova iedzīvošanās tieksmi nespēju izskaidrot. Sis bagātais Rurskas muižnieks trīcēja par katru konservu kārbu un bija neticami skopulīgs pat tad, kad augšā vienā laidā granda lielgabali un kad katru mirkli varējām uzlidot gaisā no ienaidnieka torpēdas.

Sagudrojis ieganstu, aizgāju no mīnu nodaļas un uzkāpu bateriju klājā.

Lai pretiniekam grūtāk būtu ieraudzīt mūsu kuģus, bateriju klājā dega tikai zilās elektriskās spuldzes. Valdīja puskrēsla. Bruņu kuģis šūpojās. Skalodamies salti zaigoja ūdens. Lāgiem tas guldzēdams gāzās uz to bortu, kurp svērās kuģis. Laipodams klaiņāju no vienas vietas uz otru. Viss šeit bija kļuvis acij neparasts, it kā es būtu nonācis uz sveša kuģa: gan dažu 75 milimetru lielgabalu pāri palikušie lūžņi, gan sagrautās virsnieku kajišu sienas, gan elevatori ar izrautiem sāniem, gan bortos izšautie caurumi, kuros murdēja ūdens. Zilā gaisma spīdēja vāji, un tikai ar pūlēm varēja pazīt pretimnācējus virsniekus un matrožus, satraukti steidzīgus, ar bālām sejām, pelēkām kā zeme, ar iekritušām acīm. Pirmajā brīdī šķita, ka atrodos augšāmcēlušos miroņu vidū. Sis iespaids vēl pastiprinājās, redzot nenovāktos matrožu un mičmaņa Suminska līķus — tic valstījās līdzi ūdenim, sadūrās, griezās ar galvu gan uz vienu, gan uz otru pusi.

Ja augšā cilvēki bija aizņemti lielāko tiesu ar mīnu uzbrukumu atvairīšanu, tad šeit daļa apkalpes visu savu enerģiju izlietoja cīņai par kuģa noturību. Mičmanis Karpovs ar ugunsdzēsības divizionu, tilpņu inženieris mechaniķis Rumss ar labākajiem atslēdzniekiem un tilpņu mašīnistiem, bocmaņi ar namdariem un ierindas matrožiem pūlējās aizlāpīt šāviņu izsistos caurumus. Daži bija mazi, tikai dūres lielumā. Bet vispār caurumu skaits bija prāvs, un visi kopā tie laida cauri daudz ūdens. Alaza-

jos dzina koka puļķus vai ar saeļļotām pakulām aptītas tapas. Sarežģītāk bija ar lielajiem caurumiem. Neviens nezināja, ka konduktoru kopkajite pieplūduši ar ūdeni, ko aiztur tikai trīspadsmitā šote. Kad tajā rāva vaļā durvis, tad pāri komingsam, ļaudis biedēdamas, uz kuģa pakaļgalu traucās trokšņainas ūdens straumes. Kāds nervozi iespiedzās. Daži matroži, domādami, ka pieplūdis viss kuģa priekšgals, metās bēgt. Bet feldfebelis Murzins ar saucienu viņus apturēja:

—   Zaķapastalas, uz kurieni? Atpakaļ!

Šajā kopkajite caurumus bāza ciet ar matračiem un kojām, pēc tam virsū lika dēļus un piespieda tos ar stutēm.

Taču diezgan daudz lielo caurumu bija arī citās kuģa daļās. Leitnanta Larionova kajitē sienā bija izrauts pieci reiz sešas pēdas liels laukums. Laime, ka tam bija gludas malas, gluži kā ar šķērēm nogrieztas, un tāpēc to varēja ātri aiztaisīt. Toties daudz grūtāk bija tikt gala ar caurumu pie simtās brangas. Divpadsmitcollu šāviņš tik ļoti bija sacirtojis tā malas, ka sameistaroto koka vairogu nekādi nevarēja blīvi pielāgot bortam. Namdari vēlreiz pārtaisīja vairogu. Atslēdznieki, lieliem veseriem klaudzinādami, centās iztaisnot cauruma ieliektās malas. Viss bija veltīgi. Mičmanis Karpovs izrīkoja:

—   Stiepiet šurp segas un pīteņus! Ātri!

Tikai pēc tam, kad vairogu no vienas puses izpolsterēja ar segām un pīteņiem, tas apturēja ūdens pieplūdumu.

Bet visvairāk jūra draudēja iekļūt pa caurumu, ko šāviņš bija izlauzis kopkajites sienā. Tur nebija elektriskās apgaismošanas. Ļaudis lietoja tikai akumulatoru spuldzes un arī tās paretam, lai ar gaismu nepiesaistītu pretinieka uzmanību. Paklausot tilpņu inženiera Rumsa norādījumiem, matroži strādāja tumsā tikai taustīdamies un staigāja līdz jostas vietai pa ūdeni.

Cita aiz citas skanēja balsis:

—   Piespied dēļus ar plecu!

—   Dod stutes!

—   Ko tu man baksti ar koju ģīmī!

—   Klāj apakšā segas!

—   Sātani, kāju saspieda!

Inženiera Rumsa rokā uz dažām sekundēm iedegās akumulatora spuldze. Tās gaismā bija redzamas vīru saliektās muguras un sasprindzinātās sejas. Tie centās piespiest pagaidu ierīci pie cauruma, tik liela, ka pa to varētu iziet pieaudzis cilvēks. Šķita, vēl mazliet pūļu, un uzdevums būs izpildīts. Bet smagi viļņi šļāca no ārpuses, izsita visas aizsardzības ierīces un gāza apkārt cilvēkus. Arī svešā jūra it kā mums atriebās. Taču matroži negribēja padoties bez cīņas. Tie klupa, krita, pierijās ūdens un atkal cēlās, lai cīnītos ar ūdeni, kas tagad bija kļuvis par mūsu galveno ienaidnieku.

Inženieris Rumss uzsauca:

—   Puiši, tā mums nekas neiznāks! Izmēģināsim citu paņēmienu!

Tagad darbu sāka no borta ārpuses. Nolēma kuģa brūcei uzklāt buru audekla plāksteri, piestiprinot tā malas pie reliņa statņiem un tīklu aizžogojuma ierīcēm. Kamēr ļaudis noņēmās ar šo darbu, tikmēr viļņi tos nepārtraukti dauzīja, draudēdami pavisam Ieskalot jūrā. Taču mērķi sasniedza — ūdens ieplūšana kuģī samazinājās vismaz par divi trešdaļām. Ar šādu pašu paņēmienu pieveica arī kādu citu milzīgu caurumu pie septiņdesmit pirmās brangas.

Pa to laiku piecdesmit cilvēki bija nodarbināti ūdens likvidēšanā bateriju klājā. Pustumsā matroži virzīja ūdeni lejup pie sūkņiem un turbinām, citi smēla to ar spaiņiem, ar eļļas kannām un lēja jūrā pa saslauku caurulēm. Nepārtraukti darbojās arī ugunsdzēsēju sūkņi. Par spīti visām pūlēm ūdens krišanos tik tikko varēja manīt. Un varbūt šī krišanās bija tikai šķietama, jo pārāk dedzīgi vēlējāmies drīzāk tikt vaļā no ūdens.

Šo matrožu grupu vadīja bocmanis Vojevodins. Šoreiz viņš bija zaudējis parasto rāmumu. Satraukts, ar pakausī noslīdējušu cepuri, tas šaudījās no viena pie otra un, pats savas bailes remdēdams, nedabiski skaļi kliedza:

—   Puiši, ieraujiet veiklāk! Labāk krastā šņabi dzert un meitiešus spaidīt nekā laisties jūras dibenā vai haizivs zobos galu dabūt! …

Ar tilpņu staršinas Osipa Fjodorova piepalīdzību bateriju klājā no operāciju punkta uzkāpa inženieris Vasiļjevs. Domājams, viņam pašam gribējās pavērot, kas te notiek, un palīdzēt ar norādījumiem. Bet, kad viņš, lēkdams ar kruķiem, mēģināja pievirzīties pie labā borta, bruņu kuģis nejauši nosvērās uz to pašu pusi. Tūliņ dunēdams gāzās uz labo bortu arī ūdens, apņemdams Vasiļjevarn kājas pāri ceļiem. Viņš griezās atpakaļ un tanī brīdī Ieraudzīja mani.

—   Ak jūs arī te esat!

—   Tieši tā, jūsu labdzimtībai

Netālu klaudzēja veseri, žvakstēja dzelzs. Tur tīrīja elevatoru, lai varētu atjaunot 75 milimetru patronu piegādi no pagraba.

Apstājāmies pie mašīnu darbnīcas trapa lūkas.

Vasiļjevs paraudzījās apkārt, pakratīja galvu un teica:

—   Brīnums, kā mēs vēl turamies. Bruņu kuģis kuru katru mirkli var noiet dibenā.

—    Kā tad tā? — es jautāju, izbrīnā raudzīdamies uz Vasiļjevu.

—   Ļoti vienkārši. Pirms divi stundām runāju ar tilpņu inženieri Rumsu, un mūsu secinājums ir bēdīgs. Apsveriet pats! Kurinātāji dedzināja tikai tās ogles, kas atrodas apakšā, pa ķērienam. Artileristi stasta, ka no pagrabiem patērēts apmēram četrsimt tonnu šāviņu un lādiņu. Pa bateriju klāju skalojas vairāk nekā divsimt tonnu ūdens. Iedomājieties, cik stipri pārvietojies «Orjola» smaguma centrs! Bruņu kuģis var izturēt sānsveri, ne lielāku par astoņiem grādiem. Viens vienīgs lieks grāds — un «Orjols» apsviedīsies ar ķīli gaisā.

Inženiera vēsts uzdvesa tādas šausmas, it kā manu pakausi jau skartu pielādēta revolvera stobrs.

Osips Fjodorovs aizgāja palīdzēt saviem tilpņu mašīnistiem. Pavadīju Vasiļjevu uz mašīnu darbnīcu. Viņš sūdzējās par galvas sāpēm, apgulās uz virpas un lūdza pabāzt kaut ko pagalvī. Atnesu savu bušlatu.

—  Jūsu labdzimtība, varbūt uzkāpsiet augšējā klājā? Es jums palīdzēšu.

Vasiļjevs skumji pasmaidīja, un spožajā elektriskajā gaismā viņa acu zīlītes sarāvās.

—   Kādēļ? Ja mūsu «Orjols» grims, tad arī veselie nez vai izglābsies. Man, kā redzams, ir beigas. Labāk palikšu šeit, lai uzreiz, bez mokām, šķirtos no dzīves. Uz visu raugos aukstasinīgi. Astoņi grādi ir mūsu vislielākā pieļaujamā sānsvere. Bet šo galējo skaitli viegli var pārsniegt, krasi pagriežot kuģi. Lūdzu, lai Rumss brīdina vecāko virsnieku. Arī es nosūtīju viņam zīmīti.

Uzkāpu augšā viens pats. Tumsa bija tik melna un blīva, ka šķita — tā spiež plecus. Visapkārt tālu jo tālu šņāca vējš un šalca jūra. Ap mastiem dauzījās takelažas atliekas, un kaut kur žēli šķindēja atrauta skārda plāksne. Pamazām acis sāka atšķirt priekšmetus. Uzmanīgi virzījos uz priekšējā tiltiņa pusi un, lai neiegāztos kādā caurumā, ar kāju taustīju katru klaja pēdu. Bieži vien bija jākāpjas atpakaļ un jāmet līkums ap bīstamām vietām. Zem kājām — tur, kur šāviņi bija ieliekuši klāju, murdēja ūdens, sniegdamies gandrīz līdz ceļiem.

Pēkšņi no jūras atskanēja izmisis kliedziens:

—   Glābiet! … Slīkstu! .. . Brāļi, glābiet! …

Kas tur kliedza: virsnieks vai matrozis? Un kā viņš nokļuvis jūrā? Vai iegāzies no «Nikolaja I» — tas brauca mums pa priekšu — vai arī nejauši palicis dzīvs no kāda cita, jau nogrimuša kuģa ekipāžās? To zināja tikai jūra. Mūsu bruņu kuģis neapstādamies devās tālāk. «Orjols» jau arī nevarēja nodarboties ar viena cilvēka glābšanu, ja bija jāsaglabā visas apkalpes dzīvības. Balss, kas tur sauca pēc palīdzības, pārpūlē vai lūza un strauji gaisa, palikdama nopakaļ kuģim, kļūdama arvien dobjāka un dobjāka, it kā grimtu bezdibenī. Trīcēdams nodomāju: «Varbūt arī mums tāpat vajadzēs ķepuroties jūras atvarā. Cik daudz tagad viļņos izkaisītu cilvēku turējās virs ūdens, aizvadīdami savus pēdējos brīžus…»

Ar pūlēm nokļuvu līdz priekšējam tiltiņam. Pa labi no torņa, atspiedies pret bruņām, stāvēja cilvēks un ar binokli raudzījās nakts tumsā. Izrādījās, ka tas ir vecākais signalists Zefirovs.

—   Kā klājas, Vasilij Pavlovič?

—   Pagaidām virzāmies bez apstāšanās.

—   Kurp? Uz mājām vai uz kādu neitrālu ostu?

—   Kur nu! Jau no pulksten deviņiem «Nikolajs» iegriezās agrākajā kursā nordost divdesmit trīs grādi. Šmaucam uz Vladivostoku.

Man šķita, ka arī kontradmirālis Ņebogatovs dara lielu jo lielu kļūdu. Viņam taču vajadzēja saprast, ka esam sakauti, galīgi sakauti. Un, ja jau tā, tad Ņebogatovam tapat kā jebkuram citam karavadonim šādos apstākļos vajadzētu rūpeties tikai par to, lai nākamībai saglabātu viņam uzticēto speķu atliekas. Protams, par atgriešanos Baltijas jūrā nebija nemaz ko domāt: tā pārak tālu. Bet mums bija cita iespēja izkļūt no pašreizējā stāvokļa: iegriezties tuvākajā ncitralajā Ķīnas ostā un tur atbruņoties. Admirālis Ņebogatovs to nedarīja, kaut gan tagad patstāvīgi komandēja eskadras atliekas un pēc sava prāta varēja izlemt taktikas un stratēģijas jautājumus. Viņš akli pakļāvās subordinacijai, pildīdams Rožestvenska pavēli — nenogremdētos kuģus veda uz Vladivostoku. Kam gan tie tur būs vajadzīgi, ja šai ostai mums nav vairs nekādas nozīmes? Un vai bija kāda garantija, ka atkal nesastapsimies ar japaņiem viņu jūra? Šis bija mūsu trešais bezcerīgais mēģinājums izlauzties cauri bīstamajam pretinieka pagaļmam uz savu tālo zemi. Neviļus radās iespaids, it kā mūs, nomocītus un nomāktus, grūstu postā kāda sveša, ļauna griba.

Zefirovs pastāstīja vēl vienu jaunumu:

—   Gandrīz nolaidām dibenā paši savu kreiseri «Izumruds». Tas bija tuvojies no kreisās puses. Mūsējie noturējuši «Izumrudu» par ienaidnieku un tik plaucējuši virsū. Uzgāzuši četrus šāviņus. Laime, ka netrāpījuši, citādi «Izumruds» vairs nebrauktu pa jūrām.

Nejauši atskatījos. Tanī mirklī mums iepakaļ, kreisajā puse, aiz apvāršņa jūra uzsita gaisā asinssārtas liesmas un nodunēja tāls grāviens.

—   Ko tas nozīmē? — jautāju Zefirovam.

—   Laikam jau torpēda uzspridzināja kadu kuģi, — viņš atbildēja neskanīgā balsī.

Iedomā tēlojās drausmīga aina: kuģis grimst, ūdenī ķepurojas cilvēki, un tos aprij viļņi. Kam piederēja šis kuģis: japaņiem vai mums? Bet šie tālie un neredzamie kara upuri aizņēma tikai daļu no iztēles. Vispirms manu uzmanību neatvairāmi saistīja mūsu pašu «Orjols»: ka tik arī mums nepamanīts nepiezogas pretinieks! Gar tiltiņa malām novietojās signalisti, vērodami naksnīgo apvārsni; pie diviem nesašautajiem 47 milimetru lielgabaliem stāvēja komendori. Uz divpadsmitcollu torņa jumta rēgojas leitnanta Pavļinova lielais augums. Pavļinovs tur bija uzkāpis, lai labāk spētu uzmanīt japaņu mīnu kuģus. Laiku pa laikam, paklausot viņa skanīgajai pavēlei, šis tornis un arī priekšējais labais sešcollu tornis vērsās ar stobriem uz to pusi, kur bija manīts aizdomīgs kuģa siluets.

Iemetu aci kaujas tornī. No priekšniecības tur bija četri vīri. Sveiks un vesels tikai jaunākais mīnu virsnieks — leitnants Modzaļevskis, visi pārējie — ievainoti. Leitnants Samševs sakucies sēdēja uz klāja un klusu vaidēja. Vecākais virsnieks Sidorovs, nespēkā ļimdams, bija piespiedis pārsieto galvu pie vertikālās torņa bruņas. Leitnants Modzaļevskis un mičmanis Sakelari pa spraugām vēroja «Nikolaju I», uz kura pūpes kā ceļarādītāja zvaigzne mirdzēja viena vienīga ķīļūdens uguns. Pie stūres rata stāvēja bocmanmats Kopilovs, drukns, melnīgsnējs sibirietis ar nelielām, spurainām ūsām. Tas bija labākais stūres vīrs, viņš zināja visus savas specialitātes sīkumus un lieliski pazina visas mūsu kuģa kaprizes, izdarot tādus vai citādus pagriezienus. Galvu viņš turēja zemu noliektu, it kā slēpdams savu sīkām šķembām saskrāpēto seju. Labās rokas delna bija aptīta ar lupatu — divi pirksti norauti. Kopš agra rīta, tikko parādījās japaņu izlūki, viņš nostājās savā posteni un, kaut gan ievainojumu dēļ bija zaudējis daudz asiņu, nepārtraukti atradās pie kompasa, it kā viņu būtu pievilcis magnets. Kaujas tornī bija vēl divi vīri — signalists Semjakins un konduktors Kaziņecs.

—   «Admirālis» griežas pa kreisi! — sauca mičmanis Sakelari.

Vecākais virsnieks uzreiz saslējās un nokomandēja:

—   Sekot!

Un, pagriezies pret Kopilovu, piebilda:

—   Stūri uzmanīgi!

—   Klausos, stūri uzmanīgi, — Kopilovs drūmi atbildēja.

«Orjols» sāka slīdēt pa kreisi un tai pašā laikā svērās uz labo

bortu, uz cirkulācijās ārējo pusi. No augšējā un bateriju klāja līdz kaujas tornim atvēlās draudīga ūdens guldzoņa. Ienaidnieka uguns jau dienas kaujā bija iznīcinājusi visus sānsveres mērītājus, bet arī bez tiem varēja just, ka kuģis sasniedzis pēdējo noturības robežu. Sagāzies uz sāniem, dzelzs korpuss trīcēja no viena gala līdz otram. Kaujas tornī, zinādami par astoņus grādus lielo sānsveri, visi klusēja, un laikam gan visiem, tāpat kā man, šķita, ka kuru katru mirkli var notikt katastrofa. Tā tas turpinājās tik ilgi, kamēr bruņu kuģis, pamazām celdamies, atkal nostājās taisni.

—   Malacis «Orjols»! — vecākais virsnieks atviegloti nopūtās.

Pēc kādām piecpadsmit minūtēm, kad uzņēmām agrāko kursu

nordost 23°, atkārtojās tas pats.

Kontradmirālis šādus pagriezienus acīm redzot izdarīja tādēļ, lai radītu grūtības ienaidnieka mīnu kuģiem. Tādos brīžos flagmaņkuģis mums katrreiz pagaisa. «Nikolajs I» griezās gandrīz uz vietas, bet mēs, lai «Orjols» pārāk nesasvērtos uz sāniem, bijām spiesti mest prāvāku līkumu. Ratjera luktura uguntiņa, kas mirdzēja mums priekšā, uz laiku nozuda. Riskējām pavisam aizklīst no flaginaņkuģa. Bet šādos gadījumos vienmēr glāba vecākais signalists Zefirovs. Viņa lielajām, pelēkajām acīm tumsa it kā nemaz neeksistēja — tas redzēja visu. Paklausot viņa norādījumiem, atkal atradām flagmaņkuģi.

—  Mani stipri krata drudzis, — vecākais virsnieks Sidorovs sūdzējās.

Mičmanis Sakelari ieteica:

—  Jums katrā ziņā jākāpj lejā operāciju punktā.

Sidorovs gribēja ko teikt, bet viņu pārtrauca nervozs sauciens no tiltiņa:

—   Mīnu kuģis! Mīnu kuģis!

Priekšā pa labi pazibēja uguntiņa.

Vienā mirklī sāka būkšķēt lielgabali.

—   Torpēda! Torpēda! — bļāva kāda balss.

Izlēcu uz tiltiņa labā spārna un sastingu. Varēja redzēt, kā ienaidnieka izšautā torpēda dzina jūras virsmā spīdošu, fosforainu sliedi un joņojot šķērsoja mūsu kursu. Bojā eja šķita nenovēršama. Bijām bezspēcīgi kaut ko uzsākt. Deniņos atbalsojās sirds puksti, it kā skaitīdami drausmīgo gaidu mirkļus. Apziņu pārņēma viens vienīgs jautājums: vai torpēda nodrāzīsies bortam garām, vai arī kuģis pēkšņi sadrebēs līdz pēdējai šotei un strauji iegrims savā dziļajā jūras kapā? Bet laikam mūsu stunda vēl nebija situsi, — torpēda novilka savu spīguļojošo sliedi tieši aiz bruņu kuģa priekšgala. Ļaudis atgriezās dzīvē.

Vecākais virsnieks rupji izlamājās un tad it kā atģidies iesaucās:

—   Kungs, piedod manai grēcīgajai dvēselei!

Signalists Zefirovs noteica:

—   Nešķīstā, tik tikko neaizķēra!

Un, norāvis no galvas cepuri, sāka dauzīt to gar ceļiem, it kā sizdams laukā putekļus.

Arī citu virsnieku un matrožu vārdi un frāzes skanēja dīvaini un nesakarīgi, varēja domāt, ka tie būtu teikti miegā.

Niknie mīnu kuģu uzbrukumi rimās tikai pēc pusnakts. Gandrīz sešas stundas bija jāiztur vislielākais sasprindzinājums, kādu vien iespējams uzvelt cilvēka psichei. Beidzot nomocītie jūrnieki varēja uzelpot vieglāk — japāņi, kā redzams, bija mūs pazaudējuši pavisam.

Pie kaujas torņa negaidot ieradās kurinātājs Baklanovs. Abi aizlavljāmies uz pakaļējo tiltiņu, kur nolēmām pavadīt atlikušās nakts stundas. Tur jau gulēja daži komandas vīri, un katrs bija pievācis vai nu koju, vai glābšanas riņķi. Arī mēs sameklējām divas kojas un tad, blakus nosēdušies, piespiedāmies pie grotmasta. Pār apvārsni kāpa šaurs mēness sirpis. Visapkārt kļuva gaišāks. Kā mīļāko turēju apkampienos ritulī satītu koju un spiedu to sev klat. Korķiem piebāzta, kuģim grimstot, tā man varēs aizstāt glābšanas riņķi. Laizdamies snaudā, vēl dzirdēju Baklanova balsi:

— Cik daudz baznīcās, cik daudz klosteros lūdz dievu, lai tas piešķir mums uzvaru! Simtiem tūkstošu popu un mūku vērš acis pret debesīm. Bet kāda tur jēga? Droši vien dievam ausis ar matiem aizaugušas — viņš nedzird. Eh, kaut varētu izsprukt dzīvs! Gan tad es vienam otram pierādītu, ka neesam ar pliku roku ņemami …

Kakts lēni vilkās uz rīta pusi. Taču atmiņā iespiedās vēl viena aina, kas neaizmirsīsies līdz kapa malai. Tobrīd atrados uz priekšēja tiltiņa. Mazliet aiz labā dvarsa vienas kabeļtauvas attālumā tumsā pamanījām neliela kuģa siluetu. Viens no mūsu kuģiem, kas brauca nopakaļ, apgaismoja siluetu ar prožektora gaismas strēli. Izrādījās, ka šis ir japaņu mīnu kuģis. Tas bija sašauts, laida ārā tvaiku un nespēcīgs un nāvei nolemts stāvēja uz vietas. Uz mīnu kuģa tiltiņa bija redzams komandieris. Nometies uz viena ceļa, pret otru atspiedis elkoni, tas ievilka pa dūmam un raudzījās uz garām braucošiem krievu kuģiem. No mūsu kolonas viņējā gala nogranda liela kalibra šāviens. Fugasa granata apžilbinoši uzliesmoja mīnu kuģim tieši vidū. Arī mūsu «Orjols» atklāja uz japaņu mīnu kuģi uguni, bet tas vairs nebija vajadzīgs. Tur, kur nupat vēl stāvēja mīnu kuģis, mutuļoja tikai tvaika un dūmu mākonis. Prožektora ugunīgā acs aizvērās. Viss iegrima necaurredzamā tumsā. Bet es vēl ilgi nespēju atbrīvoties no satricinošā iespaida, kādu radīja kuģa zibenīgā bojā eja. Un, kaut gan prāts čukstēja, ka iznicināts pretinieks, taču sirds sažņaudzās, redzot nāvi, kas vienā mirklī aprija vairākus desmitus dzīvību.

IENAIDNIEKS MŪS IELENC

Esmu eksternis un eksaminējos par vidusskolas kursu. Manas atbildes visos jautājumos pilnīgi apmierinošas. Piepildās sensenās ilgas, un acu priekšā jau tēlojas Maskavas universitātes fizikas un maternatikas fakultate. Būšu students un pēc tam zinātnieks. Cik liela laime tā ir cilvēkam, kas nācis no tālas, tumšas un nabad/.igas sādžas! Taču mans prieks ir pāragrs: matematikā izkrītu — un izkritu ar tādu negodu, kādu nav piedzīvojis neviens skolnieks. Skolotājs, vecs, krunkains vecītis ar šķērseniskiem uzplečiem, ilgi raugās manī ar savu iznīcinošo skatienu un tad ņirgādamies saka:

—  Velti, jaunais cilvēk, jūs tikai atņemat citiem laiku. Jūs esat pilnīgs stulbenis! Es pat šaubos, vai jūs protat reizesrēķinu. Sakiet, — cik ir septiņreiz astoņi?

Matematika man vienmēr patikusi, un uz eksaņienu esmu ga.tuvojies neatlaidīgi un ilgi. Bet tagad nespēju atbildēt uz tik vienkāršu jautājumu. Kas mati noticis? Visa klase skaļi smejas. Stāvēdams pie tāfeles, samulsis raugos apkārt. Manā priekšā ir sakropļoti cilvēki — ar salauztām rokām, ar sašķaidītām sejām, dažam nav pat galvas. Bet kā viņi spēj smieties? Pie manām kājām veļas asiņains klucis — vai tas ir cilvēks? Pēkšņi pienāk māte un, aizstādamās priekšā drausmīgajiem rēgiem, mīļi saka:

—   Nekas, dēliņ, neesi tik izmisis! Iestāsies klosterī par mūku …

Viņas saraudātā seja strauji gaist. Paliek tikai acis, bet arī tās plešas arvien platākas un beidzot pārvēršas par nepārtrauktu zilgmi. Nē, tās vairs nav acis, bet debess, tīra un skaidra, un tajā locīdamās lido melnas čūskas, gatavas mesties man virsū …

Sarāvos un galīgi pamodos, kad ieraudzīju augstu gaisā šķembu sakropļoto grotmastu ar takelažas paliekām, kas plandījās vējā. Buru audekla koja izslīdēja no rokām. Līdzās sēdēja kurinātājs Baklanovs. Plats smaids divi daļās šķēla viņa nokvēpušo seju ar lielo zodu.

Viņš teica:

—   Esi gan tu ērms! Kaut ko murkšķēji, bet saprast ne vārda! Domāju: vai tiešām zellis būs prātā jucis?

Pāri līganajiem viļņiem plaši pletās debess jums. Vējš gandrīz pavisam apklusis. Krūtis kāri ieelpoja svaigo jūras gaisu, tas izplūda pa visu miesu kā dziedinošs dzēriens. Saule lēca, un es, sveiks un vesels izkļuvis no vakarējā slaktiņa, raudzījos zilgmojošajā tālē ar tādu sajūsmu, it ka būtu atguvis zaudētu dzīvību.

—   Ejam brokastot! — Baklanovs aicināja.

Kāpām no pakaļējā tiltiņa lejā uz klāja. Zināju, ka mūsu kuģis stipri cietis, bet nevarēju iedomāties, ka tam ir tik bezcerīgs izskats. Kur vien raudzījos, viss bija sprādzienu sakropļots, apdedzis, pārvērsts sakusušās čuguna un tērauda pikās, piegāzts ar bezveidīgu lūžņu kaudzēm. Taču kuģa galvenie mechanismi joprojām darbojās. Kūpēja «Orjola» divi caurumainie dūmeņi, un braucam kārtīgi, turēdamies ķīļūdenī «Nikolajam I», kura dvarsā slīdēja kreiseris «Izumruds». Mums sekoja «Apraksins» un «Seņavins». Bet kur palikuši pārējie bruņu kuģi: «Navarina», «Sisojs

Veļikijs», «Ušakovs» un bruņu kreiseris «Admirālis Nachirnovs»? Kas noticis ar tiem? Vai tie gājuši bojā mīnu uzbrukumos vai palikuši iepakaļ?

Matroži, nokvēpuši un noguruši, skumji vēroja apvārsni, it kā meklēdami atbildi uz mocošajiem jautājumiem. Visapkārt, cik tālu vien sniedza acs, nebija redzama neviena dūmu strūkliņa, neviena zīme, ka tur būtu citi kuģi. Zem rīta debesīm apmierināti spīguļoja jūra, vienaldzīga pret nebrīvo cilvēku bēdām.

Brokastīs ēdām konservus ar sausiņiem. Mazliet «ieturējies», nolēmu apskriet dažas nodaļas, lai uzzinātu, kādā stāvoklī ir mūsu kuģis. Vai tas tiks līdz Vladivostokai, un ar kādiem līdzekļiem varēsim aizsargāties, ja uzbruks pretinieks?

Pagājušajā naktī ļaudis bija ne mazumu pūlējušies, lai ieviestu kuģī kaut cik kārtību.

No ejām bija izvākti nevajadzīgie krāmi, jo citādi nevarēja nokļūt no vienas nodaļas otrā. Sagrauto dzelzs trapu vietā piesietas virvju kāpnes vai piekārti vētras trapi. Sur tur jau salabotas ūdensvada caurules. Kuģa bortos aiztaisīti caurumi, no klājiem izsūknēts ūdens. «Orjols» bija atbrīvojies no liekā smaguma un samazinājis iegrimi par divi pēdām. Noturība ievērojami palielinājās. Taču skaidri apzinājāmies, ka, vētrai saceļoties, Vladivostoku vairs neredzēsim. Visas šīs pagaidu ierīces, ar kurām aiztaisīti caurumi, viļņu triecienos izjuks vienā mirklī. «Orjola» brūces atkal atvērsies, tas atkal sāks rīt ūdeni, un tad vairs nekādi pūliņi neglābs to no bojā ejas.

Vēl drūmāk kļuva, kad aprunājos ar artileristiem. Tiesa, dažus lielgabalus līdz rītam bija izdevies izlabot. No piecdesmit astoņiem lielgabaliem tikai puse galīgi izgājusi no ierindas, ar pārējiem vēl varēja šaut. Pirmajā acu uzmetienā tas likās zināms mierinājums. Bet īstenībā nebija ar ko sevi mierināt.

Vispirms visiem nesagrautajiem lielgabaliem bija izkustējušies tēmēkļi, un uz kuģa nebija vairs ne tālmēru, ne šaušanas vadīšanas instrumentu. Bet šādos apstākļos raidīt gaisā šāviņus būtu tikpat veltīgi, cik veltīgi kautiņā plīkšķināt sprāgstkorķus. Daži torņi bija jāgriež ar rokām, citiem vairs nevarēja piegādāt šāviņus ar elektrību. Dažiem lielgabaliem bija samazinājies pacēluma leņķis, un šaušanai tālās distancēs tie bija kļuvuši nederīgi. Bateriju klājā daudzi elevatori iznīcināti. Pagrabos atlikusi vairs tikai viena piektā daļa šāviņu un lādiņu.

Vel ļaunāk — municijas atliekas bija nevienmērīgi sadalītas pa visu kuģi: kur patvērušies lielgabali, tur nebija šāviņu, kur bija šāviņi, tur vairs nedarbojās lielgabali. Pakaļējam divpadsmitcollu lielgabalam atlikuši tikai četri šāviņi. Kāds šā torņa komendors teica:

—   Ja kas gadīsies, nobūkšķināsim četras reizes un tad sēdēsim un pīpēsim.

īsi sakot, bruņu kuģim bija atlikuši ne vairāk kā desmit procenti kaujas jaudas. Tas būtu spējīgs aizsargāties tikai pret 2. ranga kreiseri.

Uz augšējā klāja mani sastapa bocmanis Vojevodins, kas pašlaik gāja uz kaujas torni. Noguris, sakrities, ar iekaisušām acīm, viņš izbrīnījies paraudzījās uz mani un sacīja:

—   Laikam būsim izlauzušies. Vismaz pagaidām braucam bez kļūmēm. Zini, kā mums vēl trūkst? Tāpat kā visi jūrnieki, es nīstu miglu, bet tagad tā mums labi noderētu — īsti bieza, necaurredzama migla. Tajā mūsu kuģi pazustu kā adatas pienā.

—. Jā, tas mums būtu glābiņš.

Bet miglas nebija. Apvārsnis pletās plašs jo plašs, dzidrs, ar labu redzamību.

—   Varbūt arī šitā pat nokļūsim līdz Vladivostokai? — es

jautāju.

—   Iespējams, — bocmanis atbildēja aiziedams.

Jūra rāmi elpoja, it kā ķircinādama mūs ar laimes iluziju …

Bet pēc brīža iepakaļ, kreisajā pusē, tālu pie apvāršņa ieraudzījām dūrnu strūkliņu. Tā auga tik lēni, it kā tur kāds kurtu sārtu. Aiz pirmās dūmu strūkliņas saskatījām otru, trešo .. .Jaunā vēsts aplidoja visas bruņu kuģa nodaļas. Ļaudis uzreiz kļuva nemierīgi. Kad iezīmējās piecu kara kuģu līnijas, tad katram radās tikai viens mocošs jautājums: vai tur tuvojas mūsējie vai svešinieki?

—   Brālīši, tie tak ir mūsu kuģi, nudien, mūsu! — kāds jauns matrozis priecīgi iesaucās.

—   Protams, mūsu, — viņam piekrita arī citi. — Tur brauc «Nachimovs», «Aurora», bet aiz tiem velkas «Aleksandrs III».

—   Stāsta, ka «Aleksandrs» vakar esot nogrimis.

—   Tas būs «Suvorovs».

—   Bet kur tad šim radušies dūmeņi? Vai pa nakti izauguši kā sēnes pēc lietus!

—   Nē, biedri, jūs visi esat alojušies! — sauca galvanieris Kozirevs, tikko nokāpis no kaujas torņa uz klāja. — Nupat raudzījos tālskati. Mums tuvojas ienaidnieks.

Matrožu acis iezīdās Kozirevā ar tādu naidu, it kā viņš būtu kļuvis par komandas ļaundari, un jau skanēja draudīgi saucieni:

—   Neblīkšķi!

—   Galvu norausim!

Skrēju uz mašīnu darbnīcu paziņot jauno vēsti inženierim Vasiļjevam. Viņa tur nebija. Devos uz operāciju punktu. Ārsti mainīja apsējus ievainotiem virsniekiem un matrožiem, bet tie sāpēs vaidēja vai murgoja. Ventilators gādīgi dūca, tīrīdams zāļu un asiņu smakas piesātināto gaisu. Kaktā uz taburetes, galvu nodūris, pret kruķi atspiedies, sēdēja Vasiļjevs un snauda. Saņēmu viņu aiz elkoņa.

—   Pie apvāršņa redzami japaņu kuģi.

Šķita, ka teicu to klusi, bet tie ievainotie, kas atradās Vasiļjeva tuvuma, uzreiz sakustējās, satraukumā paceldami galvas:

—   Kas? Kādi kuģi?

—   Tālē manāmas dažas dūmu strūkliņas, bet, kas tie par kuģiem, pagaidām nav zināms, — Vasiļjevs pasteidzās atbildēt tik mierīgā balsī, it kā stāstītu par kādu nieku, un lūdza, lai es aizvedot viņu uz mašīnu darbnīcu.

Ievainotos atstājām neziņā, un ejot Vasiļjevs teica:

—   Tātad atkal esam iekļuvuši pretinieka redzes lokā. Mūsu -stāvoklis nelādzīgs, ļoti nelādzīgs. Bet galvenais — neko nevar izgudrot, kā glābties no posta, kas mums tuvojas. Pagājušo nakti nespēju ne aci aizvērt, smadzenes kā ar dvingu piezīdušās. Esmu noguris. Tūdaļ likšos gulēt un aizmigšu tik cieši, ka nepamodīšos pat tad, ja kuģis grims.

—   Katastrofas gadījuma centīšos uzstiept jūs augšā. Mēs abi laikus pārlēksim pār bortu.

*— Paldies par labu sirdi, bet man tas nelīdzēs.

Drāzos uz augšējo klaju.

Uz tiltiņa pie kaujas torņa stāvēja vecākais virsnieks Sidorovs, leitnanti Modzaļevskis un Pavļinovs un mičmanis Sakelari, vērodami ar binokļiem japaņu kuģus. Tie brauca paralēli mums. Mūsu virsnieki un signalisti centās noteikt kuģu tipus. Tur bija vieglie ātrgājeji kreiseri «Suma», «Cioda», «Akicusima» un «Idzumi». Savrup turējās vēl divi nezināmi kreiseri. Attālums līdz ienaidniekam pārsniedza sešdesmit kabeļtauvas.

«Nikolajs I» uzvilka signālu «Kaujas trauksme», bet tad admiralis Ņebogatovs pavēlēja savai vienībai pagriezties «visiem uzreiz» astoņus rumbus pa kreisi. Mūsu kuģi frontes ierindā devās virsū pretiniekam, lai cīnītos ar to, kamēr viņam vēl nav ieradušies palīgi. Bet japaņi saprata mūsu manevru un tūliņ pat atkāpās, izmantodami savas milzīgas ātruma priekšrocības. Mūsu vienība atkal uzņēma agrāko kursu nordost 23°.

Japaņi nebija pietiekami stipri, lai spētu mūs aizturēt. Apziņā pavīdēja vāja cerība, ka izglābsimies. Bet tūliņ pat sākās vēl rūgtāka vilšanās: dūmu strūkliņas parādījās pa kreisi priekšā. Pēc admiraļa Ņebogatova rīkojuma izlūkos aizdrāzās kreiseris «Izumruds». Pēc kādām trīsdesmit minūtēm, kas mums šķita neticami garas, tas atgriezās un ziņoja, ka tuvojoties jauna ienaidnieka kreiseru vienība. Kā redzams, japaņi, sazinādamies pa bezdrāts telegrāfu, savilka savus spēkus mums visapkārt. Patiešām, drīz vien pamanījām vēl sešus kuģus pa kreisi no pūpes klāja. Mūsu liktenis bija izšķirts.

No tiltiņa saņēmām rīkojumu:

—   Komandai dzert degvīnu un pusdienq.il

Matroži drūmām sejām izdzēra savu mēriņu un grauza sausiņus ar konserviem.

Pa tam saka iezīmēties ienaidnieka kuģi ari labā dvarsa priekšā.

Pēc pusdienām pavēlēja apglabāt kritušos. Sakropļotie līķi jau sen bija sanesti grīdumā, nolikti divi rindās un pārklāti ar flāgām. Bocmanis Vojevodins aizgāja pēc garīdznieka.

—  Bocmani, kā tad es tur noturēšu dievkalpojumu? Tūliņ taču sāks šaut, — garīdznieks Paīsijs raudulīgi sēca caur degunu, uzzinājis, kāpēc viņu aicina augšā.

—   Nekas, cienīgtēv, nebaidieties!

—   Nē, nē, dieva dēļ, liec mani mierā! Labāk tepat lejā noturēšu dvēseles aizlūgumu par nelaiķiem. Aizmuguriski … nu, kā lo saka … divtik lūgšu par viņiem dievu. Ja palikšu dzīvs, pieminēšu viņus arī klosterī.

—   Cienīgtēv, jūs nu gan velti uztraucaties! Tie taču mūsu kuģi, kas tur tuvojas.

—   Ej nu ej? Ak tad tā! Nu, tad iesim! Jānotur dvēseles aizlūgums par nelaiķiem! Bez tā jau nedrīkst pat apglabāt. Viņi tak . .. nu, kā to saka … par pareizību miruši.

Garīdznieks Paīsijs, grīdumā uz ātru roku noturēdams nelaiķiem dvēseles aizlūgumu, lāgiem pameta aizdomīgus skatienus uz japaņu kuģiem, kas draudīgi lenca mūs no trim pusēm. Nepazīdams savu eskadru, viņš nekādi nevarēja saprast, kas tagad notiek. Viņa pinkainie, rudie mati liesmoja saulē, mezdami ēnu uz savītušo seju. Tekstu jaukdams, tas purpināja apbedīšanas lūgšanas. Kādi trīsdesmit matroži, klausīdamies garīdzniekā, drūmi raudzījās gan uz pretinieku, kas tuvojās, gan uz kritušajiem biedriem. Līķu vidū mētājās atrautas rokas un kājas; kam tās piederējušas, lo neviens nezināja. Kāds komendors atnesa nezināmas rokas delnu un iesvieda to līķu kaudzē. Nelaiķu galvgalī bija nolikts spainis ar smiltīm, lai pirms līķu samešanas jūrā nodotu tos zemei. Virs kvēpināmā trauka kāpa zili dūrniņi, izplatīdami vīraka smaržu. Šķita, ka dvēseles aizlūgumu notur ne vien kritušajiem, bet arī mums, dzīvajiem, kas atkal jau gaidījām ugunīgus sprādzienus.

Aizgāju uz kvateri un pievienojos malrožu pulciņam.

Ienaidnieks turpināja mūs ielenkt ar savu floti, kurā, neskaitot mīnu kuģus, bija divdesmit septiņas kaujas vienības. To vidū atradās arī tie divpadsmit bruņu kuģi un bruņu kreiseri, kuri veidoja galvenos spēkus un ar kuriem cīnījāmies vakar. Tiklab šie, ka arī visi pārējie kuģi mīis pārsteidza ar savu kārtīgo izskatu. Nemanījām ne notriektu mastu, ne nogāztu dūmeņu, ne sagrautu tiltiņu. Japaņi, sakaucami mūsu 2. eskadru, paši, kā redzams, bija maz cietuši. Un tagad tie kā skate izbrauca pilnā skaitā, iežņaugdami mūsu kuģus dzelžainā nāves lokā. Mūs, kas vakardienas kauja nejauši bijām palikuši dzīvi, parņēma dīvains stingums. Nomāktās domas atteicas kaut ko saprast šinī notikumā. Matroži, meklēdami sakāves iemeslus, strīdējās.

Kāds artilērijas kvartirjers, plātīdamies ar rokām, satraukti kliedza:

—   Vai tad vakar mēs nešāvām uz japaņiem? Sagāzām tiem virsū gandrīz visu savu municiju. Mūsu pagrabi gluži tukši. Kā tad gadījies, ka japaņu kuģi palikuši neskarti?

Uz artileristiem visi raudzījas ar niknumu, it kā viņi būtu vainīgi mūsu nelaimē, un ganījās:

—   Lutausainic velni, arī pie Madagaskaras jūs šāvāt uz vairogiem. Dārdinājāt četras dienas. Vai bija kada jēga? Izcēlāt no ūdens savu vairogu, bet tam nebija ne skrambas.

. Vecakais bocmanis Sajems notikumus izskaidroja citādi:

—   Puiši, pēc visa redzams, ka vakar esam cīnījušies ar angļu eskadru. Japaņi pa to laiku slēpušies aiz Cusimas salas un tikai šodien ieradušies, lai mūs galīgi nobendētu.

—    Droši vien tā ir bijis, — piebalsoja artilērijas kvartirjers. — Pats redzēju, kā grima kuģis ar četriem dūmeņiem. Bet japaņiem, kā virsnieki stasta, tādu nemaz neesot bijis. Tātad esam kāvušies ar angļiem.

Kurinātājs Baklanovs uzsita artilērijas kvartirjeram uz pleca un jautāja:

—   Paklau, draugs, — vai labi atceries, ar ko lādējāt lielgabalus? Varbūt šāviņu vietā jūs tur stūmāt iekšā gumijas bumbas?

—   Vācies tu pie visiem velniem! — artilerists apskaitās.

Galvanieris Starevs nopūtās un rami sacīja:

—   Jā, iznāk tā, it ka mēs būtu japaņiem tikai salutējuši.

Kads matrozis niknuma pilns nosēcās:

—   Peterburgas varasvīri tīšu pratu mūs nosūtījuši uz apslaktēšanu.

Skatījos uz japaņu floti un domāju: ko mēs varējām likt viņiem pretim? Sakautas eskadras nožēlojamās atliekas: «Nikolaju I», kam bija novecojusi artilērija, kas šava ar dūmu pulveri un savas granatas nebija spējīgs pat aizsviest līdz pretiniekam; «Orjolu», pavisam modernu kuģi, bet tik stipri cietušu, ka tas pārvērsts par drupani un turklāt zaudējis ļoti daudz tādu cilvēku, kas kaujā pavisam nepieciešami; «Apraksinu» un «Seņavinu» — divus

krasta apsardzības bruņu kuģus, katru četri tūkstoši pieci simti tonnu tilpuma — divus tādus bruņu kuģus, kuru iznīcināšanai pietiek ar vienu krietnu kreiseri; beidzot, 2. ranga kreiseri «Izumruds», kas bīstams tikai mīnu kuģim, nevis kādam lielākam kuģim. Pieci kuģi pret visu japaņu floti — tā bija drausmīga spēku nevienlīdzība.

Kas notiks ar mums, kad sāksim kauju? Ja mūsu bruņu kuģim gāzīsies virsū smago šāviņu triecieni, tad kuģa korpusa satricinājuma dēj vien jau izlidos visas tapas un ķīļi no caurumiem, sairs vairogi, kas tos aizsedz, bet šķēpeles aizdedzinās buru audekla plāksterus. Kaujā neizturēsim ne desmit minūtes. «Orjols» var pēkšņi apsviesties ar dibenu gaisā. Pat tad, ja iepriekš nokomandēs: «Glābties!» — vajadzēs daudz laika, lai uzskrietu pa virvju kāpnēm un vētras trapiem, bet, kuģim grimstot, laika nebūs. Gandrīz visa ekipāžā paliks dzelzs slazdā. Mums nebija vairs nevienas veselas laivas, neviena tvaika kutera. Koju, glābšanas riņķu un korķa jostu lielākā daļa apdegusi un izsviesta pār bortu. Peldēt pratēju komandā ne vairāk par trešdaļu, bet pārejie nespēs noturēties uz ūdens ne minūti, kaut gan daži matroži nokalpojuši flotē septiņus gadus. Ar parādēm un ārējo spožumu aizņemtā priekšniecība nebija parūpējusies laikus iemācīt saviem apakšniekiem tik vienkāršu lietu kā peldēšanu, kaut gan zināja, ka daudzi komandas locekļi, kas nokļuvuši flotē no centralajām guberņām, līdz dienestam redzējuši ūdeni tikai akās.

Atskanēja kaujas trauksme. Matroži sarāvās, bet kādu laiciņu vēl palika stāvam, it kā neticētu dzirdētajam. Pēc tam tie lēni, negribīgi un nobāluši izklīda pa savām vietām saskaņā ar kaujas instrukciju.

Garīdzniekam izkrita no rokām kvēpināmais trauks, un viņš vienā mirklī pazuda kuģī. Dievkalpojuma pabeigšanai nebija vairs laika. Pusizvadītos līķus steidzīgi metām pāri bortam, tāpat kā līdz tam bijām svieduši no kuģa jūrā nevajadzīgas grabažas.

Joprojām stāvēju kā pārakmeņojies. Vai tiešām ir beigas? Viss mūsu garais un grūtais ceļš bija bēru gājiens. Vakar mūsu acu priekšā bruņu kuģi kā melni zārki grima līganajā kapā. Šodien pienākusi mūsu kārta. Pēc dažām minūtēm uz visiem laikiem man zudīs gan laipnā debesu zilgme, gan saules spožums, gan ūdens klaja spīguļošana, gan arī viss cits, viss…

«Sākas! …» ikviens klusībā nopūtās, kad atskanēja pirmie pretinieka lielgabalu grāvieni.

Devos uz tuvāko lūku, sajuzdams sevī pārmērīgu smagumu. Laizdamies lejup pa virvju kāpnēm, sadzirdēju kliedzienus, kas piespieda mani doties atpakaļ.

Uz kuģa kaut kas bija noticis.

DRŪMA NODAĻA

Japaņi 14. maija kaujā vispirms centās iznīcināt mūsu labākos bruņu kuģus un «Nikolajam I» nepievērsa uzmanību. To apšaudīja it kā starp citu. Un tomēr jau pašā kaujas sākumā divi šāviņi izlauza «Nikolajam I» lielu caurumu zem priekšējā kreisā sešcollu lielgabala. Šis caurums, kura viena mala atradās zem ūdenslīnijas, sagādāja daudz pū|u: lai kā to mēģināja aizbāzt ar kojām un čemodāniem, ūdens joprojām cēlās un bija jau pieplūdinājis noliktavu. Vēlāk trāpīja vel daži šāviņi. No ierindas izgāja viens divpadsmitcollu lielgabals. Šķēpeles izsita caurumus mīnu un tvaika kuteru bortos un padarīja nederīgas laivas, izņemot vienu sešnieku un vienif divnieku. Nedaudz cieta arī apkalpe: leitnantu Mirbachu un vairākus matrožus atrada jau beigtus, no ierindas izgāja kuģa komandieris — pirmā ranga kapteinis Smirnovs un kādi divdesmit matroži.

«Nikolajs» šāva diezgan kārtīgi, ja vien ienaidnieka kuģi neatradās tālāk, nekā spēja sniegt «Nikolaja» lielgabali. Bruņu kuģa novecojušajai artilērijai vajadzēja lietot dūmu pulveri, un tas radīja grūtības. Pēc dažiem šāvieniem bruņu kuģi aizsedza paša dūmi. Pretinieks k|uva neredzams. Lielgabali apklusa, nogaidot dūmu izklīšanu. Tomēr arī šādos apstākļos «Nikolajs I» paspēja izšaut tūkstoš četri simti piecdesmit sešas liela un vidēja kalibra granatas, neskaitot sīkās. Municijas pagrabi iztukšojās tāpat kā uz citiem kuģiem.

Kontradmirālis Ņebogatovs komandēja ne vien savu vienību, bet uzņēmās arī «Nikolaja» komandēšanu, kad ievainotais komandieris Smirnovs bija izgājis no ierindas. Baltā svārkā, kas cieši apņēma viņa drukno augumu, neparasti platās, melnās biksēs viņš drīzāk atgādināja labsirdīgu tirgoni nekā karavīru. Un tomēr visi virsnieki izjuta viņa varu, un neviens neuzdrošinātos neizpildīt viņa pavēli. Kaujā Ņebogatovs rādīja priekšzīmi ar savu varonību un bieži gāja laukā no kaujas torņa uz tiltiņa, lai labāk saskatītu, kas pašlaik notiek. Tīri labs jūrnieks, akadēmiķis, viņš skaidri saprata, ka mūsu kampaņa ir zaudēta, bet nekādi tomēr neizpauda satraukumu. Viņa pieblīdusī, it kā sapampusi seja ar smailu, sirmu bārdu, ar nopūderētiem ekzemas plankumiem bija ārēji mierīga. Tikai retumis Ņebogatova rokās iedzirkstījās jūras binoklis, kad viņš to cēla pie lielajām, mazliet izvalbītajām acīm.

Admirālis žēlojās saviem štaba virsniekiem:

— No eskadras komandiera nesaņemu neviena rīkojuma. Pat nezinu, vai viņš dzīvs. Pēc subordinacijas Rožestvenski vajadzētu aizstāt admiralim Felkerzamam. Bet varbūt arī tas gājis bojā ar bruņu kuģi «Osļabja»? Šāda neziņa saista man rokas. Kas tad īsti komandē eskadru?

—   Ekselence, nav izslēgta iespējamība, ka eskadru komandē kāds rničmanis, — teica flagkapteinis Kross, kā allaž plucinādams nevērīgi nokārušās ūsas.

Ņebogatovs turpināja:

—   Esam iekļuvuši kā apburtā lokā. Mīņājamies tajā un nekādi netiekam laukā no jūras šauruma. Jau tuvojas vakars. Ja mūs šeit pārsteigs nakts, tad grūti klāsies mīnu uzbrukumos.

Un, pieņēmis lēmumu, pavēlēja:

—   Uzvilkt signālu: «Kurss nordost divdesmit trīs gradil»

Kā jau zinām, signalisti pavēli tūdaļ izpildīja. Viņus uzraudzīja jaunākais flagvirsnieks — leitnants Severins, kura kalsenajā un bezūsainajā sejā bija redzama nomākta flotes ierēdņa centība. Kā jau akurats cilvēks, viņš nogaidīja uz tiltiņa dažas minūtes un tad, iegājis kaujas tornī, ziņoja:

—   Ekselence, signālu atkārtoja tikai mūsu vienības kuģi. Bet, jādomā, signālu saprata arī «Borodino» un «Orjols», kas brauc mums pa priekšu. Arī tie sāk novirzīties uz ziemeļiem.

Tanī brīdī, kaut ko pamanījis, no kaujas torņa lēkšus izlēca vecākais flagvirsnieks — leitnants Sergejevs, bet drīz atgriezās atpakaļ. Rudiem matiem, sārts, aptaukojies — viņš pameta uz admirali nedrošu skatienu un kā skaldīt noskaldīja:

—   Nupat garām nobrauca viens mūsu mīnu kuģis. Diemžēf, nosaukumu nepaspēju izlasīt. No mīnu kuģa sauca, ka admiralis Rožestvenskis jurns pavēlējis doties uz Vladivostoku.

Ņebogatovs noklausījās un pamāja ar sirmo galvu.

—  Teicamil Tātad signālu esmu devis pareizu. Tagad vismaz ir noskaidrojies, ka drīkstu dot rīkojumus.

Viņš netika zaudējis pašsavaldīšanos arī naktī, kad sākās uzbrukumi. Gadījās, ka ienaidnieka raidīta torpēda šāvās uz «Nikolaju». Visiem, kas atradās kaujas tornī, pamira sirds. Ņebogatovs pats nokomandēja, skaļi iesaukdamies:

—   Stūri pa labil

Bruņu kuģis krasi pagriezās pa kreisi, un torpēda aizslīdēja gar pūpi.

Admiralis, atskatīdamies uz kolonas pēdējiem kuģiem, bija ļoti sašutis.

—   Kāpēc viņi tik traki zibsnī ar prožektoriem? Ar to taču tie parāda savu atrašanās vietu un pievelk ienaidnieka mīnu kuģus. Tik tumšā naktī gluži viegli var izmukt no pretinieka. Paraūgieties — divu kabeļtauvu attālumā kuģis tikko saskatāms.

Bet kā lai otrās vienības kuģiem aizliedz lietot kaujas lukturus? «Nikolaja» bezdrāts telegrāfs bija sabojājies, un noraidīt rīkojumus ar gaismas semaforu nebija iespējams, ja nevelējās sevi atklāt. Gribējās drīzāk aizmukt no mīnu kuģiem. Ņebogatovs pat aizliedza šaut uz tiem, lai ar artilērijas uguns uzliesmojumiem nepie

saistītu japaņu uzmanību. Viņš pilnīgi paļāvās uz modro «Izumrudu», kas sekmīgi atvairīja pretinieku.

Māca īgnums, ka pie bruņu kuģiem atrodas tikai viens kreiseris. Un radās bažas par «Sisoja Veļikija», «Navarinas» un «Nachimova» likteni. Tie nebija pieraduši naktī bez uguņiem turēties cits aiz cita un tāpēc varēja būt palikuši iepakaļ. Turklāt nezinājām, kā tiem laimējies atvairīt minu uzbrukumus. Varbūt kāds no šiem kuģiem jau sen nogājis dibenā.

Mīnu uzbrukumi rimās. Iestājās klusums. Ņebogatovs gulēt negāja un laiku pa laikam apspriedās ar štābu.

—   Mūsu kreiseru vienība aizbrauca uz dienvidiem. Bet domāju, ka admiralis Enkvists galu galā tomēr mums atkal sekos. Citādi viņš izdarītu noziegumu. Nezin kāpēc es ceru, ka sastapsimies ar viņu, gaismai austot. Jāatrodas arī mūsu mīnu kuģiem. Dienas kaujā no visiem deviņiem mīnu kuģiem neviens laikam netika cietis.

—   Ekselence, arī es domāju tāpat, — piekrita flagkapteinis, runādams mazliet caur degunu.

—   Ekselence, ar transportkuģiem gan ir posts, — uzmanīgi iebilda allaž diplomātiskais vecākais flagvirsnieks Sergejevs. — Ar savu lēno gaitu tie nez vai tiks mums līdzi. Transportkuģiem klāsies slikti.

Ņebogatovs atbildēja:

—   Nezinu, kādas instrukcijas Rožestvenskis devis transportkuģa komandieriem gadījumam, ja eskadru sakauj. Nav šaubu, ka tie palikuši iepakaļ. Transportkuģiem vislabāk būtu lavīties uz Vladivostoku izklaidus, turoties pie Korejas krasta.

Admiralis brīdi klusēja un atkal ierunājās, it kā pats sev teikdams:

—   Tā vēl nav nekāda lielā nelaime, ja daļa mūsu kolonas brauc atsevišķi. Kurss ir dots visiem kuģiem, un ceļš uz Vladivostoku ir viens. Tāpēc tālu tie nevar noklīst. No rīta ar «Izumruda» palīdzību tos izdosies savākt kopā.

Virsnieki viņam piekrita. Visi vēlējās, lai iznāktu tieši tā: mūsu sadrumstalotie spēki atkal apvienosies, bet pretinieku kādu laiku pārņems stulbums, un viņš tos neatradīs. Taču ar to virsnieki mierināja tikai paši sevi: bija jāšaubās, vai japaņi nevajās mūsu sakautās eskadras atliekas. Admiraļa Togo rīcībā bija desmitiem mīnu kuģu, vieglo kreiseru un palīgkreiseru. Kā kurtu bars tie metīsies uz visām pusēm savā labi pazīstamajā jūrā un dzīs krieviem pēdas. Šādos apstākļos nevarēja cerēt, ka radīsies iespēja nemanīti aizsteigties garām japāņiem. Admiralis Ņebogatovs pats atviegloja viņu uzdevumu, dodamies uz Vladivostoku pa īsāko ceļu.

Ļaudis nepacietīgi gaidīja rītausmu, bet, tai pienākot, ieraudzīja, ka atlikuši tikai pieci kuģi. Viņi kāri vēroja apvārsni, cerēdami ieraudzīt savus iepakaļ palikušos biedrus, bet no jauna sastapās ar pretinieku. Jo vairāk palielinājās ienaidnieka kuģu skaits, jo vairāk saplaka admiraļa garastāvoklis. Ja vakar ar visu eskadru nevarējām kaitēt pretiniekam, vai tad spējam ar viņu cīnīties šodien? Un japaņi taču nemaz nepiebrauks tik tuvu, kā sniedz mūsu šāvieni. Tātad ienaidnieks dragās krievu kara kuģus pilnīgi nesodīti, gluži kā pasažieru tvaikoņus.

Admirālis nervozēdams gāja gan lauka uz tiltiņa, gan atkal' atgriezās kaujas tornī. Viņš neatlaidīgi lūkojās kuģu siluetos, kas cits pēc cita parādījās pie apvāršņa. Nebija nekādu šaubu, ka japaņi Nebogatovu ielenc. Taču viņš laikam vēl neticēja tam, ko rāda viņa bezkrāsainās acis, un vairākkārt griezās pie saviem palīgiem:

—   Paskatieties labi vērīgi visapkārt, vai netuvojas mūsējie!

Bezcerīgi atkārtojās viena un tā pati atbilde:

— Nebūt ne, ekselence, ir tikai ienaidnieka kuģi!

Ņebogatovs beidzot apklusa un, uzmaucis dziļi uz acīm cepuri ar platu jūrnieka nagu, nodūra sirmo galvu. Admirālis zināja, ka visi skatieni vērsti uz viņu un gaida glābiņu no viņa. Bet ko viņš var teikt saviem apakšniekiem, kādu pavēli dot, lai glābtu tos no bezjēdzīgas iznīcināšanas? Neko. Ja viņš būtu turējies tuvāk pie krasta, tad tagad varētu sadragāt vai uzspridzināt kuģus un peldus sasniegt sauszemi. Bet tuvumā nebija pat nevienas zemes strēmelītes. Varbūt viņš pirmoreiz kā priekšnieks pa īstam izjuta' drausmīgo atbildību, kāda tam jānes par savu rīcību. Cik milzīgas priekšrocības viņam dzīvē deva admiraļa dienesta pakāpe, spožais mundieris un ordeņi! Bet tagad, kad viņš jau domās lūkojās melnajā nebūtības bezdibenī, viss kļuva mocoši pretīgs. Viņš saguma,. seja tam piepūtās un piesarka, it kā melnie ērgļi, kas lepni rēgojās uz viņa zeltītajiem pleciem, būtu pārvērtušies par divi pudi smagām svaru bumbām.

—   Jā, esam nošāvuši greizi, — ne pie viena nevērsdamies, admiralis noteica.

Pulksten deviņos pie viņa piegāja flagkaptcinis Kross un klusu sacīja:

—    Komandieris lūdza jums pateikt, ka mums neatliekot nekas cits kā padoties.

To dzirdēja arī signalisti un stūres vīrs un sāka ausīties.

Admirālis sarāvās ar visu savu drukno rumpi.

—   Nu, to mēs vēl redzēsim!

Ja doma par padošanos būtu nākusi nevis no komandiera, bet no Krosa, tad admiralis varbūt arī nepiešķirtu tai nekādu lielo nozīmi. Flagkapteinis Kross teicami prata svešvalodas, sakarīgi rakstīja ziņojumus par jebkuru tematu, jauki spēlēja vijoli, sekmīgi iekaroja sievietes. Būdams spējīgs cilvēks, viņš piederēja pie tiem likteņa lutekļiem, kam dzīvē ļoti labi veicas. Taisni tāpēc viņā bija radusies nenopietna izturēšanās pret visām lietām un liela iedomība. Admirālim tas viss bija zināms. Bet šoreiz Kross nebija vainīgs — viņš tikai pavēstīja kāda cita ideju. Pavisam savādāk admiralis izturējās pret kuģa komandieri — pirmā ranga kapteini Smirnovu. Tas bija bagāts un izglītots jūrnieks, rāms un saprātīgs. Viņam bija lieli sakari ne vien flotē, bet arī galma sfērās. Ar viņu nevarēja nerēķināties. Un, ja šis karjerists uzdrošinājies iesniegt šādu priekšlikumu, tatad citas izejas patiešām nav un atliek tikai padoties.

Ņebogatovs, smagi elsdams, cieši paraudzījās flagkapteiņa kalsenajā sejā, ko tumšā bārdiņa darīja vēl garāku.

—   Kā spriežat jūs?

Kross nesamulsdams atbildēja:

—   Domāju, ka komandierim taisnība.

Tik atbildīgā mirklī admiralis varētu glābties no valdzinošā kārdinājuma, tikai tūlīt apcietinādams komandieri un flagkapteini. Bet stingras rīcības nebija, un apziņā iemestā inde sāka darboties. Vienības priekšnieka griba atslāba un kļuva svārstīga. Nevarīgas domas jau virpuļoja kā smilgas upes atvarā. Rēgojās drūma nākotne: gūstā aizgājuša admiraļa negods, dzelžainas cietuma restes, kara tiesa un varbūt pat nāves sods. Tai pašā laikā viņš ar visu savu būtni protestēja, ka tik muļķīgi jālaižas jūras dibenā vai jāļaujas saplosīties gabalu gabalos. Un tas notiks, tiklīdz japaņi atklās uguni — jau pēc desmit minūtēm. Meklēdams attaisnojumu dzimtenes'priekšā, admiralis it kā sadalījās divi daļās un sāka pats ar sevi strīdēties. Kādēļ jāiet bojā? Viņam jāizpilda savs pienākums. Uz šīm bruņotajām silēm, ko dēvē par kaujas kuģiem? Beidzot sprauga bija atrasta un admiraļa sirds sāka kūsāt dusmas pret tiem Krievijas iekārtas galvenajiem noteicējiem, kas sūtījuši cilvēkus nevis karā, bet uz apslaktēšanu. Ja arī viņš kā priekšnieks pats zināmā mērā vainīgs šās nejēdzīgās flotes radīšanā un viņam jābūt izpirkšanas upurim, tad kāda tur daļa matrožiem? Viņu vaina tikai tā, ka tie valkā kara flotes tērpu. Nē, viņš nepieļaus, ka divarpus tūkstošus cilvēku ne par šo, ne par to noslīcina jūrā. Sabiedriskā doma būs viņa pusē! Un jauna cilvēkmīlestības ideja, skaista kā rudzu puķu zilums rudzu druvā, iezīdās admiraļa sirmajā galvā. Šī ideja izspieda no viņa apziņas pašu galveno: ka viņš atrodas uz kara kuģa, bet ne lūgšanas namā, ka viņš ir komandieris, nevis kāds duehobors vai tolstojielis, kas spriedelē par nepretošanos ļaunumam. Uz sejas tam parādījās sarkani plankumi. .Ņebogatovs enerģiski pagriezās uz flagkapteiņa Krosa pusi un ķērkstošā balsī teica:

—  Tūliņ pat ataiciniet komandieri uz kaujas torni!

—   Klausos!

Kamēr izsūtāmais skrēja pēc komandiera, kaujas tornī jau izlēma vienības likteni. Vispirms savas domas izteica štaba amata personas un pēc tam kuģa virsnieki, kas atradās turpat tornī un uz tiltiņa. Pret padošanos neviens neiebilda.

Flagkapteinis Kross tūliņ sameklēja starptautisko signālu kodu un, ielūkojies vajadzīgajā lappusē, steidzās uz flagu kasti. Viņš pats sakārtoja trīs flagu signālu «5 2 D», kas nozīmē — «padošanās», «padodos». Signālu tūdaļ piesēja pie falles, un atlika tikai flagas uzvilkt mastā.

Kaujas tornī ienāca kuģa komandieris — pirmā ranga kapteinis Smirnovs, liela auguma, stalts, ar brūnām acīm, kas vērīgi raudzījās no biezo, it kā uzzīmēto uzacu apakšas. Par spīti vakar gūtajam ievainojumam viņš lielmanīgi un taisni bija izslējis pārsieto galvu. Zem kuplajām ūsām krasi iezīmējās plata mute ar apaļām, sulīgām lūpām, kas bez vārdiem liecināja, ka tās īpašnieks radīts it kā vienīgi tādēļ, lai pavēlētu un baudītu dzīvi. Taču viņa allaž sārtā seja pa nakti bija kļuvusi bāla un gaišā bārda, kas kā plata straume plūda lejup, sapinkojusies, daļēji pakļuvusi zem apsēja un bija zaudējusi agrako iespaidīgo izskatu.

Admirālis, ieraudzījis komandieri, griezās pie tā:

—   Vladimir Vasiļjevič, ko lai darām?

Smirnovs, nemaz neapdomādamies, pārliecināti atbildēja:

—   Vakar savu pienākumu izpildījām. Nav vairs spēka cīnīties. Mans ieskats — jāpadodas.

Un, sūdzēdamies par sāpēm galvā, viņš aizgāja.

Viss tālākais uz bruņu kuģa «Nikolaja 1» attīstījās pārsteidzošā ātrumā. Sāka zvanīt telefoni, uz nodaļām joņoja izsūtāmie, un pat pretēji kuģa noteikumiem skanēja bocmaņu svilpes, aicinādamas virsnieku kungus uz priekšējā tiltiņa. Pēc admiraļa rīkojuma sasauca kara padomi. Viņš pats kopā ar štaba virsniekiem iznāca no kaujas torņa uz tiltiņa. Virsnieki vēl nebija paspējuši sapulcēties uz padomes sēdi, kad priekšējās augšmarsrājas smailē kāds jau uzvilka padošanās signālu. Steigšus, samulsušām sejām virsnieki skrēja pie admiraļa. Nenogaidījis pārējo ierašanos, viņš tiem teica:

—   Virsnieku kungi, gribu padoties gūstā ar visu bruņu kuģi. Manuprāt, tas ir vienīgais līdzeklis, kā glābt jūs un komandu. Kā domājat jūs?

Ka cīnīties nav nekādas jēgas, par to bija vienis prātis gandrīz visi. Taču pret padošanos daži cēla iebildumus. Saskaņā ar kara flotes reglamentu par padošanos jautāja visjaunākajam virsniekam. Visi pievērsās liela auguma, staltam puisim, kura krūtis rotāja universitātes zīme. Tas bija praporščiks Šarnijē. Pēc izglītības jurists, iesaukts dienestā tikai pa kara laiku, viņš bija varonīgāks karavīrs nekā dažs labs kadru virsnieks un enerģiski paziņoja:

—   Ja nevar cīnīties, tad jāatver kingstoni un jānogremdējas!

—   Bruņu kuģis jāuzspridzina un pašiem jāglābjas, — bikli ierunājās mičmanis Volkovickis, kas godbijīgi izturējās ne vien pret priekšniecību, bet arī pret vecākajiem dienesta biedriem.

Apmēram to pašu sacīja arī vecākais virsnieks — otrā ranga kapteinis Vedjorņikovs.

Bet tie, kas aizstāvēja padošanos, sāka minēt graujošus argumentus:

—   Visi ienaidnieka flotes lielgabali notēmēti uz «Nikolaju» kā uz flagmaņkuģi. Japaņi mūs uzspridzinās un nogremdēs, kamēr mēs vēl tikai taisīsimies to darīt. Noslīcinās ar visiem cilvēkiem.

—   Jūs sakāt: vajag glābties. Ar ko? Laivas un kuteri sašauti. Kojas izlietotas kuģa nebruņoto daļu aizsegšanai un cieši piesietas. No četrdesmit glābšanas riņķiem trīsdesmit nekur neder. Mūs nav varējuši apgādat pat ar labiem glābšanas līdzekļiem.

—   Vai tad japaņi mūs neizzvejos no jūras? — vecākais virsnieks Vedjorņikovs jautāja.

—   Iespējams, ka zvejos, bet tikai tad, kad nogremdēs visu rnūsu vienību.

"No fokmasta marša, kur atradās tālmērs, atskanēja mičmaņa Dibovska skaļā balss:

—   Līdz ienaidniekam sešdesmit kabeļtauvu!

Uz tiltiņa ieradās flagmaņa artilerists — otrā ranga kapteinis Kurošs, tumšs kā mulats, ar melnu, cirtainu bārdiņu kalsenajā, skarbajā sejā. Kopš vakardienas šis karotājs dzēra vienā dzeršanā un ne brīdi nešķīrās no pudelēm. Sastērķelētā apkaklīte bija saņurcīta. Grīļodamies Kurošs pieairejās tuvāk pie admiraļa un, plātīdamies ar rokām, bļāva:

—   Cīnīties līdz pēdējai asins lāsei! Tūliņ pavēlēšu saviem brašajiem zēniem atklat uguni! Iztaisīšu no japaņiem olu kulteni! …

Admirālis pavēlēja:

—   Aizvāciet no manām acīm šo piedzērušo personu!

Virsnieki atstūma Kurošu nostāk. Viņš tos lamāja visjēlākajiem vārdiem. Matroži paķēra Kurošu zem rokām un noveda leja.

Komandieris atnāca vēlreiz un atkal apstiprināja savu pirmītējo ieskatu.

Uz tiltiņa gāja kā tirgū. Kāds virsnieks raudāja. Citi minēja dažādus argumentus, lai paši sevi attaisnotu.

—   Šinī karā mūsu karaspēka vienīgā nodarbošanās bijusi padošanās. Atcerieties Ļaojanu, Portarturu, Mukdenul Daudzajām kapitulacijām pievienosies vēl viena.

Admirālis pavērsās pret vecāko artileristu — leitnantu Pelikanu, kas no citiem virsniekiem atšķīrās ar lielo un brango augumu.

—   Cik tālu sniedz mūsu šāviņi?

—   Veltīgi, jūsu ekselence. Mūsu šāviņi līdz ienaidniekam netiks.

Admirālis pēkšņi zaudēja pašsavaldīšanos, kas ar viņu nekad nebija gadījies. No bezkrāsainajām acīm sāka birt asaras. Viņš norāva no galvas cepuri un, it kā tajā slēptos viss ļaunums, nometa zemē un mīdīja ar kājām.

Ienaidnieks raidīja piešaudes granatu, tēmētu uz «Nikolaja» kreiso bortu. Virsnieki saskaņa ar kaujas instrukciju skrēja uz savām vietām. Ņebogatovs iegāja kaujas tornī. Flagvirsnieki viņam ziņoja, ka visi mūsu kuģi atkārtojuši padošanās signālu, bet admiralis, nemaz neklausīdamies savos palīgos, kliedza:

—  Japaņi acīm redzot nav sapratuši mūsu signālu. Uzvilkt baltu flagu! Drīzāk! Pēc piecām minūtēm būs iznīcināti visi masti!

Bet uz bruņu kuģa baltas flagas nebija. To nācās aizstāt ar palagu, ko atnesa no kajites. Bet ari tas, uzstiepts pie fokmasta rājas, neapturēja ienaidnieka šāviņus. Visapkārt bruņu kuģim sāka slieties ūdens stabi. Virs galvām bija dzirdama lidojošo šāviņu dunoņa, it kā gaisā būtu dzelzceja tilts, pa kuru nepārtraukti joņotu ātrvilcieni. Nogranda sprādziens pie kaujas torņa. Ar šķēpelēm ievainoja flagmaņa stūrmani — apakšpulkvedi Feodotjevu. Viss kaujas tornis pieplūda ar melnām, smacīgām gāzēm. No tumsas kā no viņpasaules komandēja admiralis, aizsmakušā balsī kliegdams:

—   Lai mūsu lielgabali neatbild! Nolaist mūsu flagu! Pacelt japaņu flagu! Mašīna, stop!

Kamēr izpildīja šīs pavēles, bruņu kuģis dabūja vēl dažus triecienus. Šāviņš izārdīja pašu kuģa priekšgalu. Enkurs notrūka un iegāzās jūrā. Kreisajā bortā radās caurumi.

«Nikolajs I», apturējis mašīnas, apstājās un par zīmi uzvilka pie rājas spaini, jo signālu bumbas vakar bija sadragātas. Japaņi pārtrauca šaušanu. Kļuva neparasti kluss. Apstājās arī citi mūsu bruņu kuģi, dažs pagriezis priekšgalu pa labi, dažs pa kreisi. Uz visiem, tāpat kā uz «Nikolaja», jau plīvoja Uzlecošās saules flaga.

Vienīgi «Izumruds» rīkojās citādi. Tas bija neliels trīsmastu kreiseris ar trim dūmeņiem, skaists un straujš kā putns. Ari «Izumruds» sākumā atkārtoja padošanās signālu, bet alģidies tūdaļ to nolaida. Labajā pusē starp ienaidnieka kuģu vienībām bija palikusi liela atstarpe. Sai plaisā pilnā gaitā devās iekšā «Izumruds». Ar priekšvadni dziļi šķeldams jūras virsmu, tas uzvandīja ap sevi baltām putām klātus viļņus, kas sitās gandrīz līdz augšējam klājam. No skursteņiem gāzās laukā trīs dūmu straumes un, krasi slīgdamas lejup, saplūda vienā lielā grīstē. Tā paplašinājās un stiepās kreiserim nopakaļ. Japaņi, kā redzams, nesaprata «Izumruda» nodomu un tūliņ nerīkojās pret to. Bet, kad tā vajāšanai nošķīra divus kreiserus, bija jau par vēlu. Ienaidnieka šāviņi tikko vairs to sniedza. «Izumruds», izmantodams savu pārāko ātrumu, arvien vairāk palielināja attālumu starp sevi un vajātājiem. Gūstā padevušos kuģu ļaudis, elpu aizturējuši, vēroja «Izumrudu», kamēr tas izgaisa saulainajā tālē. Viņi lielīja kreiseri kā vien prazdami, jūsmoja par to. «Izumruds» patiešām bija rīkojies varonīgi, izlauzdamies no japaņu flotes loka.

Pēc Ņebogatova rīkojuma «Nikolaja» kvaterī sapulcināja visu komandu. Stāvēdams uz gareniskā tiltiņa, viņš teica īsu runu. Kaut gan Ņebogatova smailās bārdas sudrabā, melniem ērgļiem greznoto uzpleču zeltā un divu Sv. Vladimira krustu emaljā rotājās saules stari, admiralim mazliet sala. Notēlojis iemeslus, kas viņu piespieduši padoties, Ņebogatovs noslēgumā satraukti teica:

—   Draugi, es jau diezgan esmu dzīvojis pasaulē. Nebaidos mirt. Bet negribēju nobendet jūs, jaunos. Visu negodu uzņemos uz sevi: lai mani tiesā! Esmu gatavs saņemt nāves sodu.

Un salīcis viņš devās uz priekšējo tiltiņu.

Bruņu kuģī arvien vēl turpinājās juceklis. Iznīcināja šifras, slepenus dokumentus, signalgrāmatas. Daži virsnieki teica, ka vajagot sabojāt lielgabalus, mechanismus un mest pāri bortam instrumentus, citi aizliedza to darīt. Daļa komandas noņēmās ar savu mantiņu kārtošanu, bet citi bija piekļuvuši pie degvīna. Sur tur jau klaiņāja piedzērušie.

No operāciju punkta uz augšējā klāja uzkāpa mašīnu kvartirjers Vasilijs Fjodorovičs Babuškins. Viņš bija tas, kas pirms divdesmit trijām dienām apvienoja 2. un 3. eskadru. Bet toreiz viņam saka asiņot neaizdzijušās Portarturā iagūtās «brūces. Nokļuvis uz bruņu kuģa «Nikolajs I», Babuškins smagi saslima un nogulēja lazaretē līdz pat kaujai. Tajā viņš neko nespeja palīdzēt. Vakar, kad pie apvāršņa parādījās ienaidnieka galvenie spēki, viņu pārvietoja uz mašīnu nodaļu, kur tas nosēdēja līdz vēlam vakaram. Bet arī tur, kuģa dzīlēs, viņš trīcēt trīcēja aiz kaislas vēlēšanās par katru cenu uzvarēt japāņus. Ja viņam stāstīja, ka tāds un tāds mūsu bruņu kuģis apsviedies ar dibenu gaisā, viņš tiepīgi atkārtoja:

—   Nē! Tur droši vien gājis bojā «Mikasa».

Un viens pats kā neprātis viņš kliedza «urā».

Viņam pat kājās nostāvēt bija grūti. Taču, uzzinājis par četru bruņu kuģu atdošanu japaņiem, Babuškins nespēja vairs ilgāk palikt apakšā un ieradās komandas vidū milzīgs, noliesējis, melnu bārdu apaudzis, kreklā un melnās biksēs ģērbies. Trīcošām rokām balstīdamies uz kruķiem, viņš apstājās un pavērās uz kuģa stūres galu: tur augstu mastā plīvoja japaņu flaga. To pašu viņš ieraudzīja arī uz citiem bruņu kuģiem. Viņa platā seja krampjaini saviebās, uzacis cieši savilkās kopā kā divas melnas saknes. Pēc elpas cīnīdamies, viņš sauca zemā, ķērkstošā balsī:

—   Brāļi! Kā tad tas iznāk? Es sargāju pirmo eskadru. Bet priekšniecība pavēlēja to nogremdēt. Kuģus nolaida dibenā tik seklā vietā, ka japaņi tagad tos droši vien jau izcēluši. Tad es kāvos par Portarturas cietoksni, savu dzīvību nežēlodams. No šāviņa šķēpelēm cīniņā dabūju uzreiz astoņpadsmit brūču. Var teikt, jau pabiju viņpasaulē. Bet priekšniecība atdeva Portarturu japaņiem. Singapurā kā savvaļnieks pieteicos Ņebogatova eskadrā. Un arī to tagad atdevuši gūstā. Kas tad te notiek?

Kāds matrozis sacīja:

—   Ņebogatovs mūs pažēloja.

Babuškins atcirta:

—   Dzimteni vajag žēlot, nevis zaldātus un matrožus. Admirālis nav žēlsirdīgā māsa.

Daži komandas locekļi zobojās par Babuškinu:

—   Vasja, ko tu ālējies! Ej labāk lazaretē un atpūties!

Babuškins, kruķus dauzīdams, rēca:

—   Krievija iegrūsta kaunā, bet jūs mani sūtāt gulēt!

—   Viss šis karš bija kauna pilns, vai mēs tur vainīgi? Ne jau mēs to sākām!

—   Cīnīties vajag, bet jūs te zviedzat!

—   Par ko cīnīties? Par vīzēm? Tādu muļķu vairs nav!

Babuškins, zobus griezdams un grīļodamies, devās uz lūku.

—   Iešu mašīnu teipā un pats atvēršu kingstonus! Tūliņ pat nolaidīšu bruņu kuģi dibenā!

—   Pamēģini tikai, vienā mirklī būsi pāri bortam!

Babuškins saprata, ka nodoms nav izpildāms. Milža satraukums uzreiz apdzisa. Saplacis viņš lēni vilkās uz lazareti, purpinādams:

—   Būtu es to zinājis, nebrauktu jums līdzi. Jūsu admiralis ir gļēvulis. Aizbildinādamies ar matrožiem, viņš glābj pats sevi…24

Pie «Nikolaja» borta piestāja ienaidnieka mīnu kuģis. Uz bruņu kuģa klāja uzkāpa admiraļa Togo sūtīts flagvirsnieks un nodeva Ņebogatovam uzaicinājumu ierasties pie japaņu flotes komandiera uz sarunām. Pretinieka klātbūtnē krievu virsnieki uz kuģa jutās samulsuši. Daži, notikušā nomākti, drūmi klusēja. Citus padošanas gūstā ietekmēja mazāk. Tie tēloja drosuļus, un, kamēr Ņebogatovs ar štābu, paklausot admiraļa Togo prasībai, posās ceļā, viņi mēģināja angļu valodā patērzēt ar japaņu virsnieku. Tas izturējās ārkārtīgi korekti, it kā nemaz nebūtu uzvarētājs. Runāja par laiku, un visi atzina, ka tas esot nejauks. Kāds krievu virsnieks sūdzējās, ka 2. eskadrai bijis ļoti grūts brauciens. Japanis izteica līdzjūtību krievu jūrniekiem un tūlīt uzsvēra, ka mēs ēsot lieliski cīnījušies, bet tas izklausījās pēc ironijas. Kāds leitnants, jauns, vieglprātīgs puisis, vērsdamies pie japaņa, jautri sacīja:

—   Ne reizi neesmu bijis jūsu zemē. Ļoti gribētos paskatīties, kā jūs dzīvojat.

—   Priecāsimies redzēt jūs Japānā, — ienaidnieka virsnieks smaidīdams atbildēja.

—   Visu mūžu esmu sapņojis sastapt jūsu geišas. It īpaši tagad noderētu, briesmīgi esam noilgojušies. Jūs sapratīsiet: astoņi mēneši pavadīti uz jūras.

—   Tādas mantas mums atliku likām un turklāt lielā izvēlē.

Japanis paskatījās uz krievu virsniekiem. Daži nodūra galvas.

Bet praporščiks Samijē nosarka un demonstrativi aizgāja lejā. Zobus sakodis, tas strauji soļoja pa virsnieku gaiteni turp un atpakaļ, un varēja domāt, ka viņš pats smagi apvainots. Pie rūgtajām sāpēm, ko radīja kuģu atdošana gūstā, pievienojās naids un dusmas par dienesta biedra izlaidību un zemiskumu. Praporščiks nervozi rāva nost cepuri un atkal lika to galvā, it kā cepure traucētu viņu domāšanā. Pēc brīža vieglprātīgais leitnants sastapa praporščiku Šamijē gaitenī, gribēja ko sacīt, bet uzreiz aprāvās. Viņa briesmīgais, pusārprātīgais izskats aizdzina no leitnanta sejas jautro smaidu. Leitnants izbailēs apstajās, sadzirdējis bargu, elsojošu balsi:

—   Krievu bruņu kuģa pūpē plīvo japaņu flaga, bet jūs jau domājat par skuķiem?

No skaļas pļaukas leitnanta galva pasitās sāņus. Baidīdamies jauna pliķa, viņš klusēdams aizklaja ar rokām seju un sarāvās pavisam maziņš. Praporščiks Šamijē, pat nepaskatīdamies vairs uz viņu, aizgāja.

Pēc dažām minūtēm Ņebogatovs un viņa štaba virsnieki, izņemot piedzērušo Kurošu, mīnu kuģī devās uz flagmaņa bruņu kuģi «Mikasa» 25 .

IENAIDNIEKA PRIEKŠA VARONIS, BET BRĪVĪBĀ DŪŠA PAPĒŽOS

Baltija piegādāja cara flotei ne mazumu daždažādu baronu. Viņu vidū bija labi un slikti, gudri un dumji. Bet flotē viņi visi bez izņēmuma pierādīja, ka tie ir lieli formalisti. Kādreiz viņu senči piedalījušies krusta karos. Baroni ar to lepojās un visus krievu virsniekus un jo sevišķi matrožus klaji nicināja. Tomēr cara valdība augstu vērtēja baronus. Neviens taču tik centīgi nenomāca katru tieksmi pēc brīvības, katru mēģinājumu kritizēt flotes dzīvi kā šie likumu un cirkulāru burta kalpi.

Kreisera «Izumruds» komandieris — otrā ranga kapteinis barons Ferzens arī bija cēlies no Baltijas, bet viņu atzina par krietnāku nekā tā ciltsbrāļus. Viņš bija tik iecietīgs, ka ielaidās privatās sarunās pat ar mičmaņiem un matrožiem. Pie tam viņa apaļajā sārtvaidža sejā ar iesarkani bālgano vaigu bārdu, kas no ūsām kāpa augšup uz deniņiem, plaiksnījās pieklājīgs, tūkstoškārt izmēģināts smaids. Ikvienu sarunu biedru viņš apbūra ar savu maigo balsi. Bet, sākdams komandēt, tas kļuva pavisam citāds. Viņa gaišzilās acis salti zaigoja, šķita, ka tās darinātas no emaljas. Pavēlošajos saucienos radās īpašs skaļums. Būdams pašpārliecināts, Ferzens necieta, ka viņa virsnieki tam kaut ko iebilst.

Vājš palīgs Ferzenam bija vecākais virsnieks Patons Fantons dc Veraijons. Šis neliela auguma resnītis vairāk noņēmās ar iedzeršanu kopkajitē nekā ar kuģa darīšanām. Būdams muļķis un patmīlis, tas piesējās matrožiem par katru sīkumu un kliedza smalkā, spalgā balsī, visvisādi ņirgādamies par viņiem. Komanda viņu nemīlēja un saukāja par Vico-Vico.

Komandieris un vecākais virsnieks savā starpā lāgā nesatika, jo tiem bija vienāda dienesta pakāpe — abi otrā ranga kapteiņi.

«Izumruds» 14. maija kaujā labi cīnījās ar pretinieku. Artilērijas virsnieka — leitnanta Vasiļjeva vadībā kreisera lielgabali šāva bez vainas. Bet tajos brīžos, kad «Izumrudu» apdraudēja ienaidnieka uguns, kuģis prasmīgi pārvietojās uz drošāku vietu. Komandieris Ferzens kaujas laikā stāvēja uz tiltiņa un deva saprātīgus rīkojumus. Neviens viņā nemanīja nekāda apmulsuma. Tapat izturējās arī viņa apakšnieki.

Vakarā kreiseris izgāja no kaujas gandrīz bez bojājumiem. Divi šāviņi bija trāpījuši augšējā klājā. Kāds cits šāviņš pārcirtis grotmasta troses, un tur nogāzies lukturis. No apkalpes nebija kritis neviens, ievainoti tikai četri.

«Izumrudam» šī nakts bija nemierīga. Negulēja neviens. Kreiseris sargāja flagmaņa bruņu kuģi «Nikolajs I», pats riskēdams nogrimt ienaidnieka mīnu uzbrukumos vai no savējo kuģu šāviņiem.

Nākamajā dienā, kad admiralis Ņebogatovs uzvilka padošanās signālu, komandieris Ferzens pavēlēja uz ātru roku sapulcināt virsniekus un komandu. Eskadras brauciena laikā viņš parasti pastaigājās pa augšējo klāju salīcis, galvu nodūris, un šķita, ka kājas viņam nemaz nelokās. Tagad Ferzens bija pārvērties. Augums izslējās staltāks, zem biezajām uzacīm gaišzilās acis stingri raudzījās uz apakšniekiem. Visi, gaidīdami, ko viņš teiks, sastinga. Komandieris skaļi un ļoti skaidri sacīja:

— Virsnieku kungi un arī jūs, mani draugi matroži! Klausieties mani! Esmu nolēmis izlauzties, iekām japaņu kuģi nav aizšķērsojuši mūsu ceļu. Pretiniekam nav neviena kuģa, kas varētu sacensties ātrumā ar mūsu kreiseri. Pamēģināsim! Ja neizdosies atrauties no ienaidnieka, tad labāk ar godu krist kaujā nekā ar negodu padoties gūstā. Ko jūs domājat par to?

Viņš it kā prasīja padomu saviem apakšniekiem, bet visi saprata, ka tā bija pavēle. Virsnieki un matroži ar cieņu vērās koma'ndiera stingrajās acis. Kurinātājs Galkins, jokdaris un nebēdnieks, nevienam negaidot, iesaucās:

—   Pareizi teicāt, jūsu augstdzimtība!

Arī visi pārējie komandiera lēmumam piekrita.

Viņš griezās pie apakšējā klāja komandas:

—   Kurinātāji un mašīnisti! Mūsu izglābšanās atkarīga no jums. Ceru, ka kuģis attīstīs vislielāko iespējamo ātrumu.

Un tūliņ pat deva rīkojumu:

—   Visi savās vietās!

Tikko «Izumruds» sāka joņot, lai pārrautu blokādi, darbā laida arī tā bezdrāts telegrāfu, kas, raidīdams visstiprāko dzirksteli, traucēja japaņu sarunas. Lai kreiseri atvieglotu, komandieris nolēma upurēt labo enkuru ar visu važu. Sekoja rīkojums pārcirst ķēdi. Divi tūkstoši pudu dzelzs dārdēdami aizdrāzās gar bortu un pazuda jūras dzelmē.

Kaujas tornī mašīnu telegrāfā šautra stāvēja pretim vārdiem: «Pilnu tvaiku uz priekšu!» Šķita, ka kreiseris sasprindzina pēdējos spēkus, drebēdams ar visu savu graciozo stāvu. Visi, kas atradās augšā, redzēja, ka ienaidnieka šāviņi «Izumrudu» vairs nesniedz, un ar mīlestību raudzījās uz drosmīgo komandieri. Viņš bija stipri plecīgs, atgādināja norvēģu kapteini, un tobrīd ļaudīm šķita, ka ap viņu staro plašo ūdens klaju romantikas un aizraujošu jūras piedzīvojumu dzejiskais oreols. Tikai fantazijā, tikai sapņos taču varēja iedomāties tādu laimi, kādu piedzīvot bija lemts «Izumrudam», — no ienaidnieka eskadras žņaugiem tas izlauzās brīvē! Un komandieris Ferzens ar stingru roku veda kreiseri atkal uz dzimteni. Tie bija līksma skurbuma brīži tiklab pašam priekšniekam, kā arī viņa apakšniekiem — brīži, pilni apziņas, ka kaujā pieņemts pareizs lēmums. Bet galvenais varonis ne ar ko neizpauda savu triumfu, un tāpēc komandai viņš likās vēl diženāks. Salicis rokas aiz muguras, Ferzens staigāja pa tiltiņu mierīgs un noteikts, it kā būtu devies ar kuģi vienkārši kādā izbraucienā. Tikai reiz viņš pa sarunu cauruli apvaicājās uz mašīnu nodaļu:

—   Kā turas tvaiks?

Viņam atbildēja:

—   Spiediens divi simti piecdesmit mārciņu.

Kaut gan ventilatori darbojās bez mitas, mašīnu un katlu nodaļa neciešami sakarsa. Bija grūti elpot. Sviedros izmirkuši, ļaudis strādāja, izmetušies biksēs — pa pusei kaili. Tagad viņusnevajadzēja ne skubināt, ne lūgt. Tie paši saprata savu atbildību un ielika darbā visu, ko spēja. Kurinātājiem palīgos norīkotie ierindas matroži stiepa ogles no rezerves bedrēm. Biežāk nekā parasti vērās kurtuvju liesmainās rīkles, kampdamas kurinātāju sviestās ogles. īpatnēji, it kā Tīstīdamās, krāca plēšas. Aiz lielā spiediena trīcēja un šņāca augšējie tvaika pieņemšanas kolektori. Trakā mašīnu dunoņa nomāca cilvēku balsis pat aiz šotēm citās nodaļās.

Komandieris Ferzens, stāvēdams uz tiltiņa, tāpat kā līdz šim nezaudēja garīgo līdzsvaru. Viņa apakšnieki strādāja teicami. Ferzens labi pazina savu kuģi. Vislielākais ātrums, kādu «Izumruds» tika sasniedzis pārbaudes braucienos, bija divdesmit četri mezgli. Bet tagad šķita, ka tas pārsniedzis šo normu un, pārvarēdams telpu, lido uz priekšu kā no cilpas izsprucis putns. Ienaidnieka kuģi, kas to vajāja, palika iepakaļ un pazuda aiz apvāršņa.

Tas notika pirms pulksten diviem dienā. Priekšā spīguļoja brīva jūra. «Izumruds», kas sākumā bija uzņēmis kursu zīdost, pamazām novirzījās uz nordost.

Bet tagad ar komandieri Ferzenu gadījās kaut kas neizskaidrojams. Viņš sāka zaudēt pašsavaldīšanos, it kā būtu sabrucis zem pārmērīgas nastas. Acīs tam iezagās nemiers. Ferzens satraukti vēroja apvārsni. Nebija redzama neviena dūmu strūkliņa. Taču komandiera seja kļuva arvien drūmāka. Pirms pulksten pieciem, uzzinājis, ka ogļu krājumi ir ierobežoti, viņš deva rīko jumu samazināt gaitu līdz divdesmit mezgliem.

Pēc brīža notika avarija ceturtajā katlu telpā. Tie, kas atradās tai tuvāk, sadzirdēja tik spēcīgu troksni, it kā būtu plīsis šāviņš. Tur pārsprāga tvaika maģistrale, kas baroja visus palīgmecharūsmus un stūres mašīnu. Pa izlauzto caurumu rēkdams gāzās laukā tvaiks, piepildīdams telpu ar karstu sutu. Četri kurinātāji, glābdamies no nelaimes, nokrita uz dzelzs grīdas.

Kuģī sākās panika. Virsnieki un matroži steidzās uz ceturto katlu telpu un apstājās pie trapa kā pie bezdibeņa. No apakšas viļņodami kāpa augšup pelēka tvaika mutuļi. Neviens nezināja, ko darīt. Te nespēja palīdzēt arī barons Ferz.ens, kas bija atskrējis ar savām stīvajām kājām. Viņš tikai vaimanāja un ar rokām sakampa galvu. Kāds virsnieks ieminējās, ka vispirms jāizslēdz stūres mašīna un pagaidām jālieto rokas stūres rats. Tūliņ pat tā arī izdarīja. Kreiseris devās uz priekšu ar piecpadsmit mezglu ātrumu.

Ieradās kurinātājs Gemakins un, neprasīdams komandiera atļauju, kliedza uz matrožiem:

— Ko jūs stāvat? Tūliņ pat dodiet darba tērpus! Es tos savilkšu mugurā. Sagatavojiet maisus, ko aptīt ap seju un galvu! Delfini! Āži! Kustieties ātrāk!

Vairaki matroži aizskrēja kā plēsti. Drīz vien Gemakinam bija piegādāts viss, ko tas prasīja. Viņš steigšus vilka mugurā speciālos apģērbus. Komandieris nenolaida no viņa acu, it kā gribēdams iegaumēt katru sīkumu šā cilvēka rīcībā. Pēc pāris minūtēm Gemakins ar maisos ievīstītu galvu, buru audekla cimdos, ar aukstu ūdeni aplaistīts, novēlās pa trapu kā ritenis. Viņa priekšzīmei sekoja arī kāds mašīnists, paķerdams līdzi nepieciešamos instrumentus. Pēc pusstundas avarija bija likvidēta.

Divi varoņi un četri kurinātāji, kas atradās apakšā, tika cauri ar viegliem apdegumiem.

Šķita, ka «Izumruda» dzīvei jāsāk ritēt normālā kārtībā. Bet barons Ferzens nervozēja joprojām. Pienāca nakts. Kuģis viens pats cauri tumsai zagās uz Vladivostoku. Komandieris neatgulās ne mirkli. Negulēja arī viņa apakšnieki. Pēc pusnakts kāds signalists ziņoja, ka priekša pa kreisi zibot ugunis. Varbūt viņam tas tikai bija licies, jo neviens cits tās vairs nemanīja. Taču komandieris tūdaļ pavēlēja grozīt kursu mazliet pa labi. Kreiseris tā brauca kādu stundu vai pusotras un atkal uzņēma agrāko kursu.

Jo tālāk «Izumruds» aizsteidzās no briesmām, jo vairāk komandieris zaudēja pašsavaldīšanos. Nākošās dienas — 16. maija pievakarē viņš jau bija kļuvis par histērisku neirasteniķi. Kad pretinieks bija redzams, komandieris zināja, kas jāuzsāk. Bet tagad baigais jūras tukšums, šķiet, biedēja viņu vairāk nekā ienaidnieka kuģi. Ļaudis ar izbrīnu raudzījās Ferzenā un neticēja savām acīm: pa tiltiņu staigāja nevis agrākais stipras gribas komandieris, bet šaudījās nožēlojams gļēvulis, kas nejauši uzvilcis kapteiņa formas tērpu. Pagājušajā naktī viņš nekādi nespēja sagaidīt dienu, bet tagad tam gribējās, lai drīzāk būtu nakts. Visu laiku viņam šķita, ka nupat nupat to panāks ienaidnieka kuģi. Līdz Vladivostokai pārpārēm pietiktu ogļu, bet pēc komandiera pavēles apkalpe lauza kuģa koka daļas un dedzināja kurtuvēs. Viņš sāka jaukties stūrmaņa — leitnanta Poluškina darīšanās, apgalvodams, ka tas uzņēmis nepareizu kursu. Akadēmiju beigušais Poluškins lieliski pārzināja savu specialitāti, bet bija kluss un kautrīgs vīrs. Caur savu pensneju viņš izbrīnā lūkojās uz izspūrušo komandieri, neuzdrošinādamies tam pretim runāt. Dzimto krastu tuvumā komandieris Ferzens savas neizprotamas bailes pielaida vispirms virsniekiem, bet pēc tam ari komandai. Visi sāka gaidīt savu pēdējo stundiņu. Beidzās ar to, ka «Izumruds» aizdrāzās garām Vladivostokai un devas uz Sv. Vladimira līci. Komandieris Ferzens, it kā taisnodamies savu virsnieku priekšā, murkšķeja, ka kreiserim tā būšot labāk. Vladivostokas pieejas droši vien esot mīnētas. Ja dotos uz šo ostu, tad varētu uzlidot gaisā no krievu pašu mīnas. Pastāvot vēl vienas briesmas — esot lielas jo lielas izredzes, ka japāņi devušies turp, lai aizcirstu «Izumrudam» ceļu. Tomēr kreiserim, kaut gan ogles gāja uz beigām, vajadzēja nobraukt simt astoņdesmit liekas jūdzes.

Tā bija pirmā kļūda.

Pie Sv. Vladimira līča kreiseris piebrauca 17. maija nakti. Taču komandieris pēkšņi nolēma doties uz Sv. Olgas līci. Bet tur nezin kāpēc uzturēšanās viņam šķita neērta. Varbūt Ferzenu ietekmēja bocmanmata Smirnova tikko pastāstītā vēsts, ka pirms kara šajā līcī bieži iegriezušies japaņu kuģi. Komandieris sāka purināt galvu, it kā dzīdams laukā no savas iztēles drausmīgus rēgus, un vēlreiz virzīja kreiseri uz Sv. Vladimira līci. Bija tumšs. Ļaudīm šajā mežonīgajā un maz pazīstamajā apvidū vajadzēja atrast pagaidu patvērumu. Ja komandieris nebūtu tik dikti uztrauoies, viņš droši vien neriskētu tūliņ doties līcī. Rāmais laiks ļāva «Izumrudam» uzturēties jūrā līdz rītam. Seit par japaņu ierašanos nevarēja būt ne runas. Viņi nebija tik muļķi, lai meklētu kreiseri, kas pirms divi dienām aizbraucis nezin kur. Tas būtu tikpat aplami, cik aplami medīt siena gubā ielēkušu blusu. Tomēr komandieris, zaudējis rīcības perspektivu un aukstasinību, steidzās drīzāk paslēpties līcī.

Ieeja līcī bija diezgan plata. Taču komandieris nezin kāpēc pavēlēja virzīt kuģi nevis uz līča vidu, bet gar kreiso krastu. Kreiseris brauca ar piecpadsmit mezglu ātrumu. Pa kreisi tumsā pavisam tuvu iezīmējās Orechova zemes rags. Matroži, uz augšējā klāja stāvēdami, priecājās, ieraudzījuši dzimto zemi. Viņu likstas beidzās. Sapnis kļuva par īstenību. Labā borta lotes vīrs iesaucās:

-Dziļums desmit asis!

Tūliņ pēc viņa kreisā borta lotes vīrs pavēstīja: .

—   Dziļums četras asis!

Tikko paspēja mašīnu telegrāfā kloķi pagriezt uz «lēnā gaitā», kad «Izumruds» sarāvās no grūdiena, un kuģa dzelzs dibens nožvarkstēja visā garumā. Cilvēki gāzās zemē. Daudzi domāja, ka sprāgusi mīna. Kreiseris uzreiz apstājās, nevarīgi nosvērās uz labo bortu 40—45° leņķī un šķita, ka apgāzīsies pavisam. Visās kuģa nodaļās valodas pēkšņi aprāvās. Barons Ferzens draudīgajā klusumā bļāva:

—   Ar pilnu tvaiku atpakaļl Atpakaļ!

Taču mašīnu pūliņi bija veltīgi. Kreiseris, uzskrējis uz Orechova zemes raga klinšu grēdas, nekustējās ne no vietas. Izmēģinājās ar vieglenkuru, bet nelīdzēja arī tas: kreiseris sēdēja tik cieši, it kā tas būtu piekalts pie sēkļa.

Tā bija otrā kļūda.

Nebija vēl nekāda lielā nelaime, ka kreiseris uzskrējis uz klintīm, jo kuģa dibenā nevienas sūces neatrada. Varēja gaidīt nākošo paisumu, lai tiktu nost; varēja kuģi izkraut un tā izvairīties no avarijas; varēja galu galā pa telegrāfu izsaukt palīgus no Vladivostokas, bet kreiseri sagatavot uzspridzināšanai gadījumam, ja parādītos pretinieks. Bet barons Ferzens, kura apaļajā

sejā aiz bailēm drebēja gaišā vaigu bārda, deva citādu rīkojumu, saukdams:

— Japaņi atrodas kaut kur tuvumā! Kuru katru bridi tie var mūs uziet! Negribu, ka viņi iegūtu «Izumrudu»! Nekavējoties padarīt nederīgas visas ierīces un kuģi sagatavot uzspridzināšanai!

Uz kreisera sacēlās neparasta kņada. Viss, ko vien varēja atlauzt un noplēst, lidoja pāri bortam, bet, kas negrima ūdenī un ko ņēma pretī liesmas, to dedzināja kurtuvēs. Līcī nogremdēja visus mazkalibra lielgabalus, lielā kalibra artilērijas aizslēgus un daļu ložmetēju. Ar veseriem dauzīja palīgmechanismus, kompasus, stūres ratus, uguns vadīšanas ierīces. Barons Ferzens turēja sevi par apzinīgu cilvēku un negribēja, lai kas derīgs kristu japaņu rokās. Kliegdams viņš bija pavisam aizsmacis un ar putām uz lūpām tikai gārdza, skubinādams apakšniekus šai postīšanas darbā. Bet tie gluži kā ugunsgrēkā mētājās pa trapiem no apakšas augšā, no augšas lejā, bez jēgas skraidīdami pa visām nodaļām. Kuģa dzelzs ķermenis vaidēja no dārdoņas un cilvēku kliedzieniem. Kopš nākšanas pasaulē «Izumruds» vēl nebija redzējis, ka viņa komanda tik dūšīgi rautos. Ja paskatītos no malas, tad katrā ziņā būtu jāsecina, ka visu ekipāžu pārņēmusi asa psichozes lēkme.

Ausa kluss maija rīts. Virs apvāršņa lēni kāpa augšup saule, glāstīdama jūrnieku icdegušās sejas. Tagad vīri bija jau aizņemti ar citu darbu: laivās steigšus veda prom no kuģa šautenes, atlikušos ložmetējus, pārtikas produktus, traukus, lauka virtuvi, apkalpes mantas. Cilvēki, noguruši nemitīgā satraukumā par savu dzīvību, šķiet, nemanīja, cik spožs un varens ir pavasaris jūras krastā. Daži, visiem spēkiem guldamies airos, bažīgi raudzījās uz Klusā okeana pusi. Taču viņus saistīja nevis dzirkstošā ūdens klaja skaistums (šķita, ka jūra nobārstīta ar saules putekļiem), bet panisks satraukums: vai nav redzamas ienaidnieka kuģu dūmu strūkliņas?

Uz «Izumruda» palika tikai daži: vecākais virsnieks Patons Fantons de Veraijons, bocmanis Kuļikovs, mīnu kvartirjeri Teibe un Grigorjevs un radiotelegrafists Sobeškins. Tiem bija uzdots sagatavot kreiseri uzspridzināšanai. Pārējie virsnieki un matroži jau atradās krastā kādu versti no kuģa. Ar baronu Ferzenu priekšgalā tie uzkāpa kalnā un, nostājušies ierindā, sāka gaidīt.

Siltumu dvesdama, plaši pletās dzidri zilā debess, apžilbinoši spīguļodami, līdz pat apvārsnim sniedzās okeana ūdeņi. Saules staru apmirdzētas, zaļoja cirtainās sopku virsotnes. Bet tas vēl vairāk nomāca grūto, pretrunīgo pārdzīvojumu nogurdinātos cilvēkus: vienā pusē — dzimtā zeme pavasara tērpā, otrā puse — tik peļamas beigas pēc drosmīga varoņdarba. Tikai tagad jūrnieku

apziņa sāka noskaidroties, un viņi ar dzijām sērām raudzījās iznīcināšanai nolemtā kuģa pazīstamajā apveidā.

Otrā kalngalā, kas atradās tuvāk «Izumrudam», sāka plīvot sarkana flaga; tas nozīmēja: «Bikforda aukla aizdedzināta.» Jūrnieku sasprindzinājums auga augumā. Bāli, pelēkām lūpām, tie izskatījās tādi, it kā paši būtu lemti nošaušanai.

Nogranda sprādziens priekšējā patronu pagrabā. Pacēlās dūmu stabs. Kad tas izklīda, vīri ieraudzīja savu kuģi — no tālienes skatoties, tas šķita vesels un neskarts. Nākošais sprādziens atrāva visu kreisera pūpi. Milzīgas liesmas, šķiezdamas dzelzs lūžņus un koka gabalus, uzsvieda augstu debesīs melnu mākoni. Dārdoša atbalss atsaucās kalnos. Jūrnieki sarāvās, it kā būtu zaudējuši nevis kuģi, bet tuvu draugu, kas ne vienreiz vien tiem glābis dzīvību. Trīssimt piecdesmit acu pāri vērās turp, kur skaistuja «Izumruda» vietā uz klintīm kūpēja kuģa sakropļotais dzelzs skelets. Tajā vēl beidza degt koka daļu atliekas. No kuģa līcī joprojām š|āca lielu un mazu tērauda šķembu lietus. Kreisera drupās sprāga šāviņi, kuriem bija piekļuvusi uguns. Bēru kanonade ilga pusstundu, un tad iestājās tāds klusums, it kā pamiruši būtu ir cilvēki, ir visa daba.

Tā bija trešā kļūda.

Sākās dzīve uz sauszemes. Izumrudieši pievirzījās tuvāk pie mantu noliktavas. Barons Ferzens, neuzdrīkstēdamies apakšnifikiem ne acīs paskatīties, paziņoja:

—   Komanda var pusdienot un atpūsties.

Bet pats aizgāja, aizbildinādamies, ka jāizraugot nometnes vieta.

Aiz kalna, lai neesošie japaņi no jūras neieraudzītu dūmus, uzliesmoja ugunskuri. Sargkareivji kalna virsotnē vēroja jūras apvārsni. Kamēr pavārs Didurenko lauka virtuvē gatavoja pusdienas, tikmēr nogurušie un pamestie matroži kā mēnessērdzīgi klaiņāja pa līča krastu.

Pusdienoja bez parastās jokošanās un smiešanās.

Naktī virs apklusušās nometnes debesīs iedegās zvaigžņu pulki. Mežmalā uz kailas zemes, iekrākdamies un šad tad caur nāsīm iesvilpdamies, kā nu kurais gulēja «Izumruda» vīri. Tas bija pirmais miegs pēc Cusimas kaujas dienas, pirmā atpūta jūrniekiem, kas pieredzējuši nāves skrējienu no gūsta, pagājušās nakts avraldarbus un nejēdzīgo kreisera katastrofu. Tā tas turpinājās līdz pulksten diviem naktī, kad visa nometne pēkšņi tika sacelta kājās. So jucekli radīja sargkareivji. Viņi atskrēja no kalna un satraukti, gluži bez elpas, ziņoja jaunu drausmīgu vēsti:

—   Līcī iebrauca divi japaņu mīnu kuģi. Bet pie līča ieejas apstājās divi kreiseri. To visu redzējām paši savām acīm. Japaņi grib izcelt desantu.

Nometnē nevienam pat prātā neienāca pretoties ienaidnieka desantam ar šauteņu un ložmetēju uguni. Visiem bija tikai viena vēlēšanās: drīzāk aizmukt. Vecākais virsnieks, kārtodams komandu gājiena ierindā, klusi, gandrīz čukstēdams, deva rīkojumus. Matrožiem ļāva ņemt līdzi tikai šautenes ar patronām un pa divām kārbām konservu, visas pārējās mantas atstāja līča krastā. Kolonas, cenzdamās netrokšņot, devās uz Sv. Olgas līci. Pa ceļam atrada baronu Ferzenu, kas pa nakti bija apmeties ķīniešu fanzā. Pamodināts viņš izdrāzās no būdas un drebošā balsī laida vaļā:

—   Mani paredzējumi piepildījušies. Biju pārliecināts, ka japaņi mūs atradīs. Tāpēc jau arī steidzos drīzāk uzspridzināt kreiseri.

; Par pavadoņiem pieņēma ķīniešus, un ļaudis devās tālāk, baiļu skubināti. Rītam austot, izumrudieši uzkāpa augstā kalnā, no -kura ilgi pētīja skatieniem līci un jūru. Visiem par brīnumu ne vien līcī, bet arī tālāk visā ūdens klajā nebija ne kara kuģu, ne dūmu strūkliņu. Barons Fcrzens samulsis skaidroja:

—   Droši vien japaņi būs paspējuši aizbraukt.

Kurinātājs Kabeļeckis norūca:

—   Drīzāk jau tie būs sapņos rādījušies mūsu sargkareivjiem.

"Leitnants Romanovs piebilda:

—• Parasta pārbiedētu ļaužu halucinacija, bet mums ne prātā neiešāvās viņu ziņojumus pārbaudīt.

Izumrudieši, virzīdamies pa mednieku takām, pievakarē nonāca Kijevļankas ciemā, kas atrodas Sv. Olgas līča tuvumā. Pēc dažām dienām tur atveda arī jūrnieku mantas un produktus. Te viņi nodzīvoja vairāk nekā trīs nedēļas. Daudziem radās iespaids, Jta barons Ferzens kaut kādu apsvērumu dēļ tīšu prātu kavējas •šai ciemā 20 . No Vladivostokas komandanta — ģeneraļa Kazbeka •saņēma telegramu ar priekšrakstu — iepirkt lopus un dzīt tos •līdz tuvākajai dzelzceļa stacijai. Komandieris šo darbu uzdeva bocmanim Kuļikovam. Tas ar prieku uzņēmās tik izdevīgu pienākumu.

Bezdarbībā pamazām demoralizējās ne vien komanda, bet arī Virsnieki. Starp viņiem izlaidībai neļāvās tikai viens — prapor•šČiks mechaniķis Sandrenko. Tas turējās savrup, reti ar kādu runājās, un nevienam nebija ne jausmas, ka šis stūrgalvīgais ukrainis raksta dienasgrāmatu. Bet, ja kāds virsnieks būtu ielūkojies šai mazajā, apdriskātajā grāmatiņā, iesietā brūnos vākos, tad viņu pārņemtu sašutums un viņš vai aizrītos aiz niknuma, 'lasīdams par sevi tik briesmīgas rindas27 .

Praporščiks Sandrenko rakstīja 21. maijā: ' «Brīnums, ka tagad daži kungi meklē kreisera uzspridzināšanai attaisnojumus. Pašlaik jau nonākuši tiktāl, ka visu grib uzvelt mašīnai: tāpēc it kā nevarējuši nokļūt ari Vladivostokā.

Bet tie taču ir nekaunīgi meli. Skaļi protestēju, uz ko vecākais virsnieks aizrādīja, ka visiem vajagot liecināt vienādi. Es tam nepiekrītu, stāstīšu to, kas bija! …»

22. maijā:

«Ja dievs dos un visi sveiki atgriezīsimies dzimtenē, tad melu būs līdz kaklam. Un Krievija atkal nedabūs zināt patiesību. Gribu pateikt, ka liekēži un slaisti atkal nesodīti sagrābs visas izcilākās vietas un atkal vedīs Krieviju uz postu un bojā eju. Bēdīgi un baigi! …»

30. maijā:

«Jūtam, ka komandieris baidās doties uz Vladivostoku, bīstas nokļūt baterijās un nogaida šeit — varbūt noslēgs mieru. Tas viss man ir ļoti pretīgi, un, ja varētu vien aiziet, dotos prom, cik drīz vien iespējams, no šiem dzimtenes asinssūcējiem. Kā es viņus nīstu! Viņi ir tik nekrietni, ka kreisera «Izumruds» nogremdēšanu uzskata par pilnīgi pareizu un nešaubīdamies ieskaita sevi pat varoņos. Par Jura krustiem sapņo.»

Beidzot 9. maijā izumrudieši devās tālajā ceļā. Gāja kājām un dzina līdzi kādus divsimt govslopus. Citreiz Piejūras mežonīgā daba būtu valdzinājusi ar skaistajām, zaļajām ielejām un mežainajām sopkām. Bet tagad gājiens pa šīm vietām, kur nebija nekādu ceļu, izvērtās ārkārtīgi nogurdinošs. Stāvi kāpieni kalnos, straujas upītes, purvainas dūkstis atkal un atkal radīja ceļiniekiem grūti pārvaramus šķēršļus. Bet iet vajadzēja. Sādžas gadījās reti. Ļaudis nakšņoja zem klajas debess. Ne jau vienmēr varēja dabūt šķūtniekus ievainotiem un slimiem. Veselie pārmaiņus stiepa tos paštaisītās nestuvēs. Laiks bija mainīgs: lāgiem cilvēkus svilināja svelme, lāgiem slacīja lietus. Jau uz kuģa būdami, daudzi komandas locekļi bija noplēsuši apavus. Viņiem garo ceļu vajadzēja mērot vizēs vai basām kājām. Daži matroži steigā nebija paspējuši paķert no kuģa savas mantas un tagad valkāja no zemniekiem pirktus paltrakus un svārkus. Vispār šī karavīru varza atgādināja frančus, kas 1812. gadā muka no Krievijas.

Barons Ferzens, it kā cenzdamies aizmirst bojā gājušo kreiseri, runāja tikai par lopiem. Ar dīvaini pārmērīgu fermera alkatību viņš katrā ciemā palielināja to skaitu. Kā redzams, tas nomierināja viņa sirdsapziņu. Pēc kādām trim nedēļām ganāmpulkā jau bija līdz piecsimt galvu.

Lopu bars mauroja, prasīdams barību. Taurētāji, kas gāja pa priekšu, pēc priekšniecības rīkojuma pūta apmešanās signālu. Izraudzīja zālainas pļavas ar upīti. Viena daļa vīru ganīja lopus, bet pārējie, sarīkojuši pagaidu nometni, atpūtās. Un atkal izumrudieši cēlās un gāja. Tagad viņi virzījās bez jebkādas ierindas, sadalījušies pulciņos un izstiepušies garā virknē. Ceļš gāja pāri kalnu mugurām, meta līkumus apkārt bezdibeņiem, krita lejup, vijās līdztekus upītēm, un tas viss palielināja attāluma. Turpat blakus rēgojās drūmas aizas. Svešinieka acij taigas biezokņi bija neparasti. Pieņemtie pavadoņi jūrniekiem pastāstīja koku nosaukumus. Vareno papeļu, sīklapaino kļavu, drukno un zemo liepu, smailo dižegļu un egļu vidū gadījās arī Korejas ciedri ar strupām, it kā nošķeltām galotnēm. Kalnu dienvidu nogāzēs auga Alongolijas ozols un melnais bērzs. Tuvāk pie upītēm mitrās rozās patvērumu bija radis alksnājs ar tumšzaļu un lipīgu lapotni un vilku kārkli ar slaidiem stumbriem. Zem plašajiem koku zaru vainagiem zemi sedza visvisādi krūmāji: vaivariņi, kas oda pēc darvas, Mančžurijas lazda, dzeloņainais, neīstais jasmins, smaržīgais jasmins, bet tur, kur piekļuva saules stari, bagātīgi auga vīnogulāji. Aleža biezokņos, pilnos ar kāpelējošām aktinidijām un šizandrām, varēja virzīties tikai pa zvēru takām.

Gājējus mocīja odu bari, bet vēl vairāk — Sibīrijas knišļi. Šī sīkā kustoņa veseliem mākoņiem sijājās gaisā, noklāja seju, līda mutē, nāsīs, acīs. Lopus turklāt apsēda arī akļi un dunduri. Glābdamās no tiem, govis drāzās meža biezokņos. Matroži lamādamies dzinās pakaļ dzīvniekiem, saplosīja apģērbu un miesu ar nērstā jasmina dzeloņiem. Leitnants Romanovs, kas palīdzēja ganiem, rūgtuma pilns vaļsirdīgi teica:

—   Savu mūžu nebiju domājis, ka man būs jākļūst par lopu dzinēju.

Radiotelegrafists Sobeškins nekādi nespēja aizmirst jūrnieku patvaļīgo rīcību ar «Izumrudu».

—   Kad Bikforda auklai liku klāt uguni, man drebēja rokas. Šķita, ka kopā ar priekšniecību izdaru noziegumu.

Kurinātājs Kabeļeckis bija sašutis:

—   Toreiz mums vajadzēja komandieri apcietināt un kreiseri pamēģināt novilkt no klintīm.

Citi viņam iebilda:

—   Tad mēs visi nokļūtu cietumā.

Vienībā disciplina saira. Tā jau arī nevarēja ilgi turēties. Šis apkaunojošais gājiens turpinājās četrdesmit divas dienas. Matroži vilkās kā bezpajumtes klaidoņi, lādēdami savu likteni, nikni un izmisuši, pārdrošu domu pilni. Sākās nesaskaņas starp priekšniecību un komandu. Matroži jau gulās un cēlās bez jundas. Virsnieki baidījās no viņiem un centās turēties tuvāk sardzei, kas bija apbruņota ar šautenēm.

Dzelzceļa stacijā Okeanskā visas mājas bija tukšas. Iedzīvotāji, veci un jauni, saskrējuši uz platās, papelēm apstādītās ielas. Jau notālēm viņi bija pamanījuši garo, vakara saules staru caurmisto putekļu mākoni. Viņiem šķitis, ka stacijai tuvojas kāds negants spēks. Bet drīz vien tie ieraudzīja neredzētu skatu. Cits aiz cita, rakstā soļodami, nāca jūrnieki, nodriskājušies, ģērbušies dīvainās drānās, pat sieviešu jakās. Daži bija kailām kājām, citi ka nekā aptinuši pēdas ar nemītām vēršu ādām un pārsējuši ar auklām. Tulznu dēļ daudzi karavīri kliboja … Aiz viņiem, grūtsirdīgi baurodams, virzījās milzīgs lopu bars. Labi zināms, cik ļoti buļļiem un govīm nepatīk ilgstošs ceļojums un ka, uzbāzīgu kukaiņu vajāti, tie kļūst nervozi un sirdīgi. Ieraudzījuši sādžu, lopi skriešus metās uz ēkām, cerēdami atrast tur atpūtu un mieru. Tā bija arī šeit. Ieejot Okeanskas stacijas ciematā, daudzgalvainais bars pajuka un drāzās ēku virzienā. Kopā ar lopu māvieniem skanēja ļaužu balsis. Tur kliedza ganu amatā ieceltie matroži. Ar rungām un kančukiem, lamādamies aizsmakuši, viņi stājās ceļā izklīstošajiem dzīvniekiem un dzina tos kopā vienā nāvei lemto barā. Turienes iedzīvotāji, izlasījuši uz cepurēm uzrakstu «Izumruds», zobojās:

—   Tiem laikam apnicis jūras vagot!

—  Jā, kuģi apmainījuši pret govīml

Okeanskas stacijā lopus nodeva ģenerālim šuš'nskim. Baronam Ferzenam viņš izsacīja pateicību. Jūrnieku mocības beidzās. Viņi varēja atpūsties, tālāk traukdami vilcienā. Vladivostokā izumrudieši ieradās naktī. Turienes garnizona priekšniecība gluži vai zobodamās sagaidīja viņus ar muziķu kā īstus varoņus.

Uzšalca jauni iespaidi, taču tie nespēja vairs nomākt to, kas bija noticis Sv. Vladimira līcī. Atmiņā uz visu mūžu iegulās tuksnešainie līča krasti un dobjie sprādzieni, kas «Izumrudu» pārvērta par bezveidīgu, kūpošu drupu kaudzi. Miris tas palika tur tālumā uz klintīm, nevienam komandas loceklim nevajadzīgs. Bet nākamās jūrnieku paaudzes, iegriezdamās līcī un redzēdamas, kā no ūdens rēgojas sakropļotais kreisera stāvs, vēl ilgi spriedīs, līdz kādam neprātam karā var novest panika.

KAUJAS TRADĪCIJU VĪRI

Krastu apsardzības bruņu kuģis «Admirālis Ušakovs», kas vakar dienas kaujā bija bojāts, naktī palika Ņebogatova vienībai iepakaļ un patstāvīgi devās uz Vladivostoku. Pie stūres rata stāvēja ūsains stūres vīrs ar platu seju, cenzdamies nenovirzīties no kursa nordost 23°. Kuģis brauca garām Daželetas salai, kur šorīt krievu flote iekļuva slazdos. Šī vēsts vēl nebija sasniegusi «Ušakovu», un tam neizbēgami bija jāsastopas ar japaņiem. Bet jau iepriekš varēja teikt, ka «Ušakova» liktenis nebūs tāds kā Ņebogatova vienības kuģu liktenis. Šā bruņu kuģa ļaudis, komandiera iedvesmoti, citādi raudzījās uz karavīra pienākumu. Tos ietekmēja vēl viens vīrs, kurš pats gan nebija šeit, bet kura diženajā vārdā krietnākajiem jūrniekiem bija personificēta krievu ieroču drosme un slava.

Apriļa beigās bija gadījusies skaidra diena. Rāmi vi|ņi vēlās okeana ūdeņu klaja pretim vizmojošām tālēm. Tropu saules staru apskalots, ķīļūdens ierindā turēdamies, viegli un līgani šūpojās kara kuģis. Zemiem bortiem, tāda paša tipa kā «Seņavins» un «Apraksins», tas sevišķi atšķīrās ar diviem garajiem dūmeņiem, kas vēla biezus mutuļus, kuri grīstēm kāpa dzidri zilajās debesīs, pagaisa un viesa jūrniekos domas par tālās dzimtenes vieglajiem mākonīšiem.

Tas bija krastu apsardzības bruņu kuģis «Admirālis Ušakovs».

Liela auguma, plecīgs pusmūža jūrnieks, papirosu smēķēdams, smagā un drošā gaitā staigāja pa tiltiņu. Viņa pilnasinīgā seja ar dziļu rievu zoda vidū, ar lielām, rudām ūsām bija mierīga. Kaut kas valdonīgs un dziļi ietekmīgs bija jūtams viņa spēcīgajā jūrnieka augumā, viņa stājā un noteiktajās kustībās. Savu ļaužu vidū viņš bija izdaudzināts par īstu, drosmīgu jūras varoni, kas nedienam negriež ceļu. Raugoties uz viņu no malas, varēja domāt, ka, izdevīgu laupījumu guvis, tur pastaigājas tipisks korsars. Uz skatuves šai lomai viņš derētu bez jebkāda grima. Bet tāds viņš tikai šķita. Patiesībā tas bija izcils kuģa komandieris — pirmā ranga kapteinis Vladimirs Nikolajevičs Miklucho-Maklajs, slavenā krievu ceļotāja un Mikronezijas salu pirmā izpētītāja brālis.

Visi, kas viņu pazina tuvāk, brīnījās, ka šis spējīgais un izglītotais jūrnieks komandē nevis labāko jauno kuģi, bet, diemžēl, tikai nelielu krastu apsardzības bruņu kuģi.

Miklucho-Maklajs ar prieku veica ikvienu darbu. Tas bija neikdienišķs cilvēks. Tiesa, jaunus ceļus uz jaunām zemēm, kā viņa brālis, tas netika atklājis, bet daudz bija 'braucis ar dažādiem kuģiem, un Miklucho-Maklaju flotē uzskatīja par pieredzes bagātu jūrnieku.

Viņam bija lielas zināšanas arī jūras karu vēsturē. Taču pēc paaugstinājumiem viņš nedzinās. Viņu nevaldzināja pat admiraļa dienesta pakāpe, ko tas varētu iegūt, palikdams aizmugurē. Miklucho tiecās drīzāk nokļūt kara laukā. It īpaši viņam gribējās cīnīties ar japaņiem. Naids pret tiem bija saglabājies kopš jaunības. Viņš tos labi pazina, jo ilgu laiku bija braukājis gar Japanas krastiem par Brīvprātīgās flotes tvaikoņa «Vladivostoka» kapteini.

Uz kuģa viņš pirmoreiz nokļuva jau ģimnāzistā gados. Jūra valdzināja Miklucho, un tas iestājās Jūras kadetu korpusā. Tur viņš gāja kopā ar progresivo jaunatni un bija par biedru slepenajā «Vaļu mednieku biedrībā», kas izplatīja aizliegtu literaturu. Par to dabūja zināt Trešā nodaļa, izdarīja Miklucho mītnē kratīšanu, un līdz Jūras korpusa beigšanai viņš tika uzraudzīts. Bet arī vēlāk Miklucho pazinās ar leitnantu Suchanovu un citiem revolucionāriem jūrniekiem un savā dzīvoklī glabāja nelegālu literaturu.

Miklucho bija varonīgs kopš jaunības. Turku karā, kalpodams uz tvaikoņa, kas bija pārvērsts par kreiseri, viņš kādreiz dienā, sardzē stāvēdams, pamanīja pie apvāršņa turku bruņu kuģi. Neizprasījis komandiera atļauju, viņš mainīja kursu un devās tieši pretim ienaidniekam. Abi kuģi strauji tuvojās. Tobrīd uz klāja uznāca komandieris. Viņš tūdaļ lika aizvest Miklucho uz aresta telpām, bet pats pavēlēja uzņemt kuģim pretēju kursu.

Miklucho bija cēlies no Zaporožjes kazakiem. Bērnībā viņš bijis ļoti kauslīgs, vienmēr atriebies par pārestībām pat vecākiem zēniem, un pats bieži vien pārnācis mājās piekauta un saplēstām drānām. Atra daba viņam bija arī vēlākos gados. Reiz piejūras pilsētā Nikolajevā viņam iznāca sadursme ar kādu virsnieku, kas apvainoja viņa sievu. Aizskārējam bija mazliet augstāka dienesta pakāpe nekā Miklucho. Bet, neraugoties uz to, Miklucho, būdams dedzīgs vīrs, nenocietās un apvainotājam iegāza pļauku, jau iepriekš zinādams, ka par to draud kara tiesa. Fiziski viņš bija ļoti stiprs: meta krustu ar divi pudi smagu svaru bumbu un jokodamies ne vienreiz vien satvēra ar rokām ratu pakaļējo riteni un vienzirga pajūgu noturēja uz vietas. Tā viņš bieži vien izjokoja ormaņus. Braucējs, nezinādams, kas noticis, skubināja, pātagoja un lamāja zirgu — Miklucho turētie rati nekustējās. Var iedomāties, cik stipru pļauku saņēma viņa pretinieks. Taču Miklucho izvairījās no kara tiesas. Pa telegrāfu viņš palūdza savai mātei, kas dzīvoja Pēterburgā, iesniegt «ķeizariskajai majestatei» lūgumu atvaļināt viņu no dienesta. Lūgumā bija ierakstīts agrāks datums. Iesniegumu ievēroja un Miklucho sodīja kā civilpersonu. Prāvu iztiesāja miertiesnesis. Miklucho tika cauri ar divdesmit pieci rubļi lielu naudas sodu. Bet izpļaukātais virsnieks, kas bija apvainojis viņa sievu, pēc biedru goda tiesas sprieduma arī bija spiests iesniegt atlūgumos.

Miklucho, aizgājis no karadienesta, vispirms dažus gadus kalpoja Tālajos Austrumos par Brīvprātīgās flotes kuģa vecāko virsnieku un vēlāk par kapteini. Liela alga viņu nevaldzināja. Tomēr viņš juta neatvairāmu tieksmi atgriezties kara flotē. 1882. gadā viņš atkal ieradās Pēterburgā un, no jauna iestājies kara flotes dienestā, brauca ar Melnās jūras mīnu kuģiem.

Arī tur viņš drīz vien parādīja, ka ir drošsirdīgs jūrnieks. Par to liecina kaut vai šāds gadījums. Sevastopoles līcī bija noenkurots īpašas konstrukcijas kaujas kuģis, uzbūvēts pēc admiraļa Popova projekta. Kuģis bija apaļš kā ritenis un ātri griezās, kas palielināja šās peldošās baterijas kaujas spējas. Bruņu kuģi nosauca par «Admirāli Popovu». Tam bija ļoti zemi borti, un tas pārvietojās lēni kā bruņurupucis. Komandieri baidījās izbraukt ar šo kuģi jūrā, domādami, ka, vētrai saceļoties, tas tūliņ nogrims. Viņi visi, uzzinājuši, ka drīz var pienākt pavēle pārvest dīvaino kuģi galīgai pabeigšanai no Sevastopoles uz Nikolajevu, jau iepriekš ar dažādiem ieganstiem panāca, ka tos pārceļ uz krastu. Tikai Miklucho-Maklajs, kad viņu norīkoja par šā kuģa komandieri, nebaidījās izpildīt pavēli.

Kopš tiem laikiem pagājuši daudzi gadi, bet Miklucho-Maklaja raksturs bija mainījies diezgan maz. Viņš rīkojās tikpat dedzīgi un bezbailīgi kā agrāk. Tikai tagad viņš vairāk nervozēja. Laikam ietekmēja steiga, ar kādu sūtīja ceļā 3. eskadru, un tās vājā sagatavošana. Dažreiz Miklucho uznāca tādas dusmas, ka šķita, viņš vairs nespēs savaldīties. Braucot ar bruņu kuģi «Ušakovs», Miklucho tādos brīžos ne vienreiz vien krietni sadeva matrožiem, kas bija kaut ko nogrēkojušies. Gadījās, ka viņš grūda matrozim sejā ar labās rokas stumbēnu (pirkstus viņam bija norāvis kāds nejaušs bises šāviens), bet tūdaļ sakaunējās, un ar to viss beidzās. Kaut gan Miklucho ātrās dusmās dažreiz pats deva rokām vaļu, taču saviem virsniekiem viņš tā neļāva rīkoties. Viņš pat sodīja tos, kas slikti izturējās pret matrožiem. Visa komanda un virsnieki Miklucho ļoti cienīja — kā vieni, tā otri ticēja, ka viņš esot labākais kaujas komandieris. Bruņu kuģis viņa vadībā bija pilnīgi sagatavots sadursmei ar pretinieku.

Miklucho, zem sauljuma staigādams pa klāju, pīpēja papirosu pēc papirosa un pa brīžam apstājās, cauri brillēm domīgi raudzīdamies uz priekšu. Tur brauca kuģi. Uz flagmaņa bruņu kuģa, kur atradās admiralis Ņebogatovs, uzvijās un nolaidās signalflagas. Starojošā tropu saule ar savu karsto svelmi nežēlīgi kveldināja augšējo klāju.

Lēni celdams resnās kājas, uz tiltiņa kāpa vecākais virsnieks — otrā ranga kapteinis Musatovs, drukns vidēja auguma gaišmatis ar nelielu, gludi izsukātu bārdiņu. Viņš gāja, gāzelēdamies kā pīļu tēviņš, un matroži, notālēm viņu ieraudzījuši, labsirdīgi zobojās: «Barkass peld.» Pienācis pie komandiera, Musatovs nostājās viņa priekšā pamatstājā, pielika roku pie cepures un teica:

—   Vladimir Nikolajevič! Virsnieki priecājas, uzzinājuši, ka drīz mēs apvienošoties ar Rožestvenska eskadru. Turklāt daži saņēmuši paaugstinājumu. Par godu šiem notikumiem nolēmām sarīkot svinīgas pusdienas ar šampanieti, un man uzdots ielūgt jūs šodien kopkajitē.

—    Pateicos, Aleksandr Aleksandrovič! Labprāt piedalīšos jūsu kompānijā pie pusdienu galda. Šim nolūkam tas ir |oti piemērots bridis. Mums vajadzēs arī šo to pārrunāt.

Bakā matrožu grupa piekopa klāju. Kvartirjers Vasilijs Prokopovičs, jau no dabas drūms un nerunīgs vīrs, klusēdams viņus vēroja. Ap ļaudīm, lāgiem ieurkšķēdamies, pastaigājās raibs kuilis. Matroži bija ieēdinājuši viņu ar cukuru, tāpēc kuilis allaž klaiņāja viņiem līdzi diedelēdams. Arī pašlaik tas neatkāpās no tiem, tveicē gluži nomocījies. Prokopovičs ilgi vēroja kuili ar savu saimnieka aci un lika apliet viņu ar ūdeni. Viens matrozis apbruņojās ar šļūteni. Sprakšķēdama sāka šļākt dzestrā strūkla, kurai kuilis tīksminādamies grieza pretim sānus.

—   Surp! … Kalgan, drīzāki … Tevis tikai trūka! — kāds matrozis kliedza.

Kastaņbrūns šunelis, visas komandas mīlulis, luncinādams kuplo, brašā līkumā uz muguras sagriezto asti, apskraidīja vīrus, apostīja visus pēc kārtas, uzmanīgi laipodams pa klāju starp ūdens peļķēm. Aplaistītais kuilis devās uz kuģa stūres galu, bet viņam ceļu šķērsoja Kalgans. Tas apstājās kuiļa priekšā rotaļīgā pozā, ziņkāri vērodams dzīvnieka smagnējo, neveiklo rumpi. Suns bez kāda ļaunuma, laikam tikai kārtības dēļ, pāris reižu uzrēja, bet kuilis papurināja garās ausis, pakāpās atpakaļ un blenza uz suni ar mazajām, miegainajām, baltu skropstu iežogotajām ačelēm. Aizgaldā, ēdienu prasīdamas, lāgiem iekviecās vēl divas cūkas. Šīs bija Ķīnas šķirnes un ļoti niknas. Tāpēc tās uz klāja nelaida. Kalgans, atstādams kuili savā vaļā, pieskrēja pie cūkām, ievilka nāsīs gaisu, bet cūku mēslu smaka tam aizsita degunu, viņš sāka purināt galvu un nošķaudījās. Gluži kā savus īpašumus apstaigādams, suns devās pie liela koka sprosta, kurā bija ieslodzītas pīles. Tās viņu saņēma ar satrauktu pēkšķēšanu. Bet Kalgans, jocīgi galvu sāņus pagriezis, ilgi lūkojās viņās, it kā gaidīdams, kad tās apklusīs. Taču pīles nerimās, pēkšķēja vienā laidā bez apstājas, kā jau pavasari. Kalgans salēcās un viņām skaļi uzrēja, šķiet, pavēlēdams netrokšņot, un aizskrēja tālāk pa klāju.

Bakā, klusu sarunādamies, uznāca mīnu un artilērijas arsenalu pārzinis — kvartirjers Iļja Vorobjovs un bocmanis Grigorijs Mitrjukovs. Pēkšņi Vorobjovs laida vaļā tādu smieklu, ka kratījās viss viņa plecīgais augums. Viņš izņēma no kabatas vēstuli un, pievērsis bocmanim plato, melnīgsnējo seju, ierunājās:

—   Tu netici, ka Zvjaginam galvā tikpat prāta, cik ubagam kabatā timpu. Bet es brīnos, kā tāds cilvēks paaugstināts par konduktoru. Raugies un priecājies, ar kādām lietām nodarbojas mans tiešais priekšnieks! Šorīt arsenalā kopos. Skatos — zem vaska drānas vēstule. Klau, ko Zvjagins raksta sievail

Prokopovičs un pēc mirkļa arī matroži pavērsās uz runātāju pusi un sāka ausīties. Bet Vorobjovs, smaidīdams pa visu seju, lasīja:

«Mīļā Marusja! Mana dārgā sirdspuķīte! Rakstu tev no tālām zemēm. Braucam jau garām Ķīnai. Manas acis skatījušas daudz neredzētu ļaužu un zemju. Tagad es taču esmu uzdienējis augstu činu un esmu gluži tāds pats kā kājnieku pulkvedis. Saņemu arī tikpat lielu algu. Visi mani godā. Man tagad ir daudz apakšnieku. Bet ir man viens tāds Vorobjovs — pretīgs tēviņš. Drīz es viņu padzīšu. Arī ziņnesi man piešķīra. Viņš man tīra kurpes un drēbes. Bet es viņu kaustu un tikai pa purnu…»

Bocmanis, drukns vīrs ar gaišbrūniem matiem un izrieztāin krūtīm, atgāzās atpakaļ, aiz skaļiem smiekliem pārtrauca lasīšanu un, smieklu lēkmē rīstīdamies, teica:

—  Ak tu plātīzeris! Nožēlojamais gļēvulis! Sņabdegunis, sasmīdināja kā kumēdiņu rādītājs gada tirgū!

Visi smējās, izņemot Prokopoviču, kas drūmi novilka caur zobiem:

—   Pulkvedis ar vīzēm.

—   Tagad mēs viņa augstdzimtību izāzēsim, — Vorobjovs pigbilda.

Sāka trīsuļot svilpe, un atskanēja komanda:

—   Degvīnu augšā!

Matroži aizsteidzās pusdienot. Vorobjovs un Mitrjukovs devās uz pūpi. Augšējā klāja vidū viņi sastapa konduktoru Zvjaginu. Tas bija pasīks, nīkulīgs vīrelis ar tik asu degunu kā putna knābi. Zvjagins gāja ļodzīgā gaitā un gribēja aizšmaukt garām, bet Vorobjovs viņu apturēja, pastiepa roku ar vēstuli un mākslotā cienībā teica:

—   Nezinu, kā jūs tagad godāt, bet vai nejauši neesat šito pazaudējis?

Zvjagins, papīru ņemdams, nikni paskatījās Vorobjovā. Pašieceltā pulkveža lūpas sāka drebēt, un uz vaigiem izsitās iesarkani plankumi. Viņš nošņāca:

—   Nešķīstais ķērna!

Un, bocmaņa un Vorobjovā skaļajiem smiekliem skanot, veicīgi aizļēpoja uz lūku.

Bufetnieks Jegors Sorokins un ziņneši kopkajitē beidza gatavoties svinīgajām pusdienām. Sīs telpas, kas atradās kuģa pakaļējā daļā, bija gaišas un stiepās šķērsām visam bruņu kuģim. Gaismas lūka griestos un iluminatori bortos bija atvērti: pa tiem lauzās iekšā tropu saules stari, klājot rotaļīgus gaismas un ēnu plankumus uz baltās sienas un šotu emaljas. Vidū nolikts garš galds, kura gali bija vērsti uz bortiem, pārsegts ar tīru galdautu un no vienas vietas piekrauts ar traukiem, pudelēm, glāzēm, pokāliem un glāzītēm. Saules atspulga visās varavīksnes krāsās dzirkstīja kristālā un stiklā. Pie labā borta spoži melnas laistījas klavieres, pie kreisā bija novietots dīvāns. Priekšējai šotei piestiprināta maza bufete ar marmora plāksni, pieblīvētu ar uzkožamiem, un grāmatu skapis. Stūres galā pie šotes, kas kopkajiti šķīra no komandiera kajites, nebija nekā. So sienu greznoja tikai viena liela ģīmetne. No platas sarkankoka logatas ar stingru skatienu raudzījās Pāvila laiku kara flotes mundierī tērpta sirmgalvja gudrās acis. Uz audekla ar eļļas krāsām pusaugumā bija uzgleznots ievērojamais krievu flotes vadonis admiralis F. F. Ušakovs, kura slavenajā vārdā saucās šis bruņu kuģis. No admiraļa kreisā pleca līdz pat labajiem sāniem sniedzās Aleksandra Ņevska ordeņa platā, sarkanā muarē lenta, viņa krūtis bija noklātas ar krustiem, zvaigznēm un ordeņiem — ar visaugstākajām goda zīmēm, iegūtām par kaujas nopelniem dzimtenes labā. Rokās viņš turēja talskati. Ģīmetnē visvairāk pārsteidza šā ievērojamā cilvēka, savā laikā nepārspētā jūras karu strateģa un taktiķa, dzīvā un vīrišķīgā sejas izteiksme. Jūrniekiem bija zināma vēl viena šās lieliskās ģīmetnes apbrīnojamā īpatnība: lai skatītājs nāktu no kurienes nakdams, vai no labās, vai no kreisās puses, Ušakova acis vienmēr bija vērstas uz viņu.

Bet tagad, kad virsnieki pulcējās kopkajitē uz pusdienām, šķita, ka viņus visus, ienākot pa durvīm, admiralis saņēma ar vērīgu skatienu. Pēc nerakstītas etiķetes tradicijām ļaudis sēdās noteiktās vietās: galda galā — vecākais virsnieks, no viņa pa labi — komandieris, pa kreisi — vecākie speciālisti, bet tālāk — jaunākie virsnieki. Visi ģērbušies tīros, baltos formas svārkos.

Pusdienas bija gatavotas no svaigas gaļas un mājputniem, kas brauciena laikā nemaz tik bieži negadījās. Noskaņojums visiem bija pacilāts. Priecājās, ka drīz sastapsies ar Rožestvenska eskadru. Agrāk viņi domāja, ka tiem, pieciem Ņcbogatova kuģiem, būs patstāvīgi jālauž ceļš uz Vladivostoku. Jau kuro reizi daždažādos veidos apsprieda gaidāmo sastapšanos ar japaņiem. Bet tagad, kad virsnieki jau zināja, ka eskadras drīz apvienosies, valodās manīja' vairāk mundruma un ticības uzvarai. Viens otrs neslēpa ari grūtības, mēģinādams pierādīt, ka japāņu flote krievus sagaidīs pie saviem krastiem un ka tā ir divtik stipra kā krievu eskadra.

Komandieris Miklucho-Maklajs, parasti vārdos skops, šodien bija kļuvis sevišķi jautrs un valodīgs. Apveltīts ar izcilu atmiņu un daudz lasījis, viņš, būdams labā omā, spēja apburt ļaudis ar savu māku interesanti tērzēt. Komandieris, vērsdamies pie visiem •.klātesošajiem, jūsmīgi teica:

—   Kungi, apsveicu jūs sakarā ar jaunām vēstīm. Šobrīd nestrīdēsimies, kurš par kuru ir stiprāks vai vājāks. Iegaumēsim vienu — mēs esam kara jūrnieki, karavīri. Mūsu uzdevums ir cīnīties, līdz galam aizstāvēt dzimtenes godu un, ja vajadzēs, mirt. Bet jūs visi zināt, kas ir mūsu eskadra un kā tā apbruņota un apgādāta. Mūs sūtīja palīgā otrajai eskadrai, paklausot sabiedriskās domas spiedienam. Un mūsu kuģis, ko man ir gods komandēt, nekad nav domāts tik tālam braucienam. Bet vienalga — mēs cīnīsimies! Tas ir mūsu mērķis. Taču jūras karu vēsturē — tieši to es šodien gribu atgādināt — ir daudz jo daudz piemeru, kur skaitliski vājākie sakāvuši stiprākos.

Miklucho klusēdams paraudzījās uz F. F. Ušakova ģīmetni, kas karājās kopkajitē, un satraukti turpināja, raukdams' biezās uzacis, sarkanas kā varš.

—   Kungi, kur tad ir šādu uzvaru noslēpums? Paskatieties, cik vērīgi pašlaik raugās uz mums Fjodors Fjodorovičs! Mums visiem šis ievērojamais cilvēks jāņem par priekšzīmi. Mēs visi kaujā būsim varonīgi, lai gūtu tiesības tieši, bez mulsas raudzīties viņam acīs. Cik, daudz reižu un ar cik spožām sekmēm Fjodors Fjodorovičs kaujās komandējis krievu eskadras! Turku pusrrtēness, sastopoties ar krievu eskadru, katrreiz ir slīdējis zemē Andreja flagas priekšā. Fjodora Fjodoroviča militarais ģēnijs lika drebēt turkiem. Viņa laikā Krievija bija neaprobežota saimniece visā Melnajā jūrā. Bet vēlāk starptautiskā politika izveidojās tā, ka pašam Ušakovam bija jāsarga turki. Vidusjūrā viņš galīgi sakāva frančus. Ušakova vadītie krievu kuģi citu pēc citas ieņēma franču okupētās piejūras pilsētas.

Miklucho-Maklajs piecēlās, turēdams rokā glāzi. Visi pusdienotāji sekoja viņa priekšzīmei. Komandieris, rādīdams uz admira)a ģīmetni, teica:

—   Kungi, dosim jel šeit Fjodoram Fjodorovičam krievu karavīra goda vārdu, ka, satiekoties ar japaņiem, cīnīsimies līdz pēdējai iespējai! Sī tikšanās kaujas laukā sliktākajā gadījumā mums būs nelaimīga, bet katrā ziņā slavas pilna un tā vīra augstā goda cienīga, kura vārdā nosaukts mūsu kuģis.

Visi saskandināja, izdzēra un sēdās pie maltītes.

Pusdienojot valodas par Ušakovu atsākās vairākas reizes. Gan komandieris, gan virsnieki aizrautīgi atcerējās dažādus grāmatās lasītus gadījumus no admirala dzīves un darbības. Cits citu pārtraukdami, viņi minēja piemērus par Ušakova eskadras izcilajiem varoņdarbiem Vidusjūrā, Itālijā, Grieķijā, Jonijas un Adrijas jūras krastos, kur krievu jūrnieki ieradās kā tautu atbrīvotāji no svešzemnieku jūga.

Ušakova militārā biogrāfijā ir patiesi neikdienišķa.

Fjodors Fjodorovičs Ušakovs dzimis 1745. gadā. Dzimtenē,

Tambovas guberņas Temņikovas apriņķī, viņš no vecākiem mantojis 19 revizijas dvēseles. Ušakovs bijis panīcis muižnieks. Taču Krieviju viņš ļoti mīlēja un ar savām uzvarām uz jūras darīja to slavenu. Tas bija patstāvīgs admiralis, krievu jūras taktikas radītājs. Karos ar turkiem Melnajā jūrā un ar frančiem Vidusjūrā viņš izcīnīja daudzas spožas uzvaras. Turki viņu iesauca par «Ušaku-pašā». Bet turcietes ar viņa vārdu biedēja draiskulīgus bērnus.

Korfas salas cietoksnis Vidusjūrā vienmēr tika uzskatīts par nepieejamu. Un vienīgi krievu jūrniekiem 1799. gada 20. februārī tas nespēja pretoties. Tā bija viena no visspožākajām krievu flotes uzvarām, kas visā pasaulē galīgi nostiprināja Ušakova kā dižena flotes vadoņa slavu. Tolaik kāds cits dižens krievu karavadonis — Suvorovs uz sauszemes cīnījās pret frančiem Ziemeļitalijā. Uzzinājis par Ušakova uzvaru, viņš teicis: «Zēl, ka Korfas ieņemšanā nepiedalījos vismaz kā mičmanis…» Ušakovs par savām jūras gaitām allaž rakstījis Suvorovam. Reiz kāds vācu virsnieks, nododams Suvorovam Ušakova vēstuli, nosaucis admirali par «admiraļa kungu fon Ušakovu». Suvorovs dusmās uzkliedzis vācietim: «Vārdu «fon» paturi sev un skandini to, kam gribi, tikai ne man. Bet turku flotes uzvarētāju un Dardaneļu apdraudētāju dēvē skaidrā krievu valodā par Fjodoru Fjodoroviču Ušakovu.»

Arī ang|u admiralis Nelsons tadpat rakstīja Ušakovam: «No visas sirds apsveicu jūsu ekselenci ar Korfas ieņemšanu un varu jums apliecināt, ka uzticama sabiedrotā ieroču slava man ir tikpat dārga kā mana valdnieka slava …» Jāšaubās, vai viņš patiesi jūsmoja par Ušakova uzvarām, jo, būdams Krievijas sabiedrotais karā pret Franciju, Nelsons nepavisam nepalīdzēja krievu flotei. 1799. gadā abi flotes vadoņi sastapās Palermo pilsētā. Nelsons noteikti cerēja, ka Ušakovs būs pazemīgs viņa priekšā un k|ūs par paklausīgu ieroci Anglijas interešu labā. Bet pašpārliecinātais anglis savās gaidās vīlās. Notika kas cits: pēc dabas gudrais un patstāvīgais krievu admiralis nepazemoja Krievijas cieņu un cītīgi sargāja savas dzimtenes intereses. Nelsons jutās vīlies un vēstulē lēdijai Hamiltonei izteicās par Ušakovu, ka tas izturoties ļoti neatkarīgi un ka aiz viņa pieklājīgās ārienes slēpjoties lācis. Ušakovs bija vienīgais ievērojamā Nelsona slavas sāncensis. Taču vecajā Krievijā Ušakovs nebija tik plaši izdaudzināts kā Nelsons Anglijā. Tur katrs skolnieks pazīst savu admirali. Bet pie mums, izņemot jūras virsniekus, maz bija tādu, kas zināja par tautas varoni Ušakovu. Viena vai divas grāmatas — tas arī viss, kas sarakstīts par viņu.

Cari ne visai augstu vērtēja Ušakovu. Tiem nepatika viņa patstāvība, tāpēc Ušakovs galmam nederēja. No viņa neiznāca «viltīgs un glums galminieks». Sešdesmit divus gadus vecs, spēku pilns viņš bija spiests aiziet pensijā un aizbraukt uz savu Tambovas sādžu, kur 1817. gadā nomira.

Krievu admiralis, ko cariskajā Krievijā nepelnīti aizmirsa, Grieķijā bija iemīļots varonis. Itakas salā viņam pasniedza kaltu medaļu ar tā attēlu sengrieķu karavīra bruņās un uzrakstu «Odisejs». Uz otras medaļas, ko Ušakovs saņēma no grieķiem, ap viņa ģīmetni bija iekalts: «Slavenais godājamais Fjodors Fjodorovičs Ušakovs, krievu galvenais flotes vadonis»; otrā pusē bija lasāms: «Kefalonija visu Jonijas salu glābējam.»

Ušakovs Itālijā kļuva slavens ne vien ar varonību, bet arī ar gudro politiku. Itālieši bija sajūsmināti par krievu jūrnieku drošsirdību. Ušakova desanti 1799. gada 3. jūnijā ieņēma Neapoli, bet tā paša gada novembrī piedalījās Romas ieņemšanā. Tas bija milzīgs krievu ieroču triumfs. No frančiem atbrīvotie dedzīgie dienvidnieki ziņkārīgi vēroja vīrišķīgos ziemeļu karavīrus un apsveica tos ar jūsmīgiem saucieniem.

Admiraļa kauju gaitas uz laiku laikiem būs krievu jūrnieku lepnums. Viņa komandētā krievu flote bija neuzvarama un cilvēku zaudējumi neredzēti niecīgi. Pietiks, ja teiksim, ka visā 1799. gada kara gājienā, kad Ušakova eskadra izcīnīja daudzas spožas uzvaras Vidusjūrā, krievi zaudēja tikai četrsimt vīru. Taču visievērojamākais bija tas, ka no visām piecdesmit trim jūras kauju kampaņām, kurās Ušakovs piedalījās savā mūžā, četrdesmit trijās viņš komandēja tieši pats un nezaudēja nevienu kauju.

Bruņu kuģa «Ušakovs» virsnieki to visu labi zināja. Brauciena laikā viņi ne vienreiz vien tika runājuši par slaveno adrnirali. Ne uz viena kuģa viņu nemīlēja tik stipri kā šeit. Tas bija komandiera nopelns. Miklucho-Maklajs katrā izdevīgā gadījumā centās iepotēt saviem virsniekiem neuzvaramā flotes vadoņa kaujas idejas un kaujas tradicijas. Šādas pārrunas par Ušakovu visiem ļoti patika. Tās it kā sasaucās ar tām domām, šaubām un jautājumiem, kas ilgajā braucienā nodarbināja ļaužu prātus.

Tādā pašā garā audzināja visu bruņu kuģa komandu.

Pusdienu beigās kopkajitē visi jutās sevišķi jautri. Bufetnieks Jegors Sorokins un ziņneši jau pasniedza melnu kafiju, bet valodas par Ušakovu vēl nerimās. Vecākais virsnieks Musatovs, ar runām satraukts un no vīna piesarcis, skaļi teica, nomākdams balsu troksni:

— Kungi, man sevišķi iespiedusies atmiņā šāda Ušakova dzīves aina … Pat sīvākajā kaujas versmē viņš arvien bija ne vien drošsirdīgs, bet arī humora pilns. Admiralis Saids Ali 1791. gadā, dodamies no Konstantinopoies jūrā, zvērēja sultanam, ka atvedīšot Ušakovu kā vaņģinieku. Šādas valodas sasniedza arī krievu

admirali. Sadusmotais Fjodors Fjodorovičs kaujā pie Kaliakrijas zemes raga 31. jūlijā it īpaši centās sagrābt kuģi, kurā bija admiralis Saids Ali. Kaujā, braukdams cieši garām turku admiraļa kuģa pūpes klājam, Ušakovs no grīduma skaļi sauca: «Said, balamute! Es tevi atradināšu šādus solījumus dot!» Kungi, patiešām šai kaujā turku flote tika pilnīgi sakauta. Sevišķi stipri cieta admiraļa Saida Ali kuģis. Tikai nakts paglāba lielībnieku no gūsta.

Musatova stāstu pāršalca skaļi smiekli un aplausi. Visi bija satraukti un jautri. Smaidīja arī komandieris. Šķita, ka virsnieki aizmirsuši tālajā braucienā pieredzētās neciešamās grūtības un ilgo šķiršanos no dzimtenes, likās, ka šīs pusdienas notiktu nevis atklātā jūrā uz kara kuģa, kas dodas pretim ienaidniekam, bet flotes klubā Kronštatē.

Miklucho piecēlās, pateicās virsniekiem par viesmīlību un izgāja. Pēc viņa izklīda arī pārējie. Kāds virsnieks, krietni iereibis, iestājās durvīs, paraudzījās uz Ušakova ģīmetni un, galvu kratīdams, teica:

—   Tas viss ir pareizi, bet kas vada mūsu eskadru?

Un, rūgti pasmīnējis, izgāja gaitenī.

Kopkajitē palika saimniekot ziņneši un bufetnieks Jegors Sorokins. Tic ar gardu muti izdzēra vīna atliekas un notiesāja uzkožamos. Sorokins stipri apskurba. Grīļodamies viņš ar ierastu veiklību vāca nost pudeles un, traukiem šķindot, kaut ko pusbalsī dungoja zem deguna. Bufetniekam kājas meimuroja, viņš stipri šūpojās. Pēkšņi tas apstājās Ušakova ģīmetnes priekšā. Atcerējās, kas te sacīts par slaveno flotes vadoni, un, vīna glāzi pacēlis, uzrunāja ģīmetni:

—  Jūsu ekselence! … Arī es uzdrošināšos uzdzert… Admiraļa kungs! … Neraugieties uz mani tik bargil Esmu mazs cilvēciņš. Atbildība man nav liela. Pagaidām komandēju tikai pudeles. Bet kaujā gan jau redzēsim — atradīsies darbs arī man … Lai miers jūsu pīšļiem, Fjodor Fjodorovič, lai veselība mūsu ērglim … Mūsu Vladimirs Nikolajevičs ir no jūsu slakas. Varens komandieris. Sveiks lai dzīvo! …

Sorokins, atgāzis galvu, iztukšoja glāzi. Viņš nenoturējās, sagrīļojās un uzgrūdās virsū ziņnešiem: tie pakāpās atpakaļ, skaļi smiedamies. Bet Sorokins, blenzdams uz viņiem ar stiklainajām acīm, priekšnieka balsī spalgi uzkliedza:

—  Raudāt vajadzētu, bet jūs, nejēgas, zviedzat! Tāda kaujas admiraļa kā Fjodors Fjodorovičs vairs nav …

—  Vai tad Rožestvenskis, tavuprāt… nav kaujas admiralis? — viens ziņnesis jautāja.

Sorokina vietā viņam atbildēja otrs ziņnesis:

— Nav ko iebilst… Pārāk kaujiniecisks, tikai citādā vizē … Mūsējos, matrožus, viņš ir daudz kaustījis …

Visi vienā balsī skaļi iesmējās, bet tūdaļ apklusa. Viņu sejas kļuva nopietnas. Ausijās. Aiz kopkajites durvīm bija dzirdami soļi. Tērgavotāji sāka rosīties ap nenovāktajiem galdiem.

«UŠAKOVS» CĪNĀS

Pēc kādām trim nedēļām — 14. maijā — satiekoties ar ienaidnieka galvenajiem .spēkiem, bruņu kuģis «Admirālis Ušakovs», iesaistīdamies kaujā, brauca Ņebogatova vienībā pats pēdējais. Saskaņā ar kaujas instrukciju virsnieki un komanda atradās savās vietās. Kaujas tornis bija pilns ļaužu. Tur stāvēja ne vien komandieris, bet arī viņa tuvākie palīgi: stūrmanis, artilerists, mīnieris, no komandas — stūres vīrs, izsūtāmie un vairāki matroži pie telefoniem un sarunu caurulēm. Miklucho bija piekļāvies pie kaujas torņa spraugas. Eskadras tuvojās. Togo negaidot pagriezās pa kreisi, mezdams cilpu. Kaut arī Rožestvenskis atklāja uguni, taču viņš neizmantoja pretinieka kļūdaino manevru izšķirīgam uzbrukumam. Miklucho gaidīja admiraļa signālu doties triecienā, bet nesagaidīja. Atrāvies no spraugas, viņš saķēra galvu un satraukti iesaucās:

— Ak dievs! Ko viņš dara? Vajag mesties virsū frontes ierindā. Atkal mums ir Vafangou …

Komandieris skumīgi pavērās uz apakšniekiem, it kā tur meklētu apstiprinājumu šim salīdzinājumam. Bet tie klusēja. Tagad arī viņiem bija skaidrs, ka Rožestvenskis palaidis garām visizdevīgāko uzbrukuma brīdi. Miklucho novērsās un pielika pie acīm binokli.

«Ušakova» ļaudis pašaizliedzīgi pildīja savus pienākumus. Nekad vēl kuģī nebija ritējusi tik spriega dzīve kā šajās stundas. Bruņu torņi draudīgi grozījās, sliedami augstu gaisā desmitcollu lielgabalu stobrus, kas pie apvāršņa meklēja dzīvu mērķi. To šāvieni bija regulāri, spēcīgi un apdullinoši. Vājāk, bet biežāk, it kā steigdamies, dārdēja 120 milimetru lielgabali. No zalvēm raustījās viss bruņu kuģis. Visi rīkojas, visas cilvēku un mechanismu kustības bija tik labi saskaņotas, it kā kuģis būtu viens vienots dzīvs organisms.

Kauja iedegās niknumā. Bruņu kuģis «Admirālis Ušakovs» kopā ar citiem kuģiem nepārtraukti šāva uz ienaidnieku. Viņa lielgabalu dārdi neapklusdanii ieplūda kopīgajā dunoņā. Šķita, ka virs jūras trako neredzēts negaiss, ka lielgabalu zalves, tuvas un tālas, dārd kā pērkona grāvieni, ka ūdeņi šķeļas un šķind kā

metāls, bet gaisā elastīgi trīc un rec dīvainas, milzīgas tērauda stigas.

Virsnieki, kas no kaujas torņa vēroja cīniņu, visu uzmanību vērsa uz kreiso pusi, kur, steigdamās priekšā krievu eskadrai, žņaudzošā lokā bija izstiepusies ienaidnieka kuģu kolona. Uz viena no tiem uzliesmoja ugunsgrēks, ietīdams kuģi melnos dūmos. Miklucho priecīgi iesaucās:

—   Lieliski!

Krievu šāviņi trāpīja arī citus kuģus. Mūsējo kaujinieciskais noskaņojums pieņēmās. Bet pēkšņi no signalista krūtīm izlauzās apspiests, vaidam līdzīgs sauciens:

—   «Osļabja» grimst…

Visi pagriezās pa labi un ieraudzīja, ka lielais kuģis vispirms noslīgst uz kreiso bortu, tad strauji apsviežas un nogrimst. Uz katastrofas vietu, nevērodami spēcīgo ienaidnieka uguni, steidzās mīnu kuģi glābt cilvēkus. Drīz vien no ierindas izgāja arī flagmaņa bruņu kuģis «Suvorovs», uz kura plīvoja admiraļa Rožestvenska flaga. Mūsu kuģiem vairs nebija galvenā komandiera. Tagad eskadru veda bruņu kuģis «Aleksandrs III». Taču ienaidnieka uguns ietekme krievu kuģu ķīļūdens ierinda bieži vien pajuka. Gan pa labi, gan pa kreisi tie līda laukā no kaujas līnijas. Miklucho, lai izvairītos no sadursmes ar priekšejiem kuģiem, vārdus skaidri uzsvērdams un vara sarkanās uzacis drūmi raukdams, pavēlēja:

—   Stūri pa labi!

Pēc pusminutes skanēja cita komanda:

—   Stūri pa kreisi!

Dažreiz mašīnas bija pilnīgi jāaptur.

Miklucho norūca:

—   Braucam kā barā.

Un tūdaļ, it kā atbildēdams savām domām, piebilda:

—   Napoleons labi pateicis …

Virsnieki jautājoši atskatījās uz komandieri, bet frāzes beigu nesagaidīja. Varbūt, kauju vērodams, viņš atcerējas diženā karavadoņa izteicienu, ka armijas bez vadoņa nav nekas. Un, tiešām, eskadras stāvoklis ik brīdi kļuva ļaunāks. Ienaidnieka šāvieni, draudīgi rēkdami, arvien biežāk drāzās pāri ari bruņu kuģim «Ušakovs». Virsnieki un matroži lāgu lāgiem pavērās komandierī. Taču kaujā viņš bija mierīgāks nekā jebkad visa brauciena laikā un aukstasinīgi deva rīkojumus. Reiz, kad ienaidnieks parādījās labajā pusē, Miklucho jautāja:

—   Kāpēc torņi klusē?

—  Aizkavējās attāluma noteikšana, — vecākais artilcrists — leitnants Dmitrijevs atbildēja.

—   Bet baterija?

—   Tāpat.

—   Pasteidziniet tālmēritājus!

No stūrmaņa kabines jumta, kur atradās tālmērs, bija dzirdama skanīga balss:

—   Līdz ienaidniekam četrdesmit kabeļtauvu.

Divi torņi, gaisu plēsdami, izgrūda no lielgabaliem liesmas. Četri ūdens stabi uzsitās tālu no ienaidnieka kuģa. Kaujas tornī skanēja piezīme:

—   Virziens labs, bet iznāca liels tuvljdums.

Komandieris ne ar ko neizrādīja satraukumu, tikai viņa sejā

ar rudajām ūsām it kā ciešāk savilkās muskuļu mezgli.

Tobrīd labā borta bateriju klājā darbojās vairs tikai viens 120 milimetru lielgabals. Otrs bija apklusis. Kaujas tornī nezināja, kas tur noticis.

Labo bateriju komandēja mičmanis Ditlovs, slaids, jauns puisis tumšbrūniem matiem. Apzinādamies, cik svarīga un atbildīga viņa loma kuģī, Ditlovs steidzināja komendorus ātrāk lādēt lielgabalus, bet pats, pielicis binokli pie acīm, vēroja, kā krīt šāviņi. Pēkšņi viņš atskatījās uz lielgabaliem un uzkliedza: . — Kāpēc nav šāviena?

—   Čaula saspiesta, šāviņš nesniedz līdz savai vietai, — komendors atbildēja, cenzdamies ar rokām iespiest granatu.

Ditlovs pavēlēja:

—   Ko jūs ķepajaties? Iedzīt ar aizslēgu!

Sarunu izdzirdēja mīnu un artilērijas arsenalu pārzinis Iļja Vorobjovs, kas tobrīd bija uzkāpis augšā no pulvera noliktavas. Viņš sacīja mičmanim:

—   Tā nedrīkst darīt, jūsu labdzimtība! Šāviņš var ieķīlēties vēl vairāk, vai arī notiks nelaime. Uz viena cita kuģa tā nogalināti divpadsmit cilvēki.

Ditlovs mirkli gluži apstulba, bet tad uzkliedza:

—   Klusēt! Nerunāt! Izpildīt manas pavēles!

Komendori neziņā sastinga pie lielgabala. Priekšnieka pavēle bija jāizpilda, bet reizē ar to viņiem draudēja veltīga nāve. Vorobjovs mierīgi turpināja:

—   Jūsu labdzimtība, tūliņ dabūsim speciālās knaibles un iestrēgušo patronu izvilksim vienā rāvienā.

Mičmanis, nevaldāmu dusmu triekts, pats metās pie aizslēga, bet Vorobjovs aizlēca viņam priekšā un savukārt sauca skaļā balsī:

—   Varat nošaut mani uz vietas, bet pie lielgabala jūs nelaidīšu!

Viņu skatieni sastapās. Vorobjovs stāvēja spēcīgs un neizkustināms kā kuģa bruņas. Mičmanis, šķiet, atskārta savu kļūdu, tomēr vēl kliedza:

— Vorobjov, iegaumē: pēc kaujas tevi nodošu tiesai.

Atkāpās un devās pie otra lielgabala.

Pēc brīža ar rokas estraktoru izvilka patronu no lielgabala, un šāvieni dārdēja atkal. Krievu kauja ar galvenajiem japaņu spēkiem jau ilga vairāk nekā divi stundas. «Ušakovs» bija paspējis raidīt simtiem šāviņu, taču pats vēl brauca neskarts. Bet tagad, sasvēries uz sāniem, no ierindas izgāja «Aleksandrs III». Japaņu eskadra, gribēdama ātrāk tikt ar to galā, koncentrēja uz «Aleksandru III» vēl stiprāku uguni. Krievu kuģi brauca tam garām un devās tālāk. Taisni tai brīdī, kad «Ušakovs» atradās «Aleksandra III» labajā dvarsā un pa labi no «Ušakova» bija japaņu eskadra, tas k|uva pretiniekam par nejaušu mērķi. «Aleksandram III» tēmētie šāviņi mērķi vairs nesniedza, toties visapkārt «Ušakovam» šļāca gaisā milzums ūdens stabu. Dažās minūtēs kuģis dabūja bojājumus, bija arī cilvēku upuri.

Pirmais liela kalibra šāviņš trāpīja pašā priekšējā nodaļā. Blakus piecpadsmitajai brangai pie ūdenslīnijas, izjaukusi bortu, granata izrāva caurumu ar trīs pēdas lielu diametru. Šķēpeles sadragāja tvaika vadu, kas sniedzās līdz enkura tītuvja mašīnai, un ugunsdzēsības cauruli. Tilpņu nodalījumu pārzinis, viņa izpalīgs un divi matroži bija uz vietas beigti. Četri komandas locekļi ievainoti, bet tie, saņēmuši operāciju punktā medicinisko palīdzību, atgriezās savās vietās. Matroži tilpņu mechaniķa poručika Džeļepova vadībā caurumu aizblīvēja. Ūdeni, kas pa to bija ieplūdis, salaida ķēžu kastēs un izsūknēja ar turbinām. Sliktāk klājās ar otru caurumu, kas bija izsists kuģa priekšgala atejas vietā. Kaujas versmē, kuģim braucot, to nevarēja aiztaisīt. Nācās aizdrīvēt ūdens necaurlaidīgās šotes durvis pie desmitās brangas. Visa šī nodaļa pieplūda ar ūdeni. Kuģis sasvērās ar priekšgalu jūrā un, lai gan mašīnas strādāja ar pilnu apgriezienu skaitu, virzījās lēnāk, it kā būtu sācis klibot. Turklāt «Ušakovs» vairs lāgā neklausīja stūri, šķiet, negribēdams turpmāk pakļauties cilvēku gribai.

Ugunsdzēsības maģistralei, ko šāviņš pāršķēla divās vietās, nebija neviena sadalītāja. Tāpēc tā izgāja no ierindas, un kuģim vairs nebija galvenā līdzekļa cīņai pret ugunsgrēkiem. Laime, ka tikmēr, kamēr mašīnists Maksimovs un atslēdznieki maģistrali laboja, uz kuģa nekāda ugunsnelaime neizcēlās.

Trešais šāviņš plīsdams izsita dziļu dobumu pakaļējā tornī un iedragāja klāju. Seit otrreiz ievainoja jaunāko bocmani Grigoriju Mitrjukovu, bet viņš operāciju punktā nepalika un joprojām pildīja savus pienākumus.

Dienas kaujā bruņu kuģim vairāk trāpījumu nebija.

Krēslai metoties, admiralis Ņebogatovs uzvilka «Nikolaja» mastā signālu: «Sekot man — kurss nordost 23°.» Kaujā nenogremdētie kuģi ievirzījās flagmaņa bruņu kuģa ķī|ūdenī. Eskadra uzņēma ātrāku gaitu, bet «Ušakovs» iedragājuma dēļ urbās ar priekšgalu jūrā un pamazām palika .iepakaļ. Tobrīd ļaudis šausmās ieraudzīja, ka kreisajā pusē «Ušakovam» no tumsas drāžas virsū kāds kuģis.

—   Ko jūs darāt? Kas jūs trenc? — kliedza vīri no «Ušakova» pūpes klāja.

Arī uz otra kuģa skanēja satrauktas balsis.

Kuģi varēja sadurties.

—   Ar pilnu tvaiku uz priekšu! — Mikīucho-Maklajs skaļi nokomandēja, stāvēdams uz tiltiņa.

Izrādījās, ka draudīgais taranētājs ir bruņu kuģis «Seņavins». Tas noslīdēja garām kādas piecpadsmit pēdas aiz «Ušakova» stūres. Kuģi laimīgi attālinājās.

Šīs briesmas bija secen, bet tuvojās citas. Sākās mīnu uzbrukumi. Komandieris pavēlēja ar lielgabaliem nešaut un starmešus noiedarbināt. Tikai tumsa varēja būt vienīgā drošā aizsardzība. No «Ušakova» pamanīja, ka vairāki mīnu kuģi aizbrauc, garām, bruņu kuģi neievērojuši. Tie steidzās uz gaismas strēlītēm pie apvāršņa, citu krievu kuģu starmešu iekārdināti. Koniejulori pie lielgabaliem saspringti vērās tumsā, ko graizīja gaišzilās prožektoru gaismas strēlēs. Bija dzirdami tāli dobji šāvieni — tur kuģi atsita mīnu uzbrukumus. Bet «Ušakovs», kas brauca bez ugunīm, klusēja — klusēja pat tad, kad netālu no tā stūres iznira trīs japāņu mīnu kuģi un aizbraukdami pazuda tumsā. Ļaudis pārdzīvoja trauksmainus mirkļus. Mikīucho-Maklajs, stāvēdams uz tiltiņa, šajā sakarā atcerējās Ņebogatova pavēli un sacīja:

—   Pilnīga tumsa ir labākā aizsardzība pret mīnu kuģiem. Admirālim taisnība. Tie pusnakts laupītāji taou tikko neiedrāzās mums sānosl

Matrozis Selga, pēc dabas vāren jautrs puisis, kas brauciena laikā nekad nebija redzēts ar nokārtu degunu, no klāja priecīgi sauca:

—   Draugi, tātad dzīvi gan!

Pat leitnants Gezechuss, allaž noslēgts vīrs, kas nebilda komandai ne laba, ne ļauna vārda, neizturēja un, nekopto bārdiņu plūkādams, uzrunāja komendorus:

—  Japaņi piebrauca gandrīz vai revolvera šāviena attālumā. Mūsu bruņu kuģi tie laikam noturēja par savējo. Bet varbūt, traukdamies uz kuģiem, kas zibsnī starmešus, viņi mūs neoamanīja. Lai nu kā, taču tumšā nakts sega mūs sarga tikpat labi kā burvju cepure, kas pasakās valkātāju dara neredzamu.

Ari citās kuģa daļās ļaudis, kā par brīnumu izvairījušies no bojā ejas, pārrunāja pagaidām novērstās briesmas.

Ap pusnakti mīnu uzbrukumi mitējās. Vējš sāka gurt. Mākoņi kļuva retāki, un to plaisās iemirdzējās zvaigznes.

Komandieris Miklucho-Maklajs stāvēja uz tiltiņa un vēroja Iutnšo apvārsni. Viņam līdzās atradās virsnieki un matroži. Tie nebija aizvēruši acu visu dienu un nakti, piedalījušies kaujā un tagad noguruši, tikko kājās turēdamies, cīnījās ar miegu. Atnāca arī vecākais virsnieks Musatovs. Viņš griezās pie komandiera:

—   Vladimir Nikolajevič, kur mēs atrodamies?

—  Arī es par to domāju. Kursu ieturam pareizu, bet, kur atrodamies, — pagaidām nav zināms.

Komandieris pagriezās pret snaudošo vecāko artilērijas leitnantu Dmilrijevu:

—   Iegaumējiet, Nikolaj Nikolajevič, bez manas pavēles nedrīkst ne uguni atklāt, ne gaismu atsegt. Pagaidām varat nosnausties, bet es došos stūrmaņa kabinē.

—   Klausos, — vecākais artilerists atbildēja, nostādamies komandiera priekšā pamatstājā.

Iedragātais bruņu kuģis «Ušakovs» vientuļi devās neziņas pilnajā naktī. Tagad par tā vadošo centru kļuva stūrmaņa kabine. Tur ritēja spriegs darbs, lai noteiktu kuģa atrašanās vietu. Pār karti bija noliecies vidēja auguma vīrs. Par spīti visiem kaujas un nemierīgās nakts pārdzīvojumiem viņš kā parasti izskatījās labi apkopies. Rūpīgi sasukātie, tumšie mati kontrastēja ar tuklo, balto seju. Viņš izskatījās tik norūpējies, it kā gatavotos iestāšanās eksamenam Jūras korpusā un, dūšu nezaudējot, censtos atrisināt grūtu uzdevumu. Tas bija vecākais stūrmanis — leitnants Maksimovs, progresivs virsnieks un komandas mīlulis.

Kajites durvis atvērās, un pār slieksni kāpa komandieris. Viņa ierašanās stūrmaņus nepārsteidza, jo tie saprata, ka pašlaik visi gaida, lai viņi atrisina atbildīgu uzdevumu. Maksimovs, neatraudamies no darba, pagrieza seju pret ienācēju. Zem komandiera sarauktajām uzacīm kā allaž zilā spožumā iedzirkstijās gudrās acis. Uz apakšniekiem tās raudzījās ar siltu, draudzīgu laipnību, bet reizē arī ar nesaudzīgu prasību pildīt pienākumu. Miklucho piegāja pie galdā izklātās kartes un noliecās. Radīdams uz to ar sakropļotās labās rokas pirkstu stumbeņiem, viņš paklusu teica:

—   Kaut nu mēs varētu aprēķināt savu atrašanās vietu!

—   Acīm redzot to mums pateiks tikai zvaigznes, — atbildēja vecākais stūrmanis Maksimovs, kopā ar palīgu dodamies uz durvīm.

—    Astrologu kungi, vienu gan iegaumējiet, — mums ir dārgs katrs mirklis, bet tai pašā laikā jūs nedrīkstat arī kļūdīties savos novērojumos, — Miklucho viņiem piekodināja.

Komandieris palika kabinē. Viņu māca miegs. Varbūt, cīnīdamies ar snaudu, viņš atcerējās, ko kādreiz tika stāstījis vecākais brālis, slavenais krievu ceļotājs, kas ne vienreiz vien mežoņu vidū bija nokļuvis ļoti grūtā stāvoklī. Taču brālim laimējās, un tas vienmēr kā nekā izķepurojās no visgrūtākajām un bezcerīgākajām situācijām. Vai tāpat laimēsies arī viņam, sašauta kuģa komandierim? Miklucho atbalstīja ar roku galvu .un aizvēra acis.

Tobrīd priekšējā tornī ritēja parastā dzīve. Pie dežurējošiem komendoriem atnāca mīnu un artilērijas arsenālu pārzinis Iļja Vorobjovs un vecākā artilerista raitnieks — komendors Černovs. Viņi savā starpā sarunājās, nekautrēdamies torņa komandiera — leitnanta Tirtova klātbūtnes. Šo virsnieku, Jūras ministrijas pārvaldnieka rada gabalu, uz Kuģa visi cienīja kā taisnīgu cilvēku. Matroži viņu mīlēja arī tāpēc, ka tas vairāk nekā citi stāstīja viņiem par admiraļa Ušakova dzīvi un kauju varoņdarbiem.

Vorobjovs paklapēja Cernovam pa plecu un teica: • — Eh Vaņa, mīļais draugs! Lai gan tu lielies ar savu vecāko artileristu, bet pārbaudot iznāk pavisam kas cits. Atceries, kā Kretā tavs Dmitrijevs nomainīja Gavfilovu! Kur viņam toreiz bija acis! Gavrilovs viņam iesmērējis nekur nederīgus lielgabalus. Mūsu torņus remontēja ceļā. Arī komisija pieņēma tos no Obuchova rūpnīcas ceļā un atzina, ka viss it kā esot kārtībā. Bet kāds tur tomēr bija iedzīvojies naudiņā. Artilērijas leitnants Gavrilovs pēc lielgabalu pieņemšanas tūlīt slimības dēļ aizprasījās prom no kuģa. Es, protams, neesmu dakteris, bet viņa slimība man likās aizdomīga. Medicinā tāda nav zināma. Vai tikai viņam nav bijusi zelta slimība? Toreiz tavs Dmitrijevs kļūdījās, bet viņa vaina mums tagad jāizpērk ar savu ādu. Lielgabaliem tālai šaušanai nav vajadzīgā pacēluma leņķa. Torņa mechanismi tikko turas uz pieņemšanas komisijas «goda vārda». Bet lielākā nelaime — izkustējušies gredzeni, kas no ārpuses savelk lielgabala stobru. Tāpēc mūsu galvenā artilērija jau vakar beidza savas dienesta gaitas. No izskata — varen draudīgi lielgabali, bet daudz tie vairs nešaus. Un ienaidniekam no tiem nebūs vairāk ļaunuma kā vārnām sakņu dārzā no putnubiedēkļa. Sakiet, lūdzu, — ko mēs pēc visa tā darīsim, satiekoties tagad ar japaņiem?

Cernovs, nemaz nepieļaudams tādu domu, ka viņa priekšnieks varētu kļūdīties, atmeta stāstītājam ar roku:

— Nemels blēņas! Lielgabali kā jau lielgabali un šaus vēl tiku tikām!

Taču kornendori pārtrauca Cernovu un nostājās Vorobjova pusē. Bija dzirdami apstiprinājumi:

—   Nē, Vorobjovam taisnība, vakar lielgabali jau nolietojušies.

—   Blīkšķis būs, bet kāda tur jēga?

Gulētāja garais augums sakustējās. Valodas apklusa. Sarunas dalībnieki atskatījās uz Tirtovu, kas, uz mirkli atplētis savas gaišzilās, miega pilnās acis, lēni pagriezās ar seju pret sienu.

Vorobjovs brīdi klusēja, tad, dūres sažņaudzis un zobus sakodis, atsāka tik nikni, it kā ienaidnieks atrastos tepat acu priekšā:

—   Sirds lūst. Kāds mums ir kaujas komandieris, bet ieroču nav, ar ko kauties! Tādam komandierim vajadzētu dot labu bruņu kuģi! Vai būtu vismaz īsti tālšāvēji lielgabali! Tad mēs japaņicm piešūtu mēles pie papēžiem. Bet tagad «Ušakovs» velkas pa jūru lēnā gaitā kā sapīts zirgs. Tādas dusmas, ka sirds vai pušu …

Teicamo nepabeidzis, Vorobjovs un tūlīt arī viņa klausītāji pagriezās uz durvju pusi. Tornī ienāca bocmanis Mitrjukovs. Viņš pārlaida skatienu sēdētājiem, klusēdams piegāja pie guļošā Tirtova un pieskārās tam pie pleca:

—   Jūsu .labdzimtība, komandieris gaida jūs uz padomes sēdi. stūrmaņa kajitē.

Griezdamies pie Cernova, bocmanis teica:

—   Bet tu drīzāk sameklē leitnantu Dmitrijevul Arī viņu aicina turpat.

Leitnants Tirtovs piecēlās, saraustīja savus formas svārkus un pieliecies pazuda aiz durvīm. Pēc viņa no torņa izgāja arī bocmanis Vorobjovs un Cernovs.

Stūrmaņa kabinē komandierim jau ziņoja par kuģa atrašanās vietu. Miklucho, stūrmaņos klausīdamies, kustināja rudos uzacu kušķus un uzmanīgi vēroja ienākušos vecākos kuģa virsniekus, it kā pēc acumēra pārbaudīdams, cik labi katrs no tiem sagatavojies veicamiem varoņdarbiem un gaidāmām grūtībām. Pabeidzis sarunu ar stūrmaņiem, Miklucho izslēja savu mazliet sagumušo augumu, sakārtoja brilles un uzrunāja sapulcējušos:

—   Kungi, pašlaik mēs atrodamies šeit!

Virsnieki pievirzījās tuvāk pie kartes. Komandiera sakropļotās rokas īkšķis rādīja kuģa atrašanās vietu.

—   Bruņu kuģa priekšgals pieplūdis, — Miklucho turpināja. — «Ušakovs» vairāk kā desmit mezglus nevar spēt. Mūsu eskadra ir mums priekšā. Domāju ieturēt līdzšinējo kursu nordost 23°. Tagad mums vissvarīgākais — līdz rītausmai aizslīdēt garām pretiniekam. Savu eskadru panākt mums neizdosies. Bet

vienalga — arī vieni paši lauzīsimies uz Vladivostoku. Tas ir viss. Kungi, kādas jūsu domas?

Komandierim neviens neiebilda. Nebija arī citādu domu. Kara padome tā arī nolēma: līdz rītausmai ieturēt līdzšinējo kursu.

No stūrmaņa kabines komandieris devās uz tiltiņu. Arī virsnieki izklīda katrs uz savu vietu. Nāvīgs nogurums pēc dienas kaujas un nepārtrauktās sardzes gāza jūrniekus nost no kājām: |audis apgulās, kur pagadījās, bet miegs bija caurs un nemierīgs. Galvenais — visus satrauca pilnīgā neziņa: nevienam nebija skaidrs, ko nesīs nākošā diena.

TRAĢĒDIJA TUVLIDUMU DĒĻ

Pienāca 15. maijs. Rīts bija kluss, jūra viegli viļņoja. «Ušakovs», slīgdams ar priekšgalu ūdenī, ieturēja līdzšinējo kursu. Saule, atrāvusies no jūras virsmas, karājās virs apvāršņa.

Pa labi no kuģa priekšgala, dūmiem kūpot, parādījās četri kuģi. Rīta migliņā to siluetus tikko varēja saskatīt. Uz «Ušakova» visi bija pārliecināti, ka tur brauc savējie, un uzņēma kursu uz tiem. Taču bruņu kuģa mašīnas velti grieza dzenskrūves pilnā jaudā, attālums līdz nepazīstamajai vienībai nemazinājās. Drīz ari pa kreisi, mazliet priekšā dvarsam, pie vizmojošā apvāršņa sāka plēnet dūmu strēles. Tur «Ušakova» ceļu steidzās šķērsot pieci kuģi. Uzreiz nevarēja pazīt, ka tie ir japaņu vecie bruņu kuģi. Komandieris pavēlēja mainīt kursu un doties uz austrumiem. Pirmā un otra vienība pamazām sāka izgaist. Bet ikvienam krievu jūrniekam kļuva skaidrs, ka nepamanītiem aizbraukt nav izdevies. Nemiers auga vēl lielāks, kad nopakaļ labajā pusē iezīmējās divu kuģu masti, liela un maza. Slīdēdami tuvāk, masti stiepās garumā, it kā izaugdami no ūdens. Pec brīža jau varēja saskatīt kuģu apveidus. Uz tiltiņa jau zināja, ka tur brauc izlūkkreiseris «Citoze» un kads mīnu kuģis. Miklucho-Maklajs, kas nenolaida no tiem acu, deva rīkojumu:

— Noskandināt kaujas trauksmi!

Bira sīki bungu rībieni, tos pavadīja spalgas, saraustītas taures skaņas. Uz augšējā klāja esošie vīri metas kur kurais, steigdamies uz savām vietām. Par Kalganu iesauktais suns iesmilkstējās un, asti iemiedzis, aizšmauca lejup pa trapu uz dzīvojamām telpām. Viņš vienmēr bija baidījies no kaujas trauksmes. Bet tagad radās iespaids, it kā arī viņš steidzas nostāties savā vietā saskaņā ar kaujas instrukciju.

Andreja kaujas flaga, saules staru aplieta, plīvoja vairs nevis pie gafeles, ko vakar bija notriekušas šķembas, bet pie grotrājas labās smailes. Zem tās saskaņā ar kaujas instrukciju stāvēja sargkareivis — ierindas kvartirjers Vasilijs Prokopovičs. Jau vakar dienas kaujas kanonadē viņš bija kļuvis pilnīgi kurls ar abām ausīm, bet šorīt atkal stāvēja savā postenī.

Uz stūrmaņa kabines jumta, kur bija iekārtoti tālmēri, tagad, tāpat kā vakardienas kaujā, kopā ar signalistiem atradās arī virsnieki: .mičmaņi Sipjagins un Tranzē. Pirmais bija slaids, tievs, ar puikas seju un ļoti gaišiem matiem. Viņš izskatījās pec ģimnāzistā, kas aizrāvies ar jūras romantiku un aizbēdzis no tēva mājām piedzīvojumus meklēt. Otrs bija mazāka auguma domīgs tumšmatis ar prāvu galvu un valkāja pensneju. Viņiem pārmaiņus bija jādežurē pie tālmēra. Taču jau vakar tie sastrīdējās, kam pirmajam pienākas gods stāvēt kaujā ienaidnieka šāviņu draudos. Neviens negribēja piekāpties, un kaujas sardzē stāvēja abi. Ienaidnieka uguns apdraudēti, viņi nodežurēja līdz vēlai naktij. Šorīt agri tie atkal bija redzami abi kopā.

Sipjagins un Tranzē bija jau sākuši tālmērīšanu. Noteica, ka līdz ienaidniekam ir četrdesmit kabeļtauvu. Komendori notēmēja lielgabalus uz «Citozi». Bet pēkšņi šis japaņu kreiseris kopā ar mīnu kuģi apmeta strauju līkumu un attālinādamies devās uz to pusi, kur jau agrāk bija manīti japaņu kuģi. Uz «Ušakova» nopūta atsaukšanas signālu. Komandieris ar labās rokas vienīgo pirkstu, īkšķi, atgrūda cepuri uz pakauša un skaļi nokomandēja:

—   Stūri pa labi!

Bruņu kuģis pagriezās uz ziemeļiem. Apvārsnis kādu laiku bija tīrs. Pēkšņi uz tiltiņa visi apklusa un sāka ausīties: no tālienes tikko dzirdama atvēlās dobja šāvienu dunoņa. Uz lielgabalu dārdu pusi pavērsās binokļi, bet zaigojošā jūras virsma joprojām bija tukša. Miklucho, pagriezies pret vecāko stūrmani Maksimovu, teica:

—  Mūsējie nu ir sastapušies ar japaņiem. Jādodas palīgā. Precizi nosakiet virzienu!

Miklucho asais skatiens urbās jūras tālē. Turpat raudzījās arī virsnieki un signalisti. Drīz viss apklusa, bet viņi vēl ilgi klausījās un nebilda ne' vārda.

—  Nevar saprast, kas tur notika, — komandieris sacīja, izbrīnā paraustīdams plecus.

—  Jā, kauja nevarētu beigties tik drīz, — Maksimovs piekrita.

Sī īsā apšaudīšanās, kas notika starp Ņebogatova vienību un japaņiem, visai «Ušakova» komandai tā i palika mīkla.

—  Tagad nu varēs pusdienot, — komandieris atviegloti noteica un aizpīpēja papirosu.

Tāpat kā ik dienas augšā uznesa degvīnu. No dažādām nodaļām sanākušie matroži, pusdienas ieturēdami, steidzās apmainīties. ar iespaidiem, kas bija gūti aizvadītos trauksmes pilnos kaujas gaidu mirkļos. Šobrīd «Ušakovam» nekas nedraudēja. Komandas satraukto garastāvokli nomainīja vispārēja rosība. Kalgans, sajutis ēdiena smaržu, atkal parādījās uz klāja. Šķita, ka arī viņš sapratis cilvēku noskaņojumu. Suns jautri skraidīja apkārt matrožu galdiem. Viņš bija visu mīlulis, un katrs tam atmeta kādu nieku no savas konservu gaļas devas. Mašīnists Maksimovs piesauca suni pie "sevis un cienādams teica:

—  Nebaidies, Kalgan, japaņi ir prom! Lopiņš, bet saprot, ko nozīmē kaujas trauksme. Šaušana nepatīk …

Taču miers nebija ilgs. Visi atkal satraukti vēroja apvārsni. Bet tur gan vienā, gan otrā vietā no jauna sāka rasties ienaidnieka kuģi, it kā jūra ar tiem pieaugtu pilna no visām pusēm. Kuģa skrūves pagriezieni kļuva biežāki. Tagad daudzi «Ušakova» ļaudis ar ilgām atcerējās pagājušo nakti. Šobrīd tikai tumsa varētu glābt iedragāto kuģi. Bet līdz nākamajai naktij bija tālu.

Pēc pulksten trijiem dienā «Ušakova» apkalpe priekšā pa labi pamanīja sešus lielus kuģus, kas brauca ķīļūdens ierindā. Redzamība bija teicama. Arvien skaidrāk tie iezīmējās pret dzidro apvārsni. Bet signalisti no marša kliedza:

—   Mūsējie: «Aurora», «Oļegs» …

• Virsnieki uz tiltiņa mēģināja pierunāt Miklucho, lai viņš pavēl kuģus panākt, domādami, ka tā ir krievu kreiseru vienība.

—   Nevar būt. Ja tie būs mūsējie, tik un tā iedzīs. Pagriezt pretējā kursā! — komandieris pavēlēja.

«Ušakovs» pagriezās un devās uz dienvidiem; pāri jūrai mutuļiem vēlās milzīga dūmu cilpa.

Komandieris bija teicis taisnību. Šaubas izklīda, kad no vienības uz «Ušakova» pusi nošķīrās divi kuģi. Bija skaidrs, ka cīņa neizbēgama.

Miklucho joprojām izturējās mierīgi. Viņa balsī neieskanējās neviena satraukta stīga, kustībās un žestos nebija ne mazākās steigas. Vispirms viņš lika ataicināt uz tiltiņa mīnu virsnieku. Stalti, nevainojamā militārā stājā pienāca skaistais, tumšmatainais leitnants Ždanovs, ģērbies tik tīrā un kārtīgā flotes formas tērpā, it kā nule tas būtu šūts kādā Pēterburgas darbnīcā. No samtainās sejas ar smalkiem, maigiem vaibstiem, plakstus ne uz mirkli neaizverot, komandierī vērās dziļas, brūnas acis. Miklucho pēc sava paraduma brīdi neteica nekā, no pārkārušos uzacu apakšas dzeldams viņu ar pētījošu skatienu, it kā tiku tikām gribētu papriecāties par Zdanova stalto augumu un seju.

—   Boris Konstantinovič, vai jums skaidrs, ar ko tūdaļ būs kautiņš? Divi pirmšķirīgi bruņu kreiseri steidzas mūs sagūstīt dzīvus kā ievainotus zvērus. Katram gadījumam pavēlu sagatavot kuģi uzspridzināšanai. Viss! Pēc tam ierodieties uz padomes sēdi!

—    Klausos, Vladimir Nikolajevič. Ziņoju: manā kajitē jau ievilkti vadi no pulvera noliktavas un bumbu pagrabiem. Dinamīts palikts arī zem katliem.

Tagad komandieris griezās pie vecākā virsnieka Musatova:

—  Bet jūs, Aleksandr Aleksandrovič, izrīkojiet, lai sagatavojas kaujai! Uz kuģa atstāt tikai korķa .matračus, visu degošo — pāri bortam.

Pēc brīža uz tiltiņa cits pēc cita sāka ierasties virsnieki no dažādām kuģa nodaļām. Tie ziņoja komandierim, ka pavēle izpildīta. Miklucho aizturēja atnākušos un pavēlēja ataicināt uz kara padomi arī visus pārējos virsniekus. Sapulcējušies raudzījās uz komandieri mēmā izbrīnā: tik ļoti mierīgs un ciets bija MikluchoMaklajs. Apakšniekiem patika, ka šajos izšķirīgajos mirkļos viņš bija stingrs un nesatricināms. Noteiktā balsī tas deva rīkojumus, sīki iedziļinādamies visos bruņu kuģa aizsargāšanas jautājumos.

Padomē Miklucho īsi attēloja kaujas situāciju un uzaicināja virsniekus izteikt savas domas. Sākot ar dienesta pakāpē visjaunāko, visi virsnieki nešaubīdamies runāja tikai par vienu — cīnīties, kamēr būs vēl spēki un šāviņi. Miklucho pārliecinājās, ka ikviens gatavs mirt savā postenī, un viņa seja apskaidrojās. Sarauktās uzacis atkal liecās rudos puslokos, krunkas izlīdzinājās. Viņš bija apmierināts. No visiem virsnieku vārdiem dvesa uzticība dzimtenei un pienākumam. Viņa pārrunas par krievu jūrnieku varonīgo pagātni, viņa audzināšanas sistēma, balstoties uz admiraļa Ušakova kaujas tradicijām, nebija bijusi veltīga. Vīri tagad ir gatavi veikt varoņdarbu.

Miklucho saslējās un, rādīdams ar strupo roku uz plīvojošo Andreja kaujas flagu, iesaucās:

—  Mirsim, bet krievu flagu uz bruņu kuģa neapkaunosim! Cīnīsimies, kā cīnījās Ušakovs. Kungi, visi savās vietās!

Uz kuģa atkal atskanēja trauksme.

Pulkstenis bija apmēram četri pēc pusdienas. «Ušakovs» pagriezās uz rietumiem. Taču divi kreiseri joprojām dzinās tam pakaļ. Tagad tie bija aiz muguras kreisajā pusē. Japaņu kreiseru dūmi klājās zemu virs jūras: tā tas gadās, kuģiem ļoti ātri braucot. Tālmērītāji noteica attālumu: līdz pretiniekam simt kabeļtauvu. Taču attālums pakāpeniski samazinājās. Ienaidnieka kuģi ievirzījās paralēlā kursā un tuvojās «Ušakova» labajam dvarsam. Jau varēja atšķirt, ka pirmais brauca «Ivate» ar kontradmiraļa flagu un tam nopakaļ — «Jakumo».

Tie bija divi pirmšķirīgi bruņu kreiseri ar divdesmit mezglu ātrumu un 19 700 tonnu koptilpumu. Astoņi astoņcollu un divdesmit astoņi sešcollu lielgabali varēja šaut septiņdesmit piecas kabeļtauvas tālu. «Ušakovam» bija tikai 4126 tonnu tilpums un desmit mezglu ātrums. Krievu bruņu kuģis varēja likt pretī ienaidniekam četrus desmitcollu un četrus 120 milimetru lielgabalus.

Pirmo sniedzamlbas robeža bija tikai sešdesmit trīs, otro — piecdesmit kabeļtauvas. Pretinieks gandrīz pieckārt stiprāks. Oficiālos dokumentos «Ušakovs» bija ierakstīts «krastu apsardzības bruņu kuģu» ailē, bet matroži šāda tipa kuģus jokodamies dēvēja par «krastu apsargātiem bruņu kuģiem».

«Ivatcs» masti kļuva gluži raibi no daudzām starptautiskā koda fladziņam. «Ušakovs» atbildēja ar signālu: «Lasām.» Stūrmanis Maksimovs pēc dažām minūtēm ziņoja komandierim:

—  Pagaidām signāls saburtots līdz pusei: «Ieteicam padoties ar visu kuģi …»

Japaņi nespēja iedomāties, ka tik mazs krievu bruņu kuģis pretosies. Bet tie maldījās, ncnojauzdami, ka šoreiz sastapušies ar neparastu kuģi, kura komanda audzināta pēc slavenā flotes vadoņa Ušakova tradicijām. Un pats komandieris Miklucho bija viņa garīgais pēctecis. Atbildēdams uz Maksimova ziņojumu, viņš noteica:

—   Signālā turpinājumu nemaz nav vērts burtot!

Un, pagrieziies pret vecāko artileristu, piebilda:

—   Atklāt uz ienaidnieku uguni!

Miklucho to pateica tik mierīgi, it kā būtu pavēlējis aplaistīt klāju.•

«Ušakovs» no labā borta izšāva zalvi uz «Ivati» — priekšējo admiraļa kuģi. Uzšļāca ūdens stabi, un bija redzams, ka granatas krīt tālu šaipus kuģa. Pretinieks atbildēja ar viesuļuguni. Taču japaņi nekādi nespēja izdarīt piešaudi: desmit minūtes neviens šāviņš netrāpīja «Ušakovu». Miklucho nokomandēja doties tieši virsū ienaidniekam. Tobrīd «Ušakovam» priekšējā tornī sabojajās hidrauliskās horizontālās tēmēšanas mechanisms. Tornis paspēja raidīt tikai četrus šāvienus. Torņa komandieris leitnants Tirtovs pavēlēja griezt to ar rokām. Tas bija ļoti grūts darbs, tomēr tornis paretam vēl turpināja šaut.

Uz «Ušakova» cits pēc cita nogranda drausmīgi sprādzieni un sākās ugunsgrēki. Komandierim ziņoja, ka šāviņš sašķaidījis labo priekšējo 120 milimetru lielgabalu, eksplodējušas trīs kastes ar patronām un baterijas labā puse sagrauta. Sakās cīņa ar ugunsgrēku.

Tas bija vienīgais brīdis, kad arī «Ušakova» šāviņi sniedza pretinieku.

—   «Ivate» deg! — skanēja no tiltiņa.

—   Komendori malači, — mazliet nogaidījis, teica Miklucho, neatraudams skatienu no ienaidnieka flagmaņkuģa, kas uz brīdi bija liesmu apņemts.

Turpmākajos kaujas mirkļos ienaidnieks turējās ārpus «Ušakova» šāviņu sniedzarnības robežām.

Komandierim joprojām ziņoja par jauniem bojājumiem: astoņcollu šāviņš izlauzis bortu pie ūdenslīnijas zem priekšējā torņa. Bortā bija vēl daži sīkāki caurumi. Pēkšņi kaujas tornī visi sagrīļojās, un ārkārtīgi spēcīgs sprādziens sagrandīja visu kuģi. Šāviņš bija trāpījis bortā zem kopkajites un izrāvis lielu caurumu. «Ušakovs» sāka jūtami svērties uz labo pusi.

Nevienam 2. eskadras kuģim negadījās nokļūt tik traģiskā stāvoklī, kādā tagad atradās «Ušakovs». Seit visi bija savās vietās, visi pildīja savu pienākumu, gatavi kaujas postenī mirt. Un tomēr nekāda drosme vairs nespēja bruņu kuģi glābt. Kauja vienkāršojās tiktāl, ka ienaidnieka ātrgajēji kreiseri, turēdamies ārpus krievu granalu sniedzamības robežas, ārdīja «Ušakovu» pilnīgi nesodīti. Bet bruņu kuģis nespēja ne aizbēgt no tiem, ne tuvoties tiem. Tas līdzinājās cilvēkam, kas piesiets pie staba nošaušanai. Vientuļajam un iedragātajam kuģim šo stabu aizstāja telpa, bet virves — lēnā gaita. Taču tāpat kā lepns virs, mirdams par savām idejām, nelūdz žēlastību no tiem, kas viņam piesprieduši nāves sodu, tāpat arī «Ušakovs», lemts bojā ejai, bija nelokāms ienaidnieka priekšā.

Miklucho-Makiajs, vērodams kauju, to visu saprata ļoti labi. Drukno augumu pasvēris uz priekšu, rokas elkoņos saliecis, viņš bija nostājies tik kaujinieciskā pozā, it kā pats taisītos mesties virsū ienaidniekam. Strauji saglaudis lielās, rudās ūsas, Miklucho nogārdza uz palīgu pusi, šķiet, atbildēdams uz viņu neizteiktajām domām:

— Ja mums būtu lielāks ātrums, es japaņus taranētu. Mēs ietu bojā, bet arī pretinieks kopā ar mums nogrimtu dzelmē…

Kaujas tornī nonāca vēstis par jaunām nelaimēm. Ļaudis sparojās un kaujas posteņus neatstāja. Daudzi jau bija krituši. Kuģa ārsti nespēja laikā palīdzēt ievainotajiem. Bez lielajiem caurumiem kuģa stāvā bojājumi bija arī visā labajā bortā. Vēl nepaspēja galīgi pieveikt ugunsgrēku kuģa priekšējā daļā, kad jau sāka liesmot kopkajite. Dzīvojamā klājā aizdegās slēgtās lāvas ar matrožu mantām un bortu apšuvums. Visur mutuļoja dūmi, un šķita, ka uguns pārņēmis visu kuģi. Bet nekas nespēja salauzt jūrnieku varonību. Tie pildīja savus pienākumus tik neatlaidīgi, it kā viņu vidū staigātu pats diženais flotes vadonis, kura vārda bija nosaukts šis bruņu kuģis. Beidzot priekšējais tornis apklusa pavisam. Pakaļējais turpināja šaut, bet kuģa sānsvere uz labo bortu stipri samazināja lielgabalu pacēluma leņķi. Būkšķināšana no labā vienīgā 120 milimetru lielgabala kļuva bezjēdzīga — šāviņi krita pusceļā. Kuģa kaujas spējas bija izsīkušas._

Komandieris to saprata labāk nekā jebkurš cits. Viņš zināja, ka sadragātā bruņu kuģa dzīvības liesma ar katru brīdi kļūst vārgāka. Aliklucho paberza pieri ar savu strupo roku, tad strauji to pasita sāņus, it kā apņēmīgi kādu atgrūstu. Tikai tagad viņa seja saviebās sāpju krampjos. Tomēr tas iilga tikai vienu vienīgu mirkli. Viņš vērīgi ar savām gaišzilajām acīm cauri brillēm paraudzījās uz kaujas tornī esošajiem vīriem, it kā vēlēdamies pārbaudīt viņu izturību, un apvaldīti, gluži kā nieka jautājumu izlemdams, sacīja:

—   Laiks beigt. Mašīnas apturēt! šaušanu pārtraukt! Kuģi nogremdēt!

Komandiera rīkojumu paziņoja uz visām bruņu kuģa nodalām. Pēc minūtes vai divām lielgabali apklusa un kuģis apstājās, arvien vairāk un vairāk svērdamies uz labo bortu un nevarīgi šūpodamies vi|ņos. Pa šāviņu izlauztajiem caurumiem un atvērtajiem kingstoniem kuģa iekštelpās rēkdama drāzās iekšā jūra. Tilpņu mašīnisti pludināja ūdeni bumbu pagrabos. Rotējošie sūkņi bija uzspridzināti. Nekāds spēks vairs tagad nespēja glābt «Ušakovu».

Komandieris deva pēdējo pavēli:

—   Komandai glābties!

Abi ienaidnieka kreiseri joprojām šāva uz «Ušakovu».

Tā augšējais klājs strauji pildījās ar matrožiem. Visas laivas bija sadragātas. Tāpēc ļaudis steigā kampa ar korķa drumslām pildītos matračus, glābšanas jostas un riņķus. Vieni uzreiz metās pāri bortam, citi vilcinājās, it kā neuzdrošinādamies spert izšķirīgo soli. Mičmanis Sipjagins un Tranzē kopā ar signalistiem vēl kavējās pie tālmēriem virs stūrmaņa kabines. Atrazdamies pilnīgi atklātā vietā, viņi kā par brīnumu bija palikuši ienaidnieka šāviņu neskarti un visu laiku nostāvējuši savā kaujas postenī. Vecākais artilerists Dmitrijevs, viņus ieraudzījis, uzsauca:

—  Mums jūs vairs neesat vajadzīgi. Drīzāk kāpiet lejā, glābieties!

Cits pēc cita tie steidzās zemē pa trapu. Tanī mirklī plīsa šāviņš pie kaujas torņa pamata. Signalists Demjans Plaksins, kas devās lejā pēdējais, kā asiņains gaļas gabals nogāzās uz tiltiņa.

Sasvēries uz labo bortu, «Ušakovs» lēni grima viļņos. Bruņu kuģa grotrājas labajā smailē arvien vēl spītīgi plīvoja Andreja kaujas flaga, darīdama ienaidnieku gluži traku. Zem tās, tāpat kā vakar, jau kopš paša rīta par sargkareivi stāvēja kvartirjers Vasilijs Prokopovičs. Bocmanis Mitrjukovs viņam kliedza:

—   Vasja, glābies!

Bet viņš, būdams kurls ar abām ausīm, neko nedzirdēja. Tad bocmanis, rādīdams uz bortu, pamāja viņam ar roku. Kā zibens noplaiksnīja šāviņa sprādziens. Prokopovičs bez dzīvības nogāzās savā postenī. Mitrjukovs, kā vēja nests, metās jūrā.

Viena Ķīnas cūka bija beigta, otra grūti ievainota. Sāpēs

tā kvieca kā traka. Bet kuilis bija sveiks un vesels un rukšķēdams klaiņāja pa klāju atlikušo cilvēku vidū. Izsalcis kopš rīta, viņš neatlaidīgi plijās virsū, lai to pabaro. Putnu būrim viens stūris bija saārdīts. Pēkšķēdamas pa to kārpījās laukā pīles. Uz augšējā klāja uzskrēja arī Kalgans. Līdz tam viņš bija redzams tikai dzīvojamā klājā. Šāvieni suni ļoti nervozēja. Kalgans it kā juta neredzamo ienaidnieku un dzīvojamā klājā visu laiku skaļi un atspēries rēja. Bet tagad Kalgans rosījās starp cilvekiern, satraukti vērās viņu sejās un brīžiem arī tajos, kas jau atradās aiz borta. Nekad vēl viņam nebija gadījies redzēt savu kuģi un komandu tik neparastā stāvoklī.

Tikai tad, kad bruņu kuģis ne ar ko vairs nespēja apdraudēt japaņu kreiserus, tie virzījās tuvāk.

Visapkārt «Ušakovam» joprojām krita šāviņi. Uz tiltiņa, rokas aiz muguras salicis, stāvēja Miklucho. Saules staros liesmoja viņa rudās ūsas. Komandieris nesteidzās glābties, un viņa sejā nebija ne baiļu, ne satraukuma, it kā kuģis arvien vēl dotos uz priekšu. Raitnieks atnesa glābšanas jostu un nolika to pie komandiera kājām, bet Miklucho nelikās ne zinis. Viņam līdzās bija stūrmanis Maksimovs un artilcrists Dmitrijevs. Pie viņiem piegāja vecākais virsnieks Musatovs un ziņoja komandierim:

—   Kuģis tiek nogremdēts. Gandrīz visa komanda atrodas ūdenī, apgādāta ar glābšanas līdzekļiem. Ievainotos nes augšā. Viņiem sagatavoti glābšanas riņķi. Ardievu, kungi!

Musatovs visiem paspieda roku un devās uz pūpi. Pēc minūtes viņš jau bija starpklājā pie labā borta. Turēdamies ar vienu roku aiz laivcēļa, Musatovs ar otru rādīja, kā labāk piesiet ievainotos pie glābšanas riņķiem. Tam mirklī no redeļsijām gāzās degošs barkass. Musatova galvu piespieda pie laivcēļa un sašķaidīja. Nāve iestājās vienā mirklī.

Kvaterī mīnu un artilērijas arsenala pārzinis Iļja Vorobjovs, vilkdams nost kreklu, uzrunāja leitnantu Tirtovu, kas arī izģērbās:

—   Jūsu labdzimtība, kurp labāk lēkt? Vai uz to pusi, kur kuģis gāžas, vai uz pretējo?

—   Draudziņ, es pats nezinu, pirmo reizi gadās. Tūliņ pārbaudīsim, — viņš atbildēja un no kreisā borta metās ūdenī. Viņam sekoja arī Vorobjovs.

«Ušakovs» apsviedās ar ķīli gaisā. Kādu brītiņu kuģis vēl turējās virs ūdens. Dibens bija apaudzis ar gliemežiem kā ar zivju zvīņām, un pa atvērtajiem kingstonu vārstuļiem šļāca augstas ūdens strūklas. Apgāztā kuģa vēderā nogranda dobjš sprādziens, smags un elsienam līdzīgs. Pēc tam bruņu kuģa pūpes klājs noraustījās, sāka strauji grimt, un virs ūdens paslējās vairs tikai tarans. Pagāja dažas sekundes, un «Ušakovs» pazuda pavisam. Jūra ņudzēja no cilvēkiem. Tiem pa vidu zvalstījās baļķi,

sadragātas laivas, koka gabali, galdi, režģi, rājas, kastes, muciņas, dē|i. Visapkārt skanēja ievainoto sāpju pilnās vaimanas, lamas, lāsti un kliedzieni. Lāgu lāgiem tos nomāca šāviņu sprādzieni. Dienvidu vēja saceltajos viļņos šūpodamies, jūrnieki nezināja, kurp doties. Līdz krastam bija pārāk tālu: neviens peldētājs to nespētu sasniegt. Bet divi ienaidnieka kreiseri, kas rēgojās pie apvāršņa, ne vien neglāba cilvēkus, bet pat tagad vēl šāva uz tiem. Tik nežēlīgu cietsirdību droši vien bija radījusi japaņu vilšanās: «Ušakovs», būdams niecīgs kaujas spēks, tomēr nebija padevies gūstā. Japaņi par to atriebās varoņiem, kas gāja bojā jūras viļņos. Peldētāju vidū te šur, te tur šāvās gaisā ūdens stabi. Līdzās mīnu un artilērijas arsenalu pārzinim Vorobjovain kaut kas dobji iegāzās jūrā. Tai pašā mirklī, rēciena apdullinātu, ūdens virpulis viņu uzsvieda gaisā. Pirmais iespaids bija tāds, ka viņš saplosīts gabalos. Vorobjovs vairs neko nejuta un neko neapjēdza. Atžilbis viņš ar pūlēm sāka atskārst, kas tagad notiek. Viņš ilgi nespēja ticēt, ka palicis neievainots. Tikai kājas stipri sāpēja, it kā tās būtu izmežģītas un locītavas saārdītas. Vorobjovain blakus, balstīdamies uz glābšanas riņķa, peldēja garīdznieks Jona. Viņa izķēmotā seja ar melno, pinkaino bārdu, ar izvalbītām, tumšām acīm likās pārakmeņojusies. Pagriezies uz pretinieka pusi, viņš gandrīz neapzinīgi ar plašu vēzienu, zelta krustu rokā turēdams, svētīja jūras klāju. Šķita, ka viņš ar krustu kā ar vairogu sarga sevi no ienaidnieku šāviņiem. Bet tie tomēr sēja nāvi. Netālu no Vorobjova pie liela glābšanas riņķa turējās kādi trīsdesmit cilvēki. Ienaidnieka grainata iedrāzās tam pašā vidū. Liesmas, dūmi, asinis, ūdens, rokas un kājas — viss sajuka un milzīgā stabā uzšāvās gaisā. Pēc tam jūras virsma tai vietā nokrāsojās rožaina, un tur vairs peldēja tikai saplosītā rinka gabali.

Tas bija pēdējais ienaidnieka šāviens. Kanonade apklusa. Kliedzieni kļuva dzirdamāki. Un sevišķi dīvaini bija tas, ka skanēja pīļu balsis. Nebrīve, šaurajā būrī uz kuģa nomocītie putni, izkļuvuši plašumā, pekšķēja sevišķi priecīgi, un tas nemaz neiederējās baigajos brīžos, kad gāja bojā cilvēki. Ūdens, kas visiem nesa ciešanas un mokas, pīlēm bija viņu īstā vide. Kopā ar cilvēkiem peldēja arī Kalgans. Viņam bija baigi, un, kā redzams» suns notikušo nesaprata. Viņš žēlabaini smilkstēja un svaidījās no viena pie otra, nezinādams, kurp un kam sekot. Jūrnieki juta līdzi suņa mokām, bet draugam, kas peldēja viņiem blakus, nespēja nekā palīdzēt. Otra četrkājainā būtne, kas arī bija ūdenī, viesa visos šausmas. Lielais kuilis vairs neatkāpās no jūrniekiem kopš kuģa nogrimšanas brīža. Ūdenī viņam bija tikai viena tieksme: uz kaut ko atbalstīties. Kā traks, neko vairs neapjēgdams, viņš rausās virsū koka gabaliem, bet tie grima zem viņa svara. No

slīdējis no tiem, kuilis tūliņ pat ķepurojās virsū cilvēkiem, raudams viņus sev apakšā. Izniruši no cūkas rumpja apakšas, viri šausmās sprauslāja, bet kuilis atkal rāpās virsū gan vienam, gan otram. No viņa bija grūti atkratīties. Ar pēdējiem speķiem kuilis piepeldēja pie kārtējā upura, bet cilvēks, kas šoreiz gadījās ceļa, bija paglābies uz bungām. Airēdamies ar vienu roku, matrozis izrāva no ūdens lielās bungas, pacēla augstu gaisa un lamādamies dauzīja ar tām cūku tieši pa purnu. Dimdēja dobji sitieni. Kāds cits, šādu ainu ieraudzījis, iesaucās:

— Tā viņam vajag, treknajam velnam! Japaņiem palīdz mūs slīcināt!

No vīriem, kas bailēs peldēja prom no kui|a, atīras spēcīgs, ruds matrozis Pjotrs Barišņikovs. Lieliem vēzieniem viņš trauca palīgā cilvēkam, kas jau zaudēja spēkus cīņā ar satrakoto dzīvnieku. Barišņikovs ar savām milža rokām parāva kuili sev apakša un uzsēdās uz tā jāšus. Kuilis zem šā jātnieka beidzot pierijās ūdens un nosmaka.

Divi matroži balstīja ievainoto Mjklucho, kas peldēja, glābšanas jostu aplicies. Pēc vecas, gadsimtu svētītas tradīcijas, komandieris bija atstājis kuģi pats pēdējais. It kā nevēlēdamies šķirties no grimstošā «Ušakova», viņš vēl ilgi stāvēja uz tiltiņa, kad visa komanda un virsnieki jau bija ūdenī. Bez steigas aplicis glābšanas jostu, viņš arvien vēl vilcinājās atstāt kuģi, ar kuru kopš aizbraukšanas no Liepājas viņam saistījās tik daudz pārdzīvojumu. Komandieris, turēdamies pie reliņa, klusēdams lūkojās cilvēkiem piekaisītā jūrā. Varēja domāt, ka viņš vēro komandas parasto peldēšanos. Bet droši vien Miklucho satrauca citādas domas. Savu mazo krastu apsardzības bruņu kuģi, kas domāts braucieniem iekšējās jūrās, viņš bija laimīgi izvadījis pa ārkārtīgi garu ceļu cauri trim okeāniem. Ar pašaizliedzīgu mīlestību viņš visu savu enerģiju un kaislo sirdi veltīja kuģa dienesta noorganizēšanai, bet šis darbs, pastāvot augstāko aprindu nelietīgai vadībai, prasīja no viņa necilvēcīgu piepūli, lai kuģa dienestu varētu nokārtot pietiekami labi. Komandieris saliedēja ap sevi apakšniekus, cēla to disciplinu, mācīja, kā neatlaidīgi pretoties ienaidniekam, kas flotes kaujas vienību skaitā un labumā bija acīm redzami pārāks. Vārdu sakot, viņš darīja visu, lai uzvarētu. Un tomēr, izmantojis visas komandas un lielgabalu militārās iespējas, tagad tas uz sakauta un grimstošā kuģa bija palicis viens pats. īstam jūrniekam un spēcīga rakstura komandierim tas bija tāds cerību sabrukums, no kura nodrebētu pat ikviena rūdīta sirds. Taču sakāvē vainīgs nebija viņš, bet tie, kas viņu neapgādāja ar īstiem kaujas ieročiem. Laikam gan Miklucho daudz ko pardomāja šajos traģiskajos brīžos, stāvēdams uz tiltiņa un it kā piekalts turēdamies pie reliņa. Un tikai pašā pēdējā mirklī, kad kuģis

sagrīļojās un nogāzās uz borta, Miklucho-Maklajs atcerējās, ka jāglābjas. Pārlēcis pār tiltiņa reliņu, viņš pacēla rokas un gluži kā draudzīgos apkampienos metās dzidrajos viļņos, ar kuriem, daudzus gadus pa jūrām braukādams, tik cieši bija saradojies. Komandieris, kam šķemba bija ievainojusi plecu, šeit pamazām zaudēja spēkus, un pēc laiciņa matroži, kas viņam palīdzēja, manīja, ka Miklucho nevarīgi nokaras galva. Viņš vārgi teica:

—   Atstājiet mani! Glābieties paši! Man tik un tā ir beigas …

Un komandieris aizvēra acis. Vairāk viņš neko neteica. Taču

matroži vēl ilgi peldēja viņam līdzās un komandieri atstāja tikai tad, kad tas jau bija pavisam sastindzis.

Bet visapkārt, zaudēdami pēdējos speķus un no aukstuma trīcēdami, jūrnieki atvadījās cits no cita, lūdza dievu un lādēja savu likteni. Spēcīgie un stiprie, viegli turēdamies virs ūdens, palīdzēja vājākajiem biedriem un atdeva tiem drošākos glābšanās līdzekļus. Daži dzīvespriecīgi vīri nezaudēja dūšu pat šajos drausmīgajos brīžos, viņi jokojās un zobojās par savu posta pilno stāvokli. Kāds matrozis peldēja, aizspraudis aiz auss papirosu.

—   Puiši, vai kādam nav sērkociņu, ko aizpīpēt? — viņš jautāja biedriem tik lūdzošā balsī, it kā no tā būtu atkarīga viņa glābsanās.

Pēkšņi no ūdens izslējās divas kailas kājas. Tās liecās ceļos un atkal strauji izstiepās it kā vingrošanas stundā. Mašīnists Grigorijs Skopovs piepeldēja pie tām pirmais. Viņš gluži viegli apgrieza atpakaļ līdzsvaru zaudējušo cilvēku. Izrādījās, ka tas ir kurinātājs Semjons Miņejevs, apsviedies ar galvu uz leju, jo glābšanas veste tam bijusi aplikta pārāk zemu. Kopā vini peldēja tālāk.

Tikai pēc paris stundām piebrauca divi japaņu kreiseri — «Ivate» un «Jakumo». Nolaiduši laivas, tie sāka glābt cilvēkus. Pa tam viļņi bija izkaisījuši peldētājus uz visām pusēm, tālu no «Ušakova» nogremdēšanas vietas. Kamēr viņus uzlasīja no ūdens, bija jau satumsis. Pēdējos peldētājus, tikko dzīvus un jau sastingušus, meklēja starmešu gaismā. Siem nelaimīgajiem tumsā klājās grūtāk nekā uz bruņu kuģa kaujā. Tur šāviņš varēja nodrāzties arī garām, bet šeit viņi bija jau sarijušies ūdeni un cīnījās pēc elpas saltajā jūras atvarā. Katrs vēlējās, lai tieši viņu drīzāk skartu starmeša gaismas strēle, bet tā taustījās visapkārt, daudzus atstādama nepamanītus. Cilvēkus pārņēma šausmas, iedomājoties, ka viņi netiks laivā. Tad nāve būtu droša.

Glābšana beidzās melnā tumsā ap pulksten deviņiem vakarā. Visā «Ušakova» ekipāžā bija četri simti četrdesmit divi cilvēki, bet uz abiem kreiseriem dzīvi nokļuva trīs simti trīsdesmit deviņi. Drošsirdīgā komandiera viņu vidū neredzēja. Miklucho-Maklajs bija palicis jūrā un miris kā varonis.

Kopā ar citiem izglābās arī stūrmanis Maksimovs un pierakstīja sev par piemiņu:

«Japaņu jura. 37. ziemeļu platuma grāds, garums 133°30' uz austrumiem no Grinvičas.»

Sis tad arī ir precizs tās vietas apzīmējums, kur nogrima bruņu kuģis «Ušakovs», godam nesdams dižā flotes vadoņa vārdu.

ES ŠĶIROS NO «ORJOLA»

Bruņu kuģa «Orjols» komandētājs — otrā ranga kapteinis Sidorovs pirms kaujas trauksmes izziņošanas sacīja tuvumā esošajiem virsniekiem:

—   Vai tad mēs varam cīnīties pret visu Japanas floti? Mūsu bruņu kuģis pilnīgi sadragāts, artilērija izgājusi no ierindas, šāviņu nav. Kā redzams, būs vien jāmirst…

Mičmanis Sakelari aizvainoti atbildēja:

—   Jau pirms stundas es jums teicu: virsnieki un komanda jāpārvieto uz «Izumrudu», bet mūsu bruņu kuģis jānogremdē. Tā bija vienīgā izeja. Bet jūs par manu ierosinājumu nelikāties ne zinis.

Paklausot Sidorova pavēlei, taurētāji noskandināja kaujas trauksmi.

Tanī brīdī vecākais signalists Zefirovs ziņoja:

—  Jūsu augstdzimtība, uz «Nikolaja» uzvilkts starptautiskā koda signāls.

—   Kāds? — Sidorovs jautāja.

Signalists ieskatījās kodu grāmatā un atbildēja:

—   «Padodos».

Sidorovs iepleta muti un uz laiciņu it kā zaudēja valodu. Kā redzams, viņa aptumšotā apziņa ar pūlēm uzņēma dzirdēto. Viņš tik neatlaidīgi un vērīgi aplūkoja gan Zefirovu, gan virsniekus,, it kā tikai tagad būtu nolēmis izpētīt šo cilvēku sejas. Pēc tam pakratīja pārsējiem notīto galvu un izgrūda:

—  Tas nevar būt!

Signālus pārbaudīja vēlreiz — šaubu nebija.

Sidorovs saguma, saķēra galvu un vaicāja pats sev:

—   Nu, Konstantin Leopoldovič, ko tu tagad darīsi?

Un, ne no viena nekautredamies, sāka skaļi raudāt, nevarīgs kā pamests bērns.

Viņam atkal ziņoja, ka uz «Nikolaja», kuru ienaidnieks sāka apšaudīt, uzvilkta balta flaga.

Sidorovs izslējās un pataustīja vispirms uz viena, tad uz otra kamieša divsvītrainos zeltotos uzplečus, kas dūmos un kvēpos bija kļuvuši tumši.

—  Ja jau admiralis padodas, tad jāpadodas arī mums. Signālu atkārtot! Uzvilkt baltu flagu!

Vairāki virsnieki nedroši protestēja. Seit, tāpat kā uz «Nikolaja», daži ieteica bruņu kuģi uzspridzināt, citi — atvērt kingstonus un to nogremdēt. Bet tad kāds atcerējās ievainotos: ko darīt ar tiem? To taču sanāca apmēram simts, viņu vidū arī virsnieki un pats komandieris! Bija atrasts iegansts, lai bruņu kuģim nedarītu neko, un galvu zaudējušai priekšniecībai smagā atbildības nasta uzreiz kļuva vieglāka.

Grotmastā nebija vairs nevienas veselas falles, ar kuru varētu atkārtot padošanās signālu.

No mantu noliktavas atnesa rezerves falles un trīsīšus. Signalists kārtoja flagu uzvilkšanas ierīces. Aizskrēja uz kopkajiti pēc salvetes. Padošanās signāls vēl nebija uzvilkts, bet kuģī no viena nodalījuma uz otru jau traucās apstulbinoša vēsts:

—   Padodamies gūstā!

—  Vai tiešām?

—  Jā, jā, padodamies. Signalists nupat stāstīja. Viņš aiznesa uz tiltiņu salveti. To uzvilkšot baltās flagas vietā.

Kuģī izcēlās juceklis. Ļaudis pameta savus posteņus un kāpa augšā. Kreisā borta sešcollu torņa apkalpe, nenojauzdama, kas notiek uz tiltiņa, pēkšņi sāka piešaudi. Bet pēc diviem grāvieniem no kaujas torņa pienāca rīkojums uguni pārtraukt. No tiltiņa atsūtītais raitnieks, ruds, piņņains matrozis, apskraidīja visus torņus, kas vēl spēja darboties, un mežonīgi bļāva:

—   Nešaut! Kauja beigusies!

Mašīnas apturēja, un bruņu kuģis apstājās, smagi šūpodamies rāmajos viļņos. «Orjols» darīja visu to pašu, ko citi kuģi. Bet, kad tie Andreja flagu aizstāja ar japaņu flagu, Sidorovs noteikti paziņoja:

—   Japaņu flagas man nav!

Kāds virsnieks, tumšmatis, ar smailu bārdu un kuplām ūsām, uztraukdamies teica:

—   Domāju, ja jau esam nolēmuši padoties, tad vajag būt konsekventiem līdz galam un pašiem uzvilkt ienaidnieka flagu. To taču tik un tā izdarīs japāņi, kad ieradīsies uz mūsu kuģa. Bet viņi uzvilks savu flagu ar ceremonijām, ar «banzai» saucieniem, varbūt pat ar muziķu. Kādēļ dot ienaidniekam iespēju vēlreiz paņirgāties par mums?

Viņa argumentiem piekrita visi virsnieki un arī pats Sidorovs. Saskaņā ar jūras reglamentu kaujas laikā gafelē uzvilkto Andreja flagu, tāpat kā karogu kājnieku pulkā, stingri sarga sargkareivis; flagu ne uz mirkli nedrīkst nolaist bez paša komandiera rīkojuma. Bet mums šajā postenī norīkotais sargkareivis, ierindas kvartirjers Zaozerovs, vakar tika ievainots, un citu norīkot priekšniečība bija aizmirsusi. Signalisti norāva neapsargāto flagu kā nekam nederīgu lupatu un uzvilka japaņu flagu.

Bruņu kuģis «Orjols» vairs nebija Krievijas impērijas īpašums.

Drāzos uz mašīnu darbnīcu paziņot jauno notikumu inženierim Vasiļjevam. Cieši aizmidzis, viņš gulēja, saritinājies uz virpas. Sagrābu Vasiļjevu aiz pleciem un, uzrunādams bez kādas «labdzimtības», saucu:

—   Vladimir Poliektovič!

Viņš pielēca tik strauji, it kā elektriskā strāva to būtu uzsviedusi gaisā. Aiz satraukuma elsu vien un pirmajā mirklī neko nespēju pateikt. Bet viņš, acīm redzot nojauzdams, ka noticis kas neparasts, steigšus jautāja:

—   Pa miegam dzirdēju šaušanu. Kāpēc mūsu lielgabali apklusa? Kāpēc nav ienaidnieka šāviņu dārdoņas? Kas tie par kliedzieniem tur skan? Varbūt mēs jau grimstam?

Dažos vārdos pastāstīju, ka padodamies gūstā.

Apstulbis viņš plati iepleta brūnās acis, it kā dzirdētu brīnumu. Virs baltā krekla uzvilktie, ar eļļu notraipītie darba svārki pašķīrās. Vasiļjevs steidzīgi sāka pogāties un, bargi saraucis biezās, melnās uzacis, sacīja:

—   Viss beidzies. Krievijas ķeizariskā flote sagrauta. Jūrā japaņi kļuvuši neierobežoti saimnieki. Četru bruņu kuģu atdošana ir visas mūsu nejēdzīgās kampaņas loģisks noslēgums. Mastos karājas salvete, pie gafeles — ienaidnieka Uzlecošās saules flaga. Grūti iedomāties, ka patvaldību varētu ķert vēl nesaudzīgāks trieciens.

Vasiļjevs lūdza, lai palīdzu viņam uzkļūt uz klāja. Satraukts pagrābu viņu klēpī un gandrīz skriešus devos augšup pa nesadragato pūpes trapu.

Viegli ievainotais leitnants Kaitēklis kopš vakardienas nebija nācis laukā no operāciju punkta un tikai tagad uzkāpa uz augšējā klāja. Ieraudzījis inženieri Vasiļjevu, viņš sāka vaimanāt:

—  Vladimir Poliektovič! Ko tad te pie mums izdarījuši? Nolēmuši padoties bez kaujas! .. .

Japaņu flote, ielenkusi mūsu četrus bruņu kuģus, tuvojās ļoti piesardzīgi. Tās kuģu loks pakāpeniski sašaurinājās. Mastos nemitīgi šāvās augšā mums nesaprotami signāli.

Apjukums uz bruņu kuģa «Orjols» auga augumā. Tie ekipāžās locekļi, kas neatradās uz tiltiņa, nezināja, kas būs tālāk. Daži runāja, ka kuģi nogremdēšot, citi teica, ka ne.

No centrālā posteņa uz tiltiņa uzkāpa revidents — leitnants Burnašovs. Viņš prasīja Sidorovam:

—   Ko pavēlēsiet darīt ar kuģa kasi? Manā glabāšanā ir arī slepenie dokumenti un šifras.

Sidorovs izrīkoja:

—   Slepenos dokumentus un šifras sadedzināt kurtuvē, bet naudu izdalīt virsniekiem un komandai.

Taču revidents iebilda:

—   Atbildību par kroņa naudas izdalīšanu nevaru uzņemties. Manuprāt, labāk to naudu nogremdēt.

Sidorovs viņam piekrita, un tika nolemts izsniegt tikai virsniekiem katram desmit mārciņas sterliņu pirmajām gūsta dzīves vajadzībām.

Revidents, kas parasti kustējās flegmātiski un gausi, pēkšņi kļuva varen rosīgs. Pēc brīža viņš jau bija pirmajā katlu telpā. Viņa atnestie dokumentu saiņi vienā mirklī pārvērtās pelnos. Burnašovs tikpat veicīgi nokāpa centralajā postenī, kur pa kaujas laiku bija novietota naudas lāde. Tur, apakšā, atradās ne vien sargkareivji, bet arī daži komandas locekļi. Revidents, nemaz nepieaicinādams sargmaini, pats atstūma sargkareivi un atvēra lādi. Kuģa kasē bija vairāk nekā septiņdesmit tūkstoši rubļu krievu un angļu naudā, ncierēķinot saimniecības sumas, kas atradās īpašā šķirstiņā. Turpat bija arī glabāšanā nodotā matrožu un komandiera personīgā nauda. Revidents steidzīgi šķiroja naudu, mezdams to maisiņos; zelta, sudraba un vara monētas atsevišķi. Rokas tam drebēja, no gaļīgās, pūtēm klātās sejas pilēja sviedri. Paciņas ar lielām naudaszīmēm viņš bāza sev azotē. Matroži atskārta, kas te notiek, un lūdza, lai viņš arī tiem dotu daļu laupījuma. Revidents pacēla galvu un sacīja:

—   Puiši, labi, došu jums mazliet naudas, bet nevienam par to ne vārda! No priekšniecības varu dabūt par ādu. Bet, ja komandā uzzinās, ka esmu jūs apdāvinājis, tad no tik liela bara nekādi netikšu vaļā.

Matroži dabūja naudu kā kurais — sākot ar simt rubļiem un vairāk. Stūres vīram Zirnovain, kas palīdzēja revidentam mest naudu pār bortu, tika tūkstoš divi simti divdesmit pieci rubļi. Bet visvairāk revidentam bija jādod vecākajam batalierim Pjatovskim, kas arī paspēja ierasties.

Un tā pāri bortam pārlidoja tikai sīknauda, bet pārējā suma, atskaitot izdalīto naudu, palika revidentam. Viņš pakampa vismaz piecdesmit tūkstošu rubļu. Taču bagātajam Orlas muižniekam šī suma tomēr vēl šķita maza. Viņš pievāca arī naudas sainīti, kas piederēja personīgi komandierim. Bet komandieris Jungs tobrīd mocījās nāvīgo ievainojumu sāpēs un nenojauta, ka to aplaupa viņa paša virsnieks 28 .

Komandā sākās demoralizēšanās. Daudzi matroži vairs neklausīja virsniekiem. Bruņu kuģa komandētājs Sidorovs to pamanīja un pavēlēja man iznīcināt rumu. Kopā ar jungu nolaidos dziļi kuģī, pārtikas pagrabā. Mums bija krājumā divsimt piecdesmit spaiņu neatšķaidīta, astoņdesmit grādu stipra ruma un vairāk nekā simt spaiņu četrdesmitgradīgā. Izlaidām to no cisternas uz klāja, kas bija segts ar linoleju, bet no turienes rums pa noteku caurulēm satecēja kuģa dibenā. Kad uzdevumu biju jau paveicis, pārtikas pagrabā saskrēja tie matroži, kam patika iedzert. Viņi klupa man virsū, neķītri lamādamies:

—   Kāpēc tu tādu mantu iznīcināji? Par to tevi vajadzētu uz vietas nomiegt, un beigta balle!

—   Priekšniecība pavēlēja.

—   Nav mums vairs nekādas priekšniecības!

Daži matroži, uz ceļiem nometušies, sāka strēbt rumu no linolejā palikušajām smaržīgās valgmes peļķēm. Viens ielīda cisternas piltuvē un tūliņ noslāpa. Viņu izvilka jau beigtu. Man nebija vairs nekādas vajadzības uzturēties pārtikas pagrabā. Iegāju produktu nodaļā, kur zem griķu putraimiem biju paslēpis savu manuskriptu saini: dienasgrāmatas, ceļa piezīmes, uzmetumus iecerētiem darbiem par jūrnieku dzīvi. Saini izvilku un, mazliet šaubīdamies, nolēmu to sadedzināt, lai rakstītais nenokļūtu japaņu rokās. Bija jākāpj augšā kambizē. Kad kurtuvē uzliesmoja burtnīcas, sajutu tik skaudras sāpes, it kā daļa no manis paša cepinātos uz uguns. Mierinājumu deva tikai viens: ko esmu uzrakstījis, to nekad neaizmirstu.

Tagad biju brīvs no visiem pienākumiem un staigāju pa kuģi, vērodams, ko dara citi.

Kuģa ekipāžā nekādi nespēja atgriezties normālās sliedes un joprojām bija nemiera pilna. Apmēram astoņi simti kaujā neskarto cilvēku vairs nebija organizēts, komandiera gribai pakļauts spēks. Karavīri īsā laikā pārvērtās par mežonīgu pūli. Vieni bēdājās, citi priecājās par atgūto dzīvību. Bija dzirdami nesakarīgi saucieni, neķītra lamāšanās, ļauni joki. Surp un turp šaudījās tie, kas vēl neticēja glābiņam. Vārdu sakot, kā jau katrā pūlī, ikviens rīkojās savādāk.

Priekšnieki deva pavisam pretrunīgus rīkojumus:

—   Iznīciniet instrumentus! Sviediet pār bortu visu, ko var!

—   To nedrīkst darīt! Bruņu kuģis vairs nepieder mums. Japaņi par to mūs nošaus.

Mičmanis Karpovs, straujš un dedzīgs vīrs ar mongoliskiem sejas vaibstiem, te dusmojās, te atkal sūdzējās virsniekiem:

—   Negods! Cik liels negods!

Viņu mierināja:

—   Glābjam komandu un ievainotos.

Karpovs skarbi pārtrauca kolēģus:

—   Esam braukuši nevis glābties, bet karot! Glābjas tikai klosteros!

Viņam šis notikums patiesi bija smaga nelaime. Kaujā neviens tik ļoti neriskēja ar savu dzīvību kā šis jaunais virsnieks. Karodams pret ugunsgrēkiem, viņš ar dīvainu mežonīgu sajūsmu traucās pa kuģi, skrēja neaizsargātās vietās, kur bariem spindza kvēlojošas šķēpeles. Viņš piederēja pie tiem nedaudzajiem varoņiem, kuri domāja, ka var vēl glābt to, ko bojā ejai lēmusi visa valsts sistēma.

Kāds virsnieks, zūdīdamies par nākotni, izmisumā kliedza:

—   Mums atņems muižnieku tiesības!

Vīpsnādams ar ļaunu prieku viņam atbildēja kurinātājs Baklanovs:

—  Jā, jūsu labdzimtība, gribējāt ar vilkiem plēsties, bet izrādījās, ka jums ir teļa zobi.

Bocmanis Sajems mēģināja radīt komandā pret sevi līdzjūtību:

—   Kas tad tas? Tik daudzus gadus esmu uzticīgi kalpojis, bet tagad mani atdod gūstā.

Taču viņš guva nevis līdzjūtību, bet ļaunu izsmieklu:

—   Bocmaņa kungs, velti esat centušies! Jums būs jāpameklē cits amatiņš.

—   Nekas, bocman, nezūdieties! Divdesmit dienesta gados tik labi esat iemanījies matrožus dauzīt, ka tagad tas jums noderēs. Tūdaļ jūs pieņems meitu mājā par ārā sviedēju.

Komandā nerimās un nerimās baumas, ka kuģi uzspridzināšot vai nogremdēšot. Tāpēc daudzi nodrošinājās ar glābšanās piederumiem. Citi, baidīdamies, ka japaņi atņemšot mantas, pārģērbās goda drēbēs, lai nezaudētu jaunās bikses un flaneļa kreklu. Desmitiem matrožu stāvēja ierobos, sagatavojušies lekt pāri bortam, tikko atskanēs pirmās trauksmes skaņas. Bailīgākie bija izģērbušies pilnīgi kaili un turēja rokās, piespieduši pie vēdera, drānas un zābakus.

Nejauši gāja garām leitnants Pavļinovs un, visu to ieraudzījis, skaidroja matrožiem:

—   Puiši, netaisieties uz glābšanos! Kuģi negremdēsim. Tūliņ ieradīsies japaņi. Un jūs šādā izskatā nostāsieties viņu priekšā! Japaņi taču smiesies par jums!

Matrožu noskaņojumā bija sācies lūzums. Tagad viņus būtu grūti piespiest cīnīties.

Tas pats notika arī ar virsniekiem. Skaidri to varēja vērot uz priekšējā tiltiņa, kur bija sapulcējusies vadības lielākā daļa. Daži drūmi klusēja, citi arvien vēl ņurdēja, neapmierināti ar otrā ranga kapteiņa Sidorova rīcību. Visvairāk par padošanos bija sašutis leitnants Kaitēklis, kas arī atradās turpat un lāgu lāgiem pameta skatienus uz stūres vīriem un signalistiem, tiesas procesa nākamajiem lieciniekiem. Kad viņš sāka klāstīt, ko vajadzējis darīt, lai bruņu kuģis nekristu japaņu rokās, pienāca ziņa, ka pakaļējais divpadsmitcollu tornis gribot atklāt uz ienaidnieku uguni. Uz tiltiņa visi virsnieki kļuva varen tramīgi, bet leitnants Kaitēklis trīcēdams bļāva:

—   Kā tad drīkst šaut? Viņi taču tur prātā jukuši! Japaņi mūs nogremdēs vienā mirklī. Bet es esmu ievainots, es nespēju glābties …

Paklausot bruņu kuģa komandetāja rīkojumam, leitnants Pavļinovs aizsteidzās uz pūpi un, atgriezies uz tiltiņa, ziņoja:

—   Tornī neviens pat nedomā par šaušanu. Koinendori sēž, uzkož konservus un, šķiet, kaut ko iedzer. No lielgabaliem, kas pielādēti jau kopš nakts, pavēlēju izņemt puslādiņus un pārsviest pār bortu.

Kuģī gan šur, gan tur ieskanējās piedzērušu cilvēku balsis. Kur komanda ņēma ko iemest? Izrādījās, ka par rumu, ko satecināju kuģa dibenā, vispirms uzoduši tilpņu mašīnisti, pēc tam par to uzzinājuši kuģa mašīnisti, kurinātāji un citi matroži. Visi skrējuši lejā ar spaiņiem un lielām vara tējkannām. Tiesa, izrādījies, ka rums tur ir netīrs, gružains un tā virsmā spīguļo smēreļļas plankumi, bet tas matrožiem nebija nekas. Rumu tūliņ filtrēja caur vati, ko dabūja no sanitariem.

Komanda ar katru brīdi apskurba arvien vairāk un kļuva aizvien nesavaldīgāka. Virsnieki aprāvās, juzdami, ka viņu vara beigusies. Viņi nesašuta pat tad, ja kāds matrozis, ar viņiem runādams, turēja zobos papirosu.

Mašīnists Cunajevs jeb, kā matroži viņu saukāja, «čugunzellis» bateriju klājā sastapās ar leitnantu Kaitēkli un skaļi sacīja:

—  Jūsu labdzimtība, parādiņu gribu samaksāt!

—   Tā kā neatceros, ka tu būtu man parādā.

—   Toties es labi atceros, jūsu labdzimtība. Tas bija pirms kādiem trim mēnešiem. Toreiz jūs ne par šo, ne par to ietupinājāt mani karcerī.

Leitnanta Kaitēkļa seja uzreiz pārvērtās, smailā, rudā bārdiņa noraustījās, un viņš nepaspēja ne vārdu bilst, kad jau aizripoja pa klāju. Tas notika tik ātri, ka neviens no klātesošiem nesaskatīja, kur leitnants dabūjis triecienu. Cunajevs, sažņaudzis svina smagās dūres, mežonīgi izlieca milzīgo, stūraino augumu un gribēja vēlreiz mesties virsū Kaitēklim, bet kurinātājs Baklanovs uzbrucēju sakampa ciet.

—   Pirmkārt, guļošu nesit, otrkārt, kauns uzbrukt ievainotam cilvēkam. Un vispār nav vērts ālēties. Pēterburgā, tur, ja gribēsi, varēsi parādīt savu drosmi.

—   Kas tas par ievainoto? Pirmā numura simulants!

—   Par to var spriest tikai ārsts.

Kamēr kurinātājs un mašīnists strīdējās, leitnants Kaitēklis uzšāvās kājās un aizmuka uz kajiti. Cunajevs sāka jau gānīt savu draugu, bet tas, it kā nekas nebūtu noticis, savilka seju platā smaidā un rāmi ierunājās:

—   Pietiks dusmoties! Labāk atbildi uz vienu jautājumu: kas ir puika un kas ir pašpuika? Puika ir puika, bet, kas ir pašpuika, to nevaru saprast. Tas laikam tam pirmajam puikam rada?

Visi sāka skaļi smieties, aprima arī Cunajevs.

Matroži uzlauza virsnieku vīna pagrabu. Tur bija daudz dažādu šķirņu vīnu. Tie visi pazuda komandas čemodānos.

Sidorovs, no tiltiņa raudzīdamies uz matrožiem, elsa un pūta:

—   Kaut drīzāk ierastos japaņi! Citādi diezin kas var notikt mūsu iereibušajā kuģī.

Kontradmirālis Ņebogatovs bija atgriezies uz «Nikolaja I» un pavēlējis sasaukt vienības kuģu komandierus. Drīz vien pie «Orjola» borta piestājās japaņu kuteris. Tajā jau atradās «Seņavina» komandieris — pirmā ranga kapteinis Grigorjevs un «Apraksina» komandieris — pirmā ranga kapteinis Ļišins. Uzņēmis Sidorovu, kuteris devās uz «Nikolaju».

No tiltiņa bija redzams, ka «Orjolam» tuvojas japaņu mīnu kuģis. Pie mums pašlaik beidza iznīcināt slepenos dokumentus. Uz bateriju klāja uznāca smagi ievainotais jaunākais stūrmanis Larionovs. Viņu bija grūti pazīt: svārki noplūduši asinīm, no viena uzpleča norauta leitnanta zvaigznīte, kreisā roka pārsieta, galva un seja aiztīta, vaļā tikai labā acs. Larionovs pats nespēja iet. Divi matroži veda viņu zem rokām, bet pa priekšu gluži kā bērēs svinīgi soļoja signalists, nesdams piekaramā buru audekla kojā satītu gaitas un sardzes žurnālu, jūras kartes un signālu grāmatas. Kojā ielika dažus 75 milimetru šāviņus, un sainis pa lielgabala lūku plunkšķēdams iekrita jūrā. Tas notika tajā brīdī, kad ienaidnieka mīnu kuģis piestājās pie «Orjola» pūpes.

Šautenēm apbruņoti japaņu matroži ātri uzsteidzās uz bruņu kuģa klāja. Bija kādi simt cilvēki. Kopā ar viņiem ieradās četri virsnieki, no kuriem kapteiņleitnantam Nakagavam kā vecākajam bija uzdots komandēt «Orjolu». Pēc brīža japaņu matroži saskaņā ar savas priekšniecības norādījumiem izklīda pa visu kuģi, pārņemdami savā apsardzībā nesagrautos torņus, mīnu nodaļas, bumbu pagrabus, pulvera noliktavas, dinamomašīnas. Daļa no viņu neapbruņotās komandas nokāpa pie mašīnām un katlu telpās.

Mūsu matroži, nekautrēdamies japaņu klātbūtnes, joprojām plītēja. Pussagrautā mīnu kutera pūpē bija novietojušies mašīnu kvartirjeri Gromovs un Ņikuļins, mašīnists Cunajevs un kāds kurinātājs. Viņu priekšā stāvēja sarindotas gaļas konservu kārbas un spainis ar rumu. No kutera skanēja balsis:

Uz priekšu, tēvuzemes dēli!

Mums atspīdējis slavas rīts.

Suns Otrdienis, noceļojis kopā ar mums no Rēveles līdz Cusimai, nekādi nespēja samierināties, ka uz kuģa ieradušies japaņi. Viņš tūdaļ saskatīja, ka sejas tiem citādas nekā krievu jūrniekiem. Bet visvairāk laikam viņam nepatika suņa degunam nepierastā Austrumazijas ļaužu smaka. Tiesa, Otrdienis tiem nekoda — mesties virsū cilvēkiem — tas nebija viņa dabā. Bet sabozis rūsgano spalvu un atņirdzis zobus, viņš rēja japaņus tik nikni, it kā tie būtu viņa personīgie ienaidnieki. Un neviens nespēja Otrdieni apklusināt. No augšējā klāja to aizdzina uz bateriju klāju, bet suns nerimās arī tur. Visur, kur vien gadījās ceļā japaņi, viņš aizrīdamies rēja, it kā katrā ziņā gribētu padzīt tos no kuģa.

Apmēram pulksten divos bruņu kuģī atgriezās Sidorovs. Mēs jau stāvējām uz augšējā klāja ierindā. Kādas divas trešdaļas «Orjola» komandas japaņi bija nolēmuši sūtīt uz savu bruņu kuģi «Asaclū». Mums piekomandeja šādus virsniekus: vecāko inženieri mcchaniķi Parfenovu, tilpņu inženieri Rumsu, leitnantus Modzaļevski un Satkeviču, mičmaņus Sakelari un Karpovu un virsauditoru Dobrovoļski.

Sidorovs paziņoja padošanās noteikumus:

—   Virsnieku kungi, jūsu ieroči, personīgais īpašums un nauda paliek jūsu rīcībā. Turklāt jums ir tiesības atgriezties dzimtenē, ja dosiet parakstu, ka šajā karā vairs nepiedalīsieties. Arī komanda var ņemt līdzi savas personīgās mantas un naudu …

Japaņi neļāva Sidorovam vairāk runāt un tūliņ iesēdināja to savā tvaika kuterī. Pēc viņa kuteri nokāpa arī pārējie norīkotie virsnieki. Tad sākās mūsu komandas pārvietošana uz barkasiem. Vēlēdamies apskatīt japaņu bruņu kuģi, tīšu prātu iejaucos aizbraucējos. Kvaterī, balstīdamies uz kruķiem, stāvēja inženieris Vasiļjevs. Lielā steigā skrēju pie viņa atvadīties. Man roku spiezdams, viņš piekodināja:

—   Saudzējiet sevi svarīgākam darbam! Gaidāmi grandiozi notikumi. Iegaumējiet, ka ar šodienu Krievijas impērijas vēsturē sākas jauna nodaļa…

Līdzās Vasiļjevam stāvēja garīdznieks Paīsijs, nesapratnē raudzīdamies uz japaņiem. Pie viņa piegāja kurinātājs Baklanovs un, noņēmis cepuri, uzsvērti skaidri un dikti teica:

—   Sveiks, sarafanā tērptais āzi!

Skaļai matrožu smieklu brāzmai skanot, garīdznieks samulsis sāka mirkšķināt ačeles.

Ar pieblīvētiem buru audekla čemodāniem, kur grāmatu bija vairāk nekā citu mantu, nokāpu barkasā. Kad tvaika kuteris sāka vilkt mūs prom, pēdējo reizi atskatījos uz «Orjolu». īsu mirkli atmiņā nez kāpēc pavīdēja kāds tālas bērnības notikums.

Man bija pieci gadi. Pēcpusdienas saules staru svelmē māte pļāva tīrumā rudzus. Bet es viens pats spēlēju karu un kliegdams skraidelēju pa nopļauto lauka strēmeli. Rokās man bija nūja, kas aizstāja šauteni, piķi un lielgabalu. Iedomātie turki gāzās zem maniem sitieniem kā rudzu stiebri zem mātes sirpja. Kopiņu stati man šķita ienaidnieka cietoksnis. Bruku virsū cietoksnim, bet, paklupis uz ataras, ar sparu ietriecu seju durstīgajā kopiņas resgalī. No lūpām plūda asinis, asa sāpe iecirtās kreisajā acī. Raudādams melos pie mātes, 'bet tā pārbijusies piespieda mani pie krūtīm un pārmetoši, laipnā balsī ierunājās:

— Aļoša, Aļoša! Manu nevaldāmo dēliņ! Lūgšanas vajadzētu skaitīt, bet tu esi karot sadomajis. No tā ļaudis laimi negūst!

Kopš tās dienas pagājuši divdesmit divi gadi. Šai laikā esmu daudz pārdzīvojis, daudz redzējis un grāmatās izlasījis, un tagad, domās izsteigdamies cauri pagātnei, atcerējos kāda filozofa prātulu: «Līdz četrdesmit gadiem cilvēks ir teksts, bet pēc četrdesmit gadiem šā teksta komentārs.» Līdz tādam vecumam man vēl tālu. Ja filozofam taisnība, tad, braucot ar «Orjolu», it īpaši pēdējas pusotrās diennaktīs, kad kopā ar citiem elpoju iznīcības un nāves gaisu, manas dvēseles teksts kļuvis kolosāli plašs …

§OrjoIs» klusajos viļņos mazliet šūpojās. Kuģa krāsa bija apdegusi un lobījās nost. Vakar tas vēl bija melns, šodien jau pelnu peleks, it kā kaujā nosirmojis.

Kad mūsu bruņu kuģis padevās gūstā, smagi ievainoto komandieri Nikolaju Viktoroviču Jungu pārnesa no operāciju punkta uz lipīgo slimību izolatoru. Šī nelielā, iegarenā telpa ar vienu iluminatoru kaujā nebija cietusi. Kaut gan kuģī bija izcēlušies un apdzēsti daudzi ugunsgrēki, šeit šotēs un griestos joprojām mirdzēja balta emaljas krāsa. Gar bortu piestiprinātās vienīgās dzelzs kojas galvgalī stāvēja neliels galdiņš, kājgalī — krēsls.

Komandieris ar cauršautu kuņģi un aknām, ar sadragātu plecu un nelielām brūcēm galvā bija bezcerīgā stāvoklī un, kojā. gulēdams, murgoja. Paklausot mūsu virsnieku lūgumam, pie izolatora durvīm nostādīja japāņu sargkareivi, kas ieeju galvenokārt apsargāja pret saviem komandas locekļiem. To darīja tādēļ, lai Jungs nenoskārstu, ka viņa kuģis atdots gūstā. Viņš cīnījās ar nāvi mocoši ilgi, un izolatorā skanēja gan vaidi, gan spalgi kliedzieni. Pie Junga pastāvīgi uzturējās jaunieceltais ziņnesis Maksims Jakovļevs, kas stājās kritušā Nazarova vietā, un laiku pa laikam pie komandiera ienāca arī vecākais kuģa ārsts Makarovs.

Tikai nākamajā dienā, 16. maija pievakarē, Jungs sāka atgūt, samaņu.

Ziņnesis Jakovļevs, mazizglītots un vientiesīgs vīrs, vēlāk par viņu stāstīja:

—  Tikko komandieris atžilba, tūliņ pat ka par postu pa durvīm palūrēja japaņi. «Kas tie tādi uz mūsu kuģa?» viņš jautāja. Bija vien jāsaka: «Padevāmies, jūsu augstdzimtība.» Bet viņš pavilkās augstāk uz spilvena un sāka gauži raudāt! Tad skaidroja man par kādu tur Zemes sapulci: «Beigas,» viņš saka, «kauna pilnajam karam, un arī man,» viņš saka, «beigas. Bet tu, Maksim, varbūt sēdēsi un spriedīsi Zemes sapulcē.» Redzu — komandiera seja visa vienās asarās. Zel man viņa. Tomēr bija labs cilvēks. Bet klusībā domāju: atkal prāts sācis aptumšoties. Kā tad nu es sēdēšu un spriedīšu. Zemes sapulcē, kur laikam tikai lauku varas vīriem darīšana? Mūsu ciemā viens vienīgs šāds bargs varas vīrs, bet ari no tā nav glābiņā. īsts rīkļurāvējs. Ja brauc, tad pa versti ceļu viņam griez. Citādi — piekaus. Komandieris parunāja ar mani un atkal sāka raudāt. Tad lika pasaukt dakteri …

Jungs, runādams ar ziņnesi, protams, nedomāja par lauku policistiem. Jaunībā, iničmanis būdams, viņš bija piedalījies revolucionārajā kustībā. Astoņdesmitajos gados flotē sākušies aresti. No cietuma Jungu glābis tikai tas, ka tolaik viņš atradies braucienā ap zemeslodi.

Bet kāpēc tagad, mirdams, viņš pēkšņi bija sagudrojis izglītot savu ziņnesi? Acīm redzot komandierim pirms nāves gribējās sagādāt sev jel kādu gandarījumu. Eskadra bija sakauta un kuģis, ko viņš tik varonīgi aizstāvēja, padevies gūstā. Jungām atlika tikai viens: atgriezties pie agrākajiem, varbūt sen aizmirstajiem ideāliem.

Vecākais ārsts Makarovs, viņu apmeklējis, tūliņ pat devās uz kuģa lazareti. Tur kopā ar citiem ievainotiem virsniekiem atradās arī jaunākais stūrmanis — leitnants Larionovs. Vecākais ārsts griezās pie viņa ar lūgumu:

—   Leonid Vasiļjevič, komandieris padzirdējis no ziņneša, ka esam padevušies gūstā. Mēģināju noliegt, bet viņš man netic. Lūdz, lai jūs ieejot pie viņa. Nomieriniet viņu! Pašlaik viņš ir pie samaņas.

Divi matroži aizveda Larionovu uz lipīgo slimību izolatoru, bet iekšā viņš iegāja viens.

Jungs, viscauri apsējiem notīts, sēdēja puszviļus: Viņa nomelnējušās sejas vaibsti bija kļuvuši asāki. Labā roka ielikta šinā un pārklāta ar palagu, kreisā atmesta atpakaļ un drebēja. Viņš pētīdams palūkojās ar savām gaišzilajām acīm uz Larionovu un stingrā balsī jautāja:

—   Leonid, kur mēs esam?

Nevarēja melot mirušā tēva draugam, melot cilvēkam, kas tik daudz darījis viņa labā. Larionovs taču bija izaudzis Junga acu priekša. Komandieris ārpus dienesta uzrunāja viņu ar «tu» ka savu tuvinieku. Jungs tikai tāpēc bija viņu aicinājis, lai uzzinātu patiesību. Taču patiesība dažreiz dedzina vairāk nekā nokaitēta dzelzs. Kāpēc gan vairot mirstoša ciivēka ciešanas? Bet viņš varēja būt uzzinājis par īsto kuģa stāvokli ne tikai no ziņneša vien. Ko teiks komandieris par šiem saltajiem meliem, ja pats savām acīm jau redzējis japaņus?

Larionovs, mazliet sastomījies, atbildēja:

—   Braucam uz Vladivostoku. Atlikušas kādas simt piecdesmit jūdzes.

—   Kāpēc kuģa gaita tik lēna?

—   «Ušakovs» nez kāpēc paliek iepakaļ.

—   Leonid, vai tu nemelo?

Larionovam nevaldāmi kāpa kaklā sājš kumoss, un viņš ar pūlēm izteica:

—   Kad tad es jums esmu melojis, Nikolaj Viktorovič?

Un, lai apslēptu savu mulsu, stūrmanis noliecās un saņēma komandiera roku. Tā bija salta kā mironim, bet arvien vēl drebēja. Nāve jau beidza savu darbu.

Komandieris zināja, ka tiklab vecākais ārsts Makarovs, kā arī stūrmanis Larionovs viņu krāpj, bet dara to vienīgi aiz mīlestības pret viņu. Jungs nepūlējās pieķert tuvu cilvēku melos. Gluži otrādi, viņš it kā noticēja, ko tam stāstīja, un samierinātā balsī palūdza:

—   Dod man uzpīpēt!

Jungs steidzīgi un dziļi ievilka kādus trīs dūmus, un papiross izkrita no viņa drebošās rokas. Agonija nevilkās ilgi. Viņš ievaidējās un it kā noliegdams pakratīja galvu. No komandiera krūtīm izlauzās tik dziļa nopūta, kāda mēdz būt cilvēkam, kas nometis no pleciem pārmērīgu nastu, un viņš pēdējo reizi vārgi izstiepās. Seja ar gaišbrūno bārdiņu dzisa un kļuva arvien stingrāka un bargāka. Gaišzilās acis, kas līdz tam vēl slīdēja no priekšmeta uz priekšmetu, stingi pavērsās uz baltajiem griestiem un neatlaidīgi sāka raudzīties vienā punktā, it kā censtos uzminēt kādu noslēpumu.

Stūrmanis Larionovs saliecās un, pleciem raustoties, izgāja no izolatora.

Kuģa atdošanā komandieris Jungs nepavisam nebija piedalījies. Tāpēc mūsu virsnieki nolēma apbedīt viņu jūrā. Japaņi neiebilda.

Nākamās dienas rītā nedzīvās miesas iešuva buru audeklā, pārsedza ar Andreja flagu, pie kājām piekāra svaru, un Jungs

bija sagatavots apbedīšanai. Līķis atradās uz dēļa, kas bija novietots grīdumā pie paša borta. Salauztajā gafelē plīvoja pusnolaista Uzlecošās saules flaga. Pēc dvēseles aizlūguma divi matroži pacēla dēļa galu. Japaņi turēja šautenes godam sveikt. Bungām brauciena signālu rībinot un svešu ļaužu šauteņu zalvei dārdot, komandiera nedzīvais augums pārslīdēja pāri bortam.

Pēc pusstundas japaņu virsnieks iedeva Larionovam kā vienīgajam stūrmanim, kas vēl palicis uz bruņu kuģa, nelielu kartona kvadratiņu. Tur bija izraksts no sardzes žurnālā. Izrakstā bija uzrādīta komandiera apbedīšanas vieta:

Zieme|u platums 36° 15'13".

Austrumu garums 135° 10'.

UZ JAPAŅU BRUŅU KUĢA «ASACHI»

Japaņu tvaika kuteris vilka tauvā trīs lielus barkasus. Vienā, kas bija pārpildīts ar krievu matrožiem, sēdēju arī es urt mani tuvākie biedri. Sākumā visi klusēja un satraukti meta skatienus uz bruņu kuģi «Asachi», kas rēgojās priekšā. Mūs, kas tagad atradamies pretinieka varā, aizveda uz jaunu dzīves vietu. Kas ar mums notiks turpmāk? Bocmanis Vojevodins sēdēja sakucies, it kā klusībā risinātu sarežģītu uzdevumu. Galvanieris Golubevs nemitīgi rauca izbalējušās uzacis. Kurinātājs Baklanovs, acis piemiedzis, noslēpumaini smaidīja pats par savām domām.

Kāds nopūzdamies teica:

—   Mums karš beidzies!

Tūdaļ atsaucās cita balss:

—   Jā, mocījāmies, mocījāmies un par ko?

Galvanieris Kozirevs, galvu papurinājis, jautri sacīja:

—   Paldies dievam: ne cita asinis esmu lējis, ne savējās kaut lāsi pazaudējis. Laimējās — it kā no niknas sievasmātes būtu vaļā ticis. Tagad tikai vajadzētu uz mājām vēstulīti aizskrīvēt.

Stūres kvartirjers nopietni norūca:

—   Tev viņi, tie japaņi, uzskrīvēs tur, kur mugurkauls beidzas.

Visi tramīgi paraudzījās uz runātāju.

—   Varbūt patiesi mums kaut ko nodarīs?

Bija dzirdamas arī citas balsis:

—  Ja nu tikai pērtu vien … Bet, kad mūs visus sāks pie rājām kārt kā zivis kaltēšanai, tad gan dziedāsim Lacara balsī.

—  Viņi nebaidīsies arī dzīviem ādu dīrāt. Ir taču aziati! Ko viņi saprot?

—  Jā, tie tev nesaprot! — bocmanis Vojevodins apskaitās. — Nez kā tā mūsu eskadra iznīcinātā, bet viņiem palikusi vesela!

Kurinātājs Baklanovs, ironiski smīnēdams, ieteica:

—   Bocman, ļauj viņiem pakladzināt pirms nāves.

Zem dzidrās debess zaigoja jūra, pārvilkta ar vieglu, mēļu dūmaku. Ienaidnieka kuģi apmainījās signāliem, kurus mēs nesapratām. Mums nopakaļ slīdēja kuteri un daivas. Japaņi izvadāja pa saviem kuģiem uz «Seņavina», «Apraksina» un «Nikolaja» saņemtos gūstekņus.

Tvaika kuteris, kas mūs vilka, strauji pagriezās un tuvojās bruņu kuģim «Asachi». Raudzījāmies ar satrauktu ziņkāri. Zaļganpelēks, viscaur .ietērpts tērauda bruņās, tas vēla biezus dūmus no abiem skursteņiem. «Asachi» daudzie lielgabali, kas vakar dragāja mūsu eskadru, šodien draudīgi klusēja.

Sermuļi skrēja pa muguru, kad, piegājuši pie trapa, kāpām uz augšējā klāja. Kā izturēsies japaņi pret mums? Bet viņi savus bijušos ienaidniekus saņēma smaidīdami un saukdami:

—   O, kriev, krievi…

Mūsu virsniekus aizveda uz kajitēm, 'bet matrožus novietoja priekšējos kubrikos.

Matroži kļuva drošāki un, sākdami pusdienot, cēla laukā no čemodāniem dažādu veidu pudeles, pilnas ar dārgu šķirņu vīniejn. Tas viss bija iegūts no bruņu kuģa «Orjols» virsnieku pagraba. Lielām krūzēm dzērām cheresu, maršalu, portvīnu, madeiru, šampanieti un visvisādus liķierus. Garastāvoklis strauji uzlabojās. Priekšējā kubrikā, kur es pusdienoju, troksnis kļuva arvien lielāks. Durvīs stāvēja divi japaņu sargkareivji un pameta pa ziņkārīgam skatienam uz krievu matrožiem. Kāds no mūsējiem iesaucās:

—   Puiši, jāpacienā ari japaņi!

Sādu priekšlikumu visi apsveica.

Sargkareivjiem ielēja pa krūzītei liķiera. Viņi ilgi liedzās dzert, kaut ko bērdami savā valodā un noraidoši purinādami galvas. Mēģinājām viņus pierunāt:

—  Jūs tikai nogaršojiet! Tas taču kungu dzēriens. Droši vien savu mūžu neesat baudījuši tādu mantu.

Viens sargkareivis paņēma krūzīti un pielika pie lūpām. Varbūt viņš gribēja tikai nogaršot, bet lūpas liptin pielipa pie krūzītes un neatraudamās sūca biezo, saldo un aromatisko, astoņdesmit grādu stipro dzērienu. Pēc tam tikpat daudz izdzēra arī otrs sargkareivis. Bet pēc kādām desmit minūtēm viņi abi jau sēdēja blakus krievu matrožiem un jautri smaidīja, it kā nekad nebūtu bijuši mūsu ienaidnieki.

No jauna pievērsāmies jautājumam, ko jau šorīt apspriedām uz «Orjola»: ar ko tad īsti vakar esam cīnījušies?

—   Ar angļu eskadru, — vieni apgalvoja.

—   Ar japaņu, — uzstāja otri.

—    Akli esat, vai? Laikam neredzējāt, ka japaņu lielgabaliem

pat krasa nav gruzclusi? Pec tik ilgas šaušanas tā nevarētu but neskarta.

—   Tas neko nenozīmē. Viņu krāsa ir gluži vienkārši izturīga. Bet var jau būt arī citādi: viņi savus lielgabalus pārkrāsojuši.

—   Kur tad mēs esam salaiduši visus savus šāviņus?

—  Jūrā vietas pietiek.

Mēģināju ieskaidrot, ka mūs sakāvuši japāņi, bet ne angļi. Ne vien vesela eskadra, bet pat ne viens vienīgs citas valsts kuģis nevarētu piedalīties Cusimas kaujā, cerēdams, ka vēlāk par to neuzzinās. Un tas novestu pie jauniem starptautiskiem sarežģījumiem.

Kurinātājs Baklanovs mani pārtrauca:

—   Pietiek! Apnicis zelēt vienu un to pašu. Japaņi uzvarēja mūs ar savu techniku un prazdami rīkoties ar šo techniku. Tas ir skaidrs! Ja abas puses būtu apbruņotas tikai ar ilksīm, tad gan japaņi nekādi nenoturētos pret mums. Sīki, vāji ļautiņi. Bet tas viss blēņas. Man ir svarīgāks jautājums:

—   Nu, draugs, pūt vaļā!

—  Vai caram un carienei vēders kādreiz sāp vai ne?

Baklanovam par atbildi skanēja smiekli.

Dažas apskurbušas balsis dziedāja 2. eskadrā pazīstamu ziņģi:

Kad pie Skagenraga tikām, «Jermaks» gandrīz sašauts tika. Un, lai respekts japaņiem, — Sākām šaut uz zvejniekiem.

Arī japaņu sargkareivis sāka vilkt savu, mums nepazīstamu dziesmu. Viņam bija bronzas krāsas seja ar lieliem vaigu kauliem, un, melnās acis piemiedzis, tas kaisli spiedza, šūpodamies ar visu augumu. Otrs sargkareivis, mazs, izdilis, ar melnu galvu, ņirdza zobus un, satraukti žestikulēdams ar tievajām rokām, gribēja krievu matrožiem kaut ko pierādīt. Piedzērušais mašīnists Semjonovs pūlējās viņu pārtraukt, murminādams:

—. Pagaidi! Tagad es tev teikšu. Paklau: kā labā mēs abi karojām? Kungu labā, vai ne? Tu centies uzvarēt krievus, var teikt, liki dzīvību uz spēles, bet tev par to iedos, sacīsim, tūkstoš rubļu, lai tu uzlabotu savu saimniecību? Nē! Sojas eļļā apmērcētu pigu tu dabūsi no saviem kungiem un vairāk nekā. Pieņemsim, tu būtu mani nošāvis. Bet man mājā palika divi bērni. Ko tad viņiem būtu nācies darīt? Diedelēt!

Mašīnists Semjonovs sapurināja japani aiz pleca:

—   Cik tev bērnu?

Japanis kaut ko teica savā valodā, un Semjonovs tūdaļ turpināja:

— Redzi nu, tev ir trīs knēveļi. Būtu es tevi nobendējis, arī

viņiem būtu jāpaliek par ubagiem. Saproties, brālīt, kas par lietu! Velti mēs abi esam karojuši, aiz muļķības. Ja vajag zemi dalīt, tad ņemsim un izdarīsim to bez kungiem. Teikšu tev kā draugam vienu īstu krievu vārdu. Tādu vārdu tu nekad neesi dzirdējis. Pag, es tev pateikšu … Velns parāvis, aizmirsu! Labāk sabučosimies …

Semjonovs japani apskāva, cieši noskūpstīja un pavisam atmaiga. Asaras ritēja pa mašīnista netīro seju. Viņš izņēma kabatas pulksteni un deva to japanim:

—   Ņem, draugsl Tas tev par piemiņu no mašīnista Sernjonova!

Japanis apbrīnoja pulksteni, nesaprazdams, kāpēc tas viņam iedots.

—  Tu to negrozi. Varšavas pulkstenis. Par divpadsmitarpus rubļiem izrakstīju.

Mašīnists ielika dāvanu japanim .kabatā. Tikai tagad tas atskārta, kas te notiek, un atņirdza baltos zobus. Viņš savukārt uzdāvināja Semjonovam bruņurupuča kaula papirosu etviju ar pūķa attēlu.

Japaņiem nebija lemts ilgi sēdēt pie mums. Matrožu telpās ienāca vai nu sardzes priekšnieks, vai kāds apakšvirsnieks un abus arestēja. Citu sargkareivju konvojā aiziedami, tie skatījās atpakaļ un sauca mums:

—   Kriev … kriev! …

Nodomāju: piedzērušā mašīnista vārdos skanēja dziļa patiesība. Kādēļ viņam un japaņu matrozim bija vajadzīgs karš? Kādus labumus no tā gūs vienas un otras valsts strādnieki un zemnieki? Atceros, ka kādreiz gada tirgū par divdesmit kapeikām gadījās noskatīties gaiļu kaujā. Pie kaušanās pieradinātie gaiļi cīnījās kā traki: sita viens otram ar piešiem, ar knābi cirta sekstē, galvā, acīs. Ko par to dabūja šie sakropļotie un noasiņojušie gaiļi? Neko. Viņi pūlējās, bet saimnieka kase pildījās.

Tas pats, taču lielākos apmēros un vēl drausmīgākā veidā notiek ar cilvēkiem, imperiālistisko karu dalībniekiem. Iedzīvojas ne jau tie, kas, riskējot ar savu galvu, tieši cīnās kaujas laukā. Vai visas cilvēces darbaļaudis kādreiz sapratīs šo vienkāršo patiesību? Un vai drīz viņi vērsīs ieročus uz citu pusi — pret kara kurinātājiem? …

Vakarā japaņu kuģi un gūstā padevušies krievu bruņu kuģi devās ceļā. No japaņiem uzzinājām, ka braucam uz Sasebu. Taču nākošajā dienā bruņu kuģis «Asachi» un kreiseris «Asama» nezin kāpēc palika iepakaļ savai eskadrai un «Orjolu» apsardzībā vienu pašu aizveda uz Maidzuru ostu. Tūliņ iešāvās prātā, ka ar mūsu kuģi kas noticis. Vēlāk noskaidrojās, ka neesam maldījušies.

NEGAIDĪTA VARONĪBA

Japaņu virsnieki, ieviesdami sagūstītajā bruņu kuģi «Orjols» savu kārtību, smagi ievainotos krievu virsniekus savāca vienkop un novietoja kuģa lazaretē. Tā bija neliela telpa ar sešām tīrām kojām. Visiem virsniekiem koju nepielika. Tāpēc pieci novietojās uz matračiem, kas bija nolikti uz slapjā klāja.

Pienāca 16. maija nakts. Bruņu kuģis virzījās savā nodabā, šķeldams svešās jūras ūdeņus. Sakropļotajam kuģim raustoties, šļerkstēja dzelzs, it kā tas grieztu zobus un protestētu pret nodarīto pārestību. Elektrības vadi lazaretē bija pāršauti. To apgaismoja durvju tuvumā pie šotes piekārts eļļas lukturis. Bija pustumšs. Lukturis mazliet šūpojās. Pa spožām, iedzeltenā emaljā krāsotām sienām slīdēja ēnas, un šķila, ka to netveramajai kustībai nekad nebūs gala. Kuģa dzīves trokšņi bija tikko dzirdami. Ievainotie virsnieki brīžiem vaidēja, murgoja. Daži lūdza dzert. Kāds cits pēkšņi pielēca kājās, ka ārprātīgs paraudzījās apkārt un atkal nogāzās savā kojā. Dažreiz viņi gulēja tik klusu, it kā visi jau būtu miruši.

Vienā šādā brīdī nedzirdami pavērās lazaretes dzelzs durvis. Kā ēna pārslīdējis pāri komingsam, telpā ienāca cilvēks eļļainā darba apģērbā un tadā pašā eļļas noziestā cepure, kas bija atgrūsta uz pakauša. Viņš apstajas pie durvīm un, it kā ievainotos skaitīdams, klusējot uzlūkoja tos citu pēc cita. Viņa bakurētainā seja bija novārgusi, bet pelēkajās acīs kvēloja dīvaina apņēmība. Tas bija tilpņu staršina Osips Fjodorovs. Aizsmakušā balsī, kāda mēdz būt daudziem viņa specialitātes ļaudīm, tas teica:

—   Gribu bruņu kuģi nogremdēt. Vai drīkst?

Fjodorovam šī doma bija nobriedusi jau sen. Viņš vēlējās,

lai arī virsnieki atzītu to par pareizu. Bet viņi klusēja. Fjodorovs, lūkodamies apkārt, kļuva nemierīgs, ka nesaņems tādu atbildi, kāda bija vajadzīga. Viņa skatiens apstājās pie kojas, kur sega sakustējās, un kāds garš vīrs, izstiepies gulēdams ar seju pret bortu, nepagriezdamies un galvu nepaceldams, dobji un sēcoši, kā pēdējo elpu izlaizdams, noteica:

—   Gremdē! …

Tilpņu staršina neredzēja runātāja seju, bet Fjodorovam šķita, ka šo vārdu, spriežot pēc balss un auguma, teicis stūrmanis — leitnants Larionovs. Vai nu citi virsnieki piekrita šādam lēmumam, vai arī gulēja un neko nedzirdēja, taču tie neprotestēja. Fjodorovs aiziedams klusu aizvēra durvis.

Pagāja ceturtdaļstunda. Lazaretē kāds sāka skaļi murgot. Pamodās arī citi virsnieki. Atkal skanēja vaidi. Viens ievainotais pacēla galvu un, raudzīdamies apkārt, sacīja:

—   Bruņu kuģis, liekas, sāk svērties uz sāniem. Kungi, vai jūs manāt?

—  Jā, ari man tā šķiet, — otrs apstiprināja.

Vaidi aprima. Laiciņu valdīja klusums, it kā visi kaut ko uzmanīgi klausītos. Mašīnas darbojās, bet kuģis neiztaisnojās. Viens, ievainotais piecēlās kojā sēdus.

—   Ar «Orjolu» kaut kas nav kārtībā.

—   Varbūt jau grimstam?

—   Labāk uzreiz beigas nekā tik grūti mocīties ar ievainojumiem.

—   Nē, nē. Kam dzīve apnikusi, lai lec pāri bortam.

Nemiers radās arī citās kuģa nodaļās. Nomodā palikušie

krievu matroži cēla augšā guļošos biedrus un stāstīja jauno, baismīgo vēsti. Bet tie pamodušies kā apstulbuši bolīja acis. Visiem bija tāda sajūta, it kā nāvīgu triecienu gaidot. Tas pats notika ari ar japaņiem. Nezinādami, kas bruņu kuģim gadījies, viņi jautājoši vērās visapkārt un izbailēs kaut ko steigšus cits citam teica. Panikas viņu vidū vēl nebija, bet katlu telpās, mašīnu nodaļās un citās kuģa vietās tie jau darbu pārtrauca. Daži japaņi stāvēja kā sālsstabi. Laikam viņi cerēja, ka bruņu kuģis atkal atgūs normālo stāvokli, bet sānsvere neatlaidīgi palielinājās, un no tiltiņa nez kāpēc netika doti nekādi rīkojumi.

Neviens nenoskārta, ka Osips Fjodorovs jau realizē savu nodomu. Viņš bija atvēris kreisajos nodalījumos nogremdēšanas vārstuļus un uznācis uz augšējā klāja. Fjodorovs neredzēja, kas notiek lejā, kuģa dibenā, bet viņš skaidri varēja iedomāties, kā bruņu kuģis jau pierijas sāļā ūdens. Vajadzēja vēl kādus piecus sešus grādus lielas sānsveres — un jūra pieveiktu kuģa pretestību: tas apsviestos ar ķīli gaisā. Fjodorovs nepacietīgi gaidīja šo mirkli, pārdzīvodams lielu iekšēju cīņu. Viņš bija sakāves piekritējs un braucienā uz Tālajiem Austrumiem nodarbojās ar revolucionāru propagandu. Viņam nepiederēja ne fabrikas, ne rūpnīcas, ne zeme, viņam nebija ne augstas dienesta .pakāpes, ne izcila stāvokļa. Tas bija tipisks trūcīgais, proletārietis. Kāpēc viņš izšķīrās par šādu rīcību? Viņa smadzenes saņēma ierosinājumu gluži negaidot: tas notika jau dienā. Krievu matroži bija sadrūzmējušies uz augšējā klāja un drūmā ziņkārē raudzījās uz šāviņa izārdīto kambizi. Ļoti jautri noskaņotu japāņu matrožu grupa piegāja pie gūstekņiem, un sākās saruna. Vispirms skaidroja katrs savā valodā, laizdami darbā mīmiku un žestus. Krievi centās saprast, par ko tur vītero viņu nesenie ienaidnieki. Osipam Fjodorovam, kas arī atradās turpat, šķita, ka japaņi grib mierīgi un draudzīgi patērzēt. Bet drīz vien bija jāpiedzīvo vilšanās. Priekšā iznāca japaņu apakšvirsnieks, sīks, kustīgs vīrelis ar plakanu seju kā dēli. Matroži brīnījās, izdzirduši viņu runājam pareizā krievu valodā. Melnās acis piemiedzis, viņš sacīja:

—   Esmu dzirdējis, ka ar citām nācijām kādreiz jūs esot varonīgi cīnījušies. Bet pret mums, japaņiem, jūs nederat nekur! Vienā rāvienā atdevāt mums četrus bruņu kuģus.

—   Ne jau mēs, bet mūsu admiralis atdeva, — kāds gūsteknis atbildēja.

—  Ja mums būtu cits eskadras komandieris, neviens japanis nespertu savu kāju uz krievu kuģa klāja, — vīzīgi piebilda kāds

mūsējais.

Apakšvirsnieks, pašķielējis uz krieviem, turpināja:

—   Pret Japanu jūs esat par viegliem. Izrādījās, ka mēs esam stiprāki nekā jūs. Uzdrāzāties japaņu durkļiem. Bet jūrā mūs vispār nekad un neviens neuzvarēsi Iegaumējiet to!

Gūstekņi, pamazām iekaisdami, atbildēja:

—  Jūsu laime, ka mūsu augstākā priekšniecība visu sagandēja. Bet krievu tauta, tas ir pavisam kas cits …

Apakšvirsnieks pēc katras krievu replikas savējiem kaut ko japaņu valodā skaidroja. Vai viņš pareizi pārtulkoja vai ko izgudroja, gūstekņi nezināja. Bet japaņi, viņā klausīdamies, dzēlīgi smīnēja, rādīdami savus šķībos zobus. Beidzot, vēlēdamies, lai viņu uzreiz saprastu ir savējie, ir gūstekņi, viņš iedomīgi un pamācoši kā valodas stundā sāka runāt, maisīdams krievu un japaņu vārdus.

—  Japana ir maza, <bet gudra — sakasij. Krievija ir liela, bet… kā to sauc? Muļķe — bakarasij. Mēs to visu varam sagraut — chogeki suru…

—   To mes vēl redzēsim, — gūstekņi, juzdamies aizskarti, atbildēja lielībniekam. — Pēc jūsu domām Krievija ir bakarasij. Tas laikam nozīmē baka karūsa, vai ne? Napoleons bija pavisam cits vīrs nekā jūs, bet arī tas aplauza zobus gar šo karūsu. Par jums nav nemaz ko šaubīties …

Uzvarētāji, noklausījušies apakšvirsnieka tulkojumu, sāka skaļi zviegt, ar ļaunu prieku atkārtodami:

—   Krievja bakarasij … Bakarasij … Chogeki suru … Krievja …

Krievu matroži sadrūma, nodūra galvas. Visvairāk aizskarts jutās Osips Fjodorovs. Pats viņš netika teicis ne vārda, bet, redzēdams ienaidnieku ņirgāšanos par Krieviju, iedegās tādā niknumā, it kā publiski būtu apvainota viņa māte. Viņš pagrieza galvu uz pūpes pusi: tur gafelē Andreja flagas vietā plīvoja Uzlecošās saules flaga. Aiz apvainojuma viņam gluži raibs metās gar acīm. Juzdams, ka seja velkas krampjos, viņš tikko valdījās, negāzies virsū japaņu apakšvirsniekam. Tobrīd tad arī viņam bija radusies doma: kaut vai upurējot savu dzīvību, izraut trofeju no pretinieka rokām. Ar šo domu, kas neatlaidīgi urbās smadzenēs, viņš drūmi staigāja pa kuģi līdz pašai pusnaktij.

Bet tagad, kad «Orjols», ūdens pārtempies, jau gāzās uz sāniem, Fjodorovs pēkšņi atcerējās, ka kuģī atrodas ne jau japaņi vien. Divas trešdaļas no mūsu komandas tie bija pārvietojuši uz saviem kuģiem, bet «Orjolā» vēl palika apmēram trīssimt mūsējo.

Japaņi nez vai glābs krievus, kas guļ un nemaz nezina, ka iet bojā no sava biedra rokas. Ari viņš pats neizbēgs no kopīgā likteņa. Viņam savējo, it īpaši ievainoto, kļuva tik žēl, ka vai asaras saskrēja acīs. Fjodorovs tikko nocietās, neiekliedzies:

—   Glābieties! Bruņu kuģis grimst! Vainīgs esmu es!…

Bet tūdaļ it kā cits kāds no malas viņam jautāja:

«Bet kā tad japaņi? Triumfēs?»

Nē, viņš nekādi nevar samierināties, ka tā kuģis atrastos ienaidnieka rokās. Viņš jau visu ir izdarījis. Fjodorovs paņēma brezenta gabalu, ietinās tajā un nogulās pie divpadsmitcollu torņa. Būtu vieglāk, ja kapa ar šo klāju miegā varētu nogrimt jūras dzelmē. Tomēr aizmigt viņš nespēja. Satrauktajā galvā šaudījās pilnīgi pretejas domas. Viņš bija apmierināts, ka kuģa sānsvere ar katru brīdi palielinās, bet tai pašā laikā iztēlē rēgojās baigas savējo bojā ejas ainas. Fjodorovu kratīja drudzis. Pēkšņi viņu sasniedza neparastas skaņas. Cauri brezentam tas sadzirdēja, ka uz augšējā klāja visi kaut kur steidzas. Šķita, ka kuģis sāk trīcēt aiz daudzo kāju dipoņas — ļaudis steidzīgi skrēja uz visām pusēm. Bocmaņu svilpju spiedzieni sajaucās ar svešas valodas saucienu ķērkstošajām skaņām. Sie saucieni nobeidzās ar dīvainiem, augstiem un spalgiem toņiem. Varētu domāt, ka uz klāja notiek slaktiņš. Apjukums palielinājās, troksnis kļuva lielāks. Fjodorovam tas viss liecināja, ka viņa darbs nav bijis veltīgs. Viņš klusībā nosprieda:

—   Sākas …

Par saviem biedriem tas vairs nedomāja. Fjodorova dedzīgā sirds līksmoja, ka galu galā tas atriebis japaņiem viņu zobošanos par krieviem, atriebis Cusimas kaunu, nogremdētos kuģus un komandas. Aiz uztraukuma sirds krūtīs dauzījās grūdieniem, un tie kā vēzēkļa sitieni atbalsojās deniņos. Tuvojās mirklis, kad neviens vairs nespēs kuģi glābt no katastrofas. Fjodorovs zināja, ka vairs nav atlicis dzīvot pat ne tik, cik vajadzīgs papirosa izsmēķēšanai.

Taču drīz viss apklusa, un šis klusums viesa viņā dīvainu nemieru. Bet galvenais: bruņu kuģis vairs nesvērās uz sāniem. Fjodorovs, nosviedis brezentu, paskatījās un saprata visu: japaņi bija nokāpuši kuģa tilpnēs. Izmisuma nomākts, viņš nogārdza:

—   Uzminējuši…

Fjodorovam bija pienācis tāds brīdis, kādi cilvēkiem reti mēdz gadīties. Viņu biedēja nevis nāves tuvošanās, kas būtu pilnīgi dabiski, bet dzīves atgriešanās. Un tas notika tad, kad viņš galīgi un negrozāmi bija nolēmis iet bojā kopā ar kuģi.

Mocīja jautājums: kā japaņi uzzinājuši sānsveres cēloņus? Visdrīzāk domājams, ka viņu rīcībā bijuši «Orjola» plāni, jau agrāk ar spiegu palīdzību iegūti. Lai nu kā, japaņi rīkojās: kuģis sāka atgūt normālo stāvokli. Tātad viņi ielaiduši ūdeni arī labajos nodalījumos. Tagad japaņicm atliek tikai izsūknēt šos nodalījumus, un avarija būs galīgi novērsta. Trūka vēl kādu pāris grādu, un «Orjols» apgāzdamies pats uz visiem laikiem iegrimtu jūras kapā. Iedomājoties šo nepaveikto varoņdarbu, Fjodorovs aiz niknuma sāka drebēt un, lai nevajadzētu histēriski kaukt, cieši iekoda zobos jūras sāļuma piesūkušos brezenta stūri.

PATIESĪBA, KURAI NEGRIBĒJĀS TICĒT

Visu laiku man nedeva miera jautājums: kur tad īsti slēpjas japaņu pārākums? Ka viņi manevrēja labāk nekā mēs un, izmantojot ātruma priekšrocības, radīja savai eskadrai daudz izdevīgāku stāvokli, ka viņi trāpīgi šāva un, kaut gan to šāviņi nespēja izurbties cauri bruņām, tomēr dedzināja krievu kuģus un graujoši ietekmēja cilvēku psichi — visu to mēs paši redzējām 14. maija ģeneralkaujā. Bet kas vēl?

Pavēroju bruņu kuģi «Asachi». Tam nebija lieka greznuma, kas kaitēja mūsu kuģiem un mazināja to nozīmi kaujā. Japaņiem viss bija ierīkots vienkārši, bez kribuļiem, bez koka virsbūvēm uz augšēja klāja. Tāpēc, kaujas trauksmei atskanot, uz bruņu kuģa neko nevajadzēja ne novākt, ne piekopt, ne lejā nest, un varēja ātrāk sagatavoties kaujai. Samazinot virsnieku kajites, artilērija bija pavairota ar diviem sešcollu lielgabaliem. Acīs dūrās kaujas torņa īpatnējā uzbūve: spraugas, preteji mūsējām, bija šauras un labāk nodrošināja torņa apkalpi pret ievainošanu un instrumentus pret iznīcināšanu. Katram lielgabalu tornim, katram kazematam ierīkots savs tālmērs. Lielgabalu ambrazuras 'bija tik labi aizsargātas, ka tornī nevarēja iekļūt ne vismazākā šķemba.

Kopā ar biedriem trīs dienas sabiju uz «Asachi». Protams, daudz ko no redzētā es nesaprastu, ja man nepalīdzētu daži japaņu matroži, kas runāja krieviski. It īpaši ar mums iedraudzējās viens no viņiem — komendors temētājs. Līdz karadienestam viņš daudzus gadus dzīvojis krievu pilsētās, strādājis veļas mazgātavās. Nosauksim viņu pieņemtā vārdā par Jatsudu.

Pie mums uz «Orjola» komanda dalījās divās sardzēs, sardze — divās nodaļās. Katra šāda nodaļa veidoja rotu, kuras priekšgalā vienmēr bija ierindas virsnieks. Mūsu rotā ietilpa dažādu specialitatu matroži. Tāpēc pie mums rotas komandieris nepazina pēc sejas daudzus savus apakšniekus, ja tie nepiederēja pie ierindas karavīriem. Attieksmē pret tiem viņa pienākumi bija ļoti mazi: tikai algas izmaksāšana. Citāds stāvoklis bija uz japaņu kuģiem. Tur ikviena komandas daļa, kam sava specialitāte, veido rotu, un tās priekšgalā ir virsnieks, attiecīgās nozares speciālists: inženieris mechaniķis, stūrmanis, mīnu virsnieks, artilērijas virsnieks un pat ārsts. Šāds komandas iedalījums dod iespēju rotas komandierim uzraudzīt nevien viņam uzticēto materialo daļu, bet arī to, kā viņa apakšnieki pilda savus pienākumus. Rotas komandierim jāpazīst viņu visu rakstura īpašības, tie jāvērtē un visčaklākie, visvairāk attīstītie un spējīgākie jāizvirza paaugstināšanai.

Kādā vakarā nejauši izdevās uzzināt vēl šo to par japaņu floti. «Asachi» komandieris — pirmā ranga kapteinis Nomoto tikko bija apstaigājis kuģa nodaļas. Saulei norietot, uz kuģa apdzēsa visas ārējās ugunis. Kaut gan japaņus tagad neviens vairs neapdraudēja, visa viņu artilērija bija kaujas gatavībā: pie katra lielgabala dežurēja apkalpe. Pulksten 7 un 30 minūtēs izdalīja kojas. Matroži, kas nebija aizņemti sardzē, kļuva brīvi un varēja darīt, ko gribēja.

Bakā ap toveri, kurā ievietots gruzdošais pīpēšanas deglis, salasījās japaņu un krievu matroži. Turpat kopā ar bocmani Vojevodinu un kurinātāju Baklanovu atrados ari es. Uzvilnīja jūras smarža. Seja juta vieglu vēja elpu. Pie apvāršņa dzisdams kūsāja riets. Jūrā vizēja zeltaina atspulga. It kā noslēpumu glabājot, aizsedzis ar skropstām savas melnās austrumnieka acis, man iepretim bija pietupies komendors tēmētājs Jatsuda un sūca mazu vara pīpiti «čezi», kurā varēja iebāzt tabaku tikai diviem trim krietniem dūmiem. Nogrimām valodās par karadienestu. Viņš bija*visai izbrīnījies, uzzinādams, ka krievu jūrnieki parasti atrodas braucienā ne vairāk kā četrus mēnešus gadā, bet pārējo laiku dzīvo krastā kazarmās.

—   Nē, mums tā nav, — Jatsuda ierunājās. — Mēs pastāvīgi dzīvojam uz kuģiem un atrodamies jūrā gandrīz cauru gadu. Mēs gūstam lielu praksi. — Bocmanis Vojevodims jautāja:

—   Ko jūs iesaucat flotes dienestā?

Izrādījās — uz japaņu kuģiem tikai puse no visas komandas ir obligātā dienesta karavīri, kuri četrus gadus atrodas flotē un astoņus gadus rezervē. Pārējie ir brīvprātīgie. Obligātā dienesta laiks viņiem noteikts astoņi gadi un četri gadi rezervē. Vislabprātāk flotes dicinestā iestājas tie, kas jau pirms karaklausības braukuši ar kabotažas kuģiem vai arī bijuši zvejnieki. No brīvprātīgajiem izveidojoties krietnākie speciālisti.

Japaņu flotē labākos tēmētājus visvisādi cenšas paturēt virsdienestā, iekārdinot ar pieklājīgu algu, jo artilērijas kaujas sekmes lielāko tiesu atkarīgas no viņiem. Japaņi pa visu floti sameklējuši visizcilākos komendorus un novietojuši tos uz galveno spēku kuģiem. Tāpēc bruņu kuģi un bruņu kreiseri šauj labāk nekā palīgkuģi. Bet pie mums pat uz modernākajiem 2. eskadras kuģiem, kam kaujā vajadzēja būt izšķirošai nozīmei, lielgabalus apkalpoja jaunkareivji un rezervisti. Krievu flotes pavēlniecība nebija iedomājusies aizstāt tos ar vairāk pieredzējušiem Melnās jūras flotes komendoriem, kura toreiz palika tālu no kara lauka. Jau šāds pasākums vien varētu ievērojami vājināt pretinieka sekmes.

Bet no Jatsudas uzzinājām arī ko citu, kas mūs sevišķi pārsteidza. Japaņi nemaz tik labprāt negribot kalpot armijā un flotē, kā tas likās, no malas skatoties. Daži samuraju pēcteči visvisādi mānoties, lai tikai izvairītos no karadienesta. Baidīdamies no kara, tie paši sevi kropļojot. Protams, par tādu rīcību, ja tā atklājoties, likums vainīgos stingri sodot. Un tomēr siinuianti rodoties arvien no jauna. Dažreiz kareivji nevairoties pat no vissmieklīgākajiem līdzekļiem, lai tīšu prātu saslimtu un varētu apmuļķot kara ārstus. Tā, piemēram, pastāvot ticējums, ka pietiekot apēst skudru eža asti, kas izvārīta tā paša eža asinīs, un cilvēks saslimstot.

—   Jūs kā labs tēmētājs laikam gan paliksiet virsdienestā? — teicu, uzrunādams Jatsudu.

—   Nepalikšu. Apnicis dienet. Atkal grību braukt uz Krieviju.

—   Kādēļ?

—   Esmu izgudrojis jaunu paņēmienu, ka sterķelet apkaklītes. Noslēpums. Man maksās labu naudu.

Skatījos uz viņu un domāju: varbūt kāds viņa veiksmīgs šāviens nogremdējis mūsu kuģi ar simtiem cilvēku. Bet tagad manā priekšā tupēja mazs vīrelis, pīpēdams un atkal piebāzdams savu «čezi» ar tabaku, tupēja ar nevainīgu smaidu savā plakanajā sejā. Tumšās acis domīgi lūkojās dziestošajā tālē. Viņš loloja sapni, kam nebija nekāda sakara ar karu.

17. maijā vēlu no rīta «Asachi» komandieris — pirmā ranga kapteinis Nomoto izsauca bocmani Vojevodinu uz savu kajiti. Tur viņu saņēma ar vārdiem:

—   Sveiks, bocmani!

Vojevodins, sadzirdējis krievu valodu, izbrīnījies pavērās komandierī, kas mierīgi sēdēja pie rakstāmgalda, un tikai pēc mirkļa atbildēja:

—   Vēlu veselību, jūsu augstdzimtība!

—   Kā jūtaties uz mūsu kuģa? — komandieris vaicāja, meklēdamies pēc krievu vārdiem.

—   Labi.

—   Vai ar uzturu esat apmierināti?

—   Tieši tā, jūsu augstdzimtība. Slikti tikai tas, ka karošu nav. Ar irbuļiem neesam paraduši rīkoties. Rīss jāēd no saujas.

Nomoto, nenolaizdams no bocmaņa taustigo skatienu, apvaldīti pasmīnēja:

—   Neko darīt. Nezinājām, ka krievi nokļūs mūsu gūstā. Krastā iedosim jums karotes.

Bocmanis jutās aizvainots. Nomoto sāka apjautāties, cik cilvēku uz «Orjola» krituši, cik ievainoti. Vojevodins, domādams, ka tūdaļ sāksies prašņāšana par slepenākām lietām, kļuva tramīgs. Bet Nomoto ar to jau pietika, un viņš pats pastāstīja:

—   Šodien jūsu komandieri Jungu apbedīja jūrā.

—  Viņš bija nāvīgi ievainots, jūsu augstdzimtība.

—   Vai labs komandieris bija?

—   Teicams. Komanda viņu ļoti mīlēja.

Nomoto, acis nolaidis, uz mirkli iegrima domās, šķiet, kaut ko atcerēdamies, un klusu noteica:

—  Jā, es Jungu pazinu. Labs cilvēks bija. Ļoti žēl, ka viņš kritis.

—  Atļaujos pateikt, jūsu augstdzimtība, kaut arī mūsu komandieris Jungs nebūtu nāvīgi ievainots, jums tik un tā neizdotos sastapties ar viņu.

—   Kāpēc?

—   Spriežot pēc komandiera rakstura, viņš nepadotos gūstā. Savu bruņu kuģi viņš nogremdētu un ietu bojā kopā ar to. Tas bija noteikts vīrs. — Iestājās neveikls klusums. Nomoto vecīgā seja uzreiz kļuva stingra. Viņš aši pašķielēja uz bocmani kā runcis, kam grib atņemt notverto upuri, un skarbi pavēlēja:

—   Ejiet!

—   Klausos.

Vojevodins sarunu ar Nomoto tūliņ pat atstāstīja man. Ilgi lauzījām galvu, kā japaņu komandieris var pazīt Jungu. No mūsu virsniekiem tiku dzirdējis, ka Jungs bijis precējies ar japanieti un Viņiem piedzimis pat dēls. Varbūt šādā sakarā mūsu komandieris iepazinies ar Nomoto? 29

Kad parādījās Japanas krasti, pienāca tēmētājs Jatsuda un smaidīdams apstulbināja mūs ar jaunu vēsti:

—  Jūsu admiralis Rožestvenskis kritis gūstā. Viņa štābs arī.

Urbtin urbāmies japānī ar saviem skatieniem:

—   Kā, kādos apstākļos?

Jatsuda uz to neatbildēja, bet sacīja ko citu:

—   Tagad karš drīz beigsies.

Vairāk viņš neko neteica un, aizbildinājies ar nevaļu, aizsteidzās uz kuģa apakšējām telpām.

Sī jaunā ziņa tūliņ aplidoja krievu matrožus, bet neviens tai neticēja. Cita caur citu skanēja satrauktas balsis:

—   Aziats muld!

—   Ka Rožestvenskis bija muļķis, to mēs visi zinām. Bet, ka tik negants cilvēks padevies gūstā, tam es nekad neticēšu.

—   Jā, pat slīkdams viņš vēl draudētu admiralim Togo ar dūri!

—   Nevis eskadras komandieris, bet traks bullis. Rožestvenski japaņi varēja saņemt tikai mirušu.

Dienas vidū, pirms iebraukšanas Maidzuru kara ostā, mūs, gūstekņus, sadzina kuģa priekšgala kubrikos, un drīz vien sadzirdējām izmestā enkura dārdoņu. Mums pavērās jauna dzīves lappuse. Bet tas viss, arī kuģu atdošana gūstā, notika vienīgi tāpēc, ka admiralis Ņebogatovs bija paklausījis eskadras komandiera pavēlei un devies pa kursu nordost 23°.30

Treša daļa Majestates galvenais BALSTS

..

REPREZENTABLAIS NULLE

Minu kuģi «Bedovijs» un «Buinijs», notālēm raugoties, izskatījās vienādi kā dvīņi: abi melni, abi ar četriem dūmeņiem, abi trīssimt piecdesmit tonnu tilpumā. Kaujas dienā, 14. maijā, liktenis sagrūda abus mīnu kuģus kopā, bet sajauca to lomas. Sekas bija tādas, ka Japaņu jūras ūdeņos notikusī drama beigās savijās ar farsu.

«Bedoviju» komandēja otrā ranga kapteinis Nikolajs Vasijjevičs Baranovs. No pilniem piecdesmit tam trūka tikai viena gada, bet savas ziedošās veselības dēļ viņš izskatījās daudz jaunāks. Tas bija gvardes ekipāžās virsnieks ar varen brašu militāro stāju. Liela, spoža bārda, apakšā sašķelta divi daļās, viļņaini, atpakaļ atsukāti mati, platas acis, slīpa piere, spītīgi ieplestas nāsis, — tas viss lieliski harmonēja ar viņa slaido augumu un platajiem pleciem. Sagaidot augstāko priekšniecību, reti kāds mācēja noraportēt tik prasmīgi un tik efektīgi. Raugoties vinā no malas, nevienam nevarēja rasties šaubas, ka Baranovam nebūtu drosmīgs raksturs: jā, šāds komandieris neap-mulsīs nekādos apstākļos!

Admirālis Rožestvenskis bija par viņu vislabākajās domās. «Bedovijs» šāda komandiera vadībā vienmēr varēja lepoties ar «švītīgu», ārēji uzpostu izskatu un allaž izpelnījās eskadras priekšnieka uzslavas. Šo mīnu kuģi kopā ar tā komandieri pārējiem mīnu kuģiem pastāvīgi minēja par priekšzīmi. Ne jau velti «Bedovijs» bija piekomandēts flagmaņkuģim «Kņazs Suvorovs» ziņneša dienestam; turklāt ar eskadras pavēli «Bedovijam» uzdeva kaujā pret japaņiem uzmanīt flagmaņa bruņu kuģi un gadījumā, ja tas izietu no ierindas, glābt admirali un viņa štābu.

Taču tie, kas Baranovu pazina tuvāk un kas dienēja viņa vadībā, vērtēja viņu pavisam citādi.

Baranovs jūrskolu nebija beidzis, bet no flotes junkuriem par mičmani paaugstināts jau vīra gados. Speciālu zināšanu viņam nebija. Kuģa lielgabali, torpēdas un dažādie sarežģītie aparati viņam šķita īsta maģija. Lai varētu uzņemties mīnu kuģa «Bedovijs» komandēšanu, Baranovs, būdams jau otrā ranga kapteiņa dienesta pakāpē, veselu ziemu mācījās stūrmaņa zināšanas pie pulkveža Fiļipovska. Grāmatas Baranovs nelasīja un pat neprata nosaukt krievu klasiķu vārdus; jebkādu lasīšanu viņš atzina par virsniekiem kaitīgu revolucionāru sērgu.

Baranovs bija bagāts cilvēks: viņam piederēja mūra nams Pēt'erburgas centrā un vasarnīca Sestroreckā. Taču par spīti visiem lielajiem personīgajiem līdzekļiem viņa skopums bija gluži neticams. Kad mīnu kuģis bija noenkurojies Portsaidā, virsnieki dučiem pirka baltus formas svārkus un bikses, maksādami tikai piecus frankus pārī. Baranovs atzina, ka tas esot pārāk dārgi, un nenopirka neko. Toties viņš iegādājās divdesmit tūkstošus riebīgu Abesinijas papirosu, kas maksāja četri franki tūkstotī. Braucot cauri tropiem, viņš aiz taupības valkāja melnu formas tērpu. Baranovs bija iedzimts skopulis, kas ar visiem kaulējās grašu dēļ. Ikvienam Baranova apakšniekam pats nepatīkamākais bija norēķināšanās ar viņu naudas lietās. Veselām stundām viņš varēja apstrīdēit kādu kapeiku, un matroži nosvīda tielējoties. Ja kāds aizmirsa paņemt atpakaļ avansa kvīti, tad Baranovs avansu ieturēja otrreiz. No mičmaņa L. viņš tādējādi divi reizes saņēma divdesmit piecus rubļus. Kādreiz Baranovs atteicās dot naudu par uzturu, teikdams leitnantam V., ka viņš jau esot nomaksājis, un, ueapmulsdams un ne aci nepamirkšķinājis, sāka iegalvot:

— Vai tiešām esat aizmirsis? Es taču ļoti labi atceros, kā tas bija. Jūs sēdējāt šeit, bet es tur. Jūs vēl teicāt: cik jauna nauda, taisni žēl tādu izdot…

Pie Kretas salas notika gadījums, kas uz ilgu laiku iespiedās atmiņā virsniekiem un matrožiem. «Bedovijs» tolaik turējās pārī ar mīnu kuģi «Bezuprečnijs». Šā mīnu kuģa vienīgā laiva, braukdama pa reidu, apgāzās, un ļaudis sāka slīkt. No «Bezuprečnija» griezās pie Baranova pēc palīdzības, bet viņš kategoriski atteicās nolaist laivu. Galu dabūja deviņi cilvēki. Visi bija sašutuši. Bet mičmanis L., pārkāpdams disciplinu, paziņoja savam komandierim:

—  Jūs esat rīkojies pretēji biedriskai flotes ētikai. Mani pārsteidz jūsu sausā un cietā sirds. Teikšu jums vēl vairāk: es vairs neuzskatu jūs par kārtīgu cilvēku.

Baranovs tikai paraustīja plecus un augstprātīgi novērsās.

Uz minu kuģa viņš cēlās pulksten divpadsmitos dienā. Kuģa virsnieki netika saņēmuši no viņa nekādus norādījumus ne par kuģa darbiem, ne par mācību programu un kārtību. «Bedovijs» pusotra gada laikā tikai reizi Bizcrlas ezerā izdarīja artilērijas un torpēdu kaujas šaušanas apmācības. Un tāpēc šis mīnu kuģis nekur nederēja kā kaujas vienība. Bet Baranovu tas nemaz neapmulsināja. Izejot uz klāja, viņš mēdza spalgi uzkliegt saviem apakšniekiem:

—   Es prasu, lai mans kuģis spīdētu un laistītos kā cara jachta!

Baranovs bija neredzēti slinks, neko nedarīja un tomēr gluži izmisis kopkajite gaudās saviem paša virsniekiem:

—   Esmu viens, palīgu man nav!

Baranovs neprata vadīt kuģi. Mīnu kuģa pietauvošanās viņam ilga divdesmit trīsdesmit minūtes. Jūras acumēra viņam nebija itin nemaz.

Par ko tad tomēr interesējās šis trulais un aprobežotais vīrs? Par karjeru, par visvienkāršāko iedzīvošanos un, lai cik dīvaini tas šķita, par dažādiem izgudrojumiem. Viņš allaž prātoja un gribēja ar kaut ko pārsteigt pasauli. Nemitīgi pļāpādams par izgudrojumiem, viņš dzina izmisumā savus virsniekus.

Reiz viņš jūsmīgi sacīja:

—  Es ticu, ka ar laiku ļaudis izgudros aparatu laulības kopdzīvei pa gabalu.

Uz «Bedovija» nebija neviena, kas slepus neienīstu savu komandieri.

Virsnieki par Baranovu izteicās:

—  Tam jau vajadzētu komandēt ostas velkoni, nevis kaujas kuģi.

—   Bet es gaidīt gaidu to brīdi, kad tikšu vaļā no šā blēža varas, kurš apkauno virsnieka mundieri.

Vēl ļaunāk klājās matrožiem. Tiem tika radīts īsts katorgas režims. Baranovs fiziski bija ļoti spēcīgs un matrožus sita līdz asinīm; no viņa dūru triecieniem daudzi nostiepās uz klāja. Nebija kur un kam sūdzēties, un matroži tikai savā starpā zūdījās par rūgto dzīvi:

—   Vai tad tas ir augstdzimtība? Nē! Tas ir augstlopība!

—   Admiraļa roklaiža! Vajadzētu tikai Rožestvenskim pateikt, sak, nav sukas, nav ar ko zābakus notīrīt, un Baranovs tūliņ kluptu viņam pie kājām un noslaucītu tos ar savu bārdu.

Vispār tas bija cietsirdīgs, negodīgs cilvēks bez principiem, bez pienākuma jūtām, viņā nebija ne jausmas no cildenuma. Kā gan šis virsnieks tomēr turējās mūsu flotē? Kā viņu pacieta tā vide, kurā tas dzīvoja? Kā viņš bija varējis veselus divi gadus braukt par vecāko virsnieku uz cara jachtas «Poļarnaja zvezda»? Taču šādi virsnieki flotē nebija retums. Tāpēc Baranovu ne vien pacieta jūras resorā, bet, gluži otrādi, apbalvoja: viņam bija pieci krievu un septiņi ārzemju ordeņi, arī viens Japanas — Uzlecošās saules ordenis.

Uz bruņu kuģa «Aleksandrs III» kalpoja viņa dēls — mičmanis Baranovs, slaids, kalsens jauneklis ar biklu sārtumu bezūsainajā sejā, ar naivi skaidrām acīm. Viņam, kas tikko bija izsprucis no jūras kadetu korpusa dzeltenajām sienām, dzīve šķita rotāta spilgtās valdzinošu cerību krāsās. Bet, satiekoties ar tēvu, viņš kļuva skumjš. Kādreiz, brokastojot mīnu kuģa kopkajitē, jaunais Baranovs jautāja virsniekiem:

—   Kāpēc šeit tik ļoti nīst manu tēvu?

Virsnieki saskatījās, bet neko neteica.

«Bedovijs» ar veco Baranovu laimīgi nokļuva līdz Cusimas jūras šaurumam. Admirālis Rožestvenskis arvien vēl atzina Baranovu par priekšzīmīgu komandieri. Un tikai 14. maijā — dienā, kad notika kauja ar japaņiem — eskadras komandieris ibija spiests rūgti vilties savā mīlulī.

Flagmaņa bruņu kuģis «Kņazs Suvorovs», braukdams kaujas ķīļūdens kolonā sakārtotās eskadras priekšgalā, pirmais ar kreiso bortu sāka apšaudīt ienaidnieku. Bet tūliņ pat viņam gāzās virsū pretinieka viesuļuguns. Mīnu kuģis «Bedovijs» kopā ar signālu atkārtošanas kreiseri «Zernčugs» tobrīd saskaņā ar kaujas pavēli atradās flagmaņkuģa labajā dvarsā, četru kabeļtauvu attālumā.

Iekām nedraudēja briesmas, Baranovs stāvēja uz tiltiņa, lepni izslējis galvu, un raidīja uz visām pusēm īstus ērgļa skatienus. Piecas balles stiprais vējš rotājās ar viņa spožo bārdu, meta gaišbrūno matu cirtas uz platajiem kamiešiem un svieda tās sāņus. Bet jau pirmais ūdens stabs, kas uzšāvās gaisā netālu no mīnu kuģa borta, lika komandierim saplakt. Uzrāvis plecus līdz pat ausīm, viņš virzīja «Bedoviju» tālāk no eskadras — tur, kur vairs nesniedza ienaidnieka šāviņi.

Grima bruņukuģis «Osļabja», Cusimas kaujas pirmais upuris. Tobrīd «Bedovijs» nejauši brauca tam tuvu garām. Varēja redzēt, kā no bruņu kuģa ļaudis lēca jūrā. Baranovam vajadzēja tiem palīdzēt, bet viņš slaidā lokā pagrieza savu mīnu kuģi un pilnā gaitā devās prom no «Osļabjas». Virsnieki un matroži pret

šādu rīcību protestēja. Uz mīnu kuģa bija dzirdama paklusa kurnēšana. Taču daži nenocietās un sāka skaļi saukt:

—   Kāpēc neglābjam slīkstošos?

—   Ja nu mums gadās tas pats?

—   Ienaidniekiem, pat tiem palīdz …

Šoreiz Baranovs neuzdrīkstējās nepaklausīt apakšnieku prasībai. Mīnu kuģi nācās griezt atpakaļ. Taču bija jau par vēlu: «Osļabja» pazudis no jūras virsmas, un tā ekipāžu uzņēma citi mīnu kuģi — «Buinijs» un «Bravijs» — kas, atrazdamies no «Osļabjas» tālāk nekā «Bedovijs», tomēr bija ieradušies nogrimšanas vietā pirmie. Tiesa, dažus cilvēkus būtu varēts izzvejot, bet ienaidnieks atklāja uz mīnu kuģiem uguni, un «Bedovijs», neko daudz neprātodams, atkal aizsteidzās uz neapdraudēto joslu. Uz klāja neuzvilka neviena vīra. Taču Baranovu tas nemaz neuztrauca. Viņš pat it kā atplauka un, mēģinādams citus mierināt, ierunājās:

—  2ēl, ka nokavējāmies! Bet savākt šādus slapjus un netīrus ciemiņus arī nemaz nebūtu tik liels prieks. Viņi izstumtu mūs no mūsu pašu telpām.

Pēc laiciņa no ierindas izgāja bruņu kuģis «Aleksandrs III». Baranovs, tīšu prātu turēdams to par «Suvorovu», virzīja «Bedoviju» uz «Aleksandru». Piebraucis tik tuvu, ka varēja sarunāties, mīnu kuģa komandieris sauca:

—  «Aleksandr»! Vai nevar paaicināt mičinani Baranovu? Sakiet, ka ar viņu grib runāt tēvs!

Neviens neko neatbildēja. Caurumu caurumos sašautais bruņu kuģis ar sadragātu iekšējo iekārtu, ar sašķaidītām virsbūvēm viss bija liesmu pārņemts. Ļaudis dzēsa ugunsgrēkus.

Baranovs pavēlēja vēlreiz jautāt par sava dela likteni pa semaforu. Arī šoreiz viņš nesaņēma atbildi. Visapkārt sāka krist šāviņi. Uz «Bedovija» skanēja neapmierinātas balsis:

—   No «Osļabjas» neglāba neviena, bet šeit velti riskējam ar savu dzīvību.

Mīnu kuģis pilnā gaitā devās uz palīgkreiseru pusi. Apakšnieki pirmoreiz redzēja komandieri tik nomāktu. Viņš uzreiz bija zaudējis savu noteikto stāju, bija sašļucis, apaļās acis apsarkušas. Baranovs bezcerīgi raudzījās atpakaļ uz liesmojošo bruņu kuģi, kur palika nāvei nolemtais dēls.

Visā dienas kaujā «Bedovijs» ne reizi nepiebrauca pie flagmaņkuģa. «Bedovijs» neizšāva nevienu granatu, neizlaida nevienu torpēdu, toties arī pats nedabūja nevienu bojājumu.

Vakarā «Bedovijs» kopā ar mīnu kuģi «Groznijs» pievienojās kreiserim «Dmitrijs Donskojs» un devās tam līdzi. Pienāca nakts. Tuvumā un kaut kur tālumā skanēja lielgabalu dārdi. Gaisu graizīja ložmetēji, tumsu šķēla starmešu gaismas strēles. Visi

trīs kuģi virzījās kopā. «Bedovijs» turējās kreisera labajā pusē iepretim pūpei. Komandieris Baranovs piekodināja apakšniekiem:

—   Sargiet «Donskoju» kā savu acuraugu! Nepalieciet iepakaļ! Tas ir mūsu aizstāvis.

Bet tad gluži negaidot trīs četru kabeļtauvu attālumā neskaidri pavīdēja kāds kuģis un sāka «Bedoviju» apšaudīt.

Baranovs vaimanāja: — Ak kungs, kas te notiek?

Izrādījās, ka tas ir kreiseris «Vladimirs Monomachs», kas savējos noturējis par ienaidnieka mīnu kuģiem. Tomēr viss beidzās laimīgi.

Kad briesmas bija garām, komandieris Baranovs nomierinājies atkal .sāka klaigāt no tiltiņa:

—   Tuvāk, tuvāk turieties pie «Donskoja», lai viņš mūs nesajauc ar japaņiem!

Pārējā nakts daļa aizritēja bez piedzīvojumiem.

«BUINIJS» IZGLĀBJ FLAGMANI

Pilnīgs pretstats Baranovam bija «Buinija» komandieris — otrā ranga kapteinis Nikolajs Nikolajevičs Kolomeicevs, trīsdesmit astoņus gadus vecs jūrnieks, liela auguma, stalts vīrs, kas allaž straujā gaitā steidzās pa klāju. Ja kāds būtu iedomājies pasē atzīmēt viņa sejas īpatnības, tas rakstītu: kalsens gaišmatis, vērīgas, pelēkas acis, domīga piere, taisns, smalks deguns, maza mute ar cieši sakniebtām lūpām, uz augšu saskrullētas ūsiņas, plakanai sarenei līdzīga bārda. Bet aiz šās ārienes, kas virsnieku vidū tik parasta, slēpās nelokāms gribas spēks, drosme un attapība.

Daudz lasījis un būdams izglītots, viņš prata vairākas svešvalodas. Ne vienreiz vien tam bija gadījies piedalīties ārzemju braucienos. Pirms kara Kolomeicevs komandēja ledlauzi «Jermaks» un pierādīja, ka viņš ir teicams kapteinis.

Daži virsnieki atcerējās šādu notikumu no Koiomeiceva agrākās dzīves:

Zinātņu akadēmija 1900. gadā barona Tola vadībā noorganizēja ekspediciju Jaunsi.birijas salu .pētīšanai Ledus okeānā. Ekspedīcija jūnijā ar jachtu «Zarja» devās no Pēterburgas uz Murmansku, virzīdamās apkārt Norvēģijai. Pēc trim mēnešiem, izbraukusi cauri Jugorskas Saram, jachta jau iegāja Karas jūrā. Brauciens turpinājās, kamēr kuģis sasniedza Taimiras pussalu. Seit kādā līcī netālu no Ceļuskina zemes raga, ledus blāķu iežņaugta, «Zarja» apstājās pārziemot.

Ekspedicijā bija arī leitnants Kolomeicevs. Sākumā viņš pa

līdzēja baronam Tolam izdarīt zinātniskus novērojumus, braukādams ar suņiem pa salas krastu. Vēlāk viņi kaut kāda iemesla dēļ saķildojās. Šķelšanās padziļinājās, kopīga dzīve kļuva neciešama. Samierināšanās iespēja neradās: ir viens, ir otrs bija patmīlīgi.

Tad leitnants Kolomeicevs nolēma atstāt jachtu «Zarja» un pierunāja doties sev līdzi vel vienu vīru — kazaku Rastorgujevu. Bet viņiem bija jāatrisina ļoti svarīgs jautājums: kurp doties? Tuvākā sādža Gaļčicha ar dažām sētārn atradās Jeņisejas krastā, un līdz Gaļčichai bija deviņsimt kilometru. Tik garā ceļā varēja gadīties gan dziļi sniega sanesumi, gan kalni, gan iebrukumi un citi negaidīti šķēršļi. Pieturējās barga ziema ar ļoti niknu salu. Milzīgajā tuksnesī, kur klaiņāja tikai izsalkuši zvēri, valdīja trīs mēnešus ilgā polarnakts. Laiku pa laikam drūmajā tumsā, daudzās balsīs gaudodama, plosījās sniega vētra, no kuras varētu glābties, tikai ierokoties kupenā. Taču Kolomeicevs .bija nelokāms un no sava lēmuma neatkāpās: kopā ar Rastorgujevu viņš aizgāja. Ziemas mītnē palikušie ekspedicijas locekļi uzskatīja leitnantu un viņa pavadoni par trakuļiem, kas paši sevi nolēmuši bojā ejai. Tāpēc viņi kļuva visai priecīgi, kad pēc divi dienām aizgājējus atkal ieraudzīja uz jachtas klāja. Barons Tols triumfēja. Taču veltīgi! Kolomeicevs atgriezās jachtā tikai tāpēc, ka bija aizmirsis … primusa adatas! Dažas stundas viņš atpūtās un tad kopā ar kazaku atkal devās tālajā ceļā. Šoreiz viņi abi laimīgi sasniedza Gaļčichu.

«Buinijā» Kolomeicevs ieviesa stingru, bet sapratīgu disciplīnu. Vispirms viņš prasīja no apakšniekiem jūrniecības zināšanas, prasmīgu rīkošanos ar inechanismiem, trāpīgu šaušanu ar lielgabaliem un torpēdu aparatiem, ātrumu un noteiktību, kad bija jāizpilda rīkojumi. Viņa mīnu kuģis vienmēr bija pienācīgi sagatavots kaujai.

Komandieris Kolomeicevs bija patstāvīgs cilvēks, augstāko virsnieku priekšā tam netikās zemoties. Eskadras komandieris tāpēc tad arī viņu necieta. Visā braucienā «Buinijs» bija Rožestvenska ņirgāšanās objekts. Pavēles tika dotas šādā garā: «Mīnu kuģis «Buinijs» kā vienmēr atšķīrās no citiem ar savu nekārtīgo izskatu un bojāja kolonu …»

Kad eskadra stāvēja pie Madagaskaras, Kolomeicevs pēkšņi saslima ar dzelteno drudzi. Komandēšanu viņš nodeva palīgam un pārvietojās uz hospitaļkuģi, jo mīnu kuģī nebija ne ārsta, ne lazaretes. Par savu slimību viņš tūdaļ ziņoja uz štābu. Šinī sakarā parādījās admiraļa pavēle, kurā bija teikts: «Buinija» komandieris ar negodu dezertējis no mīnu kuģa, pamezdams to likteņa varā…» Kolomeicevs tobrīd gulēja slims ar četrdesmit grādu temperatūra.

Bet tagad Cusimas kaujā, kur bija vajadzīga patiesa drosme un nevis butaforija, gadījums it kā tīšu prātu nolika blakus šos divus komandierus: Baranovu un Kolomeicevu.

Tikko «Osļabja» bija izgājis no ierindas, «Buinijs» pilnā gaitā devās pie tā. Bruņu kuģis drīz vien nogrima. «Buinijs» ieradās «Osļabjas» bojā ejas vietā pats pirmais. Tas apstājās starp daudzajiem ļaudīm, kas ķepurojās viļņos. Kolomeicevs, uz tiltiņa stāvēdams, komandēja skarbā balsī:

— Nolaist velbotu! Sagatavot tauvas glābšanai!

Viņa virsnieki un matroži zināja, kā jārīkojas, un sākās enerģisks darbs, bet bez liekas skraidelēšanas. Visapkārt viļņos, ienaidnieka šāviņos gāja bojā daudzas dzīvības. Uz mīnu kuģa bija dzirdami izmisuši saucieni. Pāri bortam matroži nepārtraukti meta tauvu līkumus, kurus drudžaini tvēra slīcēju rokas. Tālākos osļabjiešus uzņēma vienīgais velbots ar diviem airētājiem. To veikli stūrēja mičmanis Chrabro-Vasiļevskis.

Piesteidzās mīnu kuģis «Bravijs» un arī sāka glābt slīcējus.

«Buinijs» piepildījās ar dzīvu kravu. No osļabjiešiem straumēm tecēja uz klāja ūdens. Izglābtie spiedās cits pie cita, drebēdami un tramīgi raudzīdamies apkārt, it kā neticēdami, ka nokļflvuši uz cita kuģa. Viņu vidū bija vairāki ierindas virsnieki un galvā ievainotais flagmaņa stūrmanis — apakšpulkvedis Osipovs.

Eskadra jau brauca tālāk. Japaņu kreiseri, kas mācās virsū mūsu arjergardam, atklāja spēcīgu uguni pret glābējiem mīnu kuģiem. Ilgāk kavēties vairs nedrīkstēja. Komandieris Kolomeicevs, rokas pie lūpām pielicis, skaļi uzsauca:

1 — Velbota vīri! Tūliņ pie borta!

Tobrīd, jau projām braucot, «Bravijam» šāviņš notrieca fokmastu.

«Buinijam», starp peldošajiem koka gabaliem virzoties, sabojājās labā dzenskrūve. Bet kreisajai dzenskrūvei aptinās tērauda trose, un tā, pievilkusi «Osļabjas» grotrājas posmu pie kuģa dibena, nobremzēja mašīnu. Inženieris mecbaniķis poručiks Daņiļenko veikli kā akrobats izlēca no mašīnu telpas uz pūpes un, pametis skatienu pāri bortam, uzreiz saprata, kas noticis. Vajadzēja būt ļoti stipriem nerviem, lai nesatrūktos un nezaudētu apdomu: mīnu kuģis bija iekļuvis it kā važās un pats līdz ar visiem iemītniekiem lemts iznīcināšanai. Prātot nebija laika. Pēc mechaniķa pavēles mašīna deva dažus apgriezienus atpakaļ. Trose kļuva vaļīga, matroži aizķēra to ar kāsi un, uz klāja uzstiepuši, pārcirta pušu. Tagad mašīna varēja strādāt brīvi.

Velbots piebrauca zem trīšiem. Uzņēma izglābtos. Taču nebija vairs laika uzcelt arī laivu — to nācās pamest.

«Buinijs» pagriezās un, ienaidnieku apšaudīdams, devās pilnā gaitā uz priekšu, steigdamies pakaļ eskadrai. Bija dzirdams, kā aiz pūpes izmisuši kliedza četri vīri, kurus «Buinijs» nebija paspējis uzņemt. Bet minu kuģis nedrīkstēja vairs ilgāk riskēt ar sevi un izglābtajiem ļaudīm. Uz klāja jau bija divi simti četri osļabjieši.

Nedaudz mazāk izglāba «Bravijs».

Bet visi pārējie osļabjieši, vairāk nekā piecsimt vīru, bija jau zem ūdens.

Taču jūrā palika vēl viens: admiralis Felkerzams savā aizlodētajā cinka zārkā. Bruņu kuģim apgāžoties, zārks uzpeldēja jūras virsmā. No nāves glābdamies, pie tā kādu laiku turējās viens matrozis. Minu kuģis viņu izzvejoja. Bet zārks ar līķi peldēja tālāk, vientuļi šūpodamies viļņos, it kā mirušais admiralis būtu nolēmis līdz galam noskatīties mūsu eskadras sagrāvē.

Kolomeicevs ar savu mīnu kuģi brauca kreiseru kolonas beigās, kad priekšā, mazliet pa labi, tālu no eskadras, parādījās kāds degošs bruņu kuģis. Tam nebija ne dūmeņu, ne mastu, bet, kā redzams, tas vēl kustējās, turēdams virzienu uz dienvidiem. Pūta dienvidrietumu vējš, un ugunsgrēka dūmi mutuļu mutuļiem kā milzīgas, melnas krēpes liecās pāri kuģa kreisajam bortam un pūpei.

—  Vai tiešām tas ir «Suvorovs»? — Kolomeicevs jautāja, balsij trīcot.

Binokļi pavērsās uz degošā bruņu kuģa pusi.

—   Tā liekas, — atbildēja mičmanis Chrabro-Vasiļevskis.

—   Bet kāpēc pie tā nav «Bedovija»?

—   Bruņu kuģa tuvumā turas vēl viens kuģis, šķiet, «Kamčatka».

«Buinijs» pagriezās, lai tiem tuvotos. Turpat devās arī ienaidnieka bruņu kreiseri no dienvidaustrumu puses. Mīnu kuģim bija gaidāma ļoti bīstama pārbaude.

Komandieris Kolomeicevs vēl ilgi nespēja pateikt, vai peldošā un kūpošā drupu kaudze ir vai nav viņa kādreizējais flagmaņkuģis. Tikai tuvāk piebraucis, viņš saprata, ka tā priekšā atrodas «Suvorovs». Doma, ka tur uz vientuļā kuģa, ko eskadra jau pametusi, liesmu, tērauda lūžņu kaudžu un līķu vidū vēl atrodas eskadras komandieris, iedzēla smadzenēs. Nelikdamies ne zinis par draudošām briesmām, pilnā gaitā ienaidnieka kreiseru acu priekšā, kuri jau atklāja uguni, «Buinijs» joņoja uz bruņām klāto skeletu, aiz tā borta mēģinādams paslēpties no ienaidnieka. Varēja jau saskatīt nesagrauto sešcollu torni kuģa labajā Ierobā. No torņa ēnas izvirzījās kāds stāvs un sāka signalizēt ar rokām: «Uzņemiet admirāli.»

Tagad «Suvorovs» stāvēja, apturējis mašīnas. Agrāko apveidu bija saglabājis tikai milzīgais un neveiklais tērauda skelets, bet visur citur rēgojās dziļi caurumi un saplosīta, kūkumu kūkumos uzvandīta dzelzs. Bortu krāsa bija apsvilusi. Pakaļējais divpadsmitcollu tornis uzspridzināts, un tā bruņu jumts nosviests uz grīduma. Pārējie torņi, ieķīlējušies un sabojāti, klusēja. No tiem dažādos pacēluma leņķos slejās gaisā lielgabali ar norautiem stobriem. Nedarbojās ari bateriju klāja artilērija. Bet tas vel nebija viss: «Suvorovā» trakoja liesmas, iznīcinādamas to, kas uz kuģa vēl bija atlicis.

«Buinijs» piebrauca pie bruņu kuģa tik tuvu, ka varēja jau sadzirdēt, ko no tā kliedz. Praporščiks Kurselis, stāvēdams ierobā pie sešcollu torņa, sauca mīnu kuģa komandierim:

—  Mums visas laivas sadragātas! «Bedovijs» ne reizi nepiebrauca! Admirālis ievainots! Viņš katrā ziņā jāpārvieto uz mīnu kuģa!

Atbildot skanēja Kolomeiceva spalgā balss:

—   Labi! Bet man arī nav laivas — velbotu atstāju jūrā, «Osļabjas» komandu glābdams! Būs jāpiestājas pie bruņu kuģa ar bortu pie borta.

Bija jāveic ārkārtīgi grūts uzdevums. Aizvēja pusē jūra bija mierīgāka, toties tur pa kuģa caurumiem un brūcēm kā pa degošas ēkas logiem brāzās laukā Jiesmu mēles un biezi dūmu mutuļi. Turklāt šo — kreiso bortu apšaudīja ienaidnieks. Tur piestāt nebija nemaz ko domāt. Vajadzēja vien izvēlēties vējam atsegto labo bortu.

Ienaidnieka šāvieniem dunot, skanēja komandiera Kolomeiceva valdonīgā pavēle:

—   Komandu nostādīt pie borta ar kojām un izlietot tās kā penderus!

«Buinijs» strauji piestāja pie bruņu kuģa un, mašīnu apturējis, pietauvojās pie borta. Tomēr bez avarijas neiztika: «Suvorovā» šautra, pie kuras pēc noenkurošanās parasti sien laivas, bija mazliet atliekusies atpakaļ, aizķērās aiz mīnu kuģa 47 milimetru lielgabala un nolauza siīdragu. Šautru tūliņ nocirta.

Praporščiks Kurselis ziņoja:

—  Admirālis ir labās puses vidējā tornī. Tūliņ viņu atnesīs.

Aizritēja gaidu pilnas minūtes, bet eskadras komandieri arvien

vēl nenesa. Izrādījās, ka vidējā tornī aizķīlējušās durvis. Tās mazliet pavēra. Matroži varēja brīvi iet un nākt, bet pa šauro spraugu nebija iespējams izstiept admiraļa lielo un smago augumu. Noņēmās ilgi, mēģinādami nest gan ar galvu pa priekšu, gan ar kājām, grozīdami no vieniem sāniem uz otriem un liekdami pār viņu sviedrainās sejas. Aiz kājām .admirali nesa mašīnists Aleksandrs Kolotuškins, aiz pleciem — štaba rakstvedis Matisens, bet muguru balstīja divi komendori. Matroži tagad rīkojās ar admirali bez jebkādas bijības, it kā tas būtu lētu preču sainis, nevis eskatlras komandieris. Rožestvenskis žēli vaidēja:

—   Ai, sāp, sāp! Uzmanīgāk! …

Beidzot viņu ar varītēm izrāva no torņa. Admirālis zaudēja samaņu.

Kamēr ļaudis tur ar viņu pūlējās, «Buinijs» pacietīgi gaidīja, pats atrazdamies ārkārtīgi lielās briesmās. Mīnu kuģis stipri šūpojās viļņos, riskēdams sadragāt savu trauslo stāvu gar bruņu kuģa biezo bortu. Tuvumā krita šāviņi, sprāga un sita gaisā ūdens stabus. Komandieris Kolorneicevs skaidri saprata, ka, glābdams admirali ar štābu, viņš ir uzņēmies drausmīgu atbildību. Katru mirkli varēja gaidīt, ka mazais kuģītis pazudīs dzelmē ar visu ekipāžu un ar «Osļabjas» komandu, kas jau bija izpeldējusies jūrā un sarijusies sāļo ūdeni. Jūras viļņos, kas cēlās un krita, flagmaņkuģa ugunsgrēkā, ienaidnieka artilērijas apdullinošajos dārdos un šāviņu sprādzienos bija jūtama nāves elpa. Tērauda caururbtais gaiss viļņojās un dobji vibrēja, it kā tajā būtu sastieptas resnas, spriegi savilktas stīgas. Tiklīdz lidoja šāviņš, osļabjieši, kas atradās uz mīnu kuģa augšējā klāja, pietupās, saķēra galvu rokās un drebēja. Bālās sejas ar izvalbītajām acīm bija pilnīgi apstulbušas. Taču komandieris Kolorneicevs, slaidais vīrs ar plakanai otai līdzīgo bārdiņu, ārēji bija mierīgs. Viņš stāvēja stalti kā sargkareivis postenī. Uzacis, līdzīgi atsperēm, bija sarautas kopā. Viņa rīkojumi bija pavēloši un īsi kā zobena vēzieni.

Netālu no «Suvorova» viļņos šūpojās peldošā darbnīca «Kamčatka», ko Rožestvcnskis bija iesaucis par «Netīro veļas mazgātāju». Kāds šāviņš iedrāzās «Kamčatkā» netālu no skursteņa, uzsizdams gaisā melnu dūmu stabu. Skurstenis nogāzās.

Bruņu kuģa liesmu pārņemtajās drupās beidzot parādījās virsnieku pulciņš un daži komandas locekļi. Nesa admirali. Tas vairs nebija priekšnieks, nebija valdonīgais un pustrakais despots, kuru ieraugot trīcēja visa eskadra. Tagad viņš izskatījās nožēlojams: apģērbs saplosīts, notriepts ar netīrumiem un kvēpiem, vienā kājā kurpe, otra ievīstīta matroža blūzē, galva pārsieta ar dvieli, seja nošķiesta ar sodrējiem un asinīm, bārda apsvilusi. Pret pīšļos satriekto admirali ļaudis vairs nejuta naida. Rožestvcnskis bija steigšus jāpārvieto. Suvorovieši nogaidīja mirkli, kad viļņu šūpotais mīnu kuģa klājs pacēlās līdz bruņu kuģa ierobam, un pārsvieda admirali uz «Buinija» komandas rokām. Rožestvenskis vārgi pavēra melnās acis un, lūkodamies no priekšmeta uz priekšmetu, pēkšņi izbrīnā iepleta redzokļus: it kā nožēlodams, it kā triumfēdams ar noslēpumainu neatlaidību viņā raudzījās cilvēks, ko admiralis nīda, bet kas šobrīd bija viņa glābējs, — otrā ranga kapteinis Kolorneicevs. Tas ilga dažas sekundes. Admiraļa seja noraustījās, uzpainpušie plakstiņi smagi aizkrita. Eskadras komandieri aiznesa uz Kolomeiceva kajiti.

Pēc Rožestvenska uz mīnu kuģa pārvācās arī viņa štaba virsnieki: pirmā ranga flagkapteinis Klapjē de Kolongs, flagmaņa stūrmanis pulkvedis Fiļipovskis, jūras kara nodaļas pārzinis — otrā ranga kapteinis Semjonovs, mīnu virsnieks — leitnants Ļeontjevs, flagvirsnioki Kržižanovskis un mičmanis Deinčinskis un junkurs Alaksimovs. Turklāt uz mīnu kuģa paspēja uzlēkt četrpadsmit cilvēki no «Suvorova» komandas, dažādu specialitatu matroži: bocmanis, rakstvedis, signalists, kurinātājs, mašīnists, raitnieks un citi.

Izrādījās, ka viņu vidū ir arī admiraļa ziņnesis Pjotrs Pučkovs.

Klapjē de Kolongs griezās pie praporščika Kurseļa, kas stāvēja ierobā:

—   Vai jūs nevēlaties?

—   Nē, palikšu uz bruņu kuģa līdz beigām! — viņš strupi atbildēja.

Vēl divi virsnieki, leitnanti Bogdanovs un Virubovs, atteicās pārcelties uz mīnu kuģi. Uz flagkapteiņa uzaicinājumu atstāt bruņu kuģi viņi neko neatbildēja, it kā nebūtu dzirdējuši viņiem teiktos vārdus. Bogdanovs pazuda liesmojošajā kuģī, bet Virubovs palika ierobā. Palika arī komanda — deviņsimt vīru (daļa no.tiem bija jau krituši un ievainoti). Bet tie dzīvie, kas redzēja visu šo notikumu, satraukti vēroja augstākās priekšniecības bēgšanu: vai štaba vīri atsūtīs kādu kuģi pie bojā ejošā «Suvorova», lai glābtu tā cilvēkus?

Līdz šim «Buinijs» slēpās no ienaidnieka aiz bruņu kuģa stāva. Bet kā lai mīnu kuģis šādos viļņos liek nost no vēja puses borta? «Buinijs» palaida mašīnas atpakaļgājienā un griezās projām.

Kad abu kuģu borti jau bija nošķīrušies, uz mīnu kuģi sadomāja pārkļūt vēl viens matrozis. Līdz šim viņš bija šaubījies, vai palikt uz «Suvorova» vai glābties. Bet šķemba, kas pārplēsa tā flaneļa kreklu, izkliedēja šaubas. Neliels un kalsens viņš viegli kā vāvere aizšāvās vairāk nekā asi uz priekšu, cieši ieķērās mīnu kuģa reliņos un uzrāpās uz klāja. Ļaudis viņu pazina: tas bija mīnieris Ziļcovs. Viņa priekšzīmei sekodams, lēca vēl viens matrozis, bet netrāpīja un, nenokļuvis uz aizejošā mīnu kuģa, kliegdams peldēja tam pakaļ.

Pretinieks atklāja uz «Buiniju» traku uguni. Pie borta sprāga šāviņš, un šķēpele izrāva robu mīnu kuģa priekšgalā, sānos virs ūdenslīnijas. Grīdumā pakrita un uz vielas bija beigts no «Osļabjas» izglābtais kvarlirjers Suvalovs.

Uz «Suvorova» ierindā maz vairs bija atlicis virsnieku. Gandrīz visi bija ievainoti vai krituši. Praporščiks Kurselis brītiņu pastāvēja un, galvu nodūris, devās uz pūpi savā kazemalā, kur darbojās vairs tikai viens trīscollu lielgabals. Leitnants Virubovs vēl arvien stāvēja ierobā un, cepuri vicinādams, kaut ko sauca aizbraucošajam mīnu kuģim. Uz «Buinija» pārvietojušies suvorovieši pēdējo reizi neatlaidīgi vērās savā kuģī. Pēkšņi viņu acu priekšā Virubovs pazuda, un tanī vietā gaisā pašķīrās sarkans vēdeklis. Pēc mirkļa bruņu kuģa ierobā nebija redzams vairs nekas: šāviņam sprāgstot, cilvēks izgaisa tikpat zibenīgi kā magnija pulvera uzliesmojums.

«Buinijs» drāzās ar pilnu tvaiku uz priekšu, cenzdamies pēc iespējas drīzāk izkļūt no uguns loka. Pēc stundas mīnu kuģis panāca savu kreiseru vienību. Paklausot Klapjē de Kolonga rīkojumam, uz mīnu kuģa uzvilka signālu: «Admirālis nodod komandēšanu admiralim Ņebogatovam.» Tūliņ pēc tam pavēlēja mīnu kuģim «Bezuprečnijs» piebraukt pie flagmaņkuģa «Nikolajs I» un paziņot Ņebogatovam, ka tagad visa eskadra jākomandē viņam.

Visā kaujas laikā šis bija otrais un pēdējais Rožestvenska rīkojums.

Feldšeris Kudinovs steigšus pārsēja viņa brūces. Rožestvenskim bija vairāki ievainojumi: zem labās lāpstiņas, labajā gurnā, kreisajā papēdī un pierē. Pats bīstamākais šķita pēdējais ievainojums. Taču admiralis samaņu nebija zaudējis. Mīnu kuģa komandieris un štaba virsnieki vairākkārt gāja pie viņa kajitē. Admiralis tiem taujāja par kaujā gūtiem iespaidiem un izteica arī savas domas. Attieksmē uz kursu viņš sacīja:

—  Jādodas uz Vladivostoku.

«Buinijs» brauca kopā ar kreiseriem «Svetlana», «Vladimirs Monomachs», «Izumruds» un «Dmitrijs Donskojs». Naktī tie izklīda kur kurais. «Buinijs» palika kopā ar «Donskoju» un diviem mīnu kuģiem. Vēlāk «Buinijs» vairs nespēja tikt līdzi arī tiem.

Nakts tumsā slēpdamies, viļņos šūpodamies, «Buinijs» viens pats apdzēstām ugunīm lēnā gaitā virzījās uz priekšu. Taču arvien skaidrāk kļuva redzams, ka tālāk braukt ar to vairs nevarēs. Mašīnā pārsprāga tvaika kondensators, un katlos bija jālaiž jūras ūdens. Viens katls pavisam piesērēja, un to izslēdza. Mašīna klaudzēja. Ogles gāja uz beigām. Un tā nu sapni par Vladivostokas sasniegšanu aizstāja drūma vilšanās. Turklāt japaņi joprojām vajāja mūsu eskadras atliekas. Briesmas atvirzījās tikai uz laiku.

Bija jau tālu pāri pusnaktij, kad mīnu kuģa komandieris nolēma apspriesties ar štābu. Viņš nokāpa kopkajitē un, pamodinājis Klapjē de Kolongu un Fiļipovski, pastāstīja, kādā stāvoklī atrodas «Buinijs». Noslēgumā piebilda:

—   Atliek tikai viens: piestāties kaut kur krastā, admiralim un pārējiem ļaudīm izkāpt, bet mīnu kuģi uzspridzināt.

Šķiet, ka staba virsnieki tikai to bija gaidījuši.

Pulkvedis Fijipovskis tūliņ pat izteica priekšlikumu:

—   Manuprāt, ja sastapsim japaņus, tad adrniraļa glābšanas dēļ kaujā ar viņiem nemaz nav jāielaižas, bet jāuzvelk balta flaga un jāsāk ar tiem sarunas.

Otrā ranga kapteinis Scmjonovs bija ar viņu vienis pratis un piebilda:

—   Jo vairāk tāpēc, ka «Buinijs» pilnīgi zaudējis nozīmi kā kaujas kuģis un tam vairs nav nekādas vērtības. «Buinijs» pieblīvēts ar ievainotiem un pusdzīviem ļaudīm. Ja uz tā uzvilktu Sarkanā krusta flagu, tad «Buinijs» būtu hospitaļkuģis.

—   Jā, bet šādu jautājumu nevaram izšķirt bez paša adrniraļa, — Klapjē de Kolongs ieteicās.

Komandieris Kolomeicevs kategoriski paziņoja:

—   Es noteikti uzstāju, ka par visu to jāziņo admiralim.

Fiļipovskis, Klapjē de Kolongs un mīnu kuģa komandieris

devās pie Rožestvenska, kas gulēja atsevišķā kajītē. Kolomeicevs saņēma viņa roku. Admirālis atvēra acis. Tad Fiļipovskis ziņoja par mīnu kuģa stāvokli un par to, ka, sastopoties ar japaņiem, nepieciešams padoties gūstā.

.Un bargais adrniralis, viņu uzklausījis, šoreiz lēnīgi atbildēja:

—   Nekautrejieties no manis un rīkojieties tā, it kā manis uz mīnu kuģa nemaz nebūtu!

Staba virsnieki viņu saprata. Un tūlīt tie kļuva ļoti rosīgi. Komandieris Kolomeicevs uzkāpa augšā uzzināt savu virsnieku domas, bet kopkajite štaba vīri pa tam apspriedās un strīdējās. Taču valodas virzījās vienīgi uz to, kā saglabāt admiraļa dzīvību un kopā ar viņu tatad izglābt arī savas galvas. Atlika tikai pierunāt komandieri Kolomeicevu. Viņš prasīja, lai štaba virsnieki dodot rakstisku protokolu. Bet kā lai viņam dod tādu dokumentu? Kolomeicevu uzskatīja par drosmīgu komandieri; turklāt viņš varēja būt veca naida pilns pret admirali un štābu par netaisnīgajiem uzbrukumiem, un nebūtu nekāds brīnupis, ja viņš tos visus apcietinātu, jo priekšniecība, kas sadomājusi atdot kuģi pretiniekam, vairs nav priekšniecība. Staba virsnieki, ieraudzījuši kuģa virsnieku — mazo resnīti leitnantu Vurmu, pavēlēja tam sadabūt palagu un pēc tam aizsūtīja viņu ar šo drēbes gabalu uz tiltiņu pie komandiera.

—   Ko tad tas nozīmē? — Kolomeicevs skarbi jautāja.

—   Stabs deva rīkojumu uzvilkt baltās flagas vietā palagu, jo varot gadīties, ka mēs sastapšoties ar japaņiem, — leitnants Vurins paskaidroja.

Komandieris apskaitās un kliedza:

—    Kas tad tā par traģikomēdiju? Es — krievu kara kuģa komandieris un ne no šā, ne no tā vedīšu savu admirali gūstā! Nekad tas nenotiks!

Viņš izrāva palagu no leitnanta Vurma rokām un pārsvieda pār bortu, bet pēc tam piebilda:

— Ejiet lejā un palūdziet no viņiem rakstisku protokolu, tad redzēsim, kas jādara!

Kad leitnants Vurms nokāpa kopkajitē, visi štaba virsnieki jau gulēja, bet varbūt tikai izlikās guļam. Viņš tos pamodināja un pastāstīja, ko komandieris licis teikt. Štaba virsnieki Vurmu uzklausīja, taču neko neatbildēja.

Bet kas bija noticis ar pamesto eskadru? Tagad tas nevienu vairs neinteresēja. Neviens vairs nerunāja ari par «Suvorovu». Uz bruņu kuģa palika simtiem dzīvu cilvēku. Varbūt viņi cerēja, ka štābs parūpēsies par tiem un dos rīkojumu sadragātā flagmaņkuģa apkalpi pārvietot uz kādu citu kuģi. Bet štābs, aizņemts pats ar sevi, ar bēgšanu, par to bija aizmirsis.

Pa to laiku «Suvorovu» piemeklēja drausmīgs liktenis. Dienas kaujas beigās, pēc pulksten septiņiem vakarā, parādījās japaņu mīnu kuģi un ka kurtu bars metās virsū kādreiz spēcīgajam, bet tagad jau mirstošajam zvēram. Taču arī šajā mirklī vēl atskanēja viņa pirmsnāves rēciens. Pakaļējā kazematā noplaiksnījās pēdējā trīscollu lielgabala šāvienu liesmas. Tur savā postenī joprojām atradās kuģim uzticīgais praporščiks Kurselis. Tikai piesteidzoties no priekšas un izkļūstot no pūpes kazemata apšaudes loka, japāņiem radās izdevība gandrīz tieši raidīt torpēdas. Saplosītais bruņu kuģis uzreiz dabūja vēl kādus trīs vai četrus triecienus, vienu mirkli augstu gaisā uzsita liesmu šalti un, melnu un dzeltenu dūmu mākoņa ieskauts, ātri nogrima.

Izglābto nebija.

Bet pēc dažām minūtēm piecu kabeļtauvu attālumā no «Suvorova» savas gaitas izbeidza ari «Kamčatka». Tā mēģināja aizsargāt flagmaņkuģi, kaut gan «Kamčatkai» bija tikai četri mazi 47 milimetru lielgabali. «Kamčatkas» priekšgalā sprāga liels šāviņš, un tā strauji devās dzelmē pakaļ bruņu kuģim.

No «Kamčatkas», uz kuras brauca lielāko tiesu brīva līguma strādnieki, palika pāri maz liecinieku …

KREISERIS «DMITRIJS DONSKOJS» DROŠĀS ROKĀS

Kreiseris «Dmitrijs Donskojs» ar diviem dūmeņiem, ar seši tūkstoši divi simti tonnu tilpumu, ar divām Kampaunda sistēmas mašīnām, kas strādāja uz vienas vārpstas, bija nolaists ūdenī 1885. gadā. Jaunībā tas spēja attīstīt līdz septiņpadsmit mezglu ātrumu. Pēc vācu flotes noteikumiem kreisera mūžs ir divdesmit gadu. Cusimas jūras šaurumā «Dmilrijs Donskojs» ieradās tieši šādā vecumā. Tas jau bija sirms vīrs ar nolietotiem mechanismiem, ar palēninātu gailu, kas vairs nepārsniedza trīspadsmit mezglus. Tikai artilērija bija aizstāta ar jaunu. Kaut gan kreisera apbruņojums bija modernizēts, admiralis Rožestvenskis uzskatīja, ka šis kuģis derīgs tikai sardzes dienestam ostā vai reidā, un tāpēc «Dmitrijam Donskojam» bija īpaša palama — «Brandwacht».

Saskaņā ar eskadras komandiera pavēli «Dmitrijam Donskojam» kopā ar citiem kreiseriem kaujas laikā bija jāapsargā transportkuģa 14. maija dienas kaujā savus pienākumus tas veica diezgan apzinīgi. Kreisera seši sešcollu un seši 120 milimetru lielgabali katrā izdevīga gadījumā pievienoja arī savas balsis eskadras artilērijas kopīgajiem rēcieniem.

Kaujas sākumā «Donskojam» kaut kas gadījās ar stūres mašīnu: tā atteicās kalpot. Uz tiltiņa tūliņ pat ataicināja vecāko virsnieku — otrā ranga kapteini Blochinu. Kuģa komandieris — pirmā ranga kapteinis Ivans Nikolajevičs Ļebedevs, griezdamies pie viņa, teica savā parastajā maigajā balsī:

—   Redziet, kas par lietu, Konslantin Platonovič! Mums nez kāpēc sākusi streikot stūres mašīna. Tūdaļ ejiet uz pakaļējo tiltiņu un no turienes vadīsiet kreiseri!

—   Klausos! — vecākais virsnieks godbijīgi atbildēja, piesviezdams labo roku pie cepures naga.

Blochins nokapa uz klāja un smagnējā gaitā, mazliet gāzelēdamies, devās uz pūpi. Rokas stūres rats viņa vadībā drīz vien sāka darboties. Vecākais virsnieks ilgu laiku palika uz pakaļējā tiltiņa.

Lāgiem viņa galva ar lielo pieri lēni pavērsās sāņus, un saltās, pelēkās acis pārlaida vērtējošu skatienu visam kaujas laukam.

Viņa druknais augums, četrdesmit trešajam mūža gadam tuvojoties, bija icpleties vēl platāks un kļuvis vēl spēcīgāks. Apaļā, iedegusi seja noaugusi ar gaišbrūnu bārdu, kurai friziera grieznes piešķīrušas lāpstas veidu. Platais, resnais deguns pašpārliecināti slējās virs gaišajām, kuplajām ūsām.

Blochins pats bija izdarīgs un precizs un to pašu prasīja arī no apakšniekiem. Viņš bija beidzis Jūras akadēmiju un izdaudzināts par labu matematiķi. Pirms iecelšanas vecākā virsnieka amatā kalpojis par audzinātāju jūras korpusā, kur mācījis astronomiju, jūras kartēšanu un matematiku. Kadeti mazliet baidījās no viņa stingrības. Lekcijas lasot, Blochins izturējās tik pašpārliecināti, ka to iesauca par «nesatricināmo aplombu». Savā kuģī viņš ieturēja kārtību un tīrību, cik nu to atļāva brauciena apstākļi. Kopkajitē labprāt pažūpoja ar virsniekiem, bet uz augšējā klāja attieksmēs ar tiem bija visai prasīgs. Viņam ļoti patika strīdēties. Biochins stundām ilgi noņēmās, mēģinādams pierādīt mīnu un artilērijas virsniekiem, ka tie nepareizi audzinot savus speciālistus. Komanda, ko tas bija iespīlējis dzelžainos disciplinas žņaugos, baidījās no viņa. Bet Blochinam bija ļoti laba atmiņa, viņš pazina visus kuģa matrožus ne vien pēc uzvārda, bet arī pēc katra personīgām īpašībām. Raksturs viņam bija mierīgs, taču vajadzīgā brīdī ciets un noteikts.

Komandieris Ļebedevs bija gadus divpadsmit vecāks par savu palīgu un cita tipa cilvēks. Viņš bija gara auguma, kalsens, ar smailu bārdiņu, iesirmiem deniņiem, ar mūžīgi nemierīgām melnām acīm, pār kurām plīvoja kuplas uzacis, un pret visiem viņš izturējās vienkāršāk un sirsnīgāk, jo pārlieka oficialitate tam nepatika. Būdams krietns kapteinis, Ļebedevs nevarēja ciest izdabāšanu augstākiem virsniekiem un apzinājās savu vērtību. Šādam cilvēkam bija grūti sadzīvot jūras resorā, kur gan valdīja ārējs spožums, bet ikviens rosīgs prāts pārvilkās ar rūtiņas pelējumu. Un Ļebedevs nebija izturējis — pametis flotes dienestu un aizbraucis uz ārzemēm. Tolaik viņš bijis tikai leitnants. Arī svešumā Ļebedevam neklājies viegli. Lai sadabūtu eksistencei līdzekļus, viņš ķēries pie pirmā darba, kas pagadījies. Vairākus mēnešus strādājis par krāvēju Havras ostā, īsti izjuzdams fiziska darba smagumu. Šajā nepievilcīgajā dzīves posmā viņa vienīgais prieks bijusi jaunā sieva, ko tas apprecējis no kādas trūcīgas franču ģimenes. Viņiem piedzimuši divi bērni. Pēc dažiem gadiem, nabadzības vajāts, Ļebedevs atgriezies Krievijā un atkal iestājies flotē. Krievu-japaņu karam sākoties, viņš bija pirmā ranga kapteiņa dienesta pakāpē.

Kreiseri «Dmitrijs Donskojs» Ļebedevs komandēja labāk nekā -daudzi komandieri, taču Rožestvenskim viņš nepatika. Tālo Austrumu brauciena laikā eskadras komandieris vismazāko Ļebedeva kļūmi izpūta par veselu noziegumu un dusmodamies kliedza flagvirsniekiem:

—   Uzvelciet signālu ar rājienu tam smirdošajam liberālim!

Ļebedevs par šādiem nepelnītiem rājieniem un brāzieniem nepalika parādā. Kaut arī aiz muguras un tikai saviem virsniekiem dzirdot, viņš tomēr šad tad pieminēja admirali:

—   Jā, neko darīt: uz katra pleca viņam pa divi ērgļi. Bet visi taču zina, ka šiem putniem patīk mesties uz maitu.

Varbūt kādu pusstundu pēc kaujas sākuma ar japaņiem Ļebedevs jau saprata, ka mēs esam neglābjami zaudējuši. Viņš vairākkārt gāja laukā no kaujas torņa un, klaji stāvēdams uz priekšējā tiltiņa, spēja labi novērot notikumu gaitu. Jau sen dega flagmaņkuģis «Suvorovs», pēc tam uzliesmoja «Aleksandrs III», bet bruņu kuģis «Osļabja» apsviedās ar ķīli gaisā. Mūsu eskadra cīnījās nemākulīgi un manevrēja tik slikti, ka bija jāsarkst. Bet visvairāk viņš sirdījās par transportkuģiem, kas vilkās pakaļ eskadrai bez jebkādas ierindas nekārtīgā čupā. Vērsdamies pie saviem virsniekiem, viņš rādīja uz transportkuģiem un kliedza:

—   Tie taču nav kara kuģi, bet salašņas, peldošu podu bars! Jel paskatieties! Sadrūzmējušies gluži kā ostā. Kāda velna pēc eskadras komandieris ņēmis tos līdzi? Cik kreiseru nevajadzēja atvilkt no galvenajiem speķiem šo kuģu apsargāšanai!

Ienaidnieka otrās šķiras kuģi, redzēdami vilinošo mērķi, arvien vairāk un neatlaidīgāk mācās virsū mūsu arjergardam, iznirdami tam gan vienā, gan otrā pusē. Transportkuģi, no tiem mukdami, .metās savu kreiseru atstarpēs, šķērsodami to ķīļūdens kolonas ierindu. Brīžos, kad notika šāda pārkārtošanās, mūsu kuģi draudēja uzskriet cits citam virsū. «Donskojs», pārlikdams stūri gan pa labi, gan pa kreisi un manevrēdams, bija spiests pastāvīgi grozīties, izslēgt mašīnu, reizēm pat doties atpakaļ. Japaņi nepavisam necieta no šāviņiem, ko līkumodams raidīja kreiseris, bet tai pašā laikā ienaidnieks stipri kaitēja mūsu kuģiem.

Komandieris to visu redzēja un saprata, ka šeit tālajos Japaņu jūras ūdeņos Cusimas salas tuvumā neglābjami sabrūk Krievijas pēdējās cerības. Viņš bija drošsirdīgs vīrs, taču bezcerīgais stāvoklis vairs nebija glābjams ne ar kādu varonību. Un drūmi raucās viņa plīvojošās uzacis, gandrīz aizsegdamas acis.

Blochins pa to laiku nepārtraukti atradās uz pakaļējā tiltiņa, stāvēja stingri un nekustēdamies, it kā piekalts pie klāja seguma. Dienesta pienākums viņam bija pašā pirmajā vietā. Blochins neatstāja posteni, iekām nebija izlabota stūres mašīna.

«Dinitrijs Donskojs» pa visu dienu paspēja izgrūst no saviem lielgabaliem pusotra tūkstoša šāviņu. Taču pretinieks «Donskojam» veltīja maz vērības un koncentrēja uguni uz jaunākajiem kuģiem. Uz «Donskoja» izcēlās tikai viens ugunsgrēks, ko tūdaļ izdevās apdzēst; ievainoti bija kādi astoņi cilvēki.

Naktij sākoties, kā jau mēs zinām, sakautās eskadras atliekas nelielās vienībās bija izklīdušas uz visām pusēm. Daži kuģi, pazaudējuši savus flagmaņus, klaiņāja vieni paši, nezinādami, kurp doties. Tādā pašā stāvoklī atradās arī «Dmitrijs Donskojs». Tumsa kļuva biezāka. Kuģis pārlaida trauksmainu nakti, atvairīdams mīnu uzbrukumus. Bēgdams no saviem pašu mīnu kuģiem, tam tikko neuzdrāzās kreiseris «Vladimirs Monomachs». Abi kuģi piebrauca viens pie otra tik tuvu, ka «Donskojs» tikko spēja pārlikt «stūri pa kreisi» un vienīgi ar šādu manevru izglābās no katastrofas. Juceklis un reizē ar to nervoza artilērijas uguns turpinājās ilgu laiku. Ik brīdi skanēja izmisuši saucieni:

—   Mīnu kuģis pa labi!

—   Mīnu kuģis pa kreisi!

—   Siluets priekšā pa labi!

Ugunīgas liesmu šaltis, lielgabalu dārdi un šāviņu dunoņa piepildīja tumsu ar neprātu.

Tikai ap pusnakti, aizsedzis ugunis, kreiseris izgāja no kaujas loka.

Ļebedevs uz priekšējā tiltiņa sasauca kara padomi un jautāja:

—   Kurp tagad doties?

Bet tūdaļ, atbildi nenogaidījis, piebilda kā allaž savā straujajā valodā:

—   Mums vajadzētu atrasties Enkvista kreiseru vienībā. Taču admiralis, izmantodams tādu modernu kuģu kā «Oļegs», «Aurora» un «Zemčugs» ātruma priekšrocības, aizsteidzies un pazudis zīdvest virzienā. Mēģinājām dzīties viņam pakaļ. Nav mūsu vaina, ja ar savu veci esam aizkavējušies. Man šķiet, ka admirali Enkvistu .meklēt būtu veltīgi.

—   Brauksim uz Vladivostoku! — skanēja virsnieku balsis.

—   Cita ceļa mums nav! — pārējie piebalsoja.

Mazliet apspriedušies, visi piekrita šim priekšlikumam.

Pirms vieniem naktī noteica Polārzvaigznes leņķi. Aprēķini

rādīja, ka kreiseris atrodas četrdesmit piecas jūdzes uz ziemeļiem no Korejas jūras šauruma. Tātad «Dmitrijs Donskojs» bija jau iebraucis Japaņu jūras platajā daļā, pašlaik ieturēdams kursu nordost 23°. Daudzus gan satrauca viens apstāklis — kreiserim nopakaļ virzījās trīs mīnu kuģi, un nevarēja galvot, ka tie ir savējie. Katram gadījumam tos uzmanīja, turēdami gatavībā lielgabalus. Lēni vilkās nakts, sprieguma un pēkšņu draudu pilna. Tālumā japaņi vairākkārt mēģināja sarunāties pa bezdrāts telegrāfu. Bet kreisera stacija tūliņ pat iemaisījās viņu sarunā, izjauca to, un japaņi apklusa.

Tuvojās rītausma, modinādama cerības, ka galu galā viss būs labi. Izrādījās, ka nopakaļ braucošie mīnu kuģi ir savējie. Tur bija divi: «Bedovijs» un «Groznijs». No tiltiņa un klāja ļaudis raudzījās atpakaļ ar tādu mīlestību, it kā mīnu kuģi būtu kreisera paša bērni.

Kāds varen acīgs un rosīgs signalists gluži atplaucis ziņoja vecākajam virsniekam:

—   Tie paši ir, jūsu augstdzimtība. Es tos pazinu jau naktī. Iznāk, ka velti esat šaubījies!

Blochins pastūma cepuri uz pakauša, atsegdams lielo pieri, un pēc sava spnsenā paraduma noteica:

—   Jā, jā! …

Tad sarauca gaļīgo degunu un, pagriezies pret komandieri, frāzes gari stiepjot, ierunājās:

—    Ivan Nikolajevič, un tomēr es apgalvoju, ka naktī mums nopakaļ brauca trīs kuģi, bet tagad ir tikai divi. Kur pazudis tas trešais?

Komandieris steigšus atbildēja:

— Tas mani diez ko neinteresē. Galvenais, ka pretinieks pašlaik nekur nav redzams. Varbūt nokļūsim līdz Vladivostokai.

No austrumiem, no japaņu salām, pletās un auga rīta blāzma. Debess bija mierīga. Jūrā veļās lēni viļņi, un to krēpes kļuva arvien rožainākas. Tāluma pie apvāršņa «Donskoja» ļaudis saskatīja tikko manāmu dūmu strūkliņu. Kam piederēja šis kuģis? Drīz «Bcdovijs» ar semaforu noraidīja uz kreiseri vēsti, ko bija saņēmis pa bezdrāts telegrāfu: «Samazināt gaitu, lai «Buinijs» varētu pievienoties un nodot admirali.»

ŠTĀBS ILGOJAS PĒC GŪSTA

Iepriekšējā vakarā, kad admiralis atradās jau uz «Buinija», Baranovs saņēma pavēli sameklēt flagmaņkuģi un aizvest no tā štābu. Tas nozīmēja, ka jāglābj pārējie štaba locekļi, kas palikuši uz bojā ejošā kuģa. Bet Baranovs šo pavēli saprata citādi, domādams, ka no «Suvorova» neviens vēl nav aizvests. Protams, «Bedovijs» flagmaņkuģi neatrada un šaudījās tikai turpat ap vieglajiem kreiseriem, cenzdamies turēties nostāk no kaujas lauka. Un pēkšņi tagad, 15. maija rītā, viņš atkal saņēma šādu, dīvainu telegramu — aizvest admirali! Taču galvenais, ka itin nekas nebija teikts, kādu admirali: Rožestvenski vai Ņebogatovu? Bet varbūt Felkerzamu? «Bedovija» komandieris aiz pārsteiguma tikai nosēcās. Kas notiks, ja tas būs pats eskadras komandieris? Un uz kuru kuģi viņš gribēs pārvietoties? Baranovs sāka skraidīt pa tiltiņu, kļuva varen nevaļīgs un lāgu lāgiem iesaucās:

—   Te tev nu bija! Nu tik ir pārsteigums! Labi vēl, ja tas būtu Ņebogatovs vai Felkerzams. Bet ja nu viņš? Ai, nē, nē! Lai dievs dod, ka tas būtu kāds cits admiralis, tikai ne Rožestvenskis! …

Kreiseris «Dmitrijs Donskojs» un mīnu kuģi «Bedovijs» un «Groznijs» pamazām tuvojās «Buinijam».

Tobrīd komandieris Kolomeicevs bija nokāpis savā kajitē pie admiraļa:

—   Ekselence, atļaujiet ziņot, ka man uzticētajā mīnu kuģī mašīna bojāta, katli, kuros bija jālaiž jūras ūdens, piesērējuši ar sāli, ogles iet uz beigām. Šādos apstākļos nevienu mūsu ostu sasniegt nespēju. Tāpēc nolēmu piedāvāt jums, vai nevēlaties pārvietoties uz «Donskoju».

Admiralis, klausīdamies komandierī, novērsa sāņus savas melnās acis, it kā bīdamies sastapties ar Kolomeiceva skatienu, un klusu jautāja:

—   Pie kreisera taču ir arī mīnu kuģi?

—   Tieši tā, jūsu ekselence, «Bedovijs» un «Groznijs», — kā skaldīt noskaldīja Kolomeicevs.

Admirālis kaut ko apsvēra un tikai pēc brītiņa noteica:

—   Nē, es labāk pārvietošos uz «Bedoviju», protams, ja tur viss kārtībā un ir pietiekami daudz ogļu.

—   Klausos!

Kolomeicevs izgāja no kajites un devās augšā uz tiltiņa.

Kad «Bedovijam» piebrauca «Buinijs» pavisam tuvu, no tā

sauca:

—   Cik ogļu jums ir, un cik lielu ātrumu varat sasniegt?

Uz «Bedovija» tiltiņa uznāca izsauktais inženieris mechaniķis Iļjutovičs. Tas bija neizskatīgs vīrelis, maza auguma, plecīgs, ar lielu degunu un tumši rudām ūsām, kas nokarājās kā divas lāstekas. Parasti viņš drīz sadraudzējās ar cilvēkiem, viņam patika pamēļoties un šaudīt savas vieglprātīgās acis. Bet tagad viņš bija drūms un, runādams ar ienīsto komandieri, raudzījās zemē, it kā interesētos par viņa spožajām kurpēm. Baranovs apspriedās ar Iļjutoviču un tad skaļi sauca «Buinijam»:

—   Man ir četrdesmit deviņas tonnas ogļu! Ekonomiskā gaitā braucot, pietiks divi diennaktīm! Varu attīstīt arī pilnu ātrumu — divdesmit piecus mezglus!

No «Buinija» atkal jautāja:

—   Cik ilgā laikā varat sasniegt Vladivostoku?

—   Pusotrā diennaktī, — Baranovs atbildēja.

To pašu vaicāja arī «Groznijam» un arī saņēma pozitivas atbildes. Bet štaba virsnieki ar admirali priekšgalā nezin kāpēc tomēr nolēma pārvietoties uz mīnu kuģi «Bedovijs». Visi četri kuģi stāvēja ar izslēgtām mašīnām, šūpodamies rāmajos viļņos. Kreiseris «Donskojs» pa semaforu saņēma pavēli nolaist laivas. Barkass un airu kuteris vienā mirklī bija ūdenī. Kuteris piestājās pie «Buinija» labā borta, lai uzņemtu admirali un viņa palīgus. Bet pagāja vesela stunda, iekām eskadras komandieri uznesa augšā. Pa tam barkass, piestādamies pie pretējā borta, sāka pārvietot uz kreiseri «Osļabjas» komandu, kas mīnu kuģi bija stipri pārpildījusi.

Baranovs visu laiku atradās uz sava mīnu kuģa tiltiņa un satraukumā ik brīdi cēla pie acīm binokli. Komandieris izskatījās pavisam apmulsis. Pulksten deviņos kuteris, airu vēzienu dzīts, tuvojās «Bedovija» bortam. Tagad vairs nebija nekādu šaubu: veda pašu Rožestvenski, kas gulēja nestuvēs. Admirali būtu grūti pazīt, bet kopā ar viņu atradās štaba virsnieki: flagkapteinis pirmā ranga kapteinis Klapjē de Kolongs, flagmaņa stūrmanis pulkvedis Fiļipovskis — kā viens, tā otrs ar pārsietu galvu — jūras kara nodaļas pārzinis — otrā ranga kapteinis

Semjonovs, vecākais flagvirsnieks leitnants Kržižanovskis un citi. Baranovs nokāpa no tiltiņa un drāzās uz trapu tik steidzīgi, it kā viņam pakaļ dzītos kāds ar nazi rokā. Viņa seja te nobālēja, te pārklājās ar sarkaniem plankumiem, bet lūpas, pūlēdamās kaut ko pateikt, krampjaini raustījās. Baranovs skaidri apzinājās: ja Rožestvenskis līdz šim viņu protežēja, tad viņa vakarējais nodarījums diez vai tiks piedots. Viņš taču tik nodevīgā kārtā bija pametis savu eskadras komandieri un turējis viņu jau par mirušu. Bet īstenībā admiralis ir dzīvs un no nestuvēm neatlaidīgi urbjas viņā ar savu melno aci.

īrēji ievilka airus, citi satvēra trapu. Mičmanis Gernets, kas vadīja kuteri, griezās pie admiraļa:

—   Ekselence, vai neliksiet nodot kādu pavēli «Donskoja» kapteinim?

Rožestvenskis stingri un noteikti atbildēja:

—   Doties uz Vladivostoku!

Uz klāja negaidot atskrēja leitnants Ļeontjevs un uzsauca komandai, kas bija sagatavojusies saņemt nestuves:

—   Uzmanīgāk, puiši, tas taču ir admiralis!

Baranovs sakārtoja savu spožo bārdu divās kodeļās un, pievifcis pilnu krūti ar gaisu, izstiepās kā stīga. Pie cepures naga paceltā labā roka trīcēja, acis bija dzīvniecisku baiļu pieplūdušas. Taču viņa bažas izrādījās veltas. Citā laikā, citos apstākļos admiralis par spīti visam savam brūču radītajam nespēkam, protams, saberztu miltos komandieri, kas nav izpildījis kaujas pavēli. Bet šobrīd tāda rīcība viņa nodomus nesekmētu. Kad Rožestvenski uznesa uz klāja, viņš tieši no nestuvēm sniedza roku komandierim un laipni sacīja:

—   Izplucināja nu gan mūs!

Tik negaidītas žēlastības aizgrābts, Baranovs sāka skūpstīt priekšnieka rokas, gluži vai izkusdams viņa priekšā ar savu lišķīgo valodu:

—   Jā gan, jā gan, jūsu ekselence, izplucināja! Bet esmu ārkārtīgi priecīgs, jūsu ekselence, ka vismaz jūs esat palicis dzīvs…

Turpat stāvēja arī matroži, mezdami drūmus skatienus uz admira'li. Ja viņš būtu uzkāpis uz mīnu kuģa klāja kaut vai pirms divdesmit četrām stundām, visus pārņemtu tāds stingums, kāds rodas, ieraugot ārprātīgo, kas bruņojies ar cirvi. Bet tagad, pēc kaujas, viņš, kas bija aizmucis no sagrautās eskadras atliekām, uzreiz pārvērtās par nulli. Matroži viņu vēroja ziņkāri un tai pašā laikā ar rūgtumu, šķiet, brīnīdamies, kā līdz šim varējuši iet tik neapdāvināta eskadras komandiera pavadā.

Admiralis sasveicinājās ar komandu, bet vīri, it kā vairs ne

prastu atbildēt augstākajai priekšniecībai, negribīgi un cits caur citu sauca:

—   Vēlam veselību, jūsu … lence!

Rožestvenski aiznesa uz grīdumu, nocēla no nestuvēm un nosēdināja buru audekla kojā. Bet, kad admirali sāka laist lejā pa šauro trapu, Baranovs kliedza matrožiem, kas taisījās palīdzēt:

—   Nost! Rokas nost no viņa ekselences! Es pats nolaidīšu viņa ekselenci!

Lejā uz klāja admiralis pieslējās kājās un, komandiera atbalstīts, iegāja viņa kajitē un nogulās kojā.

No «Donskoja» tūdaļ ataicināja jaunāko ārstu Tržemeski, lai tas koptu Rožestvenski.

«Bedovijs» devās uz ziemeļiem, pacēlis signālu: ««Groznij», seko man!» Bet «Groznija» komandieris — otrā ranga kapteinis Andržijevskis nepaklausīja signaiam, jo zināja, ka Baranovs par viņu jaunaks. Tūliņ uzvilka otru signālu: ««Groznij», kas noticis?» Andržijevskis atbildēja: «Nekas.» Tomēr devās uz priekšu un, «Bedovijam» tuvāk piebraucis, jautāja ar semaforu: «Kādas ir pavēles, un kas man tas dod?» Viņam tāpat ar semaforu atbildēja: «Uz mīnu kuģa admiralis Rožestvenskis, ievainots, arī lielākā daļa štaba. Braucam uz Vladivostoku, ja pietiks ogļu, pretējā gadījumā — uz Posjetu. Virzieties tā, lai jūsu dūmi mūs neskartu!» Tikai pēc šādiem paskaidrojumiem «Groznijs» ieslīdēja «Bedovija» ķīļūdenī un turējās godbijīgā attālumā.

«Donskojs» un «Buinijs» palika, kur bijuši. Osļabjiešus arvien vēl veda no mīnu kuģa uz kreiseri. Bet drīz šī pārvietošana bija jāizbeidz: pie apvāršņa pamanīja aizdomīgas dūmu strūkliņas. «Donskojs» uzvilka uz klāja laivas, iedarbināja mašīnas un, «Buinija» pavadīts, devās uz ziemeļiem.

Divus mūsu mīnu kuģus, kas bija aizbraukuši uz priekšu, tikko varēja saredzēt. Tie vairs nebija panākami.

Tiklīdz uz «Bedovija» ieradās štābs, tūliņ pat kāds jautāja:

—   Vai mīnu kuģī būs balta flaga?

Vēlāk tā i nenoskaidroja, kurš pirmais izteicis šo frāzi. Komandieris Baranovs apgalvoja, ika to sacījis flagmaņa stūrmanis; mičmanis O'Briens de Lasi bilda, ka flagkapteirūs, bet signalists Michailenko un ziņnesis Balacboncevs — ka to teicis pats Rožestvenskis. Iespējams, ka visi trīs, vienas un tās pašas domas aizņemti, vienu un to pašu jautājumu izteikuši dažādā laikā.

Baranovs un Fiļipovskis sastapās kā divi veci paziņas: skolnieks un skolotājs. Pirmais taču kādreiz pie otra bija mācījies privātstundās stūrmaņa zināšanas. Uz mīnu kuģa tiltiņa viņi runāja par balto flagu. Turpat atradās ari mičmanis O'Briens de Lasi, gadus divdesmit vecs jauneklis, graciozi noaudzis, ar meitenīgi maigu seju, ar aristokrātiskām manierēm. Viņa zinā

šanas jūrniecībā bija vājas. Taču mičmanis bija bagāts un pats mēdza stāstīt, ka esot cēlies no īru kara|u cilts.

Komandieris, dzirdēdams pieminam balto flagu, sākumā nesaprata, kas īsti notiek, bet pulkvedis Fiļipovskis viņam paskaidroja:

—   Lai glābtu admiraļa dzīvību, stabs jau uz «Buinija» nolēma, ka, sastopoties ar japaņiem, jāpadodas bez kaujas.

—   Ak tad tā! — Baranovs iesaucās, ar abām rokām maigi glaudīdams savu spožo bārdu, un sāka priecīgi smaidīt, it kā būtu saņēmis vēsti, ka paaugstināts dienestā.

Izrādījās, ka baltas flagas mīnu kuģī nav. Mičmanis O'Briens de Lasi ierosināja aizstāt to ar salveti vai palagu. Bet komandieris Baranovs noraidīja tiklab vienu, kā arī otru priekšlikumu un autoritatīvi paziņoja:

—   Šim nolūkam vislabāk noderēs galdauts.

O'Briens de Lasi piekrita šim lēmumam, nemaz neapdomādamies, kā jau bezrūpīgs puisis, un, gaišzilajām, biezo skropstu ietvertajām acīm jauneklīgi dzirkstot, tūliņ pat pavēlēja signalistam Sibirevam:

—   Aizskrej uz kopkajiti, paņem tur baltu galdautu un iztaisi no tā parlamentiera flagu!

—  Jūsu labdzimtība, vai tiešām padosimies? — signalists izbrīnījies jautāja.

Mičmanis savilka smaidā savas koši sarkanās lūpas.

—   Admirālis pavēlēja sagatavot katram gadījumam.

Baumas par gaidāmo padošanos drīz vien nonāca arī līdz

mīnu kuģa komandai. Matroži uztraucās, strīdējās: vieni šīm baumām ticēja, otri — neticēja. Bocmanis Cudakovs, stalts un dedzīgs puisis ar gaišbrūnām ūsām, vīstīdams spēcīgās dūres, draudēja:

—   Par šitādu runāšanu izdauzīšu purnu!

Viņam ieteica:

—   Iztīri labi krietni ausis un aizej uz komandiera tiltiņu!

Daži komandas locekļi pamatoti jautāja:

—   Kam tad padosimies, ja ienaidnieku nemaz pat nemana?

Un tiesa, pirmajā acu uzmetienā šķita, ka viss veicas labi,

apvārsnis bija tīrs un brīvs. Naivi ļaudis varēja domāt, ka tā viņi sasniegs gala mērķi. Bet tie nezināja, ka augšā, uz komandiera tiltiņa, bija darīts viss, lai sastaptos ar japaņiem. Flagmaņa stūrmanis pulkvedis Fiļipovskis jūras kartē novilka svītru gluži tuvu Dažcletas salai, gar tās ziemeļrietumu krastu. Pa šādu kursu bija jābrauc abiem mīnu kuģiem. Mičmanis Demčinskis izteica savu ieskatu:

—   Var gadīties, ka šajā salā ir signalstacija. Japaņi mūs pamanīs un sūtīs pakaļ vajātājus.

Un beigās bikli piebilda:

—   Vai nevajadzētu pavirzīties nostāk no salas?

Pulkvedis Fiļipovskis neapmierināti sarauca uzacis un atteica:

—  Ja citādi brauksim, tad nepietiks ogļu. Tāpēc izvēlos īsāko ceļu.

Aličmanis Demčinskis bija spiests viņam piekrist:

—  Jā, to es netiku ņēmis vērā.

Staba virsnieki un komandieris apspriedās un turpināja darboties noteiktā virzienā. Vispirms ataicināja kuģa mechaniķi Iļjutoviču un, iztaujājuši viņu, kāda būtu visekonomiskākā gaita, pavēlēja izlaist tvaiku no divi katliem. Tagad nu vajadzētu drīzāk izkļūt no ienaidnieka zonas, izmukt no draudošām briesmām, bet, gluži otrādi, mašīnai deva jaunu rīkojumu — samazināt gaitu līdz divpadsmit mezgliem.

Kā redzams, admiralim un viņa štaba virsniekiem nekādi negribējās nokļūt Vladivostokā. Mīnu virsnieka vietas izpildītājs leitnants Večeslovs nojauta šo slepeno domu un ļoti uztraucās. Tas bija komandas iemīļots priekšnieks, ļoti progresivs, talantīgs jauns beletrists. Komandieris nevienu virsnieku nenīda tik stipri kā viņu, jo Večeslovs pret matrožiem izturējās cilvēcīgi un bieži runājās ar tiem par tematiem, kas sniedzās pāri karadienesta lokam. Platiem pleciem, augumā maķenīt lielāks par vidēju, ar lieliem vaibstiem veselīgi iedegušajā sejā, Večeslovs tagad klaiņāja pa mīnu kuģi, un šķita, it kā viņš būtu pazaudējis ko tādu, kas tam dzīvē visdārgākais. Ieklausīdamies štābu virsnieku sarunās, viņš pats tiem taujāja: kas spiedis admirali pārvietoties uz «Bedoviju»? No tiem viņš uzzināja, ka «Buinijam» neesot bijušas kārtībā mašīnas un trūcis ogļu. Bet kādēļ viņi neizvēlējušies mīnu kuģi «Groznijs»? Uz šo jautājumu ne Fiļipovskis, ne Klapjē de Kolongs, ne citi nevarēja vaļsirdīgi atbildēt. Večeslovs, sastapis mechaniķi Iļjutoviču, ieminējās par savām aizdomām:

—   Brīnos par vienu. Mūsu komandieris pameta Rožestvenski pavisam nekaunīgā veidā. Baranovs ne reizi nepiebrauca pie flagmaņkuģa. Admirālis to nevarēja nezināt. Un tomēr, ka tiku dzirdējis no štaba ļaudīm, viņš pats gribējis pārvietoties tieši uz «Bedoviju». Ko tas nozīmē?

Iļjutovičs drūmi atbildēja:

—   Tas nozīmē, ka Baranovs iecerētājam mērķim ir visvairāk piemērotais komandieris. Bet mēs abi laikam gan iepīsimies nelādzīgā lietā. Un lielākā nelaime ir tā, ka mēs neko tur nespējam darīt.

Viņi ieraudzīja, ka tepat līdzās atrodas pilntiesīgais mašīnists Popovs, un sarunu pārtrauca.

Līdz pusdienai nekas nemainījās. Abi mīnu kuģi joprojām virzījās uz priekšu ar divpadsmit mezglu ātrumu, ieturēdami kursu nordost 23°. Apvārsnis vēl arvien bija tīrs. Japaņi šķita kā ūdenī iekrituši — nevienas pazīmes, ka tie atrodas tuvu. Leitnanti Kržižanovskis un Ļeontjevs nebija raduši braukt ar mīnu kuģi un sirga ar jūras slimību. Pārējie izklīda un likās gulēt. Admiraļa veselība neradīja nekādu bažu: ārsts stāstīja, ka temperatūra viņam esot trīsdesmit septiņi ar pusi.

Pēc pulksten divpadsmitiem dienā sardzē stājās leitnants Večeslovs. Līdz trijiem viņš skumīgi stāvēja uz tiltiņa, bet tad signalists ziņoja, ka aiz pūpes manāmas dūmu strēles. Sardzes priekšnieks tūliņ pat lika ziņot komandierim. Uz «Bedovija» visi sarosījās. Staba un kuģa virsnieki steidzās uz tiltiņu. Binokļi un tālskati bija vērsti turp, no kurienes kā divi nelieli mākonīši, pamazām augdamas, tuvojās dūmu strūkliņas. Kādu noslēpumu glabāja tāle? Pagaidām neviens to nespēja uzminēt.

«BUINIJA» KOMANDA PĀRVIETOJAS UZ KREISERI

«Dmitrijs Donskojs» un «Buinijs» devās kopā uz Vladivostoku. Mīnu kuģis turējās ceļa biedra kreisajā dvarsā, piecu kabeļtauvu attāJumā. Vēlāk «Buinijs» sāka palikt kreiserim iepakaļ. Mīnu kuģa mašīna niķojās un klabēja visās malās, tvaika spiediens krita. Mašīnas komanda līda vai no ādas laukā, lai sasniegtu simt trīsdesmit apgriezienus kādreizējo trīssimt piecdesmit apgriezienu vietā.

Komandieris Kolomeicevs, kas allaž turējās braši un stalti, tagad sagumis stāvēja uz tiltiņa, skumju domu nastas nomākts. No nepārtrauktā sasprindzinājuma un negulētās dienas un nakts viņa gludā, stingrā seja bija zaudējusi svaigumu, iekritusies, tievais deguns kļuvis smails. No visas pārredzamās, saules spožuma pielietās telpas, no jūras, kas līgani viļņoja zem pusdienas debesīm, dvesa klusums un miers, bet sirdī mita apjukums. Pelekās acis neatlaidīgi vērās aizbraucošajā kreiserī. Ko darīt turpmāk? Klaiņāt jūrā uz vientuļa mīnu kuģa, kas pārvērties par invalidu, nozīmēja likt sev un visiem saviem apakšniekiem veltīgi uzupurēties. Nē, vajadzēja rīkoties noteikti! Komandieris ataicināja uz tiltiņa inženieri mechaniķi poručiku Daņiļenko un, apvaldīdams iekšējo satraukumu, sāka runāt saltā valdonīgā priekšnieka balsī:

— Poručik, vai domājat, ka ar tik nolietotiem mechanismiem — arī tad, ja mums būtu pietiekami ogļu, varēsim nokļūt līdz Vladivostokai? Skaidrības dēļ izteikšu jautājumu citādi: vai mums vērts aizturēt «Donskoju», lai uzņemtu ogles, vai arī tā būs veltīga laika šķiešana? Lūdzu, atbildiet precizi!

Daņiļenko nemazgājies, sasvīdis, notašķītu seju, eļļainos svārkos, nogurušu skatienu paraudzījās uz komandieri:

—   Šaubos, otrā ranga kapteiņa kungs, ka mašīna varētu izturēt bez rotējošo daļu pārmontēšanas. Bet, kas attiecas uz katliem, tad tie jau sākuši uzdot. Viens no tiem, ceturtais, bija jāizslēdz, jo tvaika kolektora šuvēs radās stipras sūces.

Saņēmis šādu atbildi, komandieris tūliņ pat deva rīkojumu sasaukt kara padomi. Tajā piedalījās visi virsnieki — savējie un «Os|abjas». Pēc īsas apspriešanās pieņēma vienprātīgu lēmumu, kura beigu daļā bija skarbi pateikts, ka visiem ļaudīm jāpārvietojas uz «Donskoju», bet mīnu kuģis, lai tas nekristu ienaidnieka rokās, jānogremdē.

Pēc pāris minūtēm visi sarāvās no komandiera spalgā sauciena:

—   Pacelt signālu: «Esmu briesmās!»

Virsnieki un komanda skumjiem skatieniem pavadīja divas flagas «Z B», kas pie tievās falles, vaļā ritinādamās, strauji vijās augšup uz fokmasta smaili. Krāsainajos drānas gabalos, kas plīvoja zilajā gaisā, bija lasāms mīnu kuģim spriedums, pēdējais mēmais lūgums aizejošam ceļa biedram. Visi klusēja… Komandieris nervozi plūkāja gaišbrūno bārdiņu. Viņa seja kļuva stinga un skarba.

«Donskojs» pagriezās atpakaļ un, pamazām gaitu gausinādams, apstājās. «Buinijs» piestājās pie kreisera borta. Kolomeicevs īsu brīdi apspriedās ar pirmā ranga kapteini Ļebedevu, un pēc tam sākās ļaužu pārvietošana no mīnu kuģa uz kreiseri.

Tas notika īsi pēc vienpadsmitiem.

Mīnu kuģis kļuva tukšs. Palika tikai trīs: komandieris Koloineicevs, leitnants Vurms un konduktors Tjuļkins. Viņiem «Buinijs» bija jāsagatavo uzspridzināšanai. Kreiseris nolaida kuteri, lai vēlāk šos cilvēkus varētu uzņemt uz sava klāja, un pabrauca gabaliņu tālāk. Taču sprādziens neizdevās. Tad, lai nešķiestu laiku, nolēma mīnu kuģi nogremdēt ar šāvieniem.

Komandieris ar palīgiem pārvietojās uz «Donskoju». Komendori pielādēja sešcollu lielgabalu. Abi kuģi stāvēja nekustēdamies, pusotras kabeļtauvas attālumā viens no otra. Nodārdēja pirmais šāviens. Garām! Lielgabals norēcās otro un trešo reizi. «Buinijs» joprojām stāvēja sveiks un vesels.

Komandā sāka skanēt balsis:

—   Tie nu gan ir komendori!

—   Ar spļāvienu var sniegt, bet no lielgabala nespēj trāpīt!

—   Jā, mīnu kuģis ir gluži kā apburts.

—   Nez vai komendoriem šķības acis, vai?

Komandieris Ļebedevs, kas no tiltiņa vēroja šaudīšanu, jutās neērti, nervozēja un beidzot, kad artileristi netrāpīja arī ceturto un piekto reizi, sirdīgi iesaucās:

—   Kaut kas traks! Kauns! Mūsu flote ir gluži kā nolādēta! Tas viss tāpēc, ka neesam nodarbojušies ar to, kas vajadzīgs.

Vecākais virsnieks Blochins paskaidroja:

—   Ne vienreiz vien esmu strīdējies ar mūsu speciālistiem, mēģinādams pierādīt, ka tie nepareizi apmāca komandu …

Komandieris viņu pārtrauca:

—   Vainīgi nav atsevišķi speciālisti. Jāskatās dziļāk. Visa mūsu flotes dienesta organizacija neder ne velnam.

Sestais un septītais šāviens mazliet skāra mīnu kuģi un tikai astotais pamatīgi trāpīja priekšgalā. «Buinijs» sāka lēnām grimt ar priekšvadni jūrā, bet tad pēkšņi «nostājās uz rokām» ar dzenskrūvēm gaisā un ar paceltām pūpes un steņģu flagām strauji šāvās ūdenī. Radās iespaids, ka, nevēlēdamies vairs ilgāk mocīties, kuģis tīšu prātu ienirst dzelmē.31

Pēc ģcneralkaujas šī mīnu kuģa apšaude daudziem it kā uzreiz atvēra acis. Nenozīmīgs gadījums atsedza mūsu atpalikušās flotes būtību, kur komanda vairāk nodarbojās ar parādēm, nekā ar kaujas apmācībām. Gaišā dienas laikā tūliņ ar pirmo šāvienu nespējām trāpīt priekšmetam, kas atradās tik tuvu un stāvēja uz vietas. Tādi bija Rožestvenska radītās skolas artileristi, skolas, kurā šis admiralis bija taisījis sev spožu karjeru. Kā gan mēs naktī būtu varējuši dragāt un gremdēt japaņu mīnu kuģus, kas joņoja apkārt līdz divdesmit piecu mezglu ātrumā, vai kaitēt viņu lielajiem kuģiem, kuri brauca garām četrdesmit kabeļtauvu attālumā? Mēs velti kaisījām šāviņus.

«Dmitrijs Donskojs», palicis viens, atkal devās uz ziemeļiem. Ja tas nebūtu tik ilgi noņēmies ar «Bedoviju» un «Buiniju», divi reizes to dēļ apstādamies un kādas piecas stundas aizkavēdamies, tad kreiserim varbūt arī izdotos aizbēgt no ienaidnieka. Bet šī piespiedu apstāšanās izšķīra «Donskoja» likteni citādā veidā.

Jau no rīta pie apvāršņa bija manāmi ienaidnieka minu kuģi, kas tomēr drīz vien pazuda. Bija domājams, ka tie uzrīdīs krievu kreiserim vajātājus. Taču «Donskojam» neatlika nekas cits kā turpināt braucienu. Saule jau slīga uz vakarpusi. Kreiserī visi jau sen bija ieturējuši pusdienas un atpūtušies. Beidzās arī tējas dzeršana. Kuģa zvans nosita četras glases. Priekšā, divus strēķus pa kreisi no kursa, pavērās kalnainā un kuģiem gandrīz nepieejamā Daželetas sala, no kuras līdz Vladivoslokai ir apmēram četrsimt jūdzes. Visapkārt nekā aizdomīga nemanīja. Kuģi pārņēma tas rāmais miers, ko nevienam negribas traucēt. Priekšnieki pat pavēles izteica klusā un laipnā balsī. Šķita, ka ļaudis pagaidām aizmirsuši līdzšinējās nesaskaņas un tagad ir vienota, draudzīga saime, ko saliedē kopīga vēlēšanās — drīzāk piestāt pie dzimtā krasta. Matrožiem šīs slepenās ilgas izlauzās uz āru atsevišķās frāzēs:

—   Ja līdz naktij nesastapsimies ar japaņiem, tad varēs teikt, ka esam palikuši sveiki un veseli.

—   Kaut tikai nokļūtu dzimtenē! Kritīšu ceļos, piekļaušos tēvzemes smiltīm un skūpstīšu tā,s kā mīļo māmuliņu!

Bet pēc divi stundām daudziem iesmeldzās sirds.

Labajā pusē vīri ieraudzīja dažas dūmu svītras. Mičinanis Vilkens tūliņ kāpa augšā forsteņģī, kur bija piestiprināta novērotāja muca. Nepazīstamie kuģi tuvojās. Viss «Donskoja» augšējais klājs .sanāca cilvēku pilns. Virsnieki no tiltiņa nepacietīgi sauca novērotājam, vērsdami sejas augšup un jautādami:

—   Nu, kā tur ir, kas redzams?

—   Izskatās pēc mūsu kuģiem.

—   Varbūt tā ir Enkvista vienība?

—   Neko noteiktu nevar pasacīt.

Uz turpmākajiem jautājumiem vēl kādu laiciņu nāca juceklīgas atbildes, kamēr beidzot no forsteņģa atskanēja satraukts, steidzīgs sauciens:

—   Japaņu, japaņu kuģi! . . .

Mičmanis Vilkens šos vārdus izgrūda spiedzīgi kā puika, bet uz kuģa tie nogranda kā tuva negaisa atbalss. Ļaudis pa visu klāju sarosījās, dobji sāka dunēt apvaldītas balsis. Daži matroži nesapratnē saskatījās, it kā klusējot jautādami, kuru pirmo skars likteņa roka. «Osļabjas» komandai, kas jau bija izpeldējusies jūrā, lāgu lāgiem pārskrēja salti drebuļi.

Komandieris Ļebedevs, aizgājis uz tiltiņa spārnu, pacēla augšup galvu un, izstiepis kalseno kaklu, uzsauca novērotājam aizsmakušā balsī, it kā būtu ilgi žūpojis:

—   Mičmani Vilken! Vai tiešām tie ir japaņu kuģi? Vai esat pārliecināts par to?

—   Jā, jā, esmu pārliecināts! Varu precizi pateikt: četri kreiseri un trīs mīnu kuģi!

Pēc komandiera rīkojuma kursu uzņēma vairāk pa kreisi; bet ienaidnieka kuģi jau bija pamanījuši «Donskoju» un, pagriezušies «visi uzreiz», sāka to vajāt. Drīz vien iepakaļ kreisajā pusē ļaudis ieraudzīja vel divus trīsdūmeņu kreiserus. Paziņoja uz mašīnu, lai attīsta vislielāko ātrumu. Mašīnas komanda un mechaniķi, saprazdami, cik bīstams ir stāvoklis, centās bez jebkādas skubināšanas. Kurtuvēs lēja eļļu, lai veicinātu degšanu un drošāk uzturētu tvaiku vajadzīgajā augstumā. Diemžēl, piektais, dubultais katls, kas bija sabojājies jau kaujas priekšvakarā, nedarbojās. «Donskojs» tikai īsu laiciņu spēja palielināt ātrumu un drīz sāka uzdot. Attālums starp mūsu kreiseri un ienaidnieka kuģiem, kaut gan lēni, tomēr mazinājās. Visi skaidri saprata, ka cīņa neizbēgama.

Uz tiltiņa vēlreiz sapulcināja padomi. Vajadzēja steigties;

tāpēc piedalījās tikai nedaudzas personas: pats komandieris Ļebedevs, otrā ranga kapteinis Blochins, leitnanti Stārks, Hirss, Durnovs un izglābtais «Osļabjas» flagmaņa stūrmanis — apakšpulkvedis Osipovs. Izvirzīja jautājumu: kā pašreizējos apstākļos jārīkojas «Donskojam»? Daži virsnieki atbildēja nenoteikti:

—  Jāšaubās, vai spēsim ko nodarīt pretiniekam, kuram ir seši kreiseri un vairāki mīnu kuģi.

—   Būs vien jācīnās, ja citādi rīkoties nevaram.

Un viņi raidīja drūmus skatienus uz komandieri, gaidīdami glābiņu no tā.

Visvaļsirdīgāk runāja apakšpulkvedis Osipovs. Viņa lielā, palsā bārda bija savēlusies, pierē kā divi gari kāpuri kustējās dziļas grumbas. Osipovs skraidīja pa tiltiņu, valbīdams gaišzilās acis, un dedzīgi, puskliegšus skaidroja:

—   Es domāju, ka nedrīkstam cīnīties ar tik ļoti pārākiem pretinieka spēkiem! Tas būtu tikpat neprātīgi, it kā mēs taisītos ar zobiem pārgrauzt enkura važu. Patiešām — uz ko varam cerēt? Šodien, lai nogremdētu savu paša mīnu kuģi, kas atradās tik tuvu, bijām spiesti izšaut astoņas granatas. Vai šāds fakts skaidri neliecina par mūsu nevarību? Vakar visi redzējām, kā japaņi dragāja mūsu eskadru, kas atradās daudz izdevīgākos apstākļos nekā mēs. Vai tiešām nolietotais un vārgais «Donskojs» spēj nopietni pretoties ienaidniekam? Mūs nogremdēs desmit minūtēs. Kam gan ir tiesības uzņemties drausmīgo atbildību par tām astoņsimt dzīvībām, kas atrodas uz kreisera? …

Komandieris nenoklausījās viņu līdz galam un, piegājis pie vecākā virsnieka, iečukstēja tam ausī:

—   Manuprāt, apspriede jāpārtrauc.

Blochins tūliņ pat bargi pavēlēja:

—   Lūdzu virsnieku kungus, kam te nav jābūt, atstāt tiltiņu un sagatavoties, lai varētu stāties savās vietās, kad atskanēs kaujas trauksme.

Ļebedevs pavēlēja virzīt kuģi uz Daželetas salu un paziņoja virsniekiem savu lēmumu:

—   Ja nevienādās kaujas iznākums 'būs mums liktenīgs, tad sadragāšu kreiseri pret piekrastes klintīm.

FLAGMANIS PIEVIĻ CARA CERĪBAS

«Bedovijs» un «Groznijs», ātrumu nepalielinādami, turpināja ceļu pa līdzšinējo kursu. Nepazīstamie kuģi, kas dzinās tiem pakaļ, brauca daudz straujāk nekā abi mīnu kuģi. Priekšā pa labi iznira Daželetas sala. Uz «Bedovija» tiltiņa virsnieki sarunājās: — Mūs cenšas panākt daži mūsu iepakaļ palikuši kreiseri.

—   Protams! Vakar aizklīduši no eskadras un tagad steidzas.

—   Par to nav nekādu šaubu. Šādam pieņēmumam par labu runā fakts, ka tagad tic ietur tādu pašu kursu kā mēs.

Leitnants Večeslovs drūmi piebilda:

—   Bet ja nu pēkšņi izrādīsies, ka tie ir japaņi?

Taču viņa domas tūdaļ atspēkoja pulkvedis Fiļipovskis:

—   Japaņi pa pāriem nebrauc, bet vienmēr tikai četratā.

Leitnants Večeslovs nerimās:

—   Katram gadījumam vajadzētu uzdzīt tvaiku arī atlikušajos divos katlos.

Taču komandieris tam pretojās:

—     Kāpēc tas jādara priekšlaicīgi? Nogaidīsim, noskaidrosim, kam pieder tie kuģi. Ja būs mūsu kreiseri, jo labāk mums. Bet tvaiku uzdzīt vienmēr vēl paspēsim.

Lejā pie admiraļa vairākkārt devās Klapjē de Kolongs un Baranovs un apspriedās.

Aiz pūpes tālumā iezīmējās divi vienmasta kuģi. Pēc brīža jau noteikti varēja sacīt, ka tur traucas mīnu kuģi. Priekšējam bija trīs un pakaļējam — četri dūmeņi.

No «Groznija» a,r semaforu ziņoja: «Ienaidnieka mīnu kuģi.»

«Bedovijā» arī tagad mašīna strādāja tikai divu katlu dzīta. Inženieris rnechaniķis pats pēc savas ierosmes paātrināja gaitu.

Tuvojās izšķirīgs mirklis. Staba virsnieki un mīnu kuģa komandieris kļuva tramīgi. Kā lai viņi citiem noslēpj savu nodomu? Un sākās dīvaina, nejēdzīga spēle. Uz tiltiņu ataicināja inženieri mechaniķi Iļjutoviču un tam pavēlēja:

—   Uzdzeniet tvaiku arī pārējos katlos!

Bet pēc divi minūtēm flagkapteinis Klapjē de Kolongs šo rīkojumu atcēla.

Komandieris Baranovs ataicināja katlu telpas staršinu Vorobjovu un sāka viņu tincināt:

—   Pēc cik ilga laika varēs uzdzīt tvaiku arī pārējos divos katlos?

—   Pēc minūtēm četrdesmit, jūsu augstdzimtība.

—   Kāpēc tik ilgi? Ūdens taču katlos ir karsts?

—   Nebūt ne. Paspējis atdzist.

Komandieris sagudroja jaunu jautājumu:

—   Cik mums ir ogļu?

—   Ogļu mums vēl daudz, jūsu augstdzimtība. Pilnīgi pietiks.

—   Tomēr nokāp ogļu bedrēs un noskaidro! Un labi apsver! Pēc tam ziņosi man. Vai dzirdi?

—   Klausos! — Vorobjovs atbildēja un, apstulbis no komandiera pavēles, devās uz ogļu bedrēm.

Uz klāja, pirms iekāpšanas lūkā, viņš ieraudzīja mašīnistu Popovu un, pamājis ar galvu uz tiltiņa pusi, čukstēja:

—   Viņi tur māžojas gaišā dienas laikā. Būtu teikuši skaidri: sak, negribam vairs cīnīties. Man taču šis karš nepavisam nav vajadzīgs!

—   Es jau sen manīju, ka viņi iemieguši asti kājstarpē, — Popovs noteica. — Tas tik būs numurs, ja padosimies bez kaujas! Visai Krievijai aizrausies elpa, kad dabūs šito zināt.

Pa tam signalisti, paklausot priekšniecības rīkojumam, sagatavoja baltu parlamentariešu flagu (galdautu) un Sarkanā krusta flagu, piestiprinādami tās pie fallēm.

Uz tiltiņa starp komandieri un štaba virsniekiem risinājās steidzīga saruna ar nelielu apmulsuma pieskaņu.

—  Mūsu «Bedovijs» ir tikai hospitaļkuģis, — Baranovs sacīja, pārlaizdams visiem skatienu, un viņa bārdainajā sejā bija tada izteiksme, it kā viņš tos lūgtu vēlreiz atzīt šo nejēdzīgo domu.

—   Jā, jā, pilnīgi pareizi, — piebalsoja pulkvedis Fijipovskis, vēl vairāk sagumdams un mādams ar pārsējiem notīto galvu.

Viņš bija mierīgāks neka citi, bet nezin kāpēc reizi pēc reizes lāva nost no resnā deguna pensneju, steigšus noslaucīja ar kabatas lakatiņu stiklus un pensneju atkal novietoja pie savām tumšbrūnajām, mazliet izvalbītajām acīm.

—   Protams, mīnu kuģī taču tik daudz ievainoto! — piekrita flagkapteinis Klapjē de Kolongs, īgni raukdams biezās, melnās uzacis.

—  Bet galvenais, ka pats eskadras komandieris izsists no ierindas, — sacīja flagmaņa mīnieris leitnants Ļeontjevs.

Sājos spriedumos bija ir liekulība, ir meli, bet štaba virsnieki izvirzītās tezes labā joprojām minēja visvisādus pierādījumus, it kā viņi gribētu gan cits citam, gan arī paši sev iestāstīt, ka tiem taisnība. Un neviens pats neiebilda, ka saskaņā ar starptautiskajām tiesībām hospitaļkuģim atšķirībā no kaujas kuģiem jābūt īpašā krāsā krāsotam un arī ar citādām pazīšanas zīmēm apgādātam. Par to jau iepriekš paziņo pretiniekam. Bet šoreiz virsnieki mīnu kuģi uzskatīja par hospitaļkuģi tikai tāpēc, ka tur atradās vairāki ievainotie. Ar šādu loģiku jau katru kreiseri, katru bruņu kuģi varētu nostādīt Sarkanā krusta, aizsardzībā — ievainotie taču bija uz visiem mūsu kuģiem!

Bet ienaidnieks negaidīja … Viņam bija gandrīz divtik liels ātrums kā «Bedovijam», un japaņi ar katru brīdi tuvojās arvien vairāk. Tagad jau ar neapbruņotu aci varēja redzēt, ka pakaļ dzenas ienaidnieka mīnu kuģi.

Uz tiltiņa vēlreiz ataicināja inženieri mechaniķi Iļjutoviču.

—   Vladimir Vladimirovič, cik ilgā laikā būs uzdzīts tvaiks? — komandieris jautāja.

—   Pēc pusstundas, — Iļjutovičs atbildēja.

Flagkapteinis KJapjē de Kolongs teica:

—   Uzdzeniet taču ātrāk!

Iļjutovičs jau gribēja iet, bet viņam atkal uzsauca:

—   Nē, pagaidiet! Nevajag!

Inženieris mechaniķis palika tāpat iesāņus stāvam un, pagriezis tikai galvu, pēkšņi sacirtās. Viņa bronzas krāsas seja ar melnajām acīm un vanaga degunu uzpūtās un sadrūma, nokarenās ūsas sāka kustēties. Ar draudīgu skatienu viņš neatlaidīgi blenza uz Klapjē de Kolongu un pēc īsas pauzes skaļi uzbļāva:

—   Kā … nevajag?

—   Labi, uzdzeniet, — tikko dzirdami nomurmināja flagkapteinis.

Grīdumā vienaldzīgi stāvēja flagvirsnieks — leitnants Kržižanovskis, ārsts Tržemeskis un volontieris Maksimovs. Pēc brīža no kopkajites uz klāja uzķepurojās otrā ranga kapteinis Semjonovs un, ar labo kāju klibodams, aizsteberēja uz tiltiņa pusi. Šis mazais un apaļais cilvēciņš — pēc jūrnieku iedotās palamas «Ejošais pūslis» — bija pats veiklakais un viltīgākais virsnieks visā flotē. No jebkuras draņķīgas ķibeles viņš prata izlocīties kā zutis. Mīnu kuģa kopkajite bija tik maza un virsnieki tur tik daudz tika runājuši par gaidāmo kuģa atdošanu, ka to nevarēja nedzirdēt. Šis nodoms Semjonovam bija zināms. Bet tad viņš klusēja. Vai gan viņš jau uz «Buinija» pirmais neierosināja domu pārvērst kaujas kuģi par hospitaļkuģi? Bet tagad, kad viņa štaba kolēģu un paša admiraļa nodomi jau realizējās praksē un kad pie abiem mastiem jau stāvēja signalisti ar sagatavotām flagām, — tagad viņš griezās pie katra pretimnācējā un sašutis kliedza:

—   Kas te notiek? Kāpēc nebraucam ar pilnu tvaiku?

To pašu Semjonovs atkartoja, piegājis pie tiltiņa, un gluži kā aktieris plātīja rokas, lai pievērstu sev uzmanību. Tagad viņš bija drošs, ka to nevarēs vainot par kuģa atdošanu japaņiem. Nemaz nekautrēdamies, ka viņš ir štaba virsnieks, atpakaļ uz pūpi Semjonovs aizvilkās četrrāpus, it kā galīgā spēku izsīkumā, un nozuda kopkajite32 .

«Groznijs» panāca «Bcdoviju» un, turēdamies tā labajā dvarsā, vaicāja pa semaforu:

—   Ko darīsim?

—   Cik lielu ātrumu varat sasniegt? — «Bedovijs» savukārt jautāja.

—   Divdesmit trīs mezglus.

—   Brauciet uz Vladivostoku!

—   Kāpēc doties prom un nesākt kauju?

Uz šo jautājumu «Groznijs» atbildi nesagaidīja.

Japaņu mīnu kuģi piebrauca šāviena attālumā. «Groznijs», noskandinājis trauksmi, devās uz priekšu ar lielāko ātrumu. «Bedovija» komendori, negaidīdami priekšniecības rīkojumu, devās pie lielgabaliem. Bet tūliņ pat jau trīsuļoja svilpe un atskanēja bocmaņa Cudakova balss:

—   Apvalkus lielgabaliem nenoņemt!

Staba virsnieki nokāpa no tiltiņa uz klāja. Leitnants Ļeontjevs, skraidīdams gar lielgabaliem, kliedza komendoriem:

—   Neuzdrošinieties to darīt! Nevienu šāvienu! Vai tad nesaprotat, ka glābjam admiraļa dzīvību?

—   Kā tad tā, jūsu labdzimtība? Japaņi noslīcinās mūs kā kucēnus…

—   Viņiem nav tiesību: mūsu mīnu kuģis ir hospitaļkuģis.

Pulkvedis Fiļipovskis laipnākiem vārdiem mēģināja pierunāt

matrožus:

—   Brāļi, mēs glābjam admirali, un viņš Krievijai vairāk vērts nekā mīnu kuģis.

Klapjē de Kolongs piebilda:

—  Mīnu kuģis ir tīrais nieks: jaunu var uzbūvēt, bet šādu admirali nekur vairs nedabūsim.

Tobrīd gribēja jau uzvilkt flagas, bet flagkapteinis pēkšņi kaut ko atcerējās un aizsūtīja leitnantu Ļcontjevu ziņot admiralim. Mičmaņa Cvet-Koļadinska pavadīts, Lcon tjevs nosteidzās lejā, bet drīz atgriezās un sacīja:

—   Admirālis piekrita.

Vienā mirklī fokmastā uzvijās balta flaga (galdauts), grotmastā — Sarkanā krusta flaga. Pec tam pacēla signālu: «Ir ievainotie.»

«Groznijs» devās prom ar pilnu tvaiku. Tam pakaļ dzinās divdūmeņu mīnu kuģis «Kagero». Abi kuģi sāka apšaudīties. Otrs japāņu mīnu kuģis «Sazanami» — ar četriem dūmeņiem — atklāja uguni uz «Bedoviju». Tas notika pulksten 3 un 25 minūtēs pa kreisi no Daželetas salas, piecu sešu jūdžu attālumā no tās. Ienaidnieka šāviņi krita apkart mīnu kuģim vai nu par tuvu, vai par tālu. Uz «Bedovija» tiltiņa visi kļuva gaužām tramīgi. Mičmanis O'Briens de Lasi aizskrēja uz katlu telpu dedzināt signalgrāmatas, kartes un slepenos dokumentus. Baranovs pavēlēja izslēgt mašīnu, uzvilkt bumbas pienācīgā augstumā un tad nokomandēja:

—   Pūpes flagu nolaist!

Leitnants Ļeontjevs un signalists Tončuks joza uz grīdumu, un Andreja flaga, kas plīvoja pie flagas kārts, vienā mirklī nozuda.

Baranovs aizrāvās aiz katlu lūkas vāka un pietupies kliedza:

—   Nolādēts! Kāpēc viņi šauj, tie šķībacainie barbari? Vai tad neredz mūsu flagas?!

Bet tūdaļ metās pie signalflagas un iedarbināja sirēnu, it kā lūgdams no pretinieka žēlastību.

«Groznijs», atšaudīdamies no «Kagero», attālinājās arvien vairāk un vairāk.

«Sazanami» beidzot apklusa. Japaņu mīnu kuģis ļoti piesardzīgi tuvojās «Bedovijam».

Inženieris mechaniķis Iļjutovičs, pavēlējis sagatavot atvēršanai dzesinātāja vārstuļus, ieradās pie flagkapteiņa un teica:

—   Atļaujiet mīnu kuģi nogremdēti Pēc desmit minūtēm tas būs jūras dibenā.«.

Klapjē de Kolongs saķēra galvu:

—   Vai jums prāts! Vai tad jūs gribat noslīcināt adinirali? Ārsts teica, ka viņu nedrīkstot kustināt.

Pēc laiciņa pie «Bedovija» piestājās japaņu laiva. Tobrīd gandrīz visa mīnu kuģa apkalpe atradās uz augšējā klaja. Komandieris Baranovs, sakārtojis savu zīžaino bārdu, stāvēja pie trapa visiem priekšā, rokas gar sāniem izstiepis, kā skatē. Japaņu virsnieks — vēlāk uzzinājām, ka tas bijis minu kuģa «Sazanami» komandieris kapteiņleitnants Aiba — uzkāpa uz klāja un pēkšņi izrāva no maksts savu īso zobenu. Pirmais iespaids bija tāds, ka viņš, no laimes apreibis, tūliņ sāks cirst gūstekņiem galvas, tāpēc daudzi sarāvās, bet citi šausmās iepleta acis. Taču viņš aizdrāzās cilvēkiem garām, dodamies uz radiokabini, un vispirms pārcirta vadus. Pa to laiku japaņu matroži metās uz pūpi un uzvilka flagas kārtī Uzlecošās saules flagu. Tad kapteiņleitnants Aiba pavēlēja visiem nostāties ierindā un pavēstīja angļu, valodā:

—   Komandieris šeit esmu es!

Staba virsnieki sāka viņam skaidrot, kāpēc «Bedovijs» padevies. Turpat atradās arī otrā ranga kapteinis Semjonovs. Viņš nezin kāpēc uzreiz bija atspirdzis, stāvēja taisni, gluži mundrs un pat mēģināja angliski sarunāties ar japani. Kapteiņleitnants Aiba klausījās un vairākkārt atkārtoja mūsu virsniekiem vienus un tos pašus jautājumus. Viņš bija ļoti pārsteigts, uzzinājis, ka kopā ar kuģa virsniekiem sagūstījis arī pašu eskadras komandieri viceadmirāli ģeneraladjutantu Rožestvenski ar visu tā štābu. Mazais un varen rosīgais, pusaudzim līdzīgais japaņu virsnieks atņirdza retos zobus un aiz prieka ievilka elpu tik skaļi, it kā strēbtu no apakštases karstu tēju. Viņa dzeltenajā, rūpīgi noskūtajā sejā ar šķībām, melnām acīm pavīdēja gan gaviles, gan apmulsums,— šķiet, bija noticis kas tāds, ko viņš ne sapņos nebija spējis iedomāties. Reizi pēc reizes viņš māja ar galvu uti gluži bez elpasteica:

—   Ņemšu admirali līdzi uz mīnu kuģa «Sazanami».

Staba virsnieki mēģināja viņu atrunāt:

—   Mēs visi lūdzam atstāt admirali «Bedovijā». Viņš ir grūti ievainots. Viņš mirs, ja jūs to vedīsiet līdzi.

Beidzot vienojās, ka admiraja vietā uz «Sazanami» par ķīlniekiem dosies četri kuģa virsnieki.

—   Bet kur guļ jūsu admiralis? — japāņu virsnieks vaicāja.

—   Komandiera kajītē. Ārsts teica, ka viņu nedrīkstot traucēt.

—   Nē, nē, es admirali netraucēšu. Tikai paraudzīšos uz viņu.

Japaņu virsnieks strauji aiztipināja uz pūpes lūku un pa trapu

nokāpa lejā. Satraukts viņš vēra vaļā norādītās durvis. Admirālis, kojā gulēdams, bez jebkāda izbrīna un nemiera gurdi paraudzījās nepazīstamajā sejā. Klusējot sastapās viņu skatieni. Durvis bez trokšņa aizvērās. Kapteiņleitnants Aiba, gaviļu pilns, uzmanīgi uz pirkstgaliem devās prom no kajītes kā mednieks, kas pēkšņi aplencis lielu zvēru.

Pēc laiciņa Rožestvenskis, uzzinājis no flagkaptciņa, ka četrus kuģa virsniekus aizved uz japaņu mīnu kuģi par ķīlniekiem, pavēlēja ataicināt tos pie sevis. Kad ķīlnieki ieradās kajitē, viņš sēdēja uz kojas, kājas pār malu pārkāris. Mugurā viņam bija tikai naktskrekls, seja bāla kā līķim un bārda apsvilusi. Lēni pacēlās notītā galva, tā vārgi māja, melnajās acīs saplūda asaras. Mute saviebās, un, balsij raustoties, viņš izdvesa:

—   Nabadziņi, .mani nabadziņi…

Nežēlīgais, cietsirdīgais admiralis, kas nekad nebija pazinis līdzjūtības pret citiem, pēkšņi sāka raudāt. Tas bija tikpat neticami, cik neticami būtu ieraudzīt veca, rūdīta vilka raudāšanu mazu sunīšu vidū, kuriem agrāk viņš iedvesis tikai šausmas. Virsnieki klusēdami raudzījās uz savu priekšnieku. Atvadoties viņš tos visus noskūpstīja.

Pēc brīža japaņu laiva devās uz «Sazanami», aizvezdama kapteiņleitnantu Aibu un četrus ķīlniekus.

VECĀ KREISERA JAUNEKLĪGĀ DROSME

Japaņu kreiseri joprojām dzinās pakaļ «Donskojam». Tagad bija skaidrs, ka pirmo triecienu tas saņems no diviem kreisās puses kreiseriem, — tie tuvojās daudz straujāk nekā labās puses kara kuģi. Nāves .briesmas, kas draudēja mūsu kreiserim, kļuva arvien jūtamākas. Vienīgi tumsā tam varēja rasties iespēja izbēgt no drausmīgā posta, bet, kamēr tā pienāks, būs jau par vēlu.

Pagājušajā naktī ļaudis nepacietīgā cerībā gaidīja rītausmu, bet tagad raidīja naidīgus skatienus uz sauli, kas slīdēja lejup tik lēni, it kā būtu japaņu sabiedrotā.

Komandieris Ļebedevs aizsūtīja mīnu virsnieku uz mīnu pagrabu, lai, drošs paliek drošs, sagatavotu kuģi uzspridzināšanai.

Divus simtus «Osļabjas» matrožu kopā ar viņu virsniekiem «Donskoja» komanda dzina lejā, dzīvojamā klājā. Osļabjieši zināja, kas var notikt, cilvēku pieblīvētam kuģim bojā ejot; nejauši izglābušies no nāves, viņi pārcieta šausmas ari uz «Buinija», kamēr tas ienaidnieka ugunī glāba no flagmaņa bruņu kuģa admirali un štābu. Kāpēc, par kādiem noziegumiem viņus vēlreiz tik nežēlīgi spīdzina? Bāli, gluži pelēki, kā reimatiķi vilkdami stīvās kājas un bieži vērdamies atpakaļ, bez cerības dzirksts sastingušajās acīs, tie kāpa lejā pa trapiem uz norādītām telpām kā uz līķu kambari.

Vecākais virsnieks Blochins neveiklā, smagā gaitā apstaigaja klājus, dodams pēdējos rīkojumus par kuģa sagatavošanu kaujai, un atgriezās uz tiltiņa. Tobrīd kreisajā pusē divi kreiseri — «Otava» un «Nijtaka» — bija piebraukuši apmēram četrdesmit kabejtauvu attālumā un atklāja uguni uz «Donskoju». Tas notika pusseptiņos, tieši tanī brīdī, kad saule rietēja. Tur, tālajā dzimtenē, tagad bija pats dienvidus un saule augstu spīdēja pie debesīm, liedama karstas gaismas šaltis pār pavasarīgo zemi un nesdama ļaudīm prieku. Bet šeit, šajos svešajos ūdeņos, kaut drīzāk beigtu liesmot tās pēdējie stari, kas kreiseri skāva asinssārtā gaismā!

Komandieris Ļebedevs, nelikdamies ne zinis par pretinieka šaudīšanu, bija uzkucies uz tiltiņa margām, pārliecies pār tām un iegrimis dziļas domās.

—   Ivan Nikolajevič, atļaujiet noskandināt kaujas trauksmi! — vecākais virsnieks ierunājās, drūmi raudzīdamies priekšnieka saliektajā mugurā.

Komandieris pat nepakustējās un klusēja, it kā neko nebūtu dzirdējis.

Blochins izbrīnā paraustīja platos kamiešus, sakārtoja galvā flotes cepuri un vēlreiz griezās pie komandiera, runādams skaļāk un tagad jau oficiāli:

—   Pirmā ranga kapteiņa kungs, atļaujiet noskandināt kaujas trauksmi!

Komandieris uz saucienu pagriezās un saslējās. Viņa seja bija bāla, saraudāta. Osās un bārdā iekritušās asaras rieta saulē iekvēlojās kā rubini. Ļebedevs paspieda savam palīgam roku un sacīja:

—  Ja ar mani kas notiek, parūpējieties par manām mazajām meitiņām …

Neko vairāk viņš neteica. Dažus mirkļus šis drosmīgais cilvēks vairs nebija militārs komandieris: viņu pārņēma domas par tālo ģimeni. Tas bija tikai sāpju plosīts tēvs, kas atrauts no mīļajiem bērniem un kam tāpat kā tūkstošiem citu dzīvību jākļūst par noziedzīgi sāktā kara upuri.

Pēc vecākā virsnieka rīkojuma ieskanējās spalgā taures balss un dārdēja bungas, skubinot vīrus uz kaujas instrukcijā paredzētajām vietām. Visos trijos mastos uzvijās steņģa flagas. Nogranda «Donskoja» kreisā borta lielgabali. Līdz Daželetas salai vēl bija kādas divdesmit jūdzes.

Japaņi drīz piešaudījās, un sākās trāpījumi. Uz augšējā klāja dārdēja sprādzieni, virsbūvēs radās bojājumi. Te vienā, te otrā vietā uzliesmoja ugunsgrēki, bet tos sekmīgi pieveica.

«Donskojs», paklausot komandiera rīkojumiem, bieži mainīja kursu gan pa labi, gan pa kreisi. Japaņi noklīda no piešaudes, viņu uguns nebija vairs tik iedarbīga. Bet pēc laiciņa piesteidzās vēl četri kuģi, kas brauca no labās puses, un par spīti lielajam attālumam arī sāka apšaudīt mūsu kreiseri. Vēlāk uzzinājām, ka tā bijusi admiraļa Uriu vienība, kurā ietilpa kreiseri «Naniva», «Tokačicho», «Akasi» un «Cusima». Un tā nu «Donskojs» bija nokļuvis krustugunīs. Kuģa stāvoklis tūdaļ pasliktinājās, postīšana veicās ātrāk, kritušo un ievainoto skaits auga. Lielgabali cits aiz cita kļuva nelietojami un apklusa.

Nekāda varonība vairs nespēja kreiseri glābt no bojā ejas. Bij^ļ tikai viena un tā pati vāja cerība: drīzāk sasniegt salu. Sārtās rieta liesmās ieskauta, Dažcleta tuvojās, auga, pletās plašumā, it kā jūras gultne to stumtu augšup no savām dzīlēm. Līdz salai bija vairāk nekā desmit jūdzes, bet šķita, ka tā pacēlusies pāri ūdens līmenim turpat līdzās, valdzinādama ļaudis ar savu diženo mieru, solīdama tiem dzīvību un atbrīvošanu no mokām. Bet kas notiks ar apkalpi, kad kuģis pilnā gaitā uzdrāzīsies krasta klintīm? Kam smaidīs laime, kas izglābsies šai drausmīgajā mirklī? Lai notiek kas notikdams, komandieris Ļebedevs palika cieši pie sava agrākā lēmuma. Kopā ar citiem virsniekiem un matrožiem viņš stāvēja kaujas tornī, slaids, kalsens, ar nemierīgām uguntiņām iekaisušās acīs, no galvas līdz kājām dīvaina un drausma svinīguma pārņemts, it kā būtu atklājis ko svarīgu. Viņš bija izgudrojis lielisku manevru: vispirms jāiekļūst ēnas strēlē, kas stiepās no salas tālu uz austrumiem: tur nakts iestāsies drīzāk nekā citur, un, ja viņš paspēs iesteigties tur, tad japaņu šaušana uzreiz vairs nebūs trāpīga. Pēc tam viņš kuģi pagriezīs strauji pa kreisi pret granita klintīm, lai to pakājē noslēgtu rēķinus ar dzīvi un kopā ar drupu kaudzi iegrimtu dzelmē.

Kaujas kārtībā lielu jezgu radīja «Osļabjas» komanda, kuru bija grūti noturēt paklausībā. Nepaspējusi vēl atģisties no vakarējās katastrofas, tā bija pilnīgi demoralizēta un uzvedās kā pustraku ļaužu pūlis. Jau pirmais šāviņš, kas iedrāzās virsnieku kajitē no kreisā borta puses, radīja dzīvojamā klājā paniku. Cilvēki iekliedzās un metās prom no sprādziena vietas uz kuģa priekšgalu. Viņi nedzēsa uzliesmojušo ugunsgrēku, bet, mežonīgi bļau

dami, joza uz izejas trapiem. Matroži osļabjiešus dzina atpakaļ, laižot darbā dūres un gāžot virsū ūdeni no ugunsdzēsēju šļūtenēm. Taču daži tomēr izlauzās uz augšējā klāja. Sākuma tie tur skraidīja kā velna apsēsti, bet tad cits pēc cita ielēca jurā, kas mutuļoja aiz šāviņu sprādzieniem, ielēca nāvei rīklē.

Otra ranga kapteinis Kolomeicevs arī uz šā kuģa nestāvēja dīkā. Viņš pats piedāvājās palīdzēt tilpņu ugunsdzēsības divizionam. Aizdegās sešcollu patronas. Kvēloja spožas liesmas, visapkārt šķīda misiņa šķepeles. Apakšvirsnieks, kas turēja šļūtenes uzgali, nogāzās bez dzīvības. Tad uzgali paķēra Kolomeicevs un spēcīgo ūdens strūklu virzīja tieši liesmas. Bijušais «Buinija» komandieris strādāja tik ilgi, kamēr arī viņam pašam šķemba izskrēja cauri sāniem. Komandierim iepakaļ nepalika ari viņa matroži, aizstādami no ierindas izsistos «Donskoja» vīrus.

Vecakais virsnieks atradās uz klaja, kad pie viņa piedrāzās kads matrozis un gluži aizelsies ziņoja:

—  Jūsu augstdzimtība … jūs lūdz komandieris.

Blochins tūliņ uzkāpa uz tiltiņa un, ielūkojies sašķiebtajā un pussagrautajā kaujas tornī, uz mirkli apstulba. Viss klājs tur laistījas svaigās asinīs. Leitnants Durnovo, piezvēlies pie sienas, sedeja nekustīgi, sakucis, it kā domās nogrimis, cepure viņam bija nosista kopa ar galvaskausu, un baismīgi sārtojās stingstošās smadzenes. Stūres kvartirjers Poļakovs, līkuma sameties,- tupēja zemē pie kompasmajiņas. Leitnants Hirss gulēja ar pāršķeltu vēderu. Pāri šiem līķiem, aiz sāpēm zobus sakodis, stāvēja vienīgi komandieris Ļebedevs, tikko spēdams noturēties pie stūres rata ragiem. Izrādījās, ka viņam cauršauta gūža un lauzts kauls. Turklāt visa miesa bija sīku šķēpeļu sadurstīta. Ļebedevs stāvēja uz vienas kājas un pūlējas noturēt kreiseri kursā, nemaz nenoģizdams, ka stūres pievadnis sadragāts un ka kuģis neatturami slīd pa labi. Ieraudzījis vecāko virsnieku, viņš izbrīnā pacēla izspūrušās uzacis un ar nozilējušām lūpām izdvesa:

—   Nododu komandēšanu …

—   Ivan Nikolajevič, tūliņ pat izrīkošu, lai jūs aiznes uz pārsienamo punktu.

—  Nevajag. Palikšu tepat. Papūlieties drīzāk iekļūt salas ēnā! Kuģi neatdodiet! Labāk sadragājiet…

Vecākais virsnieks noguldīja Ļebedevu kaujas tornī līķu vidū uz asinīm notašķītā klāja un pagriezies pavēlēja raitniekam pasaukt ārstu, bet tad, ne mirkli nekavēdamies, devās lejā. Kuģis tāpat kā vakar atkal ibija jāvada no pakaļējā tiltiņa, izmantojot rokas stūres ratu.

Pirms kuģi dabūja atpakaļ agrākajā kursā, tas apmeta lielu loku. Līdz ar to četriem labās puses kreiseriem tūliņ radās iespēja piebraukt tuvāk.

Rieti dzisa. Japaņi pastiprināja uguni, steigdamies vēl dienas gaismā pieveikt «Donskoju». Tagad to apšaudīja no divdesmit piecu kabeļtauvu attāluma. «Donskojs» atšaudījās ar abu bortu lielgabaliem, bet ienaidnieka šāviņi to dragāja, plosīja dzelzi, šķaidīja instrumentus, caururba kuģa stāvu, kropļoja un bendēja cilvēkus.

Blochins, kuģi komandēdams, stāvēja uz pakaļējā tiltiņa, uzmaucis dziļi cepuri, smagnējs un sastindzis kā piemineklis. Viņa pelēkās acis bija kļuvušas skaudras, plakstiņus nemirkšķinot, tās neatlaidīgi raudzījās uz priekšu salas ēnā. Šķita, visu gribas spēku viņš savilcis vienā stingrā mezglā, lai izturētu šīs pēdējās minūtes, kur izšķīrās viņu liktenis. Stūres vīrs kaut ko uzsauca, rādīdams pa labi. Blochins pagrieza galvu un redzēja, ka japaņu kreiseris «Naniva», sasvēries uz sāniem, iziet no ierindas. Drīz izcēlās ugunsgrēks arī uz kreisera «Otava», kas brauca kreisajā pusē.

Tobrīd uz tiltiņa uzsteidzās jaunākais bocmanis ar baigu vēsti:

—   Jūsu augstdzimtība! «Osļabjas» komanda pavisam zaudējusi prātu. Viņu virsnieki arī. Visi trako. Nekādi nevar viņus savaldīt. Nodarīs postu.

Blochins, uz viņu neskatīdamies, izrīkoja:

—   Pastiprināt sardzi pie lūkām! Nevienu pašu neizlaist no dzīvojamā klāja! Paziņo iničmanim Seņavskim un praporščikam Augustovskim, ka pavēlu viņiem ieviest kārtību.

—   Klausos!

Uz dzīvojamo klāju jau sen bija aizsūtīts garīdznieks Dobrovoļskis. Viņa pienākums bija mierināt ļaudis. Resns, ar. melnu bārdu, ar sudraba krustu uz izrieztajām krūtīm, viņš pats tramīgi lūkojās apkārt, redzēdams nevis safantazētu, bet patiesu elli, pilnu ar ārprātīgām būtnēm, ar vaidošiem rēgiem un lielgabalu dārdoņu. Garīdznieks kaut ko murmināja par «kristīgo kara draudzi», bet neviens viņā neklausījās. Ap lazareti, pārvērstu par operāciju punktu, kur rīkojās vecākais ārsts Hercogs ar feldšeriem, ievainoto pūlis auga arvien lielāks. Daži stāvēja, gaidīdami palīdzību, citi gulēja, locīdamies sāpēs. Ar savu saplosīto un asiņaino miesu, ar lauztajiem kauliem un deguma brūcēm, ar vaidiem un žēlabām tie vēl pastiprināja osļabjiešu paniku. Un nu vēl no ienaidnieka uguns eksplodēja šāviņi kastē, kas tikko kā bija uzvilkta augšā no priekšējā pagraba, un dzīvojamā klājā divpadsmit vīri uzreiz kļuva par līķiem.

Daudz vieglāk paciest apšaudi, ja rokās ir ieroči vai ja līdzās atrodas mechanismi, kas sekmē aizsardzību. Tad var uz laiku aizmirsties, aizrauties un satraukumā izdarīt pat varoņdarbu. Pavisam citādā stāvoklī bija «Osļabjas» komanda, bez ieročiem, ar varu sadzīta slēgtā, bet vāji bruņotā telpā. Ko šie cilvēki varēja darīt? Tikai gaidīt, ka atkārtosies baismīgie vakarējie notikumi. Bet tas sniedzās pāri viņu spēkiem.

Uz kuģa šķīda dzelzs, šaudījās uguns mēles. Apakšā, mazā laukumiņā, kuru iežogoja borti un ūdensdrošas šotes un kurš bija šķirts no sauszemes ar jūras ārēm, osļabjieši gan gulās uz klāja, gan lēca augšā, skrēja uz priekšu un atpakaļ, griezās kā akli un neprātīgi plātījās ar rokām, kaut kam draudēdami. Kāds raudāja, kāds lādējās… Signalists ar putām uz lūpām raustījās krītamās kaites lēkmē. Komendors ar sarkanu uzšuvi uz piedurknes, kailu galvu kā zutis locījās uz klāja, turēdams satītu buru audekla koju vienā rokā un ar otru airēdamies, it kā peldētu ūdenī, un skaļi kliedza:

—   Glābiet! … Slīkstu! … Glābiet! …

Turpat .slēgtajā lāvā sēdēja matrozis: no deniņiem tam sūcās asinis, un purpinādams viņš te nometās gluži kails, te atkal rūpju pilnā steigā ģērbās ciet. Daži slēpās kaktos un drebēdami klusu gaidīja, kad kuģis gāzīsies bezdibenī. Viena daļa matrožu ar apakšpulkvedi Osipovu un citiem virsniekiem priekšgalā drūzmējās pie trapa, centās izspraukties pa priekšlūku, cits pār citu kliegdami:

—   Kāpēc mūs te tur kā arestantus?

—   Tīšu prātu grib noslīcināt!

—   Jāuzvelk baltā flaga!

Seju mežonīgi saviebis, kratīdams palso bārdu, vairāk par visiem citiem uztraucās apakšpulkvedis Osipovs un, griezdamies pie mičmaņa Seņavska un praporščika Augustovska, sēca:

—   Otrreiz slīcināties negribu! Es pats esmu štaba virsnieks! Neviens nedrīkst mani šeit aizturēt! …

Bet Seņavskis un Augustovskis, kas stāvēja sardzē pie lūkas, bija nepielūdzami. Kuģa matroži viņiem palīdzēja noturēt pūli paklausībā.

Uz dzīvojamā klāja sprāga liels šāviņš un pilnīgi iznīcināja konduktoru kopkajiti. Tai iepretī, labajā bortā, tagad rēgojās divas kvadratasis īiels caurums. Sprādzienā kādus sešus «Osļabjas» komandas vīrus nogalināja un apmēram desmit ievainoja. Garīdznieks Dobrovoļskis nokrita ceļos un aizsedza ar rokām seju, it kā gribētu paslēpties no nāves. Bet satrakotais pūlis viņu tūdaļ samina. Brāzmaina cilvēku miesu straume līgodamās, dzīvnieciski rēkdama, plūda uz priekšlūku. Sardzi, kas tur stāvēja, noslaucīja vienā mirklī. Panika pielipa arī «Donskoja» matrožiem, kas atradās bumbu pagrabos, — arī viņi rāpās augšā. Tie, kas paspēja izlauzties no dzīvojamā klāja, pārvērstām sejām kā apsēsti skraidīja pa kuģi, nezinādami, kur meklēt glābiņu. Daži uzkāpa uz redeļsijām. Rezerves praporščiks Mamontovs paslēpās skapītī, kur parasti glabāja granatas pakaļējā 47 milimetru lielgabala pirmajiem šāvieniem.

Tas bija rets gadījums, kur taisnība šķita abām pusēm: dumpiniekiem un to savaldītājiem. Osļabjieši nespēja vairs paciest šausmas, kas auga augumā: cilvēku nervu sasprindzinājumam ir robeža. Bet arī komandētāji nedrīkstēja pieļaut kaujas laikā dumpi un turklāt uz kuģa, kas jau tā gura nevienādajā cīniņā. Nokāpis no tiltiņa, Blochins tūliņ mobilizēja virsniekus, konduktorus un apakšvirsniekus. Visapkārt trakoja neprāts, bet viņš rīkojās ar to apbrīnojamo, salto mieru, kāds piemīt drosmīgiem zvēru dīdītājiem. Un sākās pūļa savaldīšana, pašu lielgabaliem dārdot, šāviņiem sprāgstot, augošo ugunsgrēku dūmos un liesmās. Ar visu, kas vien gadījās pie rokas, sita pa seju ne tikai «Osļabjas» matrožiem, bet arī viņu virsniekiem. Atkal tiem gāza virsū no šļūtenēm spēcīgas ūdens strūklas, šāva ar revolveriem. Tas viss drīzāk līdzinājās murgiem, ļaunam sapnim, bet ne īstenībai. Blochinam par laimi no dzīvojamā klāja bija paspējusi izlauzties tikai daļa cilvēku, bet pārēj.ie iestrēguši lūkās, aizsprostodami tās ar saviem augumiem. Tā vai citādi — kārtību uz kreisera tomēr atjaunoja 33 .

* «Donskojs» viss vienās šāviņu rētās, ar tilpnēm, kurās sūcās ūdens, ar pieci grādi lielu sānsveri, turpināja savu sāpju ceļu. Kreiserim bija palikuši tikai nedaudzi lielgabali, taču tas neatlaidīgi pretojas japaņiem. Priekšējais dūmenis no vienas vietas bija šķembu caururbts, pakaļējais — pāršķelts no apakšas līdz augšai. Vilkme krita, gaita samazinājās, bet kreiseris it kā rūpēs par savu likteni joprojām devās uz priekšu, nesdams līdzi līķus un visu to ļaužu asinis un sāpes, izmisumu un cerības, kas mīdīja tā klājus. «Donskoju» glāba japaņu kļūda — viņi nesaprata tā manevru un īstajā laikā neaizcirta ceļu — kuģis ieslīdēja ēnas joslā. Uzreiz satumsa. Artilērijas kauja beidzās. Sekmīgi atsita arī mīnu uzbrukumus, pie kam vienam mīnu kuģim notrieca dūmeni. Strauji iestājās nakts.

«Donskojam» izdevās paslēpties no ienaidnieka, un tagad vairs nebija vajadzības drāzties virsū granita klintīm. Kuģis izmeta enkuru netālu no Dažcletas austrumu krasta. Tūliņ nolaida nejauši patvērušās laivas — otro barkasu un sešnieku — un veda ļļaudis krastā. Vispirms centās tikt vaļā no osļabjiešiem, kas arvien vēl radīja kuģī jucekli. Kopā ar viņiem aizsūtīja arī komandieri Ļebedevu 34 . Tad sāka pārvietot ievainotos, kuru skaits sniedzās pāri simtam. Uz nestuvēm, kojām un matračiem tos sanesa laivās, kad jau bija iestājusies pilnīga tumsa. Ievainotie vaidēja un stenēja. Viņu sāpēm pievienoja savējās nevienam nevajadzīga, sašauta cūka, kas, izmisusi kviekdama, vēstīja par sevi no tumsā tītā klāja. Kādi trīsdesmit -vīri bija ielavījušies sadragātajā vīna pagraibā un pārdzērušies. Tie klaigāja un, ne no viena nekautrēdamies, lādēja karu. Dažus sasēja; citi, kuriem jūra vairs nebija nekas, metās pāri bortam un aurodami peldēja krasta virzienā.

Uz rīta pusi kreiserī palika tikai kritušie. Atkal parādījās japaņu kuģi. Bet «Dmitrijs Donskojs», aizvests jūrā kādas pusotras jūdzes tālu, ar atvērtiem kingstoniem jau dusēja dziļi dzelmē. Japaņi saņēma gūstā tikai cilvēkus.

VLADIVOSTOKAS VIETĀ SASEBA

«Groznijs» vairākkārt trāpīja ienaidnieka mīnu kuģi un, atkratījies no tā, atkal viens pats devās uz ziemeļiem. Arī «Groznijs» bija cietis. Viens šāviņš bija trāpījis bortā pie ūdenslīnijas, izlauzis caurumu otrajās komandas telpās, pārsitis tvaika cauruli un nogalinājis ierindas kvartirjeru Fjodorovu. Caurums tūliņ tika aiztaisīts. Kāds cits šāviņš bija ietriecis jūrā prožektoru. Pie tam divi cilvēki dabūjuši galu: mičmanis Dofelts un apakšškipers Rjadovs. Komandierim Andržijevskirn bija ievainotas abas rokas, kājas un galva.

Naktī «Groznijs» brauca ar aizsegtām ugunīm. Neviens vairs to nevajāja. Nākamajā dienā, 16. maija vēlā pēcpusdienā, izbeidzās ogles. Kurtuvēs meta koka priekšmetus, dažādas mantas, buras, bunkuros saraustus ogļu putekļus, lēja smēreļļu — dedzināja visu, kas vien spēja degt. Tādejādi, kaut arī ar pūlēm, pret vakaru mīnu kuģis aizmocījās līdz Askolda salai un, noraidījis pa bezdrāts telegrāfu uz savu ostu pazīšanas signālus, izmeta enkuru. 17. maija rītā no Vladivostokas piegādāja ogles, un mīnu kuģis pārvietojās uz Zelta Ragu.

Tāpat varēja rīkoties arī «Bedovijs», taču ne admiralis, ne viņa štaba virsnieki nezin kāpēc nevēlējās nokļūt tēvzemes ūdeņos. No tās vietas, kur «Bedovijs» padevās, «Sazanami» paņēma krievu kuģi tauvā un veda uz Japanu, kā valgā stiepj dzīvniekus. Tā tie virzījās līdz tumsai.

Satraukums uz «Bedovija» aprima. Ļaudīm nebija vairs ko darīt, visas rūpes uzreiz izgaisa — tagad taču viņi bija tikai gūstekņi. Vīri pulcējās dzīvojamā klāja telpās un rāmi pārsprieda nesenas notikumus. Visvairāk interesēja jautājums — kādēļ gan priekšniecība tik ļoti vēlējusies padoties gūstā?

Prātoja dažādi, iekām savas domas izteica pilntiesīgais mašīnists Popovs. Visi raudzījās uz šo kalsno, izdilušo puisi ar bālu, iegarenu seju un rāmas rudenīgas smeldzes pielijušām, brūnām acīm. Viņš bija daudz lasījis, pēc dabas gudrs, vienmēr skaidrā prātā, un komanda viņu ļoti cienīja. Visi apklusa, izdzirduši Popova padobjo balsi:

—   Draugi, vai tiešām nenojaušat, kāda machinacija te notikusi? Pieņemsim, ka mūsu «Bedovijs» ierastos Vladivostokā. Un kas tālāk? Uz mūsu mīnu kuģa sapulcētos visa augstākā priekšniecība: gan dažādu rangu kapteiņi, gan admiraļi, gan ģenerāļi. Kā lai viņiem raugās acīs? Un tie visi sāktu vaicāt Rožestvenskim: «Ekselence, kur tad jūsu eskadra?» Bet viņš ari pats nezina, kur, jo pametis to un aizmucis no kaujas lauka. Tad nu sāktos čukstēšana: redz, viņi teiks, kāds ir tas nacionalais varonisl Taču tas vēl nav galvenais. Kādu telegramu lai viņš sūta caram? «Jūsu ķeizariskā majestate, es ar savu štābu mīnu kuģī «Bedovijs» laimīgi ierados Vladivostokā; kur atrodas pārējie man uzticētie kuģi — pagaidām man nekas par to nav zināms.» Rožestvenskis ir lepns vīrs un turēja sevi par gudrāko visā pasaulē. Bet japaņu admiralis Togo ņēma viņu un samala. No kauna jāiet vai kārties! Un tad viņš nolēmis saviem daudzajiem noziegumiem pievienot vēl vienu: padoties gūstā.

Pareizi trāpīts! — iesaucās kurinātājs Vorobjovs.

Mašīnista domām piekrita arī pārējie matroži. Popovs piebilda:

—   Un tagad mūsu admiraļi, viņa staba vīrus, kuģa virsniekus un mūs, grēcīgos, japaņi ved uz savu tēviju kā sivēnus kastē.

Kāds nikni nospļāvās, kāds cits rupji izlamājās.

«Bedovijā» no kuģa vadības bija palicis tikai komandieris, ar goda vārdu apsolīdamies japaņu virsniekam, ka nenodarīs mīnu kuģim nekādu kaiti. Kopkajitē salasījās visi štaba virsnieki. Tie risināja savas valodas:

—   Paldies dievam, mūsu rnokas beigušās.

—   Paskatīsimies, kāda ir Japana!

Flagkapteinis pavisam sadrūma:

—   Labi jau, labi, bet kas notiks, kad atgriezīsimies Krievijā?

Mičmanis Demčinskis arī nopūtās.

Leitnants Ļeontjevs, dižodamies ar skaistajiem zobiem, iebilda:

—   Blēņas! Mēs glābām eskadras komandiera dzīvību. Jāsmejas, kāda nozīme Krievijai zaudēt vienu mīnu kuģi, ja sagrauta visa mūsu eskadra!

Pulkvedis Fiļipovskis viņam piebalsoja:

—   Būdami uz «Suvorova», godīgi cīnījāmies. Darījām visu, ko spējām. Bet, ja mūs apvainos, tad kopā ar mums uz apsūdzēto sola būs jāsēžas arī tiem, kas pašlaik atrodas Pēterburgā zem Admiralitātes zelta smailes. Kāpēc viņi sūtīja karā tādus zārkus?

Visdūšīgākais bija komandieris Baranovs, dedzīgi mēģinādams citiem pierādīt:

—   Patiesību sakot, mīnu kuģi neesmu atdevis gūstā. Kopš brīža, kad uzvilka Sarkanā krusta flagu, tas kļuva par hospitaļkuģi. Bet japaņi rīkojās nepareizi — ņēma un sekvestrēja. O, ja mani nesaistītu ievainotā admiraļa klātbūtne, es parādītu pretiniekam, ko nozīmē sastapties ar mani! Vienu japaņu mīnu kuģi nogremdētu ar torpēdām, otru — ar artilēriju …

Kopkajitē ieskrēja matrozis un, griezdamies pie komandiera, sauca:

—  Jūsu augstdzimtība, tauva pārtrūka!

Komandieris, kaklu izstiepis, jautāja:

—  Varbūt kāds matrozis to pārcirtis?

—   Nebūt ne, pati pārtrūka. Un japaņu mīnu kuģis aizbrauca. Nemaz pat redzams vairs nav.

Tie, kas kopkajitē sēdēja pie galda, sastinga turpat uz vietas, it kā būtu dzirdējuši nevis matroža teikto, bet kaut ko daudz briesmīgāku — vai nu tilpnes pieplūdušas ar ūdeni, vai bumbu pagrabos izcēlies ugunsgrēks. Bet pēc mirkļa virsnieki jau pielēca no galda, drāzās uz trapu un joza pa augšējo klāju uz tiltiņu. Visi bija izmisuma pārņemti: uzvarētāji atstājuši gūstekņus vienus! Katrs deva savu padomu:

—  Jālaiž darbā prožektori!

—   Nē, labāk jāizšauj raķetes!

—   Drīzāk signalizējiet ar sirēnas kaucieniem!

Taču bailes izrādījās veltīgas — tumsā jau pavīdēja «Sazanami» siluets. Japaņu mīnu kuģis tuvojas «Bedovijam», lai no jauna ņemtu to tauvā. Virsnieki varēja atkal kāpt lejā kopkajitē un mierīgi tērzēt.

Tonakt viļņu dēļ tauva pārtrūka vēl vairākas reizes. Tāpēc japaņi daļu «Bedovija» komandas pārvietoja uz «Sazanami», aizvestos aizstādami ar saviem matrožiem. Ķīlniekus atsūtīja atpakaļ. Pēc tam japaņi krievu mīnu kuģim atļāva braukt pašam saviem spēkiem, pavēlējuši turēties uzvarētāja ķīļūdenī.

16. maijā dienā «Bedovijs» sastapās ar japaņu kreiserī «Asāki». Tas paņēma «Bedoviju» tauvā un «Sazanami» pavadībā devās tālāk.

Admirālis Rožestvenskis joprojām gulēja kojā komandiera kajitē. Viņa seja bija sakritusi, pelēka, acis dziļi iegrimušas kā līķim. Veselām stundām viņš ne ar vienu nerunāja, bargi un drūmi klusēdams, it kā ieslīdzis savās melnajās, jūras dzelmei līdzīgajās domās. Bet lāgiem tas sarāvās, pēkšņi pietrūkās sēdus un, pārkāris kājas pār kojas malu, grieza zobus. Ziņnesis Balachoncevs un ārsts, kuri viņu kopa, šādos brīžos baidījās no admiraļa. Izspūris, zobus atņirdzis, ar pārsietu galvu, ar sastingušu ārprātīga cilvēka skatienu, sprieguma pilns, viņš it kā taisījās kaut kur traukties un patiesi bija baismīgs. Kādas domas

Tādās viņa satricinātajās smadzenēs? Varbūt tam rēgojās drausmīgie slīkoņi? Pie Cusimas salas viņa vainas dēļ bija gājuši bojā tūkstoši. Bet varbūt atmiņā vel saglabājusies tā īpašā apspriede, kas notika Peterhofas pilī 1904. gada 10. augusta un ko vadīja pats cars. Jā, tieši tad Rožestvenskis izdarīja savu lielāko un nelabojamo kļūdu. Viņš bija pārāk pašpārliecināts, uzskatīja sevi par ģeniālu, bet pietiekami nenovērteja pretinieka spējas. Apspriedē piedalījās augstākās amata personas: divi lielkņazi — Aleksejs Aleksandrovičs un Aleksandrs Michailovičs, Jūras ministrijas pārvaldnieks ģeneraladjutants Avelans, kara ministrs ģeneraladjutants Sacharovs, ārlietu ministrs grafs Lamsdorfs un 2. eskadras komandieris, tolaik vēl kontradmirālis, Rožestvenskis. Apsprieda jautājumu: vai ir īstais laiks sūtīt 2. eskadru uz Tālajiem Austrumiem? Eskadras komandieris izteicās, ka eskadra nekavējoties jasūta uz kara lauku. Taču daži apspriedes dalībnieki pamatoti iebilda. Viņi mēģināja pierādīt, ka pēc tam, kad 1. eskadra 28. jūlijā nesekmīgi mēģinājusi izlauzties no Portarturas un pārraut japaņu blokādi, situācijā tur stipri mainījusies. Pirms Japaņu jūrā ieradīsies Rožestvenskis, mūsu cietoksnis būs jau katrā ziņa kritis, un kopa ar to ies bojā arī visi mūsu kuģi, kas atrodas Portartura. Tātad 2. eskadrai būs jāpaļaujas tikai uz saviem spēkiem. Bet šāda sastāvā tā bija pārāk vāja, lai sakautu pretinieku un iekarotu Japaņu jūru. Un vēl — kur eskadras komandieris atradīs saviem kuģiem bazi? šādos apstākļos 2. eskadra būs lemta iznīcībai. Prātīgāk būtu atstāt to pa ziemu Baltijas jūra, apmācīt kaujai, pastiprināt ar jaunbūvējamiem un varbūt arī ar pirktiem kuģiem — un tikai pavasarī sūtīt to kā draudīgu spēku, kas izšķirs kara iznākumu.

Taču Rožestvenskis pretēji šiem iebildumiem tiepīgi palika pie sava — eskadra tūliņ jāsūtot uz Tālo Austrumu ūdeņiem. Dedzīgi un pārliecināti Rožestvenskis pūlējās pierādīt, ka japaņus sakaušot. Viņam piekrita Avelans, un tad Rožestvenska pusē nosvērās arī cars. Caram šajā sēdē varbūt sevišķi spilgti atausa atmiņā neaizmirstamā dramatiskā epizode, ko tas piedzīvoja, jaunības gados ceļojot pa Austrumiem. Toreiz Japana neviesmīlīgi saņēma krievu troņmantnieku: kāds fanatisks samurajs iecirta augstajam viesim ar zobenu pa galvu. Uzlecošās saules zemē šis atentats bija ļoti smags ķeizariskās personas apvainojums. Tagad krievu valdniekam laikam gribējās jo drīzāk izrēķināties ar mikado.

Pēc vairākiem mēnešiem kļuva redzami šās īpašās apspriedes rezultāti: eskadru piemeklēja īstas Ēģiptes mocības, bet tas, kuram Krievija bija uzticējusi savu likteni un uz kuru cerības lika visa armija, pats ar mīnu kuģi «Bedovijs» padevās gūstā. Vēl nesen, 26. aprilī, kad mums pievienojās Ņebogatova kuģi, pavēlē

Nr. 229 Rožestvenskis rakstīja šādus skaļus vārdus: «Tas kungs ir darījis stipru mūsu garu, līdzējis pārvarēt brauciena grūtības, kādas līdz šim vel nav piedzīvotas. Tas kungs darīs stipru arī mūsu roku, dos savu svētību, lai spējam izpildīt valdnieka pavēli un ar asinīm nomazgāt rūgto dzimtenes kaunu…» Bet iznāca citādi: šās pavēles autors it kā aizmirsa savu solījumu un vēl vairak palielināja «dzimtenes kaunu».

Kā tik tālu varēja nonākt pats eskadras priekšnieks ģeneraladjutants viceadmirālis Rožestvenskis? Viņš bija godkārīgs, un šī godkāre kā mikrobs to sagrauza, sagatavoja bojā eju un piespieda mesties Tālo Austrumu avantūrā. Viņš jau piederēja pie ķeizariskās majestates svita.s, taču gribēja kāpt vēl augstāk, «sapņoja par uzvarētāja lauriem, bet īstenībā nogāza viņu kā knisli un uzspieda negoda zīmogu. Ko tagad par viņu teiks cars, kuru viņš iegrūdis tik lielā kaunā? Kā tagad viņa vārdu zelēs visas avīzes, kas jau iepriekš bija izdaudzinājušas viņu par nacionalu varoni? Ar kādu naidu vērsīsies pret viņu visa Krievija gan par bezjēdzīgo eskadras bojā eju, gan par veltīgajiem upuriem?

Jā, te bija ko padomāt. Šķita, ka admiralim ar tik lielu iedomību un ar tik slimīgu patmīlību neatliek nekas cits kā sašķelt galvu pret dzelzs šoti. Bet viņš to neizdarīja . .. Viņā labi sadzīvoja lepnums un pazemojums. Un tas atklājās tikai ienaidnieka vaiga priekšā, tāpat ka bēguma laikā kļūst redzama jūras piekrastes gultne. Viņš atkal iezvēlās kojā un, smagi pūzdams, gulēja tur sadudzis un kluss.35

«Bedovijs» 17. maija rītā ieradās Japanas ostā Sasebā.

Jau notālēm tur bija redzami mūsu bruņu kuģi «Imperators Nikolajs I», «Admirālis Seņavins» un «Ģeneraladmiralis Apraksins». Uz tiem plīvoja Uzlecošās saules flagas. Baranovs pamāja ar galvu uz bruņu kuģu pusi un jautri noteica:

—   Ne jau mēs vien esam padevušies!

Pēc tam viņš interesējās vairs tikai par saviem čemodāniem, pieblīvētiem ar kroņa labumiem. Viņam «Bija veseli divpadsmit čemodāni, bet ar tiem vēl nepietika. Nācās pievienot vēl četrus: divus lielus un divus mazus. Vēlāk Baranovs pakampa arī kuģa kasi ar sešiem tūkstošiem mārciņu sterliņu. No šās lielās sumas viņš neko negribēja dot ne vien matrožiem, bet arī virsniekiem. Klapjē de Kolongs, to uzzinājis, pieklājīgi teica Baranovam:

—   Ierosinu izsniegt katram virsniekam divdesmit mārciņas kā aizdevumu. Krievijā viņi šo naudu jums atdos.

Baranovs aizsvilās un, kaut gan «Bedovijs» brauca ar japaņu flagu, negaidot atcirta:

—   Seit komandieris esmu es! Un nevienam nav tiesību dot man norādījumus. Par visu atbildu es!

Taču vēlāk nezin kāpēc pārdomāja citādi un izsniedza katram virsniekam divdesmit mārciņas.

Baranova garastāvoklis, iedzīvošanās kāres uzkurināts, bija lielisks. Apaļajās acīs dzirkstīja zilas liesmiņas. Labi koptā bārda kā allaž bija rūpīgi izsukāta. Šķita, tajā nav neviena lieka mata. Aiziedams no sava mīnu kuģa, viņš uzsita ar plaukstu pa dūmeni, gluži kā gudrais Oļegs savam zirgam, un laipnīgi noteica:

— Ardievu, mīļais!

Japaņi, kādreiz apbalvodami Baranovu ar Uzlecošās saules 4. pakāpes ordeni, it kā iepriekš jau bija zinājuši, ka viņš to atmaksās ar uzviju.

Vai tobrīd viņš domāja arī par savu dēlu? Mičmanis Baranovs, slaids, kalsens jauneklis, taču palika uz degošā «Aleksandra III» bez jebkādas cerības izglābties. To iedomājoties vien, tēva sirdij jau vajadzēja sastingt.

MĒS MIRSIM VISI, BET NEPADOSIMIES

1904. gada augustā pirms 2. eskadras aizbraukšanas no Kronštates bruņu kuģa «Aleksandrs III» greznajā kopkajitē atvadu banketā bija sapulcējušās virsnieku laulātās draudzenes, radinieki un augstāko aprindu civilpersonas. Izvadības bija svinīgas. Pāri krāšņi servētam galdam, piekrautam ar pudeļu baterijām, gardumiem un puķēm, vienā laidā cēlās šampanieša kausi un skanēja tosti par slavu krievu ieročiem. Dedzīgas bija viesu atvadu runas, dedzīgi bija novēlējumi gūt uzvaru pār ienaidnieku un laimīgi atgriezties dzimtenē. Bet brīdī, kad trokšņainās ovācijās bija visskaļākās, negaidot atskanēja drūmi vārdi. Sajūsminātiem viesiem atbildēja bruņu kuģa «Aleksandrs III» komandieris — pirmā ranga kapteinis Buchvostovs:

— Jūs skatāties un domājat, cik labi viss te iekārtots. Bet es jums teikšu, ka te nebūt viss nav labi. Jūs novēlat mums uzvaru. Lieki sacīt, cik ļoti mēs to gribam. Taču uzvaras nebūs! … Vienu gan es galvoju: mēs mirsim visi, bet nepadosimies…

Buchvostovs beidza. Kopkajitē kļuva kluss kā morgā.

Greznā auditorija apstulba. Tā bija īsta bēru runa, taču klātesošos visvairāk nomāca tas, ka šādu dvēseles aizlūgumu krievu flotei noturēja viens no labākajiem flotes komandieriem, admiraļa goda kandidats. No Buchvostova, kas nesen kā pirmā gvardes zaldāta pēctecis nosvinēja Preobraženskas pulka divsimt gadu jubileju, viesi bija gaidījuši pavisam ko citu.

Komandiera vārdi izrādījās pravietiski. Tomēr tie neizskanēja pa visu mūsu zemi, kurai nebija ne jausmas, ka tās flote ir nesagatavota, bet tikai kopkajites šaurajās sienās.

Taču atgriezīsimies pie 14. maija.

Aiz «Suvorova» nākošais matelots bija «Aleksandrs III». Flagmaņkuģis jau pašā kaujas sākumā dabūja tik stiprus bojājumus, ka tam grūti bija atkopties. «Suvorovs» izgāja no ierindas.

Eskadra, ko neviens vairs nevadīja, bija pamesta savā vajā.

Un tad nu «Suvorovu» nomainīja bruņu kuģis «Aleksandrs III», ar kura vārdu uz laiku laikiem būs saistītas visbaigākās atmiņas par Cusimas šausmām. Pēc tam kad eskadra bija palikusi bez admiraļa, kaujas kolonas priekšgalā nostājās «Aleksandrs III» un veda to tālāk. Šim bruņu kuģim gāzās virsū visu divpadsmit japaņu kuģu uguns. Bet «Aleksandrs III», ļaudamies artilērijas triecienam, uzupurējās un gāja bojā, lai glābtu pārējos kuģus. Kaujā bezizejas apstākļos tas lāgiem kļuva pat aktivs, cik vien nu spēja, vairākkārt sedza «Suvorovu» un mēģināja izlauzties uz ziemeļiem gar ienaidnieka kolonas asti. Reiz «Aleksandram III» izdevās miglas aizsegā uz laiciņu izvest eskadru no uguns joslas. «Aleksandrs III» vairākas stundas ar izcilu varonību cīnījās pret daudz pārākiem ienaidnieka spēkiem.

Pret vakaru tas vairs nebija karš, bet slaktiņš.

Bruņu kuģis «Aleksandrs III», tāpat kā citi kuģi, beidzot vairs neizturēja ienaidnieka spiedienu. Pulksten sešos, stipri sazvēlies uz sāniem, tas izgāja no ierindas. Tobrīd tā izskats bija drausmīgs. Bortos caurums pie cauruma, augšējās virsbūves sagrautas, pats kuģis melnos dūmos tīts. N'o brūcēm, no sadragātas dzelzs kaudzēm šāvās laukā liesmu mēles. Šķita, ka uguns kuru katru mirkli iekļūs bumbu pagrabos, pulvera noliktavās un kuģis uzskries gaisā. Bet bruņu kuģis pēc laiciņa atžirga un, paretam atšaudīdamies, atkal ievirzījās kaujas kolonā. Tas bija pēdējais mēģinājums pretoties ienaidniekam.

Kas notika kaujas laikā uz «Aleksandra III» tiltiņiem, kaujas tornī, lielgabalu torņos un uz klājiem? Kurš īstenībā bija tas faktiskais komandieris, kas tik talantīgi manevrēja japaņu dzelžainajos žņaugos? Vai tas bija kuģa komandieris — pirmā ranga kapteinis Buchvostovs vai vecākais virsnieks Pļemjaņņikovs, vai beigās pats jaunākais mičmanis, kas pēdējais palicis ierindā? Bet varbūt, kad vairs nebija neviena virsnieka, kuģi un kopā ar to visu eskadru vadīja vecākais bocmanis vai vienkāršs stūres vīrs? Uz visiem laikiem tas paliks noslēpums.

Un tomēr šā lepnā kuģa izturēšanās visdrausmīgākajā jūras kaujā, kāda vien zināma vēsturē, daudzos radis izbrīnu.

Bruņu kuģis, no jauna stājies ierindā, šoreiz novietojās kolonas vidū, un goda pilno pirmo vietu atdeva tā paša tipa kuģim, savam līdziniekam «Borodino». Šeit, jaunajā vietā, «Aleksandrs III» noturējās vēl kādas divdesmit trīsdesmit minūtes. Pietika viņam saņemt vēl dažus liela kalibra šāviņa triecienus, lai galīgi zaudētu pēdējos spēkus. Šoreiz tas izslīdēja pa kreisi. Acīm redzot «Aleksandram III» bija sabojājies stūres pievadnis un tā iestrēgusi, pagriezta pa kreisi. No cirkulācijās radās stipra sānsvere. Ūdens, izplūzdams pa bruņu kuģa iekštelpām, gāzās uz zemāko bortu, un uzreiz visam bija beigas …

No kreiseriem «Admirālis Nachimovs» un «Vladimirs Monomachs», kuri brauca tūliņ aiz «Aleksandra», bija redzams, kā tas nogāzās uz sāniem kā aizcirsts ozols. Daudzi «Aleksandra III» apkalpes viri sabira jūrā, citi, kuģim apkārt veļoties, rāpās pa tā dibenu uz ķīļa pusi. Bet tad «Aleksandrs» uzreiz apsviedās un dažas minūtes peldēja otrādi. Pie milzīgā, aļģēm noaugušā kuģa dibena bija pielipuši cilvēki. Domādami, ka «Aleksandrs» vēl ilgi turēsies virs ūdens, augšup rāpās arī tic, kas jau ķepurojās viļņos. Notālēm šķita, ka tur peld jūras briesmonis, apaudzis garām aļģu šķipsnām un izslējis rudo ķīļa mugurkaulu. Cilvēki, kas pa to rāpoja, izskatījās pēc krabjiem.

Atlikušie kuģi, cīnoties ar pretinieku, devās tālāk.

Brīvi trauca vējš, steigdamies uz jaunām tālēm. Kur vēl nupat bija «Aleksandrs III», tur vēlās lieli viļņi, uz savām mugurām šūpodami uzpeldējušus koka gabalus — briesmīgās dramas mēmos lieciniekus. Un nekad un neviens vairs nevēstīs, kādas mokas izcietuši cilvēki uz šā bruņu kuģa: no deviņsimt vīru apkalpes dzīvs nepalika neviens.

Ceturta daļa ESKADRAS DRUMSLAS

..

PIE KĀ NOVED PĀRSTEIDZĪBA

1905. gadā naktī uz 6. maiju, kad 2. eskadra atradās starp Formozas salu un Filipīnām, pie apvāršņa iezīmējās kāda nepazīstama kuģa kontūras. Tas brauca bez ugunīm. Pie svešā kuģa aizsūtīja kreiseri «Oļegs», kas noskaidroja, ka tur uz Japanu ar kontrabandas kravu dodas angļu tvaikonis «Oldgarnija». Nākošaja dienā krievu komanda, savākta no dažādiem 2. eskadras kuģiem, stājās angļu vietā, kurus pārvietoja uz mūsu transportkuģiem. Bet «Oldgamijas» virsnieki nokļuva uz peldošā hospitaļa «Orjols». Tā komandieris — otrā ranga kapteinis Lochmatovs un galvenais ārsts Multanovskis, saņemdami gūstekņus, saskatījās vien un raustīja plecus, taču pret admiraļa Rožeslvenska rīkojumu iebilst neuzdrīkstējās. Viņi abi saprata, ka tagad peldošais hospitālis vairs nav drošs pret japāņu uzbrukumiem.

Krievu matroži, trīsdesmit septiņi cilvēki, nokļuvuši uz sveša kuģa, sakumā jutās neērti un nezināja, ko darīt. Uz ātru roku viņus sadalīja pēc specialitātēm pa dažādām nodaļām. Bocmanis Gocka, vīrs ar lieliem kauliem un apaļu, mazliet bakurētainu seju, varens jokotājs jebkuros apstākļos, jautri skubināja:

— Puiši, ko jūs tādi saskābuši? Skābenes, vai, esat pārēdusies? Kuģus neesat redzējuši? Veicīgi pie darba! Saimnieki tagad šeit esam mēs.

Matrožiem bija grūti rīkoties ar nepazīstamajiem mechanismiem. Sevišķi ilgi neveicās darbs mašīnu nodaļā. Ataicināja praporščiku — mechaniķi Zaiončkovski. Nedrošā, ļodzīgā gaitā tas staigāja gar mechanismiem, izbrīnījies raudzījās nesaprotamajos angļu uzrakstos, samulsis brīdi pastāvēja un atmeta ar roku:

—   Jūs paši te kaut kā tieciet galā!

Mašīnists Kučerenko, pārlaizdams skatienu aizejošam praporščikam, norūca:

—   Par virsnieku dēvējas! Bet no angļu valodas nejēdz ne bū, ne bē. Sāksim grozīt paši!

Mašīnisti ilgi vēroja galvenās tvaikmašīnas dažādās ierīces. Beidzot noskārta, kā tā vadāma. Taču saldūdens ražošanas aparatu viņi labu laiku nespēja iedarbināt. Kučerenko neapnicis ņēmās ar to kā bērns ar nepazīstamu rotaļlietu un tomēr panāca savu. Palaisto aparalu kurinātājiem rādīdams, viņš priecīgi sauca:

—   Urā, rokā ir! Ūdens būs!

Pa tam praporščiks Potapovs, kas bija ieradies «Oldgamijā» agrāk nekā citi virsnieki, jau rīkojās uz klāja. Sis mazais gaišmatis sīkiem solīšiem šaudījās šurp turp un, šaurās actiņas piemiedzis, brīnīdamies apstajās un lūkojās sarežģītajās kuģa ierīcēs. Bet tad viņš pavēlēja komandai pārkraut ogles no transportkuģa «Kuronija».

Pašā darbu karstumā uz kapteiņa tiltiņa pie Potapova uzkāpa divi praporščiki: pa priekšu nāca slaids vīrs melnām acīm un drūmu seju, aiz viņa — drukns, smaidīgs gaišmatis, nedaudz mazāka auguma.

Potapovs, griezdamies pie pirmā, noraportēja:

—   Krievu komanda izvietota pēc specialitātēm. Ogles beram bunkuros, bet labāk būtu kraut uz klāja. Vējš pieņemas. Baidos, ka tas mūs traucēs.

—   Rīcību atzīstu par pareizu, — inelnacis virsnieks atteica un kļuva jautrāks.

Tas bija jaunieceltais «Oldgamijas» komandieris, flotes praporščiks Tregubovs, tikko ieradies no flagmaņa bruņu kuģa «Kņazs Suvorovs». Viņa apaļīgais pavadonis, paspēris soli uz priekšu, nosauca Potapovam savu vardu.

—   Praporščiks Leimanis. Ieradies no bruņu kuģa «Aleksandrs Trešais». Ar šo dienu man ir tas prieks kopā ar jums braukt uz viena kuģa. Esmu šeit iecelts par vecāko virsnieku.

Krievu jūrniekiem sākās jauna dzīve uz sveša kuģa.

Pēc divi dienām «Oldgamija» nošķīrās no eskadras un devās

pa savu kursu uz Vladivostoku. Ar krievu kuģiem šis tvaikonis vairs nesastapās.

Pagāja nakts. Rītā pēc modināšanas signālā «Oldgamijas» kapteinis praporščiks Tregubovs pavēlēja sapulcināt komandu grīdumā. Debess bija apmākusies, pūta krietns pretvējš, izkaisīdams sāktās runas vārdus. Komandierim bija jārunā skaļāk, gandrīz jākliedz. Tiem matrožiem, kas stāvēja aizmugurē, pat šķita, ka viņš kādu lamā. Viens no viņiem, Ļekoncevs, jautāja kaimiņam:

—   Kuru tad nu mūsu «kuprainis» tā gānī?

Tregubovs kliedza:

—   Mūsu eskadra aizbrauca pa Korejas jūras šaurumu uz Vladivostoku. Turp dodamies arī mēs. Bet mums ir cits ceļš: apkārt Japanai pa Kluso okeānu un tad Ochotskas jūrā. Mums šis tvaikonis neskarts jānogādā pie dzimtenes krastiem. Puiši, esiet centīgi darbā un acīgi vērojiet apvārsni! Jūs apbalvos par drošsirdību, un turklāt saņemsiet arī naudas balvu par kuģa un kontrabandas atvešanu …

Komandieris aizgāja, ļaudis no grīduma izklīda.

Vētra trakoja veselas trīs dienas, sasniegdama desmit 'balles. Viļņi krākdami slējās augšup kā 'baltām putām klāti pakalni. Ar brīkšķiem un dārdoņu melnos mākoņus plosīja zibeņi. Okeānā gāzās milzīgas lietus straumes. Šķita, visa debess kūpēja uguns uzliesmojumos, taču kāds neredzams milzis tūliņ tos apslāpēja, no varenām šļūtenēm šļākdams blīvas ūdens strūklas. Un cauri satrakotai stichijai, zvalstīdamās un ar bortiem ūdeni smeldama, uz priekšu slīdēja vientuļā «Oldgarnija». Visvairāk mocījās kurinātāji, strādādami smacīgā un cieši noslēgtā ellē. Daudzi, jūras slimības pārvarēti, izgāja no ierindas. Tos aizstāja augšējā klāja matroži.

15. maijā pēc pusnakts «Oldgarnija» nobrauca garām Aogas salai. Laiks uzlabojās, vējš pierima. Ļaudis uz kuģa nomierinājās. Noteica deviaciju uz visiem trīsdesmit diviem rumbiem. Matroži atpūzdamies visvairāk runāja par 2. eskadru un dažādi zīlēja par to. Bet neviens nezināja, ka tobrīd eskadras drumslas, ienaidnieka pārspēka ielenktas, cīnās jau otro dienu. Mašīnists Kučercnko, pašpārliecināts vīrs, stāstīja biedriem:

—   Uz bruņu kuģa «Aleksandrs Trešais» bijām vairāki cilvēki virs komplekta. Pats prasījos, lai laiž uz «Oldgamiju». Dikti gribējās redzēt, kādas ierīces ir angļu kuģim.

Ierindas matrozis Ļekoncevs, maza auguma, drukns puisis, gaudās:

—   Bet es, uzzinājis, ka mani norīkojuši uz tvaikoņa, nolēmu palikt bruņu kuģī. Griezos ar lūgumu pie priekšniecības — nemaz

neklausās. Es vēlreiz ar savu — sak, gribu cīnīties. Bet šie man pa ģīmi. Asinis no mutes un deguna …

Stūres vīrs Smatkovs pagonja šauros plecus un, garo, izdilušo augumu saliecis, mēļoja:

—   Tātad iznāk, it kā tu jau būtu karā bijis.

Divas dienas turējās labs laiks. Komandieris Tregubovs vairs nevēroja apvārsni un ķērās pie citiem darbiem. Uzkucies viņš burās pa angļiem atņemtajiem dokumentiem.

—   Neticu angļu kapteinim, — viņš sacīja praporščikam Leimanim. — Anglis krāpj. Krava, protams, bija domāta Japanai, bet ne Honkongai. Simt piecdesmit tūkstošu koka kastu un katrā kaste divas pudu smagas skārda kannas ar petroleju. Domāju, ka kastu viņiem būs mazāk. Zem tām droši vien paslēpta kara krava — lielgabali vai šāviņi…

Pārmeklējot angļu kapteiņa kajiti, komandieris paraudzījās aiz skapja un kļuva varen priecīgs: atradās dokuments, kas apstiprināja viņa aizdomas. Krava patiesi bija adresēta Japanai. Tregubovam todien bija laba oma. Iedams pa nesakopto un netīro augšējo klāju, viņš tikai saviebās, bet nekliedza uz matrožiem, kā to darīja parasti. Toties nākošajā dienā, 16. maijā, komandieris ārdījās jau no paša rīta. Sarāvis kūkumā garo augumu, viņš lēni apstaigāja augšējo klāju un ar spožajam, melnajām acīm raidīja dusmīgus skatienus uz saviem pavadoņiem praporščikiem — mazo Potapovu un apaļīgo Leimaņi.

—   Riebjas skatīties, par kādu mēslu skrīni esat pārvērtuši tvaikoni. Kungi, brīnos par jumsi It kā nekad sava mūžā nebūtu kalpojuši uz kuģiem. Lūdzu, tūliņ ieviesiet tīrību un kārtību!

Virsniekiem ceļa gadījās bocmanis Gocka. Uz to tad nu komandieris izgāza visas savas dusmas. Bet Gocka nepavisam neapmulsa un, jautri raudzīdamies Tregubovam sejā, teica:

—  Jūsu labdzimtība, uzdrošinos ziņot, ka komanda pēc vētras tikai tagad atžirgusi. Jau rīt viss būs kārtībā. Vladivostokā «Oldgamija» ieradīsies sapucēta un tīra ka brūte.

Komandieris piedraudēja 'bocmani sodīt, ja tas ncpievilkšot komandai grožus.

—   Klausos, jūsu labdzimtībai

Bet arī tagad tiepīgais bocmanis joprojām visu darīja pēc sava prāta. Viņam bija savs aprēķins — priekšlaicīgi nenomocīt matrožus. Viņu enerģija un spēki varēs noderēt svarīgākos brīžos, kādi tālā braucienā matrožiem gadās gluži negaidot.

Nākošajā dienā bocmanis ieradās uz tiltiņa, iekām vēl nebija pavēlējis matrožiem apkopt kuģi. Bet virsniekiem bija citas rūpes. Ieklausījies viņu sarunās, bocmanis saprata, ka avraldarbi nenotiks.

Leimanis, rādīdams uz jūru, griezās pie komandiera:

—  Andrej Sergejevič! Nez kāpēc ūdens temperatūra sākusi strauji kristies, un tā krāsa acīm redzot mainās. Paskatieties, kā apvārsnis aizvelkas ar dūmaku!

Tregubovs pārlaida skatienu duļķainajai svina krāsas jūrai, kur jau sāka celties viļņi, un, pievērsies palīgam, steigšus teica:

—   Re, re, to jau es gaidīju. Tātad atrodamies netālu no Kuriļu salām. Jūtama jūras šaurumu straumju ietekme. Tieši par to jau mani brīdināja flagmaņa stūrmanis pulkvedis Fiļipovskis.

Komandieris pavērsa skatienu uz praporščiku Potapovu:

—   Tagad uzmanīgāk verojiet ūdens krasas maiņu un biežāk mēriet temperatūra! Papūlieties kaut ko saredzēti Atkarībā no atrašanās vietas izvēlēsimies Friza vai Busoli jūras šaurumu.

Vecākais virsnieks Leimanis ieraudzīja bocmani un, nokāpis kopā ar viņu uz klāja, laipni ierunājās:

—   Draudziņ, paklau! Brīdini, lai visi būtu savās vietās. Piekodini kuģa ceļa vērotājam, lai nesnauž! Tuvojamies jūras šaurumiem. Laiks kļūst sliktāks, visiem būs ko svīst.

Uz tiltiņa palika Tregubovs, Potapovs un stūres vīrs Rekstens. Tie satraukti vēroja duļķaino plīvuru, kas no apvāršņa virzījās šurp. Migla, veldamās aizvien tuvāk, samazināja redzamību, dienas gaisma kļuva manāmi blāvāka. Jūra vairs nebija, zilgana, bet pelēka kā svins, ūdens temperatūra nokrita līdz sešiem grādiem pēc Reomira.

Naktī nemiers vēl auga: uzplūda bieza migla un kļuva vēl aukstāks, it kā kuģis tuvotos pola apgabala robežām. Virsnieki negulēja. 19. maija rītā tie sapulcējās uz tiltiņa un izbrīnā vēroja cits citu. Bezmiega nomocītās sejas bija pelēkas kā zeme, plakstiņi sapampuši un acis bez spožuma, bezkrāsainas, it kā naktī migla tās būtu izēdusi.

Vecākais virsnieks stāvēja turpat pie komandiera izstieptas rokas attālumā un tomēr tikko spēja viņu saskatīt. Leimanis sacīja:

—   Nu mēs esam mūžīgo miglu joslā, Andrej Sergejevič! Tagad brauksim, neko neredzot. Atrašanās vietas noteikšanai varam lietot tikai kompasu, lagu un ņemt vērā arī šejienes straumi. Tūliņ jāizlemj, pa kuru jūras šaurumu brauksim, — pa Friza vai Busoli?

Komandieris ar visu savu garo augumu pievirzījās Leimanim cieši klāt, lai miglā to labāk saskatītu, un teica:

—   Pulkvedis Fiļipovskis piekodināja: kur tuvāk, tur brauciet! Bet mums, pēc saskaita rēķinot, Friza jūras šaurums pašlaik ir tuvāk nekā Busoli šaurums. Arī kļūdīšanās būs mazāka. Dodiet rīkojumu — uzņemt kursu divi grādi pa labi.

Pagāja vēl viena nakts. Pulksten četros no rīta pēc saskaita kuģim vajadzēja atrasties 42°58' ziemeļu platumā un 149°32' aus

trumu garumā. Komandieris Tregubovs bija pārliecināts, ka viņš tuvojas Friza jūras šaurumam starp Kuriļu grēdas Urupas un Iturupas salām. Viņš izrīkoja uzņemt kursu nordvest 17°. Migla biezēja. Ļaudis uz tiltiņa vairs neredzēja neko citu kā tikai pelēku, līganu dūmaku… Kuģa priekšgals un pūpe, miglā tīti, izgaisa skatienam, it kā izkusa. Šķita, no visa kuģa palicis pāri tikai tiltiņš ar trim cilvēkiem, un kopā ar viņiem tas dodas noslēpumainā, nezināmā tālē. Komandieris, vecākais virsnieks un stūres vīrs tagad vairāk līdzinājās pilotiem nekā jūrniekiem, it kā viņi atrastos nevis uz tiltiņa, bet gaisa balona gondolā, kurš augstu virs jūras laužas cauri biezu mākoņu blāķiem. Komandieris gan cēlās uz pirkstgaliem, it kā pūlētos ko saskatīt pāri šķērssienai, gan pietupās, cenzdamies kaut nieciņu ieraudzīt kuģa ceļā, bet pelēkā, priekšā aizvilktā plēve bija necaurredzama. Tik bieza un ilgstoša migla nav sastopama nekur citur uz visas zemeslodes. Sī fenomenālā dabas parādība izskaidrojama ar to, ka pie Kuriļu grēdas saduras divas straumes: siltā — no Japanas puses, aukstā — no Ochotskas jūras.

Ja palūkotos uz kuģi no malas, tad tas izskatītos pēc klīstoša rēga. Sajā ūdens tvaiku jūklī cilvēki nebija saredzami un to balsis nebija sadzirdamas. Uz augšējā klāja viss šķita kā izmiris.

Komandieris, gribēdams pārbaudīt, vai kuģa ceļa vērotājs atrodas savā postenī, ievaimanājās ārkārtīgi spalgā balsī, gluži kā sāpēs:

—   Uz baka!

—   Klausos, uz baka, jūsu labdzimtība! — no priekšējā klaja skanēja dobja atbilde.

—   Nesnaust! Vērīgi raudzīties uz priekšu!

—   Cenšos, jūsu labdzimtība! Neko gan nav iespējams saredzēt. Traki bieza migla, šķiet, ka ziepju putās būtu iebraukuši.

Matrozis, kas vēroja ceļu, stāvēja pašā kuģa smailē, bet likās, ka viņš sasaucas ar komandieri, bezdibenī tupēdams.

Lāgiem, lai pēc dzijuma noteiktu atrašanās vietu, mašīnu izslēdza un izmeta diploti, iegremdējot to līdz simt asu dziļi. Taču jūras dibens palika nesasniegts. Tikai ap pulksten astoņiem rītā noteica dziļumu — piecdesmit asis. Gaitu samazināja līdz lēnajam ātrumam. Iedarbināja kuģa svilpi cerībā uztvert krastu atbalsi. Kuģim priekšā pa kreisi dzirdēja atskanam, it kā tur atsauktos kāds cits kuģis. Tas nozīmēja, ka šinī virzienā atrodas klints, kas sirēnas skaņas raida atpakaļ. Komandieris pavēlēja uzņemt kursu sešus grādus pa labi. Svilpa atkal, un atbalss sāka pārvietoties uz kreiso dvarsu. Bet dīvaini, ka līdz ar to mazinājās arī dziļums un viļņi. Cēlās vējš, tomēr miglu izkliedēt tas nespēja. Tikai īsu brīdi miglas plaisā, saules atrašanās punktā, pavīdēja blāvs, spīdošs plankums. Tanī mirklī jūrnieki ieraudzīja virs kuģa vētras putnus un kaijas. Tās šaudījās zemu jo zemu, vēstīdamas, ka krasti ir tuvu. Taču ilgi tas neturpinājās. Atkal uzvēlās miglas vāls, un neko vairs nevarēja redzēt. Uz tiltiņa, kur bija sanākuši trīs ierindas praporščiki, satraukums auga arvien lielāks. Virsniekus ļoti nemierīgus darīja mūsu kuģa svilpieni — ja nu pēkšņi sadzird japāņi, kas droši vien bloķē jūras šaurumus. Labāk būtu izbraukt bez trokšņa, bet tad atkal draudēja briesmas uzskriet klintīm. Sirēnas kaukšana turpinājās, taču atbalss jau skanēja no visām pusēm. Radās iespaids, ka «Oldgamija» ir ienaidnieka kuģu ielenkta.

Virsnieki nervozēja.

Bet tad tiltiņu cits pēc cita sasniedza nomierinoši lotes viru saucieni, ziņodami jūras dziļuma mērīšanas skaitļus:

—   Sešdesmiti

—   Astoņdesmit!

Komandieris noņēma cepuri un pats noglāstīja savus brūnos matus, kā puisēnu mēdz glāstīt par labu uzvešanos vai apķērību, un dievbijīgi pārmeta krustu. Pagriezies pret virsniekiem, kas bija jau atguvuši jautrību, viņš atviegloti nopūtās un rāmi teica:

—   Paldies debesu tēvam! Liekas, esam iesprukuši Ochotskas jūrā.

Viņš uzmauca cepuri un drošā balsī nokomandēja uz mašīnas telpu:

—   Pilnā gaitā uz priekšu!

Mašīnas sāka strādāt spēcīgāk, un ļaudis uz tiltiņa atguva mundrumu. Vecākais virsnieks Leimanis, stāvēdams līdzās komandierim, sāka pat jokot:

—  Redziet nu, Andrej Sergejevič, cik labi viss beidzās! Iznāk, ka velti uztraucāmies. Velns nav tik briesmīgs, kā viņu mālē!

Bet tūliņ pat, Leimaņa jokošanos pārtraucot, atskanēja trauksmains kuģa ceļa vērotāja sauciens:

—   Priekšā dzirdu bangas! Stipri krāc!

No šiem vārdiem ļaudis uz tiltiņa sastinga, bet tad komandieris lamādamies pavēlēja dot pilnu gaitu atpakaļ un pagriezt stūri pa kreisi. Kamēr pavēli izpildīja, tvaikonis vēl slīdēja uz priekšu — pretim katastrofai. Lai cik bieza bija migla, taču tagad arī virsnieki, uz tiltiņa stāvot, ieraudzīja mutuļojošas bangas. Skaidri varēja dzirdēt, kā krākdami sitas pret akmeņiem plīstošie viļņi. Un tūliņ pat ļaudis sagrīļojās no trieciena, kuģa dibens nožvarkstēja, slīdēdams pa nelīdzeno, akmeņaino gultni, un «Oldgamija» apstājās.

—   Pilnā gaitā atpakaļ! — komandieris arvien vēl sauca uz mašīntelpu.

Taču tvaikonis, sazvēlies uz labajiem sāniem un izslējis priekšgalu, vairs neklausīja cilvēku gribai. īsu brīdi valdīja apmulsums — ļaudis, nezinādami, ko darīt, skraidīja pa kuģi, bet tad apkalpe sāka rosīties, lai «Oldgamiju» glābtu.

Pūpes iegremdēšanai laida ūdeni balasta cisternā un priekšgala atvieglošanai meta pāri bortam koka kastes ar petrolejas kannām. Aiz pūpes iesvieda jūrā divus enkurus — trīsdesmit un astoņdesmit pudu smagus, vilka tos atkal laukā ar vinču, un tai pašā laikā mašīna strādāja pilnā atpakaļgaitā. Taču «Oldgamija» nekustējās ne no vietas.

Ap pusdienas laiku migla sāka izklīst. Pa kreisi pavīdēja sniegiem klātas klintis, sliedamās gaisos kā balti briesmoņi. Dažas kalnu galotnes sniedzās vairāk nekā versti virs jūras līmeņa. Klinšu pakājes bija apaugušas krūmiem. Viri, gribēdami drīzāk atbrīvot kuģi no drūmajiem slazdiem, strādāja centīgi, bez skubināšanas. Smagajā avraldarbā plecu pie pleca ar matrožiem pūlējās arī virsnieki un pat komandieris. Bija cerība, ka pulksten četros vakarā paisuma ūdeņu augstākais līmenis kuģi mazliet pacels un to būs vieglāk novilkt no sēkļa.

Taču cerība nepiepildijās. Mašīna strādāja ar pilnu jaudu. Sasprindzinājumā kuģis drebēja no viena gala līdz otram, it kā pats apzinātos, cik drausmīgs tā stāvoklis, un tiektos norauties no sēkļa. Nelīdzēja arī paisums. Komanda ieturēja vakariņas, mazliet atpūtās un atkal ķērās pie darba. Tā tas turpinājās līdz pusnaktij. Pāri bortam jau bija izsviestas kādas piecpadsmit tūkstoš kastes. Tās sašķīda pret akmeņiem, un no saiņojuma vaļā likušās baltās skārda petrolejas kannas lēkāja krasta bangās. Bet pāri bortam arvien vēl lidoja ūdenī kastes. Jūrnieki nomocījās tiktāl, ka vairs pat divatā nespēja pacelt vienu pašu kasti. Avraldarbu nācās pārtraukt. Izdzēra pa. kausiņam ruma, un visi neizģērbušies sagulās, kur pagadījās, un cieši aizmiga.

Naktī austrumu viļņi piesvieda «Oldgamijas» pūpi vēl tuvāk pie krasta. Kuģa zemūdens daļa grandījās uz akmeņiem. Ļaudis atkal stājās pie kuģa glābšanas, mēģinādami atbrīvot visas četras tilpnes no kravas. Ap pulksten četriem vakarā ar lielām pūlēm ieveda jūrā galveno enkuru. Sāka strādāt vinča, mašīna darbojās atpakaļgaitā. Bet enkurs slīdēja, un, ja arī ieķērās gultnē, tad atkal trūka perlīnes. «Oldgamija» bija gluži kā pieaugusi pie jūras dibena. Tumsa kļuva biezāka, un cēlās arī viļņi. Kuģa dibens ielūza, un satecēs parādījās ūdens. Sūkņi nespēja to izpumpēt. Ūdens sāka applūdināt katlu nodaļas un galveno mašīnu. Lai novērstu eksploziju, komandieris deva rīkojumu izlaist no katliem tvaiku. Palikt uz kuģa kļuva bīstami. Nolaida divas četrairu laivas un divas glābšanas kārbas. Komanda pakampa līdzi pašu nepieciešamāko un pārvietojās laivās. Bet kur un kā naktī un tik nejaukā laikā lai piestāj krastā? Vīri ievirzīja kārbas un laivas starp krastu un kuģi, piesēja tās pie borta un sāka gaidīt rītu.

Šeit, aiz kuģa stāva, bija mazāks vējš un viļņi. Un tomēr jūrniekiem miegs ne prātā nenāca. Viņus mērcēja šļakatas, žņaudza tumsa, bieza un necaurredzama kā melna siena. Aiz otra borta, it kā bezmiegā mocīdamies, valstījās un grūti elsa okeāns. Bet krasta pusē dunēja bangas, šķīzdainas pret piekrastes akmeņiem. Likās, ka tur kāds varen spēcīgs milzis trakā niknumā pūlas iegāzt klintis jūras dzelmē.

Abas kārbas stāvēja līdzās, taču vienas ļaudis otrējos nespēja saredzēt. Paretam dzirdēja tikai kaimiņu balsis, skaļas, lai pārkliegtu vētraino tumsu. Kāds zemā balsī rēca:

—   Hei, jūs tur, kārbā! Kā klājas?

No otras kārbas atbildēja:

—   Dzīvojam, gremojam, par karstiem veģiem sapņojam.

Bija dzirdama mašīnista Kučerenko pazīstamā balss:

—   Arī dienā te neko nevar saprast. Tik bieza migla, it kā no visas pasaules šeit būtu saplūdusi. Bet tagad esam iekļuvuši kā drēgnā velna alā.

—   Atcerēsimies savu kuģi kā tēva māju, — matrozis Ļekoncevs piebilda.

Ausa rīts, pelēks un apmācies, taču migla jau bija kļuvusi daudz plānāka. Pēkšņi no kuģa klāja atskanēja gari stiepts gaiļa kikerikī; viņš tur bija atstāts pa nakti būrī kopā ar vistu. Ne tālais ziemeļu platuma grāds, ne dabas stichiju ietekme nespēja traucēt jutīgā mājputna instinktivo rīcību. Nenogurstošās lidotājas kaijas šāvās lejup un kliegdamas riņķoja ap pašu bortu, it kā vēlēdamās saskatīt skaļo dziedātāju, ko viņas varbūt pirmoreiz dzirdēja šajā mežonīgajā apvidū. Bet gailis vēl vairākkārt noskandināja bramanīgu sveicienu miglainajam jūras rītam. Gaiļa dziedāšana uzvandīja atmiņas par tālo dzimteni, vairoja spēkus un alkas pēc dzīves, par kuru vēl bija jāizkaro grūta cīņa. Cilvēki steigšus kāpa augšā uz klāja.

Pa nakti «Oldgamijai» bija ieliekusies stāva vidusdaļa. Komandieris sāka bažīties, ka kuģis var pārlūzt. Viņš steidzināja bocmani. Dēļus, konservus, varamos katlus, dažādus traukus, miltus, kastes ar galetēm, būri ar gaili un vistu un visu, kas vien varētu noderēt pagaidu dzīvei jaunajā vietā, ļaudis centās aizvest līdzi krastā. Divas kārbas un laivas ilgi meklēja ērtu vietu, kur piebraukt, un apstājās kādu kilometru no kuģa, bet arī tur sēkļi un akmeņi neļāva tieši sasniegt krastu. Matroži līdz jostas vietai laidās ūdenī, bangas un plīstošie viļņi vēlās tiem pāri. Paglābtās mantas viņi stiepa uz muguras. Tikai ap pusdienas laiku beidzot pārvietojās uz nezināmo salu.

Komandieris un trīs matroži palika uz kuģa. Tregubovs pavēlēja Kuzmenkam un Košeļovam aizdedzināt petroleju divās tilpnēs kuģa pūpē, bet Ļekoncevam kā visdrošākajam un izdarīgākajam vīram tas pats bija japaveic divās priekšējās kravas tilpnēs. Sie cilvēki riskēja ar dzīvību. Zem viņu kājām atradās apmēram trīssimt tūkstošu pudu degamas kravas. Matroži aizsteidzās. Pagāja dažas minūtes. Nemanīdams nekādas pazīmes, ka aizdedzināšana notikusi, komandieris nenocietās un skaļi sauca:

—   Vai drīz? Vai jūru jūs tur dedzināt?

Beidzot visas četras lūkas sāka kūpēt. Matroži pieskrēja pie vētras trapa. Viņi parāvās sāņus, lai palaistu garām komandieri, bet tas pagrūda viņus uz priekšu un pēdējais iekāpa laivā, kas tos jau gaidīja. Tikko tā atīrās no borta, kad «Oldgamijas» iekšienē kaut kas dārdēdams sāka rūkt. Tai pašā mirklī virs kuģa kā bura uzšāvās augsta, sarkana siena un vēja brāzienā noslīga lejup. Liesmas pastiepās un traucās uz laivu. Šķita, ka ugunīgā žņaudzējčūska ar asti iesita laivā sēdošiem cilvēkiem. Tos skāra svelme, apsvilinādama uzacis un ūsas.

—   Piespiež! — komandieris sauca airētājiem, kliegdams, cik spēka.

Nākošajā mirklī vējš parāva liesmu augšup, un laivai briesmas bija garām. Ar katru mirkli kuģi uguns trakoja arvien niknāk, un pat lietus gāze nespēja apslāpēt spēcīgo sārtu, kura gaismā ūdens straumes izskatījās kā kausēta sudraba strūklas, kas gāžas lejup no debesīm. Petrolejas kannu sprādzieni kļuva aizvien stiprāki, un šķita, ka «Oldgamiju» apšauda neredzams pretinieks.

Jūrnieki sāka sauszemes dzīvi.

Pirmo nakti viņi pavadīja, sildoties pie ugunskura un glābjoties no lietus zem brezentiem. Un tomēr viņi paspēja atpūsties un atgūt spēkus. Agrā rītā, gluži kā pēc komandas, piecēlās visa vienība — četrdesmit viens vīrs. Izsalkušie ļaudis vispirms ķērās pie brokastīm: ēda gaļas un dārzeņu konservus un dzēra tēju. Tikai tagad varēja paraudzīties apkārt. Kurp viņi atdzīti? Daba bija pārsteidzoši barga: stāvas kraujas, krasti dziļiem līčiem, klinšaini, sniegu klāti kalni, sīki krūmāji ielejās, plīstošas bangas pie krasta akmeņiem, miglainas okeana tāles. Bez mitas krāca sāļie ūdeņi, šķīzdami pret zemūdens klintīm. Veseliem bariem riņķoja dažādu sugu kaijas, gan apklusdamas, gan pēkšņi tik trīcoši un spiedzoši iekliegdamās, it kā putnu valstībā būtu gadījies kas neparasts. Bet vislielāko izbrīnu radīja nepazīstamo putnu tūkstoši mazā salā uz kādas stāvas klints. Svešie putni tupēja klusēdami, knosījās, daži kā pīles gāzelēdamies devās uz klinšu kranti un, tikai lejā krītot, izpleta spārnus. Taču ūdenī tie peldēja ļoti labi un veikli nira. Jūras krastā iepretim nometnei rēgojās neparasta ainava: visa pludmale bija pieblīvēta ar kastu un baltu petrolejas kannu kaudzēm, ar dēļiem un dažādiem koka priekšmetiem. To visu kā balastu izsvieda izkraušanas avraldarbu laikā, un viļņi to bija izskalojuši krastā. Turpat mētājās ari beigti putni ar apsvilušām spalvām. Laikam naktī tie bija iekjuvuši ugunsgrēka liesmās un smakdami krituši ūdenī. «Oldgamija» arvien vēl dega,, sviezdama gaisā līdz simt pēdu garas liesmu mēles, melnu dūmu mutuļi vēlās projām, jaucās kopā ar miglu un veidoja it kā negaisa mākoņus, kas klājās virs jūras.

Paklausot komandiera pavēlei, matroži sāka ierīkot nometni. No tvaikoņa paņemtos dēļus un brezentus izlietoja telšu celšanai. Stādamies pie darba, jūrnieki atskārta, ka no katlu telpas pakampuši gan lāpstas, bet no galdnieku darbnīcas cirvi un zāģi paņemt steigā neviens nebija iedomājies. Sos darba rīkus vajadzēja aizstāt ar nažiem, un tas bija liels apgrūtinājums. Tomēr pievakarē šajā mežonīgajā apvidū nometnei bija jau pavisam pieklājīgs izskats: netālu viena no otras atradās divas teltis, vienu, virsnieku telti nosauca par «kopkajiti», otru, matrožu telti — par «kubriku»; produktu noliktavai izrakto bedri arī nokrustīja jūrnieku valodā par «achterlūku»; piekalnītē izcirsto Iedobumu ar dūmu caurumu lepni dēvēja par «kambizi». Nometnes galvenā bagātība bija milzīgie degvielas krājumi: no krasta sastiepa ļoti daudz kastu un kannu ar petroleju — tā noderēs ugunskuriem.

Ari šeit komandieris uzturēja kārtību un disciplinu. No rītiem vecākais virsnieks Leimanis nostādīja komandu ierindā. Tregubovs iznāca no telts, noklausījās sava palīga raportu un svinīgi kā uz kuģa sasveicinājās ar matrožiem. Daži bija dzirdējuši, ka viņš piekodinājis savam palīgam:

—   Lūdzu jūs, pievelciet matrožiem grožus! Izlaidību necietīšu nekādos apstākļos. Ja kāds pārkāpj disciplinu — ziņojiet mani Es zināšu, kā ietekmēt vainīgos.

Vecākais virsnieks Leimanis nedroši iebildis:

—   Manuprāt, komanda mums ir teicama. Un man šķiet, ka nav vajadzības pievilkt grožus. Jūs paši redzējāt, kā matroži strādāja «Oldgamijas» avarijas laikā. Seit visi cenšas savā labā.

—   Es nesaku, ka matroži mums būtu slikti. Taču viņi ir labi tik ilgi, kamēr tos apdraud dūre. Uz katra soļa tiem visiem vajag just virsnieka varu, tāpat kā zirgs jūt saimnieka pavadu.

Migla neizklīda trīs dienas. Pa šo laiku ļaudis neko neuzsāka: tikai ēda, dzēra un gulēja. Maiņu pēc maiņas, dienu un nakti kāds dežurēja, sargādams nometnes mieru un vērodams duļķaino apvārsni — vai neparādīsies kāds kuģis. Gailis, kas garā aukliņā bija piesiets pie mietiņa, katru rītausmu apsveica ar skaļu kikerikī. Noskumušajiem jūrniekiem tas sagādāja lielu prieku. Bet pienāca rīts, kad neviens vairs nedzirdēja viņa balsi. Izrādījās, ka naktī gaili aizstiepusi lapsa. Taču matroži viņai atriebās — aiznesa lapsēnus. Trīs naktis pēc kārtas lapsa nāca pie nometnes un, klusu ieriedamās un iesmilkstēdamās, vilināja savus bērnus projām no cilvēku gūsta.

Virsnieki arvien vēl zīlēja, kur.viņi nokļuvuši. Komandieris apgalvoja, ka «Oldgamija» esot uzdrāzusies Iturupas salai. Viņš bija gauži izbrīnījies, kad 25. maijā, miglai izklīstot, galu galā pēc saules izdevās noteikt atrašanās vietu: ziemeļu platums 45° 55' un austrumu garums 150°. Bet tas nozīmēja, ka viņi nokļuvuši tālāk uz ziemeļiem, Urupas salā, kuru no domātās Iturupas šķīra Friza jūras šaurums. Komandieris paskaidroja virsniekiem:

—   Tātad tur bijusi mūsu kļūda. Saskaņā ar flaginaņstūrmaņa direktīvām rēķinājos ar vestzīdvest straumi. Bet tādas te nemaz nav bijis. Un tāpēc mēs iedrāzāmies Urupas salā tieši pret vidu.

Praporščiks Potapovs iebilda:

—  Jā, .bet tas pats. flagmaņstūrinanis mūs brīdināja, lai pie Kuriļu grēdas uzmanoties. Mēs nedrīkstējām iebraukt jūras šaurumā, iekām precizi nebijām noteikuši atrašanās vietu. Vajadzēja nogaidīt miglu izklīstam. Paši esam bijuši pārsteidzīgi…

Tregubovs aizsvilās un jau gribēja atbildēt ar skarbiem vārdiem, taču savaldījās.

Jūrnieki atpūtās vēl trīs dienas, un beidzot komandieris, sapulcinājis virsniekus un komandu, paziņoja:

—   Ar laivām mēģināt nokļūt līdz Sachalinai ir riskanti. Jāizdomā kas cits. Pēc kartes desmit jūdžu attālumā vajag būt nelielai ostai — Tovano. Ja tur būs kāds kuģis, mēs to noīrēsim vai sagrābsim ar bruņotu spēku. Vai kāds grib doties izlūkošanā?

Pirmais pieteicās mašīnists Kučerenko, otrais — matrozis Ļekoncevs un pēc viņiem vēl desmit vīru. Tos sadalīja divās līdzīgās nodaļās. Viena, ko komandēja praporščiks Leimanis, devās uz ziemeļiem, otra, ko vadīja pats komandieris, gāja uz dienvidiem. Pārtiku paņēma nedēļai, apbruņojās ar šautenēm un revolveriem.

Gājiena grūtības sākās uzreiz: nekur nemanīja neviena ceļa un pat ne takas. Bija jalaužas cauri dzeloņainiem krūmiem, jārāpjas kraujās klintīs, jākāpj aizās un līdz jostas vietai jābrien, lai tiktu pāri kalnu upītēm. Divās dienās paveica ne vairāk kā septiņas jūdzes. Sis attālums bija ļoti niecīgs, salīdzinot ar salas krasta garumu, kas pārsniedza piecsimt jūdzes. Abas grupas galīgi nomocījušās atgriezās atpakaļ, neatnesdamas nevienas iepriecinošas ziņas. Kā redzams, Urupa bija neapdzīvota.

Tagad jūrniekiem vajadzēja atrisināt citu jautājumu: ko darīt tālāk? Pēc aprēķina pārtikas tiem pietiks tikai diviem mēnešiem. Var gadīties, ka pa šo laiku te neparādās neviens kuģis. Un tad viņiem draudēs bada nāve. Atlika tikai šāda izeja — lai viena kārba ar daļu komandas nokļūst līdz Sachalinai un paziņo tur par pārējiem. Komandieris pavēlēja matrožiem meklēt mastu taisišanai derīgus kokus. Tālu no nometnes atrada divus resnus, jūras krastā izskalotus baļķus. Tie bija ūdens piesūkušies un tik smagi, ka ar pūlēm tos atstiepa pie nometnes. No baļķiem bija jāizgatavo divi masti — viens katrai kārbai. Vispirms nolēma iekārtot vienu kārbu. Pie darba stājās bez cirvja, bez zāģa, bez ēveles, vienīgi ar virtuves un kabatas nažiem. Drāza un grieza resno baļķi, veidodami to par noteikta garuma un rokas resnuma mastu. Krita tievas skaidiņas. Sevišķi ilgi nācās aizkavēties, ja gadījās kāds zariņš, ciets kā kauls. Mašīnists Kučerenko, sēdēdams jāšus uz baļķa un strādādams, neapmierināts sacīja blakus stāvošajam bocmanim Gockam:

—   Labs priekšnieks tu mums esi, bet pašu galveno tomēr esi aizmirsis — cirvi un zāģi. Tagad lai nu ķēpājamies. Tas ir tikpat kā kalnu ar mēli nolaizīt.

Bocmanis taisnojās:

—   Ne jau tas man bija prātā. Komandieris gluži nomocīja. Steiga, kņada. Tomēr, puiši, nenokariet degunu! Bebri tikai zobus laiž darbā, taču ar kokiem brīnumus dara. Bet jums jau ir naži.

Nometne tagad izskatījās pēc improvizētas kuģu būvētavas. Tos matrožus, kas nogura, bocmanis tūliņ aizstāja ar citiem. Darbs nerimās ne mirkli. Un tomēr pasākums lēni virzījās uz priekšu. Pievakarē ļaudis izbrīnījušies vēroja, ka baļķis nav kļuvis neko tievāks.

Kamēr komandas viena daļa ibija aizņemta masta drāšanā, tikmēr otra ārdīja platos laivu pārvalkus. Ar kaņepāju plūksnām, ko ieguva, atšķetinot tauvas, šuva buras. No tādām pašām plūksnām vija arī škotes.

Beidzot pēc četrām dienām kārba numur viens bija aptakelēta tālbraucienam. Visi nometnes iemītnieki, priecādamies par paveikto darbu, sanāca krastā. Vējš piepūta paštaisītās buras, un spārnotais kuģelītis ieslīdēja jūrā izmēģinājuma braucienā. Kārba apmeta likumu «Oldgamijai», kas arvien vēl dega, un atgriezās krastā. Komandieris, pārliecinājies, ka darbs nav bijis veltīgs, turpat uz vietas iecēla savu palīgu praporščiku Leimaņi par pirmās, desmit matrožu lielās grupas priekšnieku. Aizbraucēji apbruņojās, apgādājās ar saldūdeni un pārtiku divām nedēļām. Norunāja, ka komandieris gaidīs salā vēstis no Leimaņa kādas piecpadsmit vai divdesmit dienas.

Pa nakti miglainais laiks bija noskaidrojies. 4. jūnija rītā visi palicēji sanāca krastā izvadīt laivu. Atvadīdamies no Leimaņa, komandieris sacīja:

—   Pacentieties sagrābt kādu japaņu šoneri, ja gadās sastapt! Tad visi uzreiz varēsim doties projām no salas. Ja ceļā nekas netrāpās, steidzieties uz Sachalinu un drīzāk sūtiet mums pakaļ kuģi. Vēlu labu ceļa vēju!

Komandieris bija ļoti nopietns. Spiezdams roku savam palīgam, viņš stingri kā priekšnieks vērās viņā ar tumšajām acīm. Praporščiks Leimanis smaidīja, — šķita, ka viņam būtu jādodas jūrā tikai izpriecas braucienā.

Kārba salēcās, kad viegls vējiņš iegula burās, un virzījās uz Busoli jūras šaurumu. Nometnē vēl palika trīsdesmit vīru. Tie visi stāvēja un raudzījās uz aizbraucējiem, pārdzīvojot pretrunīgas jūtas: gan skaudību pret tiem, kas drīz jau būs dzimtenē, gan bailes par biedriem, ka tie var dabūt galu viļņos, gan austošu cerību, ka palīdzība gaidāma tikai no viņiem. Cilvēki neizklīda, iekārn kārba nebija izgaisusi pavisam.

Urupas salā jūrnieki atpūtās vairākas dienas. Zināšanu kārie klaiņāja gar krastu, vērodami mežonīgo apkārtni. Vēlreiz noorganizējās grupa, lai uzmeklētu salā kādu mītni, bet arī tie atgriezās bez panākumiem. Atnesa tikai vēsti, ka trīs jūdzes no nometnes esot upīte, kurā brīnum daudz zivju. Matroži sāka bieži aizstaigāt turp un allaž prātoja, kā piekļūt šīm ūdens iemītniecēm. Viņiem nebija ne makšķeru, ne tīklu. Izlīdzēja matrozis Ļekoncevs. Viņa čemodānā nejauši bija patvērušies tīkliņi, ar kuriem sardzes laikā kurinātāji slauka sviedrus. No šiem tīkliņiem viņš slepus sameistaroja ķeseli, kuras sānos piesēja divus palagus. Iznāca gandrīz vai bridenis. Kad Ļekoncevs, visiem dzirdot, paziņoja, ka viņš katrā ziņā sazvejošot zivis, vīri neticēja un tikai zobojās. Komandieris vīpsnādams sacīja:

— Ja noķersi kaut vienu zivi, uzdāvināšu tev pudeli ruma.

Ļekoncevs paaicināja līdzi trīs biedrus un devās uz zveju.

Pēc stundām četrām zvejnieki atgriezās, un tiem pretim skanēja priecīgi saucieni. Atstiepa apmēram divarpus pudus zivju — un kādu zivju! Foreles un sjomgas. Turklāt īstajā laikā: pārtikas krājumi dila ar katru dienu, bet papildināt tos nebija iespējams. Visi tencināja Ļekoncevu par attapību. Arī komandieris brīnījās, taču vārdu turēja — labprāt izsniedza pudeli ruma. Vira bija trekna un garšīga. Daļu zivju ieraka sniegā, kas vēl bija patveries ieplakās. Kopš tās dienas zivju krājumi nometnes dabiskajā saldētavā nekad neizsīka.

Pēc komandiera rīkojuma sāka iekārtot otru kārbu. Atkal matroži, maiņa pēc maiņas, drāza no baļķa mastu. Tagad jau viņiem bija kaut kāda pieredze. Šoreiz stiprāk un labāk sašuva buras un no plūksnām savija škotes. Kad darbs tuvojās beigām, bocmanim iznāca saraušanās ar komandieri. Gocka drošā balsī mēģināja pierādīt, ka šādā veidā kārba tālbraucienam nederot — stipros viļņos tā varot izjukt. Zem ķīļa jāpastiepjot tērauda trose un jāaptinot ap mastu. Tādējādi ir kārba būšot izturīgāka, ir masts turēšoties stingrāk. Tregubovs atcirta, ka trose tikai palielināšot berzi un samazināšot gaitu. Ilgi strīdējās, iekarsa. Bocmanis tomēr izdarīja pēc sava prāta. Bet nākošajā dienā vairāki matroži kalna nogāzē raka zemnīcu. Taču neviens no viņiem nenojauta, kādēļ komandierim tā pēkšņi ievajadzējusies. Viņa nodoms visiem kļuva skaidrs, kad šajā zemnīcā kā karcerī ieslodzīja bocmani Gocku. Pie ieejas stāvēja sargkareivis. Bocmaņa arestēšana komandu ļoti nomāca. Vakarā pie ugunskura mašīnists Kučerenko, runādamies ar biedriem, dusmojās par komandiera netaisno rīcību.

—   Visvairāk ķeras pie sirds, ka cilvēks deva labu padomu. Var teikt, par sava paša priekšnieka dzīvību rūpējās. Bet šis, būdams uz svešas zemes, bocmani arestē. Sacīsim, tur, Pēterburgā, kopš seniem laikiem mūra cietumi sabūvēti. Varasvīri, protams, nevar rimties, nesameklējuši iemītniekus, ko sabāzt aiz restēm. Bet kāpēc šeit jārīko cietums? Jau tā atrodamies pat tālāk par Sachalinu, kur katordzniekus nometina. Un vispār nav zināms, vai paliksim dzīvi.

—   Jā, mums jau šeit i bez tā ir sliktāk nekā cietumā, — kāds drūmi noteica.

Kučerenko padomājis piebilda:

—   Vai tiešām cilvēki nekur un nekad nevar iztikt bez cietumiem? Mēs taču šeit esam tikai trīsdesmit. Ja nu divi paliktu uz salas — tātad viens otram tomēr iekārtotu cietumu?

Pagāja divas nedēļas kopš tās dienas, kad kuģa ļaudis bija aizvadījuši pirmo kārbu, bet no Krievijas nenāca ne palīdzība, ne arī kāda vēsts. Nometnē visus nomāca jautājums — kas noticis ar kārbu? Vai tā kritusi japaņu gūstā vai arī jūrā gājusi bojā? Komandieris nolēma pats izmēģināt laimi un doties riskantajā braucienā. Viņš zināja, ka kārbā būs ļoti saspiesti, un tomēr paņēma līdzi trīspadsmit matrožus. Komandiera aprēķins bija tāds, lai palicēju būtu iespējami mazāk, citādi divās atlikušajās mazajās laivās tie, ja ievajadzēsies, nevarēs pat pārvietoties no vienas salas uz otru. Vakars pagāja, pošoties ceļā. Kārbā sanesa pārtiku, cnkuriņu un petrolejas kannas, pielietas ar saldūdeni, paņēma līdzi kompasu, chronometru, sekstantu un .binokli. Apbruņojās ar četrām šautenēm un pieciem revolveriem. Bocmani atbrīvoja no aresta, un viņš rosījās ap kārbu, dažādos priekšmetus cenzdamies salikt tā, lai tie netraucētu airēšanu.

Virsnieku teltī līdz vēlai naktij skanēja satrauktas balsis. Tur strīdējās komandieris Tregubovs un praporščiks Potapovs. Izrādījās, ka viņš ir neapmierināts ar komandiera priekšrakstu. Tajā bija teikts, ka par krasta nometnes komandieri paliek praporščiks mechaniķis Zaiončkovskis kā gados vecākais, bet, jūrā izbraucot, uzdots komandēt Potapovam kā vairāk pieredzējušam kuģa vadītājam.

22. jūnijā agrā rītā aizbraucēji sēdās kārbā.

Sadusmotais praporščiks Potapovs panāca krastā komandieri un iedeva tam papīra lapu. Tregubovs iedams to izlasīja, iekāpa kārbā un no turienes, papīra lapu vicinādams, .spalgi sauca:

—   Praporščik Potapov, tas jums dārgi maksās! Jūsu nekaunīgo raportu nodošu Pēterburgā Galvenajā štābā.

—  To es tikai gribu, tur izšķirs, kuram no mums taisnība, — Potapovs atbildēja un soļoja atpakaļ uz nometni.30

Kārbai nopakaļ krastā skanēja atvadu saucieni, bet laiva, viegla vējiņa dzīta, buras izpletuši, slīdēja gar salu uz dienvidiem. Komandieris cereja cauri Friza šaurumam iekļūt Ochotskas jūrā. Visi četrpadsmit braucēji jutās kā atviegloti. Jau sen nebija bijis tik jautrs garastāvoklis. Ar citādām acīm un bez skumjam tie pēdējo reizi paraudzījās uz vietu, kur tik bēdīgi un pēkšņi bija beidzies viņu brauciens un kur piedzīvots tik daudz rūgtu brīžu. «Oldgamija» vēl gulēja tādā pašā stāvoklī kā agrāk, bet tagad tās sakropļotais stāvs bija liesmu nolaizīts. Kapteiņa tiltiņš, stūrmaņa kabīne un citas augšējās virsbūves, kas agrāk spīguļoja emaljas krāsā, bija pārvērtušās par apdegušu dzelžu kaudzi, no kuras rēgojās masti un dūmeņi. Pirms mēneša aizdedzināta, tā arvien vēl kūpēja, uguns arvien vel sameklēja ko degamu okeana tvaikoņa milzīgajās kravas tilpnēs.

Pelēki mākoņi, it kā slīdēdami lejup, vēl zemāk klājās pāri okeanam. Vējš rima. Kārba sakļāva savus buru spārnus, bet turpināja virzīties uz priekšu. Astoņi matroži, muguras liekdami, centīgi gulās airos. Tik cieši sēžot, bija notirpušas saliektās kājas, tomēr visi bija mundri. Ar katru aira vēzienu taču dila ceļš, kas veda uz mērķi. Jūrnieki irās līdz vēlam vakaram, iekām pagadījās ērts līcītis, un tur tad viņi iegriezās.

Tie neizkāpa krastā, bet pārnakšņoja kārbā un pēc kārtas dežurēja, lai straume laivu neienestu jūrā. Mazā gaismiņā ļaudis pamodās, ieturēja brokastis un atkal devās ceļa. Rīts bija miglains, bez vēja, bet lietus gāza kā ar spaiņiem. Kārba, airu dzīta, lēni virzījās uz priekšu, un vīri, baidīdamies nobraukt garām jūras šaurumam, turējās tuvāk pie krasta.

Pusdienas laikā viņi sāka vērot, ka Urupas salas augstā kalnu grēda kļūst arvien zemāka un slīpums izbeidzas zemes ragā, kas pēkšņi it kā notrūkst. Tālāk sākās Friza jūras šaurums.

—   Nobunotss, — komandieris paziņoja šā zemes raga nosaukumu, paskatījies rokasgrāmatā. — Te ir veselu jūdzi garš, klinšains zemūdens rifs. Uzreiz šaurumā iekšā negriezīsim, airējiet tieši uz Iturupas salas pretējo krastu.

Labajā pusē braucēju uzmanību ar savu zīmīgo apveidu piesaistīja savrupa, augsta klints. Tā stāvēja kā uz postamenta līča ziemeļrietumos, apmēram jūdzi no zemes raga. Dīvainā klints atgādināja milzīgu senlaiku kuģa maketu. Šķita, nevis daba, bet prasmīga tēlnieka roka izcirtusi no akmens bluķa ir kuģa stāvu,, ir staltās, vēja piepūstās buras virs tā. Droši vien šās klints lielā līdzība ar kuģi pārsteigusi jau tā jūras braucēja iztēli, kurš klinti pirmais ieraudzījis. Tāpēc uz visiem laikiem tā ieguvusi nosaukumu «Bura», kas ieviesies ari rokas grāmatā kā visvairāk piemērotais.

Jūras šaurums bija savas trīsdesmit jūdzes plats. Iebraucot tā klaidā, laiks uzreiz mainījās: sāka pūst nordvests, kas jūtami pieņēmās un kļuva brāzmaināks. Jūrniekus vējš iepriecināja, un tie uzvilka buras. Braukšana veicās vieglāk. Miglu lēveriem dzina prom no jūras.

Pēkšņi kreisajā pusē kļuva dzirdams spēcīgs troksnis, kura cēloni tūdaļ uzminēt nespēja pat piedzīvojuši jūrnieki. Troksnis, tuvojās no okeana puses.

—   Kas tur varētu būt?

—   Vai tiešām japaņu kuteris?

Bažu pilnos saucienus ar skaļu kliedzienu nomāca matrozis; Košeļovs, kas sēdēja pašā priekšgalā.

—   Valis! Drāžas taisni uz mums!

No miglas kārbas virzienā trauca spīdīgs, melns milzenis, prāvas liellaivas garumā. Tā priekšā kā vēdeklis augstu gaisā šāvās skaļa šļakatu strūkla.

—   Pa labi! — Tregubovs nokomandēja stūres vīram.

Kļuva baigi, tik tuvu redzot jūras briesmoni, kuram līdzās

kārba šķita kā rotaļlieta. Daži ķēra šautenes, taču uguni atklāt nevajadzēja. Valis, pasitis gaisā spēcīgo asti, strauji pagriezās pa kreisi. Kārbai uzdrāzās liels vilnis, apšļākdams ļaudis ar saltu sāļu ūdeni. Daži iekliedzās, it kā aiz bailēm, it kā aiz izbrīnās, bet visi uzreiz juta, ka aukstums kāpj jau uz ceļiem. Kārba bija pieplūduši līdz pat soliem. Visi steidzās smelt ūdeni, ar ko nu pagadījās: ar tējas katliņiem, ar krūzītēm.

Valis pazuda miglainajā okeana tālē, bet kārba, pagriezusies pa labi, atkal uzņēma savu kursu un turpināja braucienu pa Friza jūras šaurumu. Parādījās Iturupas salas ziemeļaustrumu smaile. Komandieris uzreiz to pazina pēc augstā un kraujā zemes raga ar trim skaidri saredzamiem klinšu izciļņiem, kas bija minēti arī kuģniecības rokasgrāmatā.

Vējš pieņēmās un, sasniedzis jau piecas balles, sacēla lielusviļņus. Jo dziļāk kārba slīdēja līcī, jo grūtāks kļuva brauciens. Bija jālīkumo mutuļojošā atvarā, starp spēcīgām straumēm un ūdensvirpuļiem. Baidīdamies, ka tikai vējš nenolauž mastu, mazliet ievilka buras, bet reizē ar to, lai nepalēninātos kārbas gaita,, matroži atkal ķērās pie airiem. Pret vakaru kā nekā pieveica jūras šaurumu un iebrauca Ochotskas jūrā. Taču šajā izmisuma pilnajā cīņā zvalstīšanās un viļņi kārbu tik stipri izļodzīja, ka garšuvessāka laist cauri ūdeni. Viļņi sita iekšā arī no augšas, pāri bortiem. Ūdens jau sniedzās virs ceļiem. Matroži nepārtraukti lēja to laukā, bet ūdens nāca arvien klāt. Daļa komandas saslima ar jūras slimību un nespēja vairs neko darīt.

Bocmani Gocku, kas palika Urupas salā, viri tagad pieminēja -ar pateicību:

—   Bocmanis bija malacis — uzstāja, lai ar trosi savelkam .kārbu. Citādi mūsu kuģelītis būtu jau izjucis kā veca sile, — mašīnists Kučerenko pirmais ierunājās.

Ļekoncevs atskatījās uz komandieri, kas neatlaidīgi vēroja jūras karti, un piebalsoja:

—   Jā, ja nebūtu troses — mēs jau sen gulētu jūras dibenā.

Komandieris likās nedzirdam šīs valodas. Kā redzams, arī

viņš tagad apzinājās, ka bocmanim bijusi taisnība, un, pacēlis galvu no kartes, paraudzījās uz priekšu. Tur, viļņus veldama, pletās bargā Ochotskas jūra ar savām miglainajām tālēm. Laisties tik garā braucienā ar cauru laivu bija riskanti. Odens, arvien -vairāk ieplūzdams, drīz var sasniegt jūras līmeni, un tad ir visam beigas. Tregubovs, vērsdamies pie komandas, lēni ierunājās:

• — Nupat apskatījos pēc kartes. Visā Iturupas salas ziemeļu krastā nav neviena līcīša, kur mēs varētu paslēpties no vētras un atpūsties. Arī laiva jāsalabo. Pamēģināsim laimi Kunaširas līcī. Pa tam varbūt laiks uzlabosies.

Atpakaļ pa jūras šaurumu kārba šāvās gandrīz ar tiešu ceļa vēju. Airu vairs nevajadzēja. Tagad bija tikai viena rūpe — cīņa ar ieplūstošo ūdeni. Bez Ļekonceva un Kučerenko ūdeni smēla vēl divi: stūres vīrs Rekstens un matrozis Košeļovs. Tā viņi brauca kādas divi stundas. Iturupas salas ziemeļaustrumu smailei .aizsteidzās garām jau tumsā. Tur atradās ērtais Lāču līcis, kur varētu pārnakšņot. Bet, tuvojoties līcim, jūrnieki pamanīja krastā spīguļojošu uguni. Nebija šaubu, ka tie ir japaņu zvejnieki. Lai nekristu gūstā, kārba devās tālāk un paslēpās aiz klints raga. Aizvējā tā apstājās. Komandieris pavēlēja virzīt laivu tuvāk krastam, bet piebraukt neizdevās — neļāva zemūdens akmeņi. Sajā klusajā un tumšajā naktī ļaudis pēc kārtas smēla ieplūstošo ūdeni. 24. jūnija rītausmā visi ķērās pie kārbas remonta: piedrīvēja garšuves ar apģērba skrandām, signalfladziņām un kabatas lakatiņiem.

Ap pulksten astoņiem rītā cīņa par laivas peldspēju bija pabeigta — ūdens vairs iekšā nesūcās. Vīri sāka brokastot. Pēkšņi no ziemeļaustrumiem uzbrāzās vētra, piepūta buras, kārba izslīdēja no klints aizsegas un devās gar Iturupas salu uz dienvidiem. Sūces vairs nebija. Tas iepriecināja prātus. Laiks visu dienu turējās jauks. Viri varēja atpūsties un uzkrāt spēkus. Bet vakarā vējš

aprima pavisam, un jūrnieki atkal sēdās pie airiem. Kārba slīdēja lēnāk.

Naktī uzplūda bieza migla. Lāgiem lija, un migla ncizklīda vēl divi dienas. Nepūta ne vēsmiņa, un ļaudīm tās bija ļoti mocošas. Beidzot pāri par simt jūdžu lielais attālums ga.r Iturupas salu bija nobraukts. Laiva devās garām salas dienvidaustrumu izcilnim, kas beidzas ar klinšainu augstieni. Seit sākās ieeja Kunaširas ziemeļu šaurumā. Jūrnieki sākumā kļuva priecīgi, bet tūliņ ar šausmām ieraudzīja, ka šauruma straume nes tos okeānā. Viņiem tas nozīmēja bojā eju. Ļaudis sasprindzināja pēdējos spēkus, taču kārdinošais jūras šaurums atvirzījās arvien tālāk: straume bija daudz ātrāka nekā kārbas gaita. Mēģināja ar līkumu tuvoties agrākajai vietai, bet pie ieejas šauruma kārbu atkal satvēra tā pati straume un nesa uz austrumiem. Tā tas atkārtojās vairākiem lāgiem. Braucēji reizi pēc reizes it kā rā.pās stāvā ledus kalna nogāzē, slīdēja un atkal vēlās lejā. Nomocītiem airētājiem neatlika nekas cits kā pārnakšņot pie salas krasta.

27. jūnija rīts nelaimīgajiem klaidoņiem atnesa atelpu: sāka pūst dienvidu vējš. Viņi apbrauca zemes ragu un, pārvarēdami straumi, ar ceļa vēju ieslīdēja Kunaširas ziemeļu šaurumā. Pa kreisi, Kunaširas salas ziemeļu krastā, kura tuvumā viņi turējās, slējās gaisos majestātisks kalns. Tā apveids līdzinājās divām nošķeltām sopkam, kas izaugušas viena no otras, un atgādināja cilvēka rokas darinātu obelisku.

—  Tā ir slavenā Antonija smaile, pāri par iseptiņtūkstoš pēdu augsta, — paskaidroja komandieris, raudzīdamies kartē.

Kāds matrozis, kas, rokas salicis, sēdēja zem buras, atsaucās:

—   Tas tik ir kalns! īsts piemineklis!

—   Palūkojieties — bāka kalna priekšā izskatās kā sērkociņš līdzās telefona stabam, — teica viņa kaimiņš, ar roku norādīdams uz sešstūrainu, baltu torni.

Matrozis Ļekoncevs, sēdēdams kārbas smailē un raudzīdamies uz priekšu, paklusu iesaucās:

—   Krastā signalizē ar fladziņām. Japaņi mūs pamanījuši.

—  Tas droši vien viņu telegrāfā postenis, — komandieris piezīmēja.

To dzirdot, visi ļaudis kā pēc pavēles ierāvās laivā, bet tā, šķiet, viņu gribu pildīdama, turpināja savu ceļu. Taču nez kāpēc pakaļ neviens nedzinās. Laikam jau japaņiem ne prātā neiešāvās doma, ka krievi varētu gadīties tik dzijā aizmugurē, neapdzīvotā, bargā apvidū.

Sastapšanās ar japaņiem vairs nedraudēja. Ceļa vēja un straumes dzītā kārba joņoja pa viļņiem kā sacīkstēs. Visi brīnījās, kāpēc jūras šauruma ieejā straume plūda pretim, bet tagad, it kā par jūrniekiem apžēlojusies, nesa viņus uz priekšu.

—   Kā ar trijjūgu auļojam pa kāpainu ziemas ceļu! — kāds iesaucās kārbas smailē, bet cita ibalss no pūpes viņam atbildēja:

—  Tā mēs pēc divi dienām Sachalinā tēju dzersim.

Drīz vien bāka palika aiz muguras kā tikko manāms, balts tornltis, un vienīgi milzīgā Antonija smaile, kas urbās debesīs, notālēm joprojām vēl bija labi saredzama. Slīdēdami garām Kunaširas salas ziemeļu krastam, jūrnieki raudzījās uz treju kalnu grēdu kailajām atradzēm, uz mežainām aizām to plaisās un ielejām.

Braukdami ar burām, ļaudis atpūtās un, jauno dabas ainavu izklaidēti, sāka jau aizmirst grūtajā ceļā pārciesto postu, taču jaunas likstas kā jau vienmēr uzbruka viņiem pēkšņi. Sākās dīvaina parādība — vējš pamazām rima, bet viļņi auga arvien lielāki. Pusceļā iestājās pilnīgs bezvējš, buras karājās kā lupatas, un kārba sastinga uz vietas. Taču apkārt visā jūras šaurumā starp salām ūdens mutuļoja kā tēja kastrolī, kas uzlikts uz uguns. Viļņi nesekoja raiti cits citam, kā tie parasti veļas jūrā. īsi un apaļi, šķiet, no apakšas uzgrūsti, tie slējās gandrīz vai divdesmit piecas pēdas augstu un kā pinkaini milži nikni gāzās virsū cits citam, sašķīzdami un apšļākdami vīrus ar sāļām šļakatām.

* Tas viss notika tāpēc, ka šeit saduras divas pretējas straumes: viena, aukstā, no Ochotskas jūras, otra, siltā, no Klusā okeana. Okeāns un jūra te izcīna sensenu kauju. Daudzas jūras jau bija aprijis Klusais okeāns un gribēja aprīt vēl vienu, bet šī bija norobežojusies ar Kūriju kalnu grēdu. Sajā kaujā jūra izvirzīja pretim okeanam salas kā nepārvaramus cietokšņus, un jūras šaurumi to vidū bija niknās sadursmes kara lauks. Izčākstējusī laiva ar krievu jūrniekiem iekļuva stichiju strīdā un dabūja izjust, kā karo trakojošas straumes, kas mācās viena otrai virsū, viena no jūras, otra — no okeana. Kārba griezās, riņķoja, lēkāja viļņos, bet palika uz vietas, it kā pie mieta piesieta.

—   Atkal esam nāves punktā! — komandieris īgni teica.

Jūrnieki saprata, ka iekļuvuši ķezā, un sāka straujāk irties.

Taču ar airiem vien viņi nespēja pārvarēt ūdens spiedienu un virzīt laivu tālāk: tā svaidījās kā sprungulis āliņģī. Daudzi matroži jau ļāvās izmisumam, tie nezināja, ko iesākt, tāpat kā nezināja, vai ilgi būs jāpaliek šādā stāvoklī. Turklāt kārba draudēja izjukt. Vieni smēla no laivas ūdeni, citi laboja garšuves tajās vietās, kur drīvējums bija izļodzījies.

Pagāja dažas stundas.

—  Mūsu vienīgā cerība ir vējš, — nošļukušā balsī teica Tregubovs, drūmi vērodams nogurušo komandu.

Stūres vīrs Rekstens, kas bija puszvilus snaudis, pavēra brūnās acis, iebāza mutē rādītāja pirkstu un pacēla to virs galvas.

Mitrais pirksts juta vieglu saltumu no lēnas dienvidu vēja pūsmas, ko citādi vēl nevarēja nojaust. Rekstens teica:

—   Ahāl Drīz brauksim, jūsu labdzimtībai No dienvidiem jau pūš tikko manāms ceļa vējš. Droši vien pieņemsies.

Sāļus konservus ēdušiem, visiem ļoti gribējās dzert, bet saldūdeni izsniedza ierobežoti. Vīri ņēmās pīpēt, steidzināja matrozi Ļekoncevu drīzāk uzsildīt tējkannu uz paštaisītās dzelzs krāsneles, kas bija sameistarota kārbas priekšgalā uz akmeņiem. No degošām oglēm sāka celties viegli dūmi, to smarža jūrniekiem patika, uzvandot atmiņas par mierīgo mājas dzīvi tālajā dzimtenē.

—  Pēc patvāra smaržo! — kāds nopūtās. — Vienā piesēdienā tagad izdzertu veselu patvāri.

—   Nez vai kādreiz vairs mājās tēju dzersim … — kāda cita balss atbildēja.

Visi sāka just vieglo dienvidu vēsmu. Mastā steigšus uzvilka buru. Bet, kad tējkanna uzvārījās un Ļekoncevs svinīgi sāka liet tēju krūzītēs, pēkšņi uzskrēja stiprs vēja brāziens, iesitās burā un strauji sagāza kārbu uz sāniem. Grūdiens nosita Ļekoncevu slīpi, un viņš pārkārās pāri bortam — vienīgi laivā starp citām kājām iespiestās kājas neļāva tam iegāzties jūrā. Taču tējkanna ar verdošo ūdeni izspruka no rokām, pārkrita pāri bortam un nogrima. Matroži laida vaļā lamas. Visiem bija žēl dārgā ūdens, katra lāse tagad bija liela manta.

—   Nevis lamāties, bet priecāties vajag. Vējš ir mūsu dzīvības glābējs, — taisnojās aizvainotais Ļekoncevs, kas tik neveiksmīgi bija pildījis pavāra pienākumus.

Lai cik nepatīkami bija zaudēt tējkannu ar verdošo ūdeni, tomēr cēlonis, kāpēc tas notika, sagādāja arī prieku: burās iegula vējš; kopā ar airiem tas tagad pārvarēja pretstraumi, un kārba turpināja savu ceļu pa jūras šaurumu.

Vakarā laiva pabrauca garām vistālākajam Kunaširas salas zemes ragam, un skatienam pavērās Ochotskas jūras plašās āres. Komandieris izvilka kabatas pulksteni, paraudzījās — rādītājs sedza skaitli septiņi. Viņš pavēlēja griezt uz krastu, lai apgādātos ar saldūdeni — tas jau gāja uz ibeigām. Taču pēc laiciņa skaidri kļuva redzams, cik augstu šļāc jūras bangas, triekdamās pret salas klinšainajām kraujām.

—   Pie krasta tātad netiksim — sadragās. Puiši, pacietīsimies līdz Sachalinai! Taupīgāk rīkosimies ar ūdeni! Bet pagaidām izmantosim ceļa vēju.

Komandiera balsī pavīdēja nožēlas.

Jūrā kārba ieslīdēja ar burām vien. Vējš pieņēmās un pēc trīs stundu ilga brauciena jau sasniedza sešas balles. Viļņi kļuva stiprāki un šļāca pāri bortam'. Naktī ļaudis neairēja, taču, nepārtraukti smeldami ūdeni, nogura vēl vairāk.

Rītā, atpakaļ paraudzijušies, tie izbrīnā pamanīja, cik tuvu viņiem ir krasts. Notālēm kalnu virsotnes šķita vēl augstākas nekā tuvumā. Bet pāri kreisajam bortam valdzinoša un tuva bija redzama liela zeme. Komandieris noskaidroja, ka tā esot Ijezo sala ar ērtiem līčiem, kur varētu atpūsties un apgādāties ar saldūdeni. Taču piebraukt šai japaņu biezi apdzīvotajai salai nozīmētu doties nenovēršamā gūstā.

Kārba slīdēja tālāk. Krasti pamazām izgaisa. Ļaudis pirmoreiz ar laivu atradās atklātā jūrā. Un viņiem, kas jau bija zaudējuši spēkus, lēni sāka mīties dienas un naktis, bez miega un atpūtas, gan cerību, gan atkal draudu pilnas. Mitināšanās kārbā, kurā ūdens arvien vēl mazliet sūcās iekšā, bija atkarīga no laika apstākļu kaprizēm, bet tas šeit nemitīgi mainījās. Kad jūru sedza bieza migla, brauca uz labu laimi, un nebija iespējams noteikt atrašanās vietu. Vējš, mainīdams virzienu, lāgiem it kā juta līdzi nelaimīgajiem klaidoņiem un dzina tos pa uzņemto kursu, lāgiem nostājās ceļā un nelaida tos uz priekšu. It īpaši viņiem sarieba ziemeļu vētra. Ledainā saltumā žņaugdama, tā atsvieda jūrniekus desmitiem jūdzu atpakaļ. Visiem jau šķita, ka nu ir beigas. Šī doma braucējus biedēja visvairāk, jo viņi neko nezināja par pirmo grupu, kas bija devusies uz Sacbalinu un ko viņi uzskatīja par bojā gājušu. Arī viņi gaidīja sev tādu pašu likteni. Bet kārba kā par brīnumu pagaidām vēl nebija izjukusi, un sastingušie cilvēki tanī arvien vēl līkājās, stāvēdami līdz jostas vietai ūdenī un nemitīgi liedami to jūrā. Miera nebija arī klusā laikā — vajadzēja airēt. Braucēji bija tā saspiesti, ka nevarēja ne atgulties, ne izstiept notirpušās un jau nejūtīgās kājas. Pat tanīs retajās stundās, kad varētu pagulēt, vīri sēdēja un sakucušies snauda. Kopš laika, kad tie atstāja Urupas salu, viņu valgais apģērbs ne reizi netika izžuvis, un viņi mirka sāļajā ūdenī kā sālījumā. Miesa sakrunkojās, kļuva zila.

Komanda drūmi klusēja. Ja kāds arī sāka runāt, tad citi tikai pēc brīža tam piebalsoja, it kā nesaprastu, par ko tiek stāstīts. Vārdos pavīdēja domas par citādu dzīvi nekā šajā baigajā kārbā.

—  Ja kāds no mums paliks dzīvs, tas nekad neaizmirsīs šīs mokas, — Košeļovs nomurmināja kā pa miegam.

Pēc brīža ierunājās Ļekoncevs:

—  Mūsu pusē tagad pavasaris pilnā plaukumā: ceriņi zied, lakstīgalas pogo.

—  Kaut vēlreiz varētu paviļāties smaržīgā zālītē, pagozēties karstos saules staros! — Košeļovs skaļi fantazēja.

—   Pie velna ar šādām valodām! — Kučerenko sadusmojās.

Klusēšana ilga minūtes desmit, un pirmais atkal atsāka Ļe-

koncevs:

—   Sirds juta, ka slikti būs. Kā man negribējās šķirties no bruņu kuģa!…

Ļekonceva vārdi atgādināja par eskadru. Visi domāja: kas ar to noticis? Neviens gan necerēja, ka japaņi uzvarēti, taču visi bija pārliecināti, ka krievu kuģu lielākā da|a jau atrodas Vladivostokā. Un valodas atkal pievērsās krastam:

—   Mūsu biedri droši vien līksmojas pilsētā vai traktierī tēju strebj.

—   Kam savas mī|ās, tiem klājas vēl jaukāk.

—   Bet mums pat dzeramā ūdens trūkst.

—   Kaut trīs stundiņas varētu siltumā pagulēt, rokas, kājas izstaipīt, atpūsties …

Kučerenko, pūlēdamies novirzīt komandu no drūmajām domām, ierunājās par citu:

—   Pazinu vienu kungu. Virsnieks bija ar augstu dienesta pakāpi. Mantu varētu gadu skaitīt un arī nesaskaitītu. Bet daba gan traki lādzīga. Kad šim ar visu čaumalu olas vārīja, sev viņš ņēma tikai olas, bet buljonu allaž atdeva ziņnesim. Redz, cik labi reizēm gadās kungi!

Daži matroži ar nogurušu smaidu atsaucās uz Kučerenko vārdiem.

Citā laikā un citā vietā komandieris par šādām valodām matrozi sodītu. Bet tagad viņš tikai pabolīja acis uz Kučerenko un neko neteica. Varbūt viņš citādi sāka vērtēt savus apakšniekus, kas grūtajā braucienā izturējās tiešām varonīgi. Gribot negribot bija jācienī cilvēki, kas tik drosmīgi cīnījās ar nāvi. No tās viņus šķīra tikai plāni dēlīši, bet nave tomēr spraucās kārbā cauri šķirbām, rāpās pāri bortam kā zaļa, šņācoša viļņu virkne, uzdvesdama saltumu. Šoreiz joku, kaut ari dzēlīgu, Tregubovs neuztvēra kā bezkaunību. Laikam viņš secināja, ka šie ļaudis, kuri tik nenogurstoši cīnījās ar šķēršļiem, kas tiem stājās ceļā uz dzimteni, tikpat varonīgi izturētos arī kaujā.

Dienu no dienas komandas stāvoklis kļuva ļaunāks. Izsīka pēdējie spēki. Bet visapkārt rēgojās tikai blāvā debess un līganā jūras virsma. Skatieni, vērdamies uz priekšu, velti meklēja zemi. Sachalinas sala, kurā cilvēkus nometināja par smagiem noziegumiem, bet kura šobrīd valdzināja jūrniekus kā sengaidīts patvērums, arvien vēl nerādījās, it kā uz visiem laikiem būtu nogrimusi bezgalīgajā ūdeņu klajā. Aukstums, airēšana, slāpes, dzīve pusbadā un bez miega, nemitīgā ūdens smelšana no laivas, draudošā bojā eja viļņos bija novedusi cilvēkus līdz ārprāta pilnam izmisumam. Tiem bija zudis priekšstats par laiku, un, pietrūkušies no pusnemaņas, viņi nezināja, kas pašlaik ir — vakars, rīts vai dienvidus. Daži jau sāka murgot.

Komandieris neairēja un nesmēla ūdeni, taču arī viņam bija līdz nāvei nomocīta cilvēka izskats. Viņš ēda un dzēra tikpat kā komanda, ne par kumosu nepalielinādams savu devu, bet gulēja mazāk nekā citi, jo baidījās novirzīties no kursa. Viņa novājējusī seja kļuva pelēka, apauga melniem rugājiem, acis zaudēja agrāko spožumu un apdzisa, kā duļķaina ūdens pielietas. Ar pūlēm pavērdams smagos plakstiņus, viņš pūlējās uzmundrināt matrožus, mēģinādams pierādīt, ka drīz pie apvāršņa parādīsies Sachalina.

Un laiva pat bezvējā, pat ar airiem vien, lai gan lēni, tomēr virzījās uz priekšu.

1. jūlija naktī bija mēnesnīca, un ļaudis pie apvāršņa ieraudzīja melnu svītru. Tā bija zeme. Arī neskaidri pavīdēdama, tā jau atdeva vīriem dzīvību. Kārba virzījās tuvāk, un komandieris skaidroja:

—   Sachalina klāt! Tas ir Anivas zemes rags. Netālu aiz tā ir Korsakova. Jāvirzās vairāk pa kreisi. Apbrauksim tā smaili un būsim mājās.

Ar paceltām burām kārba meta līkumu ap divām augstām klintīm, kuras šķīra nolaidena aiza. Jūrā slīgdams, zemes rags atgādināja seglus. Kad tas jau bija labajā dvarsā, komandieris pavēlēja griezt pa labi un doties līcī. Jestrais pretvējš nerimās, un kānba lavēdama ļoti lēni virzījās uz priekšu. Slīdēšana no vienas puses uz otru vairākkārt palielināja attālumu līdz Korsakova postenim. Ļaudis redzēja dzimtenes krastus, tie šķita jau tik tuvu, taču airu dzītā laiva piebrauca pie Enduma zemes raga 3. jūlijā tikai ap sešiem vakarā. No šejienes skaidri varēja redzēt, ka reidā stāv kuģi. Visi bija pārliecināti, ka tie var būt tikai krievu kuģi. Acīs iekvēlojās cerība — ne jau velti bija pārciests tik daudz moku un sāpju. Savās ilgās braucēji jau mita krastā, bet komandieris viņus atgrieza īstenībā, skaļi iesaukdamies:

—   Riņķī apkārt! Atpakaļ! Redzu japaņu flagas! Kuģi nav mūsu!

Satrauktie matroži klusu ciešot raudzījās kuģos, uz kuriem jau varēja atšķirt japaņu flagas.

Pagriezusies atpakaļ, kārba devās sāņus, gar krastu, tālāk no Korsakova posteņa, un piestāja sēklī iepretim Savinova gravai. Pupē piecēlās kājās komandieris Tregubovs. Paspēris soli no laivas borta, viņš iegāzās ūdenī un izstiepās tur kā varde. Aiz ilgās, nekustīgās sēdēšanas kājās tam bija iemetušies krampji. Neviens nespēja Tregubovam palīdzēt: matroži, pārmērīgā darbā nomocīti, jutās vēl vājāki. Pa seklo ūdeni no laivas līdz krastam vairums līda četrrāpus, citi pamēģināja brist, bet arī tie drīz vien nogāzās. Divpadsmit dienas braucot bez kustēšanās un cieši citam pie cita sēžot, viņiem bija sapampušas kājas.

Kad viņi kāpa krastā, uz cietzemes neviena nemanīja. Bet pēc īsa brīža no četru māju lielā ciemata iznāca un šurp devās kāds cilvēks.

—  Tūliņ uzzināsim, kāpēc te gadījušies japaņu kuģi, — komandieris teica pieceldamies, bet tūdaļ sagrīļojās un atkal nevarīgi noslīga zemē.

Krastā izkāpusī komanda brīnīdamās raudzījās dīvaini apģērbtajā virā, kas tiem tuvojās. It īpaši viņus pārsteidza, ka šis garais, pinkainais vecis ar līko degunu ir tērpies putnu spalvās. Viņam bija putnu ādiņu ūzas un no jūras lauvas rīkles taisīti zvejnieka zābaki. Ašā, vieglā gaitā viņš nāca pie jūrniekiem, skatīdamies tajos ar savām melnajām acīm, kuru dzirkstošais spožums ļoti atdzīvināja bārdaino tipisko dienvidnieka seju.

—   Droši vien čerkess. Kas to te atpūtis? — matrozis Kučerenko klusu noteica.

Vecais vīrs laipni sasveicinājās ar komandu, pasmaidīja un steidzīgi ar kaukazieša akcentu ierunājās:

—   Redzēju, kā jūs rāpāties krastā. Prātoju, prātoju un nodomāju — tā jau būs! Mūsu matroži, ievainotie. Protams, pie Cusimas sakropļoti. Pusotra mēneša jau pagājis, bet jūs visu laiku esat braukuši. Kā jūs no turienes ar laivu šurp varējāt atkļūt? Brīnums!

—   Par kādu Cusirnu jūs runājat? — komandieris jautāja.

—   Kā tā? Jūs taču Cusimas kaujā piedalījāties? Stāsta, ka bijis drausmīgs slaktiņš!

—   Mums ir klājies ļaunāk nekā kaujā. Tikko dzīvi palikām. Bet tu, vectēv, drīzāk pastāsti, — vai neesi ko dzirdējis par mūsu eskadru?

Sis jautājums bija mocījis komandu visu ceļu. Arī tagad, atbildi gaidot, jūrnieki neatlaidīgi raudzījās vecajā vīrā. Bet tas neuzticēdamies vēroja svešiniekus. Gauži aizdomīgs bija viņu vājums — āda un kauli kara flotes tērpā. Pēc tā, kā daži bolīja drudžaini mirdzošās acis, bet citi kā sastinguši stāvēja ar bālām miroņu sejām, netīrām un rugājiem apaugušām, — vecais vīrs tos varēja noturēt par ārprātīgajiem. Taču tūlīt, šķiet, kaut ko noprazdams, viņš papurināja sirmo galvu un teica:

—   Nu jā, jūs jau laikam neko vēl nezināt. Pie Cusimas taču bijusi liela jūras kauja. Mūsējie sakauti. Divi admiraļi — Rožestvenskis un Ņebogatovs — gūstā. Tikai trīs kuģi sasnieguši Vladivostoku. Cik daudz mūsējo, matrožu, pagalam! Sākumā neviens neticēja. Vēlāk avīzēs izlasījām.

Drausmīgā vēsts jūrniekus apstulbināja. Viņi ilgi klusēja, aiz pārsteiguma nespēdami izrunāt ne vārda. No pirmā iespaida atģidušies, tie sāka .sīkāk izprašņāt par kauju.

Otrs, tikpat stiprs trieciens bija vecā vīra ziņa, ka japaņi pirms nedējas ieņēmuši Sachalinu.

Pats par sevi viņš stāstīja, ka esot gruzins, politisks trimdinieks. Kopš jaunības izcietis Sachalinā ilggadīgu katorgas sodu. Palicis šeit dzīvot.

Komandieris paziņoja komandai savu nodomu — tūdaļ atstāt ienaidnieka okupēto teritoriju un doties uz Vladivostoku. Bet no vecā vīra viņi uzzināja, ka japaņi atņēmuši iedzīvotājiem visu pārtiku un turpmākam ceļam šeit to neesot iespējams dabūt. Sī vēsts un nomocītās un slimās komandas nožēlojamais izskats lika Tregubovam atteikties no sava lēmuma. Viņš pavēlēja izmest no laivas šautenes, revolverus, bet naudu un dokumentus pats ieraka zemē.

Komandas garastāvoklis saplaka. Matroži bija pārcietuši necilvēciskas un ārkārtīgas grūtības, tiekdamies uz dzimteni, bet tagad nokļuva tieši gūstā. Tik ilgi, tik neatlaidīgi viņi no tā bija bēguši, un taisni to viņi sasniedza.

Vēlāk tie uzzināja, ka arī pirmo laivu piemeklējis tāds pats liktenis. Bet Urupā palikušos jūrniekus bija uzņēmis kāds japaņu kuģis.

Lai gan pa dažādiem ceļiem, taču visas trīs krievu jūrnieku grupas tomēr nokļuva gūstā.

«Oldgamija» vēl nebija uzskrējusi sēklī, bet tās dēļ mēs jau zaudējām vienu kuģi. Kaujas sākumā, 14. maijā, peldošo hospitāli «Orjols», kas turējās tālu no eskadras, japaņi pēkšņi sāka apšaudīt. Bet tas vēl nebija viss. Ienaidnieks nerēķinājās ar to, ka uz hospitaļkuģa plīvo Sarkanā krusta flaga. Drīz pie mūsu kuģa piebrauca japaņu palīgkreiseris «Manšju-Maru» ar uzvilktu signālu: «Apstāties!» Kadi trīsdesmit japaņu matroži ar ierindas virsnieku priekšgalā uzkāpa uz «Orjola» klāja. Bez komandas, it kā viņiem jau iepriekš būtu sadalītas lomas, tie aši ieņēma visas kuģa nodaļas.

«Orjola» komandiera — otrā ranga kapteiņa Lochmatova un galvenā ārsta valsts padomnieka Multanovska sarunās ar japaņu virsnieku piedalījās arī bijušais «Oldgamijas» kapteinis ar saviem palīgiem. Angļi atklāti priecājās, ieraudzījuši bruņotus japaņus. Brīdi sačukstējies ar angļu kapteini, japaņu virsnieks paziņoja angļu valodā komandierim Lochmatovam:

— Man viss skaidrs. Slēpdamies aiz Sarkanā krusta flagas, jūs un jūsu ārsti nodarbojaties ar militārām operācijām. Uz jūsu kuģa ir kara gūstekņi. Mēs paņemam jūsu tā saukto hospitāli kā kara laupījumu. Tagad šeit komandēju es!

Virsnieka sejā ar izspiestajiem vaigu kauliem šķībo, melno uzacu gali kā smaili svīres spārni pacēlās vēl augstāk pie deniņiem. Japanis vienaldzīgi pārlaida skatienu visiem klātesošajiem un pa trapu uzkāpa uz tiltiņa. Stūrmaņa kabinē pēc viņa pavēles no stūres rata aizraidīja krievu stūres viru, un tā vietā nostājās japanis. Virsnieks bērtin nobēra viņam pavēli. Hospitālis «Orjols» sāka kult ar dzenskrūvēm ūdeni un pagriezās uz Japanas pusi. Pretinieks aizveda kuģi no kaujas Tauka, neļaudams «Orjolam» sniegt medicinisko palīdzību ievainotiem krievu jūrniekiem.

Galveno ārstu Multanovski turēja par pieredzes bagātu ķirurgu. Operāciju punktā viņš stradāja ar sevišķu aizrautību. Bet parastajā dzīvē, ārpus ārsta darba, šis apatiskais, resnais vīrs, šķiet, ne par ko neinteresējās un pret visu izturējās vienaldzīgi. Taču tagad viņa apaļā seja stipri piesarka, — varēja domāt, ka viņš ir personīgi apvainots. Naidīgi uzlūkojis Lochmatovu, it kā. arī tas būtu vainīgs, viņš caur zobiem novilka:

—   Gūstekņus novieto uz hospitaļkuģa! Ir gan mūsu admiralim galva. Te nu ir tās sekas!

Otrā ranga kapteinis Lochmatovs, garš, izstīdzējis vīrs, piederēja pie tiem komandieriem, kas teicami vada kuģi, bez lieka trokšņa un steigas. Mūža lielāko daļu viņš bija pavadījis uz jūras, braukdams ar Brīvprātīgās flotes kuģiem. Ikvienu nelaimi viņš pārcieta klusēdams. Arī tagad viņa garenajā sejā ar smalkajiem vaibstiem, ar rudu, vidū pāršķirtu bārdiņu, lielajās, pelēkajās acīs, kuras maigākas darīja sīko krunku tīkliņš, kas tāsietvēra, nevarēja saskatīt ne satraukumu, ne nemieru. Neizlaizdams no mutes papirosu, viņš tikai atmeta ar roku un, augstu izslējis galvu, rāmā gaitā devās uz savu kajiti. Tas nozīmēja, ka zaudējums ir neglabjams un līdzēt nav iespējams.

—   Sakiet, Jakov Jakovļevič, — vai tiešām japaņi ir tik nekaunīgi un pievāks mūsu «Orjolu»? — vecākā žēlsirdīgā māsa Siversa griezās pie Multanovska.

Zinādams šās māsas tuvās attiecības ar Rožestvenski, viņš vilcinājās ar atbildi, it kā būtu aizmirsis vajadzīgos vārdus, bet tad, saviebis seju smīnā, izgrūda:

—    Nē. Viņi droši vien grib sarīkot mums banketu. Pēc tam atlaidīs mūs uz visām četrām debess pusēm. Bet jūs tikdamāsvarat pasacīt par to paldies savam admiralim.37

NEPIECIEŠAMA NODAĻA

2. eskadrā ietilpa arī kuģi, kas Cusimas kaujā tieši nepiedalījās. Taču garo ceļu tie veica kopā ar pārējiem kuģiem un vēlāk pildīja īpašu uzdevumu. Sādi kuģi bija četri: «Riona», «Kubaņa», «Dņepra» un «Tereka». Agrāk tie bija pasažieru tvaikoņi, bet kara sākumā jūras resors tos apbruņoja. Vismazākais no šiem tvaikoņiem bija 9460 tonnu, bet vislielākais — 12500 tonnu dzelzs milzenis. Uz katra kuģa novietoja no četrpadsmit līdz divdesmit divus lielgabalus, bez tam arī ložmetējus, tālmērus, prožektorus. Kuģus apgādāja ar piroksilina patronām spridzināšanai, ierīkoja bumbu pagrabus un radiokabines. Pārbūvēja daudz ko, lai tvaikoņus pielāgotu kara mērķiem. Bet, kad viss bija gatavs, kuģus ieskaitīja 2. ranga kreiseru kategorijā. Šiem tvaikoņiem bija krietns ātrums — deviņpadsmit mezglu. Tiem piemita vēl viena laba īpašība — tvaikoņi spēja uzņemt lielus kurināmā krājumus un pāri par diviem mēnešiem uzturēties jūrā, neiegriezdamies nevienā ostā. Taču kuģu personāls nebija pienācīgi sagatavots. Jūras resors nedeva tiem kaujas jūrniekus: virsnieku vairums bija nākuši no Brīvprātīgās flotes, bet komandas sastādītas no neapmācītiem rezerves matrožiem, kas turklāt neprata rīkoties ar jaunākajiem instrumentiem.

Dažas dienas pirms Cusimas kaujas šo kuģu komandieri saņēma no admiraļa Rožestvenska slepenas vēstules ar instrukcijām. Katrs no šiem četriem kuģiem, atstājis eskadru, devās savā ce|āj lai darbotos norādītajā rajonā, un cits ar citu tie vairs ne reizi nesastapās. Tiem visiem bija uzdots tvarstīt Japanai adresētu kara kontrabandu. Domāja, ka, pildot šādu uzdevumu, tvaikoņi izdarīs arī ietekmīgu militāru demonstrāciju aizmugures ūdeņos pie pretinieka krastiem. Krievu kuģu diversija varētu novērst japaņu uzmanību un saskaldīt viņu galvenos jūras spēkus, kas koncentrēti Korejas šaurumā mūsu 2. eskadras sagaidīšanai. Augstākā pavēlniecība bija pārliecināta, ka kreiseriem karā ar Japanu būs ļoti svarīga nozīme.

Bet ko tad īstenībā tie izdarīja?

«Riona» kreisēja uz Šanchajas—Kvelpartes—Nagasaki trases. «Rionai» tūdaļ laimējās. 13. maijā pulksten astoņos vakarā tā sastapa norvēģu tvaikoni «Tranzits». Bija ziņas, ka tvaikoņa kravā esot pulveris un šautenes, bet viltotajos dokumentos teikts, ka «Tranzits» vedot uz Honkongu petroleju. Prožektora apgaismots un sadzirdis brīdinājuma šāvienu, tvaikonis apstājās. «Riona» piebrauca gandrīz pilnīgi blakus. Sākumā gribēja «Tranzitu» it kā apskatīt, bet pēc brīža otrā ranga kapteinis Trojans pārdomāja citādi un tikai pajautāja ruporā:

—   No kurienes?

—   No Arturas. Tukšs.

—   Labi. Uz redzēšanos!

«Tranzitu» atlaida.

Un komandieris sāka soļot pa tiltiņu.

Nākošajā dienā sastapa vēl vienu kuģi. Apskatot izrādījās, ka tas ir norvēģu tvaikonis, kas brauc no Amerikas uz Taku, viscaur piekrauts ar kokiem. Visi dokumenti bija kārtībā. «Riona» draudzīgi atvadījās arī no šā tvaikoņa.

15. maija rītausmā «Riona» uzņēma kursu uz Rosa salu un virzījās lēni, līkumus mezdama. Laiks bija skaidrs. Cauru dienu pie apvāršņa nemanīja nevienas dūmu strūkliņas. Tikai pievakarē «Riona» aizturēja vācu tvaikoni «Tetartosa». Izrādījās, ka tas ved Japanā ražotu dzelzceļa materialu kravu. To pavadīja septiņi japaņi, kravas nodevēji. Nebija nekādu šaubu — kontrabanda.

Prīzes komisija nolēma tvaikoni «Tetartosa» nogremdēt. Bet komandieris, rīkodamies pēc kaut kādas neskaidras, ārlietu ministrijas izdotas instrukcijas, ilgi nepiekrita komisijas lēmumam. Virsniekiem nācās dedzīgi viņu pārliecināt. Beidzot viņš deva rīkojumu novietot uz kuģa krievu konvoju un uzņemt kursu zīdvest 71°, lai iebrauktu dziļāk jūrā. No rīta apturēja mašīnas. Tvaikoņa apkalpi aizveda uz kreiseri. «Tetartosai» atvēra kingstonus, bet tvaikonis ilgi negrima. Vēlāk trīs reizes izšāva no piecu kabeļtauvu attāluma. Visas trīs granatas trāpīja mērķi, bet neviena nesprāga. Tvaikonis joprojām turējās virs ūdens un tikai pusvienos lēni nogāja dibenā.

«Riona», dienas četras miglā noklaiņājusi, uzdūrās angļu tvaikonim «Silurnums». Tas notika trīsdesmit jūdzes no Sideļnija salām. Tvaikoņa kapteinis sagaidīja krievu virsnieku uz klāja, sasveicinājās un uzreiz mēģināja viņu apstulbināt.

— Man jums jāpastāsta skumjas un drūmas vēstis.

«Rionas» ļaudis no viņa uzzināja, ka 2. eskadra sakauta. To apstiprināja arī kapteiņa iedotās Sanchajas avīzes. Acīm redzot viņš domāja, ka sensācijās atņems krieviem patiku apskatīt tvaikoni, taču maldījās. Uz kuģa atrada simt trīsdesmit saiņus kokvilnas, ko sasvieda jūrā.

Ziņas par eskadras bojā eju dziļi satrauca visu ekipāžu. Par turpmākām operācijām neviens vairs nedomāja. Tagad bija jāizšķir jautājums: kurp braukt, lai iegūtu ogles atceļam uz Krieviju? Devās uz Bataviju, kur «Tetartosas» apkalpi noveda krastā un sāka iekraut ogles. Batavijā no «Rionas» dezertēja trīsdesmit seši matroži. Holandieši atļāva uzturēties ostā tikai divdesmit četras stundas. «Riona» pacēla enkuru un virzījās uz Ras-Gafunu.

Četrpadsmit dienas tvaikonis šūpojās Indijas okeana viļņos. 17. jūnijā ļaudis ieraudzīja Āfrikas krastus. Gaisos slējās kraujainais Ras-Gafunas zemes rags. Te, tālu no kara lauka, «Rionas» sardzes žurnālā parādījās ieraksts par kādu gadījumu, ar kuru vēlāk lepojās visa apkalpe.

17. jūnijā pulksten vienpadsmitos rītā virsnieki, skatīdamies no «Rionas» tiltiņa, ieraudzīja dīvainu ainu. Netālu no krasta, ar sāniem pret to, sasvēries uz kreiso pusi, nekustīgi zvilnēja tvaikonis. Mastos plīvoja flagas. Komandieris pagrieza «Rionu» tieši uz tvaikoni. Kad līdz tam vairs bija tikai pusotras jūdzes, virsnieki saskatīja franču flagu un signālu: «Esam nelaimē.» Pāri sāņus sagāztā kuģa bortiem šļāca viļņi. Kreisera komandieris — otrā ranga kapteinis Trojans ļoti labi saprata, ka musonā, kas pūta krasta virzienā, tik atklātā vietā nav iespējams noenkuroties. Arī tvaikonis droši vien to bija darījis, tikai ārkārtēju apstākļu spiests. Stāvie viļņi raustīja enkura ķēdi. No «Rionas» nolaida velbotu. Bet riskanti bija arī tas. Ka vēlāk noskaidrojās, visas ūdenī nolaistās franču laivas viļņi tūliņ apgāzuši, un pasažierus krastā nogādājuši iezemieši ar savām laivām. Tomēr praporščiks Ņečajevs devās velbotā pie avarējušā tvaikoņa un pēc stundas atgriezās uz kreisera. Komandiera uzdevums bija izpildīts: uz kreisera atveda franču tvaikoņa «Šadoks» kapteiņa palīgu. Francūzis pastāstīja, ka tvaikonis pirms divi dienām uzskrējis uz zemūdens akmeņiem. No sūkļa novilkt nebijis iespējams. Ar iezemiešu laivām cietzemē nogādātie pasažieri .iekārtojuši nometni astoņas jūdzes no krasta. Tur esot seši simti astoņpadsmit cilvēku. Viņu vidū arī sievietes, bērni un slimnieki. No kreisera turp nosūtīja divus virsniekus un sešdesmit matrožus. Viņijpaķēra līdzi septiņas nestuves. Pasažieri un tvaikoņa apkalpe ar pūlēm pa smiltīm lielā karstumā brida atpakaļ uz krastu. «Rionas» matroži palīdzēja nestuvēs stiept bērnus un slimniekus. Astoņas jūdzes gāja veselas divpadsmit stundas. Atrazdamies jau uz kreisera, vietējo somaliešu aplaupītie franči jūsmoja par krievu jūrnieku cildeno varoņdarbu. Izglābtie savāca komandai vairākus simtus franku. Taču komandieris naudu nepieņēma un franču vārda izteica komandai pateicību.

«Riona», atstājusi Ras-Gafunu, uzņēma kursu uz Adenu. Ceļā izbeidzās ogles, kurtuves sāka dedzināt kuģa koka daļas. «Riona» tikko aizkūiās līdz ostai.

Adenā «Riona» pārvietoja izglābtos uz diviem ārzemju kuģiem un pamatīgāk apgādājās ar kurināmo.

Kreiserim talak braucot, nekādi piedzīvojumi negadījās.

16. jūlijā «Riona» izmeta enkuru Kronštates reidā.

Kreiseris «Kubaņa» saņēma norīkojumu braukāt pie ieejas Tokijas līci un tvarstīt kara kontrabandu. Pastāvīgi mainot kursu, «Kubaņai» vajadzēja turēties ne talak kā simt jūdzes no krasta. Ieradies norādītajā rajonā, kreisera komandieris kopā ar stūrmani sāka pētīt tirdzniecības kuģu ceļu kartes. Pēc ilgiem prātojumiem izvēlējās visrosīgāko Klusā okeana vietu, kur satek ceļi no Vankuveras, Sanfranciskas, Sandviču salām un Sidnejas. Pēc visiem apsvērumiem bija gaidāms, ka nāksies nogremdēt daudzus prīzes kuģus. Taču cerības nepiepildījās: desmit dienu laikā kreiseris nezin kāpēc nesastapa nevienu tvaikoni. Vējš pieņēmās, viļņi auga lielāki. 23. maija kreiseris pagriezās uz Kamrangu, lai papildinātu ogles. Ceļā gadījās trīs ārzemju kuģi. Par tiem ziņoja komandierim. Bet viņš atmeta ar roku un sacīja:

— Tos neaizturēsim! Tik spēcīgos viļņos nevarēsim pat laivas nolaist.

Un tā šie kuģi aizbrauca neapskatīti.

Pēc kādām trim dienām sastapa vēl divus tvaikoņus — austriešu un vācu. Šoreiz mūsējie rīkojās pēc visiem noteikumiem — kuģus apskatīja. Tvaikoņos nekādu kontrabandu neatrada. Bet kreisera ekipāžā, uzzinot no sastaptajiem jūrniekiem par 2. esikadras .bojā eju, jutās stipri satraukta. Tagad visi domāja tiikai par to, kā drīzāk tikt tālāk no Japanas krastiem.

«Kubaņa» 3. augustā izmeta enkuru Liepājā. Kreiseris bija pavadījis jūrā vairāk nekā deviņus mēnešus. Šinī laikā tas nobrauca trīsdesmit septiņi tūkstoši piecsimt jūdžu lielu attālumu. Kreisera apkalpē 'bija gandrīz pieci simti cilvēku. Cik ļoti viņi bija nopūlējušies, cik daudz pārdzīvojuši un tikai tādēļ, lai tas viss, no militārā viedokļa spriežot, beigtos ne ar ko, it kā kreiseris būtu veicis tikai ilgstošu izpriecas braucienu.

«Dņeprai» bija jāoperē Austrumķīnas jūrā. Nošķīrusies no es kadras, tā aizvadīja savus transportkuģus līdz Šanchajai. Tur kreisera komandieris — otrā ranga kapteinis Skaļskis sasauca kara padomi, kurā rūpīgi izstrādāja operācijās plānu. Taču nākamajā dienā virsniekiem par brīnumu komandieris šo plānu grozīja un uzņēma kursu uz Filipīnu salām. Ka redzams, viņam gribējās būt tālāk no Japanas. Kreiseris, neiebraukdams ostā, apstājās tieši jūrā pie Filipīnu archipelaga ziemeļu salām. Bet ko tur darīt, lai nosistu laiku? Sāka skrāpēt un šur tur uzsvaidzināt bortus, it kā «Dņepra» gatavotos svinīgai parādei. Tā pagāja divi dienas. Taču ilgāk bija jau neērti stāvēt uz vietas ar apturētām mašīnām un veltīgi šūpoties jūras viļņos.

«Dņepra» devās uz Honkongu. Kreisēšanas ceturtajā dienā — 15. maijā — šajā ceļā «Dņeprai» trāpījās pirmais tvaikonis. Ļaudis izbrīnījās, sastapdami tik tālu no Sedelsas salas jūrā angļu upes tvaikoni «Simsons». To apskatīja un atlaida. Nākamajā dienā «Dņeprai» gadījās ļoti laimīga sastapšanās. «Dņepras» matroži veselu mēnesi bija iztikuši bez pīpēšanas, un apstādinātais austriešu tvaikonis «Nipona» apgādāja viņus ar tabaku. Tanī pašā dienā apturēja vēl divus tvaikoņus, kur atrada nevis kontrabandu, bet vecas avīzes, taču no tām par krievu eskadras likteni neko nevarēja uzzināt. Kas ar eskadru noticis? Sis jautājums mocīja krievu jūrniekus, un kreisēšanas gaitās tie kļuva dedzīgāki. Signalisti un sardzes vīri dienu un nakti vēroja apvārsni, cerēdami samedīt ja ne kontrabandu, tad vismaz kādas jaunas ziņas par eskadru. «Dņepra» divi dienas vientuļi klaiņāja pa jūru un neko savā ceļā nepamanīja. Jūrniekus nomāca neziņa par stāvokli kara laukā. Pēkšņi 19. maijā kuģī radās rosme. Visi sāka kustēties, trokšņot; ļaudis skraidīja, telefoni zvanīja. Uz Kalajanas salas paralēlēs signalisti pēc sešdesmit stundu ilga brauciena ieraudzīja pirmo dūmu strūkliņu. Drīz vien no tiltiņa jau varēja saskatīt ari rangoutu, kas attālinājās jūras šaurumā starp Luconas un Babujanas salu.

—   Pilnu tvaiku uz priekšu! — skanēja komanda.

«Dņepra» dzinās pakaļ svešajam kuģim. Pēc divi stundām

tā jau bija tuvu bēglim, kas brauca, uzvilcis vācu flagu. Ar neapbruņotu aci izlasīja kuģa nosaukumu — «Princis Sigismunds». «Dņepra» raidīja tukšu šāvienu, vēl vienu, taču tvaikonis apstājās tikai pēc trešā. Kuģa komisijas locekļi, kas .ieradās uz vācu tvaikoņa, sākumā jutās ļoti vīlušies, neatrazdami kontrabandu. Ziemeļvācijas Loida tvaikonis veda visiem zināmā 2. eskadras apgādātāja, privātā krievu intendanta Ginz'bu.riga kravu. Šķita, ka kuģa medīšana bijusi veltīga. Taču krievu jūrniekiem vērtīgākas nekā kara prīze bija pēdējo dienu avīzes. No «Sigismunda» ar semaforu sāka pārraidīt uz «Dņepru» Honkongas avīzes «Dienvidķīnas Rīta Pasts» 17. maija jaunumus.

—  Četri kuģi un Ņebogatovs gūstā. Cusimas kaujā vienpadsmit krievu kuģi nogremdēti.

Atlaiduši tvaikoni, visi virsnieki ar komandieri Skaļski priekšgalā sapulcējās kopkajitē. Praporščiks Līde, angļu valodas pratējs, skaļā balsī lasīja avīzi. Virsnieki rosīgi apsprieda kaujas rezultātus. Ziņas vēl bija miglainas un neskaidras, taču avīžu jaunumi visus dziļi satrauca. Jūrnieku nomāktās sejas kļuva domīgas un skumjas. Klusumā atskanēja komandiera svinīgi pacilātā balss:

—   Karš zaudēts. Kungi, mūsu liktenis izlemts! Kas mēs tagad esam vieni svešā jūrā un bez kara flotes atbalsta? Korsari tagad esam. Tātad eskadras vairs nav un mums ir laiks beigt. Jādodas mājup!

Tanī pašā 19. maijā pēc pusdienas, kad kuģa zvans nosita astoņas glascs, pie apvāršņa parādījās tvaikonis, kas brauca tieši pretim. Pēc sardzes priekšnieka praporščika Kuņicka pavēles izsūtāmais skrēja ziņot komandierim.

—   Nu, kas ir? — Kuņickis jautāja, kad izsūtāmais atgriezās.

—  Viņš sēž savā kajitē un man atbildēja tikai «labi».

—   Un vairāk neko?

—  Vairāk neko!

—   Ej vēlreiz un pavaicā, vai tvaikonis jāaiztur!

Izsūtāmais atgriezās otrreiz un aizvainotā balsī stāstīja:

—   Izlamājās un teica, lai es vācoties velnam zem pinkainās ļipas.

Uz tiltiņa atnāca vecākais virsnieks Koinpaņionovs un leitnants Švarcs. Par komandiera izturēšanos visi bija sašutušiTvaikonis tuvojās un, atrazdamies jau kreisera dvarsā, pat neuzvilka savu flagu. Tad vecākais virsnieks pats devās pie komandiera un, izteicis aizdomas par tvaikoni, jautāja:

—   Kā lai rīkojamies ar to?

Komandieris sadusmojās:

—  Tamlīdzīgi jautājumi man apnikuši. Mans lēmums ir šāds:, līdz Saigonai neaizturēsim nevienu kuģi! Lūdzu mani vairs netraucēt!

Vecākais virsnieks paraustīja plecus un aizgāja.

Noteiktāk rīkojās leitnants Švarcs. Viņš nokāpa mūzikas salonā, kuru no komandiera kajites šķīra tikai koka šote, un tīšāmska]ā ibalsī kliedza:

—  Tas nav komandieris, bet dzimtenes ienaidnieks. Tādu vajag tūliņ arestēt. . .

Švarca vārdi, kā redzams, bija stipri ietekmējuši komandieri. Bāls un izspūris, ar neprātā mirdzošām acīm, kādas cilvēkiem, mēdz būt, ugunsgrēkam plosoties, viņš atskrēja uz tiltiņa un pavēlēja griezt kreiseri paka] tvaikonim. Bet tas uzņēma lielu ātrumu un bija jau tālu. Par laimi turpat pagadījās kāds cits angļu, tirdzniecības kuģis «Sent-Kilda». Komandieris uzreiz bija kļuvisgluži citāds un valdonīgi pavēlēja:

—   Aizturēt šo tvaikoni!

Izrādījās, ka tas ved četrus tūkstošus tonnu kara kontrabandas: rīsus, kokvilnu un raušus. Prīzes komisija pieņēma lēmumu «Sent-Kildu» nogremdēt un, kreiserī dodamās tālāk jūrā, pavēlēja tvaikonim braukt līdzi. Otrā rītā «Sent-Kildas» apkalpi pārvietoja uz «Dņepru», ibet tvaikonī mašīnu un katlu nodaļās novietoja spridzināmās patronas. Taču eksplodēja tikai viena. «Sent-Kilda» negrima. Laida darbā artilēriju. Un, lai gan līdz mērķim bija vismaz četras kabeļtauvas, komandieris brīdināja) vecāko artilcristu:

—   Šaujiet tikai kuģa priekšgalā! Lai dievs nedod, ja eksplodēs katli vai tur novietotās spridzināmās patronas! Tad dabūsim arī mēs.

Saņēmis sešpadsmit šāviņus, tvaikonis «Sent-Kilda» ar smaili pa priekšu, it kā ienirt gribēdams, pazuda dzelmē.

Pēc «Sent-Kildas» nogremdešanas kreisera «Dņepra» kopkajitē vairākas dienas bija kara kuģim neparasts izskats. Uz garā galda, uz dīvāniem, uz bufetes un arī uz šās plašās telpas klāja viscaur bija salikti aizzīmogoti saiņi, sūtījumi un aploksnes. Tiebija dažāda veida un lieluma, adresēti uz Japanu, ar raibām visas, pasaules valstu pastmarkām. Sardzēs neaizņemtos virsniekus vairākas dienas no rīta līdz vakaram nodarbināja šī korespondence, ar kuru bija cieši piebāzti septiņdesmit astoņi aizzīmogoti buru audekla maisi un viena koka kaste, visi iegūti no «Sent-Kildas». Šinīs dienās kopkajite līdzinājās pasta kantorim, kur direktora amatu pildīja vecākais virsnieks leitnants Kompaņionovs, bet čaklo pasta ierēdņu lomas tēloja mičmaņi un ipraponščiki. Apskatītos buru audekla maisus rūpīgi apzīmogoja .ar kuģa zīmogu. Jaunie mičmaņi un praporščiki ar interesi aplūkoja neredzētos dažādu zemju pastmarku zīmējumus un bieži gniezās pie sardzes virsnieka praporščika Līdes, kas kādreiz braucis uz angļu kuģiem un labi prata angļu valodu. Visā pastā galvenokārt bija privāta korespondence. Dažas lielas ap'.oknes adresētas arī Japanas valdības vadošām personām. Privātās vēstules neuzplēsa un salika atpakaļ maisos. Bet tad mičmanis Loginovs izvilka no maisa divus prāvus ierakstītus saiņus un paraudzījās uz nepazīstamā valodā rakstītām adresēm. Neizpratnē viņš aiznesa saiņus pie galvenā pastmeistara — vecākā virsnieka Kompaņionova:

—   Leonid Fjodorovič! Ko lai darām ar šīm trofejām?!

Tas pieaicināja par tulku praporščiku Līdi un, rādīdams uz saiņiem, smaidot sacīja:

—   Rudolf Ludvigovič! Lūdzu izlasiet, kas un kam te saskanējis gandrīz vai veselu romānu! Man ir aizdomas, ka autors pūlējies svarīgu iemeslu dēļ.

Līde pagrozīja rokās saiņus un skaļi, visiem dzirdot, ar mākslotu svinīgumu nodeklamēja:

—   Kara ministram inarķizam Jamagata-sanam. Tokijā.

—   Tas jau kļūst interesanti, — teica vecākais virsnieks un paņēma saiņus. Rīkodamies kā īsts pastmeistars, viņš saiņus pasvārstīja rokās, it kā gribētu noteikt, cik vērtīgs to saturs.

Visi virsnieki atstāja savus maisus un vēstules un sagāja apkārt Kompaņionovam. Ziņkārīgi tie aplūkoja noslēpumainos saiņus. Pēc brīža kopkajites durvīs parādījās kreisera komandieris — otrā ranga kapteinis Skaļskis, kuru speciāli ataicināja, lai tas izlemtu tik neparastā pasta sūtījuma likteni. Viņš pārkāpa komingsu, bet tālāk nebija soli kur spert: klājs piekrauts ar epistolarās literatūras kaudzēm. Komandiera seja savilkās izbrīnā, un aiz pārsteiguma viņš iesaucās:

—   Visai pasaulei nez kādēļ radusies interese rakstīt japaņiem. Vai ilgi jums vēl pietiks darba, pastmeistaru kungi?

—   Ivan Gracianovič! Tic visi ir viduvēji sacerējumi, bet mūsu rokās pašlaik atrodas kāda sevišķi ražīga autora darbs. Būsim spiesti laupīt prieku Japanas kara ministram. Skatieties! — rādīdams uz saiņiem, atbildēja vecākais virsnieks.

—   Uzšķērdiet eksponātus! — komandieris pavēlēja.

Papīra ruļļi virsnieku rokās čaukstēja, no uzblīdušajiem saiņiem viņi vilka laukā manuskriptus, kartes, plānus. Ar tiem kā ar salvetēm bija noklāts viss garais kopkajites galds. Visi rau-

dzijās uz Līdi. Bet tas veikli pāršķirstīja biezos manuskriptus un vienaldzīgi nolika atpakaļ, neteikdams ne vārda. Tie bija izraibināti ar noslēpumainām japaņu hieroglifu zīmēm. Viņa uzmanību piesaistīja angļu uzraksti, un Līde, noliecies pār galdu, skaļi pavēstīja:

—  Ziemeļindijas un Afganistanas topogrāfiskā karte.

—   Indijas dzelzceļu militāro vilcienu kustības grafiks.

—   Bet šinī kartē parādīts angļu un iezemiešu karaspēka novietojums Indijā miera laikā.

Skanēja izbrīnījušos virsnieku saucieni.

—  Tagad saprotams, kāpēc kapteinis Džonss pieņēmis šos saiņus bez dokumentiem un paraksta, — vecākais virsnieks rezumēja.

Komandieris vērīgi aplūkoja katru dokumentu atsevišķi. Japaņu manuskripta nesaprotamā teksta vidū bija arī atsevišķi Indijas kalnaino vietu plāni ar dīvainām atzīmēm, kuras neviens šeit nespēja atšifrēt. Komandieris nolika papīrus atpakaļ un plaši iepleta rokas:

—   Nelaime, ka nesaprotam, kas te japaņu valodā rakstīts par šīm kartēm. Droši vien kara strateģiem un politiķiem tas būtu svarīgi. Skaidrs ir viens — šo smalko darbu veicis Japanas militārais atašejs Indijā.

Vecākais virsnieks smiedamies piebilda:

—   Intelligence service šoreiz bijusi gauži miegaina.

Japanas pretizlūkošanas saiņus komandieris pavēlēja nolikt

sāņus un apzīmogot un, dodamies uz durvīm, teica:

—   Sos saiņus izņemt no pasta un glabāt atsevišķi! Domāju, ka mūsu diplomāti un Galvenais štābs pateiks mums paldies par lielo lomu.

Ar to «Dņepras» darbība beidzās. Kreiseris tiešā ceļā devās uz Krieviju. Iebrauca tikai Džibuti ostā, lai papildinātu ogļu krājumus. Jūlija vidū «Dņepra» ieradās Kronštatē.

«Terekai» bija uzdots .ieņemt rajonu, kas atrodas simt līdz divsimt jūdzes uz dienvidaustrumiem no Sikokas salas. So rajonu šķērso tvaikoņi, kas no Dienvidķīnas jūras dodas uz Kobi vai Jokohamu. Pēc dažām dienām kreiseris jau vientuļi klaiņāja Klusā okeana ūdeņos, pildīdams tādus pašus pienākumus, kādi bija uzlikti tā amata brāļiem.

«Tereka», salīdzinot ar pārējiem trim kreiseriem, bija visvājāk apbruņota ar artilēriju: divi Kanē sistēmas 120 milimetru lielgabali un divpadsmit amerikaņu 76 un 57 milimetru ātršāvēji. Tie bija apgādāti nevis ar optiskiem, bet ar vienkāršiem, novecojušiem un pa daļai pat bojātiem tēmēkļiem. Šaubīgas šķita arī paštaisītās šaušanas tabulas-, ko steigā sastādījuši flagmaņa artileristi, tā sakot, pēc acumēra, nepārbaudot praksē. Patronu pie-

gādes ierīces, ko iekārtoja Liepājas ostā, bija rokām darbināmas, pavisam primitīvas. It kā tīšu prātu, kā Jaunu cita gribu pildīdami, kreiserim tika sakomplektēti no flotes rezerves iesaukti komendori. Agrāk Kanē lielgabalus viņi nebija pat redzējuši, un arī tagad nebija paspējuši iemācīties ar tiem šaut. Koka virsbūves, daudzās kajites ar mīkstajām mēbelēm, paklājiem, aizkariem un vispār milzums tāda matcriala, kas var dot vielu ugunij, vēl vairāk samazināja «Terekas» kaujas spējas, un nebija arī ugunsdzēsības inventārā. Tas viss nevarēja veicināt moža garastāvokļa rašanos apkalpē, ko turklāt plosīja arī šķiriskas nesaskaņas. Tiesa, ļaudis nebija gļēvuļi, bet viņu garīgais noskaņojums bija tāds, ka labāk jau pretinieku nesastapt.

Un tomēr «Tereka» centās veikt savu uzdevumu. Signalisti, atrazdamies uz tiltiņa, vērīgi uzmanīja apvārsni. Pie pielādētiem lielgabaliem dienu un nakti dežurēja komendori un virsnieki. Pats komandieris, sardžu priekšnieki un stūrmaņi vairāk vai mazāk apzinīgi pildīja savus pienākumus.

Jau pirmajā kreisēšanas dienā «Tereka» sastapa ārzemju tirdzniecības tvaikoņus. Atkarībā no tā, kādai nacijai tie piederēja un uz kurieni brauca, vienus apskatīja, citus ne. Tā aizgāja diena pēc dienas, un nedēļas laikā «Tereka» pārbaudīja kādus divdesmit tvaikoņus. Neviens no tiem neveda kontrabandu.

Mākoņainā 23. maija rītā kā parasti pulksten 5 un 30 minūtēs uz «Terekas» ietrīsuļojās svilpes, skanēja sardzes apakšvirsnieku saucieni. Kuģis atdzīvojās, un sākās jauna diena. Pusstundu pēc komandas modināšanas pie apvāršņa labajā pusē iezīmējās divmastu tvaikonis. Tas brauca «Terckai» pretim. Kreisera komandieris pavēlēja pavirzīt kursu uz nordvest un paātrināt gaitu, lai drīzāk tuvotos tvaikonim. Pēc stundas tas pūpē uzvilka angļu flagu. «Tereka» pacēla «stop» signālu un raidīja vienu tukšu šāvienu. Abi kuģi apturēja mašīnas. Pēc piecpadsmit minūtēm no «Terekas» nolaida velbotu, uri mičinanis Andrejevs kopa ar praporščiku Gasabovu devās apskatīt tvaikoni. Puksten astoņos rītā velbots atgriezās kopā ar angļu tvaikoņa «Aikona» kapteini. «Tereka» tūdaļ uzņēma kursu zīdost 45°, un «Aikona» brauca pa priekšu, lai pavirzītos uz drošāku apskates vietu. Pēc divu stundu brauciena kuģi apstājās. Mičmanis Andrejevs un praporščiks Gasabovs kopā ar angļu kapteini velbotā devās apskatīt «Aikonas» kravu. Kravā lielāko tiesu bija rīsi un kvieši, pieci tūkstoši tonnu, un tvaikoņa kapteinis Stons paziņoja, ka viņš nezinot, kam īsti adresēta krava, ko tas veda uz Japanas ostām Kobi un Jokohamu. «Terekas» kuģa komisija atzina «Aikonas» kravu par kara kontrabandu. Japanas krastu tuvumā un pamatīgajā vējā tvaikoni izkraut nebija iespējams, tāpēc nolēma to nogremdēt. Komandieris Panfjorovs komisijas lēmumu apstiprināja,

un pulksten divos dienā no tvaikoņa sāka pārvietoties ekipāžā ar savu mantību. Pulksten 5 un 23 minūtēs «Aikonu» uzspridzināja ar divām patronām, kuras mašīnu nodaļā novietoja mičmaņa Andrejeva komandētā spridzinātāju grupa. Pūpe iegrima, bet tvaikonis arvien vēl turējās virs ūdens. Komandieris Panfjorovs ilgi un pacietīgi gaidīja, kad beidzot «Aikona» nogrims. Viņa melno acu nemierīgais skatiens nepārtraukti vērsās gan uz tiepīgo tvaikoni, kas, šķiet, nevēlējās līst dzelme, gan uz virsniekiem, kuri stāvēja uz tiltiņa. Kā redzams, viņš sāka uztraukties. Pēkšņi tas trūkās augšā no savas vietas un, saraustīti žestikulēdams, rokas plātīdams, griezās pie artilērijas virsnieka leitnanta Slučevska:

—  Vladimir Vladimirovič, kas tad īsti ir? Mēs laikam te stāvēsim un gaidīsim tik ilgi, kamēr ieradīsies japaņi un nogremdēs mūs ātrāk nokā mēs šo angli. Izšaujiet uz «Aikonu» granatas, — tomēr komendors gūs kādu nekādu praksi.

—   Bet jūs, Jūlij Gotfridovič, — komandieris vaicāja savam palīgam vecākajam virsniekam Spietam, — kā jūs domājat, vai nevajadzētu piebraukt tuvāk pie mērķa?

Abas komandiera pavēles izpildīja. «Tereka» piebrauca pie pusnogrirnušā tvaikoņa tuvāk, un drīz vien iedārdējās kreisera artilērija. Nogranda divdesmit divi šāvieni no 76, 120 un 57 milimetru lielgabaliem. Kaut gan priekšgalā un pūpē zem ūdens līnijas izsita caurumus, tvaikonis joprojām negrima, tikai jūtami ieslīga jūrā ari ar smaili. Kreiseris neattālinādamies gaidīja tvaikoņa nāvi. Pulksten 11 un 30 minūtēs naktī sardzes priekšnieks leitnants Slučcvskis, sardzes virsnieks praporščiks Kočins un sardzes matroži ieraudzīja, ka no tvaikoņa uzšaujas spožas liesmas, sadzirdēja sprādzienus un klāju brikšķēšanu. Trokšņa iztraucēts, no kajites iznāca komandieris Panfjorovs un jokodamies teica artilērijas leitnantam Slučevskim:

—   Beidzot tomēr! Tikai tagad1 , Vladimir Vladimirovič, jūsu šāviņi aizlidojuši līdz mērķim. Kā rādās, tie jums iekārtoti ar uzvelkamu mcchanismu kā elles mašīnas un sprāgst tikai stundu pēc trāpījuma. Ar tādu artilēriju gan ir posts!

—   Droši vien_ tvaikoni bijušas kādas spridzināmās vielas, — Slučevskis atbildēja.

Divdesmit minūtes pēc eksplozijas «Aikona» pazuda zem ūdens, un «Tereka» devās tālāk.

Augšējais klājs kļuva tukšs. Palika tikai sardzes vīri, un vientuļš stāvēja arī angļu kapteinis. Sis vienkāršais vecais vīrs, jūras rūķis,_ kam visa dzīve droši vien bija saistīta ar ūdens klajiem, skumīgi raudzījās tumsā, kur tikko bija nogrimis viņa tvaikonis. Viņš jutas tik nomākts un apbēdināts, it kā būtu šķīries no dzīvas un dargas būtnes.

«Aikonas» komandā bija gandrīz vienīgi melnie. Septiņdesmit trīs nēģeri, bet ang|i tikai vienpadsmit. Divdesmitā gadsimta vergi izskatījās nožēlojami. Acīm redzot zem angļu flagas dzīve tiem bijusi rūgta. Uz «Terekas» klaja bikli kāpa puspliki cilvēki, tik tikko apseguši kailumu ar krāsainām skrandām. Katrs nesa sainīti ar savu nabadzīgo mantību un kaltētām zivīm. Pēc viņu novārgušajām sejām, kurās plaiksnījās dziļš apmulsums, bija redzams, ka uz kara kuģa tie gaida pašu ļaunāko. Viņi satraukti vēroja apbruņotos krievu matrožus un virsniekus, it kā cenzdamies uzminēt, kādā veidā šie baltie tūliņ viņus nobendēs: vai nošaus vai vienkārši apkaus kā lopus. Bet viņus aizveda uz baku un novietoja zem sauljuma. Melnie cilvēki saprata, ka šie baltie, ģērbušies neredzētos formas tērpos, ir pavisam citādi ļaudis. Tie viņus nedauza, neuzkliedz, bet laipni smaida, un daži pat draudzīgi uzsit viņiem uz kailajiem, izdilušajiem pleciem. Sie baltie viņiem teica kaut ko nesaprotamu, smējās, turēdami ciet savus degunus un ar pirkstiem rādīdami uz zivīm. Tās bija iepuvušas un izplatīja kuģī riebīgu smaku. Melnos gūstekņus drīz vien atstāja pavisam mierā.

Šķiet, viņi nemaz neuztraucās, ka bojā gājis kuģis, ar kuru viņi braukuši. Galīgi pārliecinājušies, ka krievu jūrnieki netaisās tos slepkavot un nedarīs viņiem neko [aunu, tie apmierinājās pavisam. Vieni rakņājās savās mantiņās, citi kāri plēsa ar zobiem sausās zivis, it kā veselu nedēļu nebūtu ēduši. Tikai daži, arī dīvainas vienaldzības pilni, lāgiem pameta skatienus uz to pusi, kur vēl nesen viļņos šūpojās viņu kuģis, kas tagad bija nogrimis.

Pagāja puse mēneša. «Tereka» bez piedzīvojumiem un kaujas trauksmēm turpināja kreisēšanu. Tikai 8. jūnijā vēl gadījās nemierīga diena. Laiks bija skaidrs, un apvārsnis staroja apbrīnojamā jūras klaja dzidrumā, kas īstus jūrniekus visu mūžu allaž kārdina doties tālēs. Bet tad kā dīvains briesmonis saules staros aiz apvāršņa rāpās augšup milzīgs tvaikonis. Divi gari masti, šķiet, balstījās tieši debesīs. Sardzes priekšnieks — mičmanis Inojevss ieskatījās pulkstenī — bija puspieci pēc pusdienas — un ziņoja par notikumu komandierim. «Tereka» paātrināja gaitu un, uzņēmusi kursu zīdvest 55°, devās uz tvaikoni. Pēc pusstundas, kad attālums starp abiem kuģiem samazinājās, «Tereka» noskandināja kaujas trauksmi, raidīja vienu tukšu šāvienu un signalizēja apstāties. Virs tvaikoņa pūpes uzvijās dāņu flaga. Mičmanis Andrejevs un praporščiks Gasabovs ar velbotu nokļuva līdz tvaikonim un no turienes ar semaforu paziņoja, ka «Princese Marija» no Kopenbagenas braucot uz Japanu. Mičmanis Andrejevs, pārmeklējot svešo kuģi, atrada, ka trīs tūkstoši pieci simti tonnu lielajā kravā galvenokārt ir tērauds un dzelzs. Tur bija vagonu atsperes, skrūves, naglas, riteņi. Tas viss varēja noderēt militārām vajadzībām. Kopā ar kuģa komisijas locekļiem velbotā uz «Tereku» atbrauca arī tvaikoņa kapteinis dānis Ingemanis.

Kapteini Ingemani aizturēja līdz rītam. No kreisera pa ruporu paziņoja uz «Princesi Mariju»: «Turēt kursu tieši uz austrumiem ar 5 mezglu ātrumu.» Kuģi devās uz priekšu — «Tereka» veda .kontrabandistu uz nāves soda vietu. Sākās kuģa komisijas sēde, un pusnaktī kapteinim Ingemanim paziņoja lēmumu: tvaikoni nogremdēs. Kapteinis sāka skaļā balsī draudēt:

—   Es par jums sūdzēšos. Vēlāk nožēlosiet. Mūsu tvaikonis taču pieder akciju sabiedrībai, kurā piedalās arī ķeizariene — atraitne Marija Fjodorovna un lielkņazs Aleksandrs Michailovičs.

Pēc kapitālistiskās iekārtas tikumiem un sakarā ar dāņu un krievu dinastiju radniecību tas varēja būt pilnīga taisnība. Panfjorovs bija nenoteikts vīrs, tāpat kā citu šādu kuģu komandieri. Noklausījies dānī, viņš sāka šaubīties. Tad iejaucās virsnieki:

—   Kapteinis melš blēņas, bet mēs klausāmies.

—   Un, kaut arī būtu taisnību teicis, tik un tā viņa «Princesi» nolaidīsim dibenā …

Komanda, no ziņnešiem padzirdējusi jauno vēsti, sāka uztraukties:

—   Mūsu cariene karā palīdz Japanai.

—  2ēl, ka viņas pašas nav uz tvaikoņa. Nogremdētu ar visu kuģi.

Ingemanis atteicās parakstīt kuģa komisijas protokolu un iesniedza protestu, ko komisija atstāja neievērotu.

Pa to laiku «Tereka» ar sagūstīto tvaikoni aizvirzījās arvien tālāk no parastajiem jūras ceļiem. Pienāca skaidrs 9. jūnija rīts. Pulksten pussešos pēc kreisera signālā «Princese Marija» apstājās. No tvaikoņa veda projām apkalpi un tās mantas. Ap pusdienas laiku atgriezās pēdējā laiva. Podporučiks Maksimovičs airu kuterī kopā ar spridzinātāju grupu devās uz tvaikoni, kura kravas tilpnēs novietoja divas astoņpadsmit mārciņu smagas spridzināmās patronas un atvēra kingstonus.

Kapteinis Panfjorovs, stāvēdams uz tiltiņa, vērās nāvei lemtajā tvaikonī un, kā redzams, ar savu darbu bija apmierināts. Viņa kustībās nemanīja parastās nervozās steigas. Slaidi vilkdams labo roku, viņš glaudīja melnos, mazliet iesirmos matus, kas apēnoja kalseno seju, kārtoja apkakli, kura tievajam kaklam bija pārāk liela. Kapteini mulsināja tikai laika maiņa: kaut drīzāk … Paraudzījies mākoņos, kas jau sāka aizsegt debesis, Panfjorovs nepacietīgi izņēma pulksteni. Tas rādīja bez desmit minūtēm divi.

—   Nāves soda izpildīšana kontrabandistam jau ilgst divdesmit stundas, — komandieris mierīgi noteica, ar melnajām acīm pārlaizdams jautru skatienu saviem palīgiem.

Un tai pašā mirklī, it kā atbildot uz komandiera nepacietīgajām dornām, tvaikonis ļaužu acīm pazuda. Tanī vietā pacēlās biezu dūmu mākonis, un tūlīt atskanēja sprādzienu dārdi. Vēja dzītie dūmi kā atvilkts priekškars slīdēja vestzīdvest virzienā. Tagad tvaikonis atkal kļuva redzams, bet vairs nebija tik milzīgs. Sķict, raudamies arvien mazāks, tas lēni grima ar priekšgalu ūdenī. Jūrnieki nenolaida no «Princeses Marijas» acu, bet tā, arvien straujāk urbdamās ar priekšvadni jūrā, pēc dažām minūtēm pavisam pazuda no līmeņa.

Komandieris Panfjorovs, pievērsdamies stūrmanim — leitnantam Matusevičam, teica:

—   Nikolaj Nikolajevič, tagad mēs dosimies tieši uz Bataviju …

Stūrmanis Matusevičs, drukns tumšmatis, pārliecies pār karti, ar raksturīgu kustību strauji pagrieza galvu uz stūres vīra pusi un samtainā baritonā paziņoja kursu:

—   Zīdvest 70°.

«Tereka» turpinaja kreisēšanu. Atkal gadījās tvaikoņi. Uz viena, kas devās uz Sanhaju, pārvietoja dāņus. Otru tvaikoni apskatot, virsnieki dabūja kādu angļu avīzi. Izlasīja telegramu, kas vēstīja pasaulei, ka krievu komerctipa kreiseris korsara gaitās braukājot pie Japanas austrumu krastiem. Nebija grūti iedomāties, ka runa ir par «Tereku».

Pēc «Princeses Marijas» nogremdēšanas komandieris Panfjorovs nekādi nespēja apmierināties — ja nu tiešām izrādās, ka carienei pieder tās akciju sabiedrības pajas? Un tagad presē iespiesta arī šī telegrama! Bija jāsāk domāt, kā kreisēšanu izbeigt. Bet «Tereka» negaidot iekļuva varen nikna .taifūna joslā. Visapkārt viss uzreiz pārvērtās. Šķita, ka Klusais okeāns sācis nevaldāmi trakot un sajaucies ar zemo, mutuļojošo mākoņu skrandām. Viss jūras klajš pieblīvējās ar pelēku dūmaku, ar viļņu pauguriem, kas cēlās un grima, ar virpuļojošām putām un šļakatām, kuras šķīda kā zirņi. Rēkoņa nomāca cilvēku balsis, un, lai saklausītu vārdus, bija jākliedz pilnā kaklā. Desmitiem tonnu ūdens rāpās uz kreisera klāja, plūda tur kā krācošas straumes, bet kuģis zvalstījās no vienas puses uz otru, šķiet, cenzdamies nokratīt šo nastu. «Terekas» stāvs raustījās, it kā to dauzītu tarans. Tobrīd neviens vairs nedomāja par kontrabandistu tvarstīšanu. Viena daļa komandas stāvēja uz tiltiņa, pārējie sabēga iekšējās telpās un, noslēguši lūkas, tupēja tur kā ielenktā fortā. Taifūns viņus svaidīja divas dienas un naktis, un tad, gluži kā atmaksa par visām mokām, iestājās saulains laiks.

Pēc dažām dienām «Tereka» šķērsoja ekvatoru un iebrauca dienvidu puslodē. Kreiseris devās uz Zonda jūras šaurumu, kas Sumatru šķir no Javas. Dienā klājs bija ļaužu pilns. Tagad viņu skatieni vairs nemekleja kontrabandas tvaikoņus, bet priecājās par jaukajam tropu ainavām. Garām slīdēja daudzas jo daudzas sīkas salas. Zem karstās debess, rāmā spīguļojošā un tik gludā ūdeņu klaidā, it kā saules stari to būtu nopulējuši, gulēja zaļi pakalni, līdzīgi izkaisītiem smaragdiem. Virs lielākajām salām bija redzami kalni, kuru galotnes atgādināja dzidri zilus tvaikus. Kur Zonda archipelaga krasti bija lēzeni, tur pie pašas jūras, it kā lūkodamās tajā, bija sanākušas kokosa palmas. Notālēm šķita, ka tās aug tieši no ūdens un, lepodamās ar krāšņajiem vainagiem, peld pretim kuģim.

«Tereka» nošķīrās no eskadras 12. maijā, bet 10. jūnijā ieradās Batavijā, kur izmeta enkuru. Gandrīz veselu mēnesi «Tereka» bija braukājusi viena. Holandieši neatļāva uzturēties ostā ilgāk par divdesmit četrām stundām. Lai nokļūtu līdz paredzētajai ostai, kreiserim vajadzēja uzņemt kurināmo septiņām dienām. Bet Batavijā puse laika pagāja, gatavojoties ogļu iekraušanai un meklējot Krievijas konsulu, kas bija aizklīdis uz kādu vārda dienu. Iezemieši šo darbu neuzņēmās — nevarēja vienoties par algu. Komandieris Panfjorovs jāva vaļu skopumam, un tā bija viņa kļūda. Viņš nolēma iztikt ar apkalpi vien. Bet nogurusi komanda negribīgi krāva ogles. Arī virsnieki ne visai centās skubināt matrožus. Tāpēc «Tereka» apgādājās ar kurināmo tikai kādām trim dienām. Protams, atjautīgāks komandieris tomēr dotos jūrā un tur, sastapis kādu tvaikoni, pārējās ogles iepirktu par dārgāku cenu. Bet Panfjorovs to nedarīja. «Terekai» bija jāatbruņojas un neitrālā ostā jāgaida līdz kara beigām.

Kad «Dņepra», «Riona», «Kubaņa» un «Tereka» nošķīrās no eskadras un devās kreisēšanas gaitās, uz mūsu bruņu kuģa «Orjols» daudz par tiem runājām. Virsnieki domāja, ka admiralis Rožestvenskis aizsūtījis palīgkreiserus uz Sangaras vai Laperuza šaurumu, lai tur izdarītu demonstrāciju. Šie četri kuģi varētu apšaudīt ienaidnieka krastu un sacelt Japanā lielu traci. Iespējams, ka japaņu flote, kā tālāk sprieda mūsu virsnieki, dotos uz vienu no šiem šaurumiem, domādama, ka tur darbojas mūsu galvenie spēki. Bet pa to laiku 2. eskadra netraucēti izbrauktu cauri Cusimas šaurumam.

Taču īstenībā šiem četriem kreiseriem tika uzticēti citi uzdevumi, un viss pasākums beidzās ar bezjēdzību, kas bija tik raksturīga visai mūsu eskadrai.

KAS NORĀVA JAPĀNAS FLAGU?

Bruņu kreiseris «Admirālis Nachimovs», tāpat kā citi mūsu kuģi, Cusimas šaurumā ieradās pārkrauts. Kreiseris veda ne vien liekus ogļu krājumus, kuru pietiktu trīstūkstoš jūdzēm, braucot ekonomiskā gaitā, bet arī apmēram tūkstoš tonnas saldūdens, kas bija saliets starp abiem kuģa dibeniem. Tāds pats stāvoklis bija ar pārtiku un smērvielām. Kādēļ tas viss bija vajadzīgs tik milzīgā daudzumā? Šķita, ka kreiseris dodas nevis karā, bet uz Ziemeļpolu, kur nekas nav dabūjams.

Sakarā ar cara kronēšanas dienu komandai pavēlēja pārģērbties goda drānās. Pulksten vienpadsmitos svilpe aicināja degvīnu dzert un pusdienot. Uz augšējā klāja uznesa vara kannu ar rumu. Matroži nostājās rindā pēc sava kausiņa. Tobrīd no visām pusēm atskanēja saucieni:

—   Dodiet ceļu!…

Tas nozīmēja, ka uz klāja ieradies vecākais virsnieks — otrā ranga kapteinis Grosmanis. Viņš bija tuvredzīgs un nevienu savu matrozi pēc izskata nepazina. Gadījās, ka viņš pat kuģa priekšmetus neatšķīra no cilvēkiem un valdonīgi sauca:

—   Dodiet ceļu!

Matroži to bija pamanījuši un katrreiz, tikko viņš tuvojās, atkārtoja šo frāzi.

Tagad, turēdams rokā revolveri, viņš piegāja pie ruma kannas un uzmanīja, lai batalieris neizsniedz kādam otru kausiņu. Disciplīna uz kreisera bija .iedragata. Grosmanis par to nelikās ne zinis, tāpat arī par to, ka komanda viņu lāgā neieredz. Sadzirdējis matrožu saucienus, viņš pietvīka gluži sarkans un, revolveri pacēlis, kliedza:

—   Klusējiet! Nošaušu!

Matroži atbildēja, vēl stiprāk saukdami, dažādās balsīs atkārtodami vienu un to pašu:

—   Dodiet ceļu!…

Troksnis aizvēlās līdz vadīšanas kabinei. Kreisera komandieris — pirmā ranga kapteinis Rodionovs iznāca no kabines un, pagājies pa garenisko tiltiņu, apstājās iepretim augšējā klāja vidum, kur pašlaik dalīja rumu. Pamazs, salīcis, ar rudām, tabakas dūmu iekrāsotām ūsām, viņš vērīgi paraudzījās uz vecāko virsnieku un nočamstināja ar bezzobaino muti:

—   Vladimir Aleksandrovič, papūlieties uznākt pie manis kabinē!

Grosmanis apmulsis gāja projām, un matroži, skaļi smiedamies, vēlreiz nokliedza:

—   Dodiet ceļu!

Komanda sāka pusdienot. No kopkajites atšalca orķestra skaņas, kuras lāgiem pārtrauca «urā» saucieni. Tur virsnieki dzēra šampanieti par slavu krievu ieročiem.

Kad pie apvāršņa parādījās ienaidnieka galvenie spēki, kreiseri sāka .vadīt no kaujas torņa. Pirmajiem lielgabalu dārdiem atskanot, komandieris Rodionovs noņēma cepuri un, krustu pārmetis, skaļi noteica:

—   Debesu tēv, glāb mūs!

Līdz vakaram artilērijas kaujā kreiseris dabūja bortos kādas trīsdesmit rētas, bet visas virs ūdenslīnijas. Sagrāva lielāko tiesu virsbūves, laivas un dažādus instrumentus. Dažus lielgabalus izsita no ierindas. Cieta arī apkalpe: kādus divdesmit cilvēkus nogalināja un apmēram piecdesmit ievainoja.

Saulei norietot, komandieris Rodionovs deva rīkojumu:

—   Sagatavoties mīnu uzbrukumiem! Starmešus nolikt savās vietās!

Dienā starmeši bija paslēpti gareniskajā gaitenī. Tagad tos uzstiepa augšā. Kaujas apgaismojumu beidza kārtot tieši tanī brīdī, kad sākās mīnu uzbrukumi. «Nachimovs» kaujas kolonā brauca pēdējais. Varbūt tāpēc tam tik nikni uzbruka mīnu kuģi. Bet «Nachimovs» ar prožektora stariem vēl rādīja tiem savu atrašanās vietu un vilināja tos kā bāka nakts putnus.

Pēkšņi stūres vīrs Avramčenko, dūšīgi noaudzis gvards, kas stāvēja pie kaujas torņa, nodārdināja gluži kā taurē:

—   Mīnu kuģis blakus! Pa labi! Šķērso mūsu kursu!

Ienaidnieka mīnu kuģi tūdaļ iznīcināja ar astoņcollu lielgabalu šāviņu, bet japanis savu uzdevumu jau bija veicis. Kreiseris salēcās no sprādziena. Satricinājums bija tik spēcīgs, ka kaujas tornis izsitās no savas vietas un šķindēdamas pajuka sadragāto iluminatoru stikla šķembas.

Neviens nezināja, kur noticis sprādziens. Daži matroži, atrazdamies kuģa pakaļējās nodaļās, domāja, ka sprādziens nograndis tepat kaut kur blakus, netālu, un aizejot cieši noblīvēja aiz sevis durvis. Mašīnu komanda un kurinātāji metās uz izejas trapiem. Kaujas tornī, ne pie viena sevišķi nevērsdamies, komandieris aizsmakušā balsī izrīkoja:

—   Svilpt visus augšā! Tūliņ caurumu nosegt ar plāksteri! Grimstam!

Taču torpēdas trāpījuma vieta nebija zināma. Ļaudis skraidīja turp un atpakaļ, pilnīgi pārliecināti, ka tūliņ kopā ar kuģi noies dibenā. Pēc sprādziena kādas desmit minūtes pagāja neiedomājamā juceklī. Beidzot atskanēja svilpe, un tūlīt bija dzirdama vecākā bocmaņa Ņemona balss:

—   Caurums labajā pusē kuģa priekšgalā! Visi augšā! Aizvilkt plāksteri!

Tikai tagad noskaidrojās, ka torpēda sadragājusi labo bortu iepretim noliktavai. Tā un dinamomašīnu nodaļa tai blakus uzreiz pieplūda ar ūdeni. Elektriskās spuldzes apdzisa. Ļaudis pameta savus posteņus un, skriedami augšā, noblīvēja aiz sevis durvis. Bet ari šāda rīcība nespēja aizturēt mutuļojošās straumes. Durvis bija izrūsējušas, gumijas izolācijā pilnīgi nederīga, ūdensnecaurlaidīgās šotes spiedienā uzpūtās kā buras vējā, neizturēja un pārsprāga. Ūdens rēkdams plūda arvien tālāk, gāzās iekšā tauvu nodaļās, krāsotāju telpā, ķēžu kastē, ogļu bedrēs, pārtikas nodaļās, šķērsun gareniskajā gaitenī. Odens piepildīja mīnu un bumbu pagrabus, kuru lūkas vairs nevarēja aiztaisīt, jo traucēja nekārtīgi sagāztās brusas.

Kreisera priekšgals slīga jūrā, bet pūpe cēlās ārā no jūras. Gaita kļuva gausāka. Eskadra attālinājās no «Nachimova», atstādama to vienu. Salaboja elektrisko apgaismošanu, strāvu paņēma no pūpes dinamomašīnām. Bet tūliņ no tiltiņa nāca rīkojums:

—   Aizsegt starmešus un izdzēst visas ārējās ugunis!

Kreiseris novirzījās no kopējā kursa pa labi un, paglābies no

mīnu kuģiem, apturēja mašīnas. Apmēram simt cilvēku stājās pie cauruma aizsegšanas ar plāksteri. Bet eskadras brauciena laikā šādas praktiskās apmācības nebija notikušas, un tāpēc arī tagad neviens nezināja, kā sekmīgāk veikt uzdevumu. Priekšniecības rīkojumi bija pretrunīgi. Visi bez jēgas skraidīja un cits caur citu sauca. Grūtības radīja arī tas, ka vīri strādāja tumsā, pūta spēcīgs vējš, kuģis bija ieracies ar priekšgalu jūrā un sasvēries uz labajiem sāniem gandrīz astoņus grādus. Turklāt plākstera uzlikšanu traucēja labais enkurs. Jau dienā šāviņš bija notriecis to no parastās vietas, un tagad tas karājās enkurlīžā iestrēgušajā ķēdē. Ilgi vajadzēja noņemties, kamēr ķēdi pārcirta un enkurs iegāzās jūrā. So darbu vadīja vecākais virsnieks Grosmanis. Viņš vairs nelamājās, viņš tikai lūdzās aiz aukstuma trīcošā balsī:

—   Brāļi, dūšīgāk, citādi noslīksim!

Arī matroži vairs nekliedza viņam: «Dodiet ceļu!» Uzmanība bija pievērsta tikai kuģa glābšanai.

Beidzot plāksteri kā nekā uzlika, taču izrauto caurumu tas neaizsedza. Ūdens plūda arvien klāt, kaut gan ugunsdzēsības, centrbēgu un rotacijas sūkņi to pastiprināti sūknēja laukā no priekšējā nodalījuma. Ūdens jau sāka pārplūdināt dzīvojamo klāju.

Mašīnas pārslēdzās uz lēno gaitu.

Uz tiltiņa sapulcējušies virsnieki sprieda, kādu kursu ieturēt. Noskaidrojās, ka kreiseris šādā posta pilnā stāvoklī nespēj ne panākt eskadru, ne sasniegt Vladivostoku. Tāpēc atliek tikai viens — tuvoties krastam, ļaudis izglābt, bet kuģi nogremdēt. Taču komandieris strupi noteica:

—   Kurss — nordost divdesmit trīs grādi!

Un nebilda vairs ne vārda.

Lai samazinātu kuģa sānsveri, kurinātāji stiepa ogles no labā borta uz kreiso.

Nepaspēja ļaudis ne atjēgties, kad atskanēja komanda:

—   Apkalpe, pie lielgabaliem!

Neviens nešaubījās, ka atkal sākas mīnu uzbrukumi. Virsnieki un matroži, kas atradās augšā, redzēja, kā priekšā, kursu šķērsodami, virzas nelieli, tumši kuģi. To skaits sniedzās pāri divdesmit, un uz katra dega uguntiņa. «Nachimovs» sagatavojās mīnu uzbrukuma atsišanai. Komcndori notēmēja lielgabalus uz uguntiņām, kas nāca arvien tuvāk. Bet tad kāds priecīgi pavēstīja, it kā ziņotu, ka ļaudīm piespriests apbalvojums:

—   Nešaujiet! Tie ir zvejnieku kuģi!

Tikai tagad visi atskārta — ja jau tie būtu mīnu kuģi, tad, uzbrukumiem gatavodamies, nebrauktu ar atsegtām ugunīm.

Drīz vien visu domas atkal pievērsās patiesām briesmām. Kad uzlēca mēness, matroži, grūti nopūlēdamies, papildus uzlika caurumam buru, jo otra plākstera nebija. Taču kreiserim nelīdzēja arī tā. Kuģa smaile ie,grima arvien vairāk. Viss «Nachimova» priekšgals līdz trīsdesmit sestajai brangai bija pieplūdis. Divdesmit gados, pa jūrām braukājot, šote šeit bija izrūsējusi un ūdens spiedienā sāka liekties, it kā būtu taisīta no kartona. Matroži, likdami uz spēles savu dzīvību, mēģināja nostiprināt šoti ar koka brusām, bet tā laida ūdeni pa šuvēm kā caurs aizsprosts, un strūklas šļāca skanēdamas. Tas bija pēdējais šķērslis, kas kuģi šķīra no priekšējās nodaļas. Ja šī šote neizturēs, tad katli eksplodēs un kreiseris tūdaļ noies dibenā.

Pēc kuģa mechaniķa iniciativas beidzot ieslēdza atpakaļgaitu, kreiseris apgriezās un virzījās uz priekšu nevis ar smaili, bet ar pūpi. Izrādījās, ka šis manevrs ir veiksmīgs. Ūdens spiediens ievērojami mazinājās, un katastrofa uz laiciņu bija novērsta.

Kreisera pakaļgals pacēlās tik augstu, ka dzenskrūves grima jūrā tikai līdz pusei, un lāpstiņas dauzīja ūdeni kā milzīgas plaukstas. Tagad kreiseris lāga neklausīja stūrei un nespēja dot vairāk kā trīs mezglus stundā. Uz tiltiņa virsnieki mēģināja pierādīt komandierim, ka šādos apstākļos «Nachimovs» braukšanai vairs neder un ka jārūpējas tikai par cilvēku glābšanu. Rodionovs ilgi nebija ar mieru mainīt kursu.

—   Nu labi, — viņš beidzot skumīgi nočamstināja. — Dosimies uz Korejas krastu! Tur ar ūdenslīdēju palīdzību aizlāpīsim izsisto caurumu un tad atkal brauksim uz ziemeļiem. Mums jānokļūst Vladivostokā.

Komanda nepacietīgi gaidīja, kad beigsies briesmīgā nakts. Tikai nedaudzi spēja aizmigt. Visi jutās uz dzīvības un nāves robežas. Tāpēc tie tik priecīgi apsveica pirmās rītausmas pazīmes.

Bet, kad parādījās saule, viņi ieraudzīja nepazīstamu kalnu galotnes. Neviens nezināja pateikt, kam pieder šis krasts.

Naktī ūdens spiedienā izjuka izdēdējušās gareniskās šotes, un jūra pamazām piepildīja kreisā borta pagrabus. Pie šā paša borta komanda bija sastiepusi arī daudz ogļu. Uz rīta pusi sānsvere samazinājās, toties viss kuģa priekšgals vēl vairāk iegrima jūrā. Komandieris uztraukdamies pavēlēja:

—   Stūrēt uz krastu!

—   Klausos, — atbildēja vecākais stūrmanis — leitnants Kločkovskis.

Cietzeme bija vēl četras jūdzes, kad izmērīja dziļumu — četrdesmit divas asis. Mašīnas apturēja. Caurumu caurumos sašautais un daudzajos braucienos novecojušais «Nachimovs» apstājās, lai šeit uz visiem laikiem pazustu no jūras līmeņa.

Komandieris Rodionovs, uzzinājis, ka priekšā ir Cusirnas salas ziemeļu smaile, sadusmojās uz stūrmani:

—   Pavēlēju stūrēt kuģi uz Korejas krastu, bet ko jūs esat izdarījis?

Leitnants Kločkovskis, cauri brillēm raudzīdamies komandierī, sarņulsis atbildēja:

—   Centos precizi izpildīt jūsu rīkojumu, bet pēc sprādziena, kas vakar satricināja kuģi, neviens vairs nevar galvot, ka kompass rāda pareizi.

Ļaudis stājās pie atlikušo laivu nolaišanas. Bet ierīces bija sabojātas, darbs veicās lēni. Kad nolaistajā airu kuterī sāka pārvietot ievainotos, tālumā, ziemeļos, parādījās ienaidnieka mīnu kuģis «Siranuji».

Komandieris tūliņ pavēlēja:

—  Atvērt kingstonus! Kreiseri sagatavot uzspridzināšnai! Komandai apgādāties ar glābšanas piederumiem!

Drīz pēc tam apkalpe ieraudzīja, ka no dienvidiem tuvojas ienaidnieka palīgkreiseris «Sado-Maru», kuru mīnu kuģis acīm redzot bija izsaucis pa telegrāfu.

«Nachimova» mīnu pagrabā, kur glabājās sprāgstošā dzīvsudraba kapseles, sausais un slapjais piroksilins, ievietoja spridzināšanas patronu. Tās vadus ar divām Grinē baterijām aizvilka uz sešnieku, kur kopā ar airētājiem jau sēdēja jaunākais mīnu virsnieks mičmanis Michailovs. Sešnieks, vadus atritinot, sāka attālināties no kreisera. Mičmanis Michailovs labi iegaumēja komandiera vārdus:

—  Būšu uz kuģa tiltiņa. Uzmaniet mani! Kad vajadzēs uzspridzināt, pamāšu jums ar kabatas lakatu.

—   Bet kā tad jūs pats? — Michailovs satrūcies jautāja, noskārzdams, ka komandieris grib mirt līdz ar kuģi.

—  Tas uz jums neattiecas, — čāpstinādams lūpas, noņurdēja Rodionovs un bargi sarauca uzacis.

—   Klausos!

Michailovs ar savu sešnieku apstājās trīs kabeļtauvu attālumā no kreisera un, raudzīdamies uz «Nachimova» tiltiņu, gaidīja norunāto signālu.

Ar ievainotiem piekrautais airu kuteris, kuru vadīja vecakais ārsts, devās uz krastu. Veselie sēdās barkasos. Kam nepietika vietas laivās, tie steidzīgi tvēra kojas, glābšanas riņķus un jostas. Apakšējās telpās nepalika neviena cilvēka: tur jau mutuļoja un guldza ūdens, lauzdamies iekšā pa atvērtajiem kingstoniem un nogremdēšanas vārstuļiem.

Mīnu kuģis «Siranuji» tuvojās «Nachimovam» un, būdams kādas astoņas vai desmit kabeļtauvas tālu, uzvilka starptautiskā koda signālu: «Uzaicinu kreiseri atdot un pūpes flagu nolaist, pretējā gadījumā nevienu neglābšu.» Komandieris Rodionovs pavēlēja atbildēt: «Skaidri redzu līdz pusei.» Un tūdaļ uzsauca, cik vien balss spēja:

—   Glābjas, kā kurš var! Kreiseri uzspridzinu!

Uz klāja visi tbija panikas pārņemti. Vīri metās jūrā, kā pārbiedēti bērni metas mātes apkampienos. Kuģis, kas līdz tam vēl bija sargājis viņu dzīvības, tagad šķita briesmīgs nezvērs, un visi centās drīzāk aizpeldēt tālāk no borta. Daudzi traucās pie ūdenī nolaistā mīnu kutera. Mašīna strādāja ar pilnu tvaiku, kuteris mēģināja tikt projām no peldētājiem, bet izrādījās, ka kaujas laikā tam iestrēgusi pa labi sagrieztā stūre. Kuteris spēja tikai riņķot uz vietas un gremdēt peldētājus. Bija jāaptur mašīna. Nelikdamies ne zinis par vecākā virsnieka kliedzieniem un draudiem, kuterī rāpās desmitiem slapju augumu. Kuģītis sasvērās sāņus, izsistajos iluminatoros sāka plūst ūdens, un kuteris nogrima, aizraudams līdzi tos, kas atradās kubrikā un mašīnu nodaļā.

«Sado-Maru», tuvodamies krievu kreiserim, jau pa ceļam laida jūrā laivas.

Uz «Nachimova» tiltiņa palika tikai divi vīri: Rodionovs un Kločkovskis. Stūrmanis bija nolēmis mirt kopā ar komandieri. No klāja pēdējie lēca pāri bortam mīnieri un galvanieri. Viņi nemaz nesteidzās: zinādami, ka kuģis grimst, tie bija atvienojuši uzspridzināšanai sagatavotos vadus. Rodionovs lielā satraukumā skraidīja pa tiltiņu un histēriski kliedza, iekām uz klāja vairs nepalika nevienas dzīvas dvēseles. Viņš nocēla cepuri un, raudzīdamies saulē, svinīgi pārmeta krustu. Stūrmanis Kločkovskis saliecies cieši sakampa reliņa malu. Bet lakatiņa vēdieniem sprādziens nesekoja. Komandieris saguma un, galvu šūpodams, sāka skaļi raudāt.

No sešnieka, kuram tuvojās mīnu kuģis «Siranuji», izsvieda jūrā baterijas un vadus. Mastā uzvijās balta matrožu formas blūze. Tādas pašas baltas blūzes pacēla ari citās mūsu laivās.

«Sado-Maru» apstājās trīs kabeļtauvu attālumā no «Nachimova» un sāka vilkt peldošos cilvēkus savās laivās. Viena laiva piestājās arī pie grimstošā kuģa borta. Uz klāja uzkāpa japāņu virsnieks ar dažiem matrožiem. Tobrīd Rodionovs un Kločkovskis bija paslēpušies zem pusgriduma un vēroja, ko darīs nelūgtie ciemiņi. Japaņi paspēja tikai uzvilkt savu flagu un, pārliecinājušies, ka kreiseris nav lietojams, nokāpa laivā. Komandieris un stūrmanis mazliet pagaidīja un, izlēkuši no slēpņa, ienaidnieka flagu norāva. Drīz vien kreiseris sasvērās uz labo bortu, tūkstošiem tonnu ūdens rēkdams gāzās kuģi, un «Nachimovs», it kā pārmērīga smaguma saspiests, ar piķi pa priekšu strauji iegrima jūras atvarā.

Ūdens virpulis ierāva Rodionovu un Kločkovski dzelmē, bet ap krūtīm apliktās glābšanas jostas izsvieda tos atpakaļ. Viņi ieraudzīja, ka «Sado-Maru» un «Siranuji», izzvejojuši visus krievus, dodas uz «Vladimiru Monomachu», kas parādījās pie apvāršņa. Divus peldētājus, pēdējos jūrā palikušos «Nachimova» vīrus, tikai vakarā izglāba garām braucošie japaņu zvejnieki.

GAIĻIEM DZIEDOT

14. maija rītā pēc admiraļa Rožestvenska signālā uz kreisera «Vladimirs Monomachs», tāpat kā kā uz citiem kuģiem, noskandināja kaujas trauksmi un lielgabalus pielādēja ar kaujas šāviņiem. Drīz vien eskadra sāka apšaudīties ar japaņu izlūkkuģiem. «Vladimirs Monomachs», tobrīd atrazdamies krievu kaujas kolonas otrā pusē, uguni pret japaņiem neatklāja. Ienaidnieka izlūki aizsteidzās.

Kreisera komandieris — pirmā ranga kapteinis Popovs izgāja no torņa uz tiltiņa, pašapmierināti skrullēdams melnās ūsas. Viņa kalsenajā sejā ar resno degunu priecīgi iedzirkstījās brūnās acis, no kurām viena stipri šķielēja. Griezdamies pie vecākā artilerista — leitnanta Nozikova, komandieris lēni ierunājās, it kā stieptin stiepdams katru vārdu:

—   Liekas, japaņus padzinām. Vairāk viņi neuzdrošināsies mūs traucēt. Bez kaujas nokļūsim Vladivostokā. Jā, Nikolaj Nikolajevič, sakiet, — mūsu sešcollīgie lielgabali taču nav pielādēti?

Leitnants Nozikovs, jauns, slaiks gaišmatis ar labu militāro' stāju, pieklājīgi un ļoti skaidri atbildēja:

—   Pielādēti, Vladimir Aleksandrovič! Citādi nemaz nedrīkstēja būt. Pēc kaujas trauksmes visiem lielgabaliem jābūt pielādētiem ar kaujas šāviņiem. īsi pēc pulksten astoņiem jums jau ziņoju, ka mūsu artilērija pilnīgi sagatavota šaušanai.

Komandieris ar vienu aci raudzījās Nozikovā, bet ar otru it kā tīšu prātu šķielēja uz sāniem, lai vērotu apvārsni, un turpināja:

—   Nepatīkami. Kā tad mēs tagad lielgabalus izlādēsim? Japaņu kreiseri diez vai mums tuvosies. Uz tiem neiznāks šaut. Ja lielgabali sarūsēs, tad vainīgs būsiet jūs.

—   Izlādēt tos var vienmēr, kaut vai izšaujot uz «Idzumi». Tur jau pa labi tas brauc. Attālums nepārsniedz piecdesmit kabeļtauvas. Mūsu sešcollīgajiem un simt divdesmit milimetru šāviņiem «Idzumi» ir pilnīgi sasniedzams.

—  Varēt jau var, bet labāk būs nešaut. Katrā ziņā pa nakti ar kaut ko aizsedziet lielgabalu stobrus, lai tie nesāktu rūsēt! Tā būs lietderīgāk.

Komandieris devās uz torni. Nozikovs sarūgtināts paraudzījās uz viņa muguru, kas attālinājās. Citi virsnieki, kuri arī bija dzirdējuši šo sarunu, ironiski saskatījās.

Viens otrs uz kreisera apgalvoja, ka kādreiz Popovs bijis tīri labs buru flotes jūrnieks. Taču braucienā uz Tālajiem Austrumiem visi pārliecinājās, ka Popovs kā kaujas kuģa komandieris palicis stipri iepakaļ. Artilērijā, mīnu un mechanismu izpratnē viņam bija gaužām trūcīgas zināšanas. Kā redzams, tas mulsināja arī viņu pašu — Popovs baidījās rādīties acīs priekšniecībai. Pēc dabas pieļāvīgs un ne visai prasīgs — viņš reti kad disciplināri sodīja matrožus un aprobežojās tikai ar rājieniem. Viņam ļoti patika virsnieku pulciņā patērgavot par citu komandieru trūkumiem, un tāpēc flotē viņš bija iesaukts par «ierēdņa madamu». Visvairāk Popovam patika mājīgums, klusa dzīve, un viņš no sirds ticēja, ka cilvēks, laikā gulēt iedams, varot nodzīvot līdz simt gadiem. Tāpēc vēlā naktī viņš nekad nepalika uz tiltiņa. Lai trako vētra, lai gaidāma kāda cita trauksme — komandieris pulksten desmitos gāja savā kajitē, iepriekš piekodinādams palīgiem:

—  Ja notiek kas sevišķi svarīgs, kur vajadzīgs mans rīkojums, pamodiniet mani!

Taču komandiera miegu viņa apakšnieki reti kad traucēja. Nebija vajadzības — tik un tā no gultas viņu nevarēja piecelt. Viņš deva šādus tādus norādījumus, dažreiz ne visai sapratīgus, apgriezās uz otriem sāniem un atkal iemiga.

Kancelejā un kuģa pārskatu sastādīšanā Popovs rīkojās ļoti akurati un pedantiski. Katra kapeika viņam bija ierakstīta. Tas bija īsts saimniecisks darbinieks. Nejaušas kļūdas dēļ viņam bija gadījies iekļūt karavīros un ietikt kuģ^ komandiera amatā. No viņa būtu iznācis labs fermeris. Ne velti visur, kur vien apstājāmies tin kur vien radās iespēja, viņš uzpirka vistas. Pret tām viņš izturējās sevišķi mīlīgi un neļāva tās kaut pat kopkajites galdam, lai gan zināja, ka virsnieku uzturs dažreiz ir slikts. Iebraucot Cusimas šaurumā, kuģī bija sakrājies milzums vistu. Putnu būri vairākos stāvos bija salikti pusgridumā, karājās virs pusbaka stieņos, piestiprinātos abās pusēs pie trosēm starp laivcēļiem. Kara kuģis bija pārvērties par vistu kūti.

Un tagad, pavasarīgu jūtu uzplūduma pārņemtas, kladzināja vistas, dziedaja gaiļi.

Matroži zobojās:

—   Kāpēc komandieris viņas mīl? Vista tak ir pats dumjākais putns visā pasaulē. Cita kladzina pāris stundu no vietas. Klausoties jādomā, ka radīs diezin ko. Bet izdēj vienu pašu olu!

Pēc pusdienas eskadru arvien vēl pavadīja tikai ienaidnieka izlūki, turēdamies lielā attālumā. Uz tiltiņa uzkāpa apakšpulkvedis Maņevskis un, ieraudzījis no torņa iznākušo komandieri, ziņoja:

—   Esmu jūsu rīcībā, Vladimir Aleksandrovič! Gribu kaut nedaudz būt noderīgs kaujā. Tāpēc piedāvājos jums par ziņnesi.

Komandieris Popovs viņam laipni uzsmaidīja.

,— Paldies, Vitalij Aleksandrovič! Ļoti priecājos. Taču domāju, ka man gan nebūs jāizmanto jūsu cildenais piedāvājums.

—   Kāpēc?

—   Pretinieks, kā redzams, nez vai uzdrošināsies sākt ar mums atklātu kauju.

—   Manuprāt, tādu secinājumu varēs izdarīt tikai pievakarē.

Apakšpulkvedis Maņevskis, kas admiraļa Ņebogatova vienībā pildīja virsauditora pienākumus, brauca ar kreiseri «Vladimirs Monomachs» un kuģa virsnieku skaitā neietilpa. Viņš nestāvēja sardzē, un viņam nebija jāatbild ne par kādu kuģa inaterialo daļu. Virsauditora vienīgais darbs bija sekot visām vienības juridiskajām lietām, izmeklēt jūrnieku izdarītos noziegumus un noteikt, kuru vainīgo nodot tiesai un kuru — disciplinārai sodīšanai. Ja nebūtu plikā galvvidus, viņš izskatītos jaunāks par saviem četrdesmit gadiem. Vidēja auguma, drukns, viņš staigāja viegli un mundri. Vaigu bārda, kas slīdēja lejup no deniņiem, biezās uzacis, īsās ūsas un smailā bārdiņa zoda galā melnām un pareizām svītrām iezīmēja Maņevska brango seju ar sarkanajiem vaigiem. Viņam bija sevišķa kaislība uz oficiāliem kroņa papīriem. Pamanījis kādā rakstā plankumu vai tintes traipu, viņš kļuva errīgs un šķebīgi raustīja smalko, mazliet kutnpo degunu. Saburzītu oficiālu rakstu viņš pats uzmanīgi izlīdzināja ar nedaudz sasildītu gludekli un akurati piešuva pie lietas. Bet, ja viņa priekšā bija raports, uzrakstīts jaukā rokrakstā un bez labojumiem, viņš papīram uzsmaidīja, rādīdams

savus baltos zobus, un raudzījās tanī ar iemīlējušos skatienu gluži kā daiļā sievietē.

Kaujas priekšvakarā apakšpulkvedis griezās pie komandiera:

—   Sakiet, Vladimir Aleksandrovič, — ja jūs vairs nespēsiet komandēt, kas jūs aizstās?

—   Skaidrs, ka vecākais virsnieks, — Popovs atbildēja, nemaz neapdomādamies.

—   Pilnīgi pareizi, bet neskaidrība radīsies tālāk. Var gadīties, ka arī vecāko virsnieku ievaino vai pat nogalina. Kas tad uzņemsies komandiera pienākumus? Pēc flotes reglamenta šis gods pienāktos man kā dienesta pakāpē vecākajam, salīdzinot ar pārējiem kreisera virsniekiem. Bet par to jums jau iepriekš vajadzētu izziņot kuģa pavēlē. Visam jābūt oficiāli noformētam. Citādi apkalpe kā bez gaismas sāks rīkoties uz labu laimi — katrs cilvēks pa savai vīzei.

Maņevskis nelikās mierā, un virsauditora uzvārds pavēlē komandiera vietnieku sarakstā bija minēts otrais.

Kad eskadra uzsāka kauju ar pretinieka galvenajiem spēkiem, «Monomacha» vecākais artilerists — leitnants Nozikovs piegāja pie komandiera:

—  Vladimir Aleksandrovič, atļaujiet atklāt uguni pret «Idzumi»! Tas mums ir pats piemērotākais mērķis. Attālums nav visai liels.

Komandieris Popovs iebilda:

—   Kā tad mēs varam sākt šaušanu, ja admiralis nav signalizējis? Vēlāk mums sados par patvaļīgu rīcību.

—   Admiralis signālu vairs nemaz neuzvilks, jo visa eskadra jau cīnās.

Komandieris tiepīgi pretojās, Nozikovs pūlējās pierādīt:

—  Turklāt radies izdevīgs gadījums izlādēt mūsu sešcollu lielgabalus.

Tādu argumentu dzirdot, komandieris beidzot piekrita. Bet leitnants Nozikovs griezās pie viņa ar jaunu lūgumu:

—   Atļaujiet man vadīt uguni no augšējā tiltiņa!

—   Saskaņā ar flotes reglamentu kaujas laikā jums jāatrodas kaujas tornī.

—   Es to zinu, bet domāju, ka jūs man piekritīsiet, ja ievērosiet, ka no kaujas torņa var pārredzēt tikai trešdaļu apvāršņa. Priekšā ir fokmasts un vistu būri. Pa labi un pa kreisi mīnu kuteri, barkasi un atkal vistu būri. Aizmugurē dūmenis, redeļsijas, grotmasts ar lielo laukumiņu starmešu novietošanai, kuteri, velboti, sešnieki, kas karājas laivcēļos, un vēlreiz vistu būri. Tādos apstākļos nespēšu koriģēt šaušanu, jo neredzēšu, kā krīt mani šāviņi.

Komandieris negribīgi novilka:

—  Jūs vienmēr kaut ko izgudrojat pretēji reglamentam. Nu, labi, stāviet uz augšējā tiltiņa! Tikai biežāk ziņojiet man par šaušanas rezultātiem!

Attālumu līdz «Idzumi» izmērīja, pārbaudīja ar piešaudi. Un tikai tad atklāja pret ienaidnieka kreiseri uguni ar visu labo bortu. Atbildot lidoja šāviņi ari no pretinieka puses.

Pietiek sasist plaukstas, lai ikvienu putnu uztrauktu. Bet šeit granda mūsu lielgabali, ap kuģi sprāga ienaidnieka šāviņi. Vistas nezināja, kur dēties. Nekad vēl tās nebija piedzīvojušas šādu dārdoņu. Tās kladzināja kā trakas un ārprātīgā trauksmē, gribēdamas kaut kur paslēpties no šīm šausmām, nemitīgi lēca gaisā, sitās pret mītnes jumtu, gāzās cita citai virsū, krita augšpēdu, vicināja spārnus un raustījās kā krampjos. No būriem lidoja spalvas un slīdēja pāri kuģa klājam kā lielas sniega pārslas. Spārnu plīkšķi un vistu kladzināšana kopā ar lielgabalu šāvienu dārdiem nomāca priekšniecības pavēles. Nevarēja saprast vārdus. Virsnieki un matroži, kas atradās uz tiltiņiem, visvisādi lādēja vistas:

—   Kaut tās nosprāgtu!

—   Trakas kļuvušas, nešķīstās!

* Jau ar pašiem pirmajiem krievu šāvieniem kreiseris «Idzumi» stipri cieta. Trāpījumi skāra priekšējo daļu. «Idzumi» sāka rakties ar smaili jūrā. Pēc piecpadsmit minūtēm ienaidnieka kreiseris pagriezās pa labi un, paātrinājis gaitu, attālinājās. Uz īsu laiku japaņu kuģis pazuda miglā. Bet drīz mūsējie to atkal ieraudzīja. «Idzumi» atradās četrdesmit kabeļtauvu attālumā un virzījās «Monomacham» pretim. Tas atkal atklāja pret «Idzumi» viesuļuguni. Šoreiz dūmos ietinās «Idzumi» pūpe, un japaņu kreiseris bija spiests atstāt kaujas lauku un doties projām pa kreisi.38

«Vladimirs Monomachs» vēl bija neskarts. Ienaidnieka šāviņi krita vai nu par tuvu, vai par tālu, un trāpīja tikai viens. Komandieris Popovs līksmoja. Kad pie viņa piegāja vecākais artilerists Nozikovs, komandieris, cenzdamies pārkliegt vistas, kas arvien vēl nebija apmierinājušās, svinīgi sauca:

—   Mēs nu gan viņu veikli apstrādājām! Laida ļekas vaļā! Pilnā gaitā aizmuka no mums.

Komandieris nesaprata, ka viņam te nav nekādu nopelnu. Šaušanas sekmes galvenokārt bija atkarīgas no leitnanta Nozikova un no viņa izaudzinātiem komendoriem. Sis izglītotais virsnieks labi pārzināja savu specialitāti. Jau 1903. gadā, braukdams artilērijas apmācības vienībā, viņš bija izcīnījis godalgu par prasmīgu lielgabalu uguns vadīšanu un trāpīgu šaušanu. Braucienā no Liepājas līdz Cusimai viņa uzmanība bija vērsta vienīgi uz to, lai turētu teicamā kārtībā artilēriju un labāk ap

mācītu apakšniekus. Viņam nevajadzēja ne lamāties, ne kauties. Komendori, tālmērītāji un municijas piegādes vīri saprata viņu no pirmā vārda. Nozikovs veica ne vien tiešos pienākumus, bet aizravās ari ar jūras karu vēsturi, paretam nodevās arī literārām darbam. 39 Nozikova raksturam piemita divas pretrunīgas iezīmes — sentimentalitāte un kareiviskums. Viņš mīlēja cilvēkus neatkarīgi no to rases, karsti mīlēja viņus — un tanī pašā laikā aizrautīgi būtu nolaidis dibenā ienaidnieka kuģi, pilnu ar cilvēku dzīvībām.

Komandieris Popovs paraudzījās visapkārt. Tam šķita, ka krievu eskadra griežas uz austrumiem un attālinās no japaņu eskadras. Viņš sacīja:

—   Kauja beigusies. Mierīgi dosimies uz Vladivostoku. Nu, kā ir ar jūsu sešcollu lielgabaliem? Ceru, ka jūs tos vairākkārt izlādējāt, pretinieku apšaudīdami? Un vairs nepielādējāt?

—   Nē, tie atkal ir pielādēti, — Nozikovs atbildēja. — Pēc trauksmes signālā tas jādara …

Popovs sadusmojies viņu pārtrauca:

—   Kā tad tā? Es taču teicu, ka nevajag pielādēt, bet jūs tomēr darāt pēc sava prāta. Kauja taču beigusies.

—   Gluži otrādi, tā tikai sākas.

Komandieris vairs ar viņu nerunāja.

Drīz vien saskaņā ar admiraļa Enkvista signālu «Vladimirs Monomachs» ievirzījās «Dmilrija Donskoja» ķīļūdenī un atklāja uguni uz ienaidnieka kreiseriem. «Monomachs» šāva diezgan trāpīgi, bet pats cieta maz. Japaņi, cenzdamies vispirms izsist no ierindas labākos krievu kuģus, par veco kreiseri neinteresējās. Un tomēr ap pulksten četriem tas tikai nejauši izglābās no bojā ejas.

Sprāga granata pie sešcollu lielgabalu priekšējā elevatora. Tur izšāvās spoži dzeltenas liesmas un, acis apžilbinot, sacirtojās kā viļņa krēpes. Pagrabā bija aizdedzies pulveris. Matroži, kas atradās apakšā, aiz šausmām svaidījās no kakta kaktā. Tikai diviem izdevās iesprukt šachtā, no kurienes, apdauzot galvu gar trapa šķēršiem, viņi steidzās nokļūt augšā. Pārējiem bija lemta nāve. Daži iespiedās stūros un, ar rokām aizseguši sejas, smaka karsto gāzu dvingā. Trijus, kas stāvēja tuvāk pie elevatora, tūliņ pārņēma liesmas. Pagrabā palikušajiem bija dzīviem jāizcep. Vēl viens mirklis — un viss kreiseris ar drausmīgu dārdoņu nogrimtu jūras atvarā. Bet negaidot no pagraba griestiem un sienām sāka šļākt mākslīgais lietus. No kakta pie paša klāja izdrāzās varens fontāns, šķiezdams platas ūdens strūklas. Uguns apdzisa. Karstums saplaka. Varēja elpot brīvāk. Pēc pāris minūtēm nomocītie matroži apgruzdušās skrandās, ar deguma čūlām uz ādas, brizdami līdz jostas vietai pa ūdeni, devās uz pagraba

izeju. Izkļuvuši bateriju klājā, viņi visi steidzās uz pārsienamo punktu, arvien vēl nezinādami, kam jāpateicas par izglābšanu.

Kuģī kaujas laikā bieži gadās, ka visas ekipāžās izglabšana atkarīga no viena cilvēka attapības un drosmes. Izrādījās, ka «Monomacha» komandā šāds vīrs bijis tilpņu staršina, kas pārzināja patronu pagrabu appludināšanu labā borta pusē. Ienaidnieka šāviņa eksplozijas mirklī tilpņu staršina stāvējis liktenīgā elevatora tuvumā, turēdams rokā appludināšanas vārstuļa lielo atslēgu. Tas bija garš, dzīslains vīrs, nerunīgs, ar acīm, melnām kā nakts. No elevatora izšāvušās liesmas likušas tam satrūkties, taču viņš nesamulsis, nekur nebēdzis, bet tūliņ rīkojies. Applūdināšanas vārstuļus viņš labi pārzinājis. Ar dažiem enerģiskiem atslēgas pagriezieniem gan vienā, gan otrā vārstulī viņš glābis no bojā ejas kreiseri un visus tā iemītniekus, arī sevi pašu.

Līdz dienas kaujas beigām «Monomachs» dabūja nenozīmīgus bojājumus. Kreisajā bortā rēgojās tikai viens caurums. Šāviņam sprāgstot, saārdīja abas konduktoru kajites. Augšā bija bojātas dažas laivas, pāršautas sarunu caurules, iznīcināti Tabuļeviča lukturi, sarautas falles. Kreiseris bija ticis cauri ar niecīgiem bojājumiem. Apkalpē no ierindas izgājuši tikai daži cilvēki.

Naktij iestājoties, pret «Monomachu» vērsās mīnu uzbrukumi. Kreiseris tos sekmīgi atvairīja. īsi pēc pulksten astoņiem pie «Monomacha» pieslīdēja kāds mīnu kuģis. Kreiseris noturēja to par pretinieku un atklāja uguni. Mīnu kuģis parādīja savas pazīšanas zīmes, un šaušana rimās. Tas bija «Gromkijs».

Kad tas piebrauca pie kreisera borta, starp abu kuģu komandieriem notika šāda saruna:

—   Saskaņā ar eskadras priekšnieka pavēli man jāseko «Monomaeham», — otrā ranga kapteinis Kerns noteikti paziņoja.

—   Labi. Bet, ja jūs te riņķosiet ap kreiseri, es jūs sašaušu no saviem lielgabaliem, — pēkšņi un sadusmoti, kas nekad ar viņu nebija gadījies, atbildēja pirmā ranga kapteinis Popovs.

Kerns atkliedza:

—   Pamēģiniet tikai! Ja kaut viens jūsu šāviņš trāpīs mīnu kuģi, tad jūs pats vairs netiksiet prom no šās vietas. Nogremdēšu ar torpēdu…

—   Šādas valodas ir liekas. Parunāsim rīt. Bet tagad es jums pavēlu turēties kreisajā pusē kreiserim nopakaļ!

—   Klausos!

Apmēram pulksten deviņos vakarā aiz pūpes labajā pusē iezīmējās trīs zemi silueti. Tie bija mīnu kuģi, bet kādi? Kreiseri iedzīdami, tie pamazām tuvojās. «Monomachs» sāka tos apšaudīt. Viens mīnu kuģis parādīja neskaidrus gaismas signālus.

Kreisera ļaudis sāka šaubīties: vieni apgalvoja, ka tie esot ienaidnieka mīnu kuģi, citi teica, ka krievu. Komandieris Popovs laikam nebija vēl aizmirsis Kcrna draudus un skaļā balsī iesaucās:

—   Ko jūs darāt? Kāpēc šaujat uz saviem mīnu kuģiem? Tūlīt pārtraukt uguni! Un vispār neuzsākt šaušanu bez manas atļaujas!

Augšējā klāja vidū un kvaterī šo pavēli tūdaļ izpildīja, bet no pusgrīduma joprojām šāva. Turp, noskrējis no tiltiņa, devās apakšpulkvedis Maņevskis. Drīz bija dzirdama viņa balss:

—   Krievu mīnu kuģi… Komandieris aizliedza …

Mīnu kuģi tuvojās kreiserim. Tagad tie bija tikai divi. Kur palicis trešais? Tikai vēlāk atskārta, ka tas nošķīries un piebraucis pie «Monomacha» pūpes. Vistu būri, kas pusgrīdumā stāvēja sakrauti cits uz cita, neļāva saskatīt trešo mīnu kuģi. To ieraudzīja, kad, izniris tieši aiz pūpes un atrazdamies gandrīz līdzās kreiserim, mīnu kuģis nozibsnīja ar ugunīgu liesmu šalti. Atskanēja «banzai» saucieni, no kuriem katram krievu jūrniekam, kas atradās augšā, sažņaudzās sirds un aizrāvās elpa. Nakts, vējaina un nemīlīga, uz mirkli eksplodēja asinssarkanā blāzmā un tūdaļ kļuva vēl drūmāka. Nāvīgi ievainotajā kreiserī uzreiz apdzisa gaisma, un tas palika nevarīgi šūpojamies virs bezdibeņa. Pēc tam sākās sānsvere uz labo bortu.

Mīnu kuģi, kas izšāva torpēdu, tūliņ iznīcināja «Monomacha» priekšējie lielgabali.

Pēc divām trim minūtēm kreiserī salaboja elektrisko apgaismošanu. Noskaidrojās, ka caurums izplēsts labajā bortā, otrajā ogļu bedrē, bet plaisas skārušas arī pirmo un trešo ogļu bedri. Dzīvojamā telpā salaidumos bija pašķīries bruņu klājs un nogāzušies daži klājsiju balsti. Sote, kas robežoja ar priekšējo katlu telpu, bija izspiedusies, un pa plaisām sūcās iekšā ūdens. Pirmo katlu tūliņ vajadzēja izslēgt. Ventilācijas caurules, kas šķērsoja ogļu bedres, arī bija bojātas, un pa tām sāka spiesties ūdens pakaļējā katlu telpā.

Uz augšējā klāja ļaudis ilgi nopūlējās, mēģinādami aizsegt caurumu ar plāksteri. Viņu pūles bija veltīgas. Laida darbā visas ūdens sūknēšanas ierīces, bet «Monomacha» sānsvere joprojām palielinājās.

Sardzes priekšnieks leitnants Mordvinovs, kā allaž būdams krietni iereibis, skaļi noteica:

—   Zosis izglāba Romu, bet nolādētās vistas pazudināja kreiseri!

Komandieris neko neatbildēja. Satriekts, varbūt juzdamies vainīgs šinī notikumā, viņš klusēja. Glases nosita desmito stundu. Popovs bija noguris, galīgi noguris. Un paradums laikā likties gulēt ņēma virsroku. Beidzot viņš sacīja virsniekiem:

—   Iešu savā kajitē. Ja kas notiek, ziņojiet man!

Kad viņš nokāpa no tiltiņa, apakšpulkvedis Maņevskis, uzrunādams kolēģus, jautāja:

—   Kas tad vēl var notikt?

Kāds viņam nomāktā balsī atbildēja:

—   Drīz sāksim pārvietoties uz jūras dibenu.

Japaņi turpināja kreisera vajāšanu. Bet tagad, kad no tiltiņa bija aizgājis komandieris, vecāko artileristu Nozikovu neviens vairs netraucēja. Pat šādā situācijā, kur iedragātais kuģis jau bija ūdens pierijies, Nozikovs vēl prata atsist piecus mīnu uzbrukumus un nodarīt pretiniekam bojājumus.

Kreisera stāvoklis kļuva arvien ļaunāks. Ap pulksten diviem naktī ūdens, sūkdamies cauri ogļu bedrēm, parādījās mašīnu telpā. Šķita, ka vecais kuģis kā izdēdējusi bura sairst gabalos. Visus pirmās nodaļas katlus izslēdza. Kamēr mašīnas vēl strādāja, nolēma atlikušo laiku izmantot, lai tuvotos krastam un glābtu ekipāžu. Kreiseri pagrieza uz rietumiem, pret Korejas krastiem.

No rīta ļaudis tūliņ vēl nesaprata, ka viņu priekšā ir Cusimas sala. Kreiseris, kontrmīnu kuģa «Gromkijs» pavadīts, devās uz krastu. Tobrīd sānsvere jau sasniedza četrpadsmit grādu. Labās mašīnas kloķvārpstas rotēja ūdeni.

Šai pašai salai tuvojās vēl viens kuģis. Pēc pazīšanas zīmēm drīz vien noskaidrojās, ka tas ir bruņu kuģis «Sisojs Veļikijs». Ar prožektora stariem bruņu kuģis signalizēja: «Lūdzu uzņemt komandu!» «Vladimirs Monomachs» atbildēja: «Pēc stundas pats noiešu dibenā.»

«Monomacha» komandieris — pirmā ranga kapteinis Popovs jau stāvēja uz tiltiņa un deva rīkojumus. Viņš bija mazāk noguris nekā palīgi — naktī komandierim izdevās dažas stundas nosnausties. Viņš pavēlēja «Gromkijam» doties «Sisoja Veļikija» rīcībā.

Mīnu kuģis aizsteidzās saskaņā ar norīkojumu. Kad «Gromkijs» tuvojās «Sisojain», tas atpakaļgājienā tikko manāmi virzījās pretim Cusimas kalnainajai svītrai. Vakar dienas kaujā «Sisojam» priekšgalā zem ūdens līnijas izrāva vairākus caurumus. Tagad tas bija iegrimis jūrā tik dziļi, ka ūdens sniedzās līdz priekšējam tornim. Sakropļots, apdedzis, ar plāksteru aizsegtiem caurumiem, «Sisojs» izskatījās tāds, it kā būtu bijis pārsienamajā punktā. Milža smagā pūpe, nakts uzbrukumos torpēdas iedragāta, bija paslējusies gaisā. Kuģis nebrauca, bet mocījās, kuldams ar dzenskrūvēm ūdeni, it kā censtos vēlreiz izrauties jūras virsmā.

Pie apvāršņa parādījās ienaidnieka kuģi. «Sisoja Veļikija» komandieris — pirmā ranga kapteinis Ozerovs, cerēdams, ka tie palīdzēs glābt apkalpi, aizsūtīja savu mīnu kuģi atpakaļ pie kreisera. «Gromkijs», palielinot ātrumu, sāka velt biezus dūmus no visiem četriem skursteņiem.

«Sisojam» tuvojās trīs ienaidnieka palīgkreiseri — «SinanoMaru», «Javata-Maru» un «Tainan-Maru». Tiem līdzās brauca arī mīnu kuģis «Fubuki». «Sisojs Veļikijs», negaidīdams, kad japaņi sāks šaut, brīdināja viņus ar signālu: «Grimstu un lūdzu palīdzību.» Japaņi vaicāja: «Vai kuģis padodas?» Pirmā ranga kapteinis Ozerovs pavēlēja atbildēt apstiprinoši. Pēc stundas pie bruņu kuģa piestāja ienaidnieka laiva. Japaņi, uzkāpuši uz klāja, vispirms uzvilka gafelē savu flagu, bet nekādi nespēja nolaist krievu flagu, kas plīvoja forsteņģī. Kuģis grimdams skumīgi šūpojās zem divu naidīgu lielvalstu flagām. Japaņi gribēja paņemt «Sisoju» tauvā, bet tas neizdevās: pulksten deviņos rītā mūsu bruņu kuģis, visu atstāts, apsviedās ar ķīli gaisā un nogrima trīs jūdžu attālumā no krasta. Krievu virsnieki un matroži pārvietojās uz ienaidnieka kuģiem.

Pēc pāris stundām «Vladimirs Monomachs» apstājās četras jūdzes no salas un mēģināja nolaist jūrā nesašautās laivas, lai aizvestu krastā komandu. Tobrīd pie apvāršņa parādījās japaņu mīnu kuģis «Siranuji» un pēc brīža — paiīgkreiseris «SadoMaru».

«Vladimirs Monomachs» stāvēja uz vietas un pamazām pieplūda ar ūdeni. «Sado-Maru» raidīja uz «Monomachu» dažus šāvienus, bet tas neatbildēja. No kreisera nolaida laivas, tajās sasēdās apmēram divi simti piecdesmit cilvēku un devās uz krastu. Tuvāk pievirzījās arī ienaidnieka paiīgkreiseris «ManšjuMaru».

Ieraugot pretinieku, vecākais artilerists Nozikovs kļuva nemierīgs un nokomandēja:

—   Apkalpe, pie lielgabaliem! Divdesmit sešas kabeļtauvas!

Bet komandieris sadusmojās un kliedza:

—  Nešaut! Tur varbūt ir krievi, kas izzvejoti no ūdens. Glābties! Pavēlu turpināt glābšanos!

Un, griezdamies pie vecākā artilerista, teica ļoti oficiālā balsī:

—   Leitnant Nozikov! Es jums aizliedzu šaut. Un arī šāviņu mums gandrīz nemaz vairs nav atlicis.

Komanda lēca pāri bortam, glābās uz plostiem, enkuriņiem, bojām un ar korķa jostām. «Sado-Maru» un «Manšju-Maru», piebraukuši pie krievu kreisera tuvāk, nolaida laivas un sāka lasīt no ūdens cilvēkus. Viena laiva piestājās pie «Monomacha» borta. Uz klāja uzkāpa japaņi, lai pievāktu kreiseri, bet tūliņ pārliecinājās, ka tas, ūdens pieplūdis, tikko vēl turas virs līmeņa.

Viņi apmierinājās ar to, ka saņēma gūstā komandieri Popovu, vecāko virsnieku Jermakovu, un devās uz «Sado-Maru».

Peldošos ļaudis arvien vēl zvejoja no ūdens japāņu laivas un mūsu barkass Nr. 2. Tajā iestiepa ari leitnantu Nozikovu. Barkass vienu reisu jau bija veicis un tagad otrreiz piestāja pie «Manšju-Maru» borta. Gūstā kritušie virsnieki un matroži steigšus sarāpās uz ienaidnieka kuģa klāja. Barkasā palika tikai leitnants Nozikovs un divi matroži. Viņi negribēja iet. Pie tiem nokāpa divi japaņu kvartirjeri ar šautenēm uz muguras. Viens japanis uzkliedza krievu valodā:

—  Marš, uz klāja!

Otrs izvilka no pūpes sola apakšas kādu saini un raisīja to vaļā. Izrādījās, ka tur ir Andreja Ilaga. Japanis paspēja tikai pasmīnēt par atradumu: Nozikovs ar kreiso roku izrāva viņam iīagu, bet ar labo — izvilka savu zobenu. Pretinieks mirkli apmulsa. Flaga kopā ar zobenu, kas to caururba, ielidoja ūdenī un nogrima. Tūliņ arī pats Nozikovs dabūja ar šautenes laidi triecienu pa plecu, nokrita uz sola un aiz sāpēm sakoda zobus. Pec tam viņu ar varu uzstiepa uz «Manšju-Maru» klāja.

Starp matrožiem, kas turējās virs ūdens, atradās arī apakšpulkvedis virsauditors Maņevskis. Viņa seja bija kļuvusi pelēka un, korķa glābšanas jostu aplicies, tas ar vienu roku īrās, cenzdamies drīzāk aizpeldēt no grimstošā kreisera, bet otrā it kā rādīdams turēja augstu gaisā izslietu milzīgu melnu portfeli. Slīpi saules stari dzirkstīja portfeļa niķelētajos stūros un atslēgās. Kādi dokumenti tajā bija? Pārskati par pabeigtiem un sāktiem tiesu procesiem un disciplinārsodiem, kuri bija ierosināti pret komandu.

Viens matrozis viņam ieteica:

—  Jūsu augstdzimtība, laidiet vaļā portfeli! Bez tā būs ērtāka peldēšana.

—  Nedrīkstu, tur ir oficiāli dokumenti, — virsauditors Maņevskis atbildēja.

Skanēja arī citas balsis:

—  Vai tad tas tintes dvēsele šķirsies no dokumentiem!

—  Jūsu augstdzimtība, neklausieties šajos muļķos! Ko viņi saprot? Mājās jums šie papīriņi saimniecībā noderēs.

Virsauditors vēroja visus, kas tam raidīja ļaunās replikas, un centās iegaumēt runātāju sejas. Varbūt viņa smadzenēs jau pavīdēja kara flotes likuma panti, kuros matrožiem noteikti sodi par virsnieka apvainošanu. Bet tagad viņš pats bija ķezā un, no aukstuma drebot, klusēja. Viņš rūpējās tikai par vienu — kā saglabāt portfeli. Viss bruka: iznīcināta 2. eskadra, un kopā ar to iznīcinātas arī Tālo Austrumu armijas pēdējās cerības. Krievijai nebija vairs nekā ar ko pievarēt pretinieku. Bet apakšpulkvedis Maņcvskis to nesaprata un arvien vēl augstu vērtēja savus nenozīmīgos papīriņus. Viļņos šūpodamies, gluži kā karogu rokā sažņaudzis, viņš turēja virs galvas portfeli, personificēdams Krievijas impērijas birokrātisko varu.

«Vladimirs Monomachs», sarukdams arvien mazāks, grima jūrā. Ūdens jau sniedzās līdz iluminatoriem. Viss kuģa stāvs drebēja, zaudēdams savus pēdējos spēkus. No visas apkalpes kreiseri tagad atradās tikai četri matroži un viens mičmanis. Korķa jostas aplikusi, gatavi kuru katru brīdi lēkt pāri bortam, tie stāvēja pusgrīdumā un gaidīja. Piebrauca mūsu barkass un uzņēma tos. Uz kreisera palika tikai vistas — kuģa bojā ejas netīšās vaininieces. Tās bija nomierinājušās. Uz klāja valdīja klusums. Vistas rāmi, gluži kā lauku sēta, sarunājās savā putnu valodā, laikam arī pārspriezdamas kaujā piedzīvoto briesmu iespaidus.

Barkass attālinādamies devās uz «Manšju-Maru». Nopakaļ skanēja gaiļa dziedāšana. Braucēji atskatījās. Kreiseris uz mirkli saslējās, bet tad sāka grimt, un saules gaismā drūmi melnēja bortu malas. Pirmā gaiļa izaicinājumam uzvaroši atsaucās viņa sāncensis, paņemdams vienu toni augstāk. Pavasara prieka satrauktie putni domāja, ka viņiem nedraud nekādas briesmas, un nenojauta, ka šī būs viņu pēdējā dziesma. Vistas nepaspēja noklausīties vēl pārgalvīgāko un valdonīgako trešā gaiļa baisi: visu «kikerigī» tas vairs neizlocīja un aprāvās visaugstākajā meldijas punktā. Virs ūdens vairs rēgojās tikai «Vladimira Monomaeha» masti, bet arī tie jau steidzās spīguļojošās jūras dzelmē, raudami sev līdzi steņģos plīvojošās kaujas flagas.

VIENS PRET TRIM

Mīnu kuģis «Gromkijs» bija norīkots turēties līdzi kreiserim «Oļegs», kura mastā plandījās admiraļa Enkvista flaga. Otrajā mīnu vienībā «Gromkijs» brauca pats pēdējais. Visa komanda saskaņā ar kaujas instrukciju bija savās vietās, gatava cīnīties ar ienaidnieku, bet sākumā mīnu kuģim gluži vienkārši nebija ko darīt. Tālāk no japaņu šāviņiem, tāds saskaņā ar instrukciju bija «Gromkija» «kaujas uzdevums». Mīnu kuģis trauca pa jūru, zvalstīdamies viļņos, visiem četriem dūmeņiem kūpot, un tad šķita, ka kuģis melnās, pinkainās tauvās pakārts pie debesīm. Paretam, kad «Gromkijam» tuvojās ienaidnieka vieglie kuģi, tas atklāja uguni. Protams, mūsu mīnu kuģa pieci 47 milimetru un viens 75 milimetru lielgabals maz spēja kaitēt japaņiem. Dažreiz arī «Gromkija» tuvumā šāvās gaisā ūdens stabi, sprāgstot ienaidnieka granatām.

Uz mīnu kuģa tiltiņa stāvēja vairāki cilvēki. Signalists Skorodumovs, kas vēroja apvārsni, par spīti saviem divdesmit sešiem gadiem izskatījās pēc mundra, veikla, gaišmataina zēna. Viņa skaudrās, pelēkās acis nepalaida nepamanītu nevienu ienaidnieka kuģu kustību. Ja viņš uzreiz nespēja kaut ko atšķirt, tad trauksmaini liecās pāri reliņam, it kā gribētu drāzties uz priekšu. Stūres vīrs Plaksins gaužām nopietni bija noliecis pār kompasu seju ar platajiem vaigu kauliem. Mičmanis Selašņikovs, ar elkoņiem atspiedies uz stūrmaņa galdiņa, cītīgi vilka kartē kuģa kursa līniju. Sis neizskatīgais un vienmēr kautrīgais melancholiķis, «Moņa», kā kuģī viņu saukāja virsnieki, arī šobrīd skuma. Varbūt arī kaujā viņš nerimās domāt par savu Pēterburgā palikušo līgavu.

Komandieris — otrā ranga kapteinis Georgijs Fjodorovičs Kerns bija gandrīz veselu galvu garāks par citiem. Reizi pēc reizes viņš cēla pie brūnajām acīm binokli un vēroja kauju. Viss viņa garais un tievais augums, mazliet uzkucies, ar iekritušām krūtīm, ar asām. lāpstiņām, kas krasi iezīmējās zem formas svārka, ne ar ko neatgādināja brašu virsnieku. Dažreiz, it īpaši privātās sarunās, viņa melnīgsnējo seju ar smalkajiem vaibstiem pēkšņi apstaroja bērnišķīgi naivs smaids, un apkārtējie aizmirsa, ka viņu priekšā ir karavīrs. Viņš soļoja lēni, kurpju purnus izgriezis uz āru, un allaž izskatījās saguris kā pēc grūtas slimības. Bet komandiera vārgajās miesās slēpās nesatricināms gribas spēks. To labi zināja arī viņa apakšnieki. Tie bija pieraduši, ka viņš, būdams skops vārdos, nelabprāt atkārto savus rīkojumus.

Techniski un organizatoriski slikti sagatavotās un neapdāvinātu komandētāju vadītās 2. eskadras braucienu uz Tālajiem Austrumiem Kerns jau iepriekš uzskatīja par nesekmīgu. Tas ne vienreiz vien pavīdēja viņa sarunās ar virsniekiem. Tomēr Kerns bija darījis visu, lai godam pildītu karavīra pienākumu. Ne uz viena eskadras kuģa komanda nebija tik labi sagatavota kaujai kā uz mīnu kuģa «Gromkijs». Kernu augstu vērtēja arī viņa tuvākie palīgi: vecākais virsnieks — leitnants Paskins, artilērijas virsnieks — mičmanis Potjomkins, stūrmanis Selašņikovs un kuģa inženieris mechaniķis Sakss. Tie visi, cik labi vien iespējams, centās pildīt savus pienākumus pilnīgā saskaņā ar komandieri. Un, nekad un nekādos apstākļos neklaigādams, viņš panāca, ka apakšnieki bija draudzīgi saliedēti un ļoti disciplinēti. Vienmēr viņš runāja klusu, bet ar stingru paļāvību un tik pārliecinoši, ka ekipāžā visus viņa rīkojumus izpildīja uz mata.

Signalists Skorodumovs, strauji pavērsies pret komandieri, ziņoja:

—  Jūsu augstdzimtība, uz mūsu pusi steidzas japaņu kreiseri.

Kerns pagrieza binokli kreiseru virzienā un tūliņ pavēlēja:

—   Uzvilkt «Oļegam» adresētu signālu: «Redzu japaņu kreiserus SW 30°.»

Flagmaņkuģis, it ka atbildēdams uz signālu, kopa ar savu kreiseru vienību pagriezās uz pretinieka pusi un sāka japaņus apšaudīt. Transporttvaikoņi un mīnu kuģi tagad bija aizsegti. Ļaudis kļuva jautrāki. Bet tūdaļ atskanēja trauksmains sauciens:

—   Cilvēks jūrā!

Matroži ieraudzīja viļņos ķepurojamies vīru ar pinkainu bārdu. Tūliņ pazina, ka tas ir mašīnu pārzinis Papilovs. Pēc Kerna pavēles kuģis tūliņ devās atpakaļ. Kamēr noņēmās ar Papilovu, tikmēr divi kreiseri — «Dmitrijs Donskojs» un «Vladimirs Monomachs» — piebrauca pie mīnu kuģa gandrīz pavisam klāt. «Gromkijs» tikko paspēja izvairīties no smagas avarijas. Taču cilvēks bija glābts. Mīnu kuģis atkal ieņēma ierindā savu vietu. Tagad visi kā atviegloti sanāca apkārt Papilovam.

—  Ja neieraudzītu tavu pinkaino slotu, tu jau būtu dibenā, — kāds matrozis mēģināja jokot.

Bet Papilovs stāvēja uz klāja, atvēris muti, smagi elsdams, un nesapratnē bolīja acis. No viņa lielās, nokārušās bārdas un apģērba straumēm tecēja ūdens, sakrādamies peļķē. Uz vecākā virsnieka Paskina jautājumu, kā Papilovs nokļuvis jūrā, neviens matrozis nemācēja atbildēt. Šis notikums tā i palika mīkla visiem, arī pašam Papilovam.

No dienas kaujas «Gromkijs» izgāja sveiks un vesels, nebija arī cilvēku zaudējumu. Vakarā mīnu kuģa apkalpe jau zināja, ka Rožestvenskis, būdams ievainots, nodevis eskadras komandēšanu admiralim Ņebogatovam. Drīz vien uz bruņu kuģa «Nikolajs 1» uzvijās signāls: «Kurss nordost 23°.» Tumsai iestājoties, «Oļegs» ar savu vienību, stipri palielinājis ātrumu, devās projām no eskadras. Runāja, ka kreiseru vienība aizbraukusi nezināmā virzienā. Naktī «Gromkijs» pievienojās kreiserim «Vladimirs Monomachs», turēdamies mazliet iepakaļ kreisajā pusē. Priekšā brauca «Dmitrijs Donskojs», bet pēc kāda laika arī tas kaut kur pazuda tumšajā jūras klajā. Palikuši vieni, «Vladimirs Monomachs» un «Gromkijs» joprojām pildīja Ņebogatova pavēli un patstāvīgi virzījās uz Vladivostoku.

Pēc dienas kaujas atelpa nebija ilga. Pagāja apmēram pusstunda, un jau sākās mīnu uzbrukumi. Atbalstīdams kreiseri ar artilērijas un ložmetēju uguni, «Gromkijs» pats metās virsū japaņiem. Reiz «Gromkija» vīri pamanīja, ka ienaidnieka mīnu kuģis ar diviem dūmeņiem tuvojas no kreisās puses kreiserim un izlaiž uz to torpēdu. Katastrofa šķita nenovēršama. Uz tiliiņa stāvošie visi paskatījās komandierī Kernā, bet tas aši noliecās pie sarunu caurules un deva komandu mašīnai:

—   Pilnu tvaiku uz priekšu!

Reizē ar to viņš parāva arī mašīnu telegrāfā rokturi, atkārtodams šo pašu pavēli.

Un «Gromkijs» salēkdamies drāzās šķērsot ceļu drausmīgajam šāviņam, kas automatiski virzījās uz priekšu. Acīm redzot komandierim bija šāds plāns: lai jau labāk viņš pats uzlido gaisā kopā ar savu kuģi, kuram tikai 350 tonnas tilpuma un komandā 73 vīri, nekā nogrimst kreiseris, kam 5593 tonnas tilpuma un pāri par 600 iemītnieku. Tumsā Kerna varoņdarbs palika nepamanīts. Uz kreisera nezināja, ka mazais kuģītis uzupurējas un gatavs ar savu augumu sargāt cita kuģa dzīvību, pats dodamies pretim zemūdens triecienam. Toties uz «Gromkija» tūdaļ saprata komandiera rīcību, un jūrnieku sirdis, sprādzienu gaidot, jau skaitīja sava mūža pēdējos mirkļus. Par laimi torpēda bija nostādīta dziļākam skrējienam, rēķinot, ka prāvā kuģa iegrime ir lielāka, un «Gromkijs» pārbrauca torpēdai pāri nepieskāries. Tā laimīgi nodrāzās garām arī «Monomacham».

Pūta piecas balles stiprs vējš. Viļņi krāca. Dārdēja lielgabalušāvieni, uz mirkli apgaismodami putām klātos viļņus.

Taču «Vladimiru Monomachu» iedragāja kāda cita torpēda. Sakropļotais kuģis, sasvēries uz labo bortu un vairs necerēdams sasniegt Viadivostoku, pagriezās uz rietumiem. «Gromkijs», kas savu likteni bija saistījis ar «Monomachu», pavadīja to, kamēr iestājās rīts. Uzausa gaisma. Netālu iepretim kuģa smailei kā nemīlīgs, milzīgs blāķis uznira svešais Cusimas salas krasts. Bet sāņus, pie paša apvāršņa, ziemeļu virzienā, varēja manīt japaņu palīgkreiseru un mīnu kuģu dūmus. «Monomacha» komandieris — pirmā ranga kapteinis Popovs atļāva «Gromkijam» vienam doties uz Viadivostoku.

Komandieris Kerns ilgi turēja pie acīm binokli. Ienaidnieka kuģi tuvojās. Viņš jau saskatīja trīs mīnu kuģus, un japaņu nodoms viņam kļuva skaidrs: iežņaugt krievus slēgtā lokā. Binokli nolaidis, Kerns griezās pie mičmaņa Selašņikova:

—  Visus virsnieku kungus aiciniet pie manis!

Cits pēc cita jau pēc minūtes tie sapulcējās uz tiltiņa. Vecākais virsnieks — leitnants Paskins, ruds, spēcīgs vīrs, vidēja auguma, ar īsu kaklu, pienāca drošā gaitā un jautājoši pacēla pret komandieri bargās uzacis, zem kurām slēpās lielas, bezmiegā nogurušas acis. Komandieris, neļaudams viņam nemaz sākt, pats jau teica:

—   Pagaidiet, Aleksandr Aleksandrovič! Jautājums skar visus.

Leitnants Paskins, labi pazīdams komandieri, uzreiz noprata,

ka gaidāms kas svarīgs.

—   Klausos, — leitnants atbildēja un pavērsa skatienu uz kuģiem, kas tuvojās. Bet komandieris joprojām vēroja viņa iegarenās, skūtās sejas profilu ar taisno, glito degunu un īso, zīdaino vaigu bārdu, it kā jau iepriekš gribētu uzminēt sava pirmā palīga domas.

Pa trapu, pusvārdā pārtraukdams nepabeigtas melodijas zemo toni, strauji uzskrēja jauns, jautrs puisis. Tas bija bezrūpīgais mičmanis Potjonikins, kas visos apstākļos labprāt savā nodabā dungoja. Pašlaik mazliet samulsis — tādā brīdī dziedāt — viņš ar visu savu spēcīgo augumu nostājās komandiera priekšā pamatstājā.

Raustīdams ar eļļu notrieptā, tumšzilā svārka malas, pēdējais rāmā gaitā uznāca brangais, apaļīgais kuģa inženieris mechaniķis Sakss, kura manierēs nebija ne vēsts no militārās stājas. Viņš smaidīja, un pašlaik tam bija ar dzīvi apmierināta cilvēka izskats: kauja beigusies, viņa kurinātāji un mašīnisti, katli un mašīnas ir bez vainas un strādā pilnīgā kārtībā. Nezinādams, par ko būs runa, viņš ieraudzīja virsniekus, kas bija sapulcējušies pie komandiera, un kā allaž palaida joku:

—   Mūsu Papilovs vakar tik ļoti izmērcējis bārdu, ka tā vēl nav izžuvusi.

īsu brīdi visi jutās neveikli. Komandiera seja bija nopietna. Viņš jokotāju pārtrauca ar jautājumu:

—   Vai pietiks ogļu līdz Vladivostokai?

—   Jā, ja braucam ekonomiskā gaitā — ne vairāk kā divpadsmit mezglus stundā.

—  Mums jācīnās ar trim mīnu kuģiem. Vispirms gribu pārraut ienaidnieka loku. Tāpēc jābrauc ar vislielāko ātrumu, kaut vai divas stundas, tad varēsim laist gausāk. Taču kausimies līdz pēdējai iespējai. Kungi, izsakieties!

Virsnieki vienprātīgi piekrita.

Netālu no viņiem, saules staros dzirkstīdami, uzšļāca ūdens stabi. Un tūdaļ mīnu kuģi sasniedza rita klusumā pavisam neiederīgas skaņas — pirmo tālo šāvienu grāvieni. Pretinieks jau atklāja uguni. Uz tiltiņa palika komandieris un stūrmanis Selašņikovs. Ļaudis saskaņā ar kaujas instrukciju steigšus nostājās savās vietās. Bet arī tik draudīgā mirklī kuģa parastā kārtība nepajuka. Zvans noskandināja glases — pulkstenis bija taisni astoņi.

«Gromkijs» uzņēma nordost kursu un atšaudīdamies uzreiz sāka joņot gandrīz ar divdesmit piecu mezglu ātrumu. Tā sākās pirmā kauja. Pretinieks nepaspēja loku noslēgt. «Gromkijam» pakaļ dzinās trīs mīnu kuģi. Drīz vien divi sāka jūtami atkrist, un vajadzēja iesākt divkauju ar vienu mīnu kuģi apmēram divdesmit kabeļtauvu attālumā. Pretinieks šāva no priekšējā 75 milimetru lielgabala. Viņam atbildēja tikai viens 47 milimetru pūpes lielgabals. Cits pēc cita visapkārt «Gromkijam» tuvu krita šāviņi. Komandieris Kerns bieži mainīja kursu, neļaudams pretiniekam piešaudīties. Līdz ar to viņš deva iespēju mičmanim Potjomkinam katrreiz laist darbā priekšējo 75 milimetru un divus 47 milimetru bortu lielgabalus. Tā tas turpinājās divi stundas. Kādā pagriezienā komendors Pjotrs Kapraiovs izšāva no. priekšējā lielgabala. Pagāja dažas sekundes, un signalists Skorodumovs satraukti iekliedzās:

—  Japanis aizdegās, jūsu augstdzimtība!

—   Redzu, — komandieris Kerns kā parasti noteica klusā balsī, neatņemdams no acīm binokli.

Uz augšējā klāja atskanēja daži priecīgi saucieni un izvērtās par vispārējām gavilēm. Ienaidnieka mīnu kuģis izgaisa aiz melnu dūmu mutuļiem. Šaušana uz brīdi aprima. «Gromkijs» vēlreiz uzņēma kursu nordost 23°. Bet pēkšņi viens pūpes lielgabals atkal atjaunoja uguni: aiz dūmiem, griezdamies uz krastu, no jauna parādījās japaņu mīnu kuģis, šoreiz nevis tā smaile, bet viss borts. Tagad labi varēja redzēt, ka mīnu kuģa priekšgalā pletās plašumā ugunsgrēks. Iedragātais ienaidnieks devās uz Cusimas salu, telegrafēdams pa radio. «Gromkija» telegrāfists Taraņecs japaņus traucēja, laizdams darbā savu aparatu.

Ienaidnieks pazuda. Uz «Gromkija» noskandināja atsauci. Kcrna plāns bija lieliski izpildīts: divu stundu laikā viņa kuģis nebija dabūjis neviena trāpījuma. Ceļš uz Vladivostoku brīvs. Komanda varēja atpūsties. Komandieris apstaigāja kuģi un visiem pateicās par pienākuma izpildīšanu. Viņam tuvojoties, daudzi nespēja pat piecelties: uz klāja kā kurais bija nokrituši daždažādās pozās mašīnisti un kurinātāji, nomainīti pēc divdesmit stundu ilgas nepārtrauktas kaujas sardzes pie mašīnām un katliem. Aiz karstuma un pārpūlēšanās daži bija paģībuši. Tos aplēja ar ūdeni, lai viņi atgūtu samaņu.

Atelpa ilga pusstundu. Atgriezies uz tiltiņa, Kerns atkal pamanīja aizmugurē ienaidnieka mīnu kuģi un pavēlēja noskandināt kaujas trauksmi. Varbūt tur brauca tas pats kuģis, ar kuru viņi jau bija cīnījušies. Kā redzams, tas ticis galā ar ugunsgrēku un atkal dzenas pakaļ. Tobrīd «Gromkijs» trauca garām Cusimas ziemeļu izcilnim un devās iekšā Japaņu jūrā. Ap pulksten vienpadsmitiem priekšā pa labi parādījās otrs mīnu kuģis, kas grasījās šķērsot «Gromkija» kursu. Kerns pavēlēja attīstīt vislielāko ātrumu. Pakaļējais mīnu kuģis sāka atkrist, bet tas, kas virzījās no labās puses, tuvojās un atklāja uguni. Bija jāizcīna kauja ar nevienādiem spēkiem. Vajadzēja pārdroši riskēt, lai izkļūtu no grūtā stāvokļa. Un komandieris Kerns riskēja. Pēc specialitātes viņš bija mīnieris, un tāpēc viņam radās doma, ka pienācis laiks vērst pret ienaidnieku divus vēl neskartos torpēdu aparatus. Tie bija novietoti uz augšējā klāja. Pēc Kerna rīkojuma abas torpēdas sagatavoja šaušanai. «Gromkijs» strauji pagriezās un traucās virsū pretiniekam, kas brauca nopakaļ. Kā vēlāk uzzinājām, tas bija iznīcinātājs «Siranuji». Kerns nolēma to uzspridzināt un pēc tam sākt artilērijas divkauju ar otru mīnu kuģi. Attālums starp «Siranuji» un «Gromkiju» strauji saruka. Komanda apzinājās, ka pienācis izšķirošais mirklis. Komendori pastiprināja uguni. Taču šobrīd galvenais uzdevums bija jāveic mīnieriem, kas pilnīgi sagatavojušies stāvēja pie torpēdu aparatiem. Pēkšņi viņu tuvumā noplaiksnījās īss zibsnis un kā viesulis putekļainā ceļā uzsitās cirtains dūmu mutulis. No uguns un dūmiem nošķīrās kaut kas smags un ielidoja jūrā. Vecāko virsnieku Paskinu gaiss atsvieda pie pakaļējā skursteņa apvaika. Atģidies viņš metās uz sprādziena vietu. Pie aparata gulēja bez dzīvības mīnieri Abramovs un Teļegins, bet no mīnu konduktora Bezdenežnicha bija palikusi pāri tikai cepure, aizsviesta pie borta reliņa statņa. Leitnants Paskins norīkoja pie torpēdu aparatiem mīnierus Cepeļevu, Bogorjadcevu un Rjadzijevski. Ienaidnieks jau tuvojās dvarsam. Attālums vairs nepārsniedza divas kabeļtauvas. Uz tiltiņa atskanēja komandiera pavēle izšaut torpēdu no pirmā aparata. Bet tā tik tikko izslīdēja no savas ligzdas un, skārusi ar asti bortu, iegāzās ūdenī kā baļķis.

—   Nogrima, maita! — acīgais signalists Skorodumovs iesaucās uz tiltiņa un spēcīgi nolamājās.

Komandieris, neatlaidīgi vērodams mīnieru rīcību, sažņaudza dūres un, vai nu atbildēdams signalistam, vai notikušo pats sev skaidrodams, caur zobiem novilka:

—   Pulveris lāgā neuzliesmoja — savildzis.

Otra torpēda, ko raidīja pretiniekam nopakaļ, šāvās tieši uz mērķi. Ļaudis gaidīja sprādzienu, bet tā, pa jūras virsmu gandrīz jau sasniegusi japaņu kuģa pūpi, pēkšņi pagriezās sāņus, dzenskrūvju ūdens mutuļu atsviesta.

Sinī uzbrukumā priekšrocības bija «Gromkija» pusē. Pretinieks savas torpēdas pagājušajā naktī laikam bija jau izšāvis, un viņa aparati bija nostiprināti kā braucienā. Bet kāpēc gan viņš neizvairījās no tuvošanās un pielaida «Gromkiju» torpēdas šāviena attālumā? «Siranuji» riskēja vienā mirklī uzlidot gaisā. Japaņu izturēšanās bija izskaidrojama tikai ar viņu apmulsumu un aplamo taktiku.

Kerna nodoms ienaidnieka mīnu kuģi uzspridzināt neparedzētas nejaušības dēļ neizdevās. Tagad viņam bija vajadzīga necilvēciska piepūle un ļoti stipri nervi, lai nezaudētu dūšu un ne ar ko neizpaustu savu uztraukumu. «Gromkijs» nokļuva krustugunīs. No divi pusēm uz to drāzās dzelzs un uguns, šļakatu un dūmu viesuļvētra. Taču komandiera gribu tas neparalizēja. Vēl stiprāk pieķēries pie reliņa, viņš vēroja, kur gulstas ienaidnieka šāviņi, un, no tiem vairīdamies, manevrēja mīnu kuģi.

Mīnu uzbrukuma laikā, kontrktirsos tuvojoties, japaņiem un krieviem radās sevišķi lieli bojājumi.

Uz «Gromkija» pirmais šāviņš sprāga mašīnu kubrikā, izlauza bortu pie ūdenslīnijas un izsita no ierindas pirmo dinamomašīnu. Tā tūdaļ apstājās. Glābšanas grupa leitnanta Paskina vadībā steigšus aizsedza caurumu ar plāksteri. Tikko darbs bija pabeigts, kad tanī pašā vietā iedrāzās otrs šāviņš un plāksteri norāva. Pa caurumu gāzās iekšā ūdens. Drīz vien «Gromkijam» radās priekšgala diferents. Pēkšņi visi sajuta, ka mīnu kuģis it kā salecas un pasitas pa kreisi. Šāviņš bija trāpījis kreisajā ogļu bedrē. Kuģa mechaniķim Saksam pretim no pūpes katlu telpas vaidēdami rāpās applukuši kurinātāji. Šņākdami un švīkstēdami gāzās laukā biezi tvaika mutuļi. Kurinātāju vidū neredzēja Bojarova — viņš bija palicis bez dzīvības guļam pie kurtuves. Kamēr noskaidroja, ka ceturtajam katlam pārsistas caurulītes, no ierindas izgāja arī trešais katls: tam sašķaidīja tvaika kolektoru.

Sakss pavēlēja katlu telpas kvartirjeram Pritvodam:

— Izslēgt abus katlus!

Atlika tikai divi priekšējās nodaļas katli, un «Gromkija» gaita uzreiz palēninājās līdz septiņpadsmit mezgliem. Tagad tam tuvojās arī otrs mīnu kuģis. «Gromkijs» bija spiests atgaiņāties uz abi pusēm. Matroži un virsnieki ar neredzētu varonību sāka nevienādu cīņu ar uguns, ūdens un nokaitētas dzelzs viesuļiem. Ātrums bija samazinājies, viņi vairs nespēja atkāpties, un palīdzību arī nebija no kurienes gaidīt.

Aizdegās komandiera kajīte un noliktava. Pa lielo kopkajitē izsisto caurumu ūdens plūda pūpes patronu pagrabā. Kuģa stāvoklis ar katru minūti kļuva ļaunāks. Šāviņi kropļoja cilvēkus. Taču ne vien veselie, bet arī ievainotie neatstāja posteņus, un visi, sākot ar komandieri un beidzot ar matrozi, pildīja savu pienākumu. Pēdējos spēkus zaudēdami, viņi joprojām dzēsa ugunsgrēkus, lāpīja caurumus, šāva no lielgabaliem un ložmetējiem. Bet nelaimēm nemaz nebija paredzams gals. Radās jauni caurumi, un pieplūda abi patronu pagrabi — priekšējais un pakaļējais. Patronu paglābšanai laida darbā otrās dinamomašīnas turbinu, bet tā nespēja izsūknēt ūdeni. Patronu piegāde lielgabaliem izbeidzās. Komendori vēl šāva ar pēdējām granatām, kas bija rezervē uz augšējā klāja. Ugunsgrēku dzēšanā aizņemtais vecākais virsnieks Paskins bija ļoti izbrīnījies, ka lielgabalu uguns arvien vēl turpinās. Pēc viņa aprēķiniem tiem jau vaja-

dzeja apklust, par pagrabu pieplūšanu komandierim viņš jau bija ziņojis.

—   Ar ko viņi tur šauj? — Paskins jautāja sastaptajiem matrožiem, pa dzīvojamo klāju iedams uz priekšējo patronu pagrabu. Ieraudzītais pārsniedza visas viņa cerības. Vīri pēc kārtas metās pieplūdušajā pagrabā kā peldbaseinā un iznira ar patronām rokās. Neviens šādu rīkojumu netika devis, un vispār tā bija nedzirdēta rīcība, kāda nez vai kādreiz praktizēta jūras kaujās. Piegājis tuvāk, Paskins izbrīnījies ieraudzīja, ka no ūdens parādās mīnu un artilērijas pārziņa Antona Fjodorova galva; no pat kaujas sākuma viņš rūpējās par municijas piegādi. Aiz viņa ar patronām tūliņ uzpeldēja matrozis Molokovs. Ienirt bija sataisījies arī trešais vīrs.

—   Nu, pinkainais, veicīgāk, tu jau vakar pieradinājies peldēt, — Antons Fjoclorovs par viņu zobojās pūzdams un elsdams. Un bārdaiņa galva pazuda zem ūdens. Paskins zināja, ka ienirušais ir mašīnu pārzinis Jefims Papilovs.

Pēc matrožu pašu iniciativas sāktā patronu piegāde no pieplūdušā pagraba paildzināja artilērijas uguni un nejāva ienaidniekam tuvoties «Gromkijam». Japaņi tā arī neiedrošinājās uzbrukt mīnu kuģim abordažā un turējās piecu līdz astoņu kabeļtauvu attālumā. Ienaidniekam «Gromkijs» lāgiem jau šķita pieveikts, taču mirstošais kuģis pēkšņi atkal atdzīvojās un, zobus atņirdzis, draudīgi metās virsū japaņiem. Varonīgie jūrnieki lēti neatdeva savas dzīvības. Bija redzams, kā krievu šāviņi vairākkārt notrieca «Siranuji» kaujas flagu, kā pats mīnu kuģis aizdegās, izgrūzdams liesmas un dūmus, un lāgiem ietinās tvaika mākonī un kā beidzot «Siranuji» sāka griezties uz vietas — laikam sabojātas stūres dēļ.

Pulksten divpadsmitos dienā šāviņš notrieca «Gromkija» otrā katla aptures vārstuli. Tvaika applucinātie kurinātāji tikko paspēja izlēkt no katlu telpas. Viņus nosūtīja uz priekšgala kubriku pārsiet brūces, bet vienīgais feldšeris bija jau dabūjis grūtu ievainojumu — mugurkaula lūzumu. Ievainotie paši cits citu pārsēja. Kādu laiku kurinātāji nevarēja doties karsta tvaika piepildītajā priekšējā katlu telpā. Ar dzīvības briesmām viņi tomēr tur ielavījās un pacēla tvaiku pirmajā katlā. Kaut arī lēnā gaitā, mīnu kuģis tomēr joprojām virzījās uz priekšu.

īsi pēc divpadsmitiem «Gromkijam» darbojās vairs tikai viens katls, viens ložmetējs un viens labais vidējais \1 milimetru lielgabals: pārējie pieci bija bojāti un apklusuši. Zemūdens sūču skaits arvien palielinājās. Ūdens nepārtraukti cēlās, piepildīdams nodalījumus. Taču nekas nespēja iebiedēt vīrus, kas cīnījās par sava kuģa dzīvību. «Gromkijs» joprojām virzījās uz priekšu. Vienīgais lielgabals un ložmetējs vēl šāva.

Paskins pa augšējo klāju devās apskatīt bojājumus. Kad pie labā borta viņš gāja garām radiokabinei, kas atradās uz mašīnu apvalka, kabinē atskanēja drausmīgs brīkšķis. Tūliņ pat no tās izlēca cilvēks, un Paskins ieraudzīja labi pazīstamo, sīko Taraņeca augumu. Taču radista sejā ar strupo degunu bija izsista acs, norauta auss un pati seja kļuvusi nepazīstama. Grīļodamies un celdams labo roku pie sakropļotās galvas, viņš izstiepās un iekliedzās:

—  Jūsu labdzimtība … es … — taču, frāzi nepabeidzis, ievaidējās un nogāzās uz apvalka.

Viens japaņu mīnu kuģis tuvojās «Gromkijam», acīm redzot gribēdams to sagūstīt. Bet japaņi pievīlās. Uz tiltiņa stāvēja nesatricināmais Kerns, kas, tāpat kā visa viņa komanda, bija nelokāmi apņēmies cīnīties līdz galam. Komandieris zināja, ka ikviens viņa virsnieks un matrozis ienaidnieku nīst. Gribēdams nodarīt pretiniekam vairāk zaudējumu, viņš pagrieza «Gromkiju» pret «Siranuji», lai to taranētu. Japaņu mīnu kuģis, saskatījis Kerna drosmīgo manevru, izvairījās no bīstamās situācijās un atkāpās. Bet «Gromkija» gaita bija pārāk lēna, lai japani panāktu. Sinī pagriezienā jūrā iegāzās grotmasts ar Andreja kaujas "flagu. Komandieris pavēlēja:

—   Steņģa flagu cieši pienaglot pie fokmasta. Lai pretinieks nesāk domāt, ka padodamies.

Signalists Skorodumovs, allaž izdarīgs un nasks puisis, pazuda kuģī un tūdaļ atgriezās ar veseri un naglām. Paķēris flagu, viņš pieskrēja pie fokmasta un, nemaz nevilcinādamies, rāpās augšup, aptverdams mastu ar savām stingrajām matroža rokām un kājām. Par nikno ienaidnieka uguni viņš nelikās ne zinis. Veikli kā akrobats viņš rāpās arvien augstāk pa steņģi līdz pat flagspolei. No tiltiņa ļaudis satraukti raudzījās signalistā. Kuru katru mirkli to varēja ievainot, un, no tāda augstuma krizdams, viņš nosistos. Bet drosulis, it kā roku rokā ar nāvi, pašā steņģa smailē tomēr paspēja izpildīt uzdevumu. Pāri varonīgajam mīnu kuģim atkal plīvoja kaujas flaga.

«Gromkija»' vīri turpināja cīņu.

Leitnants Paskins pazina savu vienprātīgo un nešaubīgo komandu, bet, vērodams matrožu rīcību, jutās pārsteigts par to kaujinieciskumu. No karu vēstures viņa atmiņā bija saglabājies daudz dažādu piemēru, kas visā pasaulē darījuši slavenus krievu ieročus. Krievu armija un flote, sargādama tēviju, arvien bijusi apbrīnojami varonīga. Pati tauta, ja vien to nepiekrāpa neapdāvinātie vadītāji, nekad nav liekusi galvu pat ļoti spēcīga ienaidnieka priekšā. Kopš seniem laikiem to atzinuši visu zemju labākie karavadoņi. Bet kā tas pats varēja atkārtoties «Gromkija» kaujā ar pretinieku? Paskins labi zināja, ka krievu-japaņu

karš, ko cars un viņa satrapi izraisīja Jalu upes koncesiju dēļ, tautā nebija populārs. Un tomēr krievu jiirnieku varonība un drošsirdība papilnam izpaudās arī šeit. Nevienādajā kaujā mīnu kuģis jau bija stipri cietis no ienaidnieka šāviņiem. Taču «Gromkija» aizstāvji pretojās ar neparastu sajūsmu, ar nesatricināmu morālisko stingrību un uzticību savam kuģim. Šķita, ka biedru nāve jūrniekus ne vien neiebiedēja, bet deva tiem vēl vairāk spēka un apņēmības. Seit varoņi bija visi: mīnieri, komendori, kurinātāji, mašīnisti, stūres vīri, signalists, feldšeris, virsnieki un pats komandieris.

Kerns palika uz komandiera tiltiņa līdz beigām, viņš bija visizcilākā komandiera paraugs. Nekas viņu nebiedēja: ne divkārt stiprākais ienaidnieks, ne cilvēku zaudējumi, ne posta pilnais stāvoklis, kādā atradās kuģis, kas ar katru mirkli zaudēja spēkus. No septiņpadsmit kurinātājiem bija palicis tikai viens. Tagad komandieris varēja izdarīt tikai pašu pēdējo varoņdarbu. Viņš nolēma neatdot ienaidnieka rokās pat šīs sagrautās drupas, kas pirms kaujas saucās par mīnu kuģi «Gromkijs». Savu domu Kerns uzreiz neizpauda. Aukstasinīgi, it kā taisītos pusdienot, viņš griezās pie vecākā virsnieka Paskina:

—   Cik tagad pulkstenis?

—  Pusviens, — Paskins, vēl neko nesaprazdams, atbildēja. Sī saruna bija ļoti tāla tam, kas notika viņu acu priekšā. Viņam radās gluži dabiskas šaubas: vai tik priekšnieks ir pie pilna prāta? Taču Paskins tūliņ sakaunējās savas iedomas dēļ. Uzsvērdams katru zilbi gluži kā apmācībās, Kerns pavēlēja:

—   Esmu nolēmis mīnu kuģi nogremdēt. Kingstonus atvērti Caurumu lāpīšanu pārtraukt! Signālu un slepenās grāmatas, šifras un naudas lādi iemest jūrā! Visiem aplikt korķa vestes!

Paskins noskrēja no tiltiņa. Signalists Skorodurnovs sēja ogļu bedres piltuves vāku pie grāmatām, lai tās nogremdētu. Mičmanis Potjomkins, komendors Zižko un matrozis Saleiko sita laukā no caurumiem aizbāžņus. Kuģa mechaniķis Sakss ar mašīnistiem vēra vaļā kingstonus un klinketus, cirta pušu caurules, lai ūdens brīvi iekļūtu no viena nodalījuma otrā. Jūrniekiem sāpēja sirds, ar pašu rokām izpostot savu kuģi, bet vēl vairāk tā sāpētu, ja kuģi iegūtu ienaidnieks.

Un, kad mīnu kuģa nogremdēšanai viss vajadzīgais saskaņā ar Kerna pavēli bija izdarīts, komanda sanāca augšā. Neievainotie ar šauteņu uguni vērsās pret tuvojošos pretinieku. Mičmanis Potjomkins komandēja vienīgo lielgabalu. Leitnants Paskins devās uz tiltiņu. Bet līdz komandierim ar savu ziņojumu viņš netika, — labajā kājā smagi ievainots, Paskins nogāzās uz klāja. Viņam pretim steidzās stūrmanis Selašņikovs un brūci pārsēja. Bet drīz vien leitnants dabūja otru ievaino

jumu, kreisajos sānos, un viņu aiznesa uz grīdumu. Tur gulēdams, tas arvien vēl deva padomus mičtnanim Potjomkinam un ar viņa palīdzību sazinājās ar komandieri. Bet tas, redzedams, ka mīnu kuģis jau iegrimis par divi pēdām un aizvada savus pēdējos mirkļus, beidzot pavēlēja:

—   Komandai glābties!

Nolaida velbotu, taču izrādījās, ka šķembas to pataisījušas par sietu. Ievainotie turējās pie velbota sāniem, bet veselie, glābšanas vestes aplikušies, metās ūdenī.

Komandieris joprojām stāvēja uz tiltiņa klaja vietā. Kerna acu priekšā gāja bojā viņa paša kuģis un dzisa cilvēku dzīvības. Kas tobrīd notika viņa sirdi? To neuzzinās neviens un nekad, tāpat kā nevar uzzināt, kas rakstīts vēstulē, kura ielikta aizzīmogotā aploksnē. Teikt var tikai vienu — pat draudošā nāve nespēja apmulsināt komandiera gribu un prātu. Uzticīgs lielās krievu tautas labākajām kaujas tradicijām, viņš joprojām bija mierīgs. Tagad viņam bija tikai vienas rūpes — glābt cilvēkus. Viņam līdzās uz tiltiņa vēl kavējās stūrmanis Selašņikovs un stūres vīrs Nesterovskis. Grīdumā pie ievainotā leitnanta Paskina piegāja mičmanis Potjomkins. Pēkšņi tiltiņš kļuva tukšs, it kā tur neviena nebūtu bijis. Nesaprazdams, kas noticis, mičmanis Potjomkins pa trapu uzskrēja uz tiltiņa; tur gulēja trīs cilvēki: uz vietas nogalinātais stūres vīrs Nesterovskis, stūrmanis Selašņikovs un komandieris Kerns ar vājām dzīvības zīmēm un lielu rētu sānos. Viņa melnīgsnējā seja bija kļuvusi vēl tumšāka. Varēja redzēt, kā tajā dzisa pēdējā dzīvības elpa, taču Kerns, lēni aizvērdams acis, šķiet pārmērīga noguruma mākts, vēl paspēja izteikt:

—   Mirstu. Uzņcmieties komandēšanu!

Tie bija viņa pēdējie vārdi.

Komendors Kapralovs, it kā atriebdamies ienaidniekam par komandiera nāvi, izšāva no lielgabala pēdējo patronu un ielēca jūrā.

Tikai pēc tam, kad «Gromkijs» galīgi apklusa, ienaidnieka mīnu kuģi uzdrošinājās piebraukt tuvāk. Uz japāņu kuģiem noskandināja atsauci, un divas laivas devas uz «Gromkija» bortu. No krievu mīnu kuģa septiņdesmit trim komandas locekļiem neskarts bija palicis tikai divdesmit viens vīrs. Pārējie krituši vai ievainoti.

Japaņi centās noslēpt savu kuģu bojājumus un gūstekņus iekšējās telpās nelaida. Bet varēja spriest, cik lieli bijuši postījumi, ja mūsu jūrnieki, piebraucot tuvāk, mīnu kuģī «Siranuji» vien saskaitīja pāri par divdesmit caurumu. Viss augšējais klājs, kur novietoja gūstekņus, bija sašķaidīts un izlauzīts, nošķiests asinīm. Mētājās bezveidīgi dzelzs gabali, rēgojās caurūmi un apdegušas drupas kā pēc ugunsgrēka. «Siranuji» tik tikko turējās virs ūdens. Tādā pašā stāvoklī bija arī otrs ienaidnieka mīnu kuģis.40

«Gromkijs», jūras vi|ņos līgodamies, svērās uz sāniem un grima arvien dziļāk ūdenī. Krievu jūrnieki nenolaida acu no kaujas flagas. Bet kopā ar mastu tā jau sniedzās pretim viļņiem un plīvodama, šķiet, sūtīja atvadu sveicienu tiem, kas tik pašaizliedzīgi to sargājuši. Minu kuģis pārsviedās uz labo bortu, un sašautais stāvs kā piemineklis pārsedza mirušo augumus. Pēc brīža virs nozudušā kuģa straujā vērpetē jau griezās svešas jūras ūdeņi.

Japaņi bija rūgti maldījušies, cerēdami «Gromkiju» saņemt gūstā. Ilgi jo ilgi viņi atcerēsies šo varonīgo kuģi kā bargu brīdinājumu nākamajiem laikiem. Bet krievu jūrnieku pēcteči, mīlēdami savu dzimteni, no «Gromkija» mācīsies nesamierināmi nīst ienaidniekus un apbrīnot bojā gājušo, taču neuzvarēto «Gromkija» varoņu neaizmirstamos tēlus.

KO REDZĒJA «NAVARINAS» SIGNALISTS

Eskadras bruņu kuģis «Navarina» ar ārējo izskatu spilgti atšķīrās no visas 2. eskadras. «Navarinai» bija plats stāvs, četri milzīgi, kvadratā novietoti dūmeņi, gluži kā apgāzta galda kājas. Pēc šiem dūmeņiem pirmajā acu uzmetienā «Navarinu» varēja atšķirt no citiem kuģiem. Izskats tam bija bargs, bet japaņi laikam gan labi zināja, ka pat «Navarinas» divpadsmitcollu lielgabali, kas šāva ar dūmu pulveri, nesniedza tālāk par četrdesmit piecām kabeļtauvām. Virsnieku un matrožu vidū «Navarinu» saukāja citādi — par «Cepešpannu».

Bruņu kuģi komandēja vecs un daudz pieredzējis jūrnieks — pirmā ranga kapteinis Fitinghofs. Viņam jau bija piecdesmit piektais gads. Vidēja auguma, stūrains, nerunīgs, ar nenoteiktas krāsas acīm, ar pārplēstu nāsi plakanajā degunā, viņš izskatījās drūms. Viņa galva, uz kuras neredzēja vairs neviena mata, allaž bija par kaut ko norūpējusies. Varbūt tāpēc Fitinghofs maz vērības veltīja savai ārienei: formas tērps viņam karājās kā maiss, sirmā bārda reti kad tika sukāta, kakls bija apaudzis sīkiem, cirtainiem matiem, it kā pelēku sūnu klāts. Iepazinis dzīves labās un ļaunās puses, viņš nekad vairs par to nejūsmoja un nekad vairs nekrita izmisumā. Viņa psiche bija tiktāl līdzsvarota, ka nekādi notikumi nespēja to satraukt. Fitinghofa jūrniecības zināšanas, paveikto kampaņu skaits bija tik liels, ka viņu jau sen vajadzēja paaugstināt par admirali, bet viņš bija pārāk pieticīgs. Viņš nelīda acīs augstākajai priekšniecībai, nekad un nekur nelūdza sev kādu amatu, bet dienēja tur, kur to iecēla.

Admirālim Rožestvenskim Fitinghofs nepatika, un viņš to iesauca par «Pārplēsto nāsi».

Fitinghofs savukārt bez jebkāda ļaunuma, it kā pieminēdams nesvarīgu faktu, eskadras komandieri saukāja par «Neapdāvināto komediantu».

Kaujas laikā signalisti vairāk nekā citi speciālisti zina par notikumu gaitu. Apbruņoti ar binokļiem un tālskatiem, tie vēro savu un ienaidnieka kuģu kustības un par visiem svarīgiem gadījumiem tūliņ ziņo priekšniecībai. Viņi pieņem eskadras komandiera signālus un tos atkārto. Ja pašu kuģa komandieris gribēs kaut ko ziņot admiralim, tad bez signalistiem tik un tā nevarēs izlikt. Atrazdamies kaujas torņa tuvumā vai pašā kaujas tornī, kur satek visas ziņas, un klausīdamies priekšniecības rīkojumus, viņi zina visu, kas notiek uz kuģa.

Kad bruņu kuģis «Navarina», piedalīdamies dienas kaujā, ietinās pats savu šāvienu dūmos, vecākais signalists Ivans Sedovs stāvēja pie ieejas kaujas tornī, jo iekšienē, aiz bruņu sienām arī bez viņa bija ļaužu pilns. Liels un tūļīgs, tas nesteigdamies cēla binokli pie acīm ar gaišajām skropstām un vēroja gan ienaidnieku, gan savus kuģus. Viņa resnā, gaļīgā, ar vasaras raibumiem nosētā seja it kā uzpampa aiz sasprindzinājuma. Dažreiz viņš izgāja uz tiltiņa, lai labāk vērotu kaujas ainu. Sedovs pirmais paziņoja komandierim:

—   Jūsu augstdzimtība, «Suvorovs» izgāja no ierindas.

Fitinghofs atbildēdams tikai norūca:

—   Tā …

Drīz vien Sedova tukla seja nobalēja. Viņš kliedza torni:

—   «Osļabja» grimst!

Visi virsnieki uztraucās, bet komandieris atkal pasacīja tikai vienu vārdu:

—  Tā.

Komandiera aukstasinība un vienaldzība Sedova modināja dusmas.

Pie kreisā borta nodārdēja spēcīgs sprādziens, un «Navarina» pasitās pa labi. Tūliņ pat tornī pienāca vēsts, ka ūdens pārplūdinot priekšējā torpēdu aparata nodaļu. Komandieris pa' vēlēja:

—   Caurumu aiztaisīt!

Vēlāk, kādā eskadras pagriezienā, Fitinghofs ieraudzīja, ka bruņu kuģis «Suvorovs» jau pagurst no ienaidnieka šāviņiem. Komandieris pavēlēja virzīt savu bruņu kuģi flagmaņkuģa aizsargāšanai. Tobrīd «Navarinu» trāpīja pūpē divi lieli šāviņi — viens no viena, otrs no otra borta. Visa virsnieku kopkajite bija sagrauta un liesmu pārņemta. Sedovs veltīgi uztraucās. Komandieris tāpat kā agrāk vienaldzīgā balsī deva rīkojumus, un viņa seja nemaz nepārvērtās, it kā tā būtu pārakmeņojusies. Kaujas tornī pienāca ziņa, ka ugunsgrēks pieveikts un caurumi, kas atradušies pie pašas ūdenslīnijas, aizbāzti ar maisiem un pakulām, matračiem un segām, kaut gan, šādā veidā rīkojoties, tikai pa daļai izdevās apturēt sūci.

Nenozīmīgi bojājumi bija arī kuģa augšējās daļās. Arī apkalpē viens otrs bija cietis. Operāciju punkts sniedza palīdzību septiņpadsmit matrožiem un trim virsniekiem — leitnantam Izmailovam, mičmanim Solkunovam un Ļemiševskim.

Komandieris izgāja uz tiltiņa. Tieši tanī mirklī ienaidnieka šāviņš iedrāzās formarsa laukumiņā. No augšas bira šķembas un dzelzs gabali. Fitinghofs uzreiz noslīga ceļos, bet pēc tam nosēdās uz tiltiņa dēļu seguma, neizlaizdams neviena vaida. Tikai plikpaurainā galva, no kuras bija nokritusi cepure, kļuva bāla kā sniegs. Starp saplēsto bikšu skrandām abās kājās bija redzamas brūces. Sakucies viņš turēja ar rokām vēderu. Kad Sedovs pielēca pie vina, komandieris noteica: -

—   Tā…

Tūliņ viņu ielenca virsnieki.

—   Bruno Aleksandrovič, vai jūs stipri ķēra? — vaicāja vecākais virsnieks — otrā ranga kapteinis Durkins.

—   Pamatīgi! Liekas, zarnas pārrautas, — komandieris atbildēja savā parastajā balss noskaņā, it kā runa būtu par svārkiem notrūkušu pogu.

—   Varbūt vēl liksiet uz pekām, — Durkins mēģināja mierināt.

Komandieris pacēla galvu, taču viņa dziestošās acis vērsās vecākajam virsniekam garām, it kā lūkotos jau pāri dzīvei.

—   Nē, šinī pasaulē manas gaitas beigušās.

Kad komandieri ielika nestuvēs, viņš, ne pie viena nevērsdamies, noteica:

—   Zināju, ka muļķīgi dabūšu galu.

Fitinghofu nonesa operāciju punktā, kas atradās dzīvojamā klājā.

Bruņu kuģi sāka komandēt vecākais virsnieks Durkins.

Tuvojās nakts.

Eskadra pēc admiraļa Nebogatova signālā devās uz priekšu divpadsmit trīspadsmit mezglu lielā ātrumā. «Navarina» nepalika citiem kuģiem iepakaļ un sekmīgi atsita mīnu uzbrukumus. Uz tiltiņiem un uz augšējā klāja stāvēja matroži, vērodami naksnīgo apvārsni. Gandrīz nepārtraukti skanēja trauksmainas balsis, brīdinādamas, ka tuvojas pretinieks. Bruņu kuģis ar saviem uguns uzliesmojumiem paretam pāršķēla sabiezējušo tumsu.

Vecākais signalists Sedovs bija ļoti noguris, viņam nāca miegs, bet briesmas spieda palikt nomodā. Visu laiku viņš atradās pie kaujas torņa, gandrīz neatņemdams binokli no acīm. Māca dusmas, ka artilērija varēja lietot tikai dūmu pulveri un ka pēc katra šāviena ienaidnieka mīnu kuģis kļuva neredzams. Pirms deviņiem uz tiltiņa atskrēja kāds cilvēks un, tumsā sadūries ar Sedovu, gluži apstulbis jautāja.

—   Kur ir vecākais virsnieks?

Signalists pēc balss pazina vecāko bocmani.

—   Kaujas tornī. Kam viņš tev vajadzīgs?

Bocmanis, Sedovam neatbildējis, iedrāzās kaujas tornī un lielā steigā kliedza:

—  Jūsu augstdzimtība, atļaujiet ziņot!

—   Kas noticis? — otrā ranga kapteinis Durkiņs jautāja.

—   Visa kopkajite pieplūduši ar ūdeni. Droši vien tas noticis ātrās gaitas dēļ. Jādomā, ka caurumu blīvējumi nav izturējuši ūdens spiedienu.

Durkins nevilcinādamies pavēlēja:

—   Noslēgt ūdensnecaurlaidīgās durvis!

Bocmanis vēl negāja prom.

—   Nu kas vēl?

—  Jūsu augstdzimtība, caurumus vajadzētu nosegt ar plāksteriem.

—   Tad būtu jāapstājas un jāpaliek iepakaļ eskadrai. Dari, kas tev pavēlēts!

—   Klausos, jūsu augstdzimtība! — bocmanis atbildēja un skrēja lejā.

Viņam nopakaļ, paklausot vecākā virsnieka rīkojumam, devās sardzes priekšnieks leitnants Puchovs. Pēc kāda laiciņa viņš atgriezās uz tiltiņa un ziņoja, ka pavēle izpildīta. Taču drīz vien ļaudis pamanīja, ka bruņu kuģis paliek iepakaļ eskadrai. Vecākais virsnieks Durkins, noliecies pie sarunu caurules, kliedza uz mašīnu telpu:

—   Pilnu gaitu! Visātrāko gaitu!

Viņš lamāja kurinātājus, lādēja mechaniķus. Tomēr pretēji viņa striktajai pavēlei bruņu kuģis nespēja tikt līdzi eskadrai. Priekšējie kuģi attālinājās. Uz tiltiņa pienāca vēsts, ka pūpe grimstot jūrā. Pēc minūtes ziņoja no mašīnu nodaļas: priekšējā katlu telpā pārsprāgusi tvaika maģistrale un tāpēc vajadzējis izslēgt trīs katlus. Gaitas ātrums ievērojami samazinājās.

Kamēr «Navarina» brauca kopā ar eskadru, ienaidnieka uzbrukumi bija nesekmīgi. Ar kopīgiem spēkiem aizsargāšanās veicās vieglāk. Ja «Navarina» kāda iemesla dēļ mīnu kuģu tuvošanos nemanīja, tad vienmēr tos ieraudzīja citi kuģi. Bruņu kuģim «Navarina», kas šāva ar dūmu pulveri, vienam palikt bija visbīstamāk.

Sedovs dzirdēja, kā vecākais virsnieks iekaisis, balsij aizraujoties, kliedza sarunu caurulē:

—  Nekavējoties izlabot tvaika cauruli! Dariet visu iespējamo! Vai dzirdat? Es pavēlu … es arestēšu…

Bet japaņi joprojām vajāja bruņu kuģi.

Vecākais artilerists — leitnants Izmailovs komandēja:

—   Šaut ar segmentgranatām!

Ienaidnieka mīnu kuģi sadalījās divās vienībās, no abām pusēm ielenca «Navarinu» un, turēdamies mazliet priekšā, vērsa uz to prožektoru starus. Šo manevru acīm redzot uzsāka tādēļ, lai krievus apmulsinātu. Mērķis tika sasniegts. Virsnieki un lielgabalu apkalpe, koncentrējuši visu savu uzmanību uz kreisā un labā borta pusi, nemanīja, ka viens mīnu kuģis piezagās pie «Navarinas» pūpes. Japani ieraudzīja tikai tad, kad tas jau bija līdzās bruņu kuģim.

—  Mīnu kuģis pie stūres! — pēkšņi iekliedzās vairāki uzreiz.

Sedovs juta, kā tiltiņa grīda zem kājām pasitās sāņus, viņš aizlidoja kūleņu kūleņiem. Šķita, ka jūra paveras un pats bezdibenis rēc, tricinādams nakti. Tanī pašā laikā bruņu kuģis paslējās un sāka drebēt kā uz atsperēm. Kādu brīdi vecākais signa1 īsts gulēja nekustēdamies. Un tikai pēc tam, kad tas pielēca kājās, viņš atkal sāka domāt, atšķirt priekšmetus, dzirdēt saucienus un lielgabalu dārdoņu. Viņa acu priekšā mičmanis Verchovskis, paķēris glābšanas riņķi, metās pāri bortam, aizraudams līdzi arī dažus matrožus.

—   Stāt! Ko jūs darāt? Kuģis vēl negrimst! — stūres vīrs Michailovs bļāva, pūlēdamies ļaudis nomierināt.

—   Necelt paniku! Pie lielgabaliem! Komendori, pie lielgabaliem! — rokas vicinādams, skaļi komandēja vecākais virsnieks Durkins.

Pamazām troksnis sāka apklust. Noskandināja ūdens trauksmi. Priekšniecībai ar grūtībām izdevās atjaunot kādu nekādu kārtību un piespiest apkalpi nostāties savās vietās pēc kuģa instrukcijas. Sāka noskaidrot torpēdas radītos bojājumus. Bija sagrauta pūpes labā borta zemūdens daļa, bet stūre un dzenskrūves strādāja bez vainas. No tiltiņa deva rīkojumu apturēt mašīnas un caurumu aizsegt ar plāksteri.

Komandieri Fitinghofu no operāciju punkta pārnesa uz kaujas torni.

—   Velti pūlaties, — viņš vārgi ierunājās, ieraudzījis visapkārt virsniekus. — Pēc pāris stundām tik un tā nomiršu. Glābieties paši, bet mani atstājiet uz kuģa!

Sedovs, atģidies no pirmā satricinājuma, devās uz kuģa pakaļgalu paskatīties, kas tur notiek. Visvairāk viņu pārsteidza, ka vairs nevarēja saskatīt pūpi: līdz pat divpadsmitcollu tornim tā bija iegrimusi jūrā. Viļņi, smagi šļakstēdami, vēlās pāri grīdumam. Un tomēr ļaudis centās glābt savu bruņu kuģi no posta. Kādi četrdesmit matroži dažu virsnieku vadībā rosījās ap diviem smagiem brezenta plāksteriem. Pārvietojamo elektrisko spuldžu gaismā vienu brezentu atritināja un, uzmanīgi soļojot pa ūdens apskaloto klāju, stiepa uz izlauzto bortu.

—   Draugi, pacentieties, citādi būsim pagalam, — virsnieki pūlējās pierunāt apakšniekus.

Bet matroži ari paši to saprata un strādāja, cik vien spēja. Viens paslīdēja, ievēlās jūrā un sāka kliegt nelabā balsī. Tanī pašā mirklī uzdrāzās spēcīgs vilnis un aizskaloja brezentu un kopā ar to septiņus vai astoņus vīrus. Aiz stūres skanēja slīcēju vaimanas. Sveikā izkļuvušie nekādi nespēja biedriem palīdzēt un nevarīgi raudzījās tumsā, no kurienes bija dzirdami izmisuši kliedzieni.

Bocmanis gāza vaļā lamas.

—   Mūlāpi, velns jūs būtu rāvis!… Brezentu palaidāt… Mūki, ne matroži!

Sedovs pamācīja:

—   Viņiem jāpasviež glābšanas rīki.

Tūdaļ jūrā sāka lidot kojas ar korķa matračiem.

Komanda atkal ķērās pie darba. Bet pūles izrādījās veltīgas: viļņi aizskaloja vēl dažus cilvēkus, taču izlauztais caurums joprojām palika plākstera neaizsegts. Atkal atjaunojās mīnu uzbrukumi. No pasāktā darba bija jāatsakās un jāvirzās tālāk.

«Navarina» sadrebēja, it kā nokratīdama skumjas domas, sakustējās un devās uz priekšu tikai ar četri mezgli lielu ātrumu, turēdama kursu Korejas krastu virzienā.

Sedovs atgriezās uz tiltiņa un sāka vērot japaņu mīnu kuģu darbību. Katrreiz, kad tumsā pavīdēja to silueti, pamira sirds. Kā par postu sprādziens bija iedragājis komandā pēdējo ticību saviem spēkiem, ļaudis pārņēma izmisums, tie šāva slikti, gandrīz netēmēdami, un daudzi pameta lielgabalus. Takclažā lāgiem iegaudojās vējš, aiz bortiem skanēja viļņu šļaksti, atbalsodamies sirdīs kā bēru muziķa. Visapkārt, sēdami nāvi, joņoja mīnu kuģi, un nebija no kurienes gaidīt palīdzību. Tie kļuva arvien uzmācīgāki, uzbruka bruņu kuģim no labās un kreisās puses, raidīja torpēdas, šāva ar mazkalibra lielgabaliem, ložmetējiem un pat ar šautenēm. Kā redzams, japaņu mīnu kuģi bija nolēmuši par katru cenu pieveikt «Navarinu».

Sedovam šķemba skāra galvu. Asinis plūda aiz krekla apkakles. Viņš aizskrēja uz operāciju punktu pārsiet brūci. Bet, tikko Sedovs bija paspējis nokāpt dzīvojamā klājā, kad atskanēja otrs torpēdas sprādziens — pie labā borta kuģa vidū.

Pa caurumu ar varenu spēku kuģī š|āca ūdens, tā rēkoņa sajaucās ar |aužu kliedzieniem, tas krākdams vēlās pa klājiem, plūda katlu telpās, pulvera pagrabos un citās nodaļās. Elektriskā apgaismošana izslēdzās. Necaurredzamajā tumsā skraidīja matroži un virsnieki, uzdrāzās cits citam virsū un pārsita galvas. Daudzi, starp šotēm maldīdamies, nezināja, kā atrast izeju. Daži iegāzās lūkās, sadragādami sev kaulus. Nedrīkstēja spert ne soli, lai neiekristu kādos slazdos. Izmisuma vaimanas, prātu nomākdamas, skanēja no apakšējām un augšējām telpām un no visām pusēm. Šķita, ka sāpēs kliedz pats kuģis.

Sedovs, sajuzdams kaklā sausumu un rūgtumu, vairākkārt pakrita, iekām nokļuva līdz durvīm. Pa pirmo trapu viņš uzskrēja ātri, bet otraja bija sablīvējies tik daudz cilvēku, ka nevarēja izrauties uz priekšu. Katrs, pēdējos spēkus sasprindzinājis, centās pirmais izspraukties uz augšējā klāja. Pašaizsardzības instinkta dzīti, ļaudis rāpās cits citam virsū, samīdami un gāzdami gar zemi vājākos, un pērās gluži kā zivis krastā pievilkta tīkla āmī.

—   Sātani, ejiet tālāk! — kliedza pakaļējie uz priekšējiem, sizdami ar dūrēm pa galvām un spiezdamies virsū, tā ka ribas sāka sāpēt.

—   Dodiet ceļu! Laidiet mani! Esmu virsnieks! — kāds trakā balsī kliedza, kaut gan uzkritušie augumi viņu jau smacēja. Neviens viņā vairs neklausījās.

Sedovs nespēja izlauzties uz durvīm. Jau šķita, ka viņš vairs neizglābsies. Pēkšņi apziņā tam pavīdēja pārdroša doma. Viņš atkāpās pāris soļu, taisīja lielu lēcienu un, uzmeties uz biedru pleciem, strauji rāpās augšup, turēdamies pie viņu galvām. Trapa augšējās kāpnēs viņu satvēra kādas rokas. Bira sitieni pa seju un sāniem, kāds sāpīgi iecirtās ar zobiem kājā. Saņēmis pēdējos spēkus, Sedovs rāvās uz priekšu tik spēji, ka piespieda pirmās rindas pašķirties un uzreiz izkļuva brīvībā. Tūliņ viņš devās uz kaujas torni.

Uz tiltiņa Sedovs sastapās ar stūres vīru Michailovu, kas tam iedeva korķa matraci. Surp turp šaudījās virsnieki un matroži. Tie lika sev apkārt matračus vai korķa vestes, ķēra glābšanas riņķus, visi kaut ko sauca un cits citā neklausījās. Daži priekšniecības vīri aicināja aizsegt jauno caurumu ar plāksteri, citi — laist darbā turbinas, domādami, ka ūdeni vēl var izsūknēt. Kuģa garīdznieks, labajā rokā turēdams krustu, kreisajā — matrožu koju, bija nometies ceļos un skaļā balsī skaitīja lūgšana, pavērsies pret tumšajām debesīm. Par to, ka jāglābj arī pirmā ranga kapteinis Fitinghofs, kas gulēja kaujas tornī, neviens vairs nedomāja. Durkins, kas pagaidām izpildīja komandiera pienākumus, pielicis ruporu pie lūpām un cenzdamies pārkliegt simtiem balsu, komandēja:

—   Sagatavoties uz glābšanos! Nolaist kuterus un laivas!

«Navarina» pamazām svērās uz labo pusi. Laika bija pilnīgi pietiekami, lai nolaistu ūdenī visus tvaika kuterus, barkasus un laivas. No septiņsimt vīru lielās ekipāžās tajos varētu sakāpt vairums. Bet uz kuģa nebija kārtības. Tagad pār ļaudīm valdīja nevis komandieris, bet nāves bailes. Tās iznīcināja robežas starp virsniekiem un matrožiem, pārvērta par nulli dienesta pakāpes, ordeņus, titulus, dižciltīgo izcelšanos. Neviens vairs nerīkojās pēc disciplinārā reglamenta noteikumiem. Tāpēc tikai daļa komandas skrēja kārtot nolaišanai laivas, bet arī tā steigdamās darīja to nemākulīgi. Kāds pārgrieza trices, kurās karājās tvaika kuteris, — tas iegāzās ūdenī un nogrima. Otru šādu pašu kuteri nolaida uzmanīgāk, bet tanī saklupa tik daudz cilvēku, ka arī to piemeklēja tāds pats liktenis.

Sedovs, apsējies korķa matraci, stāvēja uz tiltiņa lidzās stūres vīram Michailovam, gatavs kuru katru mirkli mesties jūrā. Salti drebuļi skrēja pa muguru, klausoties kliedzienos, kas skanēja no augšējā klāja, kur pa visām lūkām līda laukā cilvēki un steidzās meklēt glābšanas piederumus. Kampa kojas, airus, dēļus, koka kastu vākus, enkuriņus.

«Navarina» tikko vairs turējās virs ūdens. Sānsvere bija kļuvusi tik liela, ka viena borta lielgabali grima ūdenī, bet pretējā — rēgojās gaisā. Par mīnu uzbrukumu atsišanu nebija nemaz ko domāt.

Japaņi, kā redzams, zināja, ka bruņu kuģis kļuvis nevarīgs. Viens mīnu kuģis devās pie «Navarinas» kreisā borta, nebaidīdamies vairs no šāvieniem.

Matroži, ieraudzījuši tuvojamies pretinieku, kliedza:

—   Drāžas uz mums!

—   Gāz viņam virsū!

—   Lēksim pāri bortam!

Virsnieki un matroži bira jūrā, it kā tos būtu norausis kāds neredzams spēks.

Mīnu kuģis piebrauca pavisam tuvu. Bija redzams, kā tā priekšgalā pazibēja uguntiņa. Tur izlaida torpēdu.

Sedovs, stāvēdams pie kreisā borta, satvēra tiltiņa margas un sasprindzināja visu augumu. Pagāja dažas sekundes, un viņš pēkšņi apžilba no liesmām, kas uz mirkli pāršķēla nakti. Jūra uzšāvās augstāk par mastiem, un simtiem tonnu ūdens nogāzās uz klāja, uz tiltiņa, uz signalista pleciem. Steigšus uz visām četrām viņš rāpās augšup pa kuģa kreiso bortu, cenzdamies drīzāk nokļūt līdz «Navarinas» dibenam, jo bruņu kuģis jau svērās apkārt. Uz mirkli viņš ieraudzīja divas jau ūdenī nolaistas, cilvēku pilnas laivas, kurām šis pats borts uzgāzās virsū. Bruņu kuģis, grimdams un guldzienus mezdams, grieza virpulī viļņus un vilka Sedovu sev līdz. Taču korķa matracis izsvieda to atpakaļ.

Viņš uznira dzīvas, ķepurojošās ļaužu masas vidū un steigšus virzījās projām.

No dzelmē pazudušā bruņu kuģa uzpeldēja baļķi, dēļi, koka kastes. Tos kampa matroži. Bet viļņu svaidītie koka priekšmeti daudzus sakropļoja.

Ienaidnieka mīnu kuģi aizbraucot neizglāba nevienu cilvēku. Bija jāpārcieš drausmīga, bezjēdzīgu moku pilna un bezgalīgi gara nakts. Jāpārcieš ūdenī, viļņos šūpojoties, peldot bez mērķa un cerības. Pār peldētājiem pletās drūma tumsa. Ne prāts, ne drosme, ne citas personīgās īpašības vairs nespēja glābt no posta. Un ļaudis, ciešanu mocīti, drebēja aiz saltuma, zaudēja spēkus, pierijās ūdeni.

Kad uzausa rīts, Sedovs sev līdzās ieraudzīja ne vien dzīvus biedrus, bet arī miroņus. Kādu matrozi, kura galvu bija sašķaidījuši baļķi, turēja virs ūdens korķa veste. Daži pārāk zemu bija apsējuši matračus un, ūdenī nokļuvuši, apsviedušies ar galvu uz leju. Gan šur, gan tur virs līganajiem viļņiem rēgojās cilvēku kāias. Pirms kara priekšniecība ne reizi nebija parūpējusies pamācīt savu komandu, kā jārīkojas ar glābšanas līdzekļiem.

Maz prieka atnesa arī topošā diena: visapkārt nemanīja neko citu kā tikai debesis, kurās mākoņi bija izgaisuši, un nepārredzamo jūru, kas spīguļoja slīpajos saules staros. Sedova tuvumā dzīvi vēl bija kādi trīsdesmit vīri. Tie cik vien spēdami centās neaizklīst cits no cita.

Viņu vidū bija arī leitnants Puchovs, uzmaucis sev glābšanas riņķi kā resnu stīpu. Gabaliņu tālāk pieci matroži turējās pie apgāztas takelažas kastes.

Ap pulksten astoņiem peldētāji ieraudzīja pie apvāršņa kādu kuģi, kas tuvojās. Izrādījās, ka tas ir japaņu mīnu kuģis. Visi jau priecājās, gaidīdami no japaņa glābiņu, un sāka saukt. Bet mīnu kuģis aizslīdēja garām kādu divu trīs kabeļtauvu attālumā. Aizbraukdami japaņi ar binokļiem raudzījās uz slīkstošajiem cilvēkiem. Krievu jūrnieki neprāta pilniem skatieniem vēl ilgi pavadīja aizbraucošo mīnu kuģi.

Kāds matrozis, kas turējās virs ūdens, matraci aplicies, sajuka prātā. Viņš piepeldēja pie leitnanta Puchova un, sakampis no muguras aiz kakla, gribēja viņu noslīcināt. Pārbiedētais virsnieks rīstīdamies lūdzās:

— Laid! Ko es tev esmu nodarījis?…

Matrozis mežonīgi iespiedzās. Puchovs nevarīgi aizsargājās. Sedovam kļuva žēl leitnanta, kas vienmēr bija izturējies labsirdīgāk nekā citi virsnieki; viņš piepeldēja pie tā un aiztrieca matrozi, kas turpat dabūja galu: vilnis viņu apsvieda ar galvu uz leju. Vienā kājā matrozim bija zābaks, otra — kaila, ar līkiem pirkstiem. Matrozis patirināja gaisā kājas un apklusa.

Ilgi nenodzīvoja arī leitnants Puchovs: viņš dīvaini sāka svaidīt rokas, it kā gaiņādamies, nomurmināja dažus nesakarīgus vārdus un nevarīgi nokāra galvu.

Scdovs piepeldēja pie takelažas kastes, kur turējās pieci matroži, un arī pieķērās pie tās. Nelaimes biedri, noguruši, ar nozilējušām sejām, ar izvalbītām acīm, gārdzoši sauca pēc glābiņa, kaut gan redzēja, ka visapkārt nav neviena, kas varētu palīdzēt. Daži lamājās, daži lūdza dievu.

Saule lēni kāpa pret dienvidiem. Cits pēc cita matroži novēlās no kastes un noslīka. Kas bija apsējušies matračus vai vestes, mira aiz aukstuma, taču palika šūpojamies viļņos, apklusuši, ar krampjos savilktām sejām. Viena līķa rokas tik cieši bija sastingušas otram ap kaklu, ka viļņi tos nespēja šķirt.

Ap pulksten četriem Sedovs līķu vidū palika viens, juzdams, ka beigas tuvojas arī viņam. Divas naktis, pavadītas bez miega, spraigā darbā un nemitīgās bailēs par dzīvību, galīgi bija iedragājušas viņa spēcīgo organismu. Saltumā stingdams, viņš vairs nejuta pat ciešanu. Galva, dulna un smaga, kā svina pielieta, slīga uz krūtīm, plakstiņi vērās ciet. Viņš pūlējās neaizmigt, joprojām cerēdams, ka palīdzība nāks, un raudzījās jūras klaja spīguļojošā tukšumā. Virs galvas, izgrūzdamas skaņas, kas līdzinājās gan spalgām vaimanām, gan ķērkstošiem smiekliem, lidinājās kaijas. Viena, apžilbinoši balta, nometās uz miroņa ceļgala, kas rēgojās no ūdens, un izbrīnā blenza uz Sedovu ar savām melnajām, sarkanā gredzenā iespiestajām acīm, šķiet, gaidīdama viņa nāvi. Lāgiem likās, ka saule līgojas, debess gāžas un viņš pats kaut kur trauksmaini lido, lāgiem atkal šķita, ka dīvains nezvērs kampj to aiz kājām un rauj dzelmē. Sedovs svaidījās, pareizāk sakot, vārgi raustījās, apzinādamies, ka dzīvība no viņa jau šķiras. Un mirklī, kad visi spēki bija izsīkuši,, kad smadzenēs tik tikko vairs plaiksnījās doma, viņa skatiens nejauši apstājās pie pelēka, kūpoša punkta. Tuvodamies tas strauji auga, it kā brieda. Sirds uzreiz iepukstējās citādi. Gaiss apsvilināja plaušas, it kā ievilnīdams neciešamu svelmi. Galvā sāka dūkt, likās, tur strādā simtiem turbinu. Raibu zvaigžņu šalts pajuka acu priekšā, un šajā zvaigžņu kritumā kā ārprātīga lēkāja milzīga smaragda saule. Bet pēkšņi atkal šķita, it kā mainītos teatra dekorācijās: līdz pat apvārsnim plaši pavērās pļavas. Zaļajās lauku ārēs pa līganu zāli, biezus dūmus vcldama, brauca «Navarina». Vai tad bruņu kuģis nebija nogrimis? Un kāpēc tam tikai trīs dūmeņi? Sedovs pūlējās atcerēties, taču nespēja. Kļuva baismīgi, bruņu kuģis tuvodamies nāca tieši virsū. Viņš pacēla rokas, vairīdamies no šiem murgiem, un iekrācās:

— Glābiet!… Glābiet!…

Sveši ļaudis satvēra Sedovu, izģērba un valstīja, bet viņš ar skatieniem meklēja to vidū savus «Navarinas» biedrus un neatskārta, ka atrodas uz japaņu mīnu kuģa klāja.41

ZAUDĒTS GODS NAV ATGŪSTAMS

2. eskadras kreiseru vienību komandēja kontradmirālis Oskars Adolfovičs Enkvists. Pēc kādiem apsvērumiem vadījusies Jūras ministrija, ieceldama viņu tik atbildīgā postenī, — to neviens nezināja. Acīm redzot Enkvists bija izraudzīts tikai tāpēc, ka viņš izskatījās reprezentabls: drukns, platiem pleciem, ar kuplu, sirmu bārdu. Eskadras brauciena laikā vecais vīrs bieži uznāca uz tiltiņa ar apaļu, baltu ķiveri galvā, tērpies baltās biksēs un baltā, ērtai jakai līdzīgā svārkā. Ja nebūtu zeltoto pogu un zeltoto uzpleču ar melnajiem ērgļiem, neviens svešāks cilvēks nespētu pateikt, ka šis ir krievu flotes admiralis. Ar gaitu, izturēšanos un runas veidu Enkvists atgādināja lādzīgu muižnieku, kuru kalpotāji un vergi mīl tāpēc, ka viņam ir rāma daba, ka viņš nekādās darīšanās nemaisās un nav arī gudrs. Pie šāda lielkunga dzimtcilvēkiem bija labāka dzīve nekā pie kaimiņu kungiem.

2. eskadrā viņu sauca par «Plantatoru».

No 1895. līdz 1899. gadam viņš bija 1. ranga kreisera «Edinburgas Hercogs» komandieris. Sajā mācības kuģī, kas brauca ar burām, savu amatu apguva ierindas kvartirjeri. Tādā veidā Enkvists bija izveidojies par tipisku buru flotes virsnieku. Agrāk viņš nekad netika komandējis ne vien kaujas kuģu vienību, bet nebija braucis arī uz jaunākajiem bruņu kuģiem vai kreiseriem, apgādātiem ar uzlabotu techniku. Līdz krievu-japaņu karam viņš kalpoja par Nikolajevas pilsētas priekšnieku. Augstākā priekšniecība atcēla viņu no šā amata un uzdeva vest kaujā kuģus, lai iekarotu Japaņu jūru un izšķirtu kara iznākumu. Enkvists bija nedrošs vīrs, ar vāju gribas spēku, viņš šaubījās par visu ko un, dodams palīgiem kādu rīkojumu, tūdaļ piesprauda savu iemīļoto teicienu:

— Bet vai tik būs labi?

Tādos gadījumos viņu allaž glāba vecākais flagvirsnieks —• leitnants fon Dens, atbildēdams:

—   Viss būs ]oti labi, ekselence!

Vecākajam flagvirsniekam, gudram un nosvērtam aristokratam, flotē bija liela ietekme. Enkvists vienmēr piekrita visiem viņa priekšlikumiem. Kamēr admiralis 2. eskadras brauciena laikā uzturējās uz kreiseriem «Almazs» un «Nactiimovs», vienību faktiski komandēja fon Dens.

Jau Van-Fonga līcī, kur Enkvists pārvietoja savu flagu uz «Oļegu», visu vienību stipri sāka ietekmēt šā kreisera komandieris • pirmā ranga kapteinis Dobrotvorskis. Tas bija spēcīgs milzīga auguma virsnieks ar gumijas bumbai līdzīgu, uzpūstu seju, līdz acīm aizaugušu ar melnu, šur tur iesirmu bārdu. Varaskārs un pašpārliecināts, viņš turēja sevi par mūsdienu kara flotes izcilu lietpratēju un necieta iebildumus. Fon Dens viņa priekšā mulsa, bet Enkvists viņam visnotaļ pakļāvās. Jaunie virsnieki zobojās:

—   Dobrotvorskis groza admiraļa ieskatus kā stūres vīrs kuģi.

Jaunībā Dobrotvorskis bijis saskare ar revolucionāru pulciņiem, bet viņa jauno dienu sarkanie uzskati pamazām bija izbālējuši, kā laika gaitā krāsu zaudē koši sārta drāna. Viņš vairs rūpējās tikai par karjeru. Taču virsnieki arī vēl tagad uzskatīja viņu par liberāli. Dobrotvorskis nekad nebija apmierināts ar flotes tradicijām un tās nesaudzīgi kritizēja. Bet Dobrotvorskim nebija taisnība, kad par viņam uzticēto kreiseri «Oļegs», kam bija labas kuģošanas un kaujas īpašības, viņš izteicās:

—   Tikai dumja galva varēja pieļaut būvēt šādu kuģa tipu. Tas derīgs nevis kaujai, bet izlūku dienestam un ienaidnieka tirdzniecības tvaikoņu gremdēšanai. Sešcollu lielgabali atrodas vai nu bruņu torņos, vai bruņu kazematos. Lieliski! Bet kuģa borti nemaz nav aizsargāti ar bruņām. Par šādiem kreiseriem var teikt: rokas cimdos, bet augums kails.

Sava izskata dēļ Dobrotvorskis flotē bija ieguvis palamu «Zilonis».

Kreiseru vienības virsnieki, runādami par Enkvistu, zobojās:

—  Mūsu Plantators saimniekošanu sācis, iegādādamies Ziloni.

Apspriedes ar kreiseru komandieriem admiralis nerīkoja. Un ko viņš ar tiem būtu runājis? Enkvista galva nebija tā iekārtota, lai kara lietās viņš tiem izdomātu vai izgudrotu kaut ko jaunu, bet eskadras komandiera direktivu nebija arī viņam pašam. Tāpēc vienības kuģus viņš apmeklēja tikai izņēmuma gadījumos. Šādos apstākļos Enkvistam nebija ar vienību nekāda iekšēja, sekmīgai kaujai nepieciešama sakara. Viņš bija populārs kā jautra anekdote.

Un tā klusu un pieticīgi, neviena netraucēdams, tāpat kā

nevienu netraucē svētbilde, kurā tēlots visu jūrnieku aizstāvis svētais Nikolajs, Enkvists ar savu vienību aizkūlās līdz Cusimas jūras šaurumam.

Pec Rožestvenska instrukcijas, kas bija izdota jau sen pirms kaujas, mūsu kreiseriem, sastopoties ar japaņu floti, bija jāpilda šādi pienākumi: «Izumruds» un «Zemčugs» sargā savus bruņu kuģus no mīnu uzbrukumiem, izlūku vienība — «Svetlana» (ar pirmā ranga kapteiņa Seina breidvimpeli), «Urala» un «Alrnazs» — aizsargā transporttvaikoņus; «Oļegs» (ar kontradmiraļa Enkvista flagu), «Aurora», «Dmitrijs Donskojs» un «Vladimirs Monomachs» arī sargā transporttvaikoņus un vajadzības gadījumā rīkojas patstāvīgi, palīdzēdami mūsu galvenajiem spēkiem. Bet 13. maijā Rožestvcnskis izdeva pavēli, lai «Donskojs» un «Monomachs» uzturoties vienīgi pie transportkuģiem. Enkvista rīcībā patstāvīgai darbībai palika tikai divi kreiseri. Siem kreiseriem un visiem pārējiem kuģiem bija priekšraksts kaujas laikā turēties aiz bruņu kuģiem tanī pusē, kur pretinieka nav, ārpus viņa šāviņu iedarbības.

Kaujas dienā, 14. maijā, kad pie apvāršņa iznira ienaidnieka izlūkkuģi, Enkvists atradās uz tiltiņa. Tos vērodams, admiralis griezās pie saviem palīgiem:

—   Protams, mums šie izlūkkuģi būtu jāpadzen vai, vēl labāk, — jānogremdē. Bet vai būs labi, ja to darīsim bez eskadras priekšnieka pavēles?

Dobrotvorskis Enkvistam piekrita un piebilda:

—  Jā, viņš droši vien šādu rīcību neatzīs par pareizu. Varbūt viņam ir īpaši plāni. Mums nekas nav zināms. Tāpēc, patstāvīgi darbodamies, varam tikai kaitēt viņa nodomiem.

Kad pa kreisi parādījās pretinieka galvenie spēki, mūsu kreiseri un transporttvaikoņi pēc Rožestvenska signālā paātrināja gaitu un pārvietojās bruņu kuģu kolonas labajā pusē. Transporttvaikoņu priekšgalā stājās «Oļegs» un «Aurora», bet beigās — izlūkvienība, pa kreisi — «Donskojs», pa labi — «Monomachs». Sākās galveno spēku kauja.

No austrumiem kādu četrdesmit kabeļtauvu attālumā pievirzījās japaņu vieglais kreiseris «Idzumi» un sāka transportkuģus apšaudīt. Taču krievu uguns ietekmē tas drīz attālinājās. Pēc pusstundas «Oļega» komanda ieraudzīja, ka no dienvidiem, transportkuģus panākdama, tuvojas pretinieka trešā un ceturtā kaujas vienība. Sajās vienībās ietilpa bruņu klāja kreiseri: «Kasagi» (ar viceadmiraļa Deva flagu), «Čitoze», «Otava» un «Nijtaka»; pēc tam «Naniva» (ar viceadmiraļa Uriii flagu), «Tokačicho», «Akasi» un «Cusima». Tic atklāja uguni pret mūsu kolonas pēdējiem transporttvaikoņiem un kreiseriem.

—  Jāglābj savējie, — kontradmirālis Enkvists noteica.

Bet Dobrotvorskis jau bez vir,ia bija devis vajadzīgo rīkojumu. «Oļegs» pagriezās uz japaņu pusi. Tam sekoja «Aurora», «Donskojs» un «Monomachs».

—    Bet vai tik būs labi? — Enkvists izteica savu parasto jautājumu.

—   To redzēsim vēlāk, — neapmierināti atbildēja Dobrotvorskis.

Mūsu kreiseri ar pretinieku cīnījās kontrkursos, attālums nepārsniedza trīsdesmit kabeļtauvu. Šeit japaņu kuģi nešāva tik trāpīgi kā viņu galvenie spēki. Drīz vien pretinieks pagriezās un turpināja kauju paralēlos kursos. Kaujas laukā ieradās ari piektā kaujas vienība: «Icukusima» (ar viceadmiraļa Kataoko flagu), «Cin-Ijens», «Macusima» un «Hasidate», bet mazliet vēlāk — sestā vienība: «Suma» (ar kontradmiraļa Togo jaunākā flagu), «Cioda», «Akicusima» un «Idzumi». Ienaidnieka spēki bija dubultojušies. Kopš šā brīža sākās nesaudzīga krievu sakāve. Transportkuģi, barā saspiedušies, svaidījās uz visām pusēm. Kreiseri, vairīdamies no sadursmes, visu laiku mainīja kursu. Kuģu kustības bija tik juceklīgas, ka, to ceļus uz papīra uzrasējot, rastos apbrīnojami mezgli un cilpas.

Kamēr transportkuģu un kreiseru barā valdīja juceklis, bruņu kuģu kolona pavirzījās tālu uz priekšu. Sāņus no tiem klaiņāja flagmaņkuģis «Suvorovs». Kad līdzjūtīgais Enkvists to ieraudzīja, viņš pavēlēja «Oļegam» un «Aurorai» doties «Suvorovam» palīgā. Tā bija admiraļa pirmā noteiktā rīcība. Bet, virzoties uz «Suvorovu», kreiseri pamanīja, ka tam jau tuvojas mūsu bruņu kuģi. «Oļegs» un «Aurora» pagriezās atpakaļ uz transportkuģiem. Līdzi šiem diviem kreiseriem aizlavījās arī «Izumruds» un «Zemčugs», kas līdz šim bija atradies pie bruņu kuģiem.

Četras ienaidnieka kaujas vienības, kurām bija skaidri redzams pārsvars, enerģiski apšaudīja krievu transportkuģus un kreiserus. «Oļegam» un «Aurorai» izsita vairākus caurumus pie ūdens līnijas, un dažas nodaļas pieplūda ar ūdeni. Sevišķi bīstams bija «Oļega» stāvoklis. Labajā bortā trāpīja ienaidnieka šāviņš un pārrāva kaujas patronu lifta troses, kas bija savītas no stiepulēm. Lifta kaste dārdēdama nogāzās lejā. Patronu pagrabā sākās ugunsgrēks. Šāviņu pienesēji kliegdami drāzās uz durvīm. Augšā katrs bija aizņemts savā darbā, un neviens pat nenojauta, ka «Oļegs» karājas virs bezdibeņa. Vienā mirklī kuģis varēja uzlidot gaisā, taču kreiseri nejauši izglāba divi cilvēki. Blakus degošam pagrabam atradās ccntralais kaujas postenis. No turienes pa šotē izcirstiem kniežu caurumiem stūres bocmanmats Magdaļinskis pamanīja sarkanus atspīdumus. Viņš sastinga aiz šausmām, saprazdams, ka visiem draud bojā eja.

Nākošajā mirklī, kā viesuļa sviests, tas aizdrāzās uz dzīvojamo klāju. Viņa rokas, šļūteni turot, trīcēja kā augstsprieguma strāvās skartas, Ugunssārtā krākdamas gāzās straujas udensstruklas. Stūres bocmanim no sava posteņa palīgā atskrēja galvanieris. Magdaļinskis nepamanīja viņu un kā neprātīgs ar ūdeni pļāva ugunsgrēka liesmu kūļus. Tās plaka, no lūkas jau kāpa tvaika mutuļi. «Oļegs» bija glābts no eksplozijas un turpināja šaušanu. Atgriezies centralajā postenī, Magdaļinskis teica galvanierim:

— Tātad vēl dzīvojam.

«Zemčugu» vairāki nejauši šāviņi bija trāpījuši jau agrāk, kad tas vēl atradās pie galvenajiem spēkiem. «Svetlana» krietni iegrima ar priekšgalu jūrā, taču joprojām šāva. Krievu kreiseri, darbodamies savrup, bez noteikta plāna, drūzmējās uz vienas vietas, it kā nekad nebūtu bijuši kara kuģi. Radās pilnīgs juceklis. «Urala» tūlīt uzgrūdās ar priekšgalu «Zemčuga» pūpei, salieca tā labās dzenskrūves lāpstiņas un sašķaidīja pielādētu torpēdu aparatu. Torpēda iekrita ūdenī, taču nesprāga. Drīz vien «Urala» bija tiktāl šāviņu sadragāta, ka uzvilka nelaimes signālu: «Izsists caurums, ko nevaru aiztaisīt ar saviem spēkiem.» «Uralas» ļaužu glābšanu uzsāka velkoņu tvaikoņi «Rusj» un «Svira» un transportkuģis «Anadira». Japaņi joprojām tos apšaudīja. Burzmā, šāviņu krusā, «Anadira» iedrāzās velkoņa «Rusj» bortā, un šis kuģis strauji nogrima. Apkalpe paspēja pārvākties uz «Sviru». Peldošā darbnīca «Kamčatka» dabūja bojājumu stūres pievadā un vairs nebija virzāma. «Urala», ko apkalpe bija pāragri atstājusi, vairāk nekā divi stundas vēl šūpojās viļņos un negrima. Ja to būtu zinājuši japaņi, tie paņemtu «Uralu» tauvā un aizvestu uz savu tuvāko bazi. Bet viņiem nebija ne jausmas, ka «Uralas» klājos nav vairs neviena cilvēka. Kreiseri nogremdēja pretinieka galvenie spēki, kas nejauši brauca garām.

Šādos apstākļos krievu kreiseri un transportkuģi būtu lemti iznīcībai, ja tiem nejauši nepiebrauktu mūsu bruņu kuģi. Pretinieka galvenie spēki bija tos pazaudējuši, un bruņu kuģi, dodamies uz dienvidiem, nošķīra savus kreiserus no japaņu kreiseriem. Tobrīd jūtami cieta pretinieks. «Citozes» konvojā «Kasagi» devās projām no kaujas lauka. No ierindas izgāja «Macusima» un līdz pat tumsai nespēja pievienoties savai vienībai. Bojājumus dabūja «Tokačicho» un «Naniva».

Ap pulksten sešiem japaņu kreiseri kauju pārtrauca un nozuda dienvidrietumu virzienā.

Krievu bruņu kuģi atkal pagriezās uz ziemeļiem un atkal sastapās ar ienaidnieka galvenajiem spēkiem. Tā bija artilērijas divkaujas pēdējā stunda. Savu bruņu kuģu aizmugurē, pa kreisi,

kādu trīsdesmit kabeļtauvu attālumā, turējās mūsu kreiseri.. Pretinieka tuvumā nebija, kreiseri paspēja sakopties un pēc Enkvista signālā sakārtojās ķī|ūdens līnijā, kuras abās pusēs kā bez jēgas novietojās transportkuģi. Pa kreisi, mazliet tālāk, sapulcējās mīnu kuģi. Viens no tiem, «Bezuprečnijs», pilnā gaitā aizjoņoja uz kolonas viņējā gala bruņu kuģiem ar mastā uzvilktu signālu: «Admirālis Rožestvenskis komandēšanu nodod admiralim Ņebogatovam. Braukt uz Vladivostoku.» So signālu atkārtoja «Oļegs» un citi kreiseri.

Saulei rietot, kad ienaidnieka galverlie spēki attālinājās savu krastu virzienā, pie apvāršņa parādījās japaņu mīnu kuģu vienības. Mūsu bruņu kuģi, izjaukdami ierindu, pamuka no viņiem pa kreisi un devās uz dienvidiem. Kreiseri, mīnu kuģi un transporttvaikoņi arī pagriezās par sešpadsmit rumbiem un tagad atradās bruņu kuģiem priekšā. Strauji satumsa. Sākās mīnu uzbrukumi. Pienāca brīdis, kad mūsu galvenajiem spēkiem visvairāk bija vajadzīga kreiseru palīdzība. Ja dienā tie nedeva nekāda labuma ne transporttvaikoņiem, ne bruņu kuģiem, tad vismaz tagad tiem vajadzēja sevi parādīt. Taču, jau braucot uz Tālajiem Austrumiem, mēs visi, sākot ar eskadras komandieri un beidzot ar pēdējo matrozi, bijām pārliecināti, ka mīnu uzbrukumi mums ir daudz bīstamāki nekā artilērijas kaujas. Tas pierādījās arī tagad. Pēc komandiera Dobrotvorska rīkojuma «Oļegs», braukdams pirmais, pilnā gaitā devās uz priekšu. Flagmaņkuģim spēja tikt līdzi tikai «Aurora» un «Zemčugs». Kreiseri «Dmitrijs Donskojs», «Vladimirs Monomachs» un iedragātā, stipri uz priekšu sasvērusies «Svetlana» strauji palika iepakaļ. «Izumruds» atgriezās pie saviem bruņu kuģiem. «Almazs» aizdrāzās uz Japanas krastiem, cerēdams, ka to tuvumā virzīšanās uz Vladivostoku būšot drošāka. Mīnu kuģi un transporttvaikoņi devās kur kurais. Tumsai iestājoties, eskadra beidza eksistēt. Tā bija sadalījusies atsevišķās patstāvīgās vienībās un kuģos.

«Oļegs» uzdzina līdz astoņpadsmit mezglu ātrumu, un kanonades dārdi palika iepakaļ. Tumsā bija grūti atšķirt, kas kam šauj. Lāgu lāgiem tuvumā pavīdēja ienaidnieka mīnu kuģi un raidīja torpēdas. Kreiseris glābās no tām, pārlikdams stūri no viena borta uz otru.

Enkvists uztraucās:

—   Esam sasnieguši tik lielu ātrumu, ka varam pavisam nošķirties no bruņu kuģiem. Vai tik tas būs labi?

Dobrotvorskis pārliecināti atbildēja:

—  Jūsu ekselence, citādi jau japaņi mūs uzspridzinās. Mums uzbrukumi jāsaņem nevis ar bortiem, bet ar pūpi, lai ūdens strūkla un virpuļi atsviestu torpēdas. To prasa jūras taktika.

Admirālis viņam piekrita un kādu laiku klusēja. Bet, kad nakts vairs nerunāja dārdošās lielgabalu balsīs, viņš atkal atsāka:

—  Vajadzētu griezties atpakaļ. Kā jūs domājat?

Dobrotvorskis iebilda:

—   Varam uzskriet virsū saviem bruņu kuģiem. Tie taču brauc mums nopakaļ, ieturēdami šādu pašu kursu. Tumsā tie domās, ka esam ienaidnieki. Pietiek dažu granatu, lai iznīcinātu mūsu trauslo kreiserīti.

Taču admiralis ar komandiera argumentiem nespēja samierināties un kļuva arvien neatlaidīgāks. Kaujas pavēle, ka visiem kuģiem jālaužas uz Vladivostoku, nemitīgi urbās viņam gaivā. Komandieris bija spiests admiralim paklausīt. Vakarā kreiseru vienība divi reizes mēģināja pagriezties uz ziemeļiem, bet katrreiz uzdūrās uz ienaidnieka mīnu kuģiem. Ap pulksten deviņiem kreisera priekšā iemirdzējās desmitiem izkaisītu uguņu — tur droši vien bija zvejnieku kuģi.

—  Visa japaņu eskadra mūs vajā, — uz tiltiņa skanēja satrauktas balsis.

Pēc tam virsnieki cieši nolēma doties uz dienvidiem. Bet admiralis ar šādu lēmumu nebija apmierināts un joprojām zūdījās. Dobrotvorskis viņu mierināja:

—   Patiesību sakot, kāpēc mums doties uz Vladivostoku? Jau Kamrangā būdams, tiku dzirdējis, ka japaņi esot atgriezuši Vladivostoku no sauszemes. Turklāt Rožestvenska pavēlē tieši teikts, ka uz ziemeļiem mums jālaužas tikai ar apvienotiem spēkiem. Mums nav tiesību pārkāpt šo pavēli. Ekselence, beidzot jūs taču pats redzējāt, ka eskadra pagriezās uz dienvidiem. Pēc vairāku bruņu kuģu nogrimšanas izlaušanās uz Vladivostoku zaudējusi katru jēgu. Acīm redzot eskadra atkāpjas uz Sanhaju, kur palika seši mūsu transporttvaikoņi. Bet tos kuģus, kas patstāvīgi iedomāsies lauzties uz ziemeļiem, iznīcinās. Tur nav nekādu šaubu. Bet, ja jau tā, tad labāk internēties neitrālā ostā nekā pazudināt mūsu flotes atliekas.

Enkvists nopūtās un neko neteica.

Uz rīta pusi «Oļegs» samazināja gaitu līdz piecpadsmit mezgliem. Mīnu uzbrukumi izbeidzās. Matroži lāpīja bortos izsistos caurumus un sūknēja no telpām ūdeni.

15. maija rītausmā ļaudis ieraudzīja, ka «Oļegam» seko tikai «Aurora» un «Zemčugs». Pie apvāršņa nebija manāma neviena dūmu strūkliņa. Lai taupītu ogles, gaitu samazināja līdz desmit mezgliem.

Sāka skaitīt, cik vīru izsists no ierindas: trijos kreiseros bija krituši trīsdesmit divi un ievainoti simt trīsdesmit divi cilvēki.

Dienas vidū admiralis pārcēla savu flagu uz «Auroru» un pārvietoja tur ari savu štābu, kurā ietilpa flagmaņa stūrmanis de Livrons, vecākais flagvirsnieks fon Dens un jaunākais flagvirsnieks Zariņš, vairāki signalisti un ziņneši. Enkvists nolēma pats komandēt kreiseri, jo «Auroras» komandieris — pirmā ranga kapteinis Jegorjevs bija kritis un vecākais virsnieks Nebolsins, kas viņu aizstāja, smagi ievainots.

Pulksten trijos uzņēma kursu zīdvest 48° un devās ar astoņu mezglu ātrumu uz Sanhaju.

Admirālis vairs ne reizi netika atkārtojis savu parasto jautājumu: «Vai tik būs labi?» Gluži otrādi, viņš mierināja sevi un savus apakšniekus:

— Iespējams, ka eskadra rīt mūs panāks. Mēs nevis braucam, bet rāpojam. Un eskadra droši vien virzās vismaz ar divpadsmit mezglu ātrumu.

16. maija rītā admiralim ziņoja, ka aizmugurē pie apvāršņa manāms neliels tvaikonis. Drīz noskaidrojās, ka tur uz Sanhaju dodas «Svira». Kreiseru vienība apturēja mašīnas. Ap pulksten deviņiem rītā tvaikonis jau tuvojās «Aurorai». Enkvists, atrazdamies uz tiltiņa, satvēra ruporu un, pielicis to pie lūpām, sauca «Suirai»:

—   Kapteini Kur mūsu eskadra, un kas ar to noticis?

Viņam skaļi un skaidri atbildēja leitnants Sirinskis-Sachma-

tovs, pārvietots no bojā gājušās «Uralas»:

—   Jums, ekselence, labāk jāzina, kur ir mūsu eskadra!

Enkvists nevarīgi nolaida ruporu un nosarka. Viņš saprata,

ka virsnieki tur viņu par dezertieri, kas aizmucis no kaujas lāuka. Samulsis, ne uz vienu neskatīdamies, viņš klusu izrīkoja:

—  Lai «Svira» brauc uz Sanhaju un no turienes atsūta mums transporttvaikoni ar oglēm! Dosimies ar savu vienību uz Manilu. Amerikāņu iestādes labāk izturēsies pret mums nekā ķīnieši: izlabosim bojājumus neatbruņojušies.

Admirālis nokāpa no tiltiņa un ieslēdzās savā kajitē.

Kreiseru vienība sāka taupīt ogles un uzņēma kursu uz Filipīnu salām.

Pēc trim dienām, vakarā, kad tie atradās pie Luconas, Filipinu archipelaga lielākās salas, pretim brauca kāds vācu tvaikonis. Tas signalizēja, ka redzejis krievu palīgkreiseri «Dņepru» uz 29. ziemeļu platuma un 120. austrumu garuma grada. «Aurora» pateicās tvaikonim par sniegtajām ziņām un turpināja savu ceļu.

20. maijā kreiseru vienība iegriezās Sualas ostā, bet izrādījās, ka tur nav ne ogļu, ne pārtikas, ne darbnīcu. Amerikāņi šo ostu bija pametuši novārtā. Kuģi devās tālāk. Nākamajā dienā simt jūdzes no Manilas kursa virzienā priekšā pavīdēja piecas dūmu strūkliņas. Pēc brīža iezīmējās kuģi, kas brauca pretim ķīļūdens kolonā. Tie bija kara kuģi. Vai japaņi tiešam uzminējuši, kurp devusies krievu kreiseru vienība, un nolēmuši iznīcināt 2. eskadras nožēlojamās atliekas?

Vēsts, ka tuvojas ienaidnieks, vienā mirklī aplidoja visu «Auroras» ekipāžu. Ko var spēt trīs stipri cietuši kuģi pret pieciem? Arī bēgot nevarēja glābties, jo kreiseriem ogles gāja uz beigām. Bet matrožiem un virsniekiem bija tāds izskats, it kā tos ilgi būtu kratījusi tropu malarija.

Kopš stundas, kad «Aurora» sastapās ar «Sviru», admiralis Enkvists visu laiku uzturējās savā kajītē. Viņš nezināja, ka ienaidnieka torpēdas nogremdējušas četrus krievu kuģus: «Vladimiru Monomachu», «Admirāli Nachimovu», «Sisoju Veļikiju» un «Navarlnu». Taču lāgiem droši vien admiralim iešāvās prātā doma, ka nakts uzbrukumos daļa eskadras, bez šaubām, būs gājusi bojā. Bet viņš savus kuģus ir pametis viskritiskākajā brīdī un aizbēdzis, lai pats izvairītos no briesmām. Nodevis dzimteni, kas viņu apbalvojusi ar dienesta pakāpēm un ordeņiem. Līdz Cusimai Enkvistam laimējās: gadījas labi palīgi, ar kuru pūlēm viņš izvirzījās pirmajās vietās, un augstākā vara viņu uzskatīja par labāko adrnirali. Bet šeit liktenis viņu saveda kopā ar Dobrotvorski. Vienīgi tas ir vainīgs visās nelaimēs. Enkvists mocījās vienatnē, neiziedams no kajites un ne ar vienu nerunādams.

Kad paziņoja, ka pretim brauc japāņu eskadra, viņš it kā atplauka. Ātriem, viegliem soļiem tas uzkāpa uz tiltiņa. Adrniraļa novājējusī, ar sirmu bārdu apaugusī seja apakšniekiem šķita sveša — tajā pavīdēja apņēmība. Viņš paņēma binokli un raudzījās uz priekšu. Draudošā katastrofa admirali nemulsināja. Enkvists braši pagriezās pret saviem palīgiem un valdonīgi, kas ar viņu nekad nebija gadījies, pavēlēja:

—   Svilpt visus augšā!

«Auroras» pusbaks strauji piepildījās ar ļaudīm. Admiralis, nenokāpjot no tiltiņa, teica tiem runu. Runāja ar tādu sajūsmu, kādu neviens no viņa nebija gaidījis. Līdzi katram izteiktajam vārdam viņa garā, sirmā bārda notrīcēja. Matroži un virsnieki, uzmanīgi klausīdamies priekšnieka runā, lāgu lāgiem skumji pavērās apkārt: ne jau viņiem mirdzēja šā rīta debess un plaši pletās tropu jūra, ne jau viņiem zilajā tālē sniedzās viļņainā Luconas sala, uzvandot atmiņas par cietu zemi un drošu dzīvi. Apzinoties, ka bojā eja ir tuvu, viņu sejas nobālēja un acis zaudēja spožumu. Bet Enkvists, kaut gan nebija cerību izglābties, nemitīgi visus aicināja būt drosmīgiem:

—    Nekaunīgais ienaidnieks mūs vajā pat Amerikas īpašumu neiiralajos ūdeņos. Lai notiek! Ja kauja ir nenovēršama, tad cīnīsimies tā, kā tas varonīgiem karavīriem pienākas. Mirsim ar godu par dzimteni, bet arī japaņi dabūs no mums! Cīnīsimies, sevi nesaudzēdami, kamēr nebūsim izšāvuši visas granatas! Vēl vairāk! Uzbruksim ienaidnieka kuģiem abordažā! Jā, abordažā!

Pēdējos vārdus viņš izkliedza, ielikdams tajos visu savas aaudz cietušās sirds kaismi, un nez kāpēc pamāja plašā puslokā ar labo roku.

Jaunākais stūrmanis Eimonts paklusām palaida asprātību:

—   Lai slava tev, buru flotes pārstāvim!

Admirālis braši pasita galvu uz augšu un pavēlēja:

—   Skandināt kaujas trauksmi!

Taurei skanot un bungām dārdot, komanda izklīda pa savām vietām. Iestājās sprieguma pilns klusums. Tikai uz tiltiņa, raudzīdamies tuvojošos kuģos, virsnieki pusbalsī sarunājās ar admirali:

—   Izskatās pēc bruņu kreiseriem, jūsu ekselence!

—   Droši vien pats Kamimura dodas mums virsū.

—   Bet kāpēc viņš neatklāj uguni?

Signalists, kas sēdēja forrnarsā, vērodams jūru, pēkšņi iespiedzās kā jauns gailēns:

—  Tur nebrauc japaņi!

Pēc brītiņa vecākais flagvirsnieks fon Dens prccizi noteica: pretim virzījās amerikaņu eskadra ar viceadmiraja flagu. Uz tiltiņa ļaudis ierunājās skaļāk. Pa visu kuģi līdz visdziļākajai tilpnei izplūda neparasts prieks. «Aurora» noskandināja atsauci. Mūsējie bija gaidījuši kauju, bet tagad abas eskadras apmainījās salūta šāvieniem. Draudzīgā eskadra pagriezās par sešpadsmit rumbiem un brauca kopā ar krievu kreiseru vienību, turēdamās to dvarsā, bet krietni dziļāk jūrā. Kā vēlāk noskaidrojās, amerikaņi, uzzinājuši pec telegrāfā sniegtajām ziņām, ka Filipinām tuvojoties krievu flotes atliekas, tīšu prātu izsūtījuši divus bruņu kuģus un trīs kreiserus, lai sargātu krievus, ja ncitralajos ūdeņos parādītos japaņi.

Enkvists bija vienīgais, kas nepriecājās līdzi visiem. Vienā mirklī viņš saplaka un sadrūma, admiralis atkal pārvērtās par Plantatoru. Nebija grūti uzminēt, ka Enkvistam trūcis dūšas izdarīt pašnāvību, lai gan nupat viņš bija godīgi sagatavojies vērst krūtis pret japaņu šāvieniem, cerēdams tā atgūt zaudēto godu. Taču šīs gaidas nepiepildījās. Drīz viņš nogāja savā kajitē, lai vientulībā ciestu netīrās sirdsapziņas mokas.

Pievakarē krievu kreiseru vienība, amerikaņu eskadras pavadīta, iebrauca Manilas līcī un izmeta enkuru.42

UZDEVUMAM NEPIEMĒROTS KUĢIS

Starp 2. eskadras kuģiem viens jo sevišķi atšķīrās ar skaisti veidotu stāvu, ar krāšņi rotātām iekštelpām un tīrību. Tas bija i. ranga kreiseris «Svetlana». Kreiseris bija būvēts Francijā lielkņazam ģeneraladmiralim Aleksejam Aleksandrovičam kā bruņota jachta. Būvētāji maz uzmanības pievērsa tam, lai «Svetlana» būtu spēcīga arī kā kaujas kuģis. Tiem ne prātā nenāca, ka kādreiz tai būs jāpiedalās kaujā. Tāpēc būvētāju galvenās rūpes bija radīt visvisādas ērtības augstajai personai un tās tuviniekiem. Un tikai pēc tam, kad jachta bija nobraukusi kādus sešus gadus, kara sākumā papildināja tās artilēriju. Jachtai jau bija seši sešcollu lielgabali. Tiem pievienoja vēl četrus 75 milimetru un četrus 47 milimetru lielgabalus un ierīkoja tiem pagrabus.

Bet par spīti visai pārkārtošanai «Svetlana» nekļuva par labu kaujas kuģi. Ietilpināta 2. eskadrā, tā joprojām bija un palika jachta. Tajā saglabājās arī visas jachtas tradicijas. No dzimtajiem krastiem jau nobraukti vairāki tūkstoši jūdžu, bet šai skaistulei ar trim dūmeņiem visas augšējā klāja virsbūves, iekšējie labirinti un greznās kajites joprojām bija nevainojami spožas un tīras. Matroži šai darbā nopūlējās līdz nemaņai. Ogles iekraujot, putekļu mākoņi apņēma kuģi un katrreiz kā melns pūderis noklāja kajišu grezno apdari. Priekšniecība prasīja, lai ārēji viss spīdētu un laistītos, un nerēķinājās ne ar ko: ne ar kara laiku, ne ar okeana vētrām, ne ar brauciena grūtībām, ne ar tropisko karstumu. Katru dienu matroži spodrināja «Svetlanas» vara kalumus, mazgāja šotes ar ziepēm un sodu, berza klāju ar smiltīm, kasīja un atjaunoja krāsu daždažādās vietās, it kā gatavotos ķeizariskajai skatei. Priekšniecība īpaši centās uzturēt tīrību lielkņaza kajites un salonā, kur apdare bija sevišķi krāšņa.

Matroži ņurdēja:

—   Dodamies karā, bet gluži kā istabenes pošam lepnās kungu zāles!

—   Kaut nosprāgtu tas, kam šie greznie kambari būvēti!

Pa kuģi šaudījās bocmanis Veškovs, vidēja auguma bļaustīgs virs melniem matiem un staltu gaitu. Viņa skaļā balss bija dzirdama gan kuģa priekšgalā, gan tūdaļ atkal pūpē un iekšējās telpās. Bocmanis lamājās bez gala un ar dūrēm rīkojās bez sāta. Sita tikai pa galvu, lai uz miesās nepaliktu nekādu pēdu, un negāza no visa spēka — citādi viņa priekšā reti kāds matrozis spētu noturēties kājās.

Kuģi apstaigāja vēl viens cilvēks — tam bija otrā ranga kapteiņa dienesta pakāpe. Kalsnējs un allaž uzposies, viņš uzmanīja matrožu darbu tik rūpīgi, it kā atrastos pats savā muižā.

Matroži, jau notālēm ieraudzījuši melno bārdiņu, akselbantes un uz pakauša atgrūsto cepuri, sāka strādāt centīgāk. Viņi labi pazina savu vecāko virsnieku Zurovu un uzreiz prata noteikt tā garastāvokli. Ja viņš bija neapmierināts, tad iedams lāgu lāgiem pasita gaisā sāņus atstieptu labās rokas īkšķi gluži kā vīžu pinamo irbuli. Kādreiz Zurovu bija gribējuši iecelt gvardes ekipāžā, bet viņš no spožās karjeras atteicies. Zurovs vēlējās būt īsts jūrnieks, nevis «cukura vīriņš», kā saukāja galma aprindām tuvos virsniekus. Un tomēr, būdams ģenerālleitnanta dēls, viņš nespēja izvairīties no šīm aprindām — viņu iecēla par lielkņaza Alekseja Aleksandroviča adjutantu. Bet tāpēc Zurovs neatsala pret jūru. Dienesta pienākumi viņam bija pirmajā vietā. Prasīgs pret sevi, gatavs, ja vien tas būtu vajadzīgs, mirt par krievu floti, viņš to pašu prasīja arī no citiem. Zurovs bija pārliecināts, ka vara tam nav dota velti, ka visas viņa pavēles ir svētas un neapstrīdamas un ka matrožus, kas noziegušies kaut vai vismazākajā sīkumā, nedrīkst atstāt nesodītus. Nogrēkojušos matrožu uzvārdus viņš pierakstīja uz savām sniegbaltajām stērķelētajām aprocēm, bet vēlāk «grēciniekus» aicināja uz savu kajiti un noteica tiem sodus:

— Tu, velna pipardoze, nostāvēsi divi stundas zem šautenes. Bet tu, velna pipardoze, notupēsi karcerī piecas dienas un naktis.

Zurovam par visu bija izveidojušies savi ļoti stabili uzskati, un viņš tiem ticēja kā reizrēķinam. Kuģi viņš turēja tik tīru, ka neviens gruzītis nevarēja palikt nemanīts, un par to, par šo gruzīti, vienmēr kāds dabūja ciest.

Reiz, kad eskadra stāvēja pie Madagaskaras, «Svetlanu» apmekleja admiralis Rožestvenskis. Viņu pārsteidza jachtas spodrība. Admirālis aizbrauca gauži sajūsmināts par redzēto. Pec tam pa visu eskadru izsūtīja viņa pavēli Nr. 129, datētu ar 1905. gada 23. februāri.

«Uzdodu eskadras kuģu vecākajiem virsniekiem un vecākajiem artileristiem rīt, 24. februārī, pulksten 8 un 30 minūtēs no rīta sapulcēties uz 1. ranga kreisera «Svetlana», lai tur izpētītu ierīces, kas nodrošina pret šķembām un papildus aizsarga elevatorus.

Kreiserim «Svetlana» šīs ierīces ir ne vien lietderīgas, bet arī izskatīgas. Un tas ir ļoti svarīgi: no diviem kuģiem, kas apgādāti ar vienādiem uzbrukšanas un aizsardzības līdzekļiem un pilda vienādu dienestu, izskatīgais būs nesalīdzināmi spēcīgāks par neapkopto, jo izskatīgo sīki pārbaudījusi tā apkalpe un iepazinusi pilnīgi jo pilnīgi, bet neapkopto droši vien lāgā nepazīst ne virsnieku, ne komandas lielākā daļa.

Lūdzu 1. ranga kreisera «Svetlana» komandieri iepazīstināt vecākos virsniekus arī ar pasākumiem, kas nodrošina kuģim pieklājīgu izskatu.»

Pamatojoties uz šo pavēli, virsnieki apmeklēja «Svetlanu», apskatīja to, kopkajitē iedzēra un izklīda pa saviem kuģiem. Taču arī pēc tam vecā kārtība ne uz viena kuģa netika grozīta ne par matu. Bet bruņu kuģa «Orjols» vecākais virsnieks — otrā ranga kapteinis Sidorovs, stāstīdams par gūtajiem iespaidiem saviem virsniekiem, dzēlīgi teica:

— Nekā sevišķa. Jachta bijusi, un jachta ir arī tagad. Uz mūsu bruņu kuģa aizsardzība ierīkota pamatīgāka, bet nav tik glīta. Ielas meitas arī ir glauni sapucējušās. Vai tad tāpēc tās ir krietnākas nekā vienkārši ģērbtās, bet godīgās sievietes?

Braucienā «Svetlanai» pievienoja vēl vienu bijušo jachtu, kas agrāk bija piederējusi cara vietniekam Tālajos Austrumos — admiralim Aleksejevam, — 2. ranga kreiseri «Alinazs» un palīgkreiseri «Urala». Visus šos trīs kuģus nosauca par izlūkvienību. Citādus uzdevumus tie nemaz arī nespeja pildīt. «Almazs» bija apbruņots ar divpadsmit mazkalibra lielgabaliem. «Urala» bija kādreizējais preču-pasažieru kuģis, pārkārtots par palīgkreiseri, lielumā gandrīz līdzīgs bruņu kuģim — desmit tūkstoši pieci simti tonnu tilpuma. Bet šim dzelzs milzenim, kas, notālēm skatoties, šķita briesmīgs, bija tikai divi sešcollu lielgabali. Tāpēc lielais kuģis varēja būt vienīgi labs mērķis ienaidnieka šāviņiem, un kaujā tā nozīme bija niecīga. Ikviens 2. eskadras mīnu kuģis, kura tilpums trīsdesmit reizes mazāks, kaujā būtu vērtīgāks nekā «Urala». Salīdzinot ar citiem eskadras kuģiem, tai bija tikai viena priekšrocība — spēcīgs bezdrāts telegrāfs, kāda nebija nevienam japaņu kuģim. Bet Rožestvenskis pienācīgi neizmantoja arī šo priekšrocību, neļaudams «Uralai» traucēt japaņu izlūkkuģu raidītās telegramas.

Izlūkkuģu vienību vadīja «Svetlana». Tās mastā plandījās pirmā ranga kapteiņa Sejiņa breidvimpelis. Taču izlūkvienību ne reizi nesūtīja ne vien tālā, bet vispār nekādā izlūkošanā. Izlūkkuģi brauca no eskadras tikai tiktāl, ciktāl varēja saredzēt flagu signālus. Iznāca, ka tādi kuģi kā «Svetlana» bija ierindoti 2. eskadrā tikai skaita dēļ, lai palielinātu tās vimpeļu daudzumu.

Un tā «Svetlana», saglabājusi jachtas laiku tradicijas, nokļuva līdz Cusimai tīra un spodra, greznās iekšējās telpas spīdēja un laistījās. Kaujas dienā izlūkvienībai, ko vadīja «Svetlana», šķiet, visvairāk vajadzēja parādīt, ko tā spēj. Izlūkvienībai bija pienākums pirmajai ieraudzīt pretinieku un laikus ziņot par to. Tā darīja japaņi, tādu uzdevumu izlūkvienībai dotu ikviens sapratīgs eskadras komandieris. Bet šeit viss iznāca otrādi. Pulksten astoņos no rīta Rožestvenskis pavēlēja, lai kreiserus «Svetlana», «Almazs» un «Urala», kas bija izvirzīti dažas kabeļtauvas priekšā eskadrai, sūta uz aizmuguri, ko jau apsargāja citi kreiseri. Ka šāda pavēle aplama, to saprata visi. Izlūkvienība nezināja, kas tai būs jādara kaujas laikā. Un tikai divpadsmitos dienā ar signālu saņēma jaunu eskadras komandiera pavēli — apsargāt transportkuģus. Tā jau bija pilnīga nejēdzība. «Svetlanas» apkalpē neviens nebija gaidījis šādu uzdevumu, jo tur visi zināja, cik niecīgs viņu vienības spēks.

Varbūt tāpēc kreisera komandieris — pirmā ranga kapteinis Sergejs Pavlovičs Šejins bija tik nomākts, kad eskadrai tuvojās pats izšķirošākais mirklis. Tiesa, arī agrāk, brauciena laikā, viņa sejā ar plato degunu, ar apaļo, sudraboto bārdu reti kad uzplauka smaids. Liels, drukns, tomēr dīvaini mīksts, šķiet, jūras miklumā uzrūdzis, viņš vienmēr bija par kaut ko neapmierināts un uz visu raudzījās caur pieri, it kā visa pasaule būtu tam apnikusi. Runājot ar apakšniekiem, Šejins smalkā un raudulīgā balsī stiepa vārdus kā psalmotājs, dvēseles aizlūgumu skaitīdams. Pat sadusmojies uz matrožiem, viņš nevis kliedza, nevis skaļāk runāja, bet skumīgi saukāja tos pavisam pārsteidzošos dažādu priekšmetu vārdos:

—   Penderu mucas, makaroni, čuguna slīdragi, recekļi…

Tādos brīžos šķita, ka komandieris tikko spēj noturēties, skaļi

neieraudājies.

Komanda iedeva viņam palamu:

—   Raudulis.

Un tagad, saņēmis Rožestvenska jauno rīkojumu, komandieris vēl vairāk nokāra nosirmojušo, iegareno galvu, kas atgādināja meloni. Būdams ar pieredzi bagāts jūrnieks, viņš ļoti labi apzinājās, kādi līdzekļi ir viņa rīcībā transportkuģu apsargāšanai: divas jachtas un pasažieru-preču tvaikonis. Bet kāpēc to nesaprot admiralis? Kālab šī bērnišķīgā rotaļāšanās ar kuģīšiem, kad spēcīgs ienaidnieks tepat acu priekšā? Viss veidojās citādi, nekā tam vajadzētu būt, uz lielu kauju gatavojoties. Komandieris, soļodams pa tiltiņu, iegrima dziļās domās. Ar labo roku viņš bija sakampis bārdu, it kā pats sevi vadātu šurp un turp kā zirgu aiz pavadas.

Uztraucās arī virsnieki, uzzinājuši par izlūkvienības jauno uzdevumu. Tie pulcējās grupās un apsprieda admiraļa pēdējo lēmumu. Šinī sakarā daži izteicās skarbi jo skarbi. Mičmanis grafs Nirods, vēl pavisam jauns zēns ar mazām, brūnām Ūsiņam, pirmais ierunājās, sarkdams aiz bikluma:

—   Kungi, uzliktos pienākumus mēs, protams, pildīsim. Bet jūs būsiet vienis prātis, ka esam nokļuvuši dīvainā situācijā. Jāšaubās, vai mums izdosies nosargāt pašiem sevi, nerunājot nemaz par transportkuģiem. Kādi mums tam ir cīņas līdzekļi?

Leitnants Tolstojs, lempīgs vīrs ar mazām, it kā bērna kājelēm, ar izvalbītām vēža acīm, ar izvirzītu apakšējo žokli, ļauni pasmīnēja, atņirgdams retos uz priekšu izvērstos peles zobus, un teica:

—  Jā, Georgij Michailovič, jums taisnība. Cīnīties mums nav pa spēkam. Varam tikai ar godu mirt.

—  Mūsu Tolstojs ieslīdējis galīgā pesimismā, — leitnants Solncevs iejaucās sarunā, un viņa pensneja stikli iedzirkstījās. — Tātad mūsu stāvoklis patiešām slikts.

Vecākais stūrmanis leitnants Djakonovs, apaļīgs vīrelis ar vēderiņu un rožainiem vaigiem, nepārsteidzīgs, taču jautrs, mierināja, smalkā balsī runādams:

—   Nevajag jau iepriekš krist izmisumā! Galvenais — izturieties pret visu mierīgāk.

Sardzes priekšnieks leitnants Virubovs drūmi klusēja. Sim lielajam spēka vīram ar platajiem kamiešiem vajadzētu uzvilkt tikai bruņu kreklu, un viņš izskatītos uz mata kā senkrievu varonis. Gudrs, bet pārgalvīgs, tas visos raudzījās ar dzedru skatienu, un šķita, ka viņam būtu tīrais nieks izdzert spaini degvīna un ar rokām nožņaugt jebkuru naidnieku. Noklausījies Djakonovā, viņš iebilda:

—   Nespējam būt mierīgi, Vladimir Vladimirovič, ja zinām, ka būs jāmirst eskadras komandiera muļķības dēj. Nepavisam nevaru saprast, kā mūsu vienība apsargās transportkuģus. Vienīgais, kas mums atliek, — nostāties starp saviem transporttvaikoņiem un japaņu kuģiem un visus to triecienus saņemt pašiem, nespējot ienaidniekam nodarīt nekāda ļaunuma. Turklāt «Urala» ir milzīgs kuģis un var būt labs mērķis. Kur te ir loģika? Sis lēmums mums atņēmis galveno trumpi — ātrumu un kustīgumu! Būsim piesieti pie transporttvaikoņiem kā kaušanai nolemti vērši pie stabiem.

—  Virsnieku kungi, lūdzu izbeigt šādas sarunas, — stingri aizrādīja vecākais virsnieks Zurovs, padzirdis leitnanta Virubova vārdus. — Vai tiešām nekā cita jums nav ko runāt?

—   Piedodiet, Aleksej Aleksandrovič, vai tad nepareizi izklāstīju izlūkvienības uzdevumus? — leitnants Virubovs iekaisa.

Zurovs vēl vairāk pastūma cepuri atpakaļ, aizsegdams lielo, kailo pakausi, un dusmīgi atcirta:

—   Mūsu uzdevums nevis kritizēt eskadras komandiera rīkojumus, bet tos prēcizi izpildīt. Par visiem trūkumiem parunāsim pēc kara. Krastā teiciet runas, cik jums tīk, bet tikai ne zem Andreja flagas un kaujas apstākļos.

Tādā pašā noskaņojumā kauju sagaidīja arī komanda. Bet tur runāja piesardzīgāk. Augšējā klāja vidū bija sapulcējušies dažādu specialitatu matroži. Komcndors Fomovs, pie viņiem piegājis, sacīja:

—   Vai dzirdējāt? Mums pavēlēts apsargāt transportkuģus! Vai tā galviņa kaut ko ir arī domājusi?

—   Domājusi, zīlējusi, taču būs vien jāstrebj sāļais ūdens, — mašīnists Spekovs atbildēja.

Radiotelegrafists Smirnovs, dzēlīgs kā lapsene, noteica:

—   Ar meijām var tikai mušas dzenāt, pret vilkiem jābūt iedarbīgākiem ieročiem!

Galvenajiem spēkiem parādoties, uz «Svetlanas» noskandināja kaujas trauksmi un visi steigšus izklīda savās vietās.

«Svetlana» atklāja pret ienaidnieku uguni reizē ar citiem krievu kuģiem. Sākumā pretinieka vienībā, kas uzbruka mūsu transporttvaikoņiem, bija tikai četri kuģi, bet pēc laiciņa tiem pievienojās vēl divpadsmit. Protams, «Svetlanu», «Altnazu» un «Uralu» tūdaļ sadragātu, ja tiem palīgā nepiesteigtos admiraļa Enkvista vienība. Kādu laiku stāvokli glāba četri Enkvista kreiseri: «Oļegs», «Aurora», «Dmitrijs Donskojs» un «Vladimirs Monomachs». Taču ienaidnieka pusē tik un tā bija milzīgas priekšrocības. Un tomēr «Svetlana» ilgu laiku palika neskarta. Tikai pulksten trijos tā saņēma triecienu, kam sekoja arī citas nelaimes.

Pirms tam komandieris, drošs paliek drošs, bija pavēlējis sagatavot kreiseri uzspridzināšanai. Mīnieri ienesa priekšējā mīnu nodaļā galvanisko bateriju, vadus un aizdedžus. Cauri lūkai tos savienoja ar pagrabu, kurā bija apmēram tonna piroksilina. Tur atradās bumbu pagrabu pārzinis jūras praporščiks Sverbejevs, radiotelegrafists Smirnovs, divi mīnieri un četri mašīnisti. Nepaspēja viņi vēl izklīst, kad kreiseris stipri pasitās uz labo bortu. Tur pašlaik nogranda «Svetlanas» bateriju zalve. Tanī pašā mirklī pa visu mīnu nodaļu dārdēdama nozibsnīja apžilbinoša gaisma un pret dzelzs šotēm atsizdamās nošķinda eksplodējušās ienaidnieka granatas šķēpeles. Pa kreisajā bortā izsisto caurumu, kas atradās zem ūdenslīnijas, kā pa pārrautu aizsprostu drāzās iekšā spēcīgas ūdens straumes. Ļaudis metās uz izeju, ar pūlēm pārvarēdami ūdens spiedienu. Radiotelegrafists Smirnovs paspēja iekliegt bumbu pagraba lūkā:

—   Glābieties! Drīzāk glābieties!

Un arī pats devās uz trapu, pa kuru mīnieri jau steidzās augšup. Tobrīd viņam iešāvās prātā doma — aizvērt bumbu pagrabu lūkas. Viņš drāzās atpakaļ. Bet tūdaļ sadzirda tur, apakšā, palikušo vīru kliedzienus. Viņi visi ies bojā, ja aizcirtis lūkas. Smirnovam bija vien jāatsakās no sava nodoma. Drosmīgs un apņēmīgs, šajā izšķirīgajā mirklī viņš tomēr neatskārta, ka matroži var izkļūt no pagrabiem pa elevatoru caurulēm. Mīnu nodaļā viņš nebija viens: tur atradās arī praporščiks Sverbejevs. Sim cilvēkam bija slimas kājas, un viņš nekādi nespēja aizkļūt līdz trapam — straume bija nogāzusi Sverbejevu gar zemi, un tas nevarīgi ķepurojās ūdenī. Bet ūdens izplūzdams draudīgi krāca, gāzās pāri komingsiem un rēkdams piepildīja pagrabus. Tuvākā dinamomašīna jau strādāja, ūdens apņemta, un, dīvaini rīstīdamās un sēkdama, žvakstēja un šķieda apkārt šļakatas. Tas viss sacēla tādu troksni, it kā no milzīga augstuma gāztos lejup ūdenskritums. Praporščiks jau bija zaudējis spēkus. Smirnovs sagrāba viņu aiz formas svārku apkakles un stiepa uz trapu. Augšā, atģidies un tikko spēdams pārvelt pār lūpām vārdus, Sverbejevs teica:

—   Paldies par izglābšanu! Ja palikšu dzīvs, pusi no savas muižas atdošu tev!

—  Tagad nav laika par to domāt, — Smirnovs noteica un aizskrēja uz radiokabini.

Avāriju grupa, nokāpusi lejā, ķērās pie darba. Atsteidzās arī vecākais virsnieks Zurovs. Viņam ziņoja, ka divi vīri neesot paspējuši izlēkt no pagraba un tur dzīvi aprakti. Bet tobrīd nebija laika žēlsirdībai. Augšā šāva lielgabali, un šeit ļaudis cīnījās par kuģa peldspēju un par visas apkalpes dzīvībām. Māca bažas, ka šotes neizturēs ūdens spiedienu. Tās sāka balstīt ar koka brusām. Sinī darbā viscentīgākie bija divi namdari—Vasilijs Nikuļins un Ado Leps. Ar izcilu enerģiju tie zāģēja un tēsa plankas, iika zem brusām dēļus un svīda tik stipri, it kā ntile būtu izsprukuši no karstas pirts. Sis darbs ritēja blāvā lukturu gaismā, jo visas četras dinamomašīnas bija koncentrētas vienā vietā — kuģa priekšgalā. Būvējot tās tīšu prātu bija novietotas tālāk no lielkņaza telpām, lai dinamomašīnu troksnis netraucētu ķeizarisko pasažieri. Tā bija bezjēdzīga kuģa būvētāju iztapība. Un notika tas, ko jau iepriekš varēja paredzēt: visas četras dinamomašīnas, ūdens apņemtas, uzreiz izgāja no ierindas. Kuģis viscaur iegrima tumsā. Ļaudis, it īpaši tie, kas atradās apakšējās nodaļās, pārdzīvoja baigus brīžus, iekām iededza lukturus vai sveces.

Ar brusām atbalstītās šotes pagaidām vēl izturēja spiedienu, bet ūdens gluži kā iekšējs ienaidnieks sūcās pa sašķiebto durvju spraugām un gar caurulēm, kas sniedzās cauri bortiem. No dzīvojamā klāja ūdeni sūknēja ar rokas pumpjiem un smēla ar spaiņiem. Bet aiz dzelzs šotes, kuģa priekšgalā, ūdens pilni bija bumbu pagrabi — divi sešcollu, viens 47 milimetru un viens piroksilina pagrabs. «Svetlana», kas jau agrāk bija uzņēmusi tūkstoš tonnas virs normas, uzņēma vēl jaunu smagumu — apmēram četrsimt tonnu ūdens. Radās sānsvere uz kreiso bortu, un iegrima kuģa priekšgals. Kreisais sešcollu lielgabals vairs nespēja šaut. «Svetlanas» ātrums samazinājās par kādiem pieciem mezgliem.

Izlūkvienībā izgāja no ierindas kreiseris «Urala», un komanda to atstāja.

Transportkuģu ierinda galīgi izjuka, tie sajaucās dīvainā mudžeklī, un cīnīdamās tur grozījās arī «Svetlana». Bet visi vīri bija savās vietās, visi godīgi pildīja savus pienākumus. Daļa komandas bija aizņemta ar pielādēto sešcollu patronu pārnešanu no pūpes uz priekšgala lielgabaliem, lai vēl varētu šaut. Tas notika atklāti, pretinieka ugunī. Reizēm ienaidnieka šāviņi drāzās zemu pāri klājam ar tādu dunoņu, ka daži matroži neviļus pieliecās, it kā pašlaik boksētos un vairītos no sitiena. Sirmais komandieris Scjins, nelikdamies ne zinis par briesmām, visu laiku atradās uz tiltiņa un, vērodams nesējus, raudulīgi pavēlēja:

— Noklanīties japaņu šāviņu priekšā!

Pēc laiciņa «Svetlana» dabūja vēl dažus bojājumus. Uz augšējā klāja sarāva koju tīklus, sadragāja kambizi un laivas. Bateriju klāja augstumā bortā rēgojās liels caurums iepretim lielkņaza kajitei. Visu šās telpas dārgo apdari sašķaidīja šķembas. Tur izcēlās ugunsgrēks, bet liesmas drīz apdzēsa. Stāvu zemāk iznīcināja kuģa vecākā mechaniķa kajiti. Borts bija sadragāts gandrīz pie pašas ūdenslīnijas, un pa caurumu, kamēr tas vēl nebija paspēts aiztaisīt, šļāca iekšā ūdens.

«Svetlana» dienas kaujā zaudēja tikai tos divus vīrus, kas palika ieslēgti pagrabā.

Sabiezējusī tumsa artilērijas kauju izbeidza.

NAKTS AIZSEGĀ

Naktī «Svetlana», bruņu kuģus un transporttvaikoņus vairs neredzēdama, sāka braukt admiraļa Enkvista kreiseru vienības ķīļūdenī. Bet kreiseri uzņēma tik ātru gaitu, ka «Svetlana», iedragāta un ar ūdens pieplūdušām priekšējām nodaļām, nespēja tikt tiem līdzi. Flagmaņkreiseris «Oļegs», aizbraucot no «Svetlanas», nedeva nekādus norādījumus par savu kursu. Drīz vien jūrā un tumsā tā palika viena pati. Izpildot admiraļa Ne b°ga " tova pēdējo, dienā doto pavēli — kurss nordost 23°, «Svetlana» patstāvīgi devās uz Vladivostoku.

Ļaudīm ienaidnieka šāviņi vairs nedraudēja. Bet arī nakts klusumā nerimās viņu satraukums: dzīvojamā klājā joprojām ieplūda ūdens. Apstāties, aizsegt ar plāksteri caurumu un pēc visiem noteikumiem to noblīvēt šķita bīstami — sākās mīnu uzbrukumi. Lāpīšanos atlika līdz rītam. Bet pagaidām bija jāapmierinās ar šotu nostiprināšanu un šādiem tādiem citiem

nepilnīgiem aizsardzības līdzekļiem, lai ne|autu ielauzties lielām ūdens masām. Sūknēja ar ugunsdzēsēju rokas pumpjiem, smēla ar spaiņiem, taču ūdens plūda klāt vēl un vēl. Bet jūrniekus nekas nespēj satraukt un sadusmot tik stipri kā ūdens šļaksti kuģa iekšienē.

«Svetlana» brauca bez ugunīm. Uz tiltiņa, atšķirdamies citu vidū ar garo un mazliet sakumpušo augumu, bija redzams formas svārkos tērpies vīrs. Viņa rokā lāgiem iespīguļojās it kā jāņtārpiņš un uz mirkli apgaismoja pieblīdušu seju ar platu degunu un apaļu, pelnu pelēku bārdu. Sādu uzliesmojumu brīžos iedzirkstījās arī viņa acis. Tur, uzmanības pilns, pīpēja komandieris Sejins. Viņam vairs nebija neviena priekšnieka. Šejins pat nezināja, kur tagad atrodas tā admiraļi. Bezdrāts telegrāfs nedarbojās, un sakari ar krievu kuģiem bija galīgi pārtrūkuši. Viņš bija pamests savā vaļā un kā vecs un pieredzes bagāts jūrnieks pilnīgi apzinājās, cik liela viņa atbildība par savu kuģi un apkalpi dzimtenes priekšā.

Tālās kanonades zalves un atsevišķi šāvieni arvien retāk iedunējās jūras klajā. Bet biežāk gan vienā, gan otrā pusē cauri nakts tumsai stiepās garas, gaiši zilas prožektoru staru strēles. Sejins pūlējās izvairīties no tām. Vēlāk, pēc kāda laiciņa, viņš atkal uzņēma agrāko kursu.

Uz tiltiņa bija tumšs un kluss. Prožektori palika tālu aiz pūpes. Atspiedies pret reliņu, Sejins lāgiem raudzījās atpakaļ uz gaišajām gaismas strēlēm, kas vilka asus leņķus un paralēlēs, uz skursteņiem, kuri grūda laukā biezus dūmu mutuļus, melnus kā darva. Daudzus gadus viņš bija braucis uz kuģiem, un šī naksnīgā ainava viņam jau sen bija labi pazīstama. Bet šobrid, juzdamies mierīgs, ka patrulējošie pretinieka kuģi nespēj kreiseri saredzēt, viņš nenovērsdamies skatījās trijos kūpošajos dūmeņos, it kā tos redzētu pirmoreiz. Pat ar fantaziju neapveltīts cilvēks varēja iedomāties, ka tās ir gan trīs masivas kolonas, kas balsta tumšo debesi, gan trīs milzīgas šļūtenes, kas izgrūž virpuļojošas melna šķidruma strūklas. Pēkšņi notika tas, ko neviens «Svetlanas» iemītnieks nebija vēlējies. No priekšējā dūmeņa kā no domnas krāsns izlauzās liesma. Komandiera acu priekšā pavīdēja apgaismoti masti, laivas, klājs ar lielgabaliem un dežurējošiem komendoriem un sargkareivis zem pūpes flagas. Bet tūlīt ugunīgais dzirksteļu lietus gaisā pajuka. Sāda uguņošana neietiloa komandiera nodomos — viņš centās maskēties ar tumsu. Sejins atrāvās no reliņa un, raudzīdamies tieši virsū spēcīgam, pasausam vidēja auguma vīram, sāka tam pārmest smalkā balsī, kas, celdamās vēl augstāk, brīžiem aizlūza:

— Mičmani Kartavcev, kas tad tas? Es taču brīdināju, lai

šādas uguņošanas nebūtu! Bet kas notiek jūsu sardzes laikā? Nekavējoties izbeigt šo nepiedienīgo ilumināciju!

—   Klausos, — maiga balsī atbildēja nogrekojies sardzes priekšnieks un tūliņ metās pie sarunu caurules.

Dzirksteles vairs nebira. Kuģa stāvs atkal iegrima tumsā.

Uz tiltiņa ašiem soļiem uzkāpa kāds vīrs, kas atgādināja avīzēs sastopamas tipiska resnīša karikatūras. Piegājis pie komandiera, viņš apstājās plats un apaļš kā siena guba. Viņa lielā galva ar atvērto muti, kas aizdusas dēļ trokšņaini rāva iekšā gaisu, saplūda kopā ar kaklu, it kā būtu ieaugusi platajos plecos. Komandieris brīnījās, cik veicīgi tuvojas tuklais pulkvedis Pctrovs. Uz kuģa visi pazina šā vecākā inženiera mecbaniķa ļengano un flegmātisko gaitu. Tropos, tveicē mocīdamies, viņš nemitīgi dzēra ūdeni un, viss pūtēm klāts, kā bluķis gulēja pie mašīnu lūkām zem buru audekla ventilācijas caurules piedurknes, un ziņnesis Vasiļjevs nespēja vien raust ar dvieli viņa sviedru plūdus. Pašlaik Petrovā bija manāma pārsteidzoša pārmaiņa. Pat balss skanēja kā jauneklim.

—   Sergej Pavlovič! Ar savu komandu pārbaudīju visas tilpnes. Pūpes nodalījumos ūdens nav, un dzīvojamā klājā sūkšanas kļuvusi gausāka. Mašīnas strādā teicami. Simt pieci apgriezieni.

—   Ļoti labi, Andrej Pavlovič, — komandieris laipni atbildēja, kā redzams, apmierināts, ka resnis kļuvis tik neparasti sprigans. Bet komandiera balsī tūlīt bija manāma īgnuma pieskaņa, kad viņš ierunājās par ko citu:

—   Tā jau tas viss ir. Taču jūs izjaucāt mūsu taktiku. Mēs slēpjamies tumsā, bet jūsu katli ar dūmeņu dzirkstīm parāda mūs japaņiem kā uz delnas. Vēlreiz lūdzu, esiet tik laipns, stingri jo stingri piekodiniet kurinātājiem, lai tie pārāk neaizraujas, kurtuves rakņādami! Labāk jau brauksim līdzšinējā gaitā.

—   Klausos, — Pctrovs atbildēja, — pacentīsimies! Par ogļu labumu jums, Sergej Pavlovič, jau ziņoju: ogļu ir pāri par normu, bet ļoti sīkas, gandrīz putekļi.

Beidzis runāt, inženieris mecbaniķis steidzās uz mašīnu nodaļu. Pretim nāca kāds cits virs. Pēc cepures, atgrūstas uz paša pakauša, komandieris tūdaļ pazina savu palīgu — vecāko virsnieku Zurovu. Tuvodamies komandierim, viņš skurinājās tik stipri, ka no viņa akselbantēm sāka birt ūdens lāses, bet Sejins raudulīgi ierunājās:

—   Aleksej Jesandrič, kāpēc tik ilgi neesat redzēts? Es šeit esmu traki nokreņķējies. No viena dūmeņa izšāvās liesma, un pajuka tādas dzirkstis, ka mūs varētu pamanīt pat Tokijā. Bet kur jūs tā izpeldējāties?

—    Odens avraldarbi ļoti ieilga, -Sergej Pavlovič! Matroži

strādāja vareni! Pat mūsu garīdznieks Fjodora tēvs no sākuma līdz beigām izturēja pie šļūtenes. Tagad, paldies dievam, dzīvojamo klāju esam nosusinājuši. Bet, gaismai austot, ari plāksteri. ..

Zurovs frāzi nepabeidza un, galvu sāņus pasitis, sāka ausīties. No bateriju klāja plūda harmonikas skaņas, cilvēku balsis tūdaļ tās uztvēra un iešūpojās kā viļņos.

Kā tur reiz pie Ņevas — māmuļas,

Vasilija salā slavenajā,

Kuģiem matrozis jauns buras vilka …

Saskanīgi dziedāja tenori, tiem piebalsoja basi, harmoniku mažora akordu pavadīti. Šķita, «Svetlana» nav pārcietusi ne dienas kauju, ne ūdens trauksmi. Dziesma bija tik negaidīta, ka pat komandieris un vecākais virsnieks uz brītiņu sastinga. Ka cilvēki viņi padevās pirmā tiešā iespaida ietekmei, atcerēdamies tobrīd varbūt skaisto Ņevu tālajā dzimtenē. Bet kā virsnieki tie nedrīkstēja ciest karā šādu vaļību, nedrīkstēja ļaut izklaidēties dziesmās, kaut gan skaņas satrauca ari viņu nomocītās sirdis.

—   Ak tu velna pipardozes! Tie ir jukuši, — Zurovs iekliedzās, skriešus steigdamies uz trapu.

Palicis uz tiltiņa, komandieris vēl kādu brīdi klausījās sirdij tuvās matrožu dziesmas melodiju. Tā uzreiz aprāvās, kā pēc komandas apklusa ari harmonikas. Bet tad pilnīgā kontrastā apslāpētai melodijai spalgi sāka skanēt Zurova dusmīgā un saraustītā balss:

—   Kas tā par nekārtību! Vai tad kāds pavēlēja «dziedāt un līksmoties»? Esat aizmirsuši, kur atrodaties? Te jums nav Jelagina salas, bet fronte!

Mašīnists Medkovs, labākais dziesmas sācējs uz visa kuЈa,. mēģināja taisnoties:

—   Jūsu augstdzimtība, garastāvokļa uzlabošanai dziedājām. Cauri kaujai esam izlauzušies, ūdeni izsūknējuši, no briesmām izsprukuši un dodamies uz Vladivostoku — tuvāk dzimtenei. Atļaujiet uz priekiem…

— Klusēt! — vecākais virsnieks viņu pārtrauca. — Katru brīdi gaidām uzbrukumu. Es jūs atradināšu karā disciplinu pārkāpt!

Zurovs izstiepa kreiso roku kā vingrošanā un pēc tam, saliecis elkonī, ar labo sāka rakstīt uz sastērķelētās aproces. Tā viņam aizstāja bloknotu un visa bija pierakstīta ar «grēcinieku» — vainīgo matrožu uzvārdiem. No koristiem pirmais sarakstā iekļuva dziesmas sācējs mašīnists Medkovs, otrs — harmoniku spēlētājs Spekovs. Bet tālāk sekoja komendors Fomovs,

matroži Cuiko, Fadejevs un krāsotājs Besedins. Zurovs raudzījās pamatstājā sastingušajos dziedātājos un ņurdēja:

— Vladivostokā uzzināsiet, kas par to pienākas pēc kara laika likumiem. Tur jūs dziedāsiet citā meldijā. Te nav traktieris, bet kara kuģis, saprotiet, velna pipardozes!

Zurovs paurķēja gaisā ar atliekto labās rokas īkšķi un aizgāja no bateriju klaja.

Tobrīd uz augšējā klāja jau tēmēja mazkalibra lielgabalus pret kādu svešu kuģi, kas tuvojās «Svetlanai». Tumsā tas bija vāji saredzams. Vēl viens mirklis — un nodārdētu zalve, bet svešinieks paspēja noraidīt ar semaforu savus pazīšanas signālus. Tas bija kontnnīnu kuģis «Bistrijs». Kuģis piebrauca pie «Svetlanas» un vairs neatkāpās no tās līdz rītam.

KURSS UZ KRASTU

Kontrmīnu kuģis «Bistrijs» 14. maija dienas kaujā netika dabūjis neviena bojājuma. Zaudējumu nebija arī apkalpē. Gluži otrādi, komanda palielinājās par desmit vīriem — nogrimušā brftņu kuģa «Osjabja» izzvejotiem ļaudīm. Visi mīnu kuģa inechanismi strādāja teicami.

Ausa miglains 15. maija rīts, un modrā sardze atradās savās vietās. Uz tiltiņa bija redzami četri augumi. Trīs stāvēja nekustēdamies: stūres vīrs nenolaida acu no kompasa, signalists un sardzes priekšnieks saspringti vēroja duļķaino, zilpelēko apvārsni. Ceturtais nemitīgi kustējās. Straujā gaitā, basām kajām, mazliet klibodams ar labo, kuras pēdai nebija pirkstu, it kā soļiem mērodams attālumu starp reliņa margām, šurp turp staigāja vidēja auguma vīrs ar nelielu, brūnganu bārdiņu un nokarenām valzirga ūsām. Viņš bija ģērbies matrožu flaneļa blūzē ar vecākā ierindas apakšvirsnieka uzšuvēm pie krūtīm spīguļodama kuļājās niķelēta bocmaņa svilpe. Staigātājs izskatījās ncapkopies, taču, nekautrēdamies no virsnieka, izturējās brīvi. Sevišķi raksturīgi bija tas, ka viņš tik augstu cēla sāņus pasisto saliekto elkoni, sakārtodams zelta rāmī ietverto pensneju.

Rītausma iedegdamās, šķiet, cēla augšup pie apvāršņa smalku jo smalku tila aizkaru. Migla paklīda. Klibais vīrs, pavēries tālē mazliet pa kreisi no kuģa priekšgala, pēkšņi apstājās: kaut kas viņu bija ieinteresējis. Rādīdams ar roku un ne pie viena nevērsdamies, viņš salti vaicāja:

— Kas tie ir — dūmi vai mākoņi?

Signalists, binoklī raudzīdamies un atpakaļ nepagriezies, atbildēja:

—   Nebūt ne, klintis!

—   Laikam tā ir Daželetas sala, Oto Otovič! — paskaidroja sardzes priekšnieks — mičmanis Pogoževs, tievs, slaids gaišmatis.

—  Velns parāvis! Maz esam aizjozuši pa nakti, — satraukti ierunājās vīrs ar bocmaņa svilpi un atkal sāka staigāt pa tiltiņu. Iedams garām kompasam, viņš uzsita stūres vīram uz pleca un strupi izgrūda:

—   Nešaudies, draudziņ! Turi kursā!

—   Klausos, turēt kursā!

Pēc dažām minūtēm uz tiltiņa visu uzmanība pievērsās četriem ienaidnieka kuģiem, kas parādījās labajā pusē aiz dvarsa. Tūdaļ pamanīja, ka «Svetlana» pagriežas pa kreisi. «Bistrijs» tai sekoja. Bet vīrs ar bocmaņa svilpi uzrunāja sardzes priekšnieku mičmani Pogoževu:

—  Vladimir Dmitrijevič! Pavaicājiet mechaniķim par oglēm!

Pogoževs piesita roku pie cepures un liptin pielipa pie sarunu caurules:

—   Kā, jau pie beigām? Tikai divi stundu braucienam? Un mašīneļļa arī? — mičmanis atkārtoja caurulē jautājumu.

Klibais vīrs, nenogaidījis mičmaņa un meclianiķa sarunas beigas, pavēlēja signalistam:

—  Ziņojiet ar semaforu «Svetlanai»: «Lūdzu eļļu un divdesmit piecas tonnas ogļu.» Tūlīt!

Signalista rokās sāka zibēt karodziņi. No «Svetlanas» atbildēja — dosim, tikai ne tūlīt, bet vēlāk, kad attālināsimies no ienaidnieka. Atbilde klibajam vīram galīgi laupīja pacietību. Viņš sāka kliegt, vērodams artilērijas un mīnu virsniekus, kas pašlaik kāpa uz tiltiņa, un it kā sūdzēdamies tiem:

—   Kungi, vai redzējāt, cik nekautrīgi izturas pret mums tās jachtas aristokrati? — viņš pamāja ar galvu uz «Svetlanas» pusi. — Neciešami! Bet ja nu mums būs jācīnās? Ko darīsim bez kurināmā?

Virsnieki klusu ciešot tikai paraustīja plecus, bet klibais vīrs aši izvilka no bikšu kabatas zelta pulksteni, paskatījās tanī un pavēlēja:

—   Dodiet rīkojumu modināt arī pārējo komandu! Nav nekāda nelaime! Lai šodien atrauj no miega desmit minūtes!

—   Klausos, — atbildēja mičmanis Pogoževs.

Tūliņ pat dzīvojamā klājā iespiedzās svilpes. Bija dzirdami visiem pazīstamie bocmanmata Ivana Ustinova saucieni. Ļaudis uz kuģa sāka skraidīt, nesdami projām un novietodami pakaramās kojas. Drīz vien balsis, troksnis un kāju dipoņa norima un viss apklusa. Komandai deva tēju.

—    Redziet, brālīši, japaņi atkal sāk rēgoties, — karsto tēju no krūzītes strēbdams, ierunājās tilpņu mašīnists Baraņenko. Bet mašīnists Jefremovs, kas dzīvojamā klajā sēdēja ar viņu pie viena galda, piebilda, blenzdams uz citiem galdiem:

— Oto Otovičam viss vienalga. Nupat redzēju viņu uz tiltiņa — atkal staigā, matroža blūzi uzvilcies. Bet galvenais — no svilpes nešķiras un nēsā to kaklā kā mātes svētbildīti.

Matroži sāka spriest par tā cilvēka dīvainībām, kas tur staigāja, bocmaņa svilpīti piekāries. Arī agrāk, braucienā, viņš izturējās tāpat, un šis bija iemīļotais temats matrožu pastāvīgajos strīdos bakā un dzīvojamā klājā. Komandu bezgala interesēja apbrīnojamais vīrs, kas nelīdzinājās nevienam jūrniekam visā Rožestvenska eskadrā. Taču tas nebija neviens cits kā mīnu kuģa komandieris leitnants Oto Otovičs Richters. Viņš bieži bija redzams, matrožu formā ģērbies, un allaž ar bocmaņa svilpīti. Protams, kā komandieris viņš prasīja, lai matroži ievēro disciplinu, bet personīgās attieksmēs tiecās pēc ciešas tuvības ar tiem, neparasti vienkārši izturējās pret komandu, cenzdamies ne ar ko neatšķirties no matrožiem. Kopā ar tiem viņš mazgāja pat savu veļu. Bija gadījumi, kad arī krastā Richters pastaigājās matroža formas tērpā, ziņneša pavadīts, un* tāpat kā tas sveicināja sastaptos virsniekus. Nereti komandieris ieradās bakā, kur viņam apkārt sanāca sardzē neaizņemtie matroži. Runādams ar apakšniekiem, viņš katram prata pateikt kādu laipnu vārdu un katru uzmundrināt. Ari izteiksmē Richters centās ne ar ko neatšķirties no viņiem, plaši lietodams bocmaņu leksiku. Tāpēc matroži viņam ļoti pieķērās. Tik pārsteidzoša komandiera vienkāršošanās jo sevišķi lika brīnīties komandai arī tāpēc, ka matrožiem reiz gadījās redzēt Richtera tēvu, kas bija ieradies uz mīnu kuģa, — ģeneraladjutantu un cara mītnes priekšnieku. Matroži no saviem virsniekiem bija dzirdējuši arī to, ka viņu tik patīkamais komandieris Oto Otovičs, kas nemaz neizskatījās pēc aristokrata, bērnībā audzināts un rotaļājies kopā ar Nikolaju Romanovu, kurš tolaik vēl bijis troņmantnieks.

Virsnieki uz komandiera familiaro draudzēšanos ar komandu raudzījās kā uz māžošanos. Aiz muguras tie skarbi pēla viņu par šādu izturēšanos, kas bija muižnieku kārtas necienīga un ar virsnieka dienesta pakāpi nesavienojama. Taču padotības kārtībā sūdzēties par Richtera uzvedību viņi neuzdrošinājās, zinādami, ka augstākajās sfērās viņu kā galminieka dēlu vienmēr atbalstīs. «Bistrija» virsnieki bija labi iegaumējuši kādu raksturīgu incidentu, kas notika brauciena laikā. Stāvot Nosi-Be līcī (Madagaskarā), Richters nebija paklausījis pēc dienesta pakāpes un gadiem vecākam — otrā ranga kapteinim Baranovam, mīnu kuģa «Bedovijs» komandierim. Ikvienu citu par šādu izturēšanos un karavīra disciplinas pārkāpšanu admiralis Rožestvenskis ar viņam piemītošo niknumu būtu pienācīgi sodījis un licis pat arestēt. Bet attieksmē uz Richteru Rožestvenskis pavēlē Nr. 142, rakstītā Nosi-Be līcī 1905. gada 27. februārī, aprobežojās, tikai skarbi nosodīdams viņu ar šādiem vārdiem: «Diemžēl, es pārliecinos, ka ilgstoša mīnu kuģu komandēšana ir sašķobījusi viņa (Richtera) uzskatus par dienestu.» Tāpēc virsnieki klusēja. Bet matroži izturējās pret savu komandieri dažādi. Vieniem tas ļoti patika, viņi to atzina par vienkāršas dabas cilvēku, dievināja kā labvēli, un tādu matrožu bija vairums. Citi jokodamies zobojās par komandiera amatam nepiederīgo rīcību, uzskatīdami viņu vienkārši par savādnieku, kas nav kaitīgs un nav bīstams. Taču daži izturējās pret Richteru piesardzīgi. Šinī ziņā it īpaši atšķīrās mīnu kvartirjers Pjotrs Galkins. Vispār būdams nerunīgs, viņš nekad neizteica savas domas par komandieri un tikai reiz, klausīdamies matrožu strīdos par Richteru, neizturēja un izgrūda:

—  Manuprāt, ar matroža blūzi viņš slēpj savu vilka dabu!

Šie vārdi kā ar aukstu ūdeni aplēja Richtera pielūdzējus,

un tie sāka Galkinu gānīt. Kopš tā laika viņš nekad vairs neielaidās šādās sarunās.

Šoreiz matroži par komandieri ierunājās tikai garāmejot. Visus nodarbināja daudz svarīgāks jautājums — mīnu kuģim nav vairs kurināmā. Un Galkins atkal visus pārsteidza, pārtraukdams savu klusēšanu un šoreiz negaidīti nostādamies Richtera pusē:

—   Komandierim taisnība. «Svetlana» velti atteicās dot mums ogles. Cilvēku pietiktu — ogļu iekraušana neaizņemtu vairāk kā piecpadsmit minūtes. Pa to laiku ienaidnieks nepaspētu piebraukt šāviena attālumā.

Pēc kādas pusotras stundas pretinieks bija jau klāt. Divi viņa kreiseri — «Otava» un «Nijlaka» — un kontrmīnu kuģis «Murakumo» gāza virsū savu uguni «Svetlanai», bet vēlāk arī «Bistrijam».

Ienaidnieka pusē bija milzīgs spēku pārsvars. «Bistrijs» nespēja palīdzēt «Svetlanai» un bija spiests atkāpties, bet kurp? Ja tam būtu pietiekami daudz og|u, mīnu kuģis pilnā gaitā dotos norādītajā virzienā. Ienaidnieka kreiseri nevarētu dzīties tam pakaļ — pirmkārt, tie bija aizņemti ar «Svetlanu», un, otrkārt, tiem nebija tik ātras gaitas, kāda piemita «Bistrijam». To spētu vajāt tikai viens pats japaņu kontrmīnu kuģis «Murakumo». Bez kaujas, protams, neiztiktu, bet spēki izlīdzinātos, un nav zināms, kurā pusē būtu uzvara. Bet tagad, oglēm izbeidzoties, «Bistrijam» neatlika nekas cits kā doties uz Korejas krastu, paglābt komandu no veltīgas apšaušanas un pašam uzspridzināties. Kurtuvēs kopā ar oglēm meta arī koka priekšmetus. Mašīnā aizdegās gultņi. Apakšškipers Filipovs aiznesa uz mašīnu divus pudus ziepju, ar kurām aizstāja smēreļļu. Gultņi vairs nedega, bet mīnu kuģis tāpēc vien vēl nespēja izbēgt savam liktenim. Pēc komandiera rīkojuma iesvieda jūrā slepenās grāmatas, šifru, jūras kartes. «Bistrijam» pakaļ dzinās kreiseris «Nijtaka» un mīnu kuģis «Murakumo», bet «Bistrijs» atšaudīdamies izlaida no abiem aparatiem torpēdas, kuras gan netrāpīja mērķi. Kuģi sagatavoja uzspridzināšanai. Šai nolūkā pūpes bumbu pagrabā nonesa spridzināmo patronu un no tās augšā uzvilka Bikforda auklu. Pēdējā mirklī no «Bistrija» jūrā salidoja ložmetēji un lielgabalu atslēgas. Beidzot kādas pusotras vai divas kabeļtauvas no krasta kuģis ar priekšgalu uzskrēja sēklī.

—  Nolaist abas laivas! — komandieris Richters komandēja.

Tās bija mazas buru audekla laivas. Tajās novietoja četrus

ievainotos, kas bija izglābti no bruņu kuģa «Osļabja», un dažus kurinātājus, kuri pārmērīgajā darbā bija sevišķi nomocījušies. Komandieris, sapulcinājis ap sevi komandu, paskaidroja:

—   Pārējiem būs jānokļūst krastā peldus. Iepriekš nodrošinieties ar glābšanas līdzekļiem! Krastā sapulcēsimies visi vienuviet. Bet tālāk redzēsim, ko darīt, — vai nu kājām, vai korejiešu džonkā dosimies uz Vladivostoku.

Matroži klusēdami klausījās komandierī. Pēdējo reizi viņi stāvēja uz sava sirdij tuvā, taču tagad jau bezspēcīgā kuģa klāja. Pretinieks tuvojās, un pēc dažām minūtēm visam būs beigas. Iespējams, ka šinī mirklī pat visaprobežotākiem komandas locekļiem apskaidrojās prāts. Viņi bija veikuši garu ceļojumu, likstu un ciešanu, bezmiega nakšu un satraukuma, varonības un cerību pilnu, lai tas viss beigtos ar tik nejēdzīgu finālu!

—   Bet kas šeit paliks kuģi uzspridzināt? Varbūt gadīsies kāds brīvprātīgais? — komandieris jautāja, cenzdamies būt mierīgs, taču viņa balsī ieskanējās satrauktas stīdziņas.

Vienam komandas loceklim labā roka jau cēlās pie cepures.

—  Jūsu labdzimtība, atļaujiet man to izdarīt!

Komandieris izbrīna pilns iezīdās ar acīm mazliet drūmajā,

vienkāršajā un pavisam ikdienišķajā sejā. Viņa priekšā pamatstājā sastinga vidēja auguma puisis, gadus divdesmit astoņus vecs. Komandieris bija gaužām pārsteigts, ka tieši Pjotrs Galkins un neviens cits pieteicas par brīvprātīgo. Sis mīnu kvartirjers visā braucienā un kaujā ne ar ko sevišķu neatšķīrās. Galkins piederēja pie to ļaužu kategorijas, kas jebkuru uzdevumu, svarīgu vai niecīgu, izpilda vienādi apzinīgi. Viņiem nav kur piesieties, bet neko izcilu no viņiem arī negaida. Pjotrs Galkins, lai kā to vērtētu, allaž šķita viduvējs cilvēks. Bet tagad komandieris saprata, ar ko viņam darīšana. Komandieri un komandu pārsteidza arī tas, ka Galkins jau beidza savu dienesta laiku un rudenī viņš varētu doties uz dzimto pusi flotes rezerve.

—  Vai spēsi veikt šo uzdevumu? — komandieris jautāja, joprojām pētījoši vērodams Galkinu.

—  Tieši tā, "jūsu labdzimtība! Man to izdarīt ir parocīgāk. Ne jau velti esmu mācījies par mīnu kvartirjeru. Varbūt Bikforda aukla savilgusi. Bet kuģi tik un tā uzspridzināšu.

Viņš to pateica tik strikti, ka bija vien jātic.

—   Peldēt, protams, māki?

—   Nemācīja, jūsu labdzimtība!

—  Vai tiešām bērnībā neesi peldējies?

—   Nebūt ne, mūsu sādžā nevienas upītes nebija. Sameistarošu matraci vai glābšanas riņķi.

—  Malacis! Ieteikšu tevi apbalvošanai, — komandieris sacīja, pats gan neticēdams, ka šis puisis, veicis tādu uzdevumu, izkļūs sveikā.

—   Padevīgi pateicos, jūsu labdzimtība! Taču es nu gan šeit nepalieku apbalvojuma dēļ. Man rūp tikai viens — lai mūsu kuģis nenonāktu ienaidnieka rokās. Bet, ja palikšu dzīvs, lai notiek jūsu prāts…

Pretinieks piešaudi bija jau beidzis. Viņa granatas krita arvien tuvāk. Viena trāpīja pūpē un nodarīja nelielus bojājumus.

Komandieris novēlēja mīnu kvartirjeram labas sekmes un nokomandēja:

—   Visi pāri bortam!

Kad uz kuģa bija palicis vairs tikai mīnu kvartirjers un komandieris, arī Richters, paķēris līdzi glābšanas riņķi, ielēca jūrā.

Pretinieks sāka apšaudīt peldošos cilvēkus. Srapneļus raidīja ne vien japaņu mīnu kuģis, bet arī kreiseris «Nijtaka». Viļņi bija paprāvi. Viena buru audekla laiva apgāzās. Slīcējus glāba spēcīgākie matroži. Komandieris Richters, turēdamies savā glābšanas riņķī, kļuva tik vārgs, ka tikko vairs spēja ar rokām pairties. Matroži pēc kārtas vilka viņu uz krasta pusi. Beidzot ļaudis ar prieku sajuta zem kājām sēri. Krizdami un celdamies viņi steidzās ātrāk izkļūt krastā, kur šķīda plīstošo bangu putas. Gaisā sprāga šāviņi, spindzēdami pajuka šrapneļi. Svina krusas kapātajā jūras virsmā visapkārt dzirkstīja šļakatas, it kā tur rotādamās lēkātu sīkas zivteles, priekšā uz cietzemes mutuļoja putekļi, un šķita, ka tūkstošiem roku tos sviestu augšup. Daži jūrnieki, spēcīgākie un labākie peldētāji, jau sasniedza krastu. Pēkšņi aiz muguras, gandrīz vai blakus, eksplozijā ierēcās dzelzs. Visi ar trīsām palūkojās atpakaļ. «Bistrijs» uzreiz iegrima jūrā. Virs ūdens vairs rēgojās tikai mīnu kuģa dūmeņi un priekšgals, kas balstījās uz sēkļa. Melns dūmu mākonis, sajaucies ar tvaiku, virpuļodams un plezdamies platumā, aizpeldēja pa jūru, it kā aiznesdams sev līdzi kuģa pēdējo nopūtu.

LĪDZ PĒDĒJAM ŠĀVIŅAM

Atlikusī nakts daļa «Svetlanai» pagāja bez īpašiem satraukumiem. Tie atsākās otrā rītā, kad pakaļ sāka dzīties divi kreiseri — «Otava» un «Nijlaka» — un kontrmīnu kuģis «Murakumo». Japaņi brauca ķīļūdens ierindā, turēdamies mazliet iepakaļ labajā pusē.

Komandieris Sejins, kas kopš vakardienas nebija atstājis tiltiņu, bieži atskatījās uz vajātājiem un sadrūma arvien vairāk. Pēc viņa rīkojuma mašīnu apgriezienu skaitu palielināja līdz simt divdesmit, taču ātrums nepārsniedza sešpadsmit septiņpadsmit mezglus. Tas bija viss, ko spēja dot brūcēm klātā «Svetlana», slīgdama ar priekšgalu jūrā.

Pulksten astoņos uz tiltiņa uznāca vecākais virsnieks Zurovs. Viņam bija tāds izskats, it kā visus jautājumus viņš jau būtu atrisinājis un ne par ko vairs nešaubītos. Stingrā stājā, bet kā vienmēr atgrūdis cepuri uz pakauša, viņš ziņoja komandierim:

—   Sergej Pavlovič, pēc jūsu pavēles visi virsnieki sapulcējušies uz kara padomi!

Sejins klusu noteica: .

—   Aleksej Jesandrič, jūs paliksiet šeit manā vietā, es iešu!

Kopkajitē, kur bija sapulcējušies virsnieki, valdīja pustumsa.

Elektrība nedega. Gaisma iekļuva tikai pa atvērtajām durvīm un noslēgto puslūku spraugām. Virsnieki, gaidot komandieri, stāvēja un neteica ne vārda. Sie mirkļi visiem bija ļoti grūti, un klusums tiem piešķīra drūmu svinīgumu. Ikviens bez vārdiem saprata kopīgo noskaņojumu: viņu mīļā kuģa bojā eja ir nenovēršama.

Gaišajā durvju spraugā parādījās garais komandiera augums. Sejins nāca uzkucies, it kā uz platajiem pleciem nestu milzīgu nastu. Daži virsnieki nebija viņu redzējuši kopš vakardienas. Tic sevišķi labi manīja, cik ļoti vienā vienīgā trauksmainā bezmiega naktī sakritusi komandiera seja, kļuvusi pelēka, it kā ceļa putekļiem klāta. Nesteigdamies viņš piegāja pie galda, uzlika uz tā atvērtu jūras kara reglamentu, izslējās taisni un bridi raudzījās klātesošos. Sejiņa acīs mirdzēja gan mīlestība pret apakšniekiem, gan cerība, ka viņi visi izturēsies varonīgi, gan žēlums par jaunekļiem, kas lemti bojā ejai. Arī virsnieki savukārt jautājoši lūkojās komandierī. Ko viņš tiem teiks, lai iedrošinātu pirms kaujas, kas būs jāizcīna ar daudz spēcīgāku pretinieku un uz iedragāta un gandrīz neapbruņota kuģa? Viņš vilcinājās, it kā neuzdrošinādamies atklāt patiesību.

Beidzot komandiera balss ieskanējās mierīga un bez satraukuma:

—   Virsnieku kungi, jums visiem skaidrs, cik atbildīgs mirklis mums tuvojas. Es mēģināju aizsteigties projām, lai izvairītos no nevienādās kaujas. Taču lēnā gaita, kā redzat, nejauj mums to izdarīt. Pret mums ir divi kreiseri, no kuriem katrs atsevišķi spēcīgāks par «Svetlanu». Bet šāviņu mums pietiek tikai divdesmit minūtēm. Kaujas iznākumu var pateikt jau iepriekš — «Svetlana» ies bojā. Kungi, tagad izsakieties jūs!

Visi virsnieki, no jaunākā līdz vecākajam, teica vienu un to pašu: cīnīties līdz pēdējam šāviņam, bet pēc tam kreiseri uzspridzināt.

Mīnu virsnieks Voroņecs brīdināja:

—  Mīnu pagrabs kopš vakardienas pieplūdis ar ūdeni. Tāpēc kuģi uzspridzināt nav iespējams.

Tilpņu mechaniķis Derkačenko iesniedza citādu priekšlikumu:

—   Pēdējā mirklī jāatver kingstoni un ūdensnecaurlaidīgo šotū durvis. Kreiseris dažās minūtēs noies dibenā.

Komandieris, ņemdams līdzi uz padomi jūras kara reglamentu, varbūt bija domājis nolasīt pašreizējam brīdim atbilstošus pantus. Bet tagad, visus uzklausījis, Sejins redzēja, ka tas ir pilnīgi lieki. Gala vārdā viņš īsi teica:

—  Virsnieku kungi, tik rūgtā mirklī mani iepriecinājāt ar savu vienprātību. Tātad nolemts: tikko būs izšautas visas granatas, kreiseris jānogremdē!

Pēdējo reizi viņš ielūkojās apakšnieku sejās, it kā atvadītos no viņiem, un piebilda:

—   Bet tagad, virsnieku kungi, visi savās vietās! Kaujas trauksmi!

Priekšniekam atgriežoties uz tiltiņa, vecākais palīgs Zurovs viņu saņēma ar vārdiem:

—  Japaņi mūs panāk.

Sejins viņam paziņoja kara padomes lēmumu.

—   «Svetlanas» saimē citāda lēmuma nemaz nevarēja būt,— Zurovs pārliecināti atsaucās.

Komandieris pavēlēja grozīt kursu. «Svetlana» devās uz Korejas krastu. Daželelas sala, kuras klintis rēgojās tālumā, palika pa labi. Sejins bija nodomājis, kreiserim grimstot, vēl izglābt komandu. Bet japaņi acīm redzot saprata šo manevru un, izmantodami ātruma priekšrocības, centās atgriezt «Svetlanu» no cietzemes.

Nopūta kaujas trauksmi. Vecākais virsnieks drīkstēja but jebkurā kuģa vietā, tikai ne uz tiltiņa. Tāds noteikums bija ieviesies visos kuģos. Bet uz «Svetlanas» tā nebija. Ne jau tāpēc, ka komandieris neprastu savu darbu vai būtu gļēvulis. Nē. Viņš nevarēja iztikt bez tik aktivas personas, kāds bija Zurovs. Neviens nespēja tik ātri un precizi nodrošināt pavēles izpildīšanu kā šis kuģa kārtības cienītājs. Viņa atrašanās uz tiltiņa bija lietderīga arī tāpēc, ka viņš jebkurā mirklī spēja aizstāt vecāko artilērijas virsnieku leitnantu Barkovu, kurš bija tiesībnieks un kuram komandieris lāgā neuzticējās.

Pirmo šāvienu raidīja komendors Mjakotņikovs no grīdumā novietotā sešcollu lielgabala. Granata mērķi neaizsniedza. Sejins pavēlēja nogaidīt. Attālums līdz ienaidniekam samazinājās. Japaņi brauca paralēlā kursā, cenzdamies nokļūt «Svetlanas» kreisajā dvarsā. Pēc dažām minūtēm tā atklāja uguni no diviem sešcollu lielgabaliem — grīdumā un pūpes kreisajā pusē. Kuģa priekšgala iegrime neļāva izmantot kreiso vidējo lielgabalu, kas bija novietots uz izciļņa, un priekšējos lielgabalus. Pretinieks neatbildēja piecpadsmit minūtes. Acīm redzot tas cerēja, ka «Svetlana» padosies gūstā — japaņi domāja, ka citādi kauja nevar beigties. Bet tas nenotika. «Svetlanas» apkalpē nebija neviena vīra, kas, bīdamies no ienaidnieka, prātotu par padošanos. Japaņi varbūt gaidīja, ka kuru katru brīdi «Svetlanas» lielgabali apklusīs, bet tā šāva joprojām. Beidzot no «Svetlanas» tiltiņa virsnieki ieraudzīja, ka ienaidnieka priekšējā kuģī pazibsnīja ugunīgi punkti, nodārdēja šāvienu atbalss un pie «Svetlanas» bortiem uzsitās gaisā ūdens stabi.

«Svetlana» bieži mainīja kursu, neļaudama pretiniekam piešaudīties. Bet japaņiem bija lielāks ātrums, un tie pamazām «Svetlanu» iedzina. Distance samazinājās, un arvien grūtāk bija izvairīties no japaņu triecieniem. Sākumā šai kaujā piedalījās tikai viens ienaidnieka kreiseris «Otava», pēc tam uguni atklāja arī otrs — «Nijtaka».

«Svetlanas» pūpes artilērijas grupu komandēja leitnants Arcibaševs. Viņa aizsargāšanai bija saslieti čuguna ārdstieņi. Bet ūsainais Arcibaševs negribēja tos izmantot un stāvēja klajā vietā tik braši, it kā piedalītos apmācībās. Viņa brūngano matu cirtu gredzeni spraucās ārā no jūrnieka cepures, kas bramanīgi bija uzlikta uz vienas auss. Dīvainas pārdrosmes un sajūsmas pilns, viņš deva šaušanas pavēles, un viņa dzidri zilās acis mirdzēja kā jauneklim. Labi strādāja arī komendori, šķiet, sacenzdamies ar Arcibaševu drosmē. Pēkšņi viņš paslēja rokas, it kā gribētu ko satvert, un nogāzās augšpēdu uz klāja. Šķemba bija sašķaidījusi galvu, un pa koka segumu no tās stiepās sarkana strūkla.

Arcibaševu tūdaļ aizstāja mičmanis Kartavcevs. Šaušana nerimās. Komendors Mjakotņikovs, ko daudzināja par labāko tēmētāju, bija saliecies un cieši pieplacis pie grīduma lielgabala, it kā būtu saaudzis ar to. Viņa platā seja izskatījās barga un drūma. Saspringto aci nemirkšķinādams, šoreiz ilgāk nekā parasti viņš virzīja tēmēkli uz pretinieku. Beidzot lielgabala stobra galā uzplaiksnīja apaļš zibens. Pēc dažām sekundēm visi, kas atradās uz augšējā klāja, ieraudzīja, ka japaņu kreisera «Otava» vidū uzsitas gaisā ugunsstabs un sāk mutuļot melni dūmi.43

—   Ņem un vairāk neprasi! — nokliedza pats Mjakotņikovs.

Bet japaņi tomēr prasīja: komandiera kajitē nogranda sprādziens, un turpat arī otrs šāviņš izlauza bortu pie pašas ūdenslīnijas iepretim sešdesmit astotajai brangai. Kreiserī sāka šļākt iekšā viļņi. Ar matrožu grupu turp aizsteidzās vecākais virsnieks Zurovs un tilpņu mechaniķis Derkačenko. Pēc viņu norādījumiem izlauztos caurumus nosedza ar kojām, blankām un ogļu maisiem. Tai pašā laikā divi matroži, trosēs iekārušies, šķembu krusā strādāja borta ārpusē. Kad darbs bija paveikts, ūdens ieplūšana kreiserī samazinājās. Bet «Svetlanu» piemeklēja jaunas nelaimes. Šāviņš izsvaidīja ārdstieņu aizsargžogu, pārsita tvaika cauruli, un kreisā mašīna vairs nedarbojās. Tā bija jāatvieno no labās mašīnas. Kreisera ātrums samazinājās vēl vairāk.

Šāviņi gāja uz beigām. No tiltiņa komendori saņēma rīkojumu — šaut retāk, bet tēmēt rūpīgāk. Pretinieks tuvojās. Trāpījumi «Svetlanā» kļuva biežāki. Kāds šāviņš, izdrāzies cauri dūmenim, sprāga vidējā katlu telpā. No turienes vairs neviens neiznāca. Gan šur, gan tur skanēja žļerkstoša metala dārdoņa. Kuģa stāvā radās caurums pēc cauruma, vīrus kropļoja. Turklāt «Svetlanai», it kā uz laiku apvienojušās, uzbruka vēl divas stiehijas — uguns un ūdens. Taču matroži, sargādami savu kuģi, pagaidām drosmīgi tika galā ar ūdens un uguns trauksmēm.

Komandieris Šejins bezcerīgi raudzījās šajā drausmīgajā ellē, gaidīdams atrisinājumu. Viņš komandēja kuģi no kabines, bet druknais augums bieži vien parādījās arī uz tiltiņa. Ieraudzījis Zurovu, viņš teica:

—   Aleksej Jesandrič, kamēr esam vēl dzīvi, dodiet rīkojumus par slepenajiem dokumetiem! Lai piesien kaut ko smagāku un samet jūrā! Mums būs vieglāk nomirt.

Vecākais virsnieks aizskrēja izpildīt komandiera uzdevumu.

Tobrīd gadījās kļūme sirēnas mechanismā: jādomā, šķemba bija notriekusi vārstuli. Ausis plēsdams, sāka skanēt un vairs nerimās ārkārtīgi stiprs rēciens. Tālu tas vēlās pāri jūras klajam, šķiet, vēstīdams par briesmīgu nelaimi. Šķita, ka «Svetlana» ir dzīva būtne un, juzdama katastrofu tuvojamies, izmisumā gaudo. Apakšā esošie ļaudis nezināja, kas notiek augšā, un tos māca šausmas. Vieni domāja, ka kuģis padodas gūstā, citi sprieda, ka tas esot glābšanās signāls. Juceklis turpinājās tik ilgi, kamēr kāds mašīnists iedomājās atvienot tvaiku, kas darbināja kuģa sirēnas mechanismu.

Apklusa abi lielgabali.

—   Šāviņu vairs nav! — izmisušā balsī kliedza komendors — tēmētājs Mjakotņikovs.

Visiem artilērijas apkalpes vīriem spruka vaļā lamas. Nevaldāmās dusmās matroži trieca uz klāja cepures. Bet Mjakotņikovs, lai pretinieku piekrāptu, sāka šaut ar salutpatronām. Taču drīz beidzās arī tās. Tikai tad viņš atmeta ar roku un, bēdu nomākts, nokāpa apakšējās telpās.

Visām nelaimēm pievienojās vēl viena — sabojājās arī otrā mašīna. «Svetlana» apstājās. Viens ienaidnieka kreiseris — «Nijtaka» dzinās pakaļ kontrmīnu kuģim «Bistrijs», otrs — «Otava» — palika tepat un, piebraucis pie «Svetlanas» tuvāk, dīvainā cietsirdībā apšaudīja nekustīgo un nevarīgo mērķi.

Komandieris Šejins pavēlēja mechaniķiem: — Laiks nogremdēties! Tagad mums ir viens kurss — uz jūras dibenu. Atvērt kingstonus!

Sastapis Zurovu, viņš vaicāja:

—  Aleksej Jesandrič, cik mums vēl veselu laivu?

—   Diemžēl, nebojāts palicis tikai viens pats airu kuteris, Sergej Pavlovič, — vecākais virsnieks atbildēja.

—   Izrīkojiet, lai tūlīt to nolaiž ievainoto glābšanai!

Komandieris pagriezās un īdzīgi, caur pieri lūkodamies, labu

brīdi vēroja kādu jaunu, lempīgu vidēja auguma virsnieku. Tas stāvēja pie trapa un ar savām vēža acīm blenza uz tiltiņu. Sejins pamāja viņam ar galvu, un piebilda:

—   Uzdodiet šo darbu leitnantam Tolstojam!

Virsnieku saimē viņu turēja par aprobežotu, tomēr ciešamu. Brauciena laikā sardzēs stāvēdams, neviens tā nekliedza uz matrožiem kā šis cilvēks. Viņa lamas skanēja pa visu kuģi. Priekšniecība bija pārliecināta, ka viņš matrožus nīst. Bet īstenībā tā bija tikai maskēšanās pret virsniekiem. Tolstojs ar apakšniekiem sadzīvoja draudzīgi un nekad tos nesodīja.

Noklausījies vecākā virsnieka uzdevumu, Tolstojs, pasaucis dažus matrožus, aiztipināja ar savām mazajām tfSjelēm uz redeļsijām. Kuteris bija jānolaiž, ienaidnieka šāviņiem dārdot. Pēkšņi nogranda granatas sprādziens. Sejins, Zurovs un citi atskatījās: pēdējais kuteris bija sadragāts, un Tolstojs, izstiepies uz klāja, no ievainojumiem jau mira.

Kreiseris, grimdams jūrā, plaka arvien mazāks, un tā borti kļuva dīvaini zemi. Ikviens to jau manīja pēc acumēra. Bet «glābties» vēl nebija pavēlēts, un visi atradās savās vietās. Zurovs, saņēmis komandiera atļauju, kā labs saimnieks vadīja koju, glābšanas riņķu un korķa jostu izdali. Vispirms ar šiem glābšanas piederumiem apgādāja ievainotos, kurus jau nesa augšā. Un tikai pēc tam Sejins deva pēdējo komandu:

—   Glābties, kā kurš spēj!

Viņa vara pār kuģi bija beigusies.

No mašīnu un katlu nodaļām, no pagrabiem un bateriju klāja, no visām apakšējām telpām ļaudis kāpa uz augšējā klāja. Paraudzījušies apkārt, tic vairs nepazina savu kuģi: abu mastu steņģi bija notriekti, pakaļējais dūmenis nogāzies, pa klāju mētājās sadragātu laivu atliekas, visur rēgojās dzelzs lūžņi kā žagari un zari mežā pēc vētras, koka priekšmeti kūpēja, un plūda gruzduma smaka. Bet apkārt arvien vēl krita ienaidnieka šāviņi. Ļaudis skrēja kur kurais un izvēlējās lēcienam izdevīgākās vietas. Uz visa kuģa nesteidzās tikai divi cilvēki: komandieris un vecākais virsnieks.

—   Bet kā tad jūs, Sergej Pavlovič? — Zurovs griezās pie komandiera.

—   Es palieku šeit, — Sejins atbildēja drūmas noteiktības pilns.

—   Es arī!

Un Zurovs, atvadījies no komandiera, devās pēdējā apgaitā. Rūpes par «Svetlanu» neatstāja viņu arī tagad, kad jau tuvojās beigas. Neatlaidīgs un organizēts, Zurovs tik ļoti bija nodevies kuģa darbam, ka šķita — arī šobrīd viņš domāja tikai kara flotes reglamenta valodā. Un šā reglamenta panti noteica Zurova izturēšanos uz kuģa jebkuros apstākļos. Nav šaubu, ja arī šajos brīžos kāds viņa acu priekšā pārkāptu disciplīnu, tad tāpat kā allaž uz viņa kreisās aproces parādītos vēl viens «grēcinieka» uzvārds. Šķita, ka Zurovs vēlas, lai kuģis arī dzelmē grimtu pilnīgā kārtībā.

Klājs kļuva tukšāks. Glābšanas piederumus meklēdami, pa to vēl skraidīja daži matrožu tērpā ģērbušies vīri. Tie vairs nelikās ne zinis par cilvēku ar adjutanta akselbantēm un ar pakausī atgrūstu cepuri. Toties viņš vēroja visus. Ieraudzījis, ka komendors Fomovs pārāk zemu sien sev apkārt matraci, viņš metās pie Fomova un kliedza:

—   Ko tu dari, velna pipardoze? Vai tad tā jārīkojas ar matraci? Paskaties jūrā — daži jau peld ar kājām gaisā.

Zurovs nošņāpa ar nazi falles galu un ar to apsēja matraci ap komendora krūtīm.

—   Ar dieva palīgu! — Zurovs noteica, rādīdams pāri bortam.

Fomovs ielēca jūrā.

Zurovs nokāpa bateriju klājā un ielūkojās lazaretē. Pamanījis tur baltā uzsvārcī tērpušos cilvēku, viņš stingri jautāja:

—   Kāpēc neglābjaties?

Uz viņu pavērsās pazīstama seja ar prāvu degunu, ar bieziem un pinkainiem, iebrūniem matiem. Tas bija kuģa vecākais ārsts Karlovs. Viņš atbildēja:

—   Nupat aiznesa pēdējos ievainotos. Es tūdaļ…

Sprādziens nomāca ārsta vārdus. Visapkārt brīkšķēja un

brākšķēja, un lazaretes drupas uzgāzās vecākā virsnieka saplosītajam augumam. Lauzdamies cauri dūmiem, kuģa ārsts drāzās augšā.

Komandieris stāvēja uz tiltiņa, pēdējo reizi pārlaizdams skatienu kuģim. Nez kāpēc viņš novilka baltos cimdus, paburzīja tos un atkal uzvilka. Viņa acis pēkšņi iepletās, pamanījušas bakā guļam pazīstama virsnieka augumu. Galva bija pārsegta ar formas svārku. No svārka apakšas rēgojās asiņains stumbenis, kreisās rokas atlieka, bet labā bija satvērusi enkura ķēdi. Visi pazina, ka tas ir vecākais stūrmanis. Acīm redzot viņš bija nolēmis neatstāt kreiseri. Komandieris Sejins, neatraudams skatienu no šā vīra, teica, un viņa balss iedrebējās: *— Leitnants Djakonovs …

Bet tūdaļ sagrīļojās un, šķiet, šausmās aizklāja ar rokām seju. Viņa baltie cimdi uzreiz kļuva sarkani. Likās — viņš raud asiņainām asarām. Matroži palīdzēja komandierim nokāpt no tiltiņa, taču viņš negribēja, lai to pavada tālāk, un pats lēniem soļiem devās uz pūpi. Bet tūliņ, otrreiz ievainots, nogāzās bez dzīvības.

Stūres vīri un signalisti metās pie sava tiešā priekšnieka — stūrmaņa Djakonova. Tas bija ideāls jūrnieks, pilnīgi nodevies savam darbam, visas komandas mīlulis. Matroži nespēja samierināties, ka šis cilvēks paliks uz grimstošā kuģa. Lai gan Djakonovs protestēja, tam apsēja korķa matraci un ielaida jūrā. v Peldot matroži arī ūdenī neatstāja Djakonovu vienu.

Daudz cietusī «Svetlana», ko pretinieks jau dragāja gandrīz pusotras stundas, svērās uz kreiso bortu. Pa atvērtiem kingstoniem un sašautiem bortiem «Svetlana» pati laida iekšā savu nāvi — jūru. Uz kreisera atradās vairs tikai līķi. Bet tie, kurus kaujā šāviņi bija saudzējuši, centās drīzāk un tālāk aizpeldēt no kuģa. Taču divas dzīvas būtnes neatstāja «Svetlanu» arī tagad: pērliķītis Popo un vecais, gudrais papagailis. Tas mitinājās kopkajitē pakārtā būrī un, vērodams jūrniekus, kuri satraukuma pilni atstāja kreiseri, kaut ko dusmīgi kliedza savā putna valodā. Bet pērtiķīti Popo varēja redzēt vēl no ūdens. Viņš uzskrēja līdz pat nolauztā fokmasta smailei un tur sastinga,

gaidīdams, kas nu būs. Pagāja vēl divas trīs minūtes, un «Svetlana» kā rēgs strauji pazuda no jūras virsmas.

Spīguļojošos viļņos palika tikai cilvēku galvas, ko straume bija izkaisījusi uz visām pusēm. Cepurotas un kailas tās šūpojās kā mazas bojas un sauca pēc palīdzības. Jūrniekiem bija tikai viena cerība, ka viņus izglābs kreiseris «Otava». Tas pilnā gaitā devās uz viņiem, un viņi savukārt griezās tam pretim. Bet liela bija slīcēju vilšanās, kad uz savām vaimanām tie sadzirdēja no kreisera klāja triumfējošus «banzai» saucienus. Tajos bija kaut kas cietsirdīgs un nežēlīgs. Kreiseris iedrāzās krievu jūrnieku barā un neapstādamies devās tālāk. Daudzus sašķaidīja kuģa dzelzs stāvs un sašķēla dzenskrūves. Tā dabūja galu kvartirjers Solomenskis, matrozis Siročenko, garīdznieks Chandaļejevs, pavārs Jegorovs. No aizejošā kuģa pūpes kāds japanis rādīja krievu jūrniekiem patronu, augstu pacēlis to virs galvas, bet otrs draudēja ar dūri.

Kreiseris «Otava» izgaisa pavisam, it kā izkusdams mirdzošajā tālē. Peldētājiem nebija vairs nekādu izredžu glābties. Virs viņiem vienaldzīgi pletās gaiši zilais debess jums. Pavasara saules staros dzirkstīja un tīksminājās nemierīgā jūra. Vienā pusē neskaidri, it kā kūpēdamas, cēlās Daželetas salas klintis, otrā — zilgmoja Korejas krasti. Tas bija viss, kas pavērās pamesto ļaužu skatieniem. Viņu sirdis pielija ar drausmām. Visvairāk cieta kurinātāji un mašīnisti. No savām tveicīgajām telpām tie sakarsuši un sasvīduši bija metušies saltajā ūdenī. Daži tikai laiciņu spēja izturēt šīs mocības un mira, citi zaudēja prātu. Gadījās arī tādi, kas palaida vaļā glābšanas ierīces un beidza dzīvi pašnāvībā.

Pagāja vairāk nekā divi stundas, izmisuma un šausmu pārpilnas, līdz slīcēji ieraudzīja tuvojamies japaņu transportlvaikoni ar diviem dūmeņiem — «Amerika-Maru». Tvaikonis apstāstājās un nolaida trīs laivas. Tās zvejoja ļaudis gandrīz līdz vakaram.

«Amerika-Maru» ar krievu gūstekņiem devās uz Japanas krastiem. No «Svetlanas» apkalpes trūka simt sešdesmit septiņu cilvēku. So kuģa aizstāvju dzīvības bija aprijusi jūra. Bet pārējie brauca ienaidnieka tvaikoni uz svešu un nezināmu zemi. Taču viņu sirdsapziņa bija mierīga. Sevi nesaudzējot, tie kā nu spēdami bija pretojušies daudz stiprākajam ienaidniekam. Tagad viņus māca citādi pārdzīvojumi. Krievu jūrnieku drosmīgajās sirdīs ar uguni ūn dzelzi bija iededzinātas bezgalīga naida jūtas pret tiem, kuru cietsirdību viņi izjuta jau pēc kaujas, un pret tiem iekšējiem ienaidniekiem, kuru vainas dēļ viņi neguva uzvaru.

PAR KO BRĪNĪJĀS JAPAŅI

Izkļuvuši krastā, «Bistrija» jūrnieki steidzās dziļāk Korejas pussalā, kalnos. Aiz viena no tiem viņi paslēpās un saskaitīja atlikušos vīrus. Trūka trīs cilvēku, — jādomā, tie bija noslīkuši jūrā glābšanās laikā.

Šaušana mitējās, un varēja doties tālāk. Tikai tagad «Bistrija» apkalpe no korejiešiem uzzināja pārsteidzošu jaunumu: piekrastē esot ierīkoti novērošanas posteņi, apgādāti ar bezdrāts telegrāfā aparatiem. Novērošanas posteņiem nevarēja paslīdēt garām nemanīta neviena kustība uz jūras. Protams, japaņi uzzināja arī par šiem krievu jūrniekiem, ko kara norise bija izdzinusi krastā. Pievakarē viņus jau ielenca kreisera «Nijtaka» izceltais desants. «Bistrija» komanda divi dienas ilgajā kaujā bija nogurusi, viņiem nebija arī ieroču, un gribot negribot vajadzēja padoties gūstā.

Taču arī gūstā tos neatstāja apziņa, ka pienākums godīgi izpildīts: kuģis bija uzspridzināts īstajā laikā. Sīs atmiņas sagādāja prieku. Izkļuvuši no ūdens Korejas krastā, viņi ar vieglu sifdi notālēm vēroja, kā, acīm redzot baidīdamies uzdurties sēklim, «Bistrijam» lēni tuvojās ienaidnieka mīnu kuģis. Beidzot tas apstājās pavisam, un no kuģa atīrās laiva. Tā devās uz «Bistrija» drupām, kas rēgojās virs ūdens.

Krievu jūrnieki bija pārliecināti, ka pretinieks tās vairs nespēs izmantot. Sī apziņa vēl vairāk saliedēja komandu ar komandieri. Seit, krastā, viņš joprojām bija tikpat draudzīgs ar matrožiem kā agrāk. Tagad tie visi vienā pulciņā stāvēja viņa priekšā. Komandieris laipni vēroja savus glābējus. Viņi, viņa apakšnieki, bija palīdzējuši tam aizpeldēt līdz cietzemei, — bez viņiem tas dabūtu galu jūras viļņos. Apmierināts, ka komanda tik uzticama, un vēl vairāk par to, ka mīnu kuģis veiksmīgi uzspridzināts gandrīz vai ienaidnieka deguna galā, Richters piespieda kreisās rokas plaukstu pie sirds un satraukti uzrunāja matrožus:

— Brāļi, nekad jūs neaizmirsīšu! Brauciens uz Tālajiem Austrumiem un vakardienas kauja mūs padarījusi tuvus uz mūžu. Uz visiem laikiem uzskatiet mani par savu draugu! Atgriezīsimies dzimtenē, un es ierosināšu, lai par kaujas nopelniem jūs apbalvo. Vēl vairāk, es pats lūdzu katru no jums nekautrēties un ierasties manā dzīvoklī Pēterburgā, ja jums gadās kāda vajadzība. Palīdzēšu!

Matroži skaļi pateicās komandierim, kura runa viņus uzmundrināja. 44

Par spīti pēdējās dienās pārdzīvotām ciešanām daži matroži

atguva pat jautru omu. Bija dzirdama dzēlīga zobošanās par nokavējušos ienaidnieku.

—   Gribēja pakampt kuģi, bet nu būs tikai jānolaizās, — kāds nosmīnēja.

—   Tas viss jau ir labi, bet kas būs noticis ar Galkinu? — vaicāja mašīnists Jefremovs.

Joki aprāvās, sejas sadrūma.

—   Vajadzēs vien noturēt par Pjotru dvēseles aizlūgumu, — kurinātājs nopūzdamies teica un pārmeta krustu.

—   Nesteidzies krustu mest, varbūt vēl ir dzīvs.

—  Nē, sveikā izkļūt nekādi nebija iespējams.

—   Jā, tas nu gan bija puisis!… Aizgāja drošā nāvē un visiem izlīdzēja, — apakšškipers Fiļipovs jūsmīgi iesaucās.

Visiem bija žēl biedra, un Pjotra Galkina vārds kļuva par komandas lepnumu. Taču neviens nezināja, kas īsti noticis ar viņu. Bet viss norisinājās šādi. Palicis viens, Pjotrs Galkins paņēma kaņepāju trosi, aplika sev apkārt glābšanas jostu un gāja uz pūpi. Viņa skatiens neviļus tiecās uz peldētāju pusi: tie jau bija tālu, un sprādziens tos vairs neapdraudēja.

—   Ir laiks!

Kvartirjers vairs nepazina savu balsi, šķita, kāds cits devis viņam komandu.

Nokāpis dzīvojamā klājā, viņš apstājās pie sagatavotās Bikforda auklas. Rokās jau uzliesmoja sērkociņš, taču Galkins to aši apdzēsa. Viņa augums sastinga. Galva bija pilna ar noteiktiem aprēķiniem — cik ilgā laikā liesma pa auklu aizsteigsies līdz spridzināšanas patronai? Astoņās minūtēs. Vairāk nekā pietiekami, lai paspētu noslēpties. Tikai tagad viņš aizdedzināja Bikforda auklu. Bet Galkins vēl kavējās — vai aukla pareizi aizdegusies? Viss bija labi. Uguns droši devās uz mērķi. Tievā, melnā grīstīte locīdamās, šķiet, līda projām uz bumbu pagrabu un pamazām rāvās īsāka. Galkins skaidri apzinājās, ka līdz ar šo grīstīti varbūt raujas īsumā arī viņa mūžs, un soļoja uz kuģa priekšgalu. Tur viņš kaņepāju troses vienu galu piestiprināja pie reliņa statņa, bet otru apņēma sev ap jostas vietu. Piesējies, viņš nolaidās pāri bortam gluži kā aiz bruņu aizsegas, karājās trosē un gaidīja. Viņš redzēja, ka daži komandas locekļi jau izkāpj no ūdens krastā. Vai kādreiz viņam vēl izdosies sastapties ar šiem draugiem? Tie varbūt atgriezīsies Krievijā, bet viņš … Asaras saskrēja acīs, un no krūtīm izlauzās skaļš kliedziens:

—   Sveiciniet dzimteni!

Neviens neatbildēja. Galkins dzirdēja tikai labi pazīstamos šļakstus, viļņiem sitoties pret dzelzs bortiem. Tievas dūmu strūkliņas kāpa no skursteņiem, un varēja domāt, ka kuģis ir

noenkurojies un nekas tam nedraud. Kvartirjers baiļu nemanīja, taču rāvās kamolā aiz dīvainas sajūtas, — pār muguru nez kāpēc nemitīgi skrēja saltas tirpas, kaut gan diena bija saulaina. Varbūt bija pagājušas tikai dažas minūtes, bet Galkinam šķita, ka viņš jau ilgas un mokpilnas stundas karājas virs ūdens. Prātā iešāvās bažīga doma — vai tik Bikforda aukla nav apdzisusi. Bet it kā atbildot, kuģa rumpi ārdīdams, nogranda dārdošs sprādziens. Pāri bortam kaukdami un svilpodami aizjoņoja dzelzs gabali. Paši smagākie iegāzās jūrā turpat pie kuģa priekšgala, apšļākdami Galkinu ar ūdens šaltīm. Viņam likās, ka arī viņš pats ar visu kuģi, kas salēcās, uzlido gaisā un izšķīst mirdzošās šļakatās. Bet nākošajā mirklī sprādziens viņu strauji sašūpoja troses galā, dauzīja pret bortu, un Galkins atskārta, ka viņš palicis dzīvs.

Kvartirjera aprēķini par izglābšanos attaisnojās. Bet, ieraugot neskarto kuģa priekšgalu, viņam iešāvās prātā, ka arī viss kuģis varbūt ir vesels. Vai tikai tas nebija noticis sapnī? Galkins pa trosi steigšus uzrāpās uz klāja un jutās apmierināts ar savu darbu: ienaidnieks varēja iegūt tikai sašķaidītu dzelžu kaudzes. Pjotram Galkinam te vairs nekas nebija darāms. Taču viņš nesteidzās nokļūt krastā, lai panāktu komandu. Peldēt viņš neprata, bez uz glābšanas jostu nepaļāvās. Kļuva manāmas arī sprādziena sekas: aiz pārliecīga sasprindzinājuma muskuļi bija slābani kā vate, grūti bija pakustēties, galvā dūca, un ļoti. gribējās dzert.

Pie «Bistrija» priekšgala, kas rēgojās virs ūdens, piestājās ienaidnieka laiva. Japaņi spiedzošās rīkles skaņās kaut ko satraukti sāka bērt savā valodā. Viņu dzeltenajās sejās ar melnajām acīm plaiksnījās īgnums kā medniekiem, kas palaiduši laupījumu, un trakā niknumā viņi kratīja dūres. Tas, ko japaņi ieraudzīja, radīja viņos dusmas un izbrīnu: uzspridzinātā kuģa smailē uz slīdraga sēdēja cilvēks, pīpēja papirosu, skatījās viņos un bikli smaidīja. Taču pat pretiniekam, kas kūsāja dusmās, necēlās roka nobendēt šo varoni — kvarlirjeru Galkinu saņēma gūstā.45

«BĻESTJASČIJS» LĒNI IEGRIMST JŪRA

Brauciens uz Tālajiem Austrumiem sevišķi grūts bija 2. eskadras mīnu kuģiem. Katrā mīnu kuģa apkalpē bija pāri par septiņdesmit vīru. Komanda mitinājās šaurās telpās un, tā kā saldētavu nebija, tad pusdienās reti kad dabūja svaigu gaļu. Jau samērā nelielos viļņos, kas prāvos kuģus ietekmēja maz, mīnu kuģi zvalstījās tik stipri, ka karstu ēdienu nevarēja pagatavot. Dažreiz tas turpinājās nedē|u un vairāk, un virsnieki un komanda bija spiesti pārtikt vienīgi no konserviem un sausiņiem. Vēl grūtāka kļuva dzīve vētras laikā. Visas lūkas cieši noblīvēja, un tomēr ūdens sūcās iekšā telpās. No mitrajām drānām cēlās tvaiki. Trūka gaisa. Tagad mīnu kuģi nevis šūpojās, bet lēkāja un svaidījās satrakotajos viļņos. Ļaudis jutās tā, it kā būtu iespundēti mucā, ko nemitīgi sviež gaisā un no liela augstuma met atkal lejā. Vajadzēja neparastas pacietības, lai izturētu visas šā brauciena grūtības.

Ar lielām pūlēm mīnu kuģi virzījās uz priekšu. Dažreiz tos vilka tauvā transporttvaikoņi. Lai nu kā, tomēr šie mazie kuģīši, saceldami izbrīnu visā pasaulē, veica milzīgu attālumu un ieradās kara laukā. To apkalpe demonstrēja pārsteidzošu varonību. Bet ko no tiem prasīja tālāk? Eskadras komandieris minu kuģus neizmantoja kā flotes kaujas vienibas.

«Bļcstjaščijam» un «Bodrijam», tāpat kā citiem krievu eskadras mīnu kuģiem, nebija skaidras jēgas par savu lomu kaujā. Pulksten divpadsmitos dienā pirms ģeneralkaujas Rožestvenskis ar signālu pavēlēja «Bļestjaščijam» turēties pie kreisera «Oļegs», «Bodrijam» — pie kreisera «Svetlana». Kāpēc, kālab? Katram mīnu kuģim šis jautājums bija jāatrisina pašam.

«Bļestjaščiju» komandēja otrā ranga kapteinis Samovs. Viņš stāvēja uz tiltiņa un, turēdamies pie reliņa, meta žiglus skatienus gan uz ienaidnieka kuģiem, gan uz saviem kreiseriem. Viņa ovālās sejas vaibstos ar izspiestiem vaigu kauliem un nevērīgi izspūrušām ūsām nebija nekā tipiski kundziska. Pēc izskata šis spēcīgi noaugušais gaišmatis līdzinājās attapīgam un nopietnam zemes rūķim, kas nez kādēļ saposies virsnieka formas tērpā. Viņā nebija ne vēsts no aristokrātiskā smalkuma. Varbūt tieši tāpēc Samovam dienestā neveicās, kaut gan viņš ir savu darbu prata, ir godīgi kalpoja, ir labi izturējās pret komandu. Kaujas sākumā viņam bija tikai viena rūpe — turēties tālāk no japaņu šāviņiem. Gar viņa kājām, lielgabaliem dārdot, nemierīgi pinās divi suņi: mazais, kustīgais Bobiks ar gredzenā sagrieztu asti — bērnu dāvana, un spēcīgais senbernars Banzajs ar milzīgu purnu — viņš pirkts jau kara laikā un tobrīd bijis vēl tikai kucēns. Komandieris paskatījās uz suņiem un pamācoši teica:

— Mci, jūs karavīri, izturieties pieklājīgāki

Pēkšņi tiem, kas stāvēja uz tiltiņa, šķita, ka ar brīkšķi notrūkst viss mīnu kuģa dibens. Daži virsnieki un matroži pakrita. Komandieris tikai palēcās, tomēr noturējās kājās un dīvaini sāka grozīt galvu. Abi suņi pirmajā mirklī izbailēs iekaucās, bet tad, ienaidnieku neredzēdami, trakā niknumā sāka riet: viens saraustīti un dobji, otrs skanīgā balstiņā kā zvaniņš. «Bļestjaščiju» uz mirkli pārņēma liesmas, un, dūmu ieskauts, tas pasitās sāņus, taču joprojām turējās virs ūdens. Augšējā klājā rēgojās caurums pie cauruma. Šķila, nevis gāzes un šķembas, bet kāds neredzams draiskulis ar daudzām rokām aizdedzinājis stūrmaņa kabini, izmetis no galda laivu grāmatu un sardzes žurnālu, kuru lapas aizlidoja pāri bortam kā baltu putnu bars, sadragajis mašīnu telegrāfu un tvaika lītuvja stūres pievadu, sabojājis ūdenssūknēšanas turbinu, izsitis no ierindas tvaika katlu un nežēlīgi sakropļojis vairākus cilvēkus. Kāds no tiem sāka izmisīgi vaimanāt. Kurinātājs Kovaļovs, kam šāviņš bija norāvis kāju, rāpoja pa klāju riņķodams, it kā ko meklētu, un šausmu pilnā balsī kliedza:

—   Palīdziet man, brālīši! Kur tā palikusi? … Es te stāvēju.

Tas viss notika tāpēc, ka ienaidnieka deviņcollu šāviņš, domāts kreiseru apšaudei, nejauši bija iedrāzies mīnu kuģa kreisajā bortā. Dzīvojamā klājā, lielajam šāviņam sprāgstot, uzliesmoja divas kastes ar 47 milimetru patronām.

Pēc komandiera pavēles uzreiz noskandināja divas trauksmes — ugunsgrēka un ūdens trauksmi. Uguni drīz pieveica, bet ar izlauzto caurumu nekādi nespēja tikt galā. Uzliktais plāksteris ātrajā braucienā notrūka. Ūdens lauzās iekšā mīnu kuģī un strauji piepildīja priekšējo daļu. Stūres vīrus pārvietoja pie rokas stūres rata. «Bļestjaščijs» devās uz bruņu kuģa «Osļabja» nogrimšanas vietu un kopā ar citiem mīnu kuģiem sāka zvejot no ūdens cilvēkus. Tas notika pulksten trijos dienā. Metot tauvas ūdenī, izdevās uzvilkt klājā tikai astoņus vīrus. Ienaidnieka kreiseri tuvodamies atklāja pret glābējiem ātru uguni. «Bļestjaščijs» devās pie savas eskadras.

Komandieris Šamovs tobrīd stāvēja pūpē pie rokas stūres rata. Visapkārt mīnu kuģim krita ienaidnieka šāviņi. Šamovs, ieraudzījis uz klāja dīkus cilvēkus, uzsauca:

—   Puiši, bez darba te augšā neslaistieties! Gluži par neko var nogalināt vai ievainot.

Pēc tam viņš teica mičmanim Lomanim:

—   Kāpšu augšā, uz tiltiņa. Uzmanīšu, lai neuzskrienam peldošām mīnām. Bet jūs palieciet šeit!

Lomanis, slaidi noaudzis tumšmatis platiem pleciem, atbildēja:

—   Klausos!

Šamovs, divu suņu pavadīts, parastajā veiklajā gaitā aizgāja gar labo bortu. Viņam sekoja viegli ievainotais mičrnanis Zubovs, kustīgs un straujš jauneklis. Banzajs un Bobiks, šimozas svešās smakas satraukti, skriedami apošņāja sadragātās klāja vietas. Iepretim otrajam dūmenim ar komandieri sastapās bocmanis Fomins. Viņam bija spēcīgs augums, viņš lieliski pildija savus pienākumus un nekad nezaudēja dūšu, taču šoreiz bocmaņa melnīgsnējā sejā bija nemiers.

—  Nu, Francūzi, kā klājas? — vaicāja Samovs, kas uzrunājot nezin kāpēc bocmani allaž sauca šinī vārdā, kaut gan nekā franciska viņā nebija.

—   Nekā laba nav, jūsu augstdzimtība! Nekādi nespējam tikt galā ar šāviņa izlauzto caurumu. Laikam būs vien jālaiž no jūras dibena burbuļi.

Komandieris apstājās, izbrīnā raudzīdamies uz bocmani.

—   Francūzi, vai no tevis es to dzirdu? Pat piedzērušā prātā tu esi pratis veikli izkulties no jebkuras ķezas. Tev nu gan nepiestāv pāragri degunu nokārt!

—   Kā lai nenokar, jūsu augstdzimtība! Viss ir darīts. Ūdeni sūknē ar pumpjiem, smeļ ar spaiņiem, bet nāk un nāk klāt. Priekšgala šote tikko vairs iztur ūdens spiedienu. Pašlaik šoti nostiprinām ar stutēm. Tām es izmantoju kāpnes un laivu mastus.

—  Mobilizē palīgos vēl daļu no komandas! Tu pats zini, kas jādara. Ej!

Fomins steidzās projām, bet nepaguva paspert ne desmit soļu, kad jau kūleņu kūleņiem aizripoja pie katlu lūkas apvalka. Šoreiz šāviņš bija trāpījis labajā bortā un sprādzis ogļu bedrē. Katls Nr. 2 izgāja no ierindas. Pa sašķaidīto palīgtvaika cauruli rēkdama gāzās laukā karsta migla, nomācot applaucētā kurinātāja Konceviča vaimanas. Bocmanis Fomins, ko nebija skārusi ne šķemba, steidzīgi pielēca kājās un atskatījās. Pirmais, kas viņam dūrās acīs, bija daudzās vietās sadragātais klājs un zemē nogāztie cilvēki. Kurinātājs Jermoļins vairs tikko kustējās, norautā plauksta bija uzsviesta uz pārvalka. Signaiista palīgs — matrozis Sirenkovs gareniski bija gandrīz pilnīgi pārplēsts pušu. Vēl nupat tie abi stāvēja pie 47 milimetru lielgabala. Netālu no viņiem nekustīgi gulēja komandieris Šamovs, Banzajs un Bobiks, bet tiem virsū it kā rotaļādamies bija uzkritis kājā ievainotais mičmanis Zubovs. Viņš piecēlās un aizkliboja pie feldšera, lai tas viņu pārsien. Komandieris un abi suņi gulēja uz klāja bez dzīvības. Ap viņiem sapulcējās matroži. Komandai Samovs bija izcili labs priekšnieks, un katrs, viņā raudzīdamies, bēdājās:

—   Ne elpu neievilka, nabadziņš!

—   Kāda tur vairs elpošana! Galva un krūtis caururbtas.

—   Izdarīgs komandieris bija. Bez viņa esam pagalam!

Pienāca komandiera ziņnesis un, galvu pašūpojis, noteica:

—   Zēl kunga, nekā ļauna par viņu nevaru teikt. Bet tie suņi — paldies dievam, ka beigti. Piedraņķēja visas malas. Apnika tīrīt mēslus.

Ļaudis bija aizņemti ar komandieri, un tikai nedaudzi pievērsa uzmanību kādam citam cilvēkam. Ar tā paša šāviņa šķembām smagi bija ievainots vienīgais štata signalists — latvietis Vizulis. Viņš gribēja skriet uz pārsiešanu, bet kāds virsnieks pavēlēja signalizēt admiralim Enkvistam par komandiera nāvi. Un nerunīgais Vizulis, zinādams, ka neviens cits matrozis nespēj to izdarīt, metās pie flagu kastes un sāka virknēt vajadzīgos karodziņus. Dziļi kājā viņam bija iestrēgusi karsta šķemba, vienai rokai trūka pirksta, otrai bija cauršauta plauksta. Sāpes lika Vizulim sakost zobus, saviebt grimasē seju, un uz fallēm, ar kurām tas uzvilka flagas pie masta rājas, palika asiņu traipi. Taču uzdevumu viņš izpildīja un tikai pēc tam bāls, grīļodamies un klibodams devās pie feldšera.

Mīnu kuģa komandēšanu uzņēmās vecākais virsnieks mičmanis Lomanis.

Drīz vien «Bļestjaščijs» izkļuva no apšaudes joslas un pievienojās saviem kreiseriem. To tuvumā «Bļestjaščijs» turējās līdz pat vakaram. Bet, kad parādījās ienaidnieka mīnu flotile, kreiseri uzņēma tik strauju gaitu, ka mīnu kuģis vairs netika tiem līdzi. «Bļestjaščijs» palika viens, sakropļots, tumsas un jūras ielenkts. Priekšgals bija stipri iegrimis, pūpe pacēlusies, un dzenskrūvju lāpstiņas tikko vairs skāra ūdeni. Kuģis bija zaudējis galveno priekšrocību — ātrumu — un kādreizējais rikšotājs pārvērties par nožēlojamu kleperi. Ūdens jau sūcās katlu nodaļā. Tur, kur sprāga pirmais šāviņš, bija radies kuģa stāvā ieliekums, un visi ar šausmām gaidīja mirkli, kad kuģa priekšgals nolūzīs. Ļaudis bija nomocījušies, cīnīdamies par kuģa peldspēju. Kurinātājs Zučko, galīgi zaudējis cerības izglābties, ielīda ogļu bedrē un tur apgulās. Ieraudzījis tilpņu nodalījumu pārzini Romaņuku, viņš nomāktā balsī gaudās.

—   Nav vairs spēka strādāt. Taisi lūku ciet! Kopā ar mīnu kuģi noiešu dibenā.

Romaņuks tikko spēja viņu pierunāt līst laukā no bedres.

Mičmanis Lomanis, apspriedies ar citiem virsniekiem, lika virzīt mīnu kuģi uz Sanhaju.

īsi pēc pulksten desmitiem vakarā pa labi nopakaļ miglā iezīmējās neliela kuģa siluets. «Bļestjaščija» komanda uztraucās un, drošs paliek drošs, notēmēja uz svešinieku lielgabalus. Bet tūliņ pat satraukumu nomainīja prieks: pēc gaismas signāliem viņi pazina, ka tur brauc krievu mīnu kuģis «Bodrijs». Atbildot paziņoja «Bļestjaščija» nosaukumu un tālāk brauca blakus.

«Bļestjaščija» komandiera vietnieks — mičmanis Lomanis teica virsniekiem:

—  Mums briesmas kļuvušas daudz mazākas. No pretinieka attālināmies. Bet, ja grimsim, mūs uzņems «Bodrijs».

Viens no virsniekiem, kurš labi pazina «Bodrija komandiera raksturu, šaubījās:

—   Vai tik Ivanovs no mums neaizmuks? No tā var visu sagaidīt. Ja viņa mīnu kuģis mazāk bojāts, tad Ivanovs negribēs vilkties mums līdzās.

—   Aizmukt viņš neuzdrošināsies. Ivanovs ir pārāk gļēvs. Arī jūras kartes lasīšanā viņa zināšanas pavājas. Nekad viņš nav braucis patstāvīgi un vienmēr manījies kādam aste ieķerties.

«Bļestjaščija» apkalpe turpināja ūdens sūknēšanu, bet tas kāpa un kāpa arvien augstāk un priekšejā katlu telpā jau applūdināja laukumiņu. Tonakt virsnieki un komanda nedrīkstēja aizmigt nevienu bridi. Bet darbs bija tā visus nogurdinājis, ka vīri tikko spēja kustēties. Gaismai austot, bocmanis Fomins ziņoja komandierim:

—  Jūsu labdzimtība, mūsu brauciens beidzas. Nelaime nav novēršama. Mīnu kuģis sairst viļņos kā piparkūka.

Mičmanis Lomanis apskatīja minu kuģi un, vēlreiz apspriedies ar virsniekiem, pulksten 4 un 30 minūtēs no rīta deva rīkojumu semaforēt «Bodrijam»: «Mīnu kuģis grimst, uzņemiet mūs!»

Pēc pusstundas abi mīnu kuģi piebrauca ar bortu pie borta un sāka viens otram pietauvoties. «Bodrija» komandieris — otrā ranga kapteinis Ivanovs, vecs, resns vīrs ar kuplu, sirmu bārdu, stāvēdams uz tiltiņa tik diženā pozā, it kā viņš būtu admiralis, svinīgi jautāja:

—   Kur tad Sergejs Aleksandrovičs Samovs? Kāpēc viņu nemana?

Mičmanis Lomanis atbildēja:

—  Mūsu komandieris guļ grīdumā miris.

—   Zēl, ļoti žēl. Draugi bijām. Bet, ziniet ko, man ir maz ogļu.

—   Atdosim jums savas.

Vispirms no «Bļestjaščija» pārvietoja uz «Bodriju» ievainotos un tad sāka stiept ogles un vērtīgākās mantas — sekstantu, chronometrus, bezdrāts telegrāfā aparatus, ložmetējus, šautenes, mašīnu rezerves daļas, sardzes žurnālus. No pārtikas paņēma tikai dažas cukura galvas. Pārējie produkti bija jau zem ūdens.

Pašā darba karstumā pie komandiera Ivanova pieskrēja radiotelegrafists Popoņins un steigšus ziņoja:

—  Jūsu augstdzimtība, mūsu stacija uztver dīvainus signālus. Saprast neko nevar. Droši vien japaņi sarunājas.

Drīz pie apvāršņa pamanīja nepazīstama kuģa dūmus. Radās aizdomas, ka tas ir pretinieks, un tāpēc darbu tūdaļ pārtrauca. Paspēja iekraut tikai trīsdesmit maisus ogļu. Ļaudīm pavēlēja drīzāk pārvākties uz «Bodriju». Uz «Bļestjaščija» palika tikai daži, lai drīzāk to nogremdētu. Pēc rničmaņa Lotnaņa rīkojuma tilpņu nodalījumu pārzinis Romaņuks un viens mašīnists atvēra kingstonus un iluminatorus. No mīnu kuģa iekšējām telpām, ūdenim ieplūstot, skanēja guldzieni, šalkšana, it kā milzīgs pods vārīdamies mutuļotu uz uguns. Pa tam bocmanis Fomins piesēja Šamova un viņa abu četrkājaino draugu Banzaja un Bobika līķus pie lielgabala statņa, lai tie neuzpeldētu augšā un haizivis tos neaprītu. Komandierim nomaukto laulības gredzenu viņš iedeva mičmanim Lomanirn nodošanai nelaiķa ģimenei. Mīnu kuģis, visu pamests, lēni grima jūrā, un tagad neviens vairs to nespēja atgriezt dzīvē.

«Bodrijs» attauvojies pulksten sešos atstāja «Bļestjaščija» bortu un, uzņēmis kursu uz rietumiem, devās uz priekšu. Ar katru brīdi kuģa gaita kļuva ātrāka, aiz pūpes spēcīgāk mutuļoja viļņi baltām putām. «Bļestjaščija» komanda gan priecājās, attālinādamās no briesmām, gan tai pašā laikā skuma, vērdamās atpakaļ uz savu grimstošo mīnu kuģi. Bet tas ik brīdi rāvās mazāks, it kā kusa rīta saules staros, un beidzot pavisam pazuda no jūras līmeņa.

"Pie apvāršņa nemanīja nevienas dūmu strūkliņas. Jūra līgani viļņoja un dzirkstīja. Nomocītā komanda varēja atpūsties.

DREIFĀ

«Bodrija» komandieris — otrā ranga kapteinis Ivanovs, iegrima valodās ar «Bļestjaščija» virsniekiem un stāstīja tiem savus iespaidus par kauju:

—   Mēs cīnījāmies teicami. Tiesa, laikam jau esam sakauti, bet stipri cieta arī japaņi. Viņi zaudēja divus bruņu kuģus, vienu ar diviem, otru ar trim dūmeņiem. Viens no tiem brauca kolonas priekšgalā. Jādomā, ka tur gāja bojā flagmaņkuģis, kas nogrima kopā ar admirali Togo. Uz diviem vai trijiem ienaidnieka bruņu kuģiem izcēlās ugunsgrēki. Kāds cits kuģis palika eskadrai iepakaļ un stipri sasvērās uz sāniem. Tam gluži klāt piebrauca «Vladimirs Monomachs» un deva pēdējo triecienu. Bez tam manējie novērojuši, ka no astoņiem ienaidnieka kreiseriem trīs izgājuši no ierindas un laikam arī nogrimuši.

Kāds «Bļestjaščija» virsnieks pieklājīgi iebilda:

—  Mums gan radās citāds iespaids — japaņi nepavisam necieta no mūsu uguns.

—  Cienījamie kungi, slikti esat vērojuši! Pats savām acīm redzēju, kā grima ienaidnieka kuģi.40

Komandieris Ivanovs joprojām stāstīja par japaņu flotes zaudējumiem, taču neviens viņam neticēja. Ari savu virsnieku vidū tam nebija autoritates: no viņa tie nevarēja gūt nekādas zināšanas jūras kara jautājumos. Ivanovam bija spalga, mazliet ķērkstoša balss, viņš daudz klaigāja, dažreiz bez kāda iemesla, raudzīdamies apakšniekos ar neizteiksmīgam, pelēkām acīm. Pretēji Šamovam viņš lāgā nesatika arī ar matrožiem. Arī tie savu komandieri nemīlēja un allaž runāja par viņu ar izsmieklu:

—  Nekā vairāk no viņa nav kā tā vidū pāršķeltā bārda! Sak, pats esmu savs kungs!

Pārtikas dēļ Ivanovam vairākkārt iznāca sadursmes ar komandu. Matroži pieteica pretenzijas, bet viņš tos lamāja visjēlākajiem vārdiem un beidzot vēl piebilda:

—  Jūs, nelieši, man, lūk, šeit tupat!

Un rādīja ar roku uz savu resno kaklu, no vienas vietas nometušos ar augoņiem.

Vainīgajam matrozim draudēja ar savu parasto teicienu:

—     Āda tava, vara mana! Ģērēšu, kad gribēšu!

Kaujas laikā mīnu kuģis «Bodrijs», šāda komandiera vadīts, eskadrai bija tikpat nederīgs, cik nederīga uz miesas uzaugusi kārpa. «Bodrijs» neizšāva uz japaņiem nevienu granatu. Pat slīkstošo glābšanā tam negadījās piedalīties. Tikai reiz «Bodrija» apkalpe nejauši ieraudzīja jūrā kādu cilvēku, kas vaimanāja pēc palīdzības. Nolēma to izglābt, un sākās jezga. Slīkstošajam svieda takelažas troses, bet .vienmēr neveiksmīgi. Komandieris Ivanovs nervozēja un, mulsinādams savus palīgus, sēca:

—   Atpakaļ! Stop mašīna! Uz priekšu! Stūri pa labi! Stūri pa kreisi!

Tilpņu kvartirjers Volkovs, vērodams komandiera juceklīgo rīcību, teica:

—   Ir nu gan debesu tēvs devis mums zīdaini ar bārdu!

Mašīnu kvartirjers Pinajevs piebilda:

—   Sauszemes jūrnieks!

Mīnu kuģis veselu pusstundu riņķoja ap peldētāju, kamēr uzdabūja to uz klāja. Izglābtais bija neliela auguma, resns un apaļš kā nobarojies meža kuilis. Ģērbies tikai veļā, no kuras straumēm plūda ūdens, piekāries somu dunci, kas kuļājās pie siksnas, viņš tobrīd atgādināja pirātu, kas pēc neveiksmīga uzbrukuma dabūjis izpeldēties jūrā. Vienu mirkli izglābtais kā maiss karājās matrožu rokās. Brāzmaini elpojot, viss viņa augums krampjaini raustījās, platajā, nobālušajā sejā ar stingām, gaišzilām acīm un pavērto muti bija tāda izteiksme, it kā šis cilvēks nule būtu izņemts no cilpas. Šķita, ka viņš tūdaļ izlaidīs garu. Bet visiem par brīnumu svešinieks negaidot saslējās, paskatījās apkārt un viņa nozilējušās lūpas savilkās smaidā. Iztaujājot noskaidrojās, ka tas ir bojā gājušā velkoņa «Rusj» brīva līguma stūres vīrs, dzimis Rēvelē, pēc tautības igaunis. Kad tvaikoni «Rusj» visi atstājuši, viņš viens pats palicis savā postenī: stāvējis kabinē pie stūres un gaidījis komandu. Bet nebijis vairs neviena komandētāja. Pa izlauzto caurumu ūdens plūdis kuģī, un tas svēries uz sāniem. Igaunis satraukts raudzījies apkārt, bet tad izlēcis uz tiltiņa un, redzēdams, ka velkonī palicis viens pats, meties jūrā. Kādas pusotras stundas vi|ņos šūpodamies, viņš vientuji peldējis, un nu «Bodrijs», nejauši viņu izzvejodams, izglābis igauni no nāves. Viņš pārģērbās sausās drānās, dabūja no bataliera Ignatjeva kausiņu ruma un, nokāpis apakšvirsnieku kajitē, cieši aizmiga.

«Bodrijs» palaida mašīnu pilnā gaitā un joņoja pie saviem kreiseriem. Pēc dažām minūtēm neliels ienaidnieka šāviņš trāpīja 47 milimetru lielgabala vairogu un eksplodēja. Kurinātājs Beļkovs nogāzās bez dzīvības, komendors Carevs ievaidējās, dabūjis smagas brūces, četrus citus matrožus viegli skāra šķembas. 47 milimetru patronu rezerves kastē uzliesmoja bezdūmu pulveris, draudēja eksplozija, bet mīnu kvartirjers Rudņevs ar kailām rokām satvēra degošo masu un, pats apsvilinādamies, pārmeta to pār bortu. Šķembas sašķaidīja 75 milimetru šāviņu piegādes cauruli un izsita caurumus augšējā klājā. Bet drīz visi bojājumi bija izlaboti. Tomēr komandieris Ivanovs patstāvīgi nolēma atstāt kaujas lauku.

15. maijā, uzņēmis nogremdētā «Bļesljaščija» komandu, «Bodrijs» brauca bez traucējumiem, turēdams kursu uz Šanhaju, un līdz pat vakaram ne ar vienu citu kuģi nesastapās. Ļaudis nepacietīgi gaidīja nakti, bet, kad tā pienāca, viņus atkal sagrāba nemiers. Ik brīdi tiem rādījās ugunis pa labi, pa kreisi un priekšā. «Bodrijs», baidīdamies uzskriet virsū japaņiern, līkumoja uz visām pusēm. Nākošajā dienā sākās šaubīšanās, vai kurss ir pareizs — tas bieži bija grozīts. Turklāt radās jauns sarežģījums: laiks, kas kopš rīta pieturējās jauks, ap pulksten divpadsmitiem jau apmācās. Barometrs strauji kritās. Dienvidu vējš pieņēmās un pamazām sasniedza desmit balles. Ķīnas jūra sāka kūsāt, viļņu pauguri cēlās un plaka, rotaļādamies ar trīs simti piecdesmit tonnu kuģīti kā lauva ar pelēnu. Draudēja briesmas, ka «Bodrijs», kura tilpnēs vairs nebija pietiekami kravas, lielajos viļņos viegli var apsviesties ar ķīli gaisā. Lai palielinātu kuģa noturību, četrus borta lielgabalus nolaida ogļu bedrēs. Turklāt mīnu kuģis bija jānostāda ar priekšgalu pret vēju un, cīnoties ar vētru, jāuzturas uz vietas ar mašīnu palīdzību.

— Kā tad nu tā? — bataiieris Ignatjevs jautāja vīriem, kas gāja garām. — Ja nu ceļā gadās japaņi, bet mums lielgabali ogļu bedrē?

—   Briesmu ir daudz — nāve tikai viena! — komendors K]učegorskis viņam atbildēja, atmezdams ar roku.

«Bodrijs» vairs nevirzījās tuvāk Sanhajai, bet katli pa to laiku jau aprija pēdējās kurināmā paliekas. Tvaiku tagad uzturēja nevis četros, bet tikai divos katlos. Kuģim tuvojās brīdis, no kura jūrnieki baidās visvairāk. Nebija izziņota neviena trauksme, ne kaujas, ne ugunsgrēka, ne ūdens trauksme, bet visa apkalpe, sākot ar komandieri un beidzot ar pēdējo matrozi, bija tik satraukta, it kā visiem būtu paziņots, ka tūlīt draud boja eja. Ap pusnakti visas ogles bija sadedzinātas. Pa kuģi steigšus skraidīja cilvēki ar cirvjiem un laužņiem, meklēdami visu, kas vien darināts no koka. Gan vienā, gan otrā vietā skanēja brīkšķi — tur lauza koka priekšmetus. Uz kurtuvēm nesa pārtikas pagrabu statņus, lūku režģus, komandas lāvas un koju tīklus, ēdamgaldus, laipas, iekraušanas dēļus, dzīvojamo telpu apšuvumus, pakulas, eļļu — visu, kas spēja degt. Bet arī tā nepietika ilgam laikam. Saskaldīja arī divas laivas: divnieku un astoņnieku. Tas bija pēdējais kurināmais. Tvaiks katlos izbeidzās. Dūmeņi vairs nekūpēja, nebija vairs dzirdami ritmiskie mašīnu elsieni, vējš grozīja kuģi kā jūras virsmā uzpeldējušu vaļa līķi un nesa nezināmā virzienā.

—   Lotes vīri pie lotēm! — komandieris Ivanovs iesaucās tricošā balsī, tikko turēdamies kājās aiz zvalstīšanās, kas kļuva arvien spēcīgāka.

Izmērija dziļumu — tas bija tik liels, ka enkuru nevarēja izmest.

Tonakt ļaudis teica ardievas dzīvei. Bet 17. maija rītā vējš sāka gurt. Saskaitot nobrauktās jūdzes, noteica kuģa atrašanās vietu: līdz Sanhajas bākai Saveišanai, uz kuru turēia kursu, vēl bija kādas deviņdesmit jūdzes.

«Bodrijs» tagad bija jūras varā. Apkalpe pielāgoja un pulksten 10 un 40 minūtēs pacēla buras, sašūtas no sauljumiem un matrožu kojām, — klīveri, fokburu un grotmarseli. Taču mīnu kuģis neturējās kursā un lēni grozījās ar priekšvadni gan uz vienu, gan uz otru pusi. Aličmanis Davidovs pārņēma sardzi, ieskatījās sardzes žurnālā un, izlasījis iepriekšējā virsnieka ierakstu, pasmīnēja ar lūpu kaktiņiem:

—   Un to sauc par braukšanu ar burām! Tik lielīgi dēvē mūsu grozīšanos uz vietas. Vajadzēja ierakstīt — karuselis ar burām vai dancošana viļņos.

Jūra kļuva seklāka. Nolēma virzīties tuvāk mērķim, izmantojot paisuma straumi un bēguma laikā izmetot enkuru. Taču vel* tīgi. Kuģis bija kā cilvēks, kam norautas kājas un kas uz rokām vien mēģina norāpot milzīgu attālumu. Priekšā līdz pašam krastam ūdeņi bija sekli. Tas bija ir labi, ir slikti: seklie ūdeņi

deva iespēju izmest enkuru bēguma laikā un kaut ari lēni, bet tomēr deldēt attālumu; taču tie paši ūdeņi arī pasliktināja mīnu kuģa stāvokli, jo šajā jūras jomā, baidīdamies no avarijām, lielie tvaikoņi nebrauca, un tātad uz citu palīdzību nebija ko cerēt. Lēni pielīda un lēzeniem pakalniem virs viļņiem sablīvējās migla, pelēka un bieza kā vate. Arī miglai bija divējāda loma: tā slēpa mīnu kuģi ne vien no japaņiem, bet arī no neitrāliem kuģiem. Turklāt arī pārtika un saldūdens jau gāja uz beigām.

Mīnu kuģī, kura apkalpe bija dubultojusies, visi mitinājās cieši saspiesti. Migla, kas aizsedza sauli, bija silta kā pirts tvaiks un darīja visus gurdenus. Divi grūti ievainotie nomira, līķus iesvieda jūrā. Saldūdens, nejauši saglābājies vienā katlā, bija duļķains, rūsas pilns, negaršīgs. Bet arī to deva katram vīram tikai divas glāzes diennaktī, un izsniegšanu stingri kontrolēja tilpņu nodalījuma pārzinis Volkovs. Pie katla, lai kāds nesāktu dārgo valgmi zagt, dienu un nakti stāvēja sargkareivji. Batalieris Ignatjevs dusmodamies ņurdēja:

—   Gribētu zināt, kurā vietā mūsu komandierim Ivanovam atrodas prātiņš. Viņam taču vajadzēja sajēgt. Līdz ceļa mērķim mēs jau tik un tā neaizbrauksim. Tātad vajadzēja vismaz nedaudz ogļu atstāt ūdens destilatoram.

—   Protams, ja tagad darbotos destilācijas aparats, tad saldūdens mums netrūktu, — matroži atsaucās.

—   Nevis komandieris, bet pods un turklāt vēl caurs!

Uz pusi samazināja arī pārtikas devas. Svaigas maizes vietā ļaudīm izsniedza dažus rudzu sausiņus. Pusdienas gatavoja no sāļa jūras ūdens un gaļas konserviem. Lai nenomirtu pirms laika, ļaudis ēda viebdamies un ar piespiešanos, ēda ar tādu pašu riebumu, ar kādu slimnieki dzer pretīgas zāles. Un visi saprata, ka tas vēl nav pats ļaunākais. Mīnu kuģis «Bodrijs», izmantodams paisuma straumi, tuvojās apsolītajai zemei ārkārtīgi lēni: piecas līdz septiņas jūdzes diennaktī. Ja negadīsies palīdzība, tad apkalpe paliks pavisam bez ēšanas un dzeršanas. Nākotne tēlojās ne mazāk briesmīga kā Cusimas kauja.

«Bļestjaščija» matroži allaž atcerējās savu komandieri:

—  Mūsu Šamovs, tas tik bija īsts jūrnieks! Jūru viņš pazina kā savu kabatu. Ja Šamovs būtu uz «Bodrija», viņam pietiktu arī ar šīm oglēm. Tas vis nebija Ivanovs, kas jūrā ģenģerē kā sapīts auns. Ar mūsu komandieri mēs jau sen būtu Šanhajā.

«Bodrija» komanda, uz to atbildot, salīdzinājumam varēja minēt tikai vienu savu virsnieku:

—  Mums bija stūrmanis — mičmanis Gernets. Zēl, ka viņu pārvietoja uz kreiseri «Dmitrijs Donskojs». Tādi stūrmaņi reti gadās. Viņš «Bodriju» aizvestu kā pa sliedēm tieši uz Šanhaju.

Pagāja dažas dienas. «Bodrija» stāvoklis nemainījās itin nemaz. Ļaudīm apnika skumt un ļauties izmisumam. Viņu vienīgais darbs bija rītos kā jau parasti noskalot klāju un paisuma laikā ar rokām izcelt enkuru. Gluži neviļus gribējās aizmirst šo postu un kaut kā izklaidēties. Daudzi komandas locekļi cītīgi trieca jokus. Bet, kad ierunājās bocmanis Fomins, visi tūdaļ apklusa.

—   Toreiz braucām pa Vidusjūru. Apstājāmies pie Krctas salas. Mūsu komandieris devās ciemos pie Ivanova. Tas viņu uzņēma labi. Pavēlēja pat izsniegt pa čarkai ruma mūsu velbota airētājiem, bet mani uzaicināja pakavēties viņa bocmaņa Urupas sabiedrībā. Nosēdējām ilgi. Pēkšņi pulksten vienos naktī dzirdam kliedzienus. Izrādās, ka diviem komandieriem domās par karu trūkst vienprātības. Samovs mēģināja pierādīt, ka karš velti sākts. Dulnie augstāko aprindu avantūristi sūtot mūs tīšā nāvē. Ivanovs kļuva gluži traks. «Mēs,» viņš saka, «abi kalpojam ķeizariskajai majestatei, un tu nedrīksti manā klātbūtnē tā izteikties. Prom no mana kuģa!» Skatos, norauj manam komandierim no krūtīm medaļu un kā papirosa galu pārsviež pāri bortam. Kas tad notika ar Samovu — nemaz nav izstāstāms. Aiz niknuma viņš viss sarāvās kā krampjos — sakoda zobus un sāka drebēt. Un tai pašā mirklī Ivanova rumpis sagrīļojās no pamatīgas pļaukas. Sākās īsts kautiņš. Mūsu komandieris, pār sevi vairs nevaldīdams, ierēcās: «Francūzi! Gāz arī tu Ivanovam!» Ko darīt? Pakampu savu komandieri klēpī un drīzāk uz vctbotu! Ivanovs izrāva revolveri un gribēja šaut. Bet bocmanis Urupa viņu atbruņoja, par ko saņēma vairākus pliķus. Velbotā devāmies uz savu mīnu kuģi. Šamovs aprima un man teica: «Saki, Francūzi, — kāpēc neizpildīji pavēli un nesiti Ivanovam?» Atbildēju: «Nedrīkstēju to darīt, jūsu augstdzimtība! īismtt varen spēcīgs un ar vienu gāzienu būtu nositis cilvēku. Un tad es viņa dēļ cietumā sapūtu.» Šamovs brīdi padomāja un sacīja: «Francūzi, tev ir pilnīga taisnība! Nosist viņu vajadzētu, bet Ivanovs nav tā vērts, lai viņa dēļ katorgā ķēdes žvadzinātu.» Vēlāk abi komandieri salīga mieru un atkal ciemojās viens pie otra.

«Bodrija» matroži nosmējās un pārmeta Fominam:

—  Pāris reižu jau nu gan vajadzēja Ivanovam iegāzt. Protams, ne jau nosist, bet tāpat vien, lai dzirksteles pašķīst no acīm kā no dinamomašīnas. Tanī juceklī viņš tik un tā nebūtu pamanījis, kas viņam salējis.

Fomins vēl nebija beidzis, kad savu stāstu jau sāka mīnu kvartirjers Bugorkovs:

—   Te pieminēja dinamomašīnu. Man iešāvās prātā viens gadījums. Admirālis Rožestvenskis vaicā kādam mīnu mašīnistam, no kuras šis guberņas. Bet tas, pieradis allaž darīties ar elektrību, ņem un atbild: «Penzas guberņas, jūsu frekvence.» Rožestvenskis kļūst gluži traks un sāk ar dūri dzit mīnu mašīnistam pauri saprašanu: «Es,» viņš saka, «neesmu tev nekāda dinamomašina, bet ķeizariskās majestates flotes admiralis. Reizi par visām reizēm iegaumē: mani godā par ekselenci, nevis par frekvenci.»

Kuģis bija nomaldījies, un daži matroži šo negribēto dīkdienību īsināja, atcerēdamies bērnību, ko aizvadījuši tālās, tumšās sādžās dzimtenes mežu un stepju vidū, stāstīja par tuviniekiem, kas šobrīd skumst, šķirti no viņiem.

Reizēm mašīnists Kotovs uznāca uz augšējā klāja ar harmonikām. Matrožu ielenkts, viņš prasmīgi spēlēja, un kurinātājs Popovs vilka līdzi dziesmu. Par to viņi abi dabūja lieku glāzi saldūdens. Smalkais Popova tenors draiskulīgi locīja augstos toņus, melodiski ievīdamies harmoniku skaņās. Sāpes un drosme skanēja jūsmīgajā melodijā, kas kliedēja matrožu drūmās domas par draudošo nāvi. Vientuļais kuģis, necaurredzamā miglā šūpodamies, uz laiku it kā atdzīvojās, un tad šķita, ka īstenībā jau viss vēl nav zaudēts, — dzīve turpinās. Komandas solists, kurinātājs Popovs, bija slaids, samērīgi noaudzis puisis ar harmoniskiem vaibstiem cirtainas bārdiņas apņemtajā sejā. Prazdams daudz dziesmu, gan skumju, gan jautru, viņš vienmēr tās dziedāja nenoguris un pacilāti. Matroži jūsmīgi par viņu teica:

—   Pats jauks, bet dzied vēl divtik jaukāk.

—  Ja tāds cilvēks sāktu dziedāt pavasarī, ēnainā dārzā — kas notiktu? Visas lakstīgalas apklustu. Klausītos tikai Popovā.

Nesenie Cusimas kaujas iespaidi kā smags akmens spieda sirdi. Bet ļaudis, šķiet, norunājuši savā starpā, centās neatcerēties kauju, tāpat kā neatceras nejauku notikumu. Tagad virsnieku un komandas domas visvairāk nodarbināja Sanhaja, kurp viņi visi jo drīzāk ilgojās nokļūt. Neredzama un tāla tā tēlojās fantazijā kā neikdienišķa pilsēta. Ne jau velti visu zemju jūrnieki to dēvē par Āzijas Parizi. Kopkajitē katrs par to stastīja, ko vien zināja. Bet šī kontrastu pilsēta, apžilbinoša greznuma un klasiskas nabadzības pilsēta, reti kādu interesēja ar savu sociālo un politisko seju. Bads un slāpes lika virsniekiem visas valodas vērst uz restorānu tematiem — ar ko tur ēdina? Sarunu biedri ar mirdzošām gardēžu acīm cits ar citu sacentās, nosaucot izmeklētus ēdienus un smalkus dzērienus. Safantazēto dzīru karte šajos stāstos beidzās ar feeriskiem Austrumu un Rietumu saldumiem — ar tortēm, petifurēm, saldējumiem, tropu augļiem, ar melnu kafiju un smaržīgiem visslavenāko marku liķieriem. Varēja domāt, ka šeit sapulcējušies nevis virsnieki,

bet gastronomi vai oficianti un sacenzdamies lasa restorānā cenrādi, cildinādami svešinieka priekšā ēdienus un vīnus.

—   Neērcināsim vairs sevi ar to, kas šobrīd mums nav pieejams! — beidzot sāka lūgties mičmanis Zubovs, kura brūču pārsēji nebija mainīti kopš kaujas dienas — trūka tīras marles.

Daži mēģināja valodas novirzīt uz citu tematu. Taču vēders nemitējās sevi atgādināt. Komandieris Ivanovs, kas uz kuģa bija izdaudzināts par lielu izēdāju, pakrūti glauzdams, pirmais atgriezās pie pārtrauktās sarunas:

—   Kaut tikai nokļūtu līdz Šanhajai! Ielīstu vislabākajā restorānā un divi dienas nenāktu laukā.

Viņš pamirkšķināja virsniekiem un piebilda:

—   Pēc tam mēs pievērstos arī eksotikai. Esmu dzirdējis, ka šajā mūsdienu Bābelē varot atrast visu, ko vien vēlas austrumu un rietumu sirds.

Viens no gados jaunākiem sarunu biedriem, tukšā kuņģa krampju mocīts, čukstēja:

—   Sen man ir gribējies nokļūt šai satraucošajā Āzijā.

—   Tikai vienu glāzi zaļās tējas! Nekā vairāk man nevajag! — mičmanis Zubovs nenocieties izteica savas slepenākās ilgas.

No kakta kāds pārtrauca:

—   Šanhajā var atrast visas pasaules augļus un ogas, sākot no brūklenēm un beidzot ar ananasiem. Un esot pat kāds īpašs pasakains auglis — pūķa acs ar rozes smaržu. To derētu nogaršot!

—   Pie velna pūķa aci! Šobrīd pat nesaviebdamies es apēstu ķīniešu žurku ragū vai siseņu plācenīšus, — skanēja kāda cita noilgojusies balss.

Un atkal visi tīksminājās ar dažādiem safantazētiem gardumiem un dzērieniem. No šādām valodām bads un slāpes mocīja vēl vairāk. Dažiem krampjaini raustījās seja, ciešot tukšā kuņģa sāpju lēkmes. Kāds mičmanis, runātājos klausīdamies, piesardzīgi lika izkaltušās lūpas pie glāzes, ikreiz ieņemdams dažas lāses spirdzinošās tējas. Pēkšņi viņš izbiedēti iesaucās, un tai pašā mirklī nošķinda plīstošs stikls. Visi atskatījās. Mičmanis bāls un satriekts klusēdams stāvēja un raudzījās zemē, kur uz klāja bija izlijusi tēja un mētājās stikla drumslas. Visi saprata, ka viņš pats uztraukdamies un žestikulēdams nejauši nogrūdis no galda pusi tās tējas devas, kas tam izsniegta visai dienai.

Par to pašu, bet pa savai gaumei, sprieda arī matroži. Taču viņu garšas fantazijas bija vienkāršākas un dabiskākas. Daži nespēja vairs valdīt ilgas pēc pērkamas mīlestības.

—   Būtu mums ogles, jau pēc stundām trim mēs pietauvotos pie traktieru galdiņiem.

—   Bet tur — ko vien sirds vēlas!

—  Tā izlustētos, ka visa dzīve liktos kā viens vienīgs karuselis.

Jo lielāks kļuva ieilgušā dreifa dienu skaits, jo vairāk Sanhaja savaldzināja virsnieku un komandas domas un vilināja tos kā Meka ticīgos musulmaņus.

Taču kuģis, te izmezdams enkuru, te grozīdamies zem paštaisītām burām, pārāk lēni virzījās uz jūrnieku ilgu mērķi.

Klusumā no kopkajites atšalca frāze, ko dziedāja gan viena, gan atkal cita balss:

Ogļu tonnas dividesmit vajadzētu mums …

Šo frāzi, gari vilkdami, sāka atkārtot arī matroži, bet tad viņi piegudroja tai beigas. Kāds no komandas uzņēma melodiju, atdarinādams diakonu, kad tas lasa ekteniju:

Ogļu tonnas dividesmit vajadzētu mums …

Matroži korī uztvēra un nobeidza:

Dod tās, kungs, tad tiksim Sanhajā!

Šie muļķīgie vārdi, dziedāti pēc baznīcas meldijas, kļuva uzbāzīgi, un komandas iedragāto psiehi tie parņēma kā lipīga slimība.

«Bodrija» komanda un uz «Bodriju» pārvietojušies «Bļcstjaščija» matroži sākumā it kā saplūda ar priekšniecību vienā kopīgā trauksmē — drīzāk nokļūt uz cietas zemes. Taču, mīnu kuģa reisam ieilgstot, starp vieniem un otriem radās plaisa. Dienu no dienas tā kļuva dziļāka. Matroži pret virsniekiem izturējās arvien naidīgāk, tos vairs neklausīja. Dažreiz viņi draudēja. Priekšniecība saprata, ka tas var beigties slikti, un pavēlēja visas šautenes sanest kopkajitē. Bet naktī uz 20. maiju, kad «Bodrijs», buras ievilcis, bija noenkurojies (dziļums astoņpadsmit asis) un miglas dēļ matroži neko nespēja saredzēt, komandieris Ivanovs paaicināja pie sevis mīnu kvartirjeru Sergeju Rudņevu un mīlīgi ierunājās:

—   Draudziņ, redz, kas par lietu! Mūs pēkšņi var pārsteigt japaņi. Bet es viņiem savu «Bodriju» neatdošu. Labāk, lai tas uzlido gaisā. Tāpēc, drošs paliek drošs, mīnu kuģis jāsagatavo uzspridzināšanai. Tūliņ pat ķeries pie šā darba! No patronu pagraba atvelc vadus uz kopkajiti un uzrīko man podziņu. Tikko ieraudzīsim pretinieku, es podziņu piespiedīšu, lai izpildītu mūsu pēdējo pienākumu. Nu, rīkojies!

—   Klausos, jūsu augstdzimtība!

Rudņevs citādi iztulkoja komandiera ieganstus un, darbu pabeidzis, slepeni pastāstīja par to savam draugam — tilpņu kvartirjeram Volkovam.

—   Bet tagad padomā, kādēļ viņš to izgudrojis! — Rudņevs piebilda.

—   Nu? — Volkovs vaicāja, valdīdams uztraukumu.

—   Virsnieki, bet visvairāk pats komandieris baidās, ka mēs tos nesametam jūrā. Ar japaņiem te vispār nav nekāda sakara. Vai tad tik gļēvs komandieris uzspridzinās savu kuģi? Bet arī es neesmu ar pliku roku ņemams! Vadus aizvilku ūn podziņu iekārtoju, bet strāvu savienot viņš tik un tā nespēs.

—   Draugs, tu esi malacis! — Volkovs uzlielīja. — Pareizi darīts! Arī komanda teiks tev paldies.

20. maija rītā migla izgaisa kā murgu pilns sapnis. Skaidrajās debesīs iedzirkstījās zilgme, apvārsnis paplašinājās. Jūras virsma, kurā, spīguļojošas ņirbas vilkdams, skraidīja viegls vējš, kļuva līdzīga zilam zīdam, izšūtam ar zeltainiem saules plankumiem. Bezgalīgais klajš pieplūda ar apžilbinoši spožām krāsām. Parādījās kaijas un negribētā klaidonībā iedzītos ļaudis iepriecināja ar vēsti, ka zeme ir tuvu. Bet «Bodrijs», komandu šūpodams, joprojām turpināja savu baigo dreifu. Nekas nebija grozījies uz labo pusi. Aiz pārtikas un saldūdens trūkuma, aiz bezmiega naktīm un rūgtajām domām ļaudis bija novājējuši, kļuvuši slābani, it kā pēkšņi tiem būtu pienācis nevarīgs vecums. Un tomēr viņi nerimās ar iekritušām acīm vērot apvārsni.

—    Skatieties! Skatieties! Kas tas? — ne īsti priecīgi, ne īsti satraukti iesaucās kāds matrozis, rādīdams ar roku spīguļojošā tālē.

Vīru galvas uzreiz pagriezās rokas virzienā. Saucienu atkārtoja arī citi daždažādās balsīs. Pie apvāršņa tuvodamies auga divi balti bezdūmu plankumi. Ritēja sprieguma pilnas minūtes, ļaudis izminējās visvisādi, iekām skaidri kā uz akvareļa ieraudzīja vēja piepūstas buras. Tur brauca divas ķīniešu džonkas. Viegla vēja skubinātas, tās, šķiet, stūrēja tieši uz mīnu kuģi, nesdamas glābiņu daudz cietušajiem jūrniekiem. Bet drīz vien ļaudis satraukti pamanīja, ka džonkas dodas garām. «Bodrijs» uzvilka nelaimes signālu. No klāja, no grotmasta, no tiltiņa matroži ar roku un cepuru mājieniem centās džonkas pieaicināt, bet tās nelikās ne zinis. Kāds skaļi iekliedzās:

—   Manza … Manza …

Un tad visi matroži un virsnieki, ieskaitot arī pašu komandieri, uztvēra šo vārdu un, kaut gan nesaprata, ko tas nozīmē, taču pēc iespējas skaļāk visvisādi to sauca. Kliedzieni izskanēja kā daudzbalsīgas bēdu un izmisuma vaimanas, it kā tobrīd katram mīnu kuģa iemītniekam laupītu dzīvību. Taču džonkas

uz signālu un kliedzieniem nekādi neatsaucās. Komendors Smoļins griezās pie komandiera ar lūgumu:

—  Jūsu augstdzimtība, atļaujiet nolaist velbotu! Tūliņ pat vienu džonku sagrābsim malkai. Ja viņi negrib mums pa godam palīdzēt, tad arī mums ar viņiem nav ko kautrēties.

Komandieris Ivanovs atteica:

—  Mēs neesam pirāti. Tā nedrīkst darīt! Drīzāk skandiniet zvanu!

Strauji un satraukti ieskanējās kuģa zvans. Nodārdēja divi salutšāvieni no pūpes lielgabala. Nelīdzēja arī tas. Džonkas attālinājās uz rietumiem un lēni izgaisa jūras klajā.

«Bodrija» ļaudis aprima, bet ne ilgi. īsā laikā viens pēc otra parādījās vēl divi burinieki. Bet arī tie par spīti signāliem, kliedzieniem un salutšāvieniem, kurus raidīja noenkurotais mīnu kuģis, netuvojās un neatbildējuši turpināja savu ceļu. Krievu Andreja flaga acīm redzot ķīniešus ļoti biedēja.

Iepriekšējās dienās kambizē pusdienu gatavošanai dedzināja katlu telpu šķērssienu un siltuma izolāciju un plēsa skaidas no borta apšuvuma. Bet tagad beidzās arī tās. Matroži paņēma no kopkajites trīs krēslus un iedeva tos pavāram Nazarovam.

Kurini! Bet rīt plītī aizies virsnieku dīvāns!

Pulksten divpadsmitos stūrmanis noteica saules augstumu un pēc tā aprēķināja kuģa atrašanās vietu — līdz Saveišanas bākai vēl bija sešdesmit piecas jūdzes. Vajadzēs kādu desmit labvēlīgu dienu, lai, izmantojot tikai paisuma straumi, pārvarētu šo attālumu. Pa to laiku daudzi matroži jau būs pārsviesti pār bortu. Bet var gadīties arī tāda pretvētra, kuras spiedienā mīnu kuģis nenoturēsies pat uz diviem enkuriem — to atsviedīs no krasta vairākus desmitus jūdžu. Tad labākajā gadījumā, dabūjuši ziņas no ķīniešiem, japaņi uzmeklēs un saņems gūstā dzīvus palikušos komandas locekļus, sliktākajā — nedzīvais kuģis ar nedzīvo apkalpi ilgi klaiņās plašajos jūras klajos. Par to tagad runāja matroži. Viens secināja:

—   Kā redzams, bez cilvēku ēšanas neiztiksim.

—   Pēc lozes ēdīsim cits citu, — otrs drūmi piebilda.

Matroži saskatījās un šīs drausmīgās domas ietekmē apklusa, bet baigajā klusumā atskanēja mīniera Osadčenko skaļā balss:

—   Kādēļ pēc lozes? Sāksim ar komandieri! Viņa dēļ visi ciešam! No visiem virsniekiem viņš ir pats treknākais. Viņu pirmo samalsim kotletēs.

—   Pareizi! — citas balsis īgnuma pilnas piekrita. — Un tālāk nāks vēl viens otrs bez kādas lozēšanas!

Komandieris Ivanovs, to sadzirdis, nobālēja un klusēdams nogāja kopkajitē.

Sākot ar šo dienu, nolēma katram izsniegt tikai vienu glāzi saldūdens.

Pievakarē vējš kļuva jestrāks, viļņi spēcīgāki. Minu kuģis šūpojās, ķēde šņerkstēja, un enkurs tikko spēja noturēt kuģi. Komanda bija izmisusi. Virsnieki, bīdamies no uzbrukuma, ieslēdzās kopkajitē un uz augšējā klāja vairs nenāca. Matroži bija atstāti savā vaļā un darīja, ko gribēja. Vieni vēroja apvārsni, citi it kā vājnieki miegaini sēdēja vai vāļājās telpās, daži bez mērķa kā mēnessērdzīgi klaiņāja pa kuģi. Lāgiem kāds ievaicājās:

— Kāpēc mēs te ejam bojā?

Ar to pietika, lai kā ar pātagu uzcirstu pa komandas nerviem. Sākās bļaušana un visjēlākā lamāšanās. Lādēja visus carus un dievus, draudēja virsniekiem. Bet nonīkušajiem ļaudīm ilgstošam niknumam nepietika enerģijas — dusmas saplaka, un iestājās atelpa. IJn atkal bija dzirdams rāmais sauciens kā lauku dievnamā:

Ogļu tonnas dividesmit vajadzētu mums…

Atbildot, kā to dara ubagi, apnicīgi vilka balsis: Dod tās, kungs, tad liksim Sanhajā!

Par ēšanu un dzeršanu runāja kā par kaut ko nesasniedzamu; smagi ievainotie vaidēja un murgoja.

Tas viss bija tik nenormāli, it kā ļaudis atrastos nevis uz kara kuģa, bet uz skatuves un tēlotu bezjēdzīgā lugā.

«Bodrija» bocmanis saslima. Viņa vietā stājās «Bļestjaščija» bocmanis Fomins, stingrs un noteikts vīrs. Viņš pats veica arī sardzes priekšnieka darbus. Tagad visus rīkojumus deva tikai Fomins. Viņš centās uzmundrināt jūrniekus, pierunāt, lai tie paciešas vēl vienu dienu. Naktī, nostājies sardzē, Fomins bez komandiera ziņas pavēlēja uzvilkt mastā divus sarkanus lukturus. Tie izstaroja sarkanu gaismu un raidīja vētrainajā tumsā signālu, ka kuģis ir nelaimē, tie bez vārdiem lūdzās pēc palīdzības. Vējš auga, nakts rēca, viesdama sirdī bezcerīgumu. Jūra gāza virsū mīnu kuģim šņācošas ūdens straumes. Bet daudzi matroži, nelikdamies par to ne zinis, neatstāja augšējo klāju un izmirkuši neatlaidīgi lūkojās uz visām četrām apvāršņa pusēm. Staigādams pa tiltiņu, arī bocmanis Fomins pūlējās kaut ko saskatīt. Vētrai gaudojot un viļņiem šļācot, viņš domāja par rītdienu. Ja vējš rimsies, tad viņš kopā ar mičmani Lomani vai ar mičmani Zubovu un pieciem airētājiem velbotā dosies tālā un riskantā ceļā meklēt glābiņu kuģim un pašam sev. Aizbraukšanai viņam jau bija sagādāta muca ūdens tin maiss sausiņu. Cauru dienu viņš noņēmās, aizlodēdams parafina kannas un ievietodams tās zem velbota soliem, lai palielinātu laivas peldspējas.

Bet tagad Fomins jutās noguris. Lai pataupītu spēkus nakamajai dienai, pulksten desmitos viņš nodeva sardzi minu kvartirjeram Bugorkovam, bet pats turpat uz tiltiņa, brezentā ietinies, nolikās gulēt. Taču viņš vēl nepaspēja aizvērt acu, kad sadzirda pazīstamu balsi:

—   Celies, Ivan Abramovič! Pie apvāršņa uguntiņa!

Fomins aši pielēca kājās. Viņa priekšā stāvēja Bugorkovs.

Tie abi vērīgi paskatījās tālē, no kurienes tuvojās balta uguntiņa. Arī pārējie matroži ieraudzīja uguntiņu un priecīgi stāstīja par to cits citam. Bugorkovs, nokāpis kopkajitē, ar jauno ziņu satrauca arī virsniekus. Komandieris Ivanovs, dodamies līdzi mičmaņiem uz tiltiņu, bažīgi raudzījās apkārt — vai tik matroži nemānās un netaisās viņu noslepkavot. Bet, kad viņš ieraudzīja svešā kuģa ugunis (smaragdzaļu un rubinsarkanu), viņš uztraukti nokāsējās kā aktieris, kaklu tīrīdams. Visi matroži, izņemot grūti ievainotos, sablīvējās uz augšējā klāja. Skanēja dobja balsu dunoņa. No tās varēja saprast tikai vienu — lai vai kādas valsts kuģis tuvojas «Bodrijam», mokpilnajai dzīvei pienācis gals. Komandieris Ivanovs no tiltiņa spalgi komandēja:

—   Pielādēt lielgabalus! Sagatavot mīnu aparatus! Izlaist raķetes! Aizdedzināt signalliesmas!

Uz kuģa valdīja juceklis un skanēja nesakarīgi kliedzieni.

«Bodriju» vispirms apgaismoja signalliesmas, bet tad cita pēc citas uzvijās komendora Kļučegorska izlaistās raķetes un, dzirkstis šķiezdamas, pāršķēla nakti kā divas ugunīgas čūskas.

Tumsā jau iezīmējās piebraucošā kuģa siluets. «Bodrija» ļaudis priecājās, ieraudzījuši nelielu tirdzniecības tvaikoni. No turienes megafonā kāds kaut ko sauca angļu valodā. Bet krievu virsnieki neviens neprata angliski. Atbildēja krieviski:

—   Krievu mīnu kuģis … Avārijā … Ejam bojā …

To pašu atkārtoja arī franciski. Taču tas nelīdzēja. Sarunas bija veltīgas — viņi cits citu nesaprata. Ko darīt? Kā drīzāk ieskaidrot angļiem, ka «Bodrija» apkalpes glābšana atkarīga tikai no viņiem? Virsnieki samulsuši rosījās uz tiltiņa un nevarīgi saķēra galvu, no klāja skanēja satrauktās komandas kurnēšana. Visi baidījās, ka angļi var sadusmoties un aizbraukt.

Tanī mirklī matroži atcerējās, ka mīnu kuģī atrodas izglābtais «Rusj» stūres vīrs, ērmīgais igaunis. Līdz šim, kad komanda tik ļoti uztraucās, viņš vienīgais nekur nemaisījās, turējās savrup un bija pilnīgi mierīgs, it kā būtu nokļuvis dzimtenē. Vīri mēģināja ar igauni aprunāties, bet tas klusēja un bez jebkāda uztraukuma pastaigājās pa klāju gluži kā tūrists. No igauņa uzzināja tikai vienu — pirms kara viņš daudz braucis ar ārzemju tirdzniecības tvaikoņiem. Bet tādi jūrnieki parasti prot runāt angliski. Daži vīri griezās pie igauņa. Viņu cerības piepildījās. Igaunis nesteigdamies uzkāpa uz tiltiņa un paņēma rokās megafonu. Virsnieki un matroži, elpu aizturējuši, saklausīja nesaprotamos igauņa izteiktos vārdus. No tvaikoņa viņam kaut ko atbildēja. Igaunis paskaidroja krieviski, griezdamies pie komandiera Ivanova:

—   Angļu tvaikonis «Kvcilins». Dodas uz Sanhaju. Prasa, kas mums noticis.

Komandieris igaunim pavēlēja:

—   Pavaicā, vai tvaikonis var mūs apgādāt ar oglēm! Saki — mums nav ne pārtikas, ne saldūdens. Ejam bojā.

Viļņi neļāva tvaikonim piebraukt tuvāk pie «Bodrija»: kuģi varēja sadurties. Igaunis stāvēja uz tiltiņa un, saukdams, cik vien jaudas, centās pārkliegt vēja un jūras šalkoņu. No tvaikoņa «Kveilina» bija sadzirdamas tikai angļu frāžu drumslas. Saruna ieilga, nepacietība mīnu kuģī auga. Pāri par simt vīru bija ielenkuši tiltiņu, izslējuši galvas un, kaklus izstiepuši, tvēra un klusībā mēģināja atkārtot katru sadzirdēto vārdu, kaut arī nesaprata tā jēgu. Viņu pašu nejauši izglābtais igaunis negaidīti bija kļuvis par varoni un tagad savukārt glāba viņus no posta. Uz vietas sastinguši, visi raudzījās viņā ar tādām cerībām, ar kādām apsūdzētie tiesā skatās uz aizstāvi, un ar nepacietību, ar sirds drebēšanu gaidīja izšķiramies savu likteni. Beidzot igaunis paziņoja, ka tvaikonis ogles dot nevarot, bet izmetīšot tuvumā enkuru un rīt mazā gaismiņā paņemšot «Bodriju» tauvā.

Virsnieki un komanda sarosījās, sāka māt ar galvām. Uz laiku aizmirsa badu un slāpes. Mundras valodas piešalca klāju. Daudzi komandas locekļi gāja pie igauņa, spieda tam roku, bet viņš tikai klusēdams smaidīja un steidzās drīzāk nokāpt apakšējās telpās.

No rīta «Kveilins» paņēma «Bodriju» tauvā un vilka sev līdzi.

CILVĒKS, KAS ATGRIEZIES NO KAPA

Eskadras bruņu kuģi «Borodino», tāpat kā «Orjolu», ieskaitīja 2. eskadrā tieši no kuģu būvētavas. «Borodino» savu mūžu sāka priekšlaicīgi, nepaspējis atbrīvoties no daudziem trūkumiem mechanismos. Tāpēc braucienā bruņu kuģim lāgu lāgiem gadījās dažādas kļūmes ar stūri, ar mašīnām un katliem. Pagriezienos tas bieži izgāja no ierindas, draudēdams uzgrūsties blakus kuģiem. Vairākkārt bija novērots, ka «Borodino» tilpnēs zūd daudz saldūdens, kas domāts katlu uzpildīšanai. Turklāt izrādījās, ka bruņu kuģis bija ārkārtīgi nestabils, it īpaši, kad tas brauca ar oglēm pārkrauts. Vētrā «Borodino» tik zemu gulās uz viena vai otra borta, ka veci un daudz pieredzējuši jūrnieki, galvas kratīdami, teica:

—   No nelaimes neizspruksim!

«Borodino» gandrīz katru dienu saņēma ar signāliem rājienus. Pēc admiraļa Rožestvenska domām, «Borodino» bija visnekārtīgākais kuģis visā eskadrā. Rožestvenski darīja īgnu arī tas, ka bruņu kuģa komandieris — pirmā ranga kapteinis Serebreņņikovs bija neatkarīga rakstura cilvēks un jaunībā, tapat kā «Orjola» komandieris, esot aizrāvies ar revolucionārām idejām un pat sēdējis cietumā.

—   Glupais nihilists. Viņam būtu jākomandē somu zvejas kārba, bet ne bruņu kuģis, — admiralis sacīja par Serebreņņikovu.

Pavisam citādi pret savu komandieri izturējās matroži. Viņš tos saprata, mācēja runāt ar tiem cilvēciski, izprata to vajadzības. Serebreņņikova matroži bija ir kārtīgāk apģērbti, ir labāk paēdināti nekā uz citiem kuģiem. Aizbraucot no Krievijas, viņš bija izdevis matrožu bibliotēkai ne vien ietaupītās sumas, bet pievienojis arī daļu no savas naudas. Viņš pats izdalīja matrožiem brauciena laikā saņemtās avīzes. Drūmajā dzīvē, kāda valdīja visā eskadrā, pietika arī ar to, lai iemantotu komandas mīlestību. Tāpēc arī dienests uz «Borodino» bija noorganizēts labāk nekā uz citiem kuģiem.47

Cusimas kaujas dienas pievakarē, kad pie apvāršņa parādījās ienaidnieka galvenie spēki, «Borodino» komandu sapulcināja kvaterī. Komandieris Serebreņņikovs teica īsu runu, aicinādams visus augstu turēt kuģa godu. Pārējo matrožu vidū atradās arī marsinieks Semjons Juščins. Dzimis Tambovas guberņā, izaudzis Temņikovas apriņķa drūmajos mežos, viņš no pārējiem biedriem atšķīrās ar savu drukno, it kā metālā lieto augumu, ar varenajām krūtīm un platajiem kamiešiem. Lielās un biezās ūsas, glītuma dēļ pieziestas ar ziepēm, draudīgi slējās uz abārri pusēm kā divi smaili pīķi. Tas bija maz izglītots, bet sapratīgs un brašs matrozis. Komandierī klausoties, viņš raudzījās uz to, kā ticīgais raugās uz brīnumdarītāju svētbildi.

Pēc runas noskandināja kaujas trauksmi.

Marsinieks Juščins skriešus devās uz priekšgala kazematu, kur pēc kaujas instrukcijas viņam bija jāpilda otrā numura pienākumi pie 75 milimetru lielgabala. Tur bija sapulcējušies divpadsmit matroži, konduktors Cepakins un poručiks — grafs Bennigsens. Šis poručiks, komandēdams priekšgala kazematu, saskaņā ar kaujas torņa rīkojumu pavēlēja tēmēt lielgabalus uz ienaidnieku pirmo bruņu kuģi, kad tas parādījās kreisajā dvarsā.

Nogranda šāvieni, un bruņu kuģis sarāvās.

Ienaidnieka uguns galvenokārt bija koncentrēta uz flagmaņkuģiem. Šķita, ka bruņu kuģim «Borodino» japaņi nepievērš uzmanību. Pirmajā kaujas stundā tam radās maz bojājumu. Daži šāviņi trāpīja kuģa augšējā daļa. Uzliesmoja ugunsgrēki, bet tos drīz izdevās apdzēst.

Juščins strādāja aizrautīgi, nepavisam nedomādams par nāvi. Arī pati kauja viņam vairs nelikās tik briesmīga, kāda tā šķita agrāk. Patriotiski noskaņots, viņš pūlējās tikai vairāk kaitēt japaņiem. Juščina sakarsusi seja nosvīda.

Pēkšņi šaušana apklusa. Juščins izslējās un tikai tagad pamanīja, ka «Borodino» izslīdējis pa labi no ierindas un brauc viens pats. «Kaut kas noticis ar stūres pievadu,» marsinieks nodomāja, «laikam kaujas tornī stūres rats būs ieķīlējies.» Pēc minūtēm piecpadsmit bojājumi bija izlaboti. Kad bruņu kuģis griezās, lai nokļūtu savā vietā, Juščins paskatījās pa lielgabala lūku. Kaujas kolonas sānos kādu desmit kabeļtauvu attālumā dega «Osļabja», ar priekšgalu iegrimusi jūrā līdz pat klīzēm. Ari kazemata komandieris Bennigsens to ieraudzīja un it kā pie sevis noteica:

—   Tas vairs ilgi neturēsies virs ūdens.

—   Sist viņus, sist šos japaņus, jūsu labdzimtība! — Juščins pēkšņi iebrēcās gluži kā piedzēries.

Bet poručiks Bennigsens neko neatbildēja, — sāka kliegt matroži, kas pārraidīja pavēles no mutes mutē:

—   Nesēji, skriešus uz kaujas torni!

Priekšgala kazematā no augšas iekāpa kāds matrozis. Viņa seja bija uzpampusi un nomelnējusi, no vaiga līdz pat ausij noplēsta āda. Galvu purinādams, viņš kliedza:

—   Ak sātani, sātani!

Juščins, domādams, ka matrozis meklē pārsiešanas punktu un nevar to atrast, gribēja aizvest ievainoto turp, bet tas viņu atgrūda:

—   Liecies mierā!

Un aši kāpa augšup.

Priekšgala kazematā drīz vien nesēji pastāstīja sīkākās ziņas par kaujas torni. Izrādījās, ka pie torņa ieejas sprādzis liela kalibra šāviņš un sagrāvis visu tiltiņu. Vecākais stūrmanis Čaikovskis un jaunākais stūrmanis de Livrons saplosīti gabalos. Vecākais mīnieris leitnants Gerkens nesamaņā aiznests uz operāciju punktu. Vecākais artilerists leitnants Zavaļišins pats nokāpis uz klāja, bet no pāršķeltā vēdera viņam izgāzušās iekšas, — Zavaļišins saļimis un pēc dažām minūtēm miris. Nogalināti arī telefonisti un stūres vīri. Komandierim Serebreņņikovam norauta labās rokas plauksta. Kuģi komandēt viņš vairs nespējis, un nesēji komandieri nogādājuši operāciju punktā.

Kaujas tornis ar artilērijas instrumentiem, ar stūres ratu, ar mašīnu telegrāfu, ar sarunu caurulēm galīgi izgāja no ierindas. Kuģi sāka vadīt no centrālā posteņa. Komandiera vietā komandēšanu uzņēmās vecākais virsnieks — otrā ranga kapteinis Makarovs.

Izgāja no ierindas lielgabali un cilvēki, tika sagrauti instrumenti, caurumu skaits bortos vairojās. Izrādījās, ka bruņu kuģa vadīšana no centrālā posteņa ir ļoti grūts uzdevums. Lai vērotu kauju un tai atbilstoši rīkotos, komandierim bija jāatrodas vai nu bateriju klājā, vai kādā no lielgabalu torņiem. Savus rīkojumus viņš skaļi paziņoja pa sarunu cauruli uz centrālo posteni, kas atrodas pašā kuģa dibenā, bet no turienes šie rīkojumi, otra virsnieka atkārtoti, jau nonāca kuģa pārējās daļās. Lielgabalu šaušana, ienaidnieka granatu sprādzieni, tilpņu ugunsdzēsības diviziona vīru saucieni, ievainoto vaimanas — tas viss traucēja pareizi komandēt. Jauca vārdus, prasīja atkārtot. Katrs, kas no jauna stājās komandiera amatā, drīz vien izgāja no ierindas. Kamēr viņa vietā sameklēja kādu citu priekšnieku, bruņu kuģa komandēšanā radās pārtraukums.

Viens pēc otra no ierindas izgāja «Suvorovs» un «Aleksandrs III». Tagad pirmais brauca «Borodino». Atšaudīdamies tas devās uz priekšu, un dzīvi palikušie rničmaņi tikko spēja to vadīt. Pa klājiem noskanēja kliedzieni:

—  Mīnu uzbrukums!

Semjons Juščins no priekšgala kazemata ieraudzīja, ka pie apvāršņa ir vairāki mīnu kuģi. Uz tiem atklāja strauju uguni. Mīnu kuģi drīz pazuda, nenodarīdami eskadrai ļaunuma.

Japaņiem divreiz pagaisa no redzes loka krievu kuģi. Pēc pulksten pieciem, otrajā kaujas pārtraukumā, «Borodino» mazliet atkopās. Veselie kāpa no apakšējām telpām augšā. Priekšgala kazematā sapulcējās vairāki vīri. No pārsiešanas atgriezās arī poručiks Bennigsens, kas neilgi pirms tam bija smagi ievainots, un, uzrunādams matrožus, jautāja:

—   Nu, puiši, kā veicas?

—   Pavisam slikti, jūsu labdzimtība, — Juščins atbildēja. — Ja japaņi uzbruks vēlreiz, tad galīgi mūs nobendēs.

Poručiks pagrozīja galvu un teica:

—  Jā, negaidīju, ka viņi tā cīnīsies.

Pēc tam paskatījās pa lielgabalu lūku.

—   Kur tad «Suvorovs» un «Aleksandrs»?

Viņam paskaidroja, ka abi kuģi izgājuši no ierindas, esot sagrauti augšējie klāji, plosoties ugunsgrēki un kuģu tālākais liktenis neesot zināms.

Poručiks nopūtās:

—   Eh, mēs neprašas, kāpēc iepināmies šai karā!

«Borodino» bija mazliet sasvēries uz labo pusi. Kāds kliedza,

lai stiepjot šurp plāksteri. Kur bija caurums un cik liels, — to Juščins nezināja. Viņš sāka labot savu lielgabalu, kas iestrēgušās šķembas dē| vairs negriezās. Kamēr viņš pūlējās ap lielgabalu, labajā pusē parādījās seši ienaidnieka kuģi. Priekšgala kazematā visi uzreiz apklusa, nojauzdami, ka tuvojas beigas.

Atkal iedegās kauja.

Eskadru veda «Borodino».

Japaņi arī šoreiz vērsās pret krieviem ar pirmītējo taktiku — šāva uz priekšējo kuģi. Līdz šim «Borodino» par spīti bojājumiem un lieliem cilvēku zaudējumiem turējās stingri. Vēl darbojās pūpes divpadsmitcollu tornis un trīs labā borta sešcollu torņi. Zemūdens caurumu, kā redzams, kuģim nebija. Bet tagad sešu ienaidnieka kuģu zalvēs «Borodino» enerģija strauji izsīka. Šķita, ka to dragā tūkstoš pudu smagu veseru triecieni. Kuģis uzliesmoja kā lauku māja. Dūmi, sajaukti ar gāzēm, iespiedās visās augšējās nodaļās.

Semjons Juščins, strādādams pie 75 milimetru lielgabala, slāpa smirdīgajās gāzēs. No acīm plūda asaras, rīklē kaut kas skrāpēja. Gandrīz ik minūti kuģa iekšienē dārdēja sprādzieni.

Poručiks Bennigsens uzsauca apakšniekiem:

—   Šaušana ar mazkalibra artilēriju ir veltīga! Jādodas aizsegā!

Bet tūdaļ pieķēra ar roku sev pie krūtīm un ievaimanājās:

—• Ai, ai!… Karsts, karsts! …

Pēc tam sāka griezties uz vietas kā trakā dejā un nogāzās uz klāja.

Tajā pašā mirklī no augšas atskrēja signalists, apstulbis, ar saplēstu flaneļa kreklu mugurā, ar aisns plankumiem notraipītu

seju.

—   Kur ir virsnieki? — viņš kliedza, raudzīdamies apkārt.

—  Tur jau viens beigts guļ, — viņam atbildēja. — Kas tad noticis?

—• Augšā no ierindas priekšniecības neviena vairs nav. Meklējam pa visām nodaļām un nevienu neatrodam. Vai nu krituši, vai ievainoti. Nav vairs kas komandē kuģi.

Signalists aizskrēja uz stūres pusi.

Bruņu kuģis «Borodino», ienaidnieka šāviņu sprādzienos raustīdamies, turpināja virzīties uz priekšu. Kā redzams, kuģi vadīja tikai matroži. «Borodino» uguns pamazām kļuva vājāka. Kāds bija kuģa kurss? Nav zināms. Kamēr kārtīgi strādāja mašīnas, bruņu kuģis gluži vienkārši kustējās tādā virzienā, kādā nejauši bija iegriezts. Un visa eskadra, kaut gan dzīvi bija daudzi pirmā ranga kapteiņi un trīs admiraļi, vilkās tam līdzi kā barvedim. Laikam jau tāpat bija arī tad, kad eskadru vadīja «Aleksandrs III». Un tas viss notika tāpēc, ka pirms kaujas admiralis Rožestvenskis izdeva pavēli: ja no ierindas iziet priekšējais kuģis, tad eskadru vada nākošais matelots.

Visi matroži, kas atradās priekšgala kazematā, kopā ar konduktoru Čepakinu nokāpa vienu stāvu lejup zem bruņu klāja. Tur atradās vairāki ievainotie, kas operāciju punktā jau bija saņēmuši medicinisko palīdzību. Marsinieks Juščins tiem jautāja:

—   Kā klājas komandierim?

Viņam atbildēja:

—   Guļ. Allaž prasa, kā risinās kauja. Taču pats komandēt nespēj. Daudz asiņu zaudējis.

—   Bet kur ir vecākais virsnieks Makarovs?

—   Stāsta, ka viņš arī esot ievainots, bet operāciju punktā gan nav rādījies. Un neviens nezina, kur viņš atrodas.

Konduktors Čepakins kā apdullis grozījās un lamādamies satraukti teica:

—   Vai tad tā drīkst būt? Mums nav vairs atlicis neviena ierindas virsnieka. Nav kas kuģi komandē. Ko tagad darīt? Laikam būs vien jālaižas uz viņpasauli. Japaņi visvairāk plaucē pa mūsu kuģi, jo tas brauc pirmais. «Borodino» jau tiktāl saplosīts, ka tam būtu laiks piemesties kaut kur eskadras astē un vismaz nedaudz atpūsties. Bet, ja mēs tagad griezīsimies, visa eskadra griezīsies mums līdzi.

Virs galvas ieskanējās saucieni:

—   Visi augšā! Glābieties …

Ļaudis metās uz trapu. Pēc maza brītiņa konduktors Čepakins, marsinieks Juščins un citi matroži atkal atradās priekšgala kazematā. Visi skraidīja, cits caur citu runāja, nesaprazdami, kas uz kuģa noticis un no kurienes draud nelaime. Kuģis virzījās uz priekšu un lāgiem vēl atšaudījās. Pēkšņi ar milzīgu dārdoņu noplaiksnījās dubults, apžilbinošs zibsnis. Juščins apsvieda gaisā kūleni un atsitās pret klāju. Viņam šķita, ka kuģis apgāzies. Juščins pat nesaprata, ka viņu, kas sprādziena mirklī atradās aiz bruņu sienas, nav skārusi neviena šķemba. Viņš pielēca kājās un ar šausmām ieraudzīja uz klāja netālu no savām kājām norautu galvu. «Vai tik tā nav mana?» Juščins nodomāja un pasita gaisā rokas, lai aptaustītu savu galvu. Priekšgala kazematā dzīvs bija palicis tikai viņš un konduktors Čepakins. Cauri dūmiem varēja manīt, ka visi lielgabali sadragāti vai izlēkuši no rēdzēm un ka liesmas, plezdatnās plašumā, jau tuvojas no pagraba uzvilktām patronām. Konduktors svieda tās pāri bortam, bet Juščinam pavēlēja:

— Aizskrej līdz pūpei, pasauc vīrus! Divatā vien ugunsgrēku nepieveiksim. No elevatora jau plūst dūmi…

Juščins devās uz pūpi, bet aizkļūt turp nemaz nebija tik viegli. Uz katra soļa rēgojās postījumi, mētājās dzelzs gabali, apgāztas un saplosītas šotes. Caurumi izrauti ne vien bortos, bet arī klājā. Viss iekšējais iekārtojums pārvērsts par lūžņu kaudzi. Sā chaosa vidū vāļājās sakropļoti līķi. Juščins drāzās tālāk, bet ceļu aizšķērsoja virsnieku kajišu drupas un trakojošas liesmas. Pretim sitās svelme, acīs koda dūmi. Viss bija tik ļoti pārvērties, ka Juščins nespēja pat saprast, kur nokļuvis. Viņš apstājās pie lūkas ar sašķaidītu trapu un ieraudzīja apakšā bateriju klāju. Grasījās kāpt lejā, bet neuzdrošinājās. Visapkārt nemanīja nevienas dzīvas dvēseles, un ugunsgrēkus neviens nedzēsa. Acīm redzot paniskas bailes visus bija sadzinušas apakšējās telpās. Bet viņam šķita, ka neskarts palicis viņš viens pats uz visa kuģa, kas dodas uz priekšu, nezināmā virzienā, kā akls. To iedomājoties, Juščins nodrebēja. Viņš izlēca ierobā un gribēja kāpt uz augšējā klāja. Kādēļ? Arī pats viņš to nezināja. Metās krēsla. Sānsvere uz labo bortu kļuva lielāka. Bruņu kuģa augšējās daļas bija sagrautas vēl vairāk nekā apakšējās. Izrādījās, ka masti salauzti, takelaža sarauta, dūmeņi tik tikko turas, laivas izjukušas, pakaļējais tiltiņš apgāzies. Kuģa pūpes gals bija liesmu pārņemts. Bet visapkārt joprojām krita šāviņi, sprādzienos gaisā cēlās ūdens stabi. Aiz stūres cauri šļakatām bija redzams «Orjols», no viena gala līdz otram dūmu ieskauts, bet aiz tā ķīļūdenī brauca vēl daži kuģi. Un nebija saprotams, kādēļ gan visa eskadra velkas līdzi mirstošajam bruņu kuģim «Borodino».

Šausmu dzīts, Juščins metās atpakaļ priekšgala kazematā, lai par visu ziņotu konduktoram Cepakinam. Bet, kad viņš tur aizskrēja, konduktora kazematā vairs nebija. Pēkšņi bruņu kuģis sāka raustīties no ienaidnieka zalves un strauji gāzās uz labo bortu. Juščins tobrīd atradās pie lielgabala lūkas un paspēja pieķerties pie kādas caurules.

Kas ar viņu notika tālāk, par to viņam saglabājās pavisam neskaidrs priekšstats. Bruņu kuģis apgāzās, bet viņš, rēcošu straumju samīcīts un apdullināts, arvien vēl atradās bruņu kuģa priekšgala kazematā. Juščins ar vienu roku pārplēsa savu apģērbu un, sataustījis ar kāju lielgabala lūku, ienira tajā. Bet varbūt viņa rīcība bija pavisam citāda. Taču skaidrs ir viens, ka nenoteiktu laika sprīdi, kas Juščinarn šķita neticami ilgs, viņš atradās zem ūdens lielā dziļumā, rīstījās un virpuļoja līdzi ūdens mutuļiem. Šaubu nebija arī par to, ka jūras virsmā viņš uzpeldēja kails. Tikai kājās vēl turējās zābaki, jo tie bija pamaz; un novilkt tos neizdevās.

Viss, ko Juščins pārdzīvoja kādas minūtes vai divu laikā, viņu tik ļoti satrieca, ka nebija pat bail. Acis atvēris, viņš ieraudzīja savu kuģi peldam ar ķīli gaisā. Strādāja abas dzenskrūves, ūdeni kuldamas. Jūras virsmā viļņu kalnu vidū te vienā, te otrā vietā pavīdēja matrožu galvas. Bet kādi desmit vīri bija uzrāpušies uz milzīgā kuģa dibena un, ar rokām mādami, kaut ko kliedza. Viens norāva sev kreklu un, turēdamies pie sānu ķīļa, sniedza kreklu Juščinam:

—   Semjon, ķeries aiz krekla un rāpies pie mums!

Juščins jau gribēja satvert piedurkni, bet uzsita vilnis, un

viņa sažņaugtajā dūrē palika tikai skranda. Viņš atkal ievēlās ūdenī. Bruņu kuģis strauji attālinājās. Lai neiekļūtu dzenskrūvēs, kas griezās aiz pūpes, viņš peldēja sāņus. Turpat līdzās pagadījās laivas rangouts, no kura tas nolēma nešķirties līdz pat nāvei.

Juščins neredzēja, kā nogrima viņa «Borodino», un uzmanību vērsa tikai uz citiem kuģiem, saukdams pēc palīdzības. Tumsa kļuva arvien biezāka, un viss vienās liesmās kā drausmīga lāpa garām nobrauca «Orjols» sprāgstoša metala lietū. Dārdēja debess, trīcinādama tāles, rēca jūra, krāsainu, ugunīgu fontānu apgaismota, līgojās viļņi ar tiem pielipušām dūmu skrandām. Šķita, ka pienākusi pasaules bojā ejas stunda. «Nikolajs I», paātrinājis gaitu, kā redzams, gribēja aizsteigties garām priekšējam kuģim, lai nostātos eskadras smailē. Ienaidnieka galvenie spēki pārtrauca šaušanu. Bet krievu kuģi turpināja šaut — laikam uz japaņu mīnu kuģiem. Pēc kārtas cits pēc cita Juščinam garām aizslīdēja sakautās eskadras atliekas: «Apraksins», «Seņavins», «Ušakovs», «Sisojs Veļikijs», «Navarina». Viņš tiem kliedza, sauca katru kuģi vārdā, bet tie visi attālinājās no viņa. Krietnu gabalu iepakaļ eskadrai brauca kreiseris «Nachimovs». Aiz tā vairs nebija redzams neviens kuģis. Juščins, viļņos ķepurodamies, sasprindzināja visus spēkus, gatavs izlēkt no ūdens un skriešus aizjoņot pēdējās cerības virzienā. «Nachimovs» it kā sadzirdēja saucienu un jau griezās uz viņa pusi, bet pēc brīža kreisera pūpe sāka attālināties, spīguļojot ar savu uguntiņu.

—   Nolādētie! Kaut jūs visi nogrimtu jūras dzelmē!… — Juščins kliedza un trakoja.

Izmisumā viņš aizmiedza acis. Reiba galva. Šķita, viņš gāžas bezdibenī. Juščins gandrīz jau izlaida rangoutu no rokām, bet tūdaļ atģidās un, acis atvēris, atkal sakrampēja to. Iestājās melna nakts. Kur beidzās jūra un kur sākās tumsa, neko vairs nevarēja atšķirt. Paretam tālē paplaiksnījās lielgabalu uzliesmojumi, bet drīz beidzās arī tie. Ausījās — nevienas cilvēka balss. Tātad Juščins bija palicis viens bargās jūras vidū, zem melnās nakts debess. Vai minūtes aizsteidzās vai stundas — viņam nebija priekšstata par laiku. Joprojām viņš mocījās nevienādā cīņā ar stiehiju. Viļņi cēla viņu gaisā, meta lejup, sita sejā, ļauni un skaļi smējās ausīs, rāva no rokām rangoutu, svieda apkārt augumu, žņaudza krūtis, vēlās pāri galvai. Dažreiz šķita, ka uzbrucis satrakots pūlis un ar belzieniem svaida viņu no vienas puses uz otru. Viņš smaka, pierijies rūgti sāļo ūdeni, kāsēja, kliedza un tvēra katru mirkli, lai ievilktu krūtīs svaigu gaisu. Jau sen viņš vairs nesajuta savas zābakos uzbriedušās kājas, it kā tās pavisam būtu nokritušas. Augums stinga, pēdējie spēki izsīka, apziņa apmiglojās…

Pēkšņi Juščins ieraudzīja, ka melnajā tālē iedzirkstījās lielgabalu zibšņi, ka prožektoru stari to sašķēla, un nogranda triecieni, no kuriem sadrebēja nakts. Vai tiešām eskadra pagriezusies atpakaļ? Asinssārtie uzliesmojumi tuvojās. Drīz vien garām Juščinarn, kādas divas trīs kabeļtauvas attālu, pa izvagoto jūras virsmu nekārtībā aizslīdēja dīvainas, bezveidīgas ēnas. Viņš sāka svaidīties, auroja, bet melnās ēnas, artilērijas uguns dārdiem grandot, steidzās no viņa arvien tālāk, tumšajā, baigajā neziņā.48

EPILOGS

Astoņarpus mēnešus sabijām gūstā un beidzot sagaidijām laimīgo dienu, kad varējām atstāt Kumamotas nometnes. Pa dzelzceļu mūs aizveda uz ostas pilsētu Nagasaki, kur jau gaidīja Brīvprātīgās flotes tvaikonis «Vladimirs», pietauvots pie mūliņa. Mūsu ešelons tūdaļ izvietojās «Vladimira» plašajās, karaspēka pārvadāšanai speciāli pielāgotajās tilpnēs. Taču tvaikonis nostāvēja ostā vēl dažas dienas, uzņemdams pilnu normu dzīvās kravas. Pasažieri lielāko tiesu bija matroži un pāris desmiti jūras un sauszemes virsnieku.

Krieviju atstājām 1904. gada 2. oktobrī, bet uz dzimteni atpakaļ devāmies 1906. gada janvara beigās.

Cara valdība, lai mums pielabinātos, Nagasaki ostā izmaksāja mums krasta un jūras algu par deviņiem mēnešiem. Gūsta laiku ieskaitīja kā braucienā pavadītu. Ikvienam no mums bija krietna suma naudas. Uz tvaikoņa saņēmām ģērētus puskažociņus, velteņus un aitādas cepures. Ja neieskaita uzturu, tad tā bija pēdējā un galīgā norēķināšanās ar kroni. Pirmoreiz jutāmies cik necik brīvi ļaudis.

Nagasaki pilsēta atrodas gara un plata līča krastā, ko gleznaini šķeļ dīvaini izlocīti fjordi un ielenc kalnu grēdas. Pie ieejas līcī, sargādama to no jūras vējiem, stāv krauji klinšainā Kataboko sala, pinijas kā sarus saslējusi. Līdzās pilsētai rindojās milzīgas doku un kuģu būvētavu celtnes. Līcī skanēja cilvēku balsis, žvadzēja strādājošās vinčas, kūpēja daudzie tirdzniecības kuģu dūmeņi. Lielo okeana tvaikoņu vidū, uz kuriem plīvoja dažādu nāciju flagas, veikli šaudījās sīkās japaņu laivas — funē. Katrai no tām bija spoži lakota, segta kajite, katra dižojās ar piebūvētu smaili un izskatījās pēc ūdensputna ar izstieptu kaklu.

Iepretim pilsētai, Nagasaki līča ziemeļrietumu pusē, klinšainu pakalnu vidū atradās zaļiem kokiem aizaugusi Inosas sādža, kas labi pazīstama krievu flotei. Daudzus gadus pirms kara krievu valdība noīrēja šeit zemes gabalu un uzbūvēja tur laivu šķūni, darbnīcas, hospitāli. Pāri šīm celtnēm valdonīgi pletās Jūrnieku biedrības nams, ko apkalpoja ekonome Amacusana. Biedrībā bija biljarda istaba, bagāta bibliotēka, telpu sienas rotāja admiraļu un virsnieku ģīmetnes. Uz viena pakalna pacēlās divstāvu ēka ar nosaukumu «Ņevas viesnīca». Ciema rietumu galā skuma krievu jūrnieku kapsēta. Virsnieki dēvēja Inosu par krievu sādžu. Kurš no viņiem gan neilgojās turp nokļūt! Tur spēlēja kārtis uz naudu un bezbēdīgi uzdzīvoja. Tas viss, protams, deva japaņiem izcilu materialu mūsu kara flotes organizācijās jautājumu un to ļaužu tikumu pētīšanai, ar kuriem bija gaidāms karš.

No akmenī kaltas kuģu piestātnes, kuras pakāpieni sniedzās tieši ūdenī, sākās pilsētas eiropeiskās viesnīcas un restorāni. Tur, platajās ielās, līdzās nacionalajos kimono tērptiem japaņiem varēja sastapt arī angļus, vāciešus, frančus, krievus, ķīniešus, nēģerus. Skanēja daždažādu valodu čalas. Bet tālāk, aiz eiropeiskā kvartala, cits pie cita cieši piespiedušies, drūzmējās japaņu koka namiņi, viegli būvēti, ne lielāki par divi stāviem, pie kam augšējais bija iekārtots dzīvošanai, apakšējais — tirdzniecībai. Dienā veikalu priekšējās sienas bija atbīdītas un, izkārtnes nelasot, varēja redzēt, ko tur pārdod: bruņurupuča kaula izstrādājumus, izrakstītus vēdekļus, skaistu japaņu porcelānu, raibus zīdus. Radās iespaids, ka staigājam nevis pa šaurām ielām, bet pa izstādes paviljonu un apskatām japaņu mājrūpniecības un fabriku produkciju. Dažas mājas un tempļi bija izklīduši pa kalnu nogāzēm un zaļojošiem pakalniem, piešķirdami pilsētai dekorativu izskatu.

Restorānos, tējas namiņos un netiklības perēkļos skanēja japaņu vai eiropiešu muziķa. Pretim šīm satraucošajām skaņām, maldīga prieka saviļņoti, steidzās ārzemju jūrnieki, kas te ieradušies pāri tālām jūrām un okeāniem, brūni iedeguši un visu ģeogrāfisko platumu vēju šalku pilni.

Japaņi radīja manī izbrīnu. Neredzēju bēdu māktu un drūmu seju ne vīriešiem, ne sievietēm. Šķita, ka viņi vienmēr ir dzīvespriecīgi, it kā dzīve tiem visiem būtu lieliska un viņi visi būtu apmierināti gan ar valsts iekārtu, gan paši ar sevi un ar savu sociālo stāvokli. Taču īstenībā japaņi dzīvo lielā trūkumā, bet ļoti veikli to slēpj. Gluži tāpat maldīgi būtu domāt, spriežot pēc viņu gadsimtos izkoptās pārmērīgās pieklājības un laipnības, ka japaņi ir vismiermīlīgākie ļaudis visā pasaulē.

Ar lielu kāri vēroju raibo pilsētas dzīvi, taču domas man

kavējās pie kādas japaņu meitenes — pie tās, kas palika Kumamotā.

Uzturēdamies gūstekņu nometnē, iepazinos ar japaņu tulku. Viņš teicami runāja krieviski un ļoti mīlēja mūsu literatūra. Dažreiz stundām spriedām par krievu klasiķu un moderno rakstnieku darbiem. Tas mūs tuvināja. Viņš sāka mani aicināt uz Kumamotas pilsētu savā dzīvoklī. Tulkam bija māsa Josije, divdesmit gadu veca jaunava, sīka, bet smuidra, ar ļoti maigu seju un noslēpumainu skatienu starojošajās, melnajās acīs. Mīlestība nerēķinās ne ar rasu atšķirībām, ne ar karu; tā attīstās pati pēc saviem likumiem. Josije, sastopoties ar mani, sākumā bija tramīga kā putns, kas ieraudzījis mednieku tuvojamies, bet, vairākkārt tikušies, sākām tiekties viens pēc otra. Sarunas risinājām ar viņas brāļa palīdzību. Bet, kad noskaidrojās, ka viņa mazliet runā angliski, arī es sāku mācīties šo valodu. Pirmie vārdi un frāzes, ko apguvu, protams, bija apsveikuma vārdi un, protams, par mīlestību. Bet dažreiz, iekvēlojies un vēlēdamies pilnīgāk izteikt savas jūtas, uzrunāju viņu krieviski:

— Mīļā Josije! Ziemeļos, aiz Polārā loka, nakts ir trīs mēnešus gara. Un, kad cilvēks pēc tik ilga laika uz dažiem mirkļiēfti ierauga mazu, zeltainu saules maliņu, viņu pārņem neticama līksme. Bet debess spīdeklis ar katru dienu kāpj arvien augstāk, staro arvien spožāk! Tādas pašas jūtas esmu pārdzīvojis arī es, sastapdams tevi savā dzīves ceļā!

Daudzināju viņu visdzejiskākajos vārdos, kādus vien zināju. Viņa jau gan nesaprata to jēgu. Josije tikai smaidīja ar mazo muti un apaļajām lūpām, un sīkie, mazliet šķībie zobi mirdzēja spoži un balti. Aicinādamas staroja viņas melnās acis, mazliet ieslīpi pastieptas uz deniņiem. Arī es viņu nesapratu, kad, atmetusi atpakaļ galvu ar melnajiem matiem un krāšņo frizuru, viņa strauji kaut ko ierunājās. Japaņu valodā nav burta «1», viņi to aizstāj ar «r». Tāpēc arī Josije, bilzdama manu vārdu «Aļoša», sacīja «Arjoša». Bet, viņas mutes teikts, tas nez kāpēc skanēja sevišķi jauki.

Josijes brālis nelika šķēršļus mūsu mīlestībai. Un, kad es teicu, ka gribu precēt viņa māsu, brālis piekrita arī šoreiz. Varbūt viņu ietekmēja tas, ka Josije bija bāra bērns. Krievijā atgriezties, būdams politisks noziedznieks, nedrīkstēju. Izmantojot emigranta-narodovoļca ārsta Ruseļa palīdzību, kopā ar tik jauku draugu kā Josiji cerēju iekārtot savu dzīvi. Pamatīgi iemācīšos angļu valodu, iestāšos par matrozi uz tirdzniecības kuģa, un dzimtene man atkal būs pieejama politiskam darbam. Tā man tēlojās nākotne, jo jaunība, apreibusi no laimes ilūzijām, neprāto par šķēršļiem, iekām ar pieri neieskrien sienā.

Vēlā rudenī Japanā no Krievijas pienāca vēsts par politisko

noziedznieku amnestiju. Tas pagrieza manu dzīvi uz citu pusi: drīkstēju atgriezties dzimtenē. Pēc ilgas šaubīšanās nolēmu šķirties no Josijes.

Dienu pirms aizbraukšanas aizgāju pie viņas atvadīties. Viņa sagaidīja mani ar līksmu smaidu un šķila sevišķi valdzinoša savā zilajā zīda kimono ar platu, izrakstītu lenti uz muguras. Jau iepriekš biju iegaumējis frāzes no japaņu un angļu valodas pašmācības grāmatām un ar pūlēm izskaidroju, ka aizbraucu uz Krieviju, bet, tā kā tur ir revolūcija, tad viņu sev līdzi ņemt nevaru. Josijes šaurie pleci nodrebēja, viņa pacēla platās kimono piedurknes, it kā gribētu aizlidot, bet palika uz vietas. Pāri spožajām, melnajām acīm kā aizkari nolaidās plakstiņi ar biezo skropstu bārkstīm, šaurajās spraugās paslēpdami asaras. Bet tūdaļ viņa pavērsās pret mani un aši aši kaut ko vītcroja savā valodā, varbūt lādēdama mūsu pirmo tikšanos, un raudzījās manī, gan sirsnīgi lūgdama, gan naida pilna. Pēc tam metās man ap kaklu.

—  Arjoša! — noskanēja viņas īpatnējā rīkles balss, iekveldinādama manu sirdi.

Sīka un viegla — viņa bija spēcīga ar savu smaidu, ar starojošām acīm un ar visu savu garīgo seju. Viņa apvija manu gribu, kā liana apvij koku. Mūsu šķiršanās izvērtās neciešamās mokās. Aizejot no Josijes, man šķita, ka savās krūtīs saplosu dzīvus audus.

Tagad biju jau tālu no Josijes, trokšņainajās Nagasaki ielās, bet manā apziņā arvien vēl sanēja līdz galam neizdziedātā mīlas dziesma.

Negaidot pie mums uz tvaikoņa «Vladimirs» ieradās inženieris Vasiļjcvs. Viņš apmetās kajitē. Mēs bieži tikāmies: reizēm gājām pie viņa, reizēm viņš nokāpa pie mums tilpnē. Kāri klausījāmies, kad viņš stāstīja, kas pēdējā laikā notiek Krievijā.

Reiz vakarā ilgi nosēdējām Vasiļjeva kajitē. Valodas ievirzījās par admiraļiem. Viņš bija ticies ar Rožestvenski.

—   Nu, kā jūtas Cusimas kaujas varonis? — bocmanis Vojevodins jautāja, pietvīcis no izdzertās tējas.

Vasiļjevs sāka rosīgi stāstīt:

—   No ievainojumiem izārstējies, bet joprojām tikpat bargs kā agrāk. Jābrīnās par vienu: Rožestvenskis pārliecināts, ka Cusimas kaujas laikā mums esot uzglūnējusi arī angļu eskadra, kas it kā atradusies pie Veichaivejas. Angļu eskadrai bijis pavēlēts būt gatavai un gadījumā, ja mēs japaņus uzvarētu, jūrā mums uzbrukt.

—   Vai tiešām tas varētu būt? — brīnījos, jautājoši vērdamies stāstītāja sejā.

—   Tāda muļķība piedodama kara kuģa atejas uzraugam, bet ne admiralim, — Vasiļjevs atbildēja, ironiski smīnēdams. Viņš pievirzīja mums tuvāk cepumus un turpināja:

—   Arī man ar Rožestvenski iznāca sadursme. Admiraļa ausīs bija nonākušas valodas, ka virsniekiem es lasot atmaskojošus referātus par Cusimu. Ar štaba amata personu palīdzību viņš mēģināja pārvilkt mani savā pusē un pielabināties, bet tas viņam neizdevās. Es pie viņa neierados. Admirālis klusībā kļuva pret mani ļauns. Bet, kad viens virsnieks bija viņam pasūdzējis, ka es pazīstoties ar ārstu Ruseli un saņemot no viņa revolucionāru literaturu, Rožestvenskis jau oficiāli uzaicināja mani pie sevis. Aizgāju pie viņa civiltērpā. Mans neatkarīgais izskats tūdaļ radīja viņā dusmu lēkmi. Viņš pat nespēja parunāt. Tikai piedraudēja ar cietokšņa sodu, ja es atgriezīšoties Pēterburgā.

—   Acīm redzot Rožestvenskis domā izkļūt sausā pat no tik dziļiem ūdeņiem kā Japaņu jūras, — es iespraucos.

—   Tieši tā, — Vasiļjevs iesmējās. — Mani jau nu viņš nenobiedēja, bet daudzi flotes virsnieki arvien vēl mazliet baidās no viņa. Virsnieku iebiedēšanai varen asprātīgu manevru izgudrojis admiraļa piekritējs — otrā ranga kapteinis Semjonovs. Sagūstīto virsnieku vidū viņš nemitīgi izplatīja baumas, ka Rožestvenskis atkal būšot Galvenā jūras štaba priekšnieks. To visu darīja tādēļ, lai neviens neuzdrošinātos atmaskot eskadras komandiera rīcību…

Turpmākajā sarunā ar Vasiļjevu noskaidrojās, ka tad, ja 2. eskadra arī sasniegtu Vladivostoku, Rožestvenskis atteiktos to turpmāk komandēt, uzdodamies par slimu. Jau ilgi pirms Cusimas kaujas viņš to paziņojis ar telegramu jūras ministrijai. Viņa vietā iecelts viceadmirālis Biriļevs. Tas bija kārtējais cara troņa ieliktenis. Viņam jāturpina Rožestvenska darbs un jāizcīna impērijai slavas pilna uzvara austrumos. Ar tādiem uzdevumiem viņš 12. maijā atstāja galvaspilsētu. Visi Pēterburgas varas vīri sapulcējās dzelzceļa stacijā un ar lielu pompu izvadīja Biriļevu un viņa štābu uz Tālajiem Austrumiem. No Pēterburgas un Kronštates Znamenskas laukumā un stacijas peronā saplūda milzums jūrnieku, admiraļu, kapteiņu, jaunu virsnieku. Ieradās arī augstākās sabiedrības un flotes virsnieku dāmas. Biriļevs pēc izskata bija mundrs un enerģisks, pa labi un pa kreisi viņš ardievojās no grezni tērptiem augstmaņiem un viņu dāmām, kas kā neprātīgi sauca viņam «urā!». Dāmas sniedza admiralim krāšņus puķu pušķus, svētīja viņu ar svētbildēm. Pavadītāju acīs saskrēja patriotiskas jūsmas asaras. Vispārēji uzvaras novēlējumi korī skanēja līdzi vilcienam, kas devās tālajā ceļā gūstīt slavu. Dienās, kad mēs pārdzīvojām drausmīgo katastrofu pie Cusimas salas, jaunais eskadras komandieris ar savu štābu joņoja uz Vladivostoku. Salonvagonā admiralis fantazēja, kā iepretim Zelta Ragam pie apvāršņa parādās viņam uzticēto jūras spēku uzvarām vainagotie kuģi. Viņš jau prātoja, cik kuģu no 2. eskadras trīsdesmit astoņiem vimpeļiem paliks viņa rīcībā. Biriļevs sapņoja, kā viņš, pārņēmis 2. eskadras komandēšanu, dragās japaņus jūrā, un līdz ar to radīsies iespēja pāriet uzbrukumā arī mūsu sauszemes karaspēkam. Un cik daudz jaunu ordeņu pievienosies plašajai kolekcijai, kas jau gozējās viņam pie krūtīm! Varbūt fantazijā jau spīguļoja arī zelta zobens, ko cars viņam uzdāvinās par spožo uzvaru. Viņa, kā ģeniālā flotes vadoņa slava nodārdēs pa visu pasauli! Taču cik liela bija vilšanās, kad Vladivostokā ieradās nevis eskadra, bet tikai trīs kuģi: mīnu kuģi «Groznijs» un «Bravijs» un militāri pilnīgi nevērtīgais 2. ranga kreiseris «Almazs», pārbūvēts no cara vietvalža Aleksejeva kādreizējās jachtas. Biriļevs bija spiests steigšus ar ātrvilcienu atgriezties Pēterburgā.

Vasiļjevs noslēgumā piebilda:

—   Jūs visi zināt, cik vāja bija mūsu eskadras materialā daļa. Kopā ar citiem dūžiem par to jāatbild arī Biriļevam. Bet viņš tiesai nav nodots. Vēl vairāk — šī jūras vabole pamanījusies ierāpties jūras ministra amatā. Tā varēja notikt tikai Krievijas apstākļos.

īsu brīdi pirms «Vladimira» došanās jūrā inženieris Vasiļjevs ar ziņnesi paaicināja mani uz savu kajiti. Iegājis redzēju, ka viņš steidzīgi kravā mantas čemodānā. Es vaicāju:

—   Kas noticis, Vladimir Poliektovič? Kur jūs tā steidzaties?

—   Stāvoklis kļuvis citāds. Būs jāšķiras no jums. Izrādās, ka virsnieki ceļa naudu saņem šeit, Nagasaki pilsētā. Alums visiem dotas tiesības atgriezties dzimtenē patstāvīgi. Daudzi izvēlējušies maršrutu pār Indijas okeānu. Arī es izmantošu radušos izdevību. Tieši no Japanas ar kuģi laidīšu pāri Klusajam okeanam uz Ziemeļameriku. Pēc tam šķērsošu Atlantiku. Tādā veidā noslēgsies mans ceļojums ap zemeslodi.

—  Jums ir laimējies! — es iesaucos.

Vasiļjevs sniedza man papīra lapiņu, aprakstītu ar viņa noteikto rokrakstu, un teica:

—  Te jums būs mana tēva adrese. Nododiet to uzticamiem biedriem un atzīmējiet man viņu adreses! Rakstiet! Mēs nedrīkstam cits citu pazaudēt. Bet tagad ejiet un sapulcējiet apakšā biedrus! Es tikai norēķināšos un tūdaļ nokāpšu pie jums.

—   Klausos!

Viss tika izdarīts, kā Vasiļjevs lika. Sapulcējāmies kādā priekšgala tilpnes klājā. No «Orjola» komandas bija kurinātājs

Baklanovs, mašīnu kvartirjers Gromovs, mašīnists Cunajevs, tilpņu vecākais Osips Fjodorovs, feldfebelis Aļurzins, bocmanis Vojevodins, galvanieri Starevs, Golubevs, Alfcrenko un daudzi citi. Inženieris Vasiļjevs pastāstīja mums par Krieviju pēdējos jaunumus, ko bija izlasījis angļu avīzēs. Pēc tam, balstīdamies uz faktiem, sāka tēlot Krievijas pašreizējo notikumu ainu. Tas viss mūs ļoti satrauca. Raudzījos viņā un brīnījos, cik lieliski viss viņam piestāvēja: gan tumšzilais uzvalks, gan baltā, stērķelētā apkaklīte ar tauriņā sasietu, melnu kravati, gan koši nospodrinātās, dzeltenās kurpes. Tāda pati akuratība bija raksturīga arī visām Vasiļjeva domām un rīcībai. Ikviena viņa frāze bija noteikta un skaidra, it kā viņš lasītu no grāmatas. Sācis runāt par Cusimas kauju, viņš galvenokārt centās parādīt mūsu sakāves iemeslus. Man šie iemesli jau sen bija zināmi. Sasumēti un atmiņā nostiprināti, tie stāvēja acu priekšā, it kā ar trekniem burtiem papīrā iespiesti.

Krievu eskadra bija gandrīz divreiz vājāka par japaņu floti. Bet ne jau tas bija galvenais mūsu eskadras boja ejas cēlonis. No krievu jūras karu vēstures varētu minēt bezgala daudz piemēru, kur techniski vājākas un skaitā mazākas krievu flotes vienības, tomēr sakāvušas pretinieku. Taču minēšu tikai vienu maz pazīstamu gadījumu, kas raksturo krievu jurniekus. 1773. gada 23. jūnijā jūras kaujā pie Balaklavas divi krievu kuģi — «Karona» un «Taganroga», apbruņoti ar trīsdesmit diviem lielgabaliem, pilnīgi sakāva turku floti, kurā bija divi lieli kuģi ar piecdesmit diviem lielgabaliem katrā un divas šebekas ar piecdesmit lielgabaliem. Krievus komandēja holandietis, pirmā ranga kapteinis Johans Heinrichs van Kinsbergens. Jūsmodams par krievu jūrnieku varonību, viņš atstājis savos memuāros zīmīgu ierakstu:

«Ar tik brašiem vīriem es pat sātanu izdzītu no elles!»

Pie Cusimas bija ne mazums drosmīgu un daudz pieredzējušu komandieru, bet viņu vērtīgā iniciativa nekādi netika izmantota, vēl ļaunāk — to bremzēja neapdāvinātie augstākie priekšnieki. Un vispār mūsu eskadra bija pilnīgi nesagatavota lielai kaujai. Tikai prātu zaudējusi valdība varēja sūtīt šādu eskadru tik tālā ceļā pretim ļoti stipram ienaidniekam.

Arī dienesta organizacija mums bija pilnīgi nederīga.

Nerunājot jau par to, ka mūsu eskadra sastāvēja no dažādu tipu kuģiem, kas īstenībā bija muzejā novietojamu retumu bars, jaunākos un ātros kuģus mēs sarindojām vienā kolonā ar vecajiem un lēnajiem un līdz ar to arī ātro kuģu gaitu samazinājām līdz deviņiem mezgliem.

Mūsu bruņu kuģi bija pārkrauti un ar bruņām tik dziļi iegrimuši ūdenī, ka tie vairs nebija bruņu kuģi, un neaizvāktās laivas un koka priekšmeti, kajitu koka apšuvumi un mēbeles deva vielu ugunsgrēkiem, kas mums nodarīja daudz posta.

Līdzi paņemtie nevajadzīgie transporttvaikoņi tikai apgrūtināja kaujas kuģu kustības.

Japaņiem katrā tornī, katrā kazematā bija tālmērs, bet mums visā kuģī tie bija tikai divi. Un visa mūsu artilērija ar vāji uzliesmojošiem degļiem, ar nesprāgstošiem šāviņiem, ar nepareizām tabulām, ar nederīgiem torņiem, ar slikti iekārtotiem un neapgūtiem optiskiem tēmēkļiem, ar neapmācītiem komendoriem pretiniekam bija pilnīgi nekaitīga.50

Kaut kāds saliedējurns starp virsniekiem un matrožiem izveidojās tikai tieši pirms kaujas, kopīgo briesmu radīts, bet līdz tam visu eskadras organismu postīja nikns šķiru naids, ko priekšniecība it kā nemaz nemanīja.

Lai izlauztos uz Vladivostoku, nekādā gadījumā nedrīkstēja doties pa Korejas šaurumu, kur japaņiem bija novietotas galvenās jūras spēku bāzes.

Eskadra, tuvojoties Cusimas salai, neizdarīja nekādu izlūkošanu un pilnīgi ignorēja pretinieku, it kā mēs brauktu uz parādi.

Ne vien kuģu komandieri, bet arī jaunākie flagmaņi, kontradmirāļi, nebija iepriekš informēti par gaidāmās kaujas stratēģisko un taktisko situāciju. Neviens mūsu priekšnieks nezināja, kādus operativus plānus izstrādājis eskadras komandieris Rožestvenskis, un daudzi pat šaubījās, vai viņam vispār bijuši jel kādi plāni. Jūras karu vēsturē šāds gadījums bija izņēmums.51

Noskaidrojās arī tas, ka piecarpus stundu ilgajā dienas kaujā, kad izšķīrās cīnītāju liktenis, neviens admiralis eskadru nav komandējis. To vadījuši, kas vien pagadījušies: virsnieki, kuru vārdi nav zināmi, bet dažreiz ari matroži.

Pietiktu jau viena minētā iemesla, lai 2. eskadru novestu pie sakāves. Bet visi kopā šie iemesli noveda pie pilnīgas sagrāves. Daudziem matrožiem tas viss kļuva zināms tūlīt pēc kaujas. Taču tagad no inženiera Vasiļjeva uzzinājām jaunus faktus. Visvairāk viņš mūs pārsteidza ar abu pušu artilērijas uguns salīdzinošo tabulu:

— Lūk, cik šāvienu raidīja viena un otra puse vienā minūtē: krievu eskadra simt trīsdesmit četrus, japaņu eskadra — trīssimt sešdesmit. Krievu eskadra vienā minūtē izsvieda divdesmit tūkstošus mārciņu metala, japaņu eskadra — piecdesmit trīs tūkstoši mārciņu. Bet, kas attiecas uz sprāgstvielām, ar kurām šāviņi bija pildīti, tad starpība iznāk gandrīz neticama. Krievu divpadsmitcollu šāviņā bija piecpadsmit mārciņas piroksilina, tādā pašā japaņu šāviņā — simt piecas mārciņas šimozas. Krievu eskadra vienā minūtē izsvieda piecsimt mārciņu sprāgstvielu, japaņu — septiņi tūkstoši pieci simti mārciņu. Bet, biedri, arī tas vēl nav viss! Pati šimoza kā sprāgstviela ir daudz spēcīgāka nekā piroksilins.

Vasiļjevs pārlaida klausītājiem skatienu, it kā pārbaudīdams, kadu iespaidu radījuši šie skaitļi, un turpināja:

— Biedri, kas tad mums no tā jāsecina? Patvaldnieciskā Krievija ar savu feodālo kārtību, ar neārstējamām despotiskās iekārtās kaitēm nav izturējusi kaujas laukā eksāmenu. Tam viņa kļuvusi pārāk veca un vārga. Kas vainīgs mūsu sakāvē? Vainīga visa valsts sistēma. Cusimu taču piedzīvojām ne tikai Korejas jūras šaurumā. Nē, Cusimu mēs pietiekami esam izbaudījuši arī sauszemes frontēs. Varbūt ne tik spilgti, bet Cusima izpaužas arī mūsu dzelzceļos, ari rūpnīcās, arī kuģu būvēšanā, arī izglītības laukā, arī visā mūsu nomāktajā un bezjēdzīgajā dzīvē. Taču lai Japana nežvadzina savus ieročus! Tā nav uzvarējusi darba tautu, bet tās satrunējušo un visiem apnikušo valdību. Otru šādu uzvaru viņa vairs nesagaidīs, ja Krievijā pie varas nāks citas šķiras pārstāvji. Bet pagaidām Japana mūsu darbu tikai veicinājusi. Viņa atvērusi acis uz īstenību pat vistumšākajiem ļaudīm. Mūsu laime, ka kareivji durkļus un šautenes pavērsuši uz otru pusi — pret tiem, kas viņus sūtījuši bezjēdzīgā nāvē. Karš ir beidzies ar revoluciju. Mūs, kas esam pārdzīvojuši Cusimu, nekas vairs nevar iebiedēt…

Sirēna pūta, ziņodama, ka kuģis tūlīt aties.

Vasiļjevam vairs nebija laika runāt. Paņēmis no manis biedru adreses, viņš devās augšā pa trapu, un simtiem ļaužu viņu pavadīja ar, aplausiem. Pēc dažām minūtēm ar čemodānu rokā viņš izgāja no savas kajites uz augšējā klāja. Tikko Vasiļjevs nokāpa uz ostas mūliņa, kuģis sāka attauvoties.

Tvaikonis «Vladimirs» izgāja atklātā jūrā un uzņēma kursu uz Vladivostoku. Ziemeļu vējš pastiprinājās, kuldams viļņus putās kā rūgstošu brāgu. Pelēkos, izpluinītos baros uz dienvidiem joņoja mākoņi.

Viens pats ilgi stāvēju grīdumā. Par spīti saltumam negribējās kāpt lejā. Pēdējo reizi raudzījos uz gaistošajām Nagasaki augstienēm. Varbūt nekad vairs negadīsies pabūt šai mūžzaļo augu, ziedošo krizantēmu un dejojošo geišu zemē, kurā smaidu ir tikpat, cik noslēpumainības.

Diena dzisa. Japanas krasti kļuva arvien neskaidrāki, saplūzdami ar dūmakaino apvāršņa malu. Tālu aiz muguras gādīgi zibsnīja bākas uguntiņa.

Nosalis nokāpu starpklājā, kur skanēja balsis. Runāja par ģimenēm un mīļākajām, par karu un revoluciju. Jautri spēlēja harmonikas, kuru skaņām pievienojās kāda matroža pārgalvīgie svilpieni. Daži vīri dziedāja častuškas.

Sāņus no dziedātājiem un harmoniku spēlētāja savrup bija sablīvējusies liela matrožu grupa. Tie cieši spiedās virsū cits citam un centās pievirzīties tuvāk kādam flotes apakšvirsniekam. Balstīdamies uz kruķa, viņš tiem kaut ko stāstīja, un klausītāji, kaklus izstiepuši, šķiet tvēra katru viņa vārdu. Daži kaut kam draudēja.

Piegāju pie šās grupas. Tagad labi varēju saredzēt runātāju, apmēram divdesmit septiņus gadus vecu, garu puisi ar kumpainu degunu un koka stumbēnu kreisās kājas vietā. Apakšvirsnieka milzīgais augums bija izdilis un dzīslains, bet tajā tomēr varēja manīt lielu spēku. Viņš nemitīgi kustējās, gan traukdamies uz priekšu, it kā dotos virsū klausītājiem, gan pasviezdamies atpakaļ. Puisis bija ļoti satraukts. Lielās, pelēkās acis aiz biezajām skropstām bija iekaisušas, un, lūkojoties klausītājos, tās grozījās kā spožas bumbiņas. Skanīgi un skarbi kā klabekļa sitienus viņš skaldīt skaldīja savus vārdus.

—   Redziet, kā viss apgriezies! Niknākie ienaidnieki sākuši aizstāvēt krievu admiraļus un virsniekus. Ātri saostījušies.

Kāds viņu pārtrauca:

—   Kas tev ar kāju gadījās? Vai šāviņš norāva?

—   Kur nu, tikai šķemba bija kaulu iedragājusi. Kājas dēļ jau arī esmu nokļuvis pie jums uz «Vladimira». Mūs, slimos, kopā ar portarturiešiem pašus pirmos sāka sūtīt uz mājām. Iesēdināja tvaikonī «Voroņeža». Tur tad arī iznāca tā putra ar admirali Rožestvenski, kaut velns viņu būtu nodīrājis no galvas līdz papēžiem! Un sākās ar to, par ko jums jau stāstīju. Bet es saslimu vēl smagāk, un mani aizveda uz krievu jūras hospitāli, kas atrodas Nagasaki pilsētā. Pusi kājas nošņāpa. Te vēl divi «Voroņežas» puiši brauc kopā ar mani. Arī viņi bija hospitālī tad pat, kad es.

Invalids mani ļoti ieinteresēja, un tai pašā vakarā sastapos ar viņu divatā. Viņš minēja savu vārdu — ierindas kvartirjers Kuzņecovs. Ļoti uzmanīgi noklausījos invalida stāstu, kā viņš kļuvis par revolucionāru. Pirms kara un pašā kara sākumā Kuzņecovs bijis izdarīgs un uzticams apakšvirsnieks. Viņu neietekmējušas ne aģitatoru runas, ne aizliegtā literatūra, ko pagrīdnieki izplatījuši matrožu vidū. Par revolucionāru viņu padarījuši admiraļi un ģenerāļi, mūsu karaspēka un flotes sakāves vaininieki. Bet viņš, kā dzimtenes patriots sāpīgi pārdzīvodams kara neveiksmes, beidzot atskārtis, ka augstākā virspavēlniecība nav pratusi krievu matrožu un kareivju varonību virzīt uz uzvarām.

Tas viņu ārkārtīgi sadusmojis. Būdams sašutis par augstākajiem virsniekiem, viņš pamazām nok|uvis līdz mežonīgam naidam pret visu cara režimu.

Pie mums pienāca divi Kuzņecova biedri, kas kopā ar viņu aizkavējušies hospitāli un tagad brauca mājup ar «Vladimiru». Novirzīju sarunu uz citu tematu un nepacietīgi sāku visiem trim taujāt par apbrīnojamo notikumu uz tvaikoņa «Voroņeža». To, ko viņi pastāstīja, vēlāk man apstiprināja arī daži revolucionāri noskaņoti virsnieki. Aprunājoties ar šiem virsniekiem, noskaidroju vēl vairākus citus faktus, kas matrožiem nevarēja būt zināmi. Vispār aculiecinieki man sīki jo sīki attēloja «Voroņežas» notikumu.

Pēc Krievijas un Japanas miera līguma ratifikacijas adiniralis Rožestvenskis un gūsta kritušie kuģu komandieri saņēma no Pēterburgas caur Francijas konsulu atļauju: «Atgriezties pēc vēlēšanās.» Nenogaidot krievu kuģus, viņi tūlīt ar jebkuru ārzemju tvaikoni varēja braukt mājās apkārtceļā cauri Eiropai. Bet, baidīdamies no visas pasaules nicinājuma un no ārzemju avīžu korespondentiem, admiralis atteicās izmantot šo atļauju. Viņš gaidīja tik ilgi, kamēr Tokijā ieradās gūstekņu pieņemšana» komisija ar ģenerālmajoru Daņilovu priekšgalā. Komisija brauca cauri Kioto pilsētai, kur mitinājās Rožestvenskis un viņa staba virsnieki, taču viņus ne vien neapciemoja, bet pat neaizsūtīja viņiem kādu vēsti, ne pa pastu, ne pa telegrāfu. Admiralis par šādu nevērību jutās sašutis un stipri nervozēja. Un tomēr tam bija jāgriežas pie Daņilova ar lūgumu — aizvest viņu uz Vladivostoku ar pirmo krievu tvaikoni. Lūgumu ievēroja. Rožestvenskis ar savu štābu, admiralis Virens ar flagvirsnieku un viens armijas ģenerālis novietojās Brīvprātīgās flotes tvaikonī «Voroņeža», kas bija ieradies Kobē. Ar šo pašu tvaikoni no gūsta mājup brauca kādi piecdesmit virsnieki un apmēram divarpus tūkstoši matrožu un kareivju. «Voroņeža» izbrauca no Kobes 3. novembrī.

Tvaikoņa tilpnes bija pārpildītas un smacīgas. Ļaudis kāpa uz augšējā klāja un novietojās tur no kuģa smailes līdz pūpei. Pat diezgan jestrais ziemeļrietumu vējš nespēja viņus padzīt. Šeit bija viegli elpot un, galvenais, — priecīgi kļuva, apzinoties, ka beigusies ilgā nīkšana gūstā. Šķita, ka sākumā visiem bija tikai viena vēlēšanās — drīzāk nokļūt kādā krievu ostā. No milzum lielā skursteņa vēlās melnu dūmu mutuļi, zem pūpes saspringti griezās dzenskrūves, deldējot attālumu līdz dzimtajai zemei.

Admiralis Rožestvenskis jutās mundrs. Cusimas kaujā dabūtie ievainojumi sāka jau sadzīt, nosvilusi bārda arī bija atauguši. Vēl gūsta saņēmis laipnu cara telegramu, Rožestvenskis devās

atpakaļ uz Krieviju, cerēdams, ka viņam atkal uzticēs Galvenā jūras staba priekšnieka augsto amatu.

Uzvilcis privātā cilvēka mēteli un uzlicis galvā zīda cepu-* rīti, kādas valkā profesori, viņš izgāja uz klāja pastaigāties. Bet šeit nu sākās tas, par ko stāstīja kvartirjers Kuzņecovs. Agrāk, pirms Cusirnas, matroži un kareivji, ieraudzījuši admirali, vienā mirklī būtu pielēkuši kājas un, izstiepušies ka stīgas, sastingtu uz vietas. Bet tagad daži neverīgi stāvēja, citi sēdēja kā nu kurš, un vēl citi vāļājās pa klāju. Neviens no viņiem admirali nesveicināja, un nebija manāms, ka tie kaut mazliet no viņa baidītos, šķita, ka Rožestvenskis tagad būtu tāds pats matrozis vai kareivis kā viņi.

Rožestvenskim uzreiz izgaisa labā oma, viņš aizsvilās un, dūres kratīdams, sāka bļaut tik stipri, it kā daudzus gadus būtu kalpojis par lopu dzinēju:

—  Aizvākt šos netīros salašņas! Tūliņ pat, nekavējoties! Lai neviena lopa vairs nebūtu šeit! . ..

Un, nenogaidījis kuģa priekšniecības ierašanos, viņš pats metās virsū tiem, kas sēdēja vai gulēja uz klāja, un dzina viņus prom ar belzieniem. Admirālis to darīja tik dziļā pārliecībā par savu varenību, it kā viņa dzīvē nebūtu bijis ne Hulles incidenta, ne Cusimas, ne kauna pilnās padošanās ienaidniekam bez neviena šāviena. Kā redzams, nelikdamies ne zinis par revoluciju un par pilnīgo nobankrotēšanu eskadras komandiera amatā, viņš joprojām apzinājās sevi par tādu pašu visvarenu priekšnieku, kāds bija agrāk. Matrožiem un kareivjiem šāda rīcība bija pilnīgi negaidīta, un varbūt tāpēc tā viņus tik ļoti apmulsināja. Nekārtīgā pūlī tie drāzās uz kuģa priekšgalu, un vienā mirklī viss pusgrīdums bija tukšs. Kad uz admiraļa kliedzieniem atsteidzās kuģa virsnieki, viņš, blenzdams uz tiem caur pieri, norūca:

—   Puņķu tapas, ne priekšnieki! Izlaidušies ar to revoluciju.

Un aizgāja savā kajitē, ko viņa vajadzībām bija atbrīvojis

kuģa komandieris — otrā ranga kapteinis Sišmarevs.

Iespējams, ka pēc šā gadījuma Rožestvenskis jutās ar sevi apmierināts. Viņa vara, kam bija tik liela ietekme masās, vēl nav zaudējusi savu spēku! Bet viņš nebija iedomājies, ka kara un gūsta laikā ļaudis pārvērtušies un ne jau katrreiz izdosies sasniegt šādu efektu. Portarturā matroži un kareivji bija uzzinājuši, ar kādu stulbumu, par savu dzīvību trīcot, viņus vadījusi augstākā pavēlniecība. Admirālis Aļeksejevs, ģenerālis Steselis un citi cara ielikteņi nevis karojuši, bet tikai apgānījuši krievu ieroču slavu! Viņu vainas dēļ kritis cietoksnis un gājuši bojā kuģi. Viņu vainas dēļ desmitiem tūkstošu biedru, veltīgi cīnīdamies, ieguvuši mūžīgu mieru jūras dzelmē un brāļu kapos.

Viņu vainas dēļ triumfē ienaidnieks. Matroži un kareivji bija uzzinājuši visu arī par pašu Rožestvenski. Bet gūsta laikā revolucionāri un nelegālā literatūra vēl vairāk bija modinājusi viņu apziņu.

Vēsts par Rožestvenska rīcību izplatījās pa visu kuģi. Tilpnēs ļaudis kļuva nemierīgi. Bet, saulei rietot, kad sāka dalīt vakariņas, visi plūda uz augšējo klāju. Biezputra bija vārīta no rūgteniem putraimiem. Ešelons tai pat nepieskārās. Sacēlās troksnis, bija dzirdami priekšniecībai adresēti draudi. Matrožu un kareivju vidū radās oratori, kas, augstak pakāpušies, teica runas. Tvaikoņa komandieris — otrā ranga kapteinis Sišmarevs tik tikko spēja nomierināt vīrus, apsolīdamies izsniegt citas vakariņas. Uzskatīdams strīdu par nokārtotu, viņš aizgāja uz savu tiltiņu. Bet ļaužu masu satrauca jau cits jautājums — svarīgāks nekā biezputra. Uz tiltiņa pie komandiera ieradās ešelona delegāts un sāka runāt par revoluciju. Bet pēc tam viņš pieprasīja, lai Rožestvenskis vairs neuzdrošinātos tik rupji izturēties pret matrožiem un kareivjiem.

Vakarā, baidīdamies tumsā doties cauri Simonosckas šaurumam, tvaikonis pie tā ieejas izmeta enkuru.

Vēlu naktī pa augšējo klāju gāja kvartirjers Kuzņecovs, balstīdamies uz sava smagā kruķa. Viņam līdzi soļoja kādi desmit matroži un kareivji. Kreiso kāju viņš nelaida pie zemes: ievainota un neizārstēta, tā pēdējās dienās bija sākusi strutot un jau metās melna.

—  Turies drošāk, mēs tepat būsim! Ja kas vai kā, viss ešelons tevi aizstāvēs, — biedri viņam piekodināja.

—   Nešaubieties! Pasniegšu viņam tīru patiesību kā bifšteku sudraba bļodā, — Kuzņecovs pārliecināti atbildēja.

—  Tā, tā! Un sinepes uztriep labi biezi!

Biedri palika uz klāja, bet viņš viens devās uz kapteiņa kajiti. Izrādījās, ka durvis nav aizslēgtas. Kvartirjers iegāja un apstājās pie sliekšņa, smagi elpodams, it kā būtu nostaigājis garu coļu un stipri noguris. Admirālis izģērbies gulēja kojā un lasīja grāmatu. Viņš pagrieza galvu uz durvju pusi un, pārlaidis invalidam aizdomu pilnu skatienu, jautāja:

—   Kā tev vajag?

—   Parunāt gribu ar jums, — Kuzņecovs kā skaldīt noskaldīja.

—   Par ko?

—   Par jūsu nekrietno izturēšanos.

Tik apvainojošu atbildi un vēl no matroža admiralis dzirdēja pirmoreiz mūžā. Viņš sarāvās un, kā atsperes grūsts, uzsitās kojā sēdus. Sākumā viņa seja pauda ārkārtīgu izbrīnu, pēc iam tā pietvīka tumši sārta. It kā aizrijies viņš nošņāca ar sašķiebtu muti:

—   Pakāršu pie rājas…

Kuzņecovs paspēra soli uz priekšu un, izaicinoši lūkodamies admiralim acis, ierunājās vēl noteiktāk:

—   Ekselence, ne tik strauji, ka nepaslld kāja un nenolaužat kaklu!

Varēja domāt, ka admiralis gāzīsies virsū pārdrošajam vīram un uz vietas to nositīs. Bet notika kaut kas brīnumains: admiralis palika, kur bijis, it kā kvartirjera smagais skatiens būtu to pienaglojis. No pusgrīduma Rožestvenskim izdevās padzīt simt cilvēku, bet šeit viena paša invalida priekšā baigā izbrīnā sastinga viņa melnās acis un atkārās apakšējais žoklis.

Kuzņecovs paspēra vēl vienu soli uz priekšu un laida vaļā:

—   Kas jums devis tiesības piekaut ļaudis uz klāja? Vai šeit, tvaikonī, savējos vieglāk sist nekā kaujā japaņus? Gļēvulis!… Apgānījis visu floti, iegrūdis negodā dzimteni un līdz šim vēl neesat aiz kauna jūrā ielēcis!… Atnācu jums pateikt — vācieties prom no «Voroņežas»! To prasa viss ešelons!

Admiralis klusējot klausījās kvartirjerā, it kā viņu lomas būtu mainījušās.

Uz Kuzņecova kliedzieniem saskrēja virsnieki. Viņi ar pūlēm pierunāja Kuzņecovu likt admirali mierā. Aizejot no kabines, invalids skarbi sacīja, it kā griezdamies pie sava apakšnieka:

—   Ekselence, neaizmirstiet manus vārdus!32

Tvaikonī virsnieki jutās sliktāk nekā japaņu gūstā. Tikai pieci no viņiem bija apbruņoti ar revolveriem. Pēc šās nakts viņi maiņās dežurēja pie kapteiņa kajites, sargādami admirali. Virsnieki bija sapīkuši, ka trīspadsmit šautenes, par kurām matroži un kareivji neko nezināja, paslēptas iesaiņotas. Tās būtu jānes cauri dzīvojamām tilpnēm, bet pašreizējā situācijā šāda rīcība bija riskanta.

No rīta, kad pacēla enkuru, otrā ranga kapteinis Sišmarevs saņēma slepenu ģeneraļa Daņilova priekšrakstu: «Vladivostokā karaspēka sacelšanas, tāpēc tvaikoni aizturēt līdz īpaša rīkojuma saņemšanai.» «Voroņežu» aizveda uz Modzi un uzvilka karantenas flagu. Ešelonam iestāstīja, ka Kobē parādījies mēris un, lai to neievazātu Krievijā, būšot jāstāv uz enkura tik ilgi, kamēr nepārliecināšoties, ka krievu tvaikonī šās sērgas nav. Taču vēstis par Vladivostokas sacelšanos tomēr bija sasniegušas matrožus un kareivjus, sasniegušas caur tirgotājiem, kuru laivas piestājās pie borta. Nemiers kuģī auga. Pēc dažām stundām «Voroņeža» pacēla enkuru un devās uz Nagasaki. Admirāļi un virsnieki nez kādēļ bija nosprieduši, ka šinī ostā uzturēšanās būšot drošāka.

Komandierim Sišmarevam bija zināms, ka uz tvaikoņa izgatavots sarkanais karogs, kura priekšā matroži un kareivji jau Hamaderē zvērējuši uzticību revolūcijai. Viņš ar nodomu vadija kuģi tuvāk salām. Virsniekiem bija paziņots — ja uzliesmos sacelšanās, tad «Voroņeža» drāzīsies virsu klintīm.

Nagasaki ostā «Voroņeža» noenkurojās, un neviens nezināja, kad tā dosies tālāk. Tas vēl vairāk satrauca ešelonu. Kopš briža, kad Rožestvenskim iznāca sadursme ar matrožiem un kareivjiem, viņu niknums iedegās arvien spēcīgāk. Bet topošā situācijā niknumu vēl iekveldināja, tāpat kā vējš iekveldina ugunsgrēku.

Pirmajās dienās pēc Rožfcstvenska ierašanās uz kuģa pie viņa kajites spēlēja orķestris. Brokastu, pusdienu un vakariņu laikā pūta maršus, polkas, valšus. Mūzikas skaņās klausoties, bija patīkamāk mieloties. Uz flagmaņkuģa «Suvorovs», kas palika jūras dzelmē kopā ar deviņsimt cilvēku dzīvībām, admiralis reti kad ieturēja maltīti bez ragu orķestra mūzikas. Flagmaņvirsnieki bija parūpējušies, lai tāpat būtu arī tagad uz «Voroņežas». Bet pienāca tāds rīts, kad admiralis brokastoja jau bez mūzikas. Rožestvenskis rauca uzacis, kašķējās, bija neapmierināts ar ēdieniem. Un pēkšņi nodārdēja orķestra skaņas, taču šoreiz nevis pie kajites, bet kaut kur tālāk, un, galvenais, — sāka spēlēt marseljezu. Rožestvenskis nezināja, ka muzikanti ar saviem priekšnesumiem pārvietojušies uz baku.

—   Kas tad tas par jaunumu! — pietvīkdams gluži sarkans, iesaucās admiralis un aizsvieda dakšiņu un nazi, kas nošķinda vien uz klāja.

—   Ekselence, matroži ietekmējuši muzikantus, — atbildēja viņa pastāvīgais ziņnesis Pjotrs Pučkovs, kas admirali apkalpoja.

—  Aizvāc to draņķi no manām acīm! — Rožestvenskis skarbi pavēlēja ziņnesim, rādīdams uz šķīvjiem, it kā tajos slēptos galvenais ļaunums.

Kopš tā rīta baks kļuva par visjautrāko vietu uz kuģa. Šeit savu mākslu rādīja gan muzikanti, gan dziedātāju koris, atskaņodami revolucionārās dziesmas. Tai pašā laikā uz klājiem un tilpnēs notika mītiņi, un ļaudis pieņēma priekšniecībai adresētas, skarbas rezolūcijas. Vēlāk bijušie gūstekņi noorganizēja izpildu komiteju, kas pamazām pārņēma varu savās rokās. Baidīdamās, ka kuģa komanda var sabojāt mechanismus un tā aizkavēt gūstekņu nosūtīšanu uz dzimteni, izpildu komiteja izraudzīja no matrožu vidus uzticamus kuģa speciālistus. Tie maiņās dienu un nakti dežurēja elektriskās apgaismošanas stacijā, mašīnu nodaļā, stūrmaņa kabinē un citās kuģa daļās. Beidzot izpildu komitejas pārstāvji paziņoja komandierim:

—    Pietiek muļķot mūs ar mēri! Mēs prasām, lai jau rītdien paceļ enkuru! Ja (o neizdarīs, tad aj)i admiraļi un visi viņu rokaspuiši pārlidos pāri bortam! Bet tvaikoni mēs paši aizvadīsim uz Vladivostoku.

Rožestvenskis vairs nerādījās uz klāja. Taču viņam visu laiku pienesa ziņas par ešelona rīcību. Pēc tās nakts, kad viņa kajite ieradās Kuzņecovs, arī Rožestvenskis pats bija pārliecinājies, ka kuģī izveidojies ļaunāks stāvoklis, nekā varēja gaidīt. Konflikts saasinājās, un tagad bija tikai vienas rūpes — kā izvairīties no briesmām. Matroži un kareivji savās prasībās kļuva arvien drošāki, un izpildu komiteja klaji paziņoja, ka tā gatava noteikti rīkoties. Pret admiraļi bija 2500 matrožu un kareivju, bet viņa pusē tikai virsnieki. Taču arī to vidū sāka rasties ļaudis, kas simpatizēja izpildu komitejai. Tas viss radīja admiralī lielas dusmas. Sākumā bezspēcīgā niknumā viņš tikai rēca un vīstīja dūres, bet vēlāk dīvainā stingumā aprima un nepārtraukti tupēja savā kajite kā āpsis alā. Beidzot admiraļa galvā nobrieda doma. Viņš to uzticēja flagkapteinitn Klapjē de I<olongam, otrā ranga kapteinim Semjonovam un citiem sava staba virsniekiem. Viņa lēmumu visi atzina par pareizu. Admirālis ataicināja kajitē komandieri Sišmarevu un, rīstīdamies traku dusmu lēkmē, klāja vaļā:

—   Ilgāk to ciest nevar! Ziņojiet uz Nagasaki Stemaniin: ešelons sadumpojies! Komiteja draud pārmest mūs pāri bortam. Lai Stemanis manā vārdā palūdz japaņiem bruņotus spēkus. Pienācis laiks nožņaugt šo sazvērestību.

—   Klausos, ekselence!

Pirmā ranga kapteinis Stemanis, gūstekņu pieņemšanas jūras resora komisijas loceklis, atradās krievu jūras hospitālī. Viņa lūgumu japaņu varas iestādes, kā redzams, pilnīgi apmierināja. Vakarā uz «Voroņežas» no Nagasaki ieradās policijmeistars. Satiekoties ar Rožestvenski un tā štaba locekļiem, viņš bija ārkārtīgi laipns. Neparasto misiju viņš pildīja ar sevišķu aizrautību. Japaņiem šis bija negaidīts notikums. Pie Cusimas sakautais un negodā kritušais admiralis ne tikai nebija paslēpis dziļi sirdī vēlēšanos atriebties japaņiem, bet rīkojās gluži otrādi, lūgdams viņiem kā draugiem bruņotu palīdzību. Iznāca, ka ienaidniekam viņš uzticas vairāk nekā saviem matrožiem un kareivjiem. Gaužām delikātiem izteicieniem, runādams angļu valodā, policijmeistars mierināja saniknoto admiraļi:

—   Imperatora policija garantē jums pilnīgu drošību. Gubernators izsauc no Sasebas kara kuģus un no nometnes — karaspēku. Bet pagaidām kārtības uzturēšanai tvaikonī steidzami novietosies mūsu policija.

—   Cik? — Rožestvenskis satraukti apjautājās.

—   Septiņdesmit cilvēku, — policijmeistars atbildēja.

—  Maz, — Rožestvcnskis vīlies piebilda un sadrūma.

Japanis, viņā raudzīdamies, savilka plakstiņus un aši ierunājās:

—   Admirāli, ticiet! Kamēr jūs atrodaties ķeizariskās Japanas ūdeņos, nevienam neļausim jūs aizskart. Dumpinieki nokļūs pie jums tikai pār policistu līķiem.

Otrā ranga kapteinis Semjonovs pārtrauca:

—   Ekselence, ciktāl es saprotu policijmeistara kungu, šie ir tikai pagaidu līdzekļi. Vajadzības gadījumā japaņi var atsūtīt arī karaspēku.

Policijmeistars Semjonovam ceremoniāli paklanījās:

—  Jā, jūs esat mani sapratis pareizi. Mums spēku pietiks. Ja vajadzēs, iznīcināsim visu jūsu dumpīgo ešelonu.

Policijmeistars triumfējoši smaidīja. Viņu pacienāja ar vīnu. Tikai pēc stundas viņš izgāja uz klāja un grīļodamies devās uz trapu.

Nākošajā dienā japaņu policisti novietojās pusgrīdumā, starpklājā un kuģa vadīšanas kabinē. Drīz vien ieradās arī četri mīnu kuģi un, atvēruši torpēdu aparatu vākus, kreisēja ap «Voroņežu». Jebkurā mirklī tvaikoni varēja uzspridzināt un nolaist dzelmē ar visiem iemītniekiem.

Matroži un kareivji bija sašutuši:

—   Esam nodoti ienaidniekiem!

—   To visu izgudrojis Rožestvenskis.

—  Viņš pameta savu eskadru, aizmuka no kaujas lauka un padevās japaņiem. Bet tagad ataicinājis tos sev palīgā.

—  Zaķapastalas admiralis!

Visvairāk aizsvilās kvartirjers Kuzņecovs un kliedza:

—   Brālīši! Kas tad tagad notiek pasaulē? Krievu un japaņu varasvīri bija ienaidnieki. Bet, tiklīdz ievajadzējās mūsējos žņaugt, tie tūdaļ saostījās. Savu ādu glābjot, mūsu admiraļi un ģenerāļi gatavi atdot ienaidniekiem ne vien mūs, bet pat pusi no Krievijas. Ir nu gan cilvēku cilts izdzimumi! …

Viņš sauca vēl skaļākā balsī un, trakā niknumā drebēdams, gandrīz jau auroja:

—   Un jūs, japaņu kungi, jau priecājaties? Mūsu vanckara admiralis griezies pie jums pēc palīdzības, un jūs sakāt — prieks censties! Bet iegaumējiet, — pienāks laiks, un jums varbūt atkal būs jākaro ar krieviem. Tad mums būs īsti komandieri! Nevis tādi salašņas kā Rožestvenskis. Mēs jums liksim tupēt un smalki svilpāt!

Biedri ar varu noveda Kuzņecovu lejā.

Bakā vairs neskanēja muziķa, ļaudis nedziedāja arī revolucionārās dziesmas. Tvaikoņa pūpē plīvoja krievu flaga, bet augšējais klājs, kur novietojās japaņi, kļuva ešelonam sveša teri

torija. Matroži un kareivji nokāpa apakšējās telpās. Tagad jau tur, dziļi lejā, kuģa tilpnēs, mutuļoja cilvēku kaislības: turpinājās mītiņi. Augšā viss šķita mierīgi. Bet priekšniecība jutās apmēram tāpat, kā var justies uz degošas ēkas jumta. Naktī daži virsnieki aizmuka no tvaikoņa. No pusgrīduma tie pa tauvām nolaidās japaņu laiviņās un aizvācās uz krastu.

Pagāja vēl viena diena, un uz «Voroņežas» ieradās ģenerālis Daņilovs un viņa adjutants — kapteinis Aļeksejevs. Abi bija ģērbušies karavīru formas tērpos. Druknais ģenerālis ar lielām, nokarenām ūsām svinīgi devās uz virsnieku kajitēm. Vispirms viņš par kaut ko apspriedās ar Rožestvenski, bet tad pavēlēja saaicināt uz augšējā klāja matrožus un kareivjus. Uz viņa apsveikumu tie atbildēja gļēvi un negribīgi. Viņš jautāja tiem par pretenzijām, un uzreiz sāka skanēt tik daudz balsu, pauzdamas sūdzības, ka neko vairs nevarēja saprast. Tad ģenerālis uzaicināja ešelonu izvēlēt pārstāvjus no dažādām karaspēka daļām. Viņš pats aizgāja uz pusgrīdumu un katru pārstāvi nopratināja atsevišķi, bet vēlāk — visus kopā. Cits citu pārtraukdami, tie stāstīja vienu un to pašu:

—  Jūsu ekselence, mums šeit nav bijis nekāds dumpis. Viss iznāca tikai admiraļa Rožestvenska dēļ. Viņš matrožus sita un grūstīja.

—  Vēl vairāk, viņš ataicināja uz tvaikoņa japaņu policiju. Bet vēlāk mums sāka draudēt viņu mīnu kuģi.

Izvēlēto pārstāvju vidū atradās arī kvartirjers Kuzņecovs. Viņam bija bargs izskats, kāds mēdz būt cilvēkam, kas pārliecināts par savu taisnību. Viebdamies aiz sāpēm, kas šaudījās kreisajā kājā, viņš ilgi klusēja un beidzot drūmi ievaicājās:

—   Ekselence, vai uz Krieviju arī aicinās mūsu ienaidniekus revoluciju apspiest?

Ģenerālis nosarka:

—   Tas nekad nenotiks! Gan jau mēs kaut kā bez japaņiem paši iztiksim!

—   Paldies jums par labu vārdu! Un lūdzam — aizvāciet no tvaikoņa admirali Rožestvenski! Negribam braukt kopā ar viņu. Sūtiet mūs uz dzimteni bez viņa — un nekādu nemieru vairs nebūs!

Ģenerālis Daņilovs sabija tvaikonī vairāk nekā trīs stundas. Viņš prasīja nosaukt kūdītājus un solījās ar goda vārdu, ka tiesai viņus ncnodošot. Beidzās ar to, ka visu šo ešelonu pārvietoja uz diviem citiem tvaikoņiem — «Kijevu» un «Tambovu», bet «Voroņežā» sasēdināja citu ešelonu. Admirālis Rožestvenskis un Virens devās uz Vladivostoku ar mazu transporttvaikoni «Jakuta».

Un tā divu impēriju valdošās aprindas, kaujas laukā ienaid-

nieces, tiklīdz uz «Voroņežas» notika sacelšanās, tūlīt sabrālojās un izveidoja kopīgu fronti pret matrožiem un kareivjiem. To saprata Kuzņecovs un viņa apzinīgākie biedri. Viņiem kļuva skaidrs, ka vajadzības gadījumā Krievijas patvaldība nekaunēsies paaicināt japaņus, lai tie palīdz nožņaugt ne vien gūstekņu saujiņu, bet arī visu revolucionāro tautu.

Otrā dienā, taifūna kulta, sāka trakot jūra. Tvaikonis «Vladimirs» lāgiem cirtās uzbrūkošo viļņu kalnos, šķeldams tos ar aso priekšvadni, lāgiem slējās gaisos, it kā grasīdamies izdarīt neprātīgu lēcienu bezgalīgajā telpā. Uz klāja krita šļakatas un putu lēkšņas. Spīvi svilpa takelaža. Zem mutuļojošu mākoņu pieblīvētām debesīm, viļņainā ūdens klaja vidū, sirmajā, pinkainajā tālē tiepīgi uz priekšu devās tvaikonis, un tā resnais dūmenis kūpēja. Barometrs arvien vēl krita. Tātad tie bija tikai trakojošā taifūna pirmie triecieni. Bet varēja jau just tā neizsmeļamo spēku, just sitienus, kas grandīja trauslo kuģa stāvu.

Kad no kapteiņa tiltiņa paziņoja, ka braucam garām Cusimas salai, gandrīz visi matroži sanāca uz augšējā klāja. Viņi raudzījās apkārt, kāri meklēja kaut ko ar satrauktajām acīm, bet bangainās jūras virsmā neredzēja nekā, it kā nekad te nebūtu notikusi kauja. Kāds norāva cepuri, un tūliņ, gluži kā pēc komandas, visi kā viens cēla rokas un galvas kļuva kailas. Un tā klusumā bāli, drūmi viņi nostāvēja divas trīs minūtes, klausīdamies, kā daudzās balsīs rēca taifūns, raudādams virs brāļu kapiem.

Sākās runas. Nāca matroži un izteicās kā nu prazdami. Sie bija citādi vīri, ne vairs tie, kādus viņus pazinu, kad devāmies karā. Nekad vēl uz šā kuģa — uz vientuļā jūru un okeānu ceļinieka klāja nebija skanējuši tik drosmīgi vārdi kā šoreiz.

Galvanieris Golubevs izvilka no kabatas apdriskātu burtnīcu, pavicināja to gaisā un sauca:

— Te tā ir! Tajā viss pierakstīts gan par japāņu floti, gan par mūsējo. Te ir tikai fakti …

Es zināju, par ko viņš runās. Tādi paši fakti bija ierakstīti arī manās piezīmēs. Parasti kaujās mēdz būt tā, ka viena puse, iznīcinādama otru, arī pati cieš kādus zaudējumus, dažreiz ļoti lielus. Taču jūras kaujā pret japaņiem iznāca citādi. Mūsu jūrnieki arī pie Cusimas cīnījās ar parasto drošsirdību un varonību. Uz dažiem, pat pusnogremdētiem, pārāku ienaidnieka spēku ielenktiem kuģiem, komendori šāva līdz pēdējai granatai. Bet daudzi iemesli, ko minēju jau agrāk, mūs bija noveduši tiktāl, ka nekāda varonība vairs nevarēja glābt no nelaimes. Satrunējusī cara flotes vadības un apgādes sistēma samazināja japaņu zaudējumus jūras kaujā.

Pretiniekam bijām nodarījuši šādus bojājumus: bruņu kuģi

«Mikasa», uz kura plīvoja eskadras komandiera admiraļa Togo flaga, bija trāpījuši vairāk nekā trīsdesmit lielkalibra šāviņi. «Mikasai» bija sašauti dūmeņi, klāji, bojāti daudzi lielgabali un sadragāti kazemati. Nogalināti un ievainoti seši virsnieki, viens konduktors un simt seši matroži. Kreiseris «Naniva» dabūjis caurumu pie ūdenslīnijas un izgājis no ierindas. Kreiseris «Kasagi», kam šāviņš iedrāzās bortā zem ūdens līnijas, lielā ūdens pieplūduma dēļ bija spiests iebraukt Aburadani līcī. Visi šie trīs kuģi katrā ziņā būtu nogremdēti, ja mēs šautu ar pilnvērtīgām granatām. Smagi trāpījumi bija arī bruņu kuģos «Sikisima», «Fudzi» un «Asachi». Kaujā cieta arī kreiseri «Nisina», «Kasuga», «Idzumi», «Adzuīna», «Jakumo, «Asama», «Citoze», «Akasi» un «Cusima». Avizo «Čichaja», mūsu šāviņam ietriecoties, dabūja sūci ogļu bedrē un atstāja kaujas lauku. Apmēram divdesmit iznīcinātāju un mīnu kuģu bija tiktāl bojāti, ka daži vairs nespēja cīnīties, bet trīs nogrima. To visu mēs zinājām, tāpat kā to, kādus zaudējumus japaņi cietuši Portarturas blokādē. Tur viņu flotes sarakstos bija jāsvītro divi pirmšķirīgi bruņu kuģi — «Jasima» un «Chatsuse», divi kreiseri — «Josino» un «Takasago» un desmit nelielu kuģu. Visā kara laikā arī ienaidnieka tirdzniecības flote samazinājās par trīsdesmit pieciem tvaikoņiem. Taču, šos zaudējumus atsverot, japaņi Portarturā no jūras izcēla un saņēma gūstā piecdesmit deviņus mūsu tvaikoņus. Un viņu kara flote, iznīcinājusi mūsu 1. un 2. eskadru, ne tikai nesamazinājās, bet vēl palielinājās. Nesen, pirms kādiem trim mēnešiem, japaņu imperators sarīkoja Tokijas līcī skati savai flotei, kurā bija ietilpināti arī mūsu kuģi. No krievu 1. eskadras japaņu flaga plīvoja uz šādiem Portarturā no jūras izceltiem kuģiem: uz bruņu kuģa «Retvizans», «Peresvets», «Pobeda» un «Poltava»; uz kreiseriem «Pallada», «Varjags» un «Bajans»; uz iznīcinātājiem «Siļnijs» un Cifu ostā sagūstītā «Rešiteļnijs»; uz mīnu kreiseriem «Gaidamaks» un «Posadņiks». Tai pašā skatē bija redzami arī mūsu 2. eskadras bruņu kuģi «Nikolajs I», «Orjols», «Apraksins», «Seņavins» un iznīcinātājs «Bedovijs».

Galvanieris Golubevs, lasīdams savu apdriskāto burtnīcu, izskatījās pēc barga tiesneša, kas cara valdību apsūdz drausmīgos noziegumos. Visi šie zaudējumu skaitļi jau sen bija zināmi, bet tagad, jūras vidū ieraugot ar tik skumjām atmiņām saistīto Cusimas salu, tie satricinoši ietekmēja visus klausītājus. Pats Golubevs bija bāls, balss tam trīcēja. Beidzot, rokas pacēlis, it kā rādīdams drausmīgās liecības, viņš sauca:

— Vai tad tas bija karš? Japaņi mūs iznīcināja, kā mednieks iznīcina neaizsargātus roņus uz Iedus laukiem … Un mēs vēl ilgāk cietīsim šādu valdību? …

Tvaikonis «Vladimirs» ar priekšgalu iesmēla desmitiem tonnu ūdens. Krācošās straumēs tas plūda pa augšējo klāju, mērcēdams vīriem kājas. Bet tie visi, vērīgi klausīdamies biedru runās, kā pienagloti palika uz vietas. Virsnieki, stāvēdami uz kapteiņa tiltiņa, bažīgi lāgu lāgiem vērās bijušo vergu noslēpumainajās un drūmajās sejās.

Mēs visi zinājām, ka tur apakšā, šajā bangainajā jūrā, apbedīta gandrīz visa 2. eskadra, atskaitot gūstā padevušos vai neitrālās ostās sabēgušos kuģus. Šeit, vi|ņu klātajos brāļu kapos, jūras dzelmē palika vairāk nekā pieci tūkstoši mūsu jūrnieku, kuru kaulus tagad skaloja sāļie ūdeņi.

Klāja vidū iznāca kurinātājs Baklanovs un, uzkāpis uz noslēgtās lūkas, stingri iepleta resnās kājas. Viņa seja ar tiepīgo zodu, sāļo jūras šļakatu aprasināta, pauda drūmu spēka apziņu. Nodārdēja viņa zemā balss:

—   Mīļie cusimieši! Jūs paši redzējāt, kā te mira mūsu biedri. Kāpēc viņi gāja nāvē? Kas tur vainīgs? Tagad mums ir skaidrs, kur slēpjas galvenie noziedznieki. Nezinu, kā jūs, bet es viņiem skaldīšu galvas! Es nerimšos, kamēr manās krūtīs vēl pukstēs sirds! Mēs visi karosim, taču ne jau par Korejas malkas pagalērrf, bet par nākotni, par labāku dzīvi! Vērsīsimies pret iekšējiem ienaidniekiem! Tāpat kā japaņi šeit slīcināja mūsu kuģus, tāpat arī mēs noslīcināsim asinīs visu carisko iekārtu! …

—   Pareizi! — nodārdēja dažu vīru balsis.

—  Visus aiztrieksim pie velna! — citi satraukti uztvēra.

Kurinātājs Baklanovs turpināja:

—   Kā celmus no līduma, tā mēs iztīrīsim no savas dzimtenes visus agrākos varasvīrus …

Jūras klajš rēca. Tvaikonis zvalstījās, smeļot ar bortiem ūdeni, un apkārt «Vladimiram» kā no sprādzieniem šāvās gaisā saplosīti viļņu milzeņi. Viss strauji kaut kur trauca. Arī ļaudis kustējās pa klāju, kas ik brīdi zuda zem kājām, un, dūres kratīdami, raidīja gaisā draudīgus vārdus.

Mēs zinājām, ka vēsts par Cusimu pārvēlusies pār visu Krieviju, pavērdama asaru un bēdu straumes. Visa Krievija nodrebēja. Mēnesi pēc eskadras bojā ejas, it kā atbildēdams uz to, Melnās jūras ūdeņus šķēla bruņu kuģis «Potjomkins», sarkanu flagu uzvilcis. Sacēlās jūrnieki uz kreisera «Očakova» un Kronštates un Sevastopoles ekipāžās. Cīņai cēlās strādnieki rūpnīcās un fabrikās. Sākās agrarā kustība, liesmās gruva muižnieku pilis. Cars, troni glābdams, bija spiests pasludināt manifestu ar konstitūcijas solījumiem. Bet tauta drīz saprata, ka tā ir krāpšana. Maskavas ielas pieauga ar barikadēm. Un pa visu Krieviju kā taifūns Japaņu jūrā cēlās un trakoja asiņaini vētras brāzieni.

Viss, ko avīzēs biju lasījis par dzimteni, manā apziņā sasaistījās ar to, kas pašlaik notika uz viļņu apskalotā klāja. Tas viss bija tik jauns, tik neparasts, ka tirpas skrēja caur sirdi. Es cieši vēros biedru sejās, uzmanīgi klausījos viņu valodās, un man šķita, ka tiklab aizvadītais karš, kā arī revolūcija, kas pletās plašumā līdzīgi palu ūdeņiem, ir tikai prelūdija vēl varenākiem notikumiem.

Cusimas sala, mežiem apaugusi un zemūdens rifu un klinšu iežogota, palika no mums pa kreisi. Aiz miglas mutuļiem tā vairs nebija saskatāma. Tikai nojaust to varēja, tikai iztēlē tā rēgojās kā daudzkupraina briesmone, mēmi liecinādama par traģēdiju, kas šeit norisinājusies. Augstu virs salas slējās klinšu smaile, kaila un iešķelta, kurai loču grāmatā dots nosaukums Ēzeļa ausis. Kopš Cusimas dienām šī sala ar Ēzeļa ausīm būs mūžīgs piemineklis uz laiku laikiem negodā kritušajam cara režimam, tumsai un mēmam stingumam.

Piezīmes

1 V. P. Kostenko, ar kuru kopā braucu uz bruņu kuģa «Orjols», manai grāmatai bija tik nepieciešams varonis, ka tad, ja tāda īstenībā nebūtu, viņu vajadzētu izdomāt. Tāpēc šai darbā esmu veltījis viņam tik daudz lappušu. Man viņš figurē ar pseidonimu — inženieris Vasiļjevs. Konspirācijas dēj tā viņu dēvēja uz kuģa un šaurajā revolucionāro matrožu pulkā. Tag'ad man šķiet, ka, rakstot «Cusimu», gluži veltīgi netiku saucis inženieri Kostenko viņa īstajā vārdā. Pie tā paša atbildēšu uz manu lasītāju daudzajiem vaicājumiem par šā varoņa tālāko likteni: šobrīd viņš strādā PSRS sava specialitātē, un kā izcili talantīgam inženierim viņam ir augsts amats padomju kuģu būvniecībā.

Reizē ar to atklāšu vēl viena varoņa īsto vārdu: manā grāmatā tēlotais otrā ranga kapteinis Sidorovs ir bruņu kuģa «Orjols» vecākais virsnieks KL. Svede. 1933. gadā, sasniedzis septiņdesmit gadu vecumu, viņš nomira Ļeņingradā.

s Ievērojot, ka dažas manis tēlotās personas vēl ir dzīvas, viņu īstos uzvārdus aizstāju ar izdomātiem.

' Pēc Cusimas Kurošs Tālajos Austrumos komandēja mīnu kuģi «Bodrijs». 1907. gada 17. oktobrī uz viņa kuģa notika sacelšanās. Matroži savu komandieri nogalināja un pārsvieda pār bortu.

4 Vēlāk daži virsnieki un visvairāk pats admiralis Rožestvenskis savā jūras ministram adresētajā raportā un otrā ranga kapteinis Semjonovs savā triloģijā «Atmaksa» pūlējās pierādīt, ka Doger-Bankā līdzās zvejnieku kuģiem bijuši arī japaņu mīnu kuģi. «Ilulles incidenta» izmeklēšanai nodibināja starptautisku komisiju. No Krievijas tanī kā komisārs piedalījās admiralis Dubasovs. Kaut gan viņš bija galējs šovinists, taču ziņojumā savai valdībai Dubasovs bija spiests atzīties: «Ka bijuši arī mīnu kuģi, tam galu galā arī es pats nemaz vairs neticēju, un lādos apstākļos aizstāvēt šo versiju, protams, nebija iespējams. Vajadzēja aprobežoties ar tezi, ka kuģi, ko krievu virsnieki noturējuši par mīnu kuģiem, attiecībā pret eskadru atradušies tādā stāvoklī, ka, ievērojot visus apstākļus, kuri viceadmirālim Rožestvenskim šajā naktī lika gaidīt uzbrukumu, šie kuģi gribot negribot bija jāatzīst par aizdomīgiem un noteikti jārīkojas pret to uzbrukumiem. Šo tezi es tad arī nolēmu padarīt par savu galveno balstu, jo vairāk tāpēc, ka vienīgais drošais sabiedrotais, uz kuru varēju pajauties, — admiralis Furnjē (Francijas komisārs) turējās pie tāda paša ieskata par šo notikumu . ..» (Kara arehivs, 4. skapis, 849. lieta.)

Par «Hulles incidentu» tagad ir sīks M. V. Novikova pētījums, kas publicēts «Jūras krājuma» 1935. gada 6. numurā. Izrādās, ka incidentā vainīgs nav Rožestvenskis vien. Jūras ministrija, baidīdamās no japaņu uzbrukumiem 2. eskadrai, bija nolēmusi organizēt tās apsardzi ceļā uz Austrumiem. Lai cik dīvaini, bet šo atbildīgo uzdevumu uzticēja Krievijas revolucionārajā kustībā pazīstamajam provokatoram Hartingam-Landezenam, cara ochrankas ārzemju aģentam. Šim nolūkam atvēlēja speciālu, pusmiljona rubļu lielu kreditu. Provokators ar Arnolda uzvārdu apmetās Kopenhāgenā un no turienes vadīja aģentūras tīklu. Lai attaisnotu savus izdevumus, viņš gudroja fantastiskas sensācijās par noslēpumainu kuģu aizdomīgiem siluetiem un ugunīm un bērtin apbēra jūras štābu ar aplamām ziņām. Tieši viņš bija tas, kas piespieda ticēt šķietamajiem mīnu kuģiem, kuri rēgojās eskadras apkalpju iztēlē.

s Arī citu kuģu apkalpes stipri ietekmēja Klado raksti. Sakarā ar tiem bruņu kuģa «Suvorovs» jaunākais mīnu virsnieks — leitnants Virubovs saka vēstulē savam tēvam: «Nu, kāds ir mūsu Klado? Jau sen vajadzēja nostrostēt mūsu ministriju: ticiet, Klado rakstos nav ne simtās daļas no tām nekrietnībām un tā neizmērojamā idiotisma, ko piekopusi un joprojām piekopj šī jaukā iestāde, kura tik pamatīgi pazudinājusi mūsu nelaimīgo floti. Ja dievs dos un man vēl būs lemts ar Jums tikties, pastāstīšu daudz ko tādu, ko Jūs droši vien ar visdedzīgāko fantaziju nevarat ne iedomāties …» (Kara arehivs. 4. skapis, 305. lieta.)

0   Tas viss iedragāja pašu dedzīgāko patriotu kaujiniecisko noskaņu. Par 5īm eskadras noskaņām 1905. gada 1. martā interesanti raksta savai sievai leitnants barons Kosinskis (admirala Felkerzama štaba vecākais flagvirsnieks, kas brauca ar bruņu kuģi «Oslabja»): «Šodien pēkšņi signāls: «Jābūt gataviem pacelt enkuru 24 stundas pēc pavēles …» Atkal rotaļāšanās vai brauciens? Un kurp? Visi arvien vairāk netic mūsu brauciena jēgai. Visilgāk turējās Felkerzams, bet šaubīties sāka arī tas. «Avantūra!» Redzēsim, kas būs tālāk un kā šī epopeja beigsies …»

1  šis fakts minēts kreisera «Aurora» komandiera — pirmā ranga kapteiņa Jegorjeva dienasgrāmatā: «2. eskadrai riebīgo, sālīto galu bija sagādājis Kronštates Jūras hospitālis. 12 mucas pāri bortam, 13. vairāk vai mazāk derīga.» («Jūras krājums», 1915. gada 8. un 9. numurs.)

8  Vēlāk noskaidrojās, ka konsuls sapļāpājis niekus: nekādas japaņu flotes Singapuras reidā nav bijis.

9  Izmeklēšanā vecākais virsnieks liecināja, ka viņš neesot paspējis paziņot par mašīnista pretenzijām. (Sk. «Flotes darbība», IV nodaļa, 3. grāmata, 146. !pp.)

10  Nosi-Be. 1905. gada 20. janvarī.

Mī|ais Petja!

Visus eskadras virsniekus demoralizējoši ietekmē mūsu

admira|a kaislīgā pieķeršanās vecākajai žēlsirdīgajai māsai Siversai; gandrīz katru dienu viņa un admirala māsasmeita Pavlovska pusdieno augšā pie admirala, pie kam admiralis ar māsasmeitu nemaz nerunā, bet visu laiku sēž blakus Siversai. Vakar bija Siversas dzimšanas diena. Admiralis aizsūtīja pie viņas uz «Orjolu» flagvirsnieku ar milzīgu puķu pušķi; abas ar Pavlovsku viņas atbrauca pie mums uz «Suvorovu» un pusdienoja pie admirala: muziķa dārdina tušu utt., apsveikumi, šampanietis u. tml. Katru dienu notiek rosīga vēstuļu apmaiņa; vairākas reizes, būdams dežurvirsnieks, vedu viņai vēstules. Šinī nolūkā parasti sūta specia.!u dežurkuteri ar dežurvirsnieku. Apdāvināšanās ar puķēm arī notiek diezgan bieži. Reiz (N'osi-Be līci) gubernators atsūtīja admiralim toverī kādu milzīgu augu. Admiralis tūliņ norīkoja sardzes flagvirsnieku, lai tas iestiepj augu dežurējošā kuterī un nosūta uz «Orjolu». Pārnesot nolūza viens zars, un admiralis krietni nostrostēja nelaimīgo Sverbejevu, kam bija gadījies pildīt sardzes flagvirsniekn pienākumus. Vispār šīs attiecības stipri ietekmē virsniekus nevēlamā virzienā; Rožestvenskis briesmīgi neuzticas citiem cilvēkiem; neviens neko nezinot un nesaprotot, tikai viņš utt. … skūpstu. Tavs brālis D. Golovņins.

(Centr. Valsts jūras-kara archivs, 763. fonds, 316. lieta, 1904—1905. gads, mičmaņa D. Golovņina vēstules no flagmaņa bruņu kuģa «Suvorovs»)

11  Kādā vēstulē savam tēvam bruņu kuģa «Suvorovs» jaunākais mīnu virsnieks — leitnants Virubovs stāsta par mūsu dumpi: «Lieldienās uz «Orjola» notika mazas nekārtības, admiralis aizbrauca turp un iedzina viņiem pamatīgas bailes, b|āva tā kā vēl nekad un sarunāja tādas lietas un tik tēlainos izteicienos, ka smējāmies vismaz veselu dienu un nakti. J. un S. dabūja drausmīgu brāzienu, tika arī virsniekiem.» (Kara archivs, 4. skapis, 305. lieta.)

12  Admiralis Ņebogatovs par savu sarunu ar eskadras komandieri izmeklēšanas komisijai iesniegtajā liecībā raksta:

«26. aprilī jūrā pie Anamas krastiem mani kuģi pievienojās Rožestvenskaeskadrai; tūdaļ ar signālu tiku uzaicināts ierasties pie admiraļa, kurš sagaidīja mani uz augšējā klāja un aizveda uz savu ēdamistabu, kur aprunājāmies viņa štaba locekļu klātbūtnē; tērzēšanai bija kopīgas privātās sarunas noskaņa, jo skārām jautājumus, kam nebija nekāda sakara ar gaidāmiem notikumiem.

Sākumā domāju, ka admiralis sava štaba virsnieku klātbūtnē nevēlas ar mani runāt par veicamām operācijām un ka lietišķai sarunai viņš mani vienu aicinās pie sevis, bet tas nenotika, jo pēc pusstundas ilgas privātāssarunas admiralis mani atlaida …

Siirunā ar admirali Rožeslvenski starp citu teicu, ka biju nodomājis gadījumā, ja viņu nesastaptu, patstāvīgi doties uz Vladivostoku pa Laperuza jūras šaurumu, bet manus vārdus viņš nelikās dzirdam un par detaļām nemaz nepainteresējās. Tā bija vienīgā reize, kad sastapos ar admirali Rožestvenski, jo pēc tam viņš nekad vairs netika aicinājis mani pie sevis ur» ne reizi neieradās arī uz maniem kuģiem. Ne par kādiem plāniem, ne par kādām darīšanām nekad netikām runājuši, nekādas instrukcijas vai norādījumu« viņš man nav devis.» («Krievu-japaņu karš», Jūras ģenerālštābā izdevums, 3. grāmata, 4. izlaidums, 49. un 50. Ipp.)

13  Ja komandieris Jungs kā bijušais buru flotes virsnieks vāji orientējās moderna bruņu kuģa sarežģītajā technikā. tad tas vēl nenozīmē, ka viņš neparedzēja 2. eskadras bēdīgo likteni. Bet, būdams sevī noslēgts, viņš nevienam virsniekam nekā par to nesacīja un pārdzīvoja traģēdiju vientulībā. Manā rīcībā ir viņa vēstules, ko viņš brauciena laikā sūtījis savai māsai Sofijai Viktorovnai Vostrosabļinai.

1904. gada 28. decembrī viņš raksta no Madagaskaras:

«Kas ar mums būs tālāk — pagaidām nekas nav zināms. Mans personīgais ieskats ir tāds, ka neprātīgi bija sūtīt no Kronštates mūsu samērā vājos spēkus un tikpat neprātīgi tagad sūtīt tos tālāk, kad visa mūsu flote Austrumos iznīcināta un kad neko nespējam veikt ar saviem vecajiem kuģiem, kas ņemti līdzi skaita dēļ, ja nerēķina piecus jaunos bruņu kuģus. Tas ir pārāk maz, lai gūtu pār japaņiem pārsvaru un viņus atgrieztu. Tik tālu novedusi mūsu satrunējusi sistēma — flotes nav, un neko padarīt nespēj arī armija .. .»

No 1905. gada 2. janvara vēstules:

«Patiešām tā būtu īsta laime nabaga Krievijai, ja beigtos karš, kas tik nejēdzīgi sākts plānprātības un tuvredzīgas politikas dēļ. Cik sāp gi un žēl bija skatīties un klausīties mūsu principālā, kas Revelē mūs izvadīja un teica, ka mēs braucot salauzt ienaidnieka stūrgalvību un atriebt «Varjagu» un «Korcjecu». Cik daudz šajos vārdos gan bērnišķības, gan naivuma un cik daudz pilnīgas neizpratnes par kļūmīgo Krievijas stāvokli. ..»

14      Tikai vēlāk uzzinājām, ka tiklab «Rionai», kā arī «Dņeprai» pēc transporttvaikoņu aizvadīšanas līdz Vuzungai vajadzējis doties kreisēt Sedeļnijas salu rajonā. Pirms trim dienām no eskadras nošķīrās vēl divi palīgkreiseri — «Kubaņa» un «Tereka». Tiem bija uzdots kreisēt tirdzniecības ce|os pie Japanas austrumu krastiem.

15 Vēlāk noskaidrojās, ka ne vien kuģu komandieri, bet pat jaunākie flagmaņi nav zinājuši, pa kādu jūras šaurumu Rože'stvenskis vadīs eskadru. Tālo Austrumu brauciena tiešajiem dalībniekiem to neizpauda kā vislielāko noslēpumu. Toties precizi mūsu eskadras nosprausto ceļu zināja Pēterburgā, zināja vairākus mēnešus pirms kaujas. Vecākais flagvirsnieks — leitnants Sventoržeckis privātā vēstulē, kas adresēta Paviļam Michailovičam Vavilovam, admiralitates štabkapteinim un Galvenā jūras štaba jaunākajam lietvedim, raksta no Nosi-Be: «Šajā kaujā nepilnīgas taktiskās sagatavošanās dē| cietīsim daudz zaudējumu, kuri vēl palielināsies, laužoties garām Cusimai, japaņu mīnu flotes bāzei.» Šī vēstule nepilnīgi, neminot adresatu, iespiesta «Krievu-ja paņu kara» sestajā grāmatā, bet vēlāk visa publicēta vēstures žurnālā «Krāsnij Archiv» sešdesmit septītajā sējumā 1934. gadā.

10 Savā liecibā izmeklēšanas komisijai kontradmirālis Ņebogatovs raksta par Rožestvenski: «Admirālis daudziem komandieriem bija sadevis palamas, kas izklausījās gandrīz pēc rupjām lamām, un admiralis nepavisam nekautrējās kuģa virsnieku un komandas klātbūtnē uz augšējā klāja skaļi saukāt komandierus šais palamās.» (Sk. «Flotes darbība», dokumenti, IV nodaļa, 3. grāmata, 51. Ipp.)

17 Profesora P. KCliudjakova grāmatā «Ceļš uz Cusimu» iespiestas ārrindas virsnieku vēstules. Citēju šo vēstuļu fragmentus. Inženieris mechaniķis A. N. Michailovs, kas brauca ar bruņu kuģi «Nachimovs», izsakās: «Rožestvenska niknums bija neattēlojams. Kad viņam tas uznāk, viņš izlec uz klāja, un vispirms viņam no krūtīm kā zvēram izlaužas mežonīgas skaņas «ū-ū-ū-ū…» vai «o-o-o-o». Klātesošiem šķiet, ka šos rēcienus vajadzētu dzirdēt pa visu eskadru. Pēc tam sākas jēla gānīšanās.» (211. Ipp.)

Inženieris mechaniķis P. S. Fedjušins, kas braucis uz «Suvorova», izsakās: «Tas ir |oti bargs un negants kungs. Nepaiet ne diena, kad viņš nesodītu ar arestu kādu virsnieku — un par visniecīgākajiem pārkāpumiem Viņu šeit saukā par … (nelabi).» (198. Ipp.)

Ļoti interesantas ziņas par Rožestvenski atrodamas jūrnieku privatajās vēstulēs saviem radiniekiem. Tajās autori nekautrējas teikt tīru patiesību.

Leitnants P. P. Šmits 1904. gada 17. oktobrī vēstulē savai sievai par Rožestvenski saka:

«Notikums ar Rožestvenski (Hulles incidents) rada lielas bažas un aizdomas. Es personīgi lāgā neticu, ka bijuši mīnu kuģi. Rožestvenskis aizbrauca no šejienes ar nevaldāma vājprāta un pilnīgam negantas nenormatības pazīmēm, un varbūt viņa izlēciens attieksmē pret zvejniekiem arī bija tikai viņa nevaldāmā trakuma lēkme. Reveles reidā taču viņš šāvis ar revolveri uz savu kuģa ārstu, kiiegdams sargmatrozim «tēmēt paurī», jo ārsts nebija skaļi saucis paroli, lai gan Rožestvenskis ļoti labi redzējis, ka ārsts gaida tieši viņu; kaut kas tamlīdzīgs varēja notikt arī ar zvejniekiem.»

Leitnants barons Kosinskis (admiraļa Felkerzaina štaba vecākais flagvirsnieks, brauca uz «Osļabjas») 1905. gada 17. martā savai sievai adresētā vēstulē saka: «Nekas… Ogļu iekraušana šorīt atcelta. «Suvorovs» neraida ne signālus, ne telegramas, ne rājienus, ne lamas… Kas noticis ar Rožestvenski? Slims viņš nav, jo redzēts šodien sēžam grīdumā atzveltnes krēslā. Varbūt nejūtas īsti labi, un tāpēc eskadra brauc… bez lamāšanas.»

Vēstules autors par to brīnās tāpēc, ka pirms piecām dienām, 12. martā, braucot pa Indijas okeānu, leitnants barons Kosinskis raksta sievai pavisam ko citu: «… Rožestvenska trakums, ko mēs neredzam, k|ūst jūtams, jo dienu un nakti nepārtraukti strādā telegrāfs un semafori. Reti kad «Suvorova» mastos kaut vai dažas minūtes nav flagu signālu — parādās gandrīz vienīgi rājieni un draudi, rājieni un draudi.»

Vēl skarbāk par Rožestvenski izsakās bruņu kuģa «Suvorovs» jaunākais mīnu virsnieks — leitnants Virubovs tēvam rakstītā vēstulē:

«Uz citiem kuģiem admirālis nav bijis kopš aizbraukšanas no Krievijas . .. Itin visus komandierus un virsniekus viņš uzskata par slaistiem un blēžiem.

Admirālis joprojām neapvalda savu stulbo despotismu un dara rupjas k|udas. Mēs visi jau sen esam viņā vīlušies un neko jēdzīgu no viņa vairs negaidām. Rožestvenskis ir mūsdienu režima izaudzēts tips, un turklāt reklāmā viņu stipri salielījusi. Viņa karjera pavisam nejauša. Varbūt viņš ir labs galminieks, bet kā flotes vadonis nav ne graša vērts.» (Kara archivs, 4. skapis, 305. lieta.)

Flagmaņa bruņu kuģa «Kņazs Suvorovs» vecākais artilerists leitnants P. J. Vladimirskis vēstulēs savai sievai Sofijai Pelrovnai raksta:

1904.   gada 3. novembrī. «Rožestvenskis joprojām visus smalki apstrādā …»

20. septembrī. «Mūsu adiniralis, kā redzams, nekur projām braukt netaisās (domāju, ka viņš atkal dosies uz Pēterburgu), kliedz pilnā kaklā un apnicis visiem kā rūgta nāve.»

4. oktobrī. «Admirālis joprojām lamājas un ar savu piesiešanos novedis Bazilio (vecākā virsnieka otrā ranga kapteiņa Makedonska II palama) tiktāl, ka viņš kā suns klūp visiem stilbos.»

13. decembrī. «Viņš (admiralis) uzvedas gaužām nepieklājīgi un, lai paziņotu kādu rīkojumu uz priekšējo tiltiņu komandierim, bļauj saviem flagvirsniekiem: «Paziņojiet uz krogu to un to,» — vai: «Pasakiet tam muļķim uz priekšējā tiltiņa!» — un vienmēr tamlīdzīgi.

1905.  gada 8. janvarl. «Admirālis, šķiet, drīz pavisam sajuks: naktīs viņam allaž rēgojas raķetes, t. i., ka uzbrūk minu kuģi, bet attieksmēs pret apakšniekiem viņš nonācis tiktāl, ka vienu mīnu kuģa komandieri — otrā ranga kapteini sagrāba aiz apkakles. Jādomā, drīz sāks kost.»

Rožestvenska raksturošanai šās grāmatas autors spiests minēt vēl vienu faktu. «Suvorovam» pirms došanās braucienā bija lielas binokļu un tālskatu rezerves. Bet katrā dusmu uzliesmojumā admiralis tos sasita gan pret matrožu galvām, gan pret klāju un dažreiz iesvieda vienkārši jūrā. Un, tā kā tas notika gandrīz ik dienas, tad, ierodoties pie Madagaskaras, kuģī vairs nebija ne binokļu, ne tālskatu. Rožestvenskis 1905. gada 3. februārī nosūtīja Jūras ministrijas pārvaldniekam adresētu telegramu Nr. 45, pieprasīdams:

«Lūdzu jūsu ekselences atļauju, lai Galvenā hidrogrāfiskā pārvalde izsūta eskadras vajadzībām 50 tālskatu un 100 binokļu.» (Kara archivs, 4. skapis, 10. lieta, 131. lpp.)

Ja admiralis gribētu izteikties precizāk, tad viņam būtu jāraksta, ka šie binokļi un tālskati viņam nepieciešami personīgām vajadzībām. Tas būtu pareizāk.

ls Admiralis Rožestvenskis 31. martā, atrazdamies Nosi-Be līcī, vaļsirdīgi raksta savai sievai: «Kolongu esmu galīgi sabendējis, gadās, ka raud.» (Žurnālā «More», 1911. gada 6. numurā, 54. lappusē.)

Pēc kaujas noskaidrojās, ka tas bijis japaņu palīgkreiseris «SinanoMaru», kas atradies nakts izlūkošanā. Pirms rītausmas tas uzskrējis virsū vienam mūsu hospitaļkuģim, tā spožo uguņu pievilināts. Pēc laiciņa japaņi atraduši visu mūsu eskadru. Minētā izlūkkreisera komandieris — otrā ranga kapteinis Narikava tūliņ telegrafējis admirālim Togo: «Ienaidnieks 203. kvadratā un, kā redzams, dodas uz Austrumu šaurumu.»

20 Admirālis Rožestvenskis vēlāk izmeklēšanas komisijā liecināja, ka «Urala» lūgusi viņam atļauju traucēt japaņu telegrafēšanu nevis 14., bet 13. maijā. «Es,» viņš tālāk saka, «neļāvu «Uralai» to darīt, jo bija iemesls domāt, ka japaņi mūsu eskadru varbūt vēl nav uzgājuši.» («Krievu-japaņu karš», 3. grāmata, IV izlaidums, 21. Ipp.)

Ja tiešām tas būtu noticis 13. maija, tad admira|a rīkojumam būtu kāda jēga. Bet tā jau ir tā nelaime, ka šis gadījums norisinājās 14. maijā, kad mūs jau pavadīja japaņu izlūkkuģi. Tā ierakstīts manās paša piezīmēs To pašu apstiprināja ari «Orjo'.a» virsnieki. Leitnants Slavinskis raksta savā ziņojumā: «Ap pulksten pusdeviņiem rītā (14. maijā) «Urala» ar signālu lūdza admiralim, lai tas at[auj traucēt japaņu izlūku telegrafēšanu, bet «Suvorovs» atbildot uzvilka signālu: «Netraucēt».» («Krievu-japaņu karš», 3. grāmata, I izlaidums, 55. ipp.) To pašu raksta arī mičmanis Ščerbačovs (tanī pašā grāmatā, 64. Ipp). Pat tāds admiralim uzticīgs vīrs kā otra ranga kapteinis Semjonovs izmeklēšanas komisijā bija spiests liecināt, ka tas noticis tieši 14. maija rītā. («Krievu-japaņu karš», 3. grāmata. IV izlaidums, 97. Ipp.) Bet grāmatā «Atmaksa», kur Semjonovs pastāvīgi runā par savu piezīmju precizitāti, viņš šo notikumu noklusē.

Mēs japaņu izlūku telegrafēšanu netraucējām, un tāpēc admiralis Togo zināja par mūsu eskadru visu, kas jūras spēku komandierim bija jāzina. Raksturodams 14. maija kauju, viņš raksta par saviem izlūkiem: «Lai gan bija bieza dūmaka, kas redzamību samazināja līdz piecām jūdzēm, saņemtie ziņojumi deva man iespēju, kaut arī atrados vairākus desmitus jūdžu tālu, gūt skaidru priekšstatu par ienaidnieka stāvokli. Un tā, viņu vēl neredzot, es jau zināju, ka ienaidnieka flote ir visi 2. un 3. eskadras kuģi, ka tos pavada septiņi transporttvaikoņi, ka Ienaidnieka kuģi brauc divās ķīļūdens kolonās…» («Jūras kara darbību apraksts Meidzi 37. un 38. gadā», 178. Ipp.)

21  Interesanti atzīmēt, ka tā paša gada oktobra dienās Pēterburgas pilsētas priekšnieks ģenerālis Trepovs cīņā ar krievu strādniekiem, kas bija sacēlušies, rīkojās gluži otrādi, izdodams slaveno pavēli: «Patronas nežēlot!»

22  Bet kāpēc tomēr izdarīja šo nejēdzīgo manevru? Rožestvenska štābā tikai vēlāk izgudroja izskaidrojumu. Admirala piekritējs — otrā ranga kapteinis Semjonovs savā grāmatā «Kauja pie Cusimas» (Volfa izd., 1911. gadā, 25. un 26. Ipp.) raksta:

«Nojauzdams japaņu plānu — šķērsot mūsu kursu un izmētāt peldošas minas (kā viņi to izdarīja 28. jūlijā), admiralis nolēma pirmo vienību izvērst ar fronti pa labi, lai ar piecu labāko bruņu kuģu uguns draudiem ienaidnieku aizdzītu.

Sai nolūkā pirmā bruņu kuģu vienība vispirms pagriezās «pakāpeniski» pa labi par astoņiem rumbiem (90°), bet pēc tam tiem bija jāpagriežas par astoņiem rumbiem «visiem uzreiz». Manevra pirmā puse izdevās lieliski, bet otrajā radās nesapratne ar signālu: «Aleksandrs» devās «Suvorova» ķī|ūdenī, bet «Borodino» un «Orjols», kuri jau sāka griezties «visi uzreiz», iedomājās, ka kļūdījušies, pagriezās atpakaļ un devās līdzi «Aleksandram». Rezultātā pirmā vienība sakārtojās nevis frontē, bet ķīļūdens kolonā, kas virzījās līdztekus otrajai un trešajai vienībai un bija izbīdīta mazliet uz priekšu.»

Ka Semjonova versija ir nepamatota, tas skaidrs pats par sevi. Tā sagudrota vienīgi, lai attaisnotu Rožestvenska ncibu. Uz mūsu bruņu kuģa precizi atšifrēja eskadras komandiera signālu. Tas oficiāli pierādīts ar leitnanta Slavinska un mičmaņa Sčerbačova liecībām. Turklāt grūti iedomāties, ka «Aleksandrs» būtu k|ūdījies. Nerunājot jau par to, ka «Aleksandram» bija veikli signalisti, šis bruņu kuģis atradās flagmaņa kuģim vistuvāk un tātad labāk nekā citi saskatīja uzvilkto signālu. Bet pieņemsim, ka Semjonovam bijusi taisnība: «Aleksandrs» kļūdījies un griezies nevis «uzreiz», bet devies paka| «Suvorovam». Kas no tā jāsecina? Manevru taču neuzsāka prieka pēc, manevrs grozīja visu kaujas situāciju. Tātad pret manevrēšanu vajadzēja izturēties divkārt nopietni un, izmantojot apstākli, ka ienaidnieka galvenie spēki vēl nebija ieradušies, izdarīto kļūdu tūliņ izlabot. Bet kas tad Rožestvenskim liedza pirmo vienību pārkārtot frontes ierindā?

23  Par to, kā admiralis un viņa štābs izturējušies kaujā, flagvirsnieks leitnants Kržižanovskis savā ziņojumā liecina mazliet citādi:

«Pulkstenis 2. Visi jau slēpj galvas bruņu aizsegā un ik brīdi raugās uz ienaidnieku .. .»

«2 un 20 minules. Pagriežamies četrus rumbus pa labi. Admiralis joprojām sēž… Admirālis ievainots galvā…»

«2 un 40 minūtes. Šāviņš tieši no priekšgala trāpīja kaujas torni; ar šķembu admiralis oirreiz ievainots — kājās. Mani no tālmēru pārvietošanas sliedēm, kur es sēdēju, notrieca uz klāja, no cepures norāva apvalku … Komandieri, kas manā priekšā bija pietupies, ievainoja galvā…» («Krievu-japaņu karš», 3. grāmata, I izlaidums, 34. un 35. Ipp.)

24  Interesants ir V. F. Babuškina tālākais liktenis. Dažus gadus pēc krievu-japaņu kara viņš galīgi -sadziedēja savus smagos ievainojumus. Babuškins atguva agrāko fizisko spēku. Viņš k|uva par profesionālu cīkstoni. Kā cīkstonis viņš demonstrēja savu spēku ne vien krievu, bet arī ārzemju cirkos.

25  Cars bija loti saniknots, ka japaņiem atdoti gūstā četri bruņu kuģi. To ekipāžās vēl nebija atgriezušās no gūsta, bet viņš jau bez iepriekšējas izmeklēšanas svītroja tās no karavīru sarakstiem. Taču attieksmē uz matrožiem šo lēmumu vēlāk atcēla.

1006. gada novembri bijušais kontradmirālis Ņebogatovs un viņa bijušie virsnieki, izņemot grūti ievainotos, kā apsūdzētie nostājās Kronštates ostas jūras kara tiesas sevišķās sēdes priekšā. So sensacionālo prāvu iztiesāja Pēterburgā, Krjukova kazarmās. Tiesā pretēji valdības gribai atklājās Krievijas ķeizariskās flotes visi drausmīgie trūkumi. Visvairāk floti atmaskoja pats ^Jebogatovs un dārgi par to samaksāja. Viņu notiesāja uz nāvi, bet pēc tiesas lūguma nāves sodu aizstāja ar desmit gadu ilgu ieslodzījumu cietoksnī. Tādu pašu sodu piesprieda arī bruņu kuģu «Nikolajs I», «Apraksins» un «Seņavins» komandieriem. So kuģu vecākajiem virsniekiem un arī flagkapteinim Krosam piesprieda dažus mēnešus ieslodzījuma cietoksnī. Pārējos virsniekus attaisnoja.

Attieksmē uz bruņu kuģi «Orjols» tiesa atzina, ka tas atradies tik drausmīgā stāvokli, kādā padošanos gūstā atļauj kara flotes reglaments, un tāpēc nosprieda: atzīt Svedi, kas pagaidām komandējis kuģi, un pārējos virsniekus kuģa atdošanā par nevainīgiem.

Admirāli Ņcbogatovu pirms termiņa atbrīvoja no ieslodzījuma cietoksnī, viņš nodzīvoja līdz revolūcijai un nomira 1922. gadā Maskavā.

20 1906. gadā cars apbalvoja baronu Ferzenu par varonību ar zelta ieročiem.

27 Sī mazā grāmatiņa atrodas manā Cusimas arehivā.

26  Kad rakstīju «Cusimas» otro grāmatu, «Orjola» bijušais jaunākais stūrmanis L. V. I.arionovs nodeva manā rīcībā biezu, ar rakstāmmašīnu pārrakstītu grāmatu «Admiraļa Ņebogatova prāva». Sis materials figurējis tiesā kā nepublicējams. Grāmatā lasāmas admiraļa Ķebogatova, virsnieku un matrožu sākotnējās liecības. Tur bija arī mana liecība (IV sējums, 33. lapa, 124. liecinieks, zemnieks Novikovs). kuru pavisam biju aizmirsis. Liecībā īsi pieminējis par kuģa atdošanu, lielāko tiesu biju klupis virsū Burnašovam, kas pievāca kuģa kasi. Es biju liecinājis: «Attieksmē uz revidentu jāteic, ka tas bija īsts blēdis. Viņš krāpa komandu, izsniegdams nepilnā svarā cukuru, gaļu …»

Tālāk garā virknē minēti viņa kriminālnoziegumi, atsaucoties uz lieciniekiem un oficiāliem dokumentiem. Noslēgumā biju piebildis: «Stāsta, ka Burnašovs iebāzis savā kabatā komandiera aploksni ar tūkstoš pieci simti mārciņām sterliņu, kas bijušas domātas Junga kunga māsai. To redzējuši Koževņikovs un Semjonovs.»

Ka komandierim nauda bijusi, tas redzams no vēstulēm, ko viņš brauciena laikā sūtījis savai māsai, atraitnei Sofijai Viktorovnai Vostrosab|inai. Viņš sapņoja pēc kara atstāt dienestu, tāpēc taupīja katru kapeiku. Arī pats Burnašovs savā liecībā atzinās, ka paņēmis no komandiera naudas četrsimt rub|u. 1933. gadā aizrakstīju Sofijai Viktorovnai, vai revidents viņai nodevis kādas brā|a naudas sumas. Ar vēstuli viņa man atbildēja, ka Burnašovs atnesis viņai lādīti, taču tajā bijuši tikai ordeņi, dažas melchiora karotītes un vecs kabatas pukstenis, bet naudas — ne kapeikas.

Leitnants Burnašovs savā liecībā (11 sējumā, 336. lapa, 19. apsūdzētais), gribēdams radīt neuzticību pret maniem vārdiem, raksta:

«Jaunākais batalieris Novikovs dažas dienas pirms «Orjola» došanās jūrā tika pārvietots no «Miņina» ar ļoti sliktu ateslaciju un par paziņojumu, ka viņš, Novikovs, atrodas žandarmērijas uzraudzibā. Novikovu labi pazīst otrā ranga kapteinis Svede un visi bruņu kuģa virsnieki. Viņš aģitēja pret virsniekiem un pilnīgi sevi atmaskoja, kad tam konfiscēja avīzes «Rusj» redakcijas Tautas izglītības fonda nodaļai adresētu vēstuli. Batalicri Novikovu jau kopš pirmajām dienām atcēlu no dienesta pienākumu izpildīšanas, jo sardzes vīri bija manījuši, ka, degvīnu izdalot, viņš izsniedz vairāk, nekā noteikts.»

Burnašova liecībā viss pateikts pareizi, izņemot pēdējo frāzi. Mani atcēla no pienākumu izpildīšanas, taču nevis ar pirmajām dienām, kopš ierados uz «Orjola», bet stāvot pie Madagaskaras, un arī nevis uz visu laiku, bet tikai uz vienu nedē|u — atcēla tāpēc, ka kratīšanā manās mantās atrada dienasgrāmatas un piezīmes, kas mūsu braucienu tēloja nelāgā gaismā. Par to sīkāk esmu pastāstījis «Cusimas» pirmajā grāmatā.

M Visas mūsu komandiera vēstules, kuras viņš brauciena laikā sūtījis savai māsai Sofijai Viktorovnai Vostrosab|inai, ir bezcerīgas noskaņas pilnas. Viņš neticēja 2. eskadras brauciena panākumiem. Bet vienā vēstulē, kas datēta ar 1905. gada 5. janvari, viņš jokodamies raksta: «Mūsu bijušais jūras aģents Ivans Ivanovičs .\omoto, kuru tu redzēji pie manis uz «Slavjankas», tagad komandē kreiseri un cīnās pret mums. Nebūtu slikti šo blēdi saņemt gūstā…» Jungs kļūdījās: pirmā ranga kapteinis Nomoto komandēja nevis kreiseri, bet bruņu kuģi «Asachi». Un gadījās, ka Nikolajs Viktorovičs pats nokļuva gūstā, nok|uva kopā ar savu kuģi tieši Nomoto rokās.

30 Ja krievu eskadras atliekas pēc 14. maija dienas kaujas netiektos izlauzties uz ziemeļiem, tad pretinieka triumfs būtu ievērojami mazāks. Par to interesantas rindas lasāmas grāmatā «Lielā kauja Japaņu jūrā», tulkojis V. L. Semjonovs, Volfa izd., 1911. gadā, 29. un 30. Ipp.

«Darbības plāns 28. (15.) bija apmēram tāds pats kā iepriekšējai dienai…»

«Mūsu izlūkiem smaidīja laime, un drīz sākām saņemt vēstis, ka tur un tur ir viens kuģis, tur un tur — divi, bet tur un tur vienkop brauc vairāki kuģi, un tāpēc kara darbība, kas tēlojās tik grūta, īstenībā izvērtās par ļoti vieglu darbu …»

«Mūsu eskadra nogaidīja tuvojošos ienaidnieku, kas, šķiet, pats devās tiklos, kurus viņam bijām izlikuši…»

" Vecākais virsnieks Blochins izmeklēšanas komisijā liecināja: «Atzīmēšanas cienīgs ir tas apstāklis, ka mīnu kuģim, kas nekustēdamies stāvēja apmēram trīsdesmit asis no tikpat nekustīga kreisera, tikai ar sesto šāvienu trāpīja no modernā Kanē sešcollu lielgabala, kuram bija Perepjolkina optiskais tēmēklis.» («Krievu-japaņu karš», 3. grāmata, IV izlaidums, 425. Ipp.)

" Otrā ranga kapteiņa Semjonova liecībā, ko viņš devis izmeklēšanas komisijai, ir šādas rindas: «Rāpos atpakaļ un, nokļuvis līdz dīvanam, atkritu pilnīgā nespēkā.»

" Iepriekš citētajā grāmatā «Krievu-japaņu karš», 431. lpp. sakarā ar dumpi lasāmi šādi piesardzīgi vecākā virsnieka Blochina vārdi: «Biju spiests nokāpt no tiltiņa un, nekautrējoties ne no kādiem lldzek|iem, piedabūju ļaudis atgriezties pagrabā.»

34 Komandieris Ļebedevs nomira Sasebā slimnīcā. 515 2. eskadras sagrāve pašos pamatos satricināja krievu tautas uzticēšanos caram, taču pats cars arī pec tam negrozīja savu izturēšanos pret neveiksmīgo admirali un bija pret Rožestvenski tikpat labvēlīgs kā līdz tam. Par to liecina šāda telegrama, ko cars nosūtījis četras dienas pēc kaujas: «Tokijā. Ģeneraladjutantam Rožestvenskim. No sirds pateicos Jums un visiem eskadras karavīriem, kas godīgi pildījuši kaujā savu pienākumu, pašaizliedzīgi kalpodami Krievijai un man. Visaugstākā vara nebija lēmusi, lai jūsu varonīgā ciņa beigtos ar uzvaru, bet ar jūsu drosmi un nāves nicināšanu tēvija leposies vienmēr. Vēlu Jums drīz izveseļoties, lai jus visus iepriecina debesu tēvs! Nikolajs. 1905. gada 28. maijā.» Tā par Cusimu pateicās monarclīs Rožestvenskim, bet visa mūsu zeme admiraii lādēja. Taču vēlāk, kad 1906. gadā Rožestvenskis atgriezās Krievijā no gūsta, valdība, paklausot sabiedriskās domas spiedienam, viņu nodeva tiesai. Tiesā viņš izturējās kā bruņinieks, dedzīgi aizstāvēja savus palīgus, uzņēmās visu vainu uz sevi un atzinās:

«Pirms atkārtoju visus šeit pret mani savāktes pierādījumus, atzīstu par savu pienākumu konstatēt, ka pēc tam, kad mani paģlbušu pārvietoja uz «Buiniju», neesmu kritis ģībonī vairs līdz šai dienai. Liecinieki, kas teikuši, ka es esot murgojis, ir maldījušies …» Un gala vārdā viņš vēl teica: ♦ «Vesela rinda liecību neatspēkojami konstatējusi, ka «Bedovijs» atdots gūstā tāpēc, ka tā pavēlējis admiralis, kas tolaik neapšaubāmi bija pie pilnas saprašanas…»

Viņu attaisnoja. Rožestvenski nedrīkstēja notiesāt: viņš pārāk daudz zināja par mūsu flotes aizkulisēm, būdams Galvenā jūras štaba priekšnieks, zināja par dažādām tumšām kuģu būvēšanas lietām, kurās bija iejauktas ari ķeizariskā nama personas. Un revolūcija taču tobrīd vēl nebija galīgi nožņaugta. Turklāt eksistēja Dome. Un tāpēc prokurora ģeneraļa Vogaka apsūdzības runu attieksmē uz Rožestvenski pārvērtās par aizstāvēšanas runu.

Klapjē de Kolongu, Fiļipovski, Ļeontjevu un Baranovu atvaļināja no dienesta. Pārējos virsniekus attaisnoja.

Pie tā paša jāpiemin viena vēstures kļūda. Otrā ranga kapteinis Semjonovs, atgriezies no gūsta, publicēja progresivā avīzē «Rusj» savas piezīmes «Atmaksa». Drīz tās izdeva ar tādu pašu nosaukumu atsevišķā grāmatā. Sajās piezīmēs viņš pārmet štaba virsniekiem, teikdams, ka tic visu no viņa' slēpuši un ka viņš uz kuģa bijis gandrīz kā pasažieris.

Bet šeit Semjonovs kā parasti mānās, lai piešķirtu savai grāmatai objektiva darba skaņu. Protams, viņš par visu zināja vairāk, nekā vajadzīgs, jo admiralis uzskatīja viņu par savu draugu. Tālāk Semjonovs nomazgā baltu gan Rožestvenski, gan štābu, gan pats sevi. Pateicoties tam, ka «Atmaksu» vispirms iespieda avīzē «Rusj», arī visas citas tā laika progresivās avīzes izturējās pret Rožestvenski vairāk vai mazāk iecietīgi, uzskatīdamas viņu gandrīz vai par savējo, kurpretim konservativā prese, gluži otrādi, viņam nikni uzbruka. Bet īstenībā tas bija ārkārtīgi reakcionars admiralis. Kad eskadra stāvēja pie Madagaskaras, viņš rakstīja savai sievai vēstulē, kas datēta ar 1905. gada 20. februāri un kas vēlāk publicēta žurnālā «More» (1911. g„ 6. numurā, 52. lpp.):

« .. un kādas nekārtības notiek pie jums Pēterburgā un visā Eiropas Krievijā. Mīkstčaulība kara laikā pie laba gala nenovedīs. Tas ir tieši tāds laiks, kad viss jātur dūrēs iežņaugts un pašas dūres — gatavas kuru katru brīdi rīkoties, bet pie jums visi galīgi apjukuši un tukšus salmus vien kuļ.

Tieši tagad ar karaspēku viss jānožņaudz un visām brīvībām jādara gals: jāaizliedz vislojālākie streiki un bez kāda žēluma jāiznicina barveži.»

Pēc atvaļināšanas no dienesta Rožestvenskis pastāvīgi un ļoti noslēgti dzīvoja Pēterburgā, tupēdams savā dzīvokli kā ūpis alā, kurs baidās no dienas gaismas. «Es — melnais krauklis,» admiralis drūmi atkārtoja ārprātīgā dzirnavnieka vārdus no operas «Nāra». Lieluma manija neatstāja Rožestvenski, kas joprojām nicināja cilvēkus, līdz viņa mūžs pēkšņi apdzisa. 1910. gada nakti uz 1. janvari viņa dzīvoklī šaurā pulciņā gatavojās tradicionālām dzīrītēm. Bija servēts svētku galds, bet mājastēva kauss tomēr nepacēlās Jaungadu apsveikt. Spēlēdams ar viesiem kārtis, Cusitnas «melnais krauklis» pa admiraļa modei uztraucās, sāka raustīties, k|uva zils un, nogāzies no krēsla, uzreiz bija pagalam.

30 Ļeņingradas kara flotes arehivā, 417. fondā. 81. lietā — «Oldgamija», saglabājies šis dokuments, ko Galvenajā jūras štābā iesniedzis Tregubovs, ziņodams par braucienu. Dokumentā teikts: «Praporščikam Tregubovam, bojā gājušā prīzes kuģa «Oldgamija» komandierim. Raports. Ziņoju Jūsu labdzimtībai, ka Jūsu pošanos uzskatu par kauna pilnu un pāragru bēgšanu no Jums uzticētiem cilvēkiem, kura nav saskaņojama ar goda pienākumu, bet ir apkaunojošs savas dzīvības glābšanas instinkts, ne ar ko neattaisnojama varas robežu pārkāpšana un turklāt nenāk par labu ļaudīm un viņu glābšanai, jo praporščiks Zaiončkovskis kuģniecībā nav kompetents, un tāpēc uzskatu Jūsu pavēli par vienu no tādiem bezjēdzīgiem rīkojumiem, kuri pamatoti uz personīgām attieksmēm un kādus Jūs ne vienreiz vien esat izdevis. Praporščiks Vladimirs Potapovs, 1905. gada 22. jūnijā.»

37  Bez «Orjola» 2. eskadru pavadīja arī vēl viens cits hospitajkuģis — «Kostroma». Arī to tai pašā laikā sagūstīja japaņu palīgkreiseris «SadoMaru». Taču pēc pus mēneša «Kostromu» atbrīvoja, pamatojoties uz Sarkanā krusta noteikumiem jūras karā, kuri pieņemti Hagas starptautiskajā konferencē. Japaņi šos noteikumus uz «Orjolu» neattiecināja.

38  Angļu avīzē «The Japan Daily Mail», ko izdeva Jokohamā, 1905. gada 31. maija numurā bija iespiests: «Kreiseris «Idzumi» (agrāk «Esmeralda», 2950 tonnu) tika smagi bojāts un bija spiests atstāt kaujas lauku.»

30 Vēlāk N. Nozikovs sarakstīja šādas grāmatas: «Klusā okeana 2. eskadras brauciens». Jūras ģenerālštābā izdevums, 1914. g.; «Uz Kruzenšterna kuģiem», «Molodaja Gvardija» izd., 1930. g.; ««Litkes» ceļojums ap zemeslodi», 1933. g.

40  Lūk, ko paši japaņi raksta par kauju ar «Gromkiju»: «Ienaidnieks cīnījās varonīgi: kad mūsu vienība notrieca viņa flagu, ienaidnieks tūdaļ to atkal uzvilka, pēc tam krievi veikli izšāva torpēdu, no kuras «Siranuji» ar pūlēm izvairījās; ienaidnieka šāviņi krita labi, un «Siranuji» trāpīja vairāk nekā 20 granatas, tā ka, nespēdams vairs lietot labo mašīnu un stūres pievadu, tas nebija vadāms un nokļuva neizdevīgā stāvoklī, jo bija spiests cīnīties, riņķodams uz vietas. Uz «Siranuji» vairāk nekā 4 reizes jau nomainīja kaujas flagu. ..» («Jūras kara darbības apraksts Meidzi 37. un 38. g.» Sastādījis Jūras ģenerālštābs Tokijā. IV sējums, 158. un 159. lpp.)

41  Vēlāk noskaidrojās, ka no «Navarinas» septiņsimt cilvēku lielās komandas bez Sedova izglābušies vēl divi: kurinātājs Porfirijs Tarasovičs Derkačs un komendors Stepans Dmitrijevičs Kuzmins. Pēc bruņu kuģa bejā ejas viņi abi kopā noturējušies virs ūdens četrpadsmit stundas, pieķerdamies pie kādas kastes vāka. Dcrkačs un Kuzmins pārdzīvojuši viļņos gluži tādas pašas briesmas kā Sedovs. Pa pusei paģībušus viņus uzņēmis kāds angļu tvaikonis un Tjaņczinā nodevis krievu konsulam.

42  Krievu kreiseriem tomēr bija jāatbruņojas. Vēlāk valdība nezināja, kā izturēties pret admirali Enkvistu un viņa virsniekiem: vai nu nodot liesai par kaujas pavēles nepildīšanu, vai apbalvot par trīs kuģu izglābšanu. Viņiem vienkārši atmeta ar roku.

Enkvists drīz izstājās no dienesta, apmetās uz dzīvi klusajā Gatčinā un nepavisam nerādījās ļaudis. Viņš pat nepiedalījās savas sievas apbedīšanā. Skumjas kā melns mākonis aizsedza no viņa dzīvi. Enkvists kļuva arvien vārgāks, un medicina, nepazīdama viņa slimību, nespēja tam palīdzēt. Viņš sasirga ar asarošanu, šķiet, kusa kā sniegavīrs pavasarī. 1911. gada Enkvistu apbedīja Kronštates kapsētā.

43 Japaņu grāmatā «Jūras kara darbības apraksts Meidzi 37. un 38. g.» 156. Ipp. teikts: «Arī «Otavu» trāpīja divi šāviņi, pie kam nogalināja mičmani Mijazaku, 4 matrožus un ievainoja vecāko leitnantu Isikavu, revidentu Nomuru, 19 matrožus un 2 ārrindniekus.»

41 Nākošajā gadā «Bistrija» jūrnieki atgriezās no japaņu gūsta dzimtenē, kurai drāzās pāri liels revolucionāru notikumu vilnis. Drošii vien daudzi «Bistrija» matroži lasīja, kas 1906. gadā bija noticis Igaunijā. Tur revolūciju apspieda īpašas soda ekspedīcijas.

Taču nez vai kāds no «Bistrija» komandas, kas bija izkaisīta pa dzimtajām pilsētām un ciemiem, uzzināja, ka vienu no šīm briesmīgajām soda ckspedicijāin vadījis viņu komandieris Oto Otovičs Richlers — jau paaugstināts par otrā ranga kapteini.

45 Grāmata «Jūras kara darbības apraksts Meidzi 37. un 38. g.», ko izdevis Jūras ģenerālštābs Tokijā, 157. Ipp. noslēgumā par «Bistriju» teikts: «Uz ienaidnieka mīnu kuģa saņēma gūstā vienu apakšvirsnieku, kas tur bija palicis, bet pats kuģis dienestam vairs nederēja.»

4,1 «Bodrija» komandieris Ivanovs arī vēlāk nesatricināmi turējās gluži pie tādiem pašiem uzskatiem par japaņu flotes zaudējumiem Cusimas kaujā un savus uzskatus izteicis pat dokumentā, oficiālā ziņojumā, kaut gan mazliet citādos vārdos. (Sk. «Krievu-japaņu karš», 2. izlaidums, 215. un 216. Ipp.)

47  Lasītājam jau zināms, cik bezcerīgi vērtēja eskadras braucienu bruņu kuģa «Orjols» kapteinis Jungs un bruņu kuģa «Aleksandrs III» komandieris Buchvostovs (sk. pirmo un otro daļu). Tikpat drūmi noskaņots uz Cusimu devās arī bruņu kuģa «Borodino» komandieris — pirmā ranga kapteinis Serebreņņikovs. 1905. gada 28. februārī no Madagaskaras viņš nosūtīja uz Pēterburgu vēstuli, kurā izsakās ļoti vaļsirdīgi: «Runā, ka drīz mēs došoties uz Vladivostoku. .Droši vien nav taisnība. Braukt turp pēc Portarturas krišanas, braukt ar tādiem kuģiem, kādi ir mums, nedrīkst, tas ir bezjēdzīgi; un mēs, esmu pārliecināts par to, arī nebrauksim, pat savienojušies ar 3. vienību. Pēc Mukdenas krišanas, par ko mums šodien ziņo franču telegramas, tnēs nevaram braukt; tas nedrīkst notikt, tā būs liktenīga kļūda…» (Sk. izdevumu «Kara flotes», 1906. g., 66. Ipp. pielikumus.)

48  Pulksten vienos naktī japaņu mīnu kuģis izzvejoja no jūras kailu cilvēku. Izrādījās, ka tas ir marsinieks Semjons Juščins. Vēlāk noskaidrojās, ka no bruņu kuģa «Borodino» deviņsimt vīru lielās apkalpes izglābies tikai viņš.

4!> Vairāk nekā pusgadu pēc kaujas Rožestvenskis šo trako domu nekautrējās paust pat presē, iebilzdams pret Klado rakstiem: «… japaņu sabiedrotās Anglijas flotes admiralis savus spēkus bija koncentrējis pie Veichaivejas, gaidīdams pavēli iznīcināt krievu floti, ja šis Anglijas gala mērķis nebūtu pa spēkam japaņiem.» (No «Vēstules redakcijai», avīzē «Novoje Vremja», 10693. numurā, 1905. g. 21. decembrī.)

60 Kāpēc mūsu šāviņi neekspiodēja? Pēc Cusimas kaujas šis jautājums interesēja daudzus, un visi bija pārliecināti, ka galvenais ļaunums slēpies šāviņu kapsulās. So versiju pastiprināti uzsvēra Jūras ministrija. Bet īstenībā cēlonis bija cits. Mūsu slavenais akadēmiķis A. N. Krilovs, kara flotes speciālists, šinī sakarā dod šādu paskaidrojumu:

«Kādam artilērijas priekšniekam bija ienācis prātā, ka 2. eskadras šāviņiem esot nepieciešams palielināt piroksilina mitruma procentu. Sis iniciators bija spriedis, ka eskadra ilgi uzturēšoties tropos, šāviņus pārbaudīt nebūšot laika un kuģos varot notikt piroksilina pašaizdegšanās. Piroksilina normalais mitrums šāviņos bija desmit divpadsmit procentu. Bet

2.   eskadras šāviņiem noteica trīsdesmit procentus. Noteica un ar šādiem šāviņiem apgādāja eskadru. Kas nu iznāca? Ja kāds šāviņš paretam trāpīja mērķi, tad triecienā sprāga šāviņa kapsulas aizdedzes caurules piroksilina stiebri, bet piroksilins, kas atradās pašā šāviņā, neeksplodēja, jo mitrums bija trīsdesmit procentu liels. Tas viss noskaidrojās 1906. gadā, kad eskadras bruņu kuģis «Slava» apšaudīja sadumpojušos Sveaborgas cietoksni. Bruņu kuģi «Slava» nepaspēja pabeigt, un tāpēc 2. eskadrā to neietilpināja, taču apgādāja ar šāviņiem, kas bija izgatavoti šai cskadrai. Cietoksni no «Slavas» apšaudot, bruņu kuģa apkalpe neredzēja savu šāviņu sprādzienus. Kad cietoksni tomēr ieņēma un artilerisli izkāpa krastā, savus šāviņus cietoksnī viņi atrada gandrīz pavisam veselus. Tikai dažiem bija norauta pakaļējā daļa un citi bija mazliet deformējušies. Toreiz par to pavēlēja klusēt.»

51  Izmeklēšanas komisijā kontradmirālis Ņebogatovs liecināja: «Nekāda kaujas plāna vai norādījumu par tā realizēšanu nebija; vispār, kādi nodomi bija Rožestvenskim, — to es nezināju.» («Flotes darbība», dokumenti,

3.  grāmata, IV izlaidums, 50. Ipp.)

No kontradmiraļa Enkvista liecībām: «Mūsu brauciena laikā netika izvirzīts jautājums par gaidāmajām kara operācijām: ne man, ne maniem komandieriem nedarīja zināmus eskadras komandiera p'.ānus. Par mūsu ieskatiem arī nevaicāja… Nepavisam nezināju, kurp dodamies un ko domājam darīt.» (Turpat, 62. Ipp.)

No eskadras komandiera štaba flagkapteiņa pirmā ranga kapteiņa Klapjē de Kolonga liecībām: «Strādāju mechanisku darbu — realizēju visas admirāļa pavēles un rīkojumus, bet to bija tik daudz, ka man nebija iespējams prātot par plāniem, ja tādi arī būtu.» (Turpat, 79. Ipp.)

Bet, 1ūk, ko liecināja pats Rožestvenskis: «Flagmaņu sapulce sīki izstrādāta kaujas plāna apspriešanai netika sasaukta, jo plāns nemaz nebija izstrādāts.» (Turpat, 16. Ipp.)

52  Otrā ranga kapteinis Semjonovs savā grāmatā «Asiņu cena» 136. Ipp. visu šo incidentu cenšas attēlot citādi — kā iereibuša matroža izlēcienu Sā patiesības sagrozījuma mērķis bija nozākāt kareivju un matrožu revolucionāro noskaņojumu.

Pielikumi

KLUSĀ OKEANA 2. ESKADRAS KUĢU SARAKSTS

JAPANAS FLOTES KUĢU SARAKSTS

20 minu kuģi, katrs 152 t tilpuma. 45 minu laivas ar tilpumu lidz 100 t. 27 paligkreiseri.

JŪRAS KARA TERMINU VĀRDNĪCA

A

Abordaža — divu kuģu saduršanās vai saāķēšanSs ar bortu pie borta apkalpju tuvcīņai. Buru flotes taktikas paņēmiens.

Admirālis — viens no flotes augstākajiem priekšniekiem. Krievijā bija trīs admiraļu dienesta pakāpes: admiralis, viceadmirālis un kontradmirālis. Arī citās valstīs lielāko tiesu ir tikpat admiraļu dienesta pakāpju; tomēr Anglijā ir četras, bet Francijā — divas.

Airu kuteris — viegli būvēta 10—18 airu laiva.

Aizsprosta mina — metala bumba, piepildīta ar sprāgstvielu; noenkuro ūdenī kuģu ceļos. Kuģim pieskaroties pie mīnas, tā sprāgst un iedragā kuģa stāva zemūdens daļu.

Ambrazura — caurums torni vai lielgabala vairogā, pa kuru izvirza lielgabala stobru.

Apctkšškipers — navigacijai nepieciešamās kuģa mantas pārzinis (apakšvirsnieks).

Apvalks — meclianismu vai to daļu metala aizsargvāks.

Archipelags — jūras rajons, kurā ļoti daudz salu.

Arjergards — kuģi. kas braucienā sedz floti vai eskadru, lai ienaidnieks tai neuzbruktu no mugurpuses.

Arrnada — spāņu vārds, tulkojumā nozīmē — flotes, eskadras. Sis vārds kļuvis populārs, kopš ar to apzīmēja karaļa Filipa II ekspediciju uz Angliju 1588. gadā. Filips savu floti nosauca par «Neuzvaramo armadu». Kā zināms, šajā ekspedīcijā spāņus pilnīgi sakāva. Mūsdienu izpratnē armada kļuvusi par īpašvārdu — tagad tā dēvē ikvienu slikti organizētu un vāji apmācītu eskadru (vienību, floti).

Augstā, vidējā spiediena un zemspiediena cilindri. Ja kuģī galvenajai virzuļu mašīnai ir trīs tvaika cilindri un tvaiks pakāpeniski iet cauri pirmajam, otrajam un trešajam cilindram, tad šādu mašīnu sauc par trīskārtējas paplašināšanas mašīnu. Pirmo cilindru, kurā tvaiks nokļūst no katla, sauc par augstspiediena cilindru, otro — par vidējā spiediena cilindru un trešo — par zemspiediena cilindru. Ja zemspiediena cilindram iznāk pārāk liels diametrs, tad tā tilpumu sadala divās vienādās daļās un uzstāda divus zemspiediena cilindrus; tādā veidā trīskārtējās paplašināšanas mašīnai var būt četri cilindri.

Augšējais klājs — virsējais kuģa paaugstinājums vai grīda; pašu priekšējo da|u sauc par baku, tam seko augšējā klāja vidus (škafuts), tad kvateris, un, beidzot, augšējā klāja da|u pašās kuģa beigās sauc par grīdumu.

Avangards — kuģi, kas izvirzīti no galvenajiem spēkiem uz pretinieka pusi.

Avārijā — ievērojami bojājumi pašā kuģī vai tā kaujas un techniskajās ierīcēs.

Avizo — eskadrai piekomandēts kuģis, kura uzdevums izvadāt ziņas un veikt izlūkošanu.

Avraldarbs — kuģa darbs, kurā piedalās vienlaicīgi visa apkalpe vai tās liela da|a.

B

Bāka — mākslīga celtne, pēc kuras, braucot krastu tuvumā, nosaka kuģa atrašanās vietu. Parasti bāka ir tornis, kurā naktī iededzina uguni. Sēkļos, kas sniedzas tālu jūrā, šādā pašā nolūkā noenkuro īpašus kuģus ar lukturiem. Šādus kuģus sauc par peldošām bākām.

Baks — klāja priekšējā daļa no priekšvadņa līdz fokmastam.

Balle — skaitlis, kas apzīmē vēja vai vi|ņu stiprumu pēc kādas skalas. Pēc Boforta skalas, kas pieņemta pie mums, vēja stiprumu apzīmē no 0 (pilnīgs bezvējš) līdz 12 (viesuļvētra) ballēm, bet viļņus no 0 līdz 9 ballēm.

Barkass — lielākā airu laiva cilvēku un kravas pārvadāšanai.

Batalieris — kuģa saimniecības konduktors vai apakšvirsnieks, kas vecajā flotē pārzināja matrožiem izmaksājamo algu, izsniedzamo uzturu un mantas.

Bateriju klājs — pirmais klājs zem augšējā klāja; bateriju klājā novieto vidējo artilērijā.

Bocmanis — jaunākā komandējošā sastāva amata persona. Bocmaņa pienākums: uzturēt kuģī tīrību, vadīt un uzraudzīt kuģa vispārējos darbus un mācīt komandai jūrnieka amatu.

Bocmanmals — vecākais ierindas apakšvirsnieks cara flotē.

Bons — peldošs aizsproslojums, taisīts no baļķiem, mucām un dzelzs kastēm, kas sasaistītas ar važām vai trosi; izmanto flotes noenkurošanās vietas aizsargāšanai no ienaidnieka mīnu kuģu, zemūdeņu un ātrgājēju kuteru uzbrukumiem.

Bramsteņģis — rangouta kārts, steņģa turpinājums (sk. Steņģis).

Branders — kuģis, kas domāts ienaidnieka bazu aizsprostošanai, nogremdējot šo kuģi farvaterā pie bāzes ieejas.

Branga — kuģa stāva riba.

Breidvimpelis — plats vimpelis; uz kuģiem to uzvelk par zlmiv ka tur atrodas ķeizariskā nama loceklis, jūras ministrs, ostas galvenais komandieris vai kuģu vienības priekšnieks, kam nav admira|a dienesta pakāpes.

Brize — jūras piekrastes vējš, divreiz diennaktī maina virzienu, t. i., pūš no krasta uz jūru un no jūras uz krastu; pirmajā gadījumā sauc par krasta (nakts) brīzi, bet otrajā — par jūras (dienas).

Brombramrāja — masta ceturtā rāja, skaitot no apakšas, ja marsrāja un bromrāja nav dubultas.

Bruņas — sevišķi izgatavotas tērauda plāksnes, ko piestiprina pie bortiem; ar tām bruņu kuģi aizsarga pret ienaidnieka šāviņiem.

Bruņu kuģis — kuģis, kas aizsargāts ar biezām bortu un klāja bruņām, apgādāts ar spēcīgu artilēriju un vairākiem torpēdu aparatiem.

Bumbu pagrabs — telpa kuģī šāviņu uzglabāšanai.

Burinieks — 1) tā saīsināti sauc buru kuģi, kas brauc tikai ar burām.

c

Chronometrs — pārvietojams atsperes pulkstenis, raksturīgs ar ļoti precizu gaitu.

Cirkulācijā — līkne, pa kuru virzās kuģa smaguma centrs, ja stūre pagriezta sāņus.

Cisterna — uz kuģiem speciālā tvertne saldūdens, e]|as, degvīna utt. glabāšanai.

D

Deglis — īpaša ar salpetri piesūcināta grīste; domāta aizpīpēšanai un novietota bakā blakus ūdens toverim.

Desants — karaspēka daļu vai jūrnieku vienības izcelšana krastā, lai tie piekrastē veiktu militārās operācijās.

Deviacija — uz dzelzs kuģiem kompasa magneta šautras novirze no līnijas, kādā magneta šautra nostājas uz zemēs (novirze no magnētiskā meridiānā). Sī novirze rodas, kuģa dzelzij ietekmējot šautru.

Dijerents — starpība starp kuģa priekšgala un pakaļgala iegrimi.

Dispozīcija — kartē iezīmēts kuģu novietojums, kādā tiem jāstāv reidā vai ostā.

Doks — baseins, no kura var izsūknēt ūdeni; dokā ieved remontējamos kuģus. Ir arī peldoši doki.

Dreifēt — novietot buras tādā veidā, lai, vējam iedarbojoties uz vienu buru, kuģis dotos uz priekšu, bet, iedarbojoties uz citām burām, — virzītos atpakaļ, tāpēc kuģis stāv gandrīz uz vietas.

Dreifs — kustībā esoša kuģa novirzīšanās no nospraustā ceļa straumes, vēja, stipru viļņu un ledus spiediena ietekmē.

Dubultais jeb iekšējais dibens — iebūvēts gandrīz visos kara kuģos un lielos tirdzniecības kuģos; uzdevums — pasargāt no ūdens ieplūšanas pa dibenā izlauztiem caurumiem un padarīt izturīgāku arī kuģa stāvu. Telpu starp iekšējo un ārējo dibenu sauc par starpdibenu telpu; ūdensnecaurlaidīgas šotes gareniskā un šķērsvirzienā to sadala nodalījumos, kuri ir tukši vai kurus izmanto saldūdens, naftas utt. glabāšanai.

Dvarss — 1) virziens, kas atrodas taisnā leņķī pret kuģa kursu; 2) uz kuģa — šķērseniska bruņu šote, kas sarga pret šķembām.

Dzesinātājs — aparats, kas izstrādāto tvaiku kondensē par ūdeni.

E

Ekipāžā — kuģa komanda; arī jūrnieku vienība krastā.

Elevators — pacelšanas ierīce šāviņu un lādiņu piegādei no pagrabiem pie lielgabaliem.

Elliņš — kuģu būvēšanas vieta krastā; ierīkota ar slīpumu uz ūdens pusi.

Enkurceltnis jeb krambols — uz buru kuģiem koka brusa, kas piestiprināta pie kuģa vaiga; izmanto enkura izcelšanai; mūsdienu kuģos koka brusu aizstāj dzelzs sija. Teiciens «labajā krambolā» vai «kreisajā krambulā» norāda, kādā stāvoklī atrodas priekšmets, ko no kuģa redz krambola virzienā.

Enkurgrieztuve — īpaša grieztuve, kuru uz kuģiem uzstāda enkura ķēdes izcelšanai, perlīņu vilkšanai un citu darbu veikšanai.

Enkuriņš — vienu, divus, trīs un vairāk spaiņu liela muciņa; lieto degvīna, etiķa u. c. šķidrumu ieliešanai un ari ūdens balastam laivās.

Enkurhža — caurums bortā enkura ķēdes izlaišanai.

Enkurližas vāks — dzelzs vāks, kas cieši noslēdz enkurlīžu, lai stipros viļņos pa to neiekļūtu klājā ūdens.

Eskadra — dažādu šķiru kuģu vienība, kas pakļauta vienam priekšniekam un ko nodala patstāvīgai darbībai jūrā.

Ešelons — dažādu šķiru kuģu neliela vienība.

Evolūcija — manevrs, ko ierindā esoši kuģi izdara, lai mainītu kursu, samazinātu attālumu starp kuģiem, pārkārtotos citādā ierindā utt.

F

Falle — 1) takelažas virve dažu rangouta kāršu un buru pacelšanai; 2) virve, kurā uzvelk hjuisu, flagu un flagu signālus.

Falrepe — trose (virve), kas uzejas trapā aizstāj margas.

I'alrepnieks — matrozis, ko no sardzes sūta pasniegt fairepi.

Farvaters jeb kuģu ce(š — brīva eja starp bīstamām vietām, ierobežota ar brīdinājuma zīmēm, vai noteikts ce|š, pa kuru var braukt kuģi.

Flagkapteirtis — admaraļa pirmais štaba virsnieks; viņam pakļauti visi štaba virsnieki; štaba priekšnieks.

Flagmanis — kara kuģu vienības komandieris. Kuģim, uz kura uzturas flagmanis, uzvelk mastā īpašu flagu.

Flagmaņa speciālisti — inženieris mechaniķis, kuģu inženieris, artilerists, mīnieris, stūrmanis, ārsts u. c., kas kalpo eskadras priekšnieka štābā.

Flagmaņkuģis — kuģis, uz kura flagmanis uzvilcis savu flagu.

Flagspole — ripa masta vai flagštoka galā.

Flagštoks — kārts, kurā uzvelk pūpes flagu.

Flagvirsnieks — vienības priekšnieka tuvākais virsnieks, izpilda adjutanta pienākumus.

Flangs — kuģu kolonas kreisie vai labie sāni.

Fokmasta uguns — balta uguns, ko tvaikoņi brauciena laikā uzvelk fokmastā; šī uguns apgaismo apvārsni tieši uz priekšu un desmit rumbus pa labi un pa kreisi. Redzamībai jābūt ne mazākai par piecām jūdzēm jeb deviņiem kilometriem.

Fokmasls — kuģa priekšējais masts.

Fokrāja — fokmasta apakšējā rāja.

Fregate — kara kuģis, trīsmastu burinieks ar vienu segtu bateriju.

G

Gafele — slīpa rangouta kārts, kuras apakšējais gals atbalstās masta mugurpusē; gafeles galā pa brauciena laiku uzvelk pūpes flagu.

Gaismas semaļors — sarunāšanās sistēma nelielā attālumā nakti ar rokas lukturu (elektrisko spuldžu) palīdzību.

Galeru viri — katordznieki, kas vecos laikos izcieta savu sodu uz galeru (airu) kuģiem kā airētāji; galeru vīrus dažreiz piekala pie viņu darba vietām.

Galvanieris — speciālists, ko norīko artilērijas elektrolechnikas apkalpošanai.

Glase — pusstundu ilgs laika sprīdis, ko atzīmē ar vienu kuģa zvana sitienu. Glasu daudzums ziņo pulksteņa stundu. Glases sāk skaitīt pēc divpadsmitiem (pusvienos). Astoņas glases nozīmē četras stundas. Pēc katrām četrām stundām glasu skaitīšanu sāk no jauna.

Gridums — augšējā klāja daļa kuģa pūpē.

Grotmasts — otrais masts no kuģa priekšgala.

H

Hjuiss — īpaša flaga, ko uzvelk noenkurota 1. vai 2. ranga kuģa pīķī.

I

Iegrime — kuģa iegrime ūdenī, mērī pēdās vai metriskās sistēmas mēros.

Ierinda. — Lai braucienā un kaujā vienību vai eskadru būtu ērtāk vadīt, kuģi brauc ierindā. Atkarībā no kuģu sakārtojuma ierindu sauc par vienas ķi|ūdens kolonas ierindu — kuģi rindā seko cits citam; par pelengas ierindu — kuģi līnijā, kas slīpa pa kreisi vai pa labi, virzās uz priekšu; par frontes ierindu — kuģi brauc cits citam blakus; par ķīļa ierindu — kuģi novietojušies divās pelengas ierindās, ķīlī.

Iežogojošais slieksnis jeb mamerinecs — ierīce ap artilērijas torņiem, neļauj iek|ūt spraugā starp torņa bruņām un klāju ūdenim un gružiem.

Iluminators — apa|š kuģa lodziņš ar biezu rūti.

Indikatora laukumiņš — laukumiņš starp galvenās mašīnas tvaika cilindru virsējām da|ām.

J

Jachta — ikviens kuģis, tiklab tvaika, kā arī buru kuģis, kas pielāgots jūras izpriecas braucieniem.

Junga — jauns matrozis, zēns.

Jūras jūdze — jūras garuma mērs, vienlīdzīgs 1,85 kilometriem.

K

Ķabeļtauva — V.o jūras jūdzes, vienlīdzīga 185,2 metriem; jūrā nelielus attālumus mērī ar kabeļtauvām.

Kajite — dzīvojamā telpa kuģī.

Kalibrs — lielgabala kanala diametrs.

Kambize — kuģa virtuve.

Kanoniem laiva — neliela apmēra kuģis ar vidēja kalibra artilēriju; domāts operācijām piekrastēs un upēs.

Kaprālis — karavīru dienesta pakāpe dažās ārzemju armijās, atbilst krievu jefreitoram. Krievu flotē «kapralis» ir apakšvirsnieku palama.

Kaujas koeficienti — skaitļi, kas nosacīti izteic kara kuģu kaujas īpašības, salīdzinot ar citiem tāda paša tipa kuģiem.

Kaujas koeficients — sk. Kaujas koeficienti.

Kaujas lukturis — sk. Prožektors.

Kaujas tornis — stipri nobruņota telpa, kur kaujas laikā koncentrēta visa kuģa vadīšana.»

Kazemats — bruņota telpa kuģī; kazematā novieto vidēja kalibra lielgabalus.

Kingstons — jebkurš vārstulis kuģa zemūdens daļā; lieto jūras ūdens ieplfidināšanai kuģa iekšienē.

Klājsijas — brusas vai tērauda sijas, kas noliktas šķērsām kuģim uz brangu galiem, veido klāja pamatu un šķērseniski sastiprina kuģa stāvu.

Klausos — vārds, kas flotē aizstāj atbildes: labi, dzirdu, saprotu.

Klinkets — aizbīdāms vārstulis; lieto ūdens ieplūdināšanai tilpnēs no vienas nodaļas otrā.

Kliveris — šķība, trīsstfiraina bura, ko uzvelk fokmasta priekšā.

Koju tīkli — sevišķas novietnes uz augšējā klāja, kurās saliek kojas.

Komendors — matrozis artilerists.

Komingss — slieksnis ap lūku; neļauj ūdenim no klāja ieplūst kuģī.

Kondriki — trešu vai lentīšu uzšuvumi uz apakšvirsnieku uzplečiem.

Konduktors — dienesta pakāpe starp virsnieku un apakšvirsnieku priekšrevolucijas flotē. Uz kuģiem — virsnieku speciālistu tuvākais palīgs.

Kontrhalsā jeb kontrkursā nozīmē, ka kuģi brauc pretējos kursos.

Koordonats — sk. Pagriezieni.

Kopkajite — liela kajīte virsnieku kopējai lietošanai.

Kortiks — rokas ierocis, izskatās pēc neliela dunča; to nēsāt ir tiesības flotes virsniekiem.

Kravas tilpne — kuģa iekšējā telpa, atrodas zem paša apakšējā klāja.

Kreiseris — kuģis, kam ir pietiekami labas navigacijas īpašības, ievērojami liels ātrums, apbruņojums un darbības rajons; kreiseris pilda izlūku un novērošanas dienestu, sarga un pavada jūrā transporttvaikoņus, izliek mīnu aizsprostus, piedalās kreiseru uzbrukuma operācijās utt.

Kubriks — 1) kuģa pirmā platforma, skaitot no augšas; 2) komandas dzīvojamās telpas.

Kurss — leņķis starp kuģa diametralo plakni un meridiānu.

Kvartirjers — apakšvirsnieku pirmā dienesta pakāpe.

Kvateris — augšējā klāja dala no grotmasta līdz bezahmastam. Divmastu kuģos kvatera rajonu nosaka ar jūras resora pavēli; cara flotē — galvenā goda vieta uz kuģa.

Ķ

Ķīlis — gareniska sija, kas stiepjas pa vidu kuģa dibenam visā tā garumā; kuģa vai laivas stāva pamats. Ķifūdens — sk. Ierinda,

L

Laga — instruments kuģa ātruma un nobrauktā attāluma mērīšanai.

Laiba — vienkārša, liela somu laiva ar vienu vai diviem mastiem, kurā katrā pa vienai burai. Agrāk ar šādām laivām Pēterburgas apkārtnē pārvadāja arī malku, sienu utt.

Laivcēlis — grozāma dzelzs sija. Laivcēļus pa pāriem novieto uz kuģa borta laivu pacelšanai un nolaišanai.

Lavierēt — ar buru kuģi braukt mainīgā kursā (pa lauztu līniju).

Leitnants — virsnieku otrā dienesta pakāpe cariskajā flotē.

Lielgabala lūka — lielgabala logs kuģa bortā.

Lielgabala pakaļgals. — Lielgabalu pēc tā ārējās virsmas iedala divi dalās: stobrā — no lielgabala priekšējā nošķēluma līdz rēdzēm un pakaļgalā — no rēdzēm līdz pakaļējam nošķēlumam. Par redzēm sauc lielgabala sānos piekausētus izciļņus, ar kuriem tas atbalstās uz statņa.

Līnijkuģis — liels artilērijas kuģis, kura galvenais uzdevums ir kaujā dot pretiniekam spēcīgus artilērijas triecienus un visneatlaidīgāk pretoties pretinieka rīcībai.

Locija — kuģa vadīšanas zinātnes daļa. Locija sīki pētī jūras un okeānus un māca, kādus tajos ieturēt kuģu kursus, izvairoties no visām briesmām un pielāgojoties valdošajiem vējiem, straumēm un citiem vietējiem apstākļiem, un kā visīsākā laikā šķērsot jūras un okeānus. Sinī noiūkā šobrīd locijā aprakstītas visas pasaules jūras un okeāni, arī to krasti un neskaitāmo salu krasti; gandrīz visur izpētīts dziļums, un bīstamās vietās novietotas brīdinājuma zīmes. Visām jūrām sastādītas kartes dažādā mērogā. Visus jūru aprakstus sauc par kuģniecības rokasgramatām jeb locijām, kuras kopā ar kartēm ir galvenie kuģošanas palīglīdzekļi.

Lote — ierīce jūras dziļuma mērīšanai.

Lūka — klājā ierīkots caurums, pa kuru kāpj lejup.

M

Margapmale — koka brusa ar noapaļotām šķautnēm; margsienas virsējā daļa.

Marsele — bura, ko novieto starp rnarsrāju un apakšējo rāju.

Marsinieki — matroži speciālisti takelažas darbos; uz buru kuģiem — matroži, kas strādā marša laukumiņā.

Marss — laukumiņš augšā ap mastu.

Matelots — ierindā blakus kuģis.

Megafons — liels rupors, kuru lieto pavē|u un sarunu pārraidīšanai lielā attālumā.

Mezgls — garuma vienība jūrniecībā: attālums, ko kuģis nobrauc 0,5 minūtēs. Mezgla (nosacītais) garums ir 48 pēdas. Tātad, cik mezglu kuģis nobrauc 0,5 minūtēs, tik jūras jūdžu tas nobrauc stundā.

Mičmanis — pirmā virsnieku dienesta pakāpe cariskajā flotē.

Minieris — Ierindnieks, mīnu speciālists.

Minu kreiseris — novecojies termins; agrāk par mīnu kreiseriem sauca samērā lielus mīnu kuģus.

Minu kuģis — ātrgājējs kara kuģis, kura galvenais bruņojums ir torpēdas.

Minu kuteris — neliels tvaika kuģis, apbruņots ar torpēdu aparatu. Mūsdienu mīnu kuģu prototips.

Mols — ostas ierīce, dambis, kas sniedzas jūrā un ar vienu galu balstās krastā. Mols aizsarga ostu no jūras viļņiem un no straumēm.

Musons — periodisks vējš, kas maina virzienu atkarīgi no gadalaika. Musoni vērojami lielāko tiesu tropu joslā, piemēram, Indijas okeana musoni (zierrra — NO, vasarā — SW).

N

Naktouzs — koka skapītis, uz kura uzstāda kompasu. Naktouzā ievieto deviacijas instrumentu, ar kuru novērš šā kompasa pusapa|o un sānsveres deviaoiju.

Navigacija — kuģa vadīšanas zinātnes nozare. Navigacijā minēti paņēmieni, kā precizi noteikt kuģa atrašanās vietu brauciena, kad redzami krasti, un kā aptuveni noteikt kuģa atrašanās vielu atklātā jūrā (braukšana pēc saskaita). Par navigaciju sauc arī kuģošanas sezonas ilgumu tādā un tādā jurā.

Nobloķēt — pārtraukt pretinieka sakarus pa jūru vai izolēt viņa jūras spēkus kādā jūras kara lauka ostā.

Nodalījumi — atsevišķas telpas kuģa iekšienē, nošķirtas ar ūdensnecaurlaidīgām šotēm. Šāds iekārtojums ievērojamā mērā nodrošina kuģi pret nogremdēšanu gadījumā, ja izlauzts kāds caurums. Nodalījuma šotes neļauj ūdenim izplatīties pa visu kuģi.

Noenkurošanās vieta — ērta kuģu stāvēšanas vieta.

Nord — ziemeļi.

Noturība — kuģa spēja peldēt līdzsvara (taisnā) stāvoklī un viegli atgūt līdzsvara stāvokli, ja kāds spēks kuģi no tā izsitis.

O

Optiskais tēmēklis — instruments, ar kuru lielgabalu notēmē uz mērķi. Optiskā tēmēkļa galvenā daļa ir tālskatis.

Ost — austrumi.

Osta — vieta, kurā kuģiem ir reids un kur ir viss nepieciešamais kuģu remontēšanai un apgādei, lai tie varētu doties jūrā, un arī ierīces kravu iekraušanai un izkraušanai.

p

Pagriezieni — tos izdara, paklausot flagmaņkuģa signāliem, lai eskadra pārkārtotos no vienas ierindas otrā (sk. Ierinda) un lai grozītu eskadras kustības virzienu; pagriezienus izdara vai nu pakāpeniski — eskadras kuģi seko priekšējā kuģa kustībām, tas ir, visi virzās • it kā tā pēdās vai arī pagriežas visi uzreiz — katrs savā vietā, vai arī virzās pa loku — pa labi vai pa kreisi.

Pakajvadnis — kuģa pakaļgala konstruktivs izveidojums, izskatās pēc ķī|a pagarinājuma. Pie pakaļvadņa piekar stūri.

Pasati — vēji, kuri okeānā nepārtraukti pūš un kuru stiprums diezgan pastāvīgs: 3 vai 4 balles; šo vēju virziens vienmēr nav vienāds, bet mainās, kaut arī šaurās robežās.

Pazīšanas ugunis.— Visiem kuģiem, tiklab tvaika, kā arī buru kuģiem, naktī braucot labajā pusē jābūt zaļai ugunij, kreisajā — sarkanai ugunij

Perlīne — tauva vai trose no četrām līdz sešām collām apkārtmērā.

Pietauvot — ar tauvām piesiet_ kuģi pie krasta vai pie piestātnes.

Pirmā ranga kapteinis un otrā ranga kapteinis — cariskās flotes vecākā komandējošā sastāva vai, citiem vārdiem sakot, štaba virsnieku dienesta pakāpes; tām seko admiraļu dienesta pakāpes.

Piroga — gara, šaura laiva, izdobta vai izdedzināta no koka stumbra.

Plāksteris — sevišķi izgatavots buru audekla paklājs, ko uzliek uz cauruma un ko ūdens spiediens piespiež pie sadragātā borta; ierīce izlauzta cauruma pagaidu aizsegšanai.

Platums — koordināte — kopā ar garumu noteic jebkura punkta atrašanās vietu uz zemeslodes virsmas. Platums — leņķis starp ekvatora plakni un vertikālu līniju, kas iet cauri zināmam punktam; mēri pa meridiānu no ekvatora uz poliem robežās no 0 līdz 90 grādiem (ziemeļu un dienvidu platums).

Plūksnas — kaņepāja troses (virves) gabali, atšķetināti šķipsnās un aukliņās.

Plutongs — lielgabalu grupa, kuriem ir vienāds apšaudes leņķis, kuri apvienoti vienā vietā un kurus komandē viens priekšnieks — plutonga komandieris.

Priekšosta — ostas ārējā daļa, aizsargāta pret viļņiem un iekārtota kuģu iekraušanai. Ja ostā salasījies daudz kuģu, tad piekraušana un izkraušana notiek arī priekšosta ar lichteru, šalandu un citādu laivu un kuģīšu palīdzību.

Priekšvadnis — ķīļa turpinājums kuģa priekšgalā.

Prožektors — apgaismošanas ierīce, kas dod šauru spēcīgas gaismas strēli; piemērots staru raidīšanai samērā lielā attālumā un jebkurā virzienā.

Pulvera noliktava — kuģa pagrabs, kurā uzglabā pulveri; parasti iekārtota kuģa zemūdens daļā.

Pūpe — kuģa pakaļgals.

Puslūkas — lielgabalu loga slēģi.

R

Radiokabine — kuģa telpa, kurā novietoti radioraidītāji un radiouztvērēji.

Rāja — masta šķērskoks.

Rangouts — koka masti, steņģi, rājas utt.

Ratjera lukturis — īpaši iekārtots lukturis, ar kuru var sazināties naktī slepus no ienaidnieka.

Redeļsijas — paaugstinājums virs augšējā klāja; uz redeļsijām novieto barkasus un oitas laivas.

Redzes — izciļņi svārstīgajā lielgabala aptverē, kuri ar ieliekamām zernrēdzēm lielgabalu savieno ar statni.

Reids — ērta, no vējiem un vijņiem aizsargāta kuģu noenkurošanās vieta piekrastē.

Rekognošcēšana — izlūkošana, apvidus apskate.

Relacija — ziņojums par militāriem notikumiem.

Revidents — virsnieks, kas pārzina kuģa saimniecību.

Rifs — zemes mēle, sēre vai sēklis ar cietu pamatu.

Rumbs — virziens no redzamā apvāršņa centra uz apvāršņa līnijas punktiem. Starp daudzajiem rumbiem 32 rumbiem ir īpaši nosaukumi. Ar vārdu «rumbs» saprot arī lielumu starp diviem blakus rumbiem un šādā nozīmē teic, ka viens rumbs ir vienlīdzīgs 11 grādiem 45 minūtēm. Ja saka — kuģis pagriezies 4 rumbus pa labi, tas nozīmē, ka tas pagriezies 45 grādus pa labi.

S

Salūts — apsveikums, izšaujot ar lielgabaliem tukšus šāviņus.

Sānsvere — kuģa nosvēršanās uz sāniem no vertikālā stāvokļa.

Sardze — uz kuģa īpaša dežūra, kuras pildīšanai norīko daļu no apkalpes. Par sardzēm sauc arī noteiktu diennakts daļu, kurā šo dienestu pilda viena maiņa. Sādā nozīmē diennakti uz kara kuģiem parasti iedala šādās piecās sardzēs: 1) no pulksten 12 dienā līdz 6 vakarā, 2) no pulksten 6 vakarā līdz pusnaktij, 3) no pusnakts līdz pulksten 4 rītā, 4) no pulksten 4 līdz 8 rītā un 5) no pulksten 8 rītā līdz 12 dienā. Ļaudis, kas nodežurējuši savu sardzes laiku, sauc par brīvajiem.

Sardzes priekšnieks — komandējošā sastāva persona, kas vada sardzi; sardzes priekšniekam padota visa sardzes komanda.

Sardzes žurnāls — ar auklu caursieta grāmata, kurā ieraksta visus kuģa dzīves notikumus, sastapšanos ar citiem kuģiem un vispār visus brauciena apstākļus: kursu, vēja virzienu un stiprumu, kuģa gaitu, sānsveri, ūdens un gaisa tcmperaturu, laika apstākļus, jūras un debess izskatu, mašīnas apgriezienu skaitu utt. Žurnālu paraksta sardzes priekšnieks.

Sauljums — buru audekls, ko pārvelk pāri augšējam klājam un tiltiņiem, lai kuģa apkalpi pasargātu no saules stariem un lai nesakarstu arī pats klājs. Lai paglābtos no lietus, pārklāj blīvāka buraudekla drānu.

Segmentšāviņš — īpaši konstruēts artilērijas šāviņš, ko lietoja mērķa dragāšanai ar šķembām no augšas.

Sekstants — astronomisks rokas instruments, ko jūrnieki lieto kuģa atrašanās vietas noteikšanai jūrā.

Semafors — sarunāšanās sistēma nelielā attālumā ar rokas fladziņu palīdzību.

Separators — aparats, kas no tvaikiem nošķir līdzi aizrauto ūdeni.

Signalists — matrozis speciālists, kas uz kuģa apkalpo optiskos sakaru un novērošanas instrumentus.

Signāls — nosacīta zīme pavēļu, rīkojumu, ziņojumu pārraidei lielākos attālumos.

Sist glases — noskandināt ar kuģa zvanu noteikto glasu skaitu (sk. vārdu — Glase).

Slīdrags — vertikāls, īss metala stabs, ar skrūvēm piestiprināts pie klāja. Slīdragus lieto pietauvošanās trošu vai velkoņa tauvu piesiešanai.

Staga — cieši savilkta virve, kurai abi gali piestiprināti; bieži vien par stagu sauc tievu tērauda trosi, kas divās trīs rindās starp statņiem novilkta virs kuģa borta vai tiltiņu malās atklātu vietu iežogošanai.

Staksele — slīpa, trīsstūraina bura.

Standarts — valsts galvas flaga.

Starpklājs — iekārts klājs, kas atrodas kuģa vidū.

Statņi plaukti patronu pagrabos un pulvera noliktavās; statņos uzglabā šāviņus patronas un pulvera saiņus.

Steņģa ļlaga — flaga, ko uzvelk steņģī.

Steņģis — rangouta kārts, masta turpinājums, kas sniedzas augšup virs masta gala.

Stūres tituvis — niechaniska ierīce, ar kuras palīdzību groza stūri

Slures trose — pārvads no stūres tītuvja uz grozekli.

Stūrmanis — kuģa vadītājs, kuģa komandiera palīgs kuģa vadīšanā jūrā.

Svilpe — instruments, ar kuru no sardzes paziņo signālus. Svilpt — izziņot pa kuģi sardzes priekšnieka rīkojumu, iepriekš brīdinot ar signālu uz kuģa; tiesības svilpt piešķirtas bocmaņiem un ierindas apakšvirsniekiem.

S

Sēras — salām bagāts krasts; jūras piekraste biezi piekaisīta ar saliņām, kas atrodas tuvu cita pie citas.

Skafuts — augšējā klāja daļa starp fokmastu un grotmastu.

Slūpe — neliels buru kuģis ar vienu nesegtu bateriju.

Šļūtene — lokana caurule no ūdensnecaurlaidīga auduma vai gumijas; lieto šķidruma vai gāzes pievadīšanai zem spiediena.

Sote — kuģa starpsiena.

T

Tabuļeviča lukturis — īpaši iekārtots signallukturis.

Takelaža — visu mastos, šautrās utt. iestiprināto virvju un trošu kopē jais nosaukums.

Tālmērs — attāluma mērīšanas instruments.

Turans kuģa zemūdens smailes izcilnis, lai dotu ienaidnieka kuģim triecienu un iedragātu šā kuģa zemūdens daļu. Mūslaiku apstākļos zaudējis savu nozīmi.

Tauva — virve kuģa piesiešanai pie rnūliņa, pie cita kuģa utt.

Tēmēklitis — lielgabalu tēmēkļa kustigā daļa, kas pārvietojas pa labi un pa kreisi, lai izdarītu korektivu atkarīgi no mērķa kustības, sava kuģa gaitas un sānu vēja.

Temperleja šautra — īpaša ierīce ogļu iekraušanai.

Tiltiņš — viegla, paaugstināta virsbūve virs augšējā klāja, aizsargāta pret viļņiem uri vēju. IJz tā sauktā vadīšanas tiltiņa koncentrēti visi instrumenti, kas nepieciešami kuģa vadīšanai brauciena laikā.

Tonnaža — kuģa izspiestā ūdens svars, vienlīdzīgs kuģa svaram

Torpēda — cigarani līdzīgs tērauda šāviņš, 5—8 metrus garš un 45—55 cm plats; viens no galvenajiem kara (lotes ieročiem; torpēdu izsviež (izšauj) ūdenī pretinieka virzienā no speciālā torpēdu aparata, kas novietots uz kuģa1 . Ūdeni torpēda pašgaitā zināmā dziļumā virzās uz priekšu ar motora palīdzību, kas ievietots torpēda un griež dzenskrūves. Torpēdas motoru darbina saspiests gaiss. Torpēdai saduroties ar kuģi, eksplodē torpēdas priekšgalā ievietots sprāgstvielas lādiņš

Trajektorija — līnija, ko šāviņa smaguma centrs noskrien pa gaisu pēc šāviņa izšaušanas.

Tralis — ierīce cīņai ar mīnām; uzdevums konstatēt un iznīcināt mīnu aizsprostus.

Transporttvaikonis — paligkuģis karaspēka, pārtikas un kara piederumu, akmeņogļu, naftas, ūdens u. c. rezervju pārvadāšanai aktivās flotes vajadzībām.

Traps — kuģa kāpnes.

Trīces — kravu celšanas ierīce, sastāv no diviem ar trosi savienotiem blokiem. Lieto, lai palielinātu vilkšanas spēku. Trose — kopīgs virvju nosaukums.

Tvaika kuteris — neliels tvaikonis, ko paceļ uz kara kuģu klāja. Tvaika maģistrales caurule — tvaika galvenā caurule, kurā uz kuģa saplūst tvaiks no visiem katliem.

U

Ūdenssūknēšanas turbīnas — spēcīgi lāpstiņu tipa sūkņi; izmanto straujai ūdens sūknēšanai; darba ražīgums sasniedz 500 tonnas stundā.

V

Vadīšanas kabine — kabine, no kuras brauciena laikā vada kuģi.

Vantis — vertikālās takelažas stieples vai kaņepāju troses, ar kurām no sāniem nostiprina mastus, steņģus un bramsteņģus.

Vaterlinija — līkne, kas rodas, kuģa stāvu pāršķe|ot ar horizontālu plakni, kura paralēla ūdens līmenim.

Vecākais virsnieks — komandiera pirmais palīgs.

Velbots — viegla ālrgājēja 4—8 airu laiva ar smailu pīķi un pupi, izmanto sūtījumu izvadāšanai un braukāšanai. Ir arī glābšanas, vaļu medību u. ». velboti.

Velkonis — tvaikonis, ko izmanto kuģu vilkšanai.

Vest — rietumi.

Vētras traps — pārvietojamas piekaramas trošu kāpnes.

Vimpelis — gara, šaura flaga ar mēlītēm, kuru uzvelk bramsleņģl; uzvelk uz kuģiem kampaņas sākumā un nolaiž kampaņas beigās.

Vinča — mašīna smagumu celšanai.

Virsauditors — virsnieks vai kara flotes ierēdnis, kas veic iepriekšējo izmeklēšanu par eskadrā izdarītiem noziegumiem un pārzina arī flagmaņa sarakstīšanos par tieslietām un disciplinarlietām, par juridiskiem un starptautisko tiesību jautājumiem.

Z

Zāliņš — laukumiņš ap mastu, otrais no apakšas. Zid — dienvidi.

Ziņnesis — denščiks uz cariskās flotes kuģiem.

SATURS

A. Novikovs-Pribojs (biogrāfiskā uzziņa)

Priekšvārda vietā

PIRMĀ GRAMATA «BRAUCIENS» Pirmā daļa

Zem Andreja f l a g a s

Mani pārceļ uz citu kuģi

Uz jaunā kuģa

Saruna ar bocmani

Ardievu, Kronštale

Ķeizariskā parāde

Cars un ķeizars

Dodamies uz Liepāju

Pēdējā nakts pie dzimtajiem krastiem

Tālais ceļš

Hulles incidents

Otrā daļa

Apkārt Labās Cerības ragam

Manas pārdomas par floti nav vēl beigušās ….

Arestantu stāvoklī

Kāpēc karā sakauj?

Tanžera. Uzzinu, ka mani novēro

Dodamies uz dienvidu platuma grādiem

Šķērsojam ekvatoru

Lamatas nav bīstamas, ja tās zināmas

Alūsu virsnieki

Vētras triecienos

Trešā daļa

M adagaskara

Daba smaida, bet sirds smeldz

Eskadras apvienojas

Nosi-Be reidā…

Tropu brinumi

Patiesība satrauc komandu .

Vai esam sagatavoti kaujai

Vēstis par Asiņaino svētdienu un mana neveiksme

Eskadras deģenerēšanas ……

Cālis …

Uz brā|u kapiem

Ceturtā daļa

Eskadra dodas tālāk

Indijas okeāna klaida

trauksme, bet Baklanovs taisa joku; …

Kamrangas licis.

Kāpēc matrožiem mēdz but jautri

Lieldienu pārdomas .

Pusdienas pāri bortam . .. .

Traģikomēdija

Sagaidām trešo eskadru . . .

Matroža Babuškina vēsturiskā loma

Zīlēšana par kursu . . .

Korejas jūras šaurumā

No kā baidījās Rožestvcnskis

Admiraļa ziņnesis

Eskadras komandiera ērmības

Pie Cusiinas vārtiem

OTRA GRĀMATA «KAUJA»

Pirmā daļa Pirmā t r i e c i e n'a ugunis

Pie apvāršņa pretinieks

Sastapšanās ar galvenajiem spēkiem …

Pirmās asinis .

Nāves karavana

«Orjols» liesmās

58 vimpeļi bez vadības

Tālāk no borta!

Otrā da|a

Mūsu kurss n o r d o s l 23°

Klausos … leitnants llirss

Kaujas diena uz «Orjola» beigusies

Mums ir trīssimt šāvu,tu brūču

Ienaidnieks mūs ielenc .

Drūma noda|a

Ienaidnieka priekša varonis, bet brīvība duša papēžos

Kaujas tradīciju viri . . ….

«Ušakovs» cīnās …•

Traģēdija tuvlidumu de|

Es šķiros no «Orjola»

Uz japaņu bruņu kuģa «Asachi»

Negaidīta varoniba

Patiesība, kurai negribējās ticēt

Trešā daļa

M a j e s t a t e s galvenais balsts

Reprezentablais nulle …….

«Buinijs» izglābj flagmani

Kreiseris «Dmitrijs Donskojs» drošās rokas ….

Stabs ilgojas pēc gūsta

«Buinija» komanda pārvietojas uz kreiseri …

Flagmanis pievil cara cerības

Vecā kreisera jauneklīgā drosme

Vladivostokas vietā Sasebo

Mēs mirsim visi, bet nepadosimies

Ceturtā daļa

Eskadras drumslas

Pie kā noved pārsteidzība . .

Nepieciešama nodala …..

Kas norāva Japanas flagu

Gai|iem dziedot

Viens pret trim

Ko redzēja «Navarinas» signalists

Zaudēts gods nav atgūstams . . . Uzdevumam nepiemērots kuģis . .

Nakts aizsegā

Kurss uz krastu

Līdz pēdējam šāviņam , .

Par ko brīnījās japaņi

«BJestjaščijs» lēni iegrimst jūrā . . . .

Dreifā

Cilvēks, kas atgriezies no kapa

Epilogs

Piezīmes

Pielikumi

Klusā Okeana 2. eskadras kuģu saraksts .

Japāņu flotes kuģu saraksts

Jūras kara terminu vārdnīca

A. Novikovs-Pribojs

CUSIMA

Redaktore Z. I. i e e. Mākslinieciskais redaktors A. J ē g e r s. Mākslinieka T. Graša noformējums. Technlskais redaktors A. M i r o n o v s. Korektore L. Tilla.

Nodota salikšanai 1955. g. 15. aprīli. Parakstīta iespiešanai 1955 g 27. maijā. Papīra formāts 60X92'/ie. 41.5 fiz. iespiedi.; 44,5 uzsk. iespiedi ; 48,08 izdevu l. Metiens 20000 eks. JT 27753. Maksā 15 rbļ. 90 kap.

LATVIJAS VALSTS IZDEVNIECĪBA Rigā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Mr. 45G0-D-8I6. Iespiesta Izdevniecību un poligrāfiskās rūpniecības Galvenās pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pašūt. Nr. 800.

19 — A. Novikovs-Pribojs. Cusima

20 — A. Novikovs-Pribojs. Cusima

Content

Novikovs-Pribojs Aleksejs Siličs Cusima

A. S. NOVIKOVS-PRIBOJS

PRIEKŠVĀRDA VIETĀ

PIRMĀ GRĀMATA BRAUCIENS

Pirmā daļa ZEM ANDREJA FLAGAS

MANI PĀRCEĻ UZ CITU KUĢI

UZ JAUNĀ KUĢA

SARUNA AR BOCMANI

ARDIEVU, KRONŠTATE!

ĶEIZARISKA PARĀDE

CARS UN ĶEIZARS

DODAMIES UZ LIEPĀJU

PĒDĒJĀ NAKTS PIE DZIMTAJIEM KRASTIEM

TĀLAIS CEĻŠ

HULLES INCIDENTS

Otra daļa APKĀRT LABĀS CERĪBAS RAGAM

MANAS PĀRDOMAS PAR FLOTI NAV VĒL BEIGUŠĀS

ARESTANTU STĀVOKLĪ

KĀPĒC KARĀ SAKAUJ?

TANŽERA. UZZINU, KA MANI NOVĒRO

DODAMIES UZ DIENVIDU PLATUMA GRĀDIEM

ŠĶĒRSOJAM EKVATORU

LAMATAS NAV BĪSTAMAS, JA TĀS ZINĀMAS

MŪSU VIRSNIEKI

VĒTRAS TRIECIENOS

Treša daļa Madagaskara

DABA SMAIDA, BET SIRDS SMELDZ

ESKADRAS APVIENOJAS

NOSI-BE REIDĀ

TROPU BRĪNUMI

PATIESĪBA SATRAUC KOMANDU

VAI ESAM SAGATAVOTI KAUJAI?

VĒSTIS PAR ASIŅAINO SVĒTDIENU UN MANA NEVEIKSME

ESKADRAS DEĢENERĒŠANAS

CĀLIS

UZ BRĀĻU KAPIEM

Ceturtā daĻa ESKADRA DODAS TĀLĀK

INDIJAS OKEANA KLAIDĀ

TRAUKSME, BET BAKLANOVS TAISA JOKUS

KAMRANGAS LĪCIS

KĀPĒC MATROŽIEM MĒDZ BŪT JAUTRI

LIELDIENU PĀRDOMAS

PUSDIENAS PĀRI BORTAM

TRAĢIKOMĒDIJA

SAGAIDĀM TREŠO ESKADRU

MATROŽA BABUŠKINA VĒSTURISKA LOMA

ZĪLĒŠANA PAR KURSU

KOREJAS JŪRAS ŠAURUMĀ

NO KA BAIDĪJĀS ROŽESTVENSKIS

ADMIRĀĻA ZIŅNESIS

ESKADRAS KOMANDIERA ĒRMĪBAS

PIE CUSIMAS VĀRTIEM

OTRĀ GRĀMATA KAUJA

Pirmā daļa PirmĀ trieciena ugunĪs

PIE APVĀRŠŅA PRETINIEKS

SASTAPŠANĀS AR GALVENAJIEM SPĒKIEM

PIRMĀS ASINIS

NĀVES KARAVANA

«ORJOLS» LIESMĀS

58 VIMPEĻI BEZ VADĪBAS

TĀLĀK NO BORTA!

Otrā daļa mŪsu kurss nordost 23°

KLAUSOS … LEITNANTS HIRŠS!

KAUJAS DIENA UZ «ORJOLA» BEIGUSIES

MUMS IR TRĪSSIMT ŠĀVIŅU BRŪČU

IENAIDNIEKS MŪS IELENC

DRŪMA NODAĻA

IENAIDNIEKA PRIEKŠA VARONIS, BET BRĪVĪBĀ DŪŠA PAPĒŽOS

KAUJAS TRADĪCIJU VĪRI

«UŠAKOVS» CĪNĀS

TRAĢĒDIJA TUVLIDUMU DĒĻ

ES ŠĶIROS NO «ORJOLA»

UZ JAPAŅU BRUŅU KUĢA «ASACHI»

NEGAIDĪTA VARONĪBA

PATIESĪBA, KURAI NEGRIBĒJĀS TICĒT

Treša daļa Majestates galvenais BALSTS

REPREZENTABLAIS NULLE

«BUINIJS» IZGLĀBJ FLAGMANI

KREISERIS «DMITRIJS DONSKOJS» DROŠĀS ROKĀS

ŠTĀBS ILGOJAS PĒC GŪSTA

«BUINIJA» KOMANDA PĀRVIETOJAS UZ KREISERI

FLAGMANIS PIEVIĻ CARA CERĪBAS

VECĀ KREISERA JAUNEKLĪGĀ DROSME

VLADIVOSTOKAS VIETĀ SASEBA

MĒS MIRSIM VISI, BET NEPADOSIMIES

Ceturta daļa ESKADRAS DRUMSLAS

PIE KĀ NOVED PĀRSTEIDZĪBA

NEPIECIEŠAMA NODAĻA

KAS NORĀVA JAPĀNAS FLAGU?

GAIĻIEM DZIEDOT

VIENS PRET TRIM

KO REDZĒJA «NAVARINAS» SIGNALISTS

ZAUDĒTS GODS NAV ATGŪSTAMS

UZDEVUMAM NEPIEMĒROTS KUĢIS

NAKTS AIZSEGĀ

KURSS UZ KRASTU

LĪDZ PĒDĒJAM ŠĀVIŅAM

PAR KO BRĪNĪJĀS JAPAŅI

«BĻESTJASČIJS» LĒNI IEGRIMST JŪRA

DREIFĀ

CILVĒKS, KAS ATGRIEZIES NO KAPA

EPILOGS

Piezīmes

Pielikumi

JŪRAS KARA TERMINU VĀRDNĪCA

SATURS