Ketlinska Vera

Divreiz nodzīvota diena

Vera Ketlinska

Divreiz nodzīvota diena

1.daļa

.

DIVREIZ NODZĪVOTA DIENA

1

Labu laiciņu līkumojusi pa šaurām ieliņām apkārt vecajai stacijai, mašīna izbrauca uz betonētas šosejas un aiztrauca, nedaudz sadrebinādamās ceļa plākšņu saduru vietās. Tikko svīda gaismiņa, un šoseja bija tukša, — varēja braukt, cik ātri tīk. Šoferis sēdēja sabozies, jo Andro-novs pats vadīja mašīnu un aizgūtnēm tvēra spirgto vēju, kas ieplūda pa mašīnas loga spraugu. Pagaisa pat rūpes, kuras viņvakar uzmācās sakarā ar Maksimova slimību. Andronovu iepriecināja spēcīgā, paklausīgā mašīna un iespēja ātri braukt pa labo ceļu, kā arī pats šis ceļš, kur katrs kilometrs daudz ko atgādināja, — arī viņš še bija sācis savu celtnieka dzīvi. Vai gan toreiz, lauzdams ceļu cauri taigai, sopkām un gravām, viņš domāja, ka pēc desmit gadiem šeit trauksies melni lakotā mašīnā ar tādu numuru, kas iedveš cienību milicijas darbiniekiem? Vai bija domājis, ka dosies uz celtniecības objektu kā vadītājs un goda viesis? …

— Pat autoinspektori te sākuši braukāt, — šoferis it kā pats sev sacīja, — aptur mašīnas, pārbauda tiesības.

— Mūs neapturēs.

— Patiesībā es nemaz nedrīkstu atļaut jums vadīt mašīnu.

— Pjotr Matvejevič, — Andronovs pasmaidīja. — Man ar savu diezgan lielo teikšanu vajadzēs tevi pestīt ārā no nepatikšanām..

— Jūs dzenat jokus, Aleksej Aleksejevič, — šoferis atrunājās. — Bet, ja notiks kaut kas, atbildību prasīs no manis, nevis no jums.

Šoferis saspringti pastiepa galvu uz priekšu un jau pacēla roku, lai nepieciešamības gadījumā satvertu stūri, jo sākās līkumots ceļa posms dziļā gravā un vēl līkumaināks pret kalnu.

— Vai zini, Pjotr Matvejevič, kā šo vietu šoferi iesaukuši? Par Sievasmātes mēli. Un tālāk, kur nogāze vēl stāvāka, par Nāves grīsti. Ne viena vien mašīna tur sadauzīta.

— Varējāt dot man stūri, — šoferis bezcerīgā balsī ieminējās.

Līdz būvvietai bija vēl kilometru piecpadsmit, bet ceļmalās jau redzamas plāksnes ar plakātiem: «Ļeņina HES’u ceļ visa valsts!», «1963. gadā ieguldīsim celtnē 200 000 m3 betona!», «Sis ir komjauniešu un jauniešu būvobjekts!» Turpat blakus zvejnieku ciematiem skatienam atklājās gluži pilsētnieciski divstāvu māju kvartāli, degvielu paviljoni ar garu rindu noputējušu kravas mašīnu, kuģu piestātne ar ceļamkrānu, kura izlice šūpojās tai pāri … Kreisais krasts desmit kilometru garumā jau bija celtnieku apdzīvots. Bet labais piekļāvās pie upes ar savām klinšainajām nogāzēm, apaudzis priedēm un baltiem bērziņiem, — brīnum jauki šie bērziņi, uz tāsīm neviena melna lāsumiņa, balti balti un smuidri, vējš tos lieca līdz zemei, izveidojot it kā vārtus, šādu vēja locītu bērziņu visapkārt bija daudz. Ieplakās un dziļāk mežā joprojām turējās sniegs, upe vēl iekalta ledus bruņās, taču šīs bruņas pamazām plaisāja, melnēja, vietām jau bija redzamas lāmas. Pie saliņas, kuru Andronovs atminējās kā uzkalniņu, bet kuru tagad ekskavatori nogrābuši, ledus plaisā buksēja ar granti piekrauts pašizgāzējs.

— Aizies zivīm par barību, — šoferis drūmi pareģoja.

Viņi aizsteidzās garām pašizgāzēju kolonai. Dārdot pretim traucās pašizgāzēju kolona tukšā uz karjeru. Un tad kājām nāca strādnieki vatētās biksēs un vamžos, gumijas vai kirz^is zābakos. Visi virzījās uz vienu mērķi — būv-bedri. Pulkstenis rādīja seši, — liekas vēl agrs?

Četras meitenes soļoja pa šosejas vidu, itin kā noteikumi neattiektos uz viņām. Visām četrām mugurā vateņi un ap galvu silti lakatiņi, bikses šauras, apstieptas, arī zābaki katrai pēc kājas. Andronovs viņas panāca un spēji apturēja mašīnu.

— Sēdieties iekšā, daiļaviņas, es pavedīšu!

Meičas neiebilda un aši aši ietrausās mašīnā, saspiezdamās aizmugurē.

— Var tūlit redzēt, neesat mūsējais, pārlieku laipns, — viena teica, un visas iespurdzās smieklos.

— Kur tad jūs tādā agrumā?

— Turpat, kur jūs.

— Būvbedrē līdz astoņiem nelaiž iekšā, vai tad nezināt?

— Varbūt vienu otru nelaiž, bet citi tiek.

— Vai neesat spridzinātājas?

Meičas atkal iespurdzās, un pati nebēdnīgākā pašķielēja uz klusējošo ceļabiedru, kas sēdēja mašīnas vadītājam blakus, un, spogulītī pamirkšķinājusi Andronovam, sacīja:

— Kauč arī neesam no spridzinātājām, tomēr tiesības paskatīties mums nav mazākas kā dažam labam priekšniekam.

Aiz ceļa līkuma kļuva redzams būvobjekts, — no viena krasta līdz otram tas gluži kā brīnums pacēlās iz baltās miglas, kas mutuļoja pār upi tai vieta, kur straume nebija ledū kalta. Ritausmas sārtums jau apgaismoja to, un šajā mirdzošajā, krāsainajā audumā izdalījās lielo un mazo ceļamkrānu un strēļu melnie režģi, estakādu fermas, smagnējie, masīvie ledus lauzēji, vēlāk tie pastiepsies garāki, iegūs īsto veidu, ko patlaban vēl slēpj sastatnes.

Andronovs skatoties bija tā aizrāvies, ka gandrīz nepamanīja ceļa pagriezienu. Meičas iespiedzās, kad bremzējot mašīna pasviedās sāņus.

— Ne tik strauji, puis, mums vēl jāpabeidz stacijas būvei

Andronovs pasmīkņāja — viņu nosauca par puisi! Pjotrs Matvejevičs sapiktojies nošņācās.

Visi ceļi uz būvbedri bija aizšķēršļoti, sarkani karodziņi brīdināja par briesmām. Andronovs nogriezās kalnup pa smago mašīnu izdangātu ceļu, kas pārdroši rāpās augšup, uz klintīm atkarotu laukumiņu, no kura bija pārredzama visa būvbedre.

— Esat gan pārdrošnieks! — meičas jūsmoja. — Te nav brīv mašīnas atstāt.

— Mums nav aizliegts, — Andronovs labvēlīgi atbildēja un, izkāpis no mašīnas, aizgāja laukumiņa malā, kur sākās gandrīz stāva krauja. Aizmugurē šoferis mēģināja apgriezt mašīnu un nobraukt sāņus. Laukumiņā jau bija daudz cilvēku, bet no lejas joprojām vēl nāca un nāca klāt. Abu krastu kalnu nogāzes, ikviens paugurs un ieplaka bija cilvēku pilni. Sur tur jau liesmoja, ugunskuri, bija auksts un vējains, taču neviens netaisījās iet projām. Puiši ar skubu stiepa pie ugunskuriem sausus zarus, skaidas, dēļu galus un celmus. Andronovs puišu vidū pamanīja savus betonētājus, un arī tie viņu pazina.

— Aleksej Aleksejevič! Tas ir brangi! Nāciet pie mums pašā pirmajā amfiteātra rindā!

— Mums galviņas strādā, jau pirms gaismiņas bijām klāt. Skatieties, kāda loža!

Ložu viņi bija prasmīgi izraudzījuši: milzīgs akmens aizturēja vējus, arī dēlus nolikuši sēdēšanai. Meičas, kuras Andronovs bija pa ceļam paņēmis mašīnā, bija tās pašas brigādes betonētājas un pamatoti uzskatīja, ka loža domāta viņām. Bet laipnais šoferis, kas galu galā nebija šoferis, viņas tomēr interesēja.

— Vai tad jūs būtu tā priekšniecība?

— Jā gan, meitenes. Pati īstākā priekšniecība.

Viņam tīri labi būtu paticis pajokot, paskatīties un papriecāties, tāpat kā citi to mēdz darīt, bet nepazīstamā lomu tēlot nespēja: viņa ierašanās ir cieņas parādīšana visam celtniecības kolektīvam, par viņa atbraukšanu visiem jāzina… Taču meičām devis ieganstu tikai smiet.

— Tad jau nu gan, redz, cik priekšnieki kļuvuši laipni!

— Tādēļ jau mūs ceļa līkumā gandrīz aizsūtījāt pie Pētera!

— Vai nu prāts! — Andronovs iesmējās un pabīdīja meičas uz priekšu. — Sakiet tā no sirds, esat kādreiz ko skaistāku vēl redzējušas?

Viņas palūkojās un apklusa: protams, neko tādu nebija redzējušas, jo nav nekā skaistāka par lieliskās dabas un cilvēka roku lieliskā veikuma harmoniju. Varbūt meičas to neskatīja tādām acīm kā Andronovs, bet viņas redzēja plašu upi, ko ietvēra dīvaini — gan klinšaini, gan ieapaļi kalni zem mainīgām rītausmas debesīm, un šī skaistuma vidū pletās viņu būvobjekts, to nodalīja betona, metāla un zemes valnis; viena ceturtdaļiņa bija vēl palikusi savdabīgās upes tecējuma, un upe nule traucas sašaurinājumā, vārās un puto, triecas pret akmens šķēršļiem tā, ka tās stipro raksturu nepieveikt nekādam salam. Bet pēc divdesmit piecām minūtēm varens sprādziens izraus tai jaunu, mākslīgu ceļu, un lielajai pārgalvei savu straumi nāksies dalīt divās gultnēs. Vēl pēc pāris dienām aizbērs šaurteci, apsegs pēdējo ceturtdaļiņu, un viss upes plūdums virzīsies pa cilvēku noteikto ceļu … Vai par to meičas domā vai nedomā, taču arī viņas ir radījušas šo vareno spēku, arī viņu darbs ieguldīts betona bluķos, kas uz mūžīgiem laikiem iegremdēti straumē; meičas ir lepnas un priecīgas, viņas šurp atnākušas tādēļ, «ka tiesības paskatīties viņām nav mazākas kā dažam labam priekšniekam», — kā pirmīt teica tā draiskule. Un, ja rīt no rīta viņam, Andronovam, vajadzēs Maksimova vietā lasīt referātu «Izpildām Ļeņina novēlējumus», tad nav ko gudri spriedelēt, jāstāsta tieši par to, ka «ir tiesības», jāstāsta par ugunskuriem, par pakalniem, par daudzajiem cilvēkiem. Jā, tie ir Ļeņina novēlējumi gan hidroceltniecības vēriena ziņā, gan atbildības un apzinīguma ziņā, šajā svētdienīgajā, lepnaja priekā par labi paveiktu darbu! …

— Atlikušas desmit minūtes!

Būvbedre šķiet sastingusi gaidās, jo ir neparasti tukša, tur nav neviena cilvēka, tikai uz augšējā aizsprosta daži tumši stāvi darbojas virs urbumiem — spridzinātāji savieno vadus. Vai to vidū ir arī Taisja Belkina, «drošgalvju darbu vadītāja», viņa «acuraugs», kurai bija devis rekomendāciju, iestājoties partijā, un ieteicis par šā nesieviš-ķīgā darba vadītāju? No tejienes nevar saskatīt.

Ja Andronovu nebūtu pārcēluši uz pilsētas komiteju, arī viņš stāvētu tur lejā blakus baļķu blindāžai, lai paslēptos īsi pirms sprādziena. Tagad tur atrodas viņa pēctecis Uralovs — labā krasta apgādes daļas priekšnieks. Nav vārdam vietas — lietišķs, noteikts vīrs. Tikai ar dīvainām darba metodēm — mēdz pārlieku uzkliegt. Un dižoties ar savu varu. Taču tik un tā nesatiek ar Pankratovu … Roku uz sirds liekot, var sacīt, ka kreisā krasta apgādes daļas priekšnieks Pankratovs ir savtīgs, visu grib tikai sev un sev, nelūko, — vai tas vajadzīgs vai ne. Piedevām vēl skaudīgs; pagaidām labajam krastam lielāka nozīmība nekā kreisajam, visi pamatdarbi norisinās tur. Kad aizbērs šaurteci un darbi izvērsīsies kreisajā krastā, Pankratovs ne vienam vien liks matīt savu neciešamo raksturu.

— Dārgais Aleksej Aleksejevič! Es jau domāju, ka jūs neizturēsiet un atbrauksiet!

Te — kur gadījies, kur ne — Pankratovs klāt! Sirmās ūsas saspurojušās, mazās, zilās ačeles mirdz draudzīgā mīlībā. Tomēr tai pašā laikā viltnieks klāj vaļā, kas tam vajadzīgs, kurš nodarījis pāri, jo zina, ka pēc spridzināšanas Andronovs tiksies ar būvobjekta vadītājiem, tādēļ steidzas noskaņot pirmo sekretāru sev labvēlīgi. Vai šim vīram ir taisnība vai nav? Viņš allaž manās sagrābt sev vairāk mašīnu uz labā krasta rēķina! Šaurs egoisms? Valsts disciplīnas pārkāpums? Jā, protams. Bet vai, nosodot Pankratovu, varu galvot, ka bez šīm viltībām viņš laikā saņems visu, kas tiešām vajadzīgs? Un vai Verižņi-kovs nenosauks viņu par vecu muļķi un tūļu? Verižņikovs ir viens no tiem būvobjektu vadītājiem, kuri paši mānās, diedelē, izplēš visu vai ar zobiem, priekšniekiem klanās, bet padotajiem uzbļauj: «Nemāki par sevi gādāt? Tad prasi, lai tevi laiž pensijā, slinkuma lāpītāj! AAans pienākums nav domāt tavā vietā!» Tā viņš pirms pusgada kliedza pat uz Andronovu, jo Andronovam riebās šādas mahinācijas.

— Saprotiet, Aleksej Aleksejevič, — Pankralovs centās viņu dedzīgi pārliecināt. — Ja tūlīt pat pārvestu uz kreiso krastu abas sūkņu stacijas un dažus ceļamkrānus …

Saruna norisa it kā pavisam vienkārši, biedriski, taču Andronovs domās atdalīja galveno no mazsvarīgā un izvēlējās lietišķo, patlaban nozīmīgo.

— Vēl trīs minūtes!

Visi pavirzījās uz priekšu un sastinga. Būvbcdre tepat kā uz delnas skaidri saskatāma, gluži parasta. Lūk, kur zemākais aizsprosts, tur pirms dažām dienām spridzinātāji izsita metrus piecpadsmit platus vārtus: pa šiem vārtiem upe lēnām kāpās atpakaļ, aizpildīja padziļinājumu, apskaloja ledus lauzēju pamatnes un pievirzījās cieši klāt augšējam aizsprostam, kurš pagaidām atdala būvbedri no upes galvenās straumes. Pēc trīs minūtēm jauns sprādziens iznīcinās augšējo aizsprostu, un ūdeņi savienosies.

— Vēl viena minūte!

ll

Piekalnēs visi apklusa, tikai ugunskuros vēl sprēgāja pēdējās pagales.

Spridzinātāji, kas bija rosījušies uz aizsprosta, cits pēc ļ

cita nozuda labā krasta slēptuvēs. Kā pēdējie gāja divi, un vienā no šiem cilvēkiem, kuri itin kā tīšām vēl kavējās, Andronovs saskatīja Taisju Belkinu, ap galvu viņai bija sarkans lakatiņš.

grī|ojās un uzšāvās debesīs, paceldams pār labā krasta kalniem lielu, rūsganu mākoni. Un tūlīt ausīs iesitās sprādziena dārdoņa, bet sejā un krūtīs satricinātā gaisa vilnis.

Bija redzami atsevišķi akmeņi un klints radzes uzlidojam augšup kopā ar zemes blāķi, tie lejā nāca pirmie. Mākulis vēl nebija izklīdis, kad saules atspulgos mirgojošs ūdens no saplaisājušā Iedus apakšas izverda zem mākuļa un aizmēza to kā nebijušu, pats krāsodamies sarkanīgi brūns no zemes, ko rāva sev līdzi aizvien brāzmainākā straumē.

Un tad jau arī tas metās pret ledus lauzējiem, mutuļoja, uz sava skausta turēdams ledus gabalus un dažādu drazu.

Šķiet, apkārtējie kliedza urā saucienus. Arī Andronovs j

pirms skriešanas pie mašīnas kliedza. Kāds, neprasot atļauju, ielēca viņa mašīnā, tas bija Pankratovs un vēl daži.

Pjotrs Matvejevičs ātri brauca lejā, bez mitas taurēdams, jo simtiem cilvēku trauca tik ašāk ašāk lejup.

Kur tikko bija nograndis sprādziens, risinājās kaut kas g

neiedomājams. Neiedomājams visiem citiem, izņemot hidro-celtniekus. Saplosītā aizsprosta malas bija pārpilnas cilvēkiem, tie kliedza, apkampās un lēkāja aiz prieka, kā vecākā gadu gājuma |audis, tā jaunieši. Viens glāba biedru no ūdens, dažs tīšām līda lejā, lai labāk varētu nofotografēt notiekošo, daudz še bija fotogrāfu, profesionāļi pazuda

amatieru vidu, spīgoja fotoaparātu un kinokameru objektīvi.

Bet pāri šai jautrajai rosībai, stāvēdams uz buldozera jumtiņa sniegbaltā kreklā zem pavērta puskažociņa, visus valdonīgi komandēja pirmās apgādes daļas priekšnieks Uralovs. Un visi viņu fotografēja, vispirms upes straumi, tad Uralovu, tad ekskavatorus un atkal straumi…

Andronovs tikās vaigu vaigā ar celtniecības darbu priekšnieku Verižņikovu, viņi apskāvās un trīsreiz nomutējās, taču tūlīt pēc tam Verižņikovs kādam dusmīgi uzbrēca:

— Sarauj, sarauj, aizmiguši, vai, ek, lempji! — un, bez skaņas kustinādams lūpas, klusībā piebilda katrā ziņā kādu stiprāku vārdu.

Andronovs ieraudzīja, ka Uralovs vienā lēcienā bija nost no buldozera un pieskrēja pie ekskavatora, un saprata, kādēļ Verižņikovs dusmojas: darba norises saskaņa prasīja, lai ekskavatori nekavējoties reizē uzsāktu vārtu paplašināšanu.

Abi ekskavatori jau iepriekš bija nostājušies pēc iespējas tuvāk spridzināšanas vietai un, gāzelēdamies uz platajām ķepām, bija pienākuši tuvu pie aizsprosta malām. Viena ekskavatora izlice jau stiepa pār straumi žvadzošo kausu, iesvieda to ūdenī un vilka sev klāt, grauzdama sabirzušo zemi. Bet otrs ekskavators mazliet kavējās, kaut kas bija sameties virzuļos, vai varbūt mašīnists baidījās no skaļajiem, bezrūpīgajiem ļaudīm.

Andronovs ieraudzīja uz ekskavatora kāpnītēm Uralovu ar dusmās sasarkušu seju un nelaimīgo mašīnistu augšā. Uralovs kaut ko kliedza, un visiem gribējās dzirdēt, kas noticis; iestājās klusums, un šajā klusumā atskanēja vesels lamu vārdu birums.

Kāds iesaucās: ohooo! Cits piekrita: sadots pelnīti! Meitene ar fotoaparātu pabēga prom …

— Nelaidīšu strādāt uz ekskavatora, aizdzīšu ratā, man zaķapastalas nav vajadzīgi! — Uralovs draudēja mašīnistam. — Padomā tik, nervozē freilenīte, viņu cilvēki traucējot.

Ļaudis steidzās izklīst, atbrīvojot ekskavatoram darba lauku.

Pēc brītiņa, kad abi ekskavatori uzsāka saskaņoti strādāt, Uralovs, iepriecināts par priekšnieka atbraukšanu, pienāca pie Andronova un tomēr bija bažīgi satraukts: vai Andronovs būtu ievērojis ko peļamu.

— Pārlieku bargi rīkojies, — Andronovs iesmējās, —no tavas bazūnēšanas meičas aizmuka.

— Pie joda! — Uralovs atmeta ar roku. — Visu krāšņumu izmaitāja! Vai tu re, baidās! Par citu neko nedomā ka tikai par drošības tehniku!

Un, steidzoties izmantot pilsētas partijas komitejas sekretāra klātbūtni, tūlīt prasīgi izteica savas vajadzības un sarūgtinājumu, — izrādījās, ka Pankratovs tomēr pamanījies pakampt vienu peldošo sūkņu staciju …

Pienāca Verižņikovs un tūlīt arī Pankratovs, saruna kļuva kopīga un ne sevišķi laipna. Andronovam pie sirds vairāk bija labais krasts, tādēļ viņš nosliecās atbalstīt Uralovu, pirms pāris mēnešiem arī viņš būtu darījis tāpat. Bet šobrīd vajadzēja raudzīties plašāk un objektīvāk; viņš mācīja sevi skatīties objektīvāk, tādēļ jau arī bija vadošs partijas darbinieks. Verižņikovs klusībā vairāk piekrita Uralovain, jo viņam patika šis brašais puisis un arī pašam vairāk rūpēja labais krasts, «galvenā svelme»; izšķirošie panākumi pagaidām piederēja labajam krastam, pienāks kreisā krasta reize, tad ar visu triecienspēku turp… Tā viņš bija pieradis, un šo «skolu» tik lēti nevar dabūt ārā no galvas. Andronovam ar grūtu sirdi nācās atbalstīt Pan-kratovu, lai piedabūtu strīdniekus pie saprātīga lēmuma, liktu tiem aizmirst savas intereses.

— Aleksej Alekscjevič, nemaz negribas ticēt, ka mūsu bijušais priekšnieks? — Uralovs iesaucās.

Viņš izvairījās tieši vērsties pie Andronova, agrāk pierasto «tu» grūti izrunāt, arī «jūs» sacīt nepierasti.

Pienāca vēl viens bijušais draugs Platoškins — celtniecības «transporta dievs». Viņš uzaicināja atbraukt rītvakar izsniegt šoferiem mandātus, lai piedalītos upes aizsprostošanā. No tūkstoš šoferiem mandātus saņemšot trīssimt septiņdesmit labākie, kas izvirzījušies sociālistiskajā sacensībā, kura turpinoties jau četrus mēnešus.

— Vai saraksts apstiprināts?

Platoškins jokodamies sakampa galvu.

— Kur nu! Nupat lasās kopā uz izšķirošo balsošanu. Gaidāma liela brēka!

— Nu tad būs jāatbrauc uz to brēku.

Andronovs atcerējās, ka laiks atgriezties pilsētā, ka partijas komitejā viņu gaida darbs un cilvēki… bet vai palaist garām tādu interesantu «brēku»? …

2

Plašajā autobāzes pagalmā trīs simti izremontētu, spoži mirdzošu pašizgāzēju stāvēja rindās gluži kā parādē, pacēluši pret debesīm kravas kastes. Pašā lielākajā garāžā bija sanācis prāvs pulks šoferu — sēdēja uz soliem, darbgaldiem un pat uz grīdas, smēķēja, sarunājās, skaļi smējās, šur tur dedzīgi strīdējās. Andronovs ieklausījās: strīdējās par to, kuri labākie šoferi un kuri tikai «plēšas» piedalīties upes aizsprostošanā. Te nu tā bija — īstā sacensība! Nevis formālas atskaites dēļ, bet no pašas sirds.

Tiklīdz vadošie darbinieki aizņēma vietas pie šim gadījumam ierīkota prezidija galda, tūlīt apklusa troksnis. Platoškins nolasīja piecu šoferu vārdus, šie puiši bija uzvarējuši visos savstarpējās sacensības punktos, viņiem tika uzticēts iemest upē pirmos akmeņus. Starp tiem bija arī Ļoša Kurenkovs, nesen ievēlētais autobāzes partijas organizācijas sekretārs; Andronovs nopriecājās par to, jo labi pazina Ļošu no pašām pirmajām būvdarbu dienām, kad puisis strādāja pie ce|a betonēšanas. Ļoša patlaban sēdēja blakus Andronovam un smaidīdams caur pieri skatījās uz biedriem, kuri viņam draudzīgi un jūsmīgi aplaudēja. Andronovs klusu pavaicāja Ļošam, vai šo piecu vidū ir arī komunisti. Esot, trīs! Labi! Tc jau arī redzama komunistu vadošā loma, par to rīt jāpastāsta, ja nāksies Maksimova vietā referēt…

Garo sarakstu lasīja Ļoša. Saraksts bija sastādīts alfabēta kārtībā, un nezin kādēļ vai desmit cilvēku pieprasīja, lai tūlīt nosauc visus, kam uzvārds sākas ar vienādu burtu. Kad nolasīja burta «A» uzvārdus, atskanēja saucieni: «Pareizi!» un jautri aplausi, kas, acīm redzot, bija attiecināmi ne tikai uz sarakstā minētajiem šoferiem.

— Kādēļ tā? — Andronovs čukstus vaicāja Platoš-kinam.

— Priecājas, ka Avdejevs nav ieticis.

— Kas tas tāds?

— Nav slikts šoferis, tikai liels egoists, nekad otram nepalīdzēs.

Pirmo reizi neapmierinātība radās pie burta «V». Savi desmit šoferi prasīja atļauju runāt, un visi noraidīja vienu un to pašu — Viļuikinu.

— Kas vēl nebūs? — kliedza pavecāks šoferis, kuru Andronovs arī atminējās no ceļa betonēšanas laikiem.

— Vai nav sacīts: nedzert, paturēt skaidru galvu, tādēļ mēs mēneša laikā ne lāsi šņabja, lai vai rīkle izkalst. Bet kā Viļuikins? Otro sievu ar bērneļiem pametis, piekan-tējies bufetniecei un katru vakaru klusītiņām sūc pie tās liķierīšus. Kas viņš ir par putnu? Vai tāds cienīgs šādam darbam!

— Mēs uz darbu ejam kā uz kauju, — runāja kāds cits.

— Bet kopā ar Viļuikinu kaujā iet nav droši. Biedri, kuri esat bijuši karā, — vai man ir vai nav taisnība?

— Taisnība! Taisnība! Izstrīpot Viļuikinu!

Nobalsoja. Gandrīz visi bija par to, lai svītrotu.

Pēc tam noraidīja vēl divus — vienu tādēļ, ka nerūpējas par mašīnu, cenšas novelt darbu uz mehāniķu pleciem, otru tādēļ, ka lieka brauciena labad nav palīdzējis biedram izvilkt iestigušu mašīnu. Un tad iebilda pret pavisam jaunu šoferi — Tuzikinu: zaļš zeņķis, nav vēl ne degunu apsildījis, kāpēc šādu godu. Andronovs tūlīt ievēroja Tuzikinu, tas patiesi šķita gluži zēnisks, gadus divdesmit vecs, sīciņš, nosarcis, lūpas trīc, tebu tebu vēl apraudāsies … Tomēr Tuzikinam saradās daudz aizstāvju, vairāk nekā Viļuikinam uzbrucēju.

— Tas nekas, ka jauns! Bet, kad Skorbcjevam atspere pārlūza, kurš viņam atdeva atsperes pamatplāksni un divas stundas palīdzēja?

— Nav ko jauniešus nolikt, paskaties vien, pirms maiņas vai pēc Tuzikina mašīnai vienmēr motora pārsegs vaļā. Viņš mašīnu pat pret meiteni nemainīs.

Nobalsoja un apstiprināja. Pat tas, kurš pirmo reizi iebilda, pacēla roku.

Andronovs sēdēja klusēdams un savas domas neizpauda, tikai raudzījās apkārt un priecājās: nevienas vienaldzīgas sejas! Ja visur būtu tā! Varbūt mēs paši esam vainīgi? Apmierināmies ar formālām saistībām un rezultātiem, iznīdējam no sacensībām īsto kaismi un kolektīva gribu! Katrā ziņā par to rit jāparunā …

Sarakstu nolasīja līdz beigām, un tad no garāžas vidus uz galda pusi sāka spraukties pavecs, plecīgs vīrs, viņa platā seja Andronovam šķita labi pazīstama.

— Mans uzvārds ir Rogovs. Pirmās klases šoferis, būvdarbos strādāju no paša sākuma. Komunists. Avāriju nav bijis, ar dzeršanu nenoņemos. Pēc reisu skaita — ne ma-zak par citiem. Kādēļ man darīts pāri, liegts goda brauciens?

Sanākušie klusēja. Saskatījās, raustīja plecus. Patiešām, kādēļ? Un Andronovs nespēja nosēdēt, skaļi pavaicāja:

— Kādēļ?

Nule viņš atcerejas Rogovu no ceļa betonēšanas laikiem, vēlāk būvbedrē Rogovs veda smiltis, šķembas, dēļus. Izdarīgs šoferis. Un komunists, bijis pat partijas grupas organizators…

— Tad klausieties, kādē], — Platoškins piecēlies teica.

— Pirms gada, kad pienāca jaunie «mazi», «divdesmitpiecnieki», mēs piedāvājām Rogovam kā vienam no labākajiem šoferiem pāriet strādāt uz maza. Bet viņš atteicās, tā mašīna esot smaga, kratot, ar pieetonnīgo vieglāk.

Kāds troksnis sacēlās! Viegla darba sakārojies? Pie aiz-bēršanas būs grūti, nav vērts pūlēties! Tādu nevajag! Kad jāstrādā, — viņš meklē ko vieglāku, bet pēc goda gan tīko! Lai pasēž vien, atpūšas!

Andronovs aizbrauca laimīgi satraukts, jautrs, arī Pjotrs Matvejevičs bija labā omā, pat palūdza caurlaidi savai sievai, lai arī viņa redz, kā aizsprosto upi.

— Protams! — Andronovs piekrita. — Arī manējā katrā ziņā brauks. Tur ir ko redzēt! Es braucu skatīties Angāras un Jeņisejas aizsprostošanu … Vareni!

, — Drīz iešu no jums projām, — pēc klusuma brīža ierunājās Pjotrs Matvejevičs, izvilka papirosu un pirms aizsmēķēšanas pieklājīgi pavaicāja: — Jums nav iebildumu?

Nevarēja sacīt, ka Andronovam gauži patiktu viņa drūmais šoferis, tomēr cienīja viņu; akurāts, paklausīgs, kārtīgi kopj mašīnu. Šķiet, ka arī viņam vajadzētu cienīt

Andronovu. Vienmēr laipns, personīgās darīšanās neliek braukt, vakaros bieži palaiž agrāk mājās, pats iet kājām. Kādēļ viņš grib doties prom? Uz kurieni?

— Sarunāju autobāzē. Uz «divdesmitpiecnieka». Pastrādāšu un mācīšos mehanizatoru kursos. Par divkonsoļu ceļamkrānu vadītāju.

— Nu, nu, pieraugi, tur būs daudz grūtāk, — vai tiešām tev šeit slikti?

Pjotrs Matvejevičs ilgi klusēja, nevainojami labi vadīdams mašīnu Sievasmātes Mēles pagriezienos. Pēc tam atturīgi atbildēja:

— Protams, būs grūtāk, toties ir izredzes. Un izpeļņa. Turklāt…

Viņš nepabeidza un klusēja visu ceļu.

Mazlietiņ aizvainots Andronovs mēģināja atgūt labo noskaņu, kas viņu aizvien pārņēma būvlaukumā. Nu šīs izjūtas mijās ar nenosliecību: citi, tas pats Uralovs, vadīs upes aizbēršanas darbus, viņi būs sasvīduši, nokusuši — un tomēr laimīgi. Bet viņš, tik daudz nostrādājis Galvenajās celtnēs toreiz neizdevīgajā priekšdarbu laikā, kad viss vedās sevišķi grūti un redzamu panākumu nekādu,— viņš piedalīsies tikai kā svešinieks, kā viesis svētkos, kad skaidri parādīsies viss iepriekšējais veikums, arī viņa paša darbs … Viņa roku veikums! Bet ko gan patlaban paveic viņa rokas? Visu — un neko …

Pirms mēneša Andronovs atveda uz būvlaukumu savu dēlēnu, vadāja apkārt, paskaidroja, abi pabija gan pie ceļamkrāniem, gan pie montētājiem, gan betonētājiem, viņš izrādīja, ko katrs dara, kā dara, kādēļ dara. Centās puisēnam iedvest mīlestību pret celtnieka profesiju. Mitja vērīgi skatījās, aizskāra visu, ko vien var aizskart, par ikvienu cilvēku apvaicājās, ko tas strādā. Un pēkšņi it kā greizsirdīgi ieprasījās:

— Bet ko tu dari? …

Ko gan es daru? Visu un neko. Bezgala atbildīgs, pilnīgi visu aptverošs, nebeidzams darbs. Rezultāti nav pat uzreiz tā redzami, tie ir visur, tomēr katru reizi itin kā aizslīd, jo darbu dara citi, bet tu, partijas darbiniek, tikai norādi virzienu, nodrošini, piebiksti kādam, kad vajag piebikstīt, apturi, kad vajag apturēt, saskaņo dažādas intereses un centienus, šo to palabo, ej palīgos… Pie tevis nāk visi. Kad ir kas slikts vai klājas grūti, tavs pienākums ir izšķirt strīdu, rast izeju, atvieglot grūtumus, gūt panākumus… Bet, kad ir labi, — tu esi viesis. Kaut arī godājams, tomēr viesis. Un tavs gandarījums ir tas, ka daudzie darbi, par ko tu rūpējies, risinās labi. Ja tie risinās labi…

Un tev nav tiesību kļūdīties. Saimniecisks darbinieks var kļūdīties, iestādes vadītājs arī var kļūdīties, tu tos «izvedīsi uz ceļa». Bet, ja tu pats ko izlemsi aplam, pateiksi, ko nevajag, rīkosies pārsteidzīgi un nepareizi, — negaidi piedošanu. Jo ar pieļautu kļūdu tu grauj nevis savu autoritāti, bet grauj partijas autoritāti. Tu taču rīkojies partijas vārdā…

— Pjotr Matvejevič, arī man nebūtu nekas pretim … Daudz vieglāk bija celtniecībā!

Sekoja skopa atbilde:

— Tā jau ir.

3

Andronovs iemanījās kabinetā pa sāndurvīm, neiegājis pieņemamā istabā, kur bija sapulcējušies gaidītāji. Kādreiz agrāk, iegriezdamies pie sava priekšgājēja kārtot kādu jautājumu, bet pēdējā gadā — biroja sēdēs, viņš bieži vien nosmīnēja par Ļekalova «slepeno eju» — sak, šis «uzliek galvā burvju cepurīti!». Bet tagad viņš pats bieži vien izmantoja šo eju, lai gan centās itin nemaz nebūt līdzīgs Ļekalovam; ir bezgala daudz visādu cilvēku, kas pūlas pietikt pie sekretāra, dažs, protams, svarīgos jautājumos, bet dažs tīro nieku dēj; ja, atnācis darbā, brīdi nepaliksi viens un nepārdomāsi dienas darbus, tad līdz ar pirmo apmeklētāju iekļūsi kāūdens vērpetē un griezīsies līdz pat vēlam vakaram. Daždažādie pienākumi! Tad nevar ne koncentrēties, ne arī izpildīt galvenos dienas uzdevumus.

Šodien viss sarežģījās vēl tādēļ, ka bija saslimis «otrais» — Maksimovs, pieredzējis darbinieks, kurš, šķiet, pārzina absolūti visu: gan organizatorisko darbu, gan savus kadrus, zina, kas jādara un kā jādara. Atsaukdams Andronovu no būvdarbiem uz pilsētas partijas komiteju, apgabala komitejas sekretārs viņam teica: «Nebaidies, kopā ar tādu darba rūķi, kāds ir Maksimovs, tu nepazudīs!, mēs viņu atstājām tev kā galveno stuti!» Tā arī gāja jau trīs mēnešus…

Andronovs vispirms piezvanīja Maksimova sievai, apvaicājās par slimnieku. Bet tūlīt klausuli paņēma pats Maksimovs un aizsmakušā balsī sāka stāstīt, ka remont-rūpnīcā šodien atskaites un vēlēšanu sapulce, gribējis pats tajā piedalīties, Mikešina esot gatavojusi šo sapulci, tomēr viena viņa netikšot galā, tur valdot neveselīgs noskaņojums un savstarpējas ķildas, varot vēl izbalsot vēlamos kandidātus. Andronovam lieti derētu izvaicāt Mikešinu un braukt pašam, citādi to putru neizstrēbšot.

Andronovs ielūkojās šāsdienas piezīmju lapiņā, pulksten četros Zinātniskās pētniecības institūtā notiks tā vadītāja — ievērojamā zinātnieka profesora Gordina godināšana, neiet nevar jo vairāk tādēļ, ka pēc svinībām lūdza palikt uz lietišķām sarunām … Un gribas arī redzēt šo ievērojamo personību!

— Labi, Maksimič, es pasaukšu Mikcšinu, nolemsim, kā darīt.

— Un tad vēl rītdienas seminārs! Galvenais — es jau biju sagatavojies, pat uzrakstīju gandrīz visu referātu. Varbūt aizsūtīt, lai tev būtu vieglāk?

— Es neprotu tā. Kaut kā sakopošu domas ūn nore-ferēšu. Vese|ojies un neuztrauciesl

Viņš nebija paguvis vēl nolikt klausuli, kad ieskanējās tiešais apgabala komitejas telefons. Kadru sekretārs draudzīgi nostrostēja par vilcināšanos jautājumā par Korovuš-kinu, kurš nesen atbrīvots no Valsts estrādes direktora amata, — nu lai būtu atbrīvots, ja nav ticis galā ar uzdoto, bet cilvēks jau trešo nedē|u bez darba,viņam taču divdesmit gadu stāžs.

— Gan izkārtošu, — Andronovs apsolīja, nopūtās (žēl, ka nav Maksimova!) un piespieda zvana podziņu.

Sajā brīdī kabinetā sāniski ienāca Mihails Vadimovičs, Lekalova ieviestās kārtības, parašu un tradīciju glabātājs. Sākumā Andronovs gribēja no Mihaila Vadimoviča tikt va|ā, taču viņu pārliecināja, ka bez tā viņš daudz zaudēšot, un nebija arī pamata atbrīvot — palīgs bija pedantiski precīzs darbā. Sim nenosakāmā vecuma vīram ar neizteiksmīgo seju piemita dīvains paradums, viņš vienmēr bija tepat, bet it kā nemaz nebija, visu dzirdēja un uztvēra, taču pats bija it kā bez balss, tikai čukstēja vien.

— Steidzoši izsauciet Mikešinu! Un atnesiet Korovuš-kina anketas, — Andronovs pavēlēja, jo sen jau bija sapratis, ka tāds tonis neapvaino, bet gan nomierina viņa palīgu. — Kas mani gaida?

— Partijas kabineta vadītāja Marja Gavrilovna Sta-hova, — Mihails Vadimovičs nočukstēja (viņš allaž nekļūdīgi nosauca apmeklētāja vārdu un tēva vārdu). — Sakarā ar rītdienas referātu. Un vēl arī šie ….

Viņš nolika Andronovam priekšā apmeklētāju sarakstu.

e

Izsmeļošs saraksts: vārds, uzvārds, no kurienes, kādā jautājumā. Pati pēdējā bija pierakstīta nez kāda Korabčev-ska, bez papildu ziņām.

— Atteicās paskaidrot, — apvainojies nočukstēja Mihails Vadimovičs, — ja jūs nebūtu tik cieši pieteicis, es viņu nosūtītu pie Mikešinas. Tāda uzbudināta persona: «Esmu komuniste un atnācu pie sava sekretāra, man ir tiesības, bet, kādēļ atnācu, — pateikšu viņam pati.»

— Patiešām viņai ir tiesībasl Pēc Stahovas un Mikešinas tad ar viņu arī sāksim.

— Bez rindas?… Pirmais ir pierakstīts tieši Korovuš-kins.

Andronovam kļuva skumīgi, jau izdzirdot šo vārdu.

— Nē, iesāksim ar personu, kurai ir tiesības. Bet vai jūs nedomājāt, ka Korovuškinam šīs tiesības veltīgi dotas?

Mihails Vadimovičs sāji pasmaidīja. Ja viņš arī ko domāja, tad drīzāk gan par to, ka «pirmais» dīvaini izrīkojas, Ļekalovs nebūtu kavējis savu laiku tenku dēļ… Tomēr klusēdams viņš uzaicināja ienākt partijas kabineta vadītāju.

Andronovs, sagaidot Stahovu, piecēlās kājās, domās viņš to saukāja par «partijas krustmāti», viņa izskatījās īpatnēja: tumšs, taisnās līnijās ieturēts kostīms, pensnejs aukliņā, sirmie mati sagriezti pakausī nelielā kamolītī. Izturēšanās vienkārša, runa bikla.

— Par manu rītdienu domājat, Marja Gavrilovna?

— Jā. Atnācu uzzināt, kādus palīgmateriālus sagatavot referātam. — Viņa apsēdās iesāņus un raudzījās nevis uz sekretāru, bet kaut kur grīdā un runāja bez dedzības. —• Biedram Maksimovam es savācu Vladimira Iļjiča rakstus un citātus. Bet tie ir pie viņa mājās.

Andronovs iesmējās.

— Kad es, Marja Gavrilovna, mācījos institūtā, tur mēdza jokot, ka zinātniskā doma ir īsākais attālums starp

«

diviem cilātiem. Tajā laikā bez citātiem nebija domājami ne raksti, ne runas. Ja jūs nece|at iebildumus, es pats pārlapošu Ļeņina rakstus un pats padomāšu.

Viņa pašķielēja uz sekretāru ar gudru, vērtējošu skatienu.

— Nu, pamēģiniet. Tā būs labāk. Bet tad … — Stahova uztraucās, seja sasārta plankumaina. — Tad man pie jums, Aleksej Aleksejevič, ļoti liels lūgums. Pagājušajā seminārā mūsu klausītāji lūdza nedaudz mainīt nodarbību tēmu. Tēma «Izpildām Ļeņina novēlējumus» ir pārlieku vispārīga. Viņi taču ir partijas darbinieki, viņiem nepieciešams konkrētāk… Viņi gribētu šo tēmu nosaukt citādi — «Partijas darba ļeņiniskais stils». Vai jūs varētu?. ..

Viņš klusēja. Sī vēlēšanās ir pamatota. Kurš īsts partijas darbinieks gan par to nedomā, kurš nemeklē pareizas metodes, pareizu stilu? Bet referēt šā tā uz ātru roku, sagatavojot referātu vienā naktī…

— Kādēļ jūs to man sakāt tikai šodien?

— Es ziņoju uzreiz. Biedram Maksimovam. — Viņas balss skanēja informatīvi, bet gudrais skatiens runāja savu, — tas bija mazliet izsmējīgs. — Biedrs Maksimovs teica, ka starpība neesot liela, lai lēmu nosaucot vai nu šādi, vai savādāk, saturs viens un tas pats.

— Hmmm… Manuprāt, starpība tomēr ir. Bet vai par šo tēmu arī jums ir citāti?

— Nē, — viņa ātri atbildēja. — Tikai secinājumi no visiem Ļeņina darbiem: ar citātiem tālu nevar tikt, jāanalizē konkrēti apstākļi un jādomā pašam.

Nu abas gudrās acis raudzījās viņā ar jautru labvēlību.

— Jūs tatad vācat citātus, — Andronovs smīnēdams lēni vaicāja, — vācat priekšniekiem, kuriem pašiem slinkums lasīt un domāt… Bet vai referātus priekšniekiem arī rakstāt?

Marja Gavrilovna pēkšņi piesarka un atbildēja bez dusmām un izsmiekla:

— Gadās ari tā. Vispārīgo politisko vērtējumu. Un citātus pārējām referāta daļām. Ļekalovam tiku rakstījusi, jums vēl ne.

To no Ļekalova varēja gaidīt. Piespiest zvana podziņu un ar Mihaila Vadimoviča starpniecību pavēlēt, lai Sta-hova uz parītu sagatavo vispārējo referāta daļu, nu, teiksim, par CK plēnumu, atsevišķām nodaļām — skaitļu materiālus un divus trīs spilgti pozitīvus un tikpat daudz negatīvu faktu … Es tā negribu. Bet vai pratīšu šajā neatliekamo darbu plūdumā rīkoties citādi? Es dusmojos, ka Ļekalovs, acīm redzot, no priekšā pateiktā neprecīzi uzrādīja faktus, kļūdīdamies uzvārdos, bet referāta vispārīgā politiskā vērtējuma daļu nolasīja no lapas, mundri turpinādams: «Atcerieties, ko teicis Ļeņins…» Bet pats skolnieciski iebāza degunu papīrā un reizēm jauca Ļeņina sarežģīto, kvēlo domu… Es tā nedarīšu! Bet vai man pietiks spēka un laika apcerēt, apkopot, ieinteresēt?… Bez šīs gudrās, vecās komunistes palīdzības, kura laikam nav sevišķi augstās domās par tagadējo priekšniecību?…

— Jums, Marja Gavrilovna, tas droši vien nepatika. Kādēļ tad piekritāt? Tas taču neietilpst jūsu pienākumos?

Pēkšņi Stahovas sejas izteiksme mainījās, šķita, ka viņa ir apvainojusies.

— Neietilpst gan, Aleksej Aleksejevič, varētu arī atteikties. Bet… tā jau iegājies. Baidos zaudēt savu darbu. Nevaru iedomāties dzīvi bez iemīļotā darba. Un tad … tas jau nenāk man par ļaunu, bet gan tiem, kuriem pietiek ar citātiem. — Viņa piecēlās. — Vai tad mēs varam paziņojumā izlabot referāta tēmu? Biedri būs ļoti apmierināti.

Andronovs nopūtās. Sagatavošanās priekšdarbiem bija palicis tikai viens vakars. «Un viss, ko es nupat domāju, jācenšas paveikt šajā vakarā …»

— Iedevāt gan man uzdevumu!

— Jums taču pašam būs interesanti, — viņa mierinoši teica. — Ja gribat, es atsūtīšu pēdējo Ļeņina rakstu krājumu un atzīmēšu dažas lappuses. Tur ir visai raksturīgas rindas un nozīmīgas domas.

Instruktore Mikešina un Mihails Vadimovičs droši vien bija stāvējuši pie durvīm: palaiduši garām Stahovu, abi tūlīt nostājās pie galda. Mihails Vadimovičs nolika An-dronovam priekšā Korovuškina anketas. Mikešina atvēra bloknotu, gatavojās ziņot, bet, saskatījusies ar Mihailu Vadimoviču, sarkdama pateica:

— Piedodiet, ka es iejaucos, bet jūsu pieņemamā istabā sēž tāda Korabčevska no pētniecības institūta … Es zinu jūsu principus attiecībā uz pieņemšanu, taču šinī gadījumā neieteiktu…

— No pētniecības institūta. Interesanti. Bet kādēļ gan jūs neieteiktu …

— Ķildniece, kuras dēļ viņu iestādē jau veselu gadu nav miera.

— Ohol Un man šķita, ka tieši Zinātniskās pētniecības institūtā pie mums vislabākā kārtība. Ko tad viņa cenšas panākt?

Mikešina, nepārdomādama savus vārdus, atbildēja:

— Nekārtības un nesaskaņas. Es nupat laipni piegāju pie viņas, viņa mani… turpat citu acu priekšā … apvainoja!

Andronovam jau iegribējās atteikt nepatīkamajai apmeklētājai, tomēr viņš apspieda mazdūšīgo vēlēšanos. Ja viņa ir tāda, tad vēl jo vairāk jānostrostē, lai netraucē laba kolektīva darbu.

— Un kā viņa jūs apvainoja? — Andronovs pamanīja

Mikešinas minstināšanos un smaidot paskaidroja. — Man taču jāsagatavojas uz šo tikšanos.

— Lai varētu uzsākt sarunu, es piegāju un palielīju, cik viņai skaista blūzīte, — tā patiešām bija glīta, bet viņa pilnā balsī atcērt: «Atvainojiet, sievišķīgus tematus es apspriežu tikai ārpus darba laika.»

Andronovs pilnā balsī iesmējās.

— Ņemsim vērā. Uz blūzīti es pat neskatīšos. — Ar galvas mājienu viņš atlaida savu palīgu. — Kas jums tur ir ar remontrūpnīcu?

Nu bloknotiņš tika likts lietā. Ne velti Maksimovs bija nosaucis Mikešinu par labāko informatori, viss viņai pierakstīts, viss salikts kā plauktiņos. Vienā plauktiņā pozitīvās parādības un personas, otrā negatīvās. Ir savs plauktiņš visam, kas noskaidrojams, un visam, kur aktīvi jāiejaucas. Laikam gan nav slikti, ja instruktoram tā viss izanalizēts un apkopots, bet kādē| tad Mikešina rada viņā nepatiku un cenšanos drīzāk beigt sarunu? īstenībā viņa pievilcīga sieviete, pat skaista. Ģērbusies vienkārši, kā jau pieklājas partijas darbiniecei, tomēr gaumīgi. Runā gudri un sakarīgi. Visumā fasāde labi apstrādāta… bet kālab gan aiz šīs fasādes vairāk nekas nav samanāms? Ne reāla pieredze, ne cilvēcīga sirds?

No viņas ziņojuma varēja secināt, ka «organizācija visumā, bez šaubām, veselīga», bet ir atsevišķi demagogi un kašķi, kas pirms vēlēšanām sarosījušies un aģitē pret jaunā biroja labākajiem kandidātiem. Konkrēti — pret Zaikinu, kurš jau četrus mēnešus atvieto saslimušo rūpnīcas direktoru. Ir zināms, ka pēc mēneša direktors aizies pensijā un «mēs viņa vietā rekomendēsim Zaikinu».

Andronovs vēl nebija ticies ar Zaikinu, tikai dzirdējis, ka tas esot jauns, gudrs un enerģisks puisis, — tādus arī vajag izvirzīt! Maksimovs uzskatīja, ka remontrūpnīca ar direktoru maiņu tikai iegūs.

—• Kādi iebildumi tad ir pret viņu?

Mikešina, lūpas šķobīdama, paskaidroja, ka Zaikins esot prasīgs, bet sliņķiem tas nepatīkot. Tā paša iemesla dēj sākuši aģitēt arī pret Harlamovu, «kura arī tagad iznes uz saviem pleciem galveno partijas darba smagumu», bet jaunajā birojā viņa paredzēta par kultūras darba vadītāju. Maksimovs sasaucis aktīvu («es arī piedalījos»), sagatavojis kandidātu sarakstu. «Viņa uzdevumā es tiku runājusi ar daudziem komunistiem… arī ar ierindas…»

Mikešinas vārdi neizraisīja iebildumus, tomēr kaut kas viņas rīcībā arvien stiprāk un stiprāk sāka kaitināt. Formālisms? Kategoriskums?

— Parādiet savu sarakstu.

Kandidāti bija sadalīti divās grupās: paši vēlamākie (pieci cilvēki) un vēlamie (arī pieci cilvēki). Pirmajā grupā bija gan Zaikins, gan Harlamova.

— Bet vai viņus ievēlēs?

— Protams. Tikai vajag īstajā laikā sarakstam apakšā pavilkt svītru. Tā domāja ari biedrs Maksimovs. Ja varētu braukt jūs pats …

— Manuprāt, jums jābrauc. Cik gadus jau pārzināt šo organizāciju?

— Jau astoņus gadus. Taču …

— Nu redzat, astoņi gadi! Bet es tur neesmu bijis nevienu reizi. Papūlieties prasmīgi uzstāties un centieties pārliecināt citus, par ko pati esat pārliecināta. — Viņš manīja, ka Mikešina it kā pastiepjas garāka, pārpilna atbildības sajūtas, taču pats mazliet satrūkās un piebilda:

— Tikai neizmantojiet pilsētas partijas komitejas autoritāti. Runājiet pēc iespējas vienkāršāk kā labs biedrs, kas viņus pazīst. Jūs taču esat instruktore, tātad masu vadītāja, organizatore, skolotāja partijas darbā, vai ne tā?

Viņš drusciņ šaubījās, vai šinī gadījumā tā ir, it īpaši pēc tam, kad Mikešina paklausīgi palocījās, aizvēra bloknotu un gāja uz durvīm. Varbūt pasteigties un no Zinātniskās pētniecības institūta iegriezties remontrūpnīcā kaut uz sapulces nobeigumu.

Aiz durvīm kaut kas notika, tās pa brīžam pavērās un atkal aizcirtās, it kā tur risinātos cīņa. Bija dzirdamas uztrauktas vīriešu un sieviešu balsis. Pēc tam atkal sāniski ienāca Mihails Vadimovičs.

— Biedrs Korovuškins lūdz nesajaukt rindas kārtību, pustrijos viņam jābūt apgabala komitejā.

— Labi, lai ienāk … pēc divām minūtēm.

Andronovs pazvanīja trešajam sekretāram Fedosejevam,

ar šo jauno cilvēku, neseno komjaunatnes darbinieku, An-dronovam bija gan vieglāk, gan daudz grūtāk sastrādāt nekā ar pārējiem partijas komitejas darbiniekiem. Ar Ļe-kalovu Fedosejcvs nebija varējis saprasties, grasījies aiziet atpakaļ uz mašīnbūves rūpnīcu, partijas konferencē kritizējis Ļekalova vadīšanas metodes. Nu Fedosejcvs ar visu sirdi tiecās pretim Andronovam un droši vien viņu idealizēja, neviļus atdarinādams viņa rīcību. Viņi ātri sapratās jebkurā jautājumā, taču Fedosejeva klātbūtnē Andronovam gribējās būt gudrākam, enerģiskākam, talantīgākam, lai puisis nekur neviltos …

— Vitja, man vajadzīga tava palīdzība.

Fedosejcvs bez apdomāšanās atbildēja:

— Klausos.

— Aizbrauc, lūdzams, šodien uz rcmontrūpnīcu. Tikai iepriekš lai Mikešina tevi informē.

— Jā, man labi zināma šī rūpnīca, — Fedosejcvs jautri atbildēja. — Nudien, Mikešina veltīgi ceļ paniku. Aleksej Aleksejevič, tur pie tevis ir Korovuškins. Man viņš vai visus matus no galvas noēdis.

— Tavu trakumu!

— Novēlu vīrišķību un drosmi! — pasmiedamies teica Fedosejevs.

Korovuškins bija solīds vīrs ar patīkamu izskatu, labi ietrenētu godbijību un biedrisku izturēšanos, kāda piederas atbildīgam pilsētas nomenklatūras darbiniekam; ne par daudz, ne par maz, tieši kā nomērīta godbijības deva, tieši kā nomērīts biedriskums. Itin viss viņā bija kā nomērīts: gan sārtie, gludie vaigi, gan plikumiņš galvvidū, gan vēderiņš, gan gurni un šaudīgais skatiens laipni mirdzošajās acīs.

Garlaicība, kas uzmācās Andronovam, runājoties ar Mi-kešinu, viņu tā bija pārņēmusi, ka iegribējās nožāvāties. Klausoties patīkami dudinošo Korovuškina balsi, viņš nemanot izskatīja tā kadru anketas.

— Gluži bezjēdzīgi, ka viss šis notikums … Jūs taču zināt, neviens apvainojums dokumentāli nav apstiprinājies … Es nestrīdēšos, šo to varbūt nepratu izdarīt, šo to varbūt nepamanīju… Tāds jau mūsu liktenis, par visu atbildēt, par visu samaksāt! (Pauze, smaids.) Fedosejevs man piedāvā kaut ko… ne nu sevišķi piemērotu, bet… taču, kā redzams, kur vairāk vajadzīgs, tur arī nāksies. Tomēr ņemot vērā kvalifikāciju un zināšanu līmeni! Arī apgabala komitejā tā sacīja …

Andronovs juta, ka uzmundrinošs sapīkums aizdzen garlaicību. Viņam patika šāda oma, tā asināja prātu.

— Pastāstiet, biedri Korovuškin, kur esat strādājis līdz šim un cik ilgi katrā vietā.

Korovuškins drusku aizvainots, neprecizēdams gadus, pārstāstīja, kur strādājis. Kas tikai tur nebija! Teātra kases pārzinis, ce|ojošā teātra direktors, kultūras un atpūtas parka direktors, kluba pārzinis, bērnu kinoteātra direktors un beidzot — Valsts estrādes ansamb|a vadītājs … Ticis apvainots par kukuļņemšanu no aktieriem, bet pierādīt nevarējuši, par to, ka uzdzīvojis ar aktrisēm, arī neno-

skaidrots, bijis slikts vadītājs, atbalstījis haltūras — izdoma.

— Un kur jūs sākāt strādāt?

— Es taču teicu: biju teātra kases pārzinis, tuvināju darbaļaudis kultūrai.

— Bet līdz tam laikam?

— O, ielūkosimies pašā sākotnē. Varu lepoties. Četrus gadus biju tehniskais kontrolieris rūpnīcā «Piecgade». Kā teikt — tiku izvirzīts.

Ar labu rekomendāciju aizgājis cilvēks no rūpnīcas! Sabiedrisks darbinieks, trieciennieks, ne vienreiz vien izvirzīts, disciplinēts, morāli izturēts… Ak vai, ak vai — kas gan par standartu! Par ko tikai neraksta — «morāli izturēts»!…

— Tātad matemātika šāda: četri gadi tehniskās kontroles nodaļā rūpnīcā, labi strādājāt, jūs slavēja, divi gadi teātra kasē, arī, acīm redzot, tikāt ar darbu galā. Bet tālāk — vienu gadu, pusotra, trīs mēnešus … Tātad nepieciešamais laiks, lai konstatētu, ka neesat piemērots, bet lai sagandētu ieinteresēto personu pacietību. Izgāšanās, atlaišana no darba, pārcelšana uz citu vietu, «aizrādījums», «rājiens ar brīdinājumu», «rājiens bez brīdinājuma»… — Un sekretārs dzedri pajautāja: — Kur labāk gribat atgriezties — rūpnīcā vai teātra kasē?

Korovuškins sasarka, sasarka pakauša plikumiņš, vaigi, piere, ausis. Lūpas aiz apvainojuma nobālēja.

—• Tie, protams, ir joki?… Cilvēkam ar manu pieredzi un stāžu… Četrdesmit piecu gadu vecumā jāstāv pie sadauzītas siles?

— Bet jūs taču pats, vienīgi pats esat sagandējis visu labo, kas jums dots! «Nav varējis veikt», «bijis nolaidīgs», «nav nodrošinājis»… Ko tad jūs esat nodrošinājis, izņemot pats sevi?

Korovuškins pietrūkās kājās. Andrortovs uz mirkli pat izbijās, ka šo vīreli ķers trieka: seja un kakls kļuva tumši sarkani.

— Tā ir ņirgāšanāsl Es ešmu nomenklatūras darbinieks, es to nepieļaušu! — Un tad pēkšņi viņš palaida smiekliņu.

— Ko nu mēs tā? Aleksej Alekscjevič, kādēļ mums jāstrīdas? Fedosejevain ir brīva saimniecības pārziņa vieta pionieru pilī vai kultūrpreču veikalā, protams, alga drusku mazāka …

— Nē. Bērnu ir žēl, bet es svētdien visos veikalos izmeklējos fotofilmu attīstītāju, neatradu. Jūs nevarēsiet sagādāt. Vai nu iesiet uz rūpnīcu par tehnisko kontrolieri, vai arī uz teātra kasi.

— Ak tā? Es sūdzēšos apgabala komitejā. Atradīšu taisnību! Griezīšos visās instancēs!…

Tā draudēdams, viņš arī aizgāja. Andronovs smīnēdams piezvanīja Fedosejevam.

— Vai tu, Vitja, nopietni domā, ka Korovuškinam derīgi tie amati, kurus tu piedāvāji?

— Kur tad es viņu grūdīšu? Nomenklatūras darbiniekiem piemērotu vietu nav, bet viņš mācas virsū kā nelabais.

Fedosejevs klausījās Andronovu un sāka ilgi un skaļi smieties, kas viņam tik jauki piedienējās.

— Pamatīgi! Bet viņš taču sūdzēsies apgabala komitejā. Viņam tur ir savi aizstāvji, pats saproti: šefības koncerti, svētku vakari… Vai spēsim atvairīt uzbrukumu?

— Spēsim. Bet tu, Vitja, nepakļaujies nomenklatūras hipnozei, raugies dziļāk, pašā būtība — der vai neder.

— Tieši tā. Raudzīties pašā būtībā!

Pavēris durvis, Mihails Vadimovičs ziņoja, un Andro-novam šķita, ka čaukstošajai balsij cauri jaužas Jauns prieks:

— Biedrene Korabčevska.

«Kas pareizi, tas pareizi,», vēl aizvien smaidīdams, domāja Andronovs. «Arī par šo notikumu ar Korovuškinu es rītdien izstāstīšu, jo ļeņiniskās"metodes ta arī prasa — raudzīties paša būtībā un aiztriekt no «amata krēsliem» paštaisnos ierē'dņus. Daudz atrak un labāk veiktos darbs, ja visur sēdētu spējīgi un strādīgi cilvēki, uzticīgi darbam, nevis paši sev!»

Tobrīd Andronovs ieraudzīja sievieti ienākam kabinetā, rokas viņa turēja ar saitītēm sasietus aktu vākus. Si laikam ir ta sūdzibkale. Tādi ļaudis aizvien staiga apkārt ar aktu vākiem, kur savākts lēvenis iesniegumu un rezolūciju, tas viņi citu pakaļ cilai velk ara un liek priekšā. Lai tikai kāds pamēģina tādai atteikt, arī par atteicēju uzskrīvelēs sūdzību, atcerēsies visu, kas bijis un kas nav bijis. «Nu saturies, sirsniņ, neesi īsto sastapusi!»

— Piedodiet, ka es izrādīju tādu neatlaidību un pārspēju stūrgalvība jūsu sekretāru, — ienācēja teica un saspringti apsēdas, itin kā gatavotos tūlīt trūkties kājās.

— Bet man ir ļoti vajadzīgs. Es zinu, jūs šodien būsiet mūsu institūta …

Andronovs vēroja apmeklētāju: inteliģenta, pat gudra seja, tikai ļoti nervoza. Ja viņa gribēs ko panākt, tiešām var radīt iestādē pamatīgu apvērsumu.

— Jus esat no Zinātniskās pētniecības institūta? — pēc iespējas labsirdīgāk Andronovs pavaicāja. — Tātad šāsdienās gavilniece?

Viņa dzedri pasmīnēja, tomēr centās atbildēt mierīgi, jautātāja tonī, kaut gan Andronovs nepārtraukti juta apmeklētājās satraukumu, viņa sieva to mēdza devet par «dvēseles vibrāciju».

— Esmu tehnisko zinātņu kandidāte, pārzinu laboratoriju un cenšos dot kadu labumu, kaut gan tematika mums

pašaura, tada gadījuma rakstura, nav saistīta ar galveno virzienu.

Andronovs saka izprašņāt. Patiešām, laboratorijas tematikai bija gadījuma raksturs. «Agrāk' sasniegta atkritumi,» šādi to precizēja Korabčevska.

— Un kāxlēļ esat atnākusi pie manis?

— Pēc mītiņa paredzētas lietišķas pārrunas ar jums. Mani tur neaicinās. Taču darbs prasa… Institūta tagad darbs sokas, mūs pat godina … Tomēr pie mums nav viss kārtībā, un godināšana vēl pastiprinās šīs nekārtības. Bungu rīboņa varam griezties tukšgaitā vēl dažu labu gadu. Prēmijas, tituli, ordeņi, — ko vēl labāku vēlēties!

— Grūti ticēt, ka šie vardi attiecināmi uz institūtu, ar ko lepojas pilsēta — pat visa valsts. Un ka jūs esat tā līdzstrādniece.

Viņa pacēla acis, tās bija bezgala nogurušas.

— Man pašai skumji… Bet ka tad? Klusēt? To es nespēju.

Šķita, ka viņa tiešām cieš. Katra ziņā šādu tenkotāju Andronovs vēl nebija sastapis. Varbūt tas ir jauns paveids — inteliģenta, skolota. Liekas, ta arī būs. Drebošiem pirkstiem viņa atraisīja atnestas papirkratuves saitītes im saka likt ara savus iesniegumus direkcijai, partijas birojam, atkal direkcijai un partijas birojam… Turpat bija arī rezolūcijas, komisiju un paša biroja lēmumi… Pavirši izskatot šos papīrus, varēja secināt, ka pēc viņas domam institūts pārpildīts gan titulētiem, gan netitulētiern dīkdieņiem, viņa pieprasa gandrīz vai pilnīgu institūta parkartošanu, bet neviens nepiekrīt. Un ka gan lai piekristu! Nesen institūts atrisīnaja vienu no svarīgākajam tehniskām problēmām. Un pēkšņi šadi izlēcieni! Histēriskas sievietes murgi! Kas viņu pamudinajis uz to — apvainojums, skaudība, personīga nepatika?

— Tātad jūs uzskatāt, ka profesors Gordins neprot vadīt institutu?

— Vai tad viņš vada? — Korabčevska iesaucās un vāca kopa savas papīra lapas un baza mapē. — Ne jau katrs liels zinātnieks ir labs administrators.

— Vai ilgi jau strādājat kopā ar viņu?

— No pirmās institūta dibināšanas dienas. Esmu Gor-dina skolniece.

Tā … Pamazām patiesība nāk gaismā.

— Vai jūs piedalījāties galvenās ternas izstrādāšanā?

Viņa sastomījās, pēc tam negribīgi atbildēja:

— Formāli ne, faktiski — protams. Kā autori ir minēti galvenie darbu vadītāji.

Tad te tas suns aprakts! Skaudība, godkāre — ir jau redzēts. Bet atnākt un tenkot, kad kolektīvam tik svinīga diena … Vērsties pret savu skolotāju!

— Ko tad gribējāt no manis, tik neatlaidīgi cenzdamās, lai pieņem, un vēl tieši šodien?

— Acīm redzot, esmu veltīgi nākusi, — viņa nobālusi atteica un piecēlās. — Gribēju tikai vienu, lai uzaicinātu uz pārrunām kaut vai laboratoriju vadītājus. Tad dzirdētu pavisam citādas domas, nevis tādas, kādas mals Krutskis.

Aha, tatad ari Krutskis ir slikts! Starp citu, Andronovs ne reizi vien bija ticies ar Krutski, zinātnieks, turklāt vēl lielisks administrators, īsts «spēka mitriķis», tieši pateicoties Krutskim, profesors Gordins varēja nodoties saviem pētījumiem.

— Pagaidiet, ja nu esat atnākusi, — Andronovs dzedri sacīja. — Varat domāt, kā gribat, vai esat nākusi veltīgi vai ne, tā ir jusu darīšana. Bet manu padomu uzklausiet: beidziet tramdīt institūtu ar iesniegumiem un komisijām. Vajag strādāt darbu — lielu, dižu darbu. Tādēļ jūs mācīja, tādēļ esat zinātņu kandidate, laboratorijas vadītāja.

Vai jums ir pāri nodarījuši? Tā gadās. Bet ar tenkām neko nepanāksiet. Pārvariet sevi, jus taču esat komuniste!

Viņa klusēja, noliekusi galvu tik zemu, ka Andronovs redzēja tikai augsto pieri ar sīkajam grumbiņām un šauro degunu, kurš atdūrās pret krāšņi izšūdināto blūzīti, kas pirmīt bija apbūrusi Mikešinu. Ko viņa klusē? Kādēļ ne-taisnojas?

Korabčevska rīkojās pavisam negaidīti. Viņa izrāva no galda kalendara lapiņu, kaut ko uzrakstīja un gandrīz uzmeta uz Andronova galda.

— Jūs pārliecināt, acīm redzot, nevaru un neprotu. Ielūkojieties pats, ja ir vēlēšanās. Kad sapratīsiet, ka pie mums daudz kas nav ta, kā sakumā liekas.. . Šis ir mans dzīvokļa telefons. Ja būšu vajadzīga, izsauciet. Ja tikai es vēl tur būšu …

Un viņa aizgāja tik strauji, ka pēdējais vārds palika viņai.

— Paldies dievam, iztikāt bez liela trokšņa, — Mihails Vadimovičs atļāvās piebilst, ienākdams ar grāmatu roka,

— šo, 1hI&lt;, atsūtīja Stahova.

Paplāns sējums ar ieliktam papīra strēmelītēm nogūla uz galda līdzas kalendara lapiņai. Andronovs steidzīgi iebaza lapiņu gramatā, nez kādēļ negribēja, lai Mihails Vadimovičs to pamanītu.

6

Turpinājās parastā darba diena, tikai tagad Andronovs pa brīdim raudzījās pulkstenī un steidzināja sarunas. Pēc stundas viņam jabut Zinātniskās pētniecības institūtā, pat ja neēstu pusdienas, tik un tā trīs apmeklētājus būtu grūti pieņemt. Katrs apmeklētajs nesa sev līdzi kādu bēdu, kādas nepatikšanas, priekos dalīties cilvēki šurp nenāk.

— īsāk, biedri! — viņš teica kādam vīram, kam bija skūta galva un ordeņu lentītes pie krūtīm. Sarakstā bija minēts, ka tas ir Ivāņuks, drāmas teatra strādnieks, grib pariet cita darbā. Strādnieks? Nē, neizskatījās pēc strādnieka. Paliela, uzblidusi seja, resns kakls un baltas, gļēvas rokas — viss liecināja, ka šis vīrs nekad nav nodarbinājis muskuļus. Tomēr ordeņi ir… Nezin kādēļ šis godājamais cilvēks sāka stāstīt par saviem kara nopelniem, karojis tur un tur, bijis armijas politdaļas darbinieks, nostrādājis tik un tik ilgi, tad un tad aizgajis pensijā.

— Jūs droši vien neatceraties? Mans personīgais jautājums tika apspriests biroja sēdē, ko jūs toreiz vadījat. Mana dzīvē notika kļūme — pirmā un pēdējā. Jūs noticējāt manai vaļsirdībai un… sodījāt tikai ar rājienu… Savu vainu izpirkdams, es jau vairākus mēnešus strādāju par krāvēju, stiepju dekorācijas. Bet nesen saslimu… Ka nekā vecums … karš, tas viss ietekmējis.

Viņš pasniedza Andronovam izziņu: radikulīts.

— Man piedāvāja darbu padomju saimniecībā. Tur netālu man ir vasarnīciņa, kaut arī nieka būdele, bet, ziniet, gaiss, mežs, upīte. Tādēļ lūdzu atļauju pārcelties.

Andronovs atminējās: jā, šis virs ar skūto galvu pirms pāris mēnešiem bija šeit birojā. Šķiet, pirmaja vai otrajā biroja sēde, kad viņš saka strādāt pilsētas komitejā. Drāmās teātris bija izslēdzis Ivaņuku rio partijas, tur bija kaut kas nepatīkams, auto riepas «aizlaistas pa kreisi». Birojā Ivaņuks raudāja: ja nodošot tiesai, ģimenei pazušana, bet viņam trīs bērniņi, atgādinaja savus nopelnus un apbalvojumus . . . Toreiz nolēma nenodot tiesai, tikai izteikt rājienu, atlaižot no saimniecības vadītāja vietas, lai pastrādā vienkāršu darbu, no jauna iekaro kolektīva cieņu.

— Kādā darbā tad jūs aicina padomju saimniecībā?

— Pavisam niecīgā amatā. Pārzināt materiālo apgādi.

Aldziņa nav liela, bet es ari netīkoju. Pensija man pieklājīga, un bērniem tur labaks gaiss, piens …

— Labi, dzeriet pienu un neaizmirstiet saņemto mācību.

— Ko jūs runājāt, Aleksej Aleksejevič! Toreiz mani gluži vienkārši iejauca. Lai es vēl kādreiz kaut ko?… Komunista goda vārds! …

Andronovs uzrakstīja uz viņa iesnieguma: «Atļaut». Atvadoties izklaidīgi pametis ar galvu, piespieda podziņu: nakošais. Uz mirkli pazibēja doma, ka derēja iepriekš pārtināt ar teātra partijas organizāciju … Nu — bet nekas, kads gan smagu darbu darltajs no viņa var iznākt! Tik un ta nebūs jēgas. Vai redz ko: pieniņš, būdele… vai viņš tiešām bijis kara un vēl par politdarbinieku?…

Nakamais bija matematikas skolotājs, tas žēlojās, ka trešo gadu gaidot rinda uz dzīvokli, rinda pienākusi jau pirms diviem mēnešiem, bet orderus saņemot citi ārpus rindas kartības, viņš palicis tukšā.

— Saprotiet, biedri sekretār, — skolotājs runāja paklusa, simpātiska balsī. — Kamēr mums nebija bērna, dzīvojām pavisam ciešami. Desmit kvadrātmetru istabiņa, sieva, sievasmāte un es. Dzīvojam saticīgi, mācējām netraucēt cits citu. Bet nesen piedzima meitiņa … Jāvanno, pa naktīm raud, bet man burtnīcu kaudzes, jābut uzmanīgam, tomēr nekas nesanak.

Viņš izskatijas it ka vainīgs, ka neprot but uzmanīgs, labojot burtnīcas.

Andronovs labi spēja iedomāties, kā šis jaukais cilvēks smalkjūtīgi izturas pret sievasmati un ka viņi visi labi saliek. Bet skola bērni smejas par viņu, kaut gan mīl un ciena, taču pie reizes apmāna, noraksta uzdevumus gandrīz vai skolotājā acu priekšā …

— Ar ko jūs runājāt dzīvok|u nodaļa? Ar Kareļinu?

Andronovs jau tvēra telefona klausuli, kad skolotājs kā

nokaunējies piebilda:

— Ziniet, rindās gaidot, pārak daudz runā, ka vajagot dot kukuli, un pat nosauc, kuri devuši un jau saņēmuši dzīvokli. Bet tā taču nejēdzība, — kā es varu? Turklāt tadas summas man arī nav, vaja'got pieci simti rubļu… gandrīz neiespējami ticēt! Bet no otras puses: saņem taču ārpus kartas.

— Biedrs Kareļins? Runā Andronovs. Velns sazin kas par kārtību jūsu nodaļa. Kādēļ skolotājs Kravcovs vel aizvien nav saņēmis dzīvokli, kaut gan rindas kārtībā sen vajadzēja būt saņēmušam. Ak tā, pārbaudīsiet! Bez mana

( atgādinajuma vajag pārbaudīt. Tūlīt viņš pie jums aizies

un lai dabūtu pašu pirmo dzīvokli. Tā ja. Kad izdosiet orderi, piezvaniet man.

Andronovs nolika klausuli un pastiepa priecīgajam skolotājam roku.

♦ — Ejiet un neatkāpieties, kamēr dabūsiet. Ejiet laimīgs

jaunajā dzīvoklī!

Pēdējais bija dūšīgs puisis ar sarkanīgi iedegušu un vēju appūstu seju, kur savu uzvaras gājienu bija izkarojuši prāvi, brūngani vasaras raibumi. Viņš bez kautrēša-

I nās pastiepa lielu, raupju roku, tas bija īsts vīra rokas

spiediens.

I — Mēs no mežrūpniekiem, — puisis sacīja, ērti iesēdies

krēsla. — No Usačevkas, bet, ja grib tieši ģeogrāfiski, — tad no paša jūras dibena.

Andronovs ilgi nespēja aptvert, kas vajadzīgs šim vasaras raibumiem nosētajam mežavīram. Biedra Zikova komunistiskā darba brigāde bija viņu atsūtījusi kā runīgāko. Taču runīgajam viss likās tik neapšaubāms un nepārprotams, ka viņš neatrada par vajadzīgu paskaidrot, tikai runāja tālāk: tas nekas, lai arī procenti esot vislabākie, vajagot tikt skaidrība, kadas ir cirsmas, b«t Jevtjukovs esot galīgs ausainis, neklausot nevienu, ja nu vienīgi

Mihaļuku, un, ja reiz tā, tad viņi pavisam atsakoties un brigāde aizejot pie celtniekiem.

— Pagaidi, pagaidi! Mežrūpniecība arī ir daļa no celtniecības, no jums atkarīga ūdens krātuve, jūs attīrat nākošas juras dibenu.

— Mēs neattīrām vis, — pikti atrūca puisis. — Aiz tā lozunga tikai skaidra mānīšanās.

— Aiz lozunga — mānīšanās? Paskaidro saprotamāk.

— Mūsu brigādi vilkšus velk uz pirmo vietu! Bet citi ari nav ar pliku roku ņemami, min mums uz papēžiem. Nu, un tad aizcēla mūs no juras dibena, iedeva cirsmu, kur viegli pārpildīt plānu. Bet tur varbūt nemaz nevajag cirst, tā mēs domājām. Albrauca lektors un stāstīja, tur būšot pionieru nometnes un tie… nu pansionāti. Kādēļ tad mežu gāzt nost? Arī kopmītnes puiši mūs nerro: «Ek jūs, pakaļtaisītie!»

— Ko tas nozīmē — pakaļtaisītie?

— Nu, nevis komunistiskā brigāde, bet it kā viltojums. Es jau sacīju — aiz lozunga skaidra mānīšanās. Skata pēc mēs pārpildām plānu. Bet Jevtjukovs tik steidzina: «Līdz pirmajam maijam, puiši, līdz saistību noskaidrošanai…»

— Kas šis Jevtjukovs tāds ir?

— Mūsu sekretārs. Arī no mežstrādniekiem. Tikai tagad ieskaitīts kadros, lai alga nāktu, bet tur tik un ta nav ko darīt, šim labak. U11 musu priekšnieks Mihaļuks, tas par plāna procentu pakārsies. Viņš Jevtjukovam uzkliedz, bet ko Jevtjukovs? Bez Mihaļuka viņš ir nulle. Nu tad arī mudina mūs: «Jums nekas nav jazin, kur esat sūtīti, tur cērtiet, lai tikai būtu plāns pārpildīts.» Bet puiši ņirgājas, mēs esot pakaļtaisītie.

— Kas tev, draugs, īsti kremt sirdi, vai tas, ka aplamā vietā liek cirst, vai puišu zobošanās?

Mežavīrs l#nli padomaja, tad pateica:

— 1 viens, i otrs. Ja būtu, ka nakas, tad mūs citi cienītu un nākošās jūras pamats tiktu iztīrīts. Kādēļ mums jakaro par pirmo vietu ar mānīšanos? Mums jādzīvo draudzīgi ar biedriem.

— Un ka citas mežniecībās?

— Paskatieties pats, — puiša skaidrās acis viltīgi pie-miedzas. — Jūs taču esat priekšnieks-, jums labāk jaredz, vai ne tā? Bet mes savā starpa runājam: tā ir kā lipīga slimība, ka infekcija, kā to dakteri nosauc. Ir tādi baciļi. Droši vien esat dzirdējis? Viens sak miglu pūst, spiež procentus uz augšu, otrs doma, — vai es par viņu glupaks, ka man jabūt atpalicējos? Nu — un tas arī sak darīt tāpat kā pirmais. Bet celtnieki stāsta: nākamgad jau piepludināšot jūru. Tas nozīmē, ka mežs jacērt tur, kur applūdinas pirmām kārtam, vai ne ta? — Viņš pamirkšķināja Andro-novam. — Mēs ari saprotam šo to, lai arī mežā dzīvojam.

— Tūlīt piezvanīšu Sažinam, vai pazīsti tadu? — viņš paskatījās pulkstenī (tūlīt jabraucl), uzgrieza vajadzīgo numuru. — Labdien, biedri Sažin, mani interesē, ka veicas ar darbiem juras dibena.

Sažins ziņoja savā zemaja balsi. Pēc viņa vārdiem — viss esot labakajā kartībā! Applūdināmā platība tiekot iztīrīta, kā jau ieplānots, uz pirmo maiju labi sasniegumi, esot arī komunistiskā darba brigāde — brigadieris Zikovs, viņam lieliski puiši.

— Ziniet ko: iepazīstiniet mani ar viņiem, aizvediet ciemos. Vai parit taisaties braukt skatīties, ka aizber upi? Nu redz, cik jauki. Brauksim manā mašīnā! Paskatīsim, ka aizsprosto upi, un pie reizes aizšausim uz mežniecību.

Sažins laikam sāka ko nelāgu nojaust, uztraucas, mēģināja noskaidrot, kādēļ piepeši…

— Sen neesmu bijis meža. Gribas paskatīties nākamās jūras gultni, kamēr koki nav nolaisti. Droši vien jūs cērtat no vietas?

— Viss jau būtu labi, bet kaimiņi mūs grasās noķert,—

Sažiris laikam kaut ko noģida un sāka sūdzēties. — Ņemiet vērā, līdz viņiem ūdens atnāks tikai pēc trīs gadiem, tādēļ ari viņiem nav svarīga gultnes tīrīšana, viņi dzenas, kur izdevīgāk.

— Un jūs?

— Cenšamies, cenšamies… Tikai maz prieka vilkties citiem astē un sarkano karogu atdot kaimiņiem.

Ak tā. Jāāā, nav patīkami…

— Un cik ir viņiem?

— Lielas, ka uz maiju pārpildīšot plānu par desmit procentiem.

— Un mēs?

— Nu, ari . . . Negribētos mazāk, domāju, izspiedīsim.

— Izspiedīsiet? Bet pēc tam droši vien lūgsiet talciniekus: «Komjaunieši, palīdziet!» Vai esat dzirdējis tādu teicienu: aiz lozunga — skaidra mānīšanās? Neesat dzirdējis? Tad parīt dzirdēsiet. Tātad septiņos no rīta braucam.

Puisis staipīja kaklu un centās saklausīt, ko Sažins atbild, viņš dauzīja ar plaukstām pa ceļgaliem, bet beigas pat no prieka iesaucās un atvadoties cieši pakratīja Andronovam roku.

— Jūs tikai neklausieties viņu skaistajās runās, viņi samelsīs nez ko! Pieprasiet Zikova brigādi un visu priekšā uz kartes parbaudiet, kur jacērt. Kartē zīmēts pavisam citādi, ticiet man, mēs redzējām.

Puisis savos lacīgajos mežinieka zābakos jau bija aiz-čāpojis līdz durvīm, bet Andronovs tikai smaidīja, jau izjuzdams prieku par gaidamo braucienu uz mežrūpniecību. Jevtjukovs ar Mihaļuku tur dabūs padancot! Jā, bet atdot karogu kaimiņiem?…

Atkal zvanīja apgabala komitejas tiešā vada tālrunis. Tas pats biedrs nikni prasīja, kā lai saprot to, ka Koro-vuškinam, vecam kultūras iestāžu darbiniekam, izteikts tāds divains priekšlikums, vai tiešam nevar citādi…

— Nevar! — Andronovs gandrīz vai kliedza. — Ja viņš jums vajadzīgs, ņemiet. Es viņu nelaidīšu pari nevienam slieksnim — vēl jo vairāk kultūras iestādēs. Viņš taču ir ka mamuts! Ka ihtiozaurs!

Klausulē bridi klusums, tad atskanēja sīks smiekliņš un nopūta:

— Mums nederēs! Bet viņš te staigā, ņaud, sūdzas! Ihtiozaurus vismaz vajag izrakt, bet šis …

• 7

Mašīnā pa ceļam uz Zinātniskās pētniecības institūtu Andronovam briesmīgi sagribējās est. Ne sātīgās brokastis sešos no rīta, ne uz atru roku izdzerta kafijas tasīte veselu cilvēku neglābj, no nepieciešamības laikā paēst. Celtniecības objektos ir pusdienas pārtraukums, mašīnas sastingst, būvlaukums kļūst tukšs, visi steidzas uz ēdnīcu. Ari viņš kādreiz steidzās tāpat ka citi …

Seit ir gan labāka ēdnīca, gan arī speciāla istaba vadošajiem darbiniekiem, kur ātrāk apkalpo, bet bieži tomēr neiznāk laika iegriezties. Kada mežaviram bēda, vai pirmais sekretārs pusdienojis vai ne?

Viņam tikai vajag īsto cirsmu. Un kāda bēda gar sekretāru Korovuškinam? Tas savu vēderu vis neaizmirsīs… Un Korabčevskai, šķiet, d/.īslās rit nevis asinis, bet žults …

Lai būtu cik dīvaini būdams, viņš ieraudzīja Korabčev-sku pētniecības institūta pagalma. Mītiņu gaidot, jaunieši bija izskrējuši ara saulītē paspēlēt volejbolu. Arī Korab-čevska kopa ar tiem! Viņa vērīgi seko bumbai, tad palecas, un bumba saņem trāpīgu sitienu .. . Acīm redzot, spēj but gluži sievišķīga un dzīvespriecīga! Kads godkāres velniņš viņu dīda?

Svinīgais mītiņš būtu tāds pats kā simtiem šādu mītiņu, ja to neapmirdzētu profesora Gordina bērnišķīgi laimīgais smaids. Sis cilvēks, kas, par spīti visam, aizvien gājis zinātnē savu ce|u, daudz strādājis un cīnījies, atklāti, bez kautrešanas un apmulsuma no visas sirds priecājās par piešķirto apbalvojumu un cerēja, ka citi tapat priecāsies, jo visi te bija viņa mūža darba līdzgaitnieki. Un visi it kā līksmoja kopā ar viņu, visi viņu mīlēja, par to nebija šaubu. Jā, bet Korabčevska? Andronovs ar skatienu sameklēja viņu un apjuka: Korabčevska raudzījās uz profesoru kā iemīlējusies un aplaudēja, cik jaudas. Ka gan ta? Andronovs jutās vīlies, pat k|uva pikts un, kad pienāca viņa kārta, runāja pavisam citādi, nekā bija iecerējis (un kā droši vien pienāktos runāt pilsētas komitejas sekretāram); viņš teica, ka saskare ar ievērojamu zinātnieku un brīnišķīgu cilvēku ari citus dara cēlākus, šadi cilvēki ja-sargā no visa jaunā, lai neviens neaptumšotu viņu ceļu un nekavētu strādāt tautas laba … Nobeidzot runu, Andronovs piegaja pie profesora, lai paspiestu roku, bet pēkšņi apkampa un noskūpstīja viņu (šķiet, to nu nepavisam nevajadzēja darīt). Pēc tam citi gaja Gordinu sveikt, un Andronovs atkal ieraudzīja Korabčevsku apskaujam profesoru kā senu draugu un nomutējam viņa sasartušos vaigus, vienu un otru … Vai tā nebija nekautrīga pielīšana? Neredzēta divkosība! Nekādi nevaru ticēt, ka pirms trīs stundām viņa nomelnojusi savu dārgo skolotāju!… Lūk, vēl viena no personības kulta laika kroplīgajām iezīmēm! Rītdien seminārā nopietni japarunā par cīņu ar šīm pagat-nes paliekām …

Istaba aiz skatuves bija klals tējas galds un, kā Gordins teica: «Ne jau nu tikai tējas galds»… Andronovs atļavas izdzert glāzīti konjaka uz gaviļnieka veselību un ar skubu ķērās pie sviestmaizēm. Sanākusi bija galvena priekšniecība, laboratoriju vadītajus neredzeja. Pie galda saimnieka loma bija uzticēta Krutskim, glītam vīrietim, apmēram piecdesmit gadu vecam, uzstājīgām, tomēr pret visiem vienādi laipnam un uzmanīgam: tiklīdz izbeidzās minerālūdens krājumi, Krutskis pamāja savam kadru daļas va-ditājam, tas aši izslīdēja no istabas un drīz bija atpakaļ ar vairākām pudelēm. Kāds pavēra durvis, Krutskis atgriezās, uz mirkli uzmeta skatienu ziņkārīgajam, durvis tūlīt aizvērās . .. Un tai paša laikā, nezaudējot sarunas pavedienu, viņš iekaisdams pārliecināti klāstīja Androno-vam institūta perspektīvas: par filiāles dibināšanu galējos ziemeļos un pec tam («Mēs par to sapņojam!») par dažām filiālēm «tuvāk pie mūsu aparatūras pieprasītājiem». . .

— Braukšu uz Maskavu un savu pariakšu! — iesaucās profesors Gordins.

— Ne, ne, patlaban par to pat neieminēsimies, — kategoriski iebilda Krutskis, — ja ziemeļu filiālei labi veiksies, tikai tad …

Viss bija itin kā pareizi, tomēr Andronovam radās iespaids, ka tieši Krutskis šeit ir īstais saimnieks un pat Gordins viņam piekāpjas, Krutskis nešaubīdamies realizē savus nodomus, ne ar vienu nerēķinās. Vai tiešām tā būtu? Un ko saka Gordins? Priecājas, ka nav jānoņemas ar administratīvi organizatorisko darbu?.. .

Vērodams, klausīdamies un ēzdams sviestmaizes, An-dronovs atguvās, pamanījis profesora delikātu žestu: Gordins itin ka nejauši pagrieza šķīvi ta, lai sviestmaizīšu kaudzīte atrastos iepretim Andronovam. Kāds kauns! An-dronovs piesarka, bet profesors sazvērnieciski pasmaidīja un, šķiet, mudinaja: lociet tikai iekšā!

— Tas atbilst laika plūdumam, vēl ciešākiem zinātnes un ražošanas sakariem, — Krutskis turpinaja.

— Par to pēdējā laika pie mums institūtā daudz un dedzīgi spriests, — profesors piebilda un pastūma šķīvi tuvāk Andronovam.

Bet Andronovs tā ir palika ar neapēstu sviestmaizīti rokā. Kadā Korabčevskas iesnieguma bija tieši par to, par konkrētiem sakariem un filiālēm… Tātad viņas kritika devusi kaut ko pozitīvu?

— Vai zieme|u filiālei darbinieki tiks izraudzīti no institūta? — Andronovs jautāja un atcerējās vēl pāris rindu no Korabčevskas iesnieguma: par to, ka daudzas laboratorijas un līdzstrādnieki nav pilnīgi noslogoti.

— Es jau izvēlos, — kadru da|as vadītājs sacīja.

Izrādījās, ka kadru daļas vadītājs reizē ir arī partijas

organizācijas sekretārs, un Andronovs visu klātbūtnē gandrīz vai ska|i iesmējās, atcerējies mežstrādnieka vārdus: «Iecēla vadītājos, lai alga nāktu, bet tur jau tik un tā nav ko darīt.»

— Ko domājat ieteikt par filiāles vadītāju?

— Ir mums viena zinātņu kandidāte… Korabčevska.

— Tātad tomēr viņu? — nezin kādēļ samulsis vaicāja profesors.

— Ja, protams. Viņa piekrita, — Krutskis ātri piebilda.

— Beigu beigās viņa pati taču prasījas.

— Piedodiet, — Andronovs neapmierināts pārtrauca, caur pieri raudzīdamies uz skumīgo (diez kādēļ viņš tads?) profesora seju. — Man stāstīja, ka šai… šai biedrenei esot nosliece uz tenkošanu. Vai tad būtu pareizi viņu iecelt par filiāles vadītāju?

Profesors savieba seju, tomēr klusēja. •

— Nu, darbu viņa prot, — Krutskis nosmīnēja. — Negrib tikai pakļauties, bet tur lietišķā darbībā izvērsīs savu enerģiju.

— Tas būs labi visādā ziņā, — piekrita partijas biroja sekretārs.

— Paredzams interesants darbs, — profesors klusu piebilda.

— Jums jau tas labāk zināms.

Andronovs teica šos vārdus tādēļ, ka patlaban nebija laika iedziļināties institūta kolektīva attiecības. Tomēr, sirdī palika rugtums: kaut ko neesmu laikus pamanījis un sapratis …

8

Pulkstenis jau rādīja pāri astoņiem vakarā, kad Andro-novs nokļuva mājās, paguvis tomēr vel piedalīties remont-rūpnīcas partijas sapulce.

— Beidzot tomēr! — Kira iesaucās un neapmierināta viņu aplūkoja. — Nu, paraugies pats, pēc ka tu izskaties!

Vannas istabā viņš paklausīgi palūkojās spoguli un ieraudzīja sausnēju vīru ar diezgan patīkamu un tīri jauneklīgu seju: taja nezin pa kurn laiku bija paguvušas iegulties dziļas grumbas, divas no deguna uz mutes kaktiņiem un divas uz pieres. Varētu teikt, ka tās piešķir sejai enerģisku izteiksmi. Taču vēl nesen to nebija. Trīsdesmit piektais mūža gads — vai tam jau laiks?

— Kira, vai tu mani uzskati par jaunu? — viņš vaicaja no vannas istabas.

No virtuves sieva sauca: •

— Vecs un dumjš! No pieciem rītā līdz vēlai naktij dauzīties apkārt bez pusdienām, cik ilgi ta var izturēt?

Rokas slaucīdams, viņš iegāja pie sievas un smiedamies stastija, ka Zinatniskaja institūtā uzklupis sviestmaizītēm un ka profesors Gordins pagriezis pret viņu šķīvi.

— Brīnišķīgi! — Kira teica un iebāza viņam mutē desas ripiņu. — Drīz sāksi čiept uz ielas no tirgotāju ratiņiem pīrādziņus. Sēdies un ēd! Ceru, ka šāsdienas darbus esi beidzis?

— Ne īsti… saproti … Maksimovs saslimis … man vajadzēs…

Uzzinājusi referāta tēmu, Kira iesvilpās un apsēdās viņam pretim.

— Tadu referātu — un vienā vakara? Vai esi jucis, vai?

Viņam pašam sametās bail, iedomājoties trīssimt partijas organizācijas sekretāru, kuri rīt sanāks uz sava jaunā vadītaja referātu. Protams, ir jau agrāk tikušies, dzirdējuši viņu apspriedēs, taču seminārs ir pavisam kas cits. Uz semināru nak mācīties, teorētiski pilnveidoties. Šo tēmu biedri paši izvēlējušies, tātad domā, mekle… Bet viņš ieradīsies referēt gandrīz bez sagatavošanās!

— Vai tiešām nevarēji nebraukt uz remontrūpnīcu?

— Katra ziņā varēju. Bet Maksimovs bija ļoti norūpējies un ludza …

Kira iesmejas un, nolikdama vīram priekšā otro ēdienu, sajauca viņa matus.

— Tu taču, Aļoša, baidies no Maksimova? Ka skolnieks no piekasiga skolotājā.

— Ko vēl neizgudrosi?

Ta viņš atbildēja, bet pats nodomāja, ka Kirai tomēr taisnība, — viņš visu laiku jūtas kā sasaistīts. Tāpat ari šodien ar sapulci .. .

— Tūlīt liecies atgulties! — Kira uzstāja, kad viņš bija padzēris tēju. — Pēc stundas pamodināšu, tad varēsi sedet līdz rītam.

Viņa rnacēja visu izkārtot.

Andronovs aizvēra savas istabas durvis, nodzēsa griestu lampu un paņēma no portfeļa Ļeņina rakstu krājumu. Gulēdams atvēra gramatu. No tas izslīdēja kalendāra ia-piņa. Korabčevska? Savadniece. Tomēr bus jānoskaidro, ka tur īsti ir.

Andronovs pārlapoja rakstu krājumu. Ļeņina piezīmes, pēdējos mūža gados izdarītie tēžu un lēmumu uzmetumi… Visa valsts rūpju un interešu daudzveidība, visi jaunas, tikko nodibinātas Padomju valsts sarežģītie uzdevumi bija

jutami šajās piezīmēs un uzmetumos. Gan ļeņiuiskā degsme, gan revolucionārā nesamierinatība un vienlaikus organizatoriska pacietība … Kāds cilvēciskums! Daudzas  nelaimes mums butu gājušas secen, ja viņš bulu vel nodzīvojis gadus piecpadsmit vai divdesmit… Varēja taču nodzīvot, bet nelietīga lode …

Stahova bija iestājusies partija vēl pirms Oktobra revolūcijas. Viņa divas reizes dzirdējusi Ļeņinu runājam… Ko gan Stahova šeit atzīmējuši, ko uzskata par vajadzīgu pateikt priekša ar šiem ieliktnīšiem? Viss par kadru izvēli. Patiešam, Ļeņins pratis ievērot ikviena cilvēka spējas un ! īpatnības, stipras un vājās puses! Un dot katram piemē-■ rotu darbu. Vai Stahova liek manīt, ka es neprotu? Bet vai pareizi rīkojos, aiztriecot šo Korovuškinu? Katra ziņa! Vai Ļeņins piekristu?… Droši vien butu pasmējies . .. Ļeņins neieredzēja birokrātismu, ierēdniecismu, slinkumu, pļāpību, ieraušami. Sīs īpašības viņš nīda bez žēlastības, k Nosodot Staļina cietsirdību un varaskāri, dažkarl Ļeņinu ķ medz iztēlot ka mīlīgu vīriņu. Tas ir aplam! Ļeņins prata gan paradīt varu, gan bargi sodīt, bet nekad nevērsās pret savējiem, viņš mīlēja cilvēkus un mācēja uzklausīt to domas un priekšlikumus, apspriesties, iedziļināties ļaužu vajadzībās un sūdzības… Kaut es prastu ta strādāt! Tas droši vien ir pats galvenais ļeņiniskaja darba stila: uzticēties tautai, tas iniciatīvai un prātam, rūpīgi audzināt un vadīt cilvēkus dižiem darbiem.

Bet ko nozīmē šis ieliklnīlis? Politbiroja locekļiem adre-sētajā vēstulē Ļeņins bija atzīmējis «Pravdas» raksta — tas publicēts ar parakstu «Bezpartejiskais» — lietderību un savlaicīgumu zemniecības jautājumu risinašana un ierosinājis dibināt komisiju kada rakstā minēta jautājuma tūlītējai izstudēšanai un atrakai īstenošanai. Kas gan šeit saistījis Stahovas uzmanību? Nu pēkšņi Andronovs to saprata. Kads bezpartejiskais biedrs bija izteicis lietderīgas

J

domas, un Ļeņins ne tikai uztvēris tās, bet arī ierosinājis šo biedru uzņemt CK komisijā. Kas bijis šis cilvēks? Kada viņa turpmākā izaugsme? Lai būtu ka būdams, vai tas attaisnojis sevi vai ne, tomēr I|jiča centieni iesaistīt katru spējīgu cilvēku līdz ar pieredzējušiem biedriem kopīga valsts darba — tieši tas ir dziļi partejiskais, ļeņiniskais stils!

Andronovs piesarka, atcerējies šārita sarunu ar celtniecības priekšnieku. Viņi sprieda par kandidātu jaunās be-tonrūpnīcas direktora postenim. Verižņikovs izvirzīja ne visai spējīgu darbinieku — Somovu; Andronovs ieteica inženieri Jemeļjanovu, labu betonetaju. Verižņikovs iebilda: «Varētu jau, tikai viņš ir bezpartejiskais.» — «Bet viņš taču prasmīgs darbinieks, visu cienīts.» — «Protams, un tomēr neērti, partijas birojā viņš nebūs, partijas sapulcēs viņu nevar ņemt priekša. Nekas, Somovs nav slikts puika. Tiesa, drusku pagļēvs, bet Jemeļjanovs viņu atbalstīs …» Ja Ļeņins būtu to dzirdējis, tad gan nostrostētu, taču es, pats negribēdams, piekritu. No rīta piekritu, tagad sarkstu!… Neesmu vē! iemācījies katru jautājumu aplūkot no plaša valstiska viedokļa, aiz atsevišķas paradibas redzēt procesu!… Taču process te ir skaidrs. Plaša darbaļaužu masu, partijas biedru un bezpartejisko iesaistīšana valsts vadīšana. Un labako, praktiskā darba par-baudito bezpartejisko, tādu ka Jemeļjanovs, uzņemšana partijā. Ja par priekšnieku izvirzīsim partijas biedru Somovu, kas nav visai spējīgs darbinieks, tad Jemeļjanovu netuvināsim partijai, bet viņu nepelnīti aizvainosim.

Domas neļava iemigt, kaut gan plaksti bija kļuvuši smagi, acis pašas vērās ciet. Pirms gramatas nolikšanas viņš vēl paraudzījās, kas rakstīts tur, kur beidzamais ieliktmtis. Viena vieta bija pat pasvītrota ar zīmuli. Divi punkti no tēžu uzmetuma par arodbiedrību lomu un uzdevumiem droši vien sakara ar iepriekšējo diskusiju.

lapai kā pašā diskusijā, tā ari še runa bija pēc bnlības nevis par arodbiedrībām, bet gan par partijas politikas pamatjautājumiem. Ļeņins arī šos jautajumus risinaja enerģiski un dedzīgi.

«…8. Nenovēršami jāapvieno divas pretrunīgas funkcijas: pārliecināšanas un piespiešanas, aizstāvēšanas un spaidu funkcijas, gan kara laika, gan miera laika metodes.

Reālas dzīves pretrunas: tur slēpjas visa butiba.

9. Sakari ar masām.

Dzīvot kopā ar tautu.

Zināt noskaņojumu.

Zināt visu.

Saprast masas.

Mācēt ar tam runāt.

Iekarot viņu absolūtu uzticību.

Vadītājiem neatrauties no masām, avangardam no visas darba armijas.»

Šīs Ļeņina domas Andronovam nebija svešas. Burtnīcā, kur viņš pierakstīja Ļeņina citātus, lai izmantotu tos praksē, jau bija desmitiem ierakstu par to pašu: par nepieciešamību pētīt un ņemt vērā aktīvās dzīves pretrunas, par komunistu ciešiem sakariem ar masām, ce|ot partijas autoritāti. Šeit, šaja uzmetuma, Ļeņins tikai saasināja, paradīja ar visām šķautnēm ta laika dzīves pretrunu bulibu, īstas auloritates būtību.

Bet kas notika šodien remontrūpnīcā? Un vispār — kāds iegansts Mikešinas bailēm, kuras viņa iepotējusi arī Mak-simovam? Vai ne no Harlamovas, šis drūmās svētules?

No zinātniskā institūta Andronovs dziras braukt mājās, bet pa ceļam tomēr sāka uztraukties («Pēc tam nevarēs šo putru izstrēbt,» bija teicis Maksimovs), un viņš nogriezās uz remontrūpnīcu. Sapulce tuvojas noslēgumam, šaurajā ēdnīcas zale bija smacīgi, gaiss dumu pilns, pēdējās rindās vīri paslepšus smēķēja. Andronovs nolēma mazliet paklausīties un braukt projām; Fedosejevs sēdēja pie prezidija galda un izskatījas nesatraucami mierīgs, acim redzot, viss bija kartība.

Patlaban runaja kada pavecāka sieviete ar tādu seju, it kā labpratigi dotos uz soda vietu. Smalkā, griezīga balsī viņa runaja par ierašanos darba un darba apgūšanu, kadu atmaskoja un nezin kadē| nosauca dažus uzvārdus … Bija garlaicīgi klausīties, ļaudis zalē ari neklausījas: saruna-jas, gāja ara smēķēt, gaitenī pļapaja vesels bars. Andronovs pajautāja kaimiņam: «Kas tā tada?» Tas atmeta ar roku: «Ek, Harlamova,» — un nožāvājās. Andronovs atcerējās, šis uzvārds bija minēts «sevišķi vēlamo» sarakstā, un viņš saskaitās. Taču šajā brīdī no gaiteņa ienāca tie, kas bija smēķējuši un pļāpājuši. Harlamova norunāja savu runājamo, un uz tribīnes uzkāpa sīks vīrelis ar sprogainu, iesirmu galvu. Acumirklī iestājās klusums, tādēļ bija iemesls gaidīt spožu oratora runu vai sensacionālu kritiku. Bet uz tribīnes tikko saskatāmais vīrs runaja gluži bikli un, lai gan daudz ko kritizēja, tomēr kritizēja atturīgi, izteikdams priekšlikumus, kas jaunajam birojam būtu jadara. Andronovu iepriecināja tas, ka runātājs ieminējās par mašīnu remontu Ļeņina hidroelektrostacijai: remont-rūpmcas produkcija domata šim objektam, taču, metināšanu veicot pavirši, detaļas gatavojot neprecīzi, pēc dažiem mēnešiem mašīnas atkal tiekot atvestas atpakaļ remontēšanai.

— Biedri nupat lielījās ar plāna izpildes skaitļiem, — viņš teica, — taču šī statistika man liekas viltus statistika, jo nav norādīts, cik ilgi darbojas izremontētās mašīnas.

Andronovs ari aplaudēja līdz ar citiem. Savā agrakajā darba vieta viņš bija labi uzzinājis, ko nozīmē izremontētu mašīnu kvalitate.

— Kā sauc runātāju? — Andronovs vaicaja. Bet tobrīd pirmītēja kaimiņa vielā ieraudzīja Mikešinu, kura nez kā bija te iespraukusies.

— Tas jau ir Sukoncevs, viens no galvenajiem demagogiem, — viņa iečukstēja Andronovam ausi. —; Par kvali-tati, tas ir tikai iesākums, gan redzēsiet, kur stūrēs. Vecais direktors viņu pagalam izlaidis, bet nu . . .

Andronovs ar rokas mājienu pārtrauca viņas čukstēšanu, jo Sukoncevs ierunājās par vadības stilu.

— Mēs esam komunisti, un mums daudz kas jāprot, jāprot par visu atbildēt, būt visur pirmajiem un mācēt aizraut ļaudis. Mums jāuzceļ komunisms. Tas ir svēts pienākums, tas ir skaists galamērķis, kam jatuvojas ar prieku. Mihails Ivanovičs Kaļiņins ir teicis, ka parastais ikdienas darbs aizņem deviņdesmit deviņus procentus cilvēka dzīves, partijas darbiniekam jāprot strādāt svētdie-nīgi pacilati arī darbdienas, lai nekādi šķēršļi neapslāpētu viņa garīgo možumu un lai viņš vienmēr redzētu lielo mērķi. Ta kādreiz Kaļiņins sacīja jauniem partijas darbiniekiem. Tomēr pie mums daži biedri slradā, it kā ciešot zobu sāpes, strada, dusmīgi sabozušies, it ka tikai viņi vēlētos uzcelt komunismu, bet visi parejie būtu muļķi un dienderi, kurus bez uzkliegšanas no vietas neizkustināt. Bet mēs taču tādi neesam. Ja ar mums runa cilvēciski, mēs daudz ko veiksim.

Atskanēja sirsnīgi aplausi, acīm redzot, visi saprata, par ko še runā.

— Tas mērķēts uz Zaikinu, — Mikešina čukstēja.

— Ja Zaikins strādā, it ka ar zobu sāpēm mocīdamies, tad viņam tā arī vajag. Vai jūs jau uzstājāties?

— Fedosejevs neieteica, — lupas savilkusi, Mikešina atbildēja. — Viņš, manuprāt, lāgā neizprot.

Andronovs aizgriezās, lai nesāktu smieties viņai tieši soja. Izradās, ka Mikešina ir tāda pati ka Harlamova!

Gados jauna, tomēr līdzīga. Ja kļūs vecāka, būs uz mata (āda pati. Arī it ka mocās ar zobu sapem. Kurš gan viņu pieņēmis partijas darbā un kādēļ? Ka viņai var uzticēt, piemēram, noorganizēt sapulci? Viņa taču svētkus pārvērtis darbdiena. Kādēļ gan Maksimovs viņu ta ciena? …

Andronovam palikusi prata vel kada uzstāšanās. Kad nosauca uzvārdu: Zuks un nodarbošanos — komunistiskas atslēdznieku brigādes brigadieris, zālē sakas tas, ko avīžu atskaitēs mēdz nosaukt par «jautru rosību». Zuks izkule-ņoja no sēdētāju rindām ta dīvaini, uz tribīni gaja ērmigā soli, un pari zālei paršalca smieklu vilnis. Zuks pirms runāšanas ieplēta rokas:

— Es klausījos, klausījos, itin kā viss būtu pareizi, bet galu gala maļas tikai riņķī un apkārt tam, kas sakāms. Vai kautrējas cilvēku vārdus minēt? Ja es, par piemēru, gribu uzzīmēt tipu, Zaikinu, tad ta ari darīšu — uzzīmēšu. Vai ne?

— Ja gan! — zalē atsaucās.

— Un kālab ta? Tādēļ, biedri, ka dažkārt šāds tips var izveidoties… ne nu īsti par kultu, bet par kultiem gan. Kas rada šo mazo kultu? Tas pats sevi rada. Protams, ne jau nu bez augsti godājamo biedru un pat organizāciju atbalsta. Varbūt es maldos, šauju pari strīpai?

— Nē, nē, pareizi, — atskanēja gan šur, gan tur zalē.

— Nu jā! — Zuks turpināja. — Notiek taču ta — ir spējīgs cilvēks? Jā, ir. Ar saviem pienākumiem gala tiek? Tiek! Vai viens pats gala tiek? Netiek. Bet vai šis vīrs to izprot?

— Neizprot. Sen aizmirsis.

— Tur jau ir ta nelaime, ka no daudzajām uzslavām viņš apreibis, neuzklausa vairs citus, uzklausa tikai pats sevi, neuzticas citiem, nerēķinās ar tiem, atcērt: man pašam teikšana, es pavēlēšu, jus dariet. Neapvainojieties, ka es aizskaru kādu, bet kulti mums nav pa prātam, tie laiki pagājuši un — paldies dievam, ka pagajuši! Es butu musu dzīves statūtiem iesniedzis šadu papildinājumu: kas negrib rēķināties ar ļaudīm, lai viņš bulu cik talantīgs un partalantīgs bīidams, es viņa anketa ar neizdzēšamu zīmogu iespiestu: «Nav atļauts strādāt tādā darba, kur darīšana ar cilvēkiem!»

Zukam ilgi un sirsnīgi aplaudēja. Bet Mikešina nervozēja, kaut ko čukstēja, tad pietrūkās kājas un teciņiem metas uz prezidiju.

Skaidri redzams, ka runātājs bija no tiem, kas skaislu vārdu dēļ neviena nesaudzēs. Pēc sapulces noskaņojuma bija nojaušams, ka jaunais direktors nav populārs. Bet kur gan pats Zaikins? Andronovs ar acīm meklēja varenu tēvaini, taču neatrada. Un ko doma tie, kas atbildīgi par sapulci? Fedosejevs smaida, brīdi pa brīdim noliekdamies gan pie viena, gan otra kaimiņa. Pa labi no viņa sēž partijas biroja sekretārs Jaroslavcevs, visu cienīts, centīgs vīrs no vecajiem kadriem, izaudzis še, rūpnīcā. Jaroslavcevs uzmanīgi klausās, šo to pieraksta (vai gala vārdam?), jokojas ar Fedosejevu, kādam zālē uzsmaida un pamāj ar galvu. Diez ko viņš domā?

— Vārds biedram Zaikinam.

Andronovam par lielu izbrīnu no sola piecēlās un uz tribīni devās tas, kurš bija sēdējis no Fedosejeva pa kreisi. Pavisam neievērojams, maza auguma, šauriem pleciem, ģerbies apnēsātā ikdienas uzvalkā un peleka kreklā, ap kaklu neuzkrītoša kaklasaite. Visparastākā seja, nekas īpašs. Viņš tapat sāniski, ka sēdēja, aizgāja līdz tribīnei, atbalstījas pret to ar elkoņiem, iespieda zodu dūrē, par-laida par zaļi gudru, saltu, prasīgu skatienu un saka runāt spēcīgā, enerģiska balsī:

— Mēs visi papriecājamies, klausīdamies, ko stāsta labs atslēdznieks — komiķis jau no dzimšanas — biedrs Zuks. Varbūt viņa jociņos slēpjas daļa patiesības, es neesmu sevišķi smalkjūtīgs. Tomēr atcerēsimies, ka bez laipnības mūs visus vieno uzdevums izpildīt ļoti saspringto plānu un ražot tikai teicamas kvalitates produkciju.

Zalē aplaudēja ne visai skaļi, tomēr aplaudēja. Kāds Andronovam aiz muguras skaļā balsī piekrītoši sacīja: «Tad ta gudrs, sātans!» Bet Zaikins lietišķi un plaši klas-tija turpmākos plānus par mašīnu remonta kvalitāti, un šie plāni klausītajiem patika. Taču neviļus izteikta samērā nevainīga frāze par to, ka ir tadi, kas strādā, un arī tadi, kuri tikai runa par stradašanu, izsauca neapmierinātību. Andronovam aizmugurē tā pati balss sacīja: ( «Gribat, lai klusē?» Un zāles vidū vēl kāds skaļi iesaucas: «Neizdosies, biedri Zaikin!»

Tikai uz mirkli apjucis, Zaikins izsmejoši turpināja:

— Daļa biedru, acīm redzot, uzskata, ka tas attiecas uz viņiem. Nu ko es varu darīt, ja viņi sevi atšifrējuši?

Un Zaikins mierīgi beidza gudro, lietišķo runu.

Andronovam ļoti gribējās iejaukties sapulces gaitā, izvilināt virspusē «zemūdens straumes», bet viņš atturējās: pirmo reizi taču šeit rūpnīca, turklāt ieradies sapulces beigās. Andronovs ar interesi gaidīja gala vārdu, ko teiks Jaroslavcevs. Bet Jaroslavcevs izvairijas no ša visasākā jautājuma — par Zaikinu, viņš miermīlīgi novērtēja kritikas derīgumu un novēlēja jaunajam birojam to ņemt vērā. Diezgan pabali! Kādēļ Fedosejevs klusē? Pilsētas partijas komitejas pārstāvim taču vajadzēja izprast sapulces noskaņojumu un teikt savu vardu. Lai nu vel Har-lamova — jupis rāvis, neievēlēs viņu — un pareizi vien būs. Bet par Zaikinu taču ir atsauksmes kā par talantīgu organizatoru, — ka gan šo biedru var atstāt bez atbalsta, pat ja dažreiz nepieciešams viņam ko aizradīt?

Fedosejevs runaja īsi pirms vēlēšanām, runāja diezgan saturīgi: lūdza komunistus ļoti nopietni apsvērt, pārdomāti nosaukt kandidātus, lai neciestu darbs, lai tas veiktos labak, lai partijas vadība kopa ar rūpniecības vadību saskaņoti pārvarētu trūkumus. Un klausītāji saprata.

— Pilsētas partijas komiteja jums neko neuzspiež, bet lūdz pašiem visu labi pārdomāt un izlemt.

Andronovs aizbrauca projām pēc kandidātu izvirzīšanas. Viņš labi vairs neatcerējās sarakstu, ko no rīta Mikešina bija nolikusi uz galda, bet pēc viņas sejas (Mikešina uz mirkli parādījās aiz prezidija galda) Andronovs noprata, ka viņa apmierinata ar kandidātiem. Gan Zaikins, gan Harlamova tika nosaukti ka pirmie. Kandidātu jau bija izvirzīts pietiekami, Mikešina nenocietās un iesaucās: «Sarakstu slēgt!», tomēr viņas priekšlikums neguva atsaucību un piedevām minēja vel divus uzvārdus. Viens no tiem bija Sukoncevs. Apspriešana norisa raiti, visi cits citu pazina. Nevienu nenoraidīja …

…Jā, kas gan bija noticis remontrūpnīcā? Vai nekārtības cēla demagogi un slaisti, kuriem nepatika direktora vietnieka prasības? Bet varbūt strādnieku kolektīvs pats vairs nevēlējās samierināties ar nepareizas vadības stilu? Kas bīis pēc balsu skaitīšanas?

Mikešina un Maksimovs uzskatīja, ka laikus «jāpavelk svītra», par katru cenu biroja jaiedabu izraudzītie cilvēki. Fedosejevs uzticējās sapulcei, apelēja pie apzinīguma jūtam. Androno^vam patika Fedosejeva nostājā. Ne tikai tādēļ, ka ta demokrātiskākā, bet ari tādēļ, ka ar varēm nav iespējams panākt kolektīva saliedētību un tos, kuri «iedabūt i» biroja, šis fakts vēl vairāk samaita, tie ar laiku vel vairāk slies degunus gaisā, skatīsies tikai «no augšas». Un lad var drīz vien paklupt…

Telefons zvana un zvana, bel gulētājam acis neveras vaļa.

Uz pirkstgaliem pieskrien Kira, paņem klausuli un klusam runā.

— Uz brītiņu apgūlās. Nē. Labi, biedri Fedosejev.

Andronovs samiegojies pietrūkās kājās un paķēra klausuli.

— Ko?

— Aleksej Aleksejevič, atvaino, ka uzmodināju, bet gribējās ko pateikt. Nupat beidzas sapulce … Nezinu, varbūt esmu vainīgs, kaut ko nebiju ņēmis vērā …

Bija nojaušams, ka Fedosejevs ir apjucis un neuzdrošinās pateikt galveno, taču galvenais tapat bija skaidrs.

— Ko stosties! Kuru izgāza?

— Saproti . .. Zaikinu.

Abi klusēja labu brīdi. Rūpnīcas vadītājs, drīzumā liktu apstiprināts par direktoru, ja, nelāgi iznācis …

— Kādu balsu skaitu dabūja?

— Baigu, Aleksej Aleksejevič. Divu balsu pietrūka, tad butu puse.

Šādu izgāšanos Andronovs pat neatcerējās. Lai sakoncentrētu domas, viņš mundri jautāja:

— Un pārējie? Pēc ta saraksta, ko rādija Mikešina?

— Pēc saraksta tā: no pirmā piecnieka — četri bez Zaikina, no otra — trīs.

— Nu jauki! Tātad viss gods godam. Tatad neesam kļudtjušies, atsakoties no jebkādas ieteikšanas. Pag, pag, bet vai Ilarlamovu ieveleja?

Fedosejevs sērīgi atbildēja:

— Ievēlēja.

— Vai tas tevi neiepriecina? ,

— Ja gribi zināt, — Fedosejevs jauneklīgi dedzīgi at-

bildēja, — viņas ievēlēšana… Tici vai netici, bet viņu ievēlēja tādēļ, ka remontrūpnīcas strādnieki vēl nav iejutušies ideoloģiskos jautājumos, sak, tada rosīga tautiņa, organizē pulciņus un lekcijas, lai jau rosās, bet, tiklīdz iedziļināsies, sapratīs, ka jēgas tur nekādas, izbalsos — kā likts.

Un atkal abi klusēja, jo bija jadoma par Zaikinu, par šo biedru nepieciešams kaut ko izlemt.

— Vai par Jaroslavcevu daudzi balsoja?

— Gandrīz visi. Viņš stav tepat man līdzās.

— Iedod viņam klausuli! — sadzirdējis Jarosiavceva paskarbo balsi, Andronovs turpinaja: — Sakiet, biedri Jaroslavcev, — kādēļ, pec jusu domām, Zaikinu neievēlēja?

Jaroslavcevs ieklepojās, vairākkārt novilka «hm», tad ar jaušamu ironisku pieskaņu prātīgi atbildēja:

— Nav neka negaidīta, Aleksej Aleksejevič. Es ari biedram Maksimovam liku ziņojis: Zaikins ir daudzus noskaņojis pret sevi. Un nevis sliņķus vai šādus tādus, bet tieši labāko aktīvu — brigadierus un ražošanas pirmrindniekus. Kādēļ? Tādēļ, ka pats iedomājies nezin ko. Tautas saimniecības padome viņu atbalsta, pilsētas partijas komiteja ari, kā nekā gandrīz jau vai direktors, — uzskata, ka viņš tikai tas gudrais, ka var vadīt ar pavēlēm un uzkliedzie-niem. Apdāvināts jau ir, nav vārdam vietas. Bet ar to vien nepietiek.

Andronovā modās dusmas: Maksimovs taču bija to zinājis, tomēr cerējis, ka sarakstam laikus tiks «pavilkta svītra». Uzskatīja, ka izdosies ievēlēt ar varēm. Paša pilsētas partijas komiteja otrajam sekretaram šādas darba metodes! Bet kā tagad … ka lai izvirza Zaikinu par direktoru? Un, ja viņu ne, kuru tad?

— Kāds ir jūsu priekšlikums, biedri Jaroslavcev?

— Ja man jateic no skaidras sirds, tad esmu apmierināts, Aleksej Aleksejevič. Es šai rūpnīcā sāku strādāt par palīgstrādnieku, un, starp citu, Zaikins tāpat. Direktors no viņa iznāks, es lā ceru. Bet šis notikums ir krietna mācība. Domājāt, viņš tagad jūtas labi? Droši vien smagi pārdzīvo, aizgaja ne vairs sava sejā. Manuprāt, mums jāsasauc partijas aktīvs, jāparuna ar viņu, jāizskaidro, ka nakas. Viņš sapratis!

Tikai tagad Jaroslavcevs sevi īsti atklaja, galu galā viņš pats tikai vēlējies pārmācīt Zaikinu un ta ari ievirzi j is partijas sapulces gaitu …

— Kad jums būs biroja sēde? Rītdien četros? Tā ari izlemsim, ja partijas biroja locekļi piekritīs.

— Bet tad, Aleksej Aleksejevič, ņemsim un izdarīsim vēl kaut ko prātīgu. — Varēja noģist, ka Jaroslavcevs smaida platu smaidu. — Varbūt parunāsim par ideoloģisko darbu un Harlamovas vietā ievēlēsim Sukoncevu? Viņš jau gan ir no praktiķiem, augstskolu nav beidzis, bet ir īsts propagandists, viņa pulciņa dalībnieki mācās no sirds. Viņš prot runāt, aizraut.

— Ļoti labi. Ar labu nakti, draugs! Un pasaki Fedose-jevam, lai arī guļ mierīgi, viss būs kārtība. Rītdien seminārā parunāsim par šo gadījumu!

Kad Andronovs nolika klausuli, možā oma pagaisa, uzmācās pārdomas. Protams, labi, ka ievēlēja tos, kurus kolektīvs ciena, un ka parmacija to, kas bija aizmirsis, ka pat apdāvinātākais cilvēks nevar dzīvot savrup, kas bija aizmirsis, ka ir komunists. Kā gan Mikešina to nebija apjautusi? Viņa taču jau astoņus gadus «pārzina» remonl-rupnīcu. Un «galvenais balsts» — Maksimovs? Vai tādēļ ar daudziem nenoliek tāpat ka ar Zaikinu, vai bieži neaizmirstam par autoritāti masās, par saikni ar masām? Kādreiz bija labvēlīga augsne šādiem tipiem: Staļina laikā šie darboņi raudzījās tikai «uz augšu». Šādi «vietējie va-donīši» tika uzskatīti par savdabīgu privileģēto kastu… Viņi saņēma triecienu XX kongresa, pēc tam XXII kongresā. Un tomēr tiem ir sīksta dzīvība! Un šāds Zaikins, bez šaubām, gudrs un spējīgs organizators, ar labu onkuļu — tādu ka Makslmovs — atbalstu pats sev dibina «kultu», jo domā: es visu varu un protu, es esmu spēks. Un tad tikai ņemas uzkliegt, komandēt, pozēt…

«Spēka virs», «saimnieks», «ietekmīga persona»… Tā mēdz teikt par spējīgiem organizatoriem. Arī būvobjektā tapat runāja — un runā vēl šodien. Konkrēti tā sacīja un saka par Uralovu. Viņš ir jauks puisis, tomēr…

Kaut kas jau no paša rīta nedeva miera. Urdīja kāda doma, saistīta ar Uralovu … Un pēkšņi vienā mirklī An-dronovs it ka redzēja šādu ainu: simtiem cilvēku skrien uz spridzināšanas vietu, ūdens, saulē mirdzēdams, gāžas pāri aizsprostam, jau iedžinkstas viena, ekskavatora kauss, tūliņ sāks strādāt ari otrs ekskavators… Nē, tam kaut kas atgadījies … Uralovs jau uzlēcis uz kāpnītēm .. . visi apklusuši, cenšas noskaidrot, kādēļ kavējas … un klusumu pāršķeļ lamu vardu straume, draudi: «Aiztriekšu pie velna, man zaķapastalas nav vajadzīgi!» Bet kliedza taču uz vienu no labakajiem mehanizatoriem… Un ļaužu pūlis sadrūmis sāka izklīst. . . Celtnieku svētdienīgaja noskaņojumā tika iemesla dubļu pika …

Ja pateikšu par to Verižņikovam, viņš tikai atmetīs ar roku: ekur nelaime, te jau nav dižciltīgu jaunavu institūts, te ir celtniecības objekts. Verižņikovs pats mēdz izmest pa stiprākām vārdam. Un bez kautrēšanās uzkliegt: «Atlaidīšu no darba! Aizdzīšu! Ej pensijā! Man tadi nav vajadzīgi!» Viņš prot atrunāties: «Ar šādiem ļaudīm citādi nevar.» Bet kadi tad ir šie ļaudis? Tie strādās, ja būs nepieciešams, bez atpūtas dienu un nakti. Es taču neuzkliedzu, nedraudēju, tomēr darbi, šķiet, veicas labāk nekā bargajam Uralovam. Lai es prasīju i&lt;o prasīdams, bez ierunām visu izdarīja, nerēķinoties ne ar darba stundām, ne ar laika apstākļiem, četrdesmit grādu salā un vētrā montēja Ceļamkramis … Toreiz ari Uralovs bija rimtāks, netēloja ietekmīgu personu. Un'es jau nebutu atļāvis. Bet nu Ve-rižņikovs brēc uz saviem palīgiem, tie atkal uz savējiem. Darba stils!… Uralovs dara tapat. Ja viņu laikus neatturos, var izaugt jauns Zaikins …

Dzinn, dzinn, dzinn! Tālrunis aizraudamies zvana. Kira paver durvis un savelk uzacis — kas tad nu: vīrs stav istabas vidu, bet telefons zvana vienā zvanīšana … Tomēr Andronovs vilcinās, jo nojauš, kas zvana, un gatavojas grūtai sarunai.

Maksirnovs bija vēl vairāk aizsmacis, cauri aizsmakumam jautās nervozas trīsas.

— Tu saproti, ko sabrūvējuši? Kauns pilsētas partijas komitejai! Izgāzušies kā …

Un tad Andronovs, zobus sakodis, teica:

— Labak nerunā. F.s biju sanaksine. Notikušajam piekritu. Domāju, ka vajag ļeņiniski rīkoties — saprast savas kļūdas un palīdzēt ciliem, it īpaši Zaikinam jāsaprot savas kļūdas.

Maksirnovs bija tā pārsteigts, ka nespēja atbildēt. Andronovs to izmantoja un pateica visu, kas bija sakāms. To, ka sapulces noorganizēšana remontrūpnīcā bijusi apkaunojoša; tas norada, cik grūti pārkārtot partijas aparātu atbilstoši ļeņiniskajām normām. Andronovs pateica, ka daži darbinieki formāli uztver novembra plēnuma lēmumus: paši tos pietiekami neiepazīst, neņem verā organizācijās noskaņojumu, izlemj jautājumus paslepus, tikai savstarpēji vienojoties, ignorējot masas, Andronovs pateica, ka tuvākajās dienas sasauks visus vadošos darbiniekus, lai pārrunātu par darba metodem …

— Protams, nepieciešams rēķināties ar ļaužu noskaņojumu, — Maksirnovs pēc īsa brīža ierunājās, — bet nepieciešams ari radīt noskaņojumu un virzīt masas. Pieraugi, Aleksej Aleksejevič, parak neaizraujies! Nav maksla kuru katru ievēlēt, bet ir taču jāstrādā, jārisina svarīgi uzdevumi. Vai tad Sukoncevs spēs aizstat Zaikinu?

— Pamācīsim gan vienu, gan otru, — Andronovs jestri atbildēja. — Zaikinam mācīsim prasmīgi vadīt, bet Su-koncevam ieaudzināsim atbildības sajutu. Ievēlēšana biroja arī ir partijas audzināšanas skola, vai tte ta?

Maksimovs smagi elpoja klausulē, laikam aiz uztraukuma. Varbūt saaukstēšanās dēļ?

— Neuztraucies, Maksimič. Rit aizbraukšu uz remont-rūpmcu, parunašu biroja, apspriedīsimies ar Zaikinu, mēģināsim uzvest uz ceļa. Tu tikai par agru neslienies kajas, paguli vien.

— Pagulēsi gan te cilvēks …

Viņi atvadījās vēsāk neka parasti, Andronovs sāka soļot pa istabu turp un atpakaļ. Bija satraukusi sadursme ar savu galveno balstu, taču vienlaikus iepriecināja tas, ka pratis Maksirnovam staties pretim, bet modās arī bažas — nekada gadījumā nedrīkst ķildoties. Maksimovs taču ir komunists, viens no uzticamākajiem darbiniekiem. Ne viņam godkāres, ne savtīguma, nekādu nevēlamu noslieču; tikai rūpes par trīssimt pilsētas partijas organizācijām… Bet Maksirnovam tomēr ir Ļekalova skola, un šīs skolas ietekme laiku pa laikam liek sevi just. Kas bija Ļekalovs? «Saimnieks!» Partijas vienvadības tips, biedēklis padotajiem! «Es pavēlēju!», «Tu man ar savu galvu atbildēsi», «Ja neizpildīsi uzdoto — dabūsi šķirties no partijas biedra kartes!». Par to ari tika no darba atbrīvots. Bet Maksimovs kopa ar Ļekalovu strādaja gadus sešus. Nav ko bīties no Maksimova pieredzes, tikai viņam japalīdz atbrīvoties no vecām ierašām un priekšstatiem, no kuriem nav vairs iespējams glābt Mikešinu, to var labot tikai stipra dzīves vētra!

Jatiek vaļā no Mikešinas! Jo atrak, jo labāk! Un varbūt ari no Mihaila Vadimoviča? Viņa nav ne vēsts no komunista. Mūsdienu Akakijs Akakijevičs, kauns un negods! Viņa vieta jaņem isls komunists ar sirdsdegsmi un redzīgu skatienu — tāds cilvēks patiešam būs palīgs. Tads vērīgs partijas darbinieks pirmais uzklausīs apmeklētājus, kas nāk uz savu pilsētas komiteju.

Uzmanīgi japarbauda visi darbinieki, kā kurš strādā, it sevišķi instruktori. Lai viņi nepieskribelētu bloknotus, bet veiktu darbu masās, palīdzētu labak organizēt partijas darbu, lai instruktori bulu ne tikai partijas biroja, bet ari partijas grupu biedri un padomdevēji… Viņiem janolasa šīs Ļeņina piezīmes par sakariem ar masām! Arī rītdien seminārā janolasa, tur taču sanaks partijas darbinieki. Rosināt viņu domas, modināt inicialīvu, iemācīt strādāt ļeņiniski — tas ir mans pirmais uzdevums.

Un ka tad es pats?

Vai es pats protu?

Ar Uralovu arī neizdomāju līdz galam, nepratu saskatīt, ka aiz neglītas, bet darba dedzība arī it ka piedodamās rīcības slēpjas noteikta tipa priekšnieks ar aplamu darba stilu. Ar betonrūpnīcas direktora iecelšanu ari pieļāvu kļudu. Bet ar šoferiem — tur viss bija gods godam! Nav vardam vielas! Totner labās domas par īstu sacensību la arī paglabaju tikai sevī, bet mans vienkāršais mežavīrs taču runāja par to pašu. Jaaizbrauc kopa ar Sažinu uz mežrūpniecību. Jāpieaicina partijas aktīvs, strādnieki, bez atlaidēm uti formālisma japarskata, kur noris īsta sacensība un kur Jevtjukovi, Mihaļuki, Mikešinas un Marlamo-vas ar papīru plūdiem grib aizsegt dzīvo dzīvi . ..

Ar mežaviru tomēr viss izdevās pareizi, ar Korovuškinu pat ļoti pareizi. Taisni pašam prieks …

Bet ar Ivaņuku? Ai, ai, ai — cik nepatiesi un apkaunojoši izlēmu par šo slaistu! Un patlaban, kad tas bus iekārtojies «materiāli atbildīga darba» blakus savai «būdai» (ja labi apskatītu, droši vien atklatos, ka tā ir par zagtu naudu celta divstāvu savrupmāja!)… Un jau agrāk,'kad uzskatīju, ka teātra partijas organizācija ir pārsteigusies, izslēgdama Ivaņuku no partijas, un biroja nolēma šo vīreli tiesai nenodot, izsacīt tikai rājienu! Bet Ivaņuks taču bija teatra garāžā nozadzis riepas un aizlaidis pa kreisi, milicija bija pie rokas notvērusi. Toreiz daudzi sacīja: cilvēks ar nopelniem, pirmo reizi tā gadījies. Bet, ja raugamies no partijas viedokļa, bijušie nopelni Ivaņuka vainu padara vel smagāku! Viņš taču nez ka bija iekļuvis politdarbinie-kos, daudzus gadus mācījis citiem komunistisko morāli, patriotismu, pašaizliedzību . .. Tātad citus mācīja, bet pats neticēja? Ja būtu ticējis, nezagtu riepas. Nedarīja taču to, nabadzības spiests, viņam karavīra pensija un saimniecības vaditāja alga. Tātad nelietis. Par tādiem jau Vladimirs Iļjičs rakstīja: ir negods, ja partija, kurai pieder vara, aizstāv «savus» neliešus!… Esmu lasījis un priecājies par šiem vārdiem, bet tagad pats pažēloju šo Ivaņuku, kas īstaja brīdī prata nobirdināt asaru. Un šodien atkal pažēloju: radikulīts, upīte, svaigs piens … Vajadzēja viņu nosūtīt atpakaļ uz teātra partijas organizāciju, lai pārbauda, ka strādājis, par kādiem grašiem uzcēlis «budēli», kas viņu velk uz padomju saimniecību… varbūt arī atlaistu, tikai bez partijas biedra kartes. Izdarīju gan šodien padomju saimniecībai lača pakalpojumu!…

Bet kā ar skolotāju Kravcovu? Iepriecināju šo labo cilvēku, viņš visā drīzumā saņems dzīvokli. Bet Kravcovs taču nebija atnācis runāt tikai par savu dzīvokli. Stostīdamies, šausminādamies stāstīja par kukuļošanu. «Uzvārdus nosauc»… «un saņem taču ārpus kartas».. . Es tobrīd ķeros pie klausules, nokārtoju viņa dzīvokļa jautājumu, tomēr brīdinājumu palaidu gar ausīm.

Ļeņins kādreiz nosaucis jebkura darbinieka — komunista «trīs galvenos ienaidniekus», tie ir — komunistiskā uzpūtība, zināšanu trūkums un kukuļņemšana. Trīs galvenos! Bet es šos vārdus nebiju ņēmis vēra …

Rit no paša rīta jāsazvanās ar partijas un valsts kontroles komisiju, jaizrauga pamatīga pārbaudes grupa no uzticamiem darbiniekiem, jāiesaista ari šis skolotājs, — kādēļ gan ne? Viņš ir kluss cilvēks, tomēr atrada par vajadzīgu pateikt un brīdināt! Rūpīgi un akurāti jāpārbauda, kas ir saņēmis dzīvokļus ārpus kārtas. To, kurš devis, sodīt, to, kas saņēmis, — izliki no dzīvokļa. Lai citiem nenāktu prāta darit tapat …

To visu rrian vajadzēja padomāt un izdarīt šodien, ja es būtu pratis aiz atsevišķā saskatīt vispārīgo, ja nebūtu aizmirsies dienas darbu plūdumā, butu visu aptvēris un pārlicis …

Un vēl kāda doma nedeva mieru jau no paša rīta. J&lt;aut kas tāds, kam negribējās pat noticēt … Kas gan tas bija? Ak ja, par Pjotru Matvejeviču. Šofera vēlēšanās strādāt celtniecībā un atturīgais paskaidrojums: «Nu tapat vien.» Kā gan — tapat vien?. .. Esmu taču laipns, mašīnu personīgam vajadzībām neizmantoju… Ja, bet, kad ienāk prata, sēžos pie stūres un traucos ka traks, turklāt vēl izsmeju viņu par bailīgumu. Bel viņš taču man nevar atteikt! Nevar. Galu gala esmu priekšnieks. Ļekalovs braukāja zvejot, lika vest ģimeni uz vasarnīcu un mājup no vasarnīcas. Bet es sēžos pie stūres. Pjotrs Matvejevičs man blakus, tikko elpodams, pastiepis jau roku, lai satvertu stūri. Cik nejēdzīgi! Vai tas pats bacilis, par kuru runāja mežavīrs, majo arī manī? Ne, cits. Varas apziņas bacilis. Pat nepamana, kad tas jau klat.

Vai paškritikas brīdis? Neko teikt, nav peļami. Maja-kovskis teicis: «Ar Ļeņinu skaidrāks es kļūstu»… Biežāk jāielūkojas sevī, jāpārbauda!…

No gramatas izkritusī kalendāra lapiņa gulēja uz grīdas pie divana. Viņš šo lapiņu redzēja visu laiku. Uz bridi aizmirsa, un atkal šī lapiņa, šis telefons. «Ielūkojieties pats, ja ir vēlēšanās. Kad sapratīsiet.,, ja es būšu vajadzīga, izsauciet.» Pagalmā kopa ar jauniešiem viņa spēlēja bumbu. Un apskāvās ar profesoru, noskūpstīja uz abiem vaigiem. Kurš brauks uz ziemeļiem? Korabčevska. Krutskis bija tik drošs un pašpārliecināts. Profesors apbēdināts … kādēļ? Un es sacīju: «Jums jau tas labak zināms.» Sajā sarunā pie tējas galda un «ne jau nu tikai pie tējas galda» viņi taču stastīja man par Korabčevskas pārcelšanu.

Jā, bet kādēļ Korabčevska ne vārda nebilda par šo cilvēku?

Andronovs nebija apjautis, ka drīz jau klāt pusnakts, un uzgriezis Korabčevskas telefona numuru. Tik un tā šis neizprotamais notikums nomāc, tur savā gūstā. Bet skaidrība nepieciešama šodien, tūdaļ pat.

Atsaucās vīrieša balss. Nepiespiesti un brīvi atbildēja, ka viņa «beidz peldināt vanna pēdējo zeperi», ja esot liela vajadzība, lai piezvanot pēc piecām minūtēm. Andronovs tikpat brīvi pavaicāja, cik tad zeperu pavisam esot, un saņēma atbildi, ka divi.

Andronovs, pie telefona sēdēdams, pats dusmojās uz sevi un pie reizes jutās dikti nelāgi. Viņai ģimene, bērni. Un tomēr neiebilda, ka sūta uz ziemeļiem. Kādēļ? Kādēļ gan?

Kad otrreiz piezvanīja, viņa pienāca pati. Andronovs nosauca savu vārdu.

— Ak debestiņ, jūs! — viņa pavisam sievišķīgi iesaucās un pēc brītiņa piebilda. — Es gan nedomāju, ka piezvanīsiet. Tik ātri.

— Biedre Korabčevska, kādēļ neteicāt, ka jūs sūta uz ziemeļiem?

— Par sevi nerūpējos. •

— Vai taisnība, ka pati piekritāt?

— Piekritu.

— Un kā tad ģimene?

— Šis jautājums var skart kuru katru.

— Klimats tur nav visai piemērots.

— Cilvēki taču dzīvo.

— Vai jūs interesē gaidāmais darbs?

— Mani interesē darbs vispār. Tur darbs būs.

— Vai profesors ari piekrita?

— Nezinu.

Tā viņi runāja, kamēr Andronovs aizsvilās:

— Biedre Korabčevska, es nezvanīju tādēļ, lai no jums izvilinātu pa skopam vārdiņam. Sakiet, kas jums tur notiek institūtā, jebšu beigsim sarunu.

Šķita, ka viņa iešmēja^. Un atbildēja pavisam citādi, draudzīgi:

— .ļums vajadzēja no rīta tā pavaicāt! Notiek, lūk, kas. Taisnība gan, to pa telefonu varbūt… Nu jūs taču zināt, institūts radās sakarā ar kādu problēmu. To atrisināja. Labi atrisināja. Gordinam ir ģeniālā galva, un viņš prata izvēlēties palīgus. Taču gadu gaitā no entuziastu grupas mes pārvērtāmies par solīdu zinātnisku iestādījumu. Un tad galvenās kļuva citas normas — iestādei atbilstošas. Simtiem vecāko un jaunāko zinātnisko līdzstrādnieku, laborantu, aspirantu … Problēma atrisināta, bet nevar taču izklīst. Tad nu arī stiepjam gumiju. Izdomājam tēmas un risinājuma gaitu, dzenamies pēc jebkura pasūtījuma. Darbinieki noslogoti par piecdesmit procentiem un vēl mazak. Daudziem, protams, tas ir pa prātam — mierīga dzīve un pieklājīgā alga.

— Un ko par to domā profesors?

— Viņš par to nedomā. Ak dieniņ, vai tad jūs viņu nesapratāt? Viņam jau gandrīz vai uz sejas rakstīts, ka vēlas tikai vienu, lai netraucē, viņa laboratorija taču strādā ar pilnu jaudu! Visu pārējo reiz par visam reizēm uzticējis Krutskim un par šo viru negrib šaubīties pat tajos brīžos, kad rodas šaubas. Un profesors arī nevar visā iedziļināties… tas nav viņa dabā. Pret itin visu, kas nav zinātne, Gordins izturas ka mazs bērns, vai tiešām tas nav nomanāms?

— Jus, acīm redzot, esat viņam pieķērusies?

— Vai savādāk maz iespējams? Bet kad aiz viņa muguras … kad aiz viņa vārda slēpjas vesela slaistu un patmīļu armija.

— Un kas ir Krutskis?

— Izpūsts tukšums, turklāt karjerists.

— Un jūsu kadru daļas vadītājs?

— Sīks ierēdnītis.

— Raksturojumi jums ir pārdomāti.

— Jā.

— Ko iesākt ar jūsu institūtu?

Viņa kā jokojot nopūtās:

— īstenība derētu uz pusi samaziiļāt. Atstāt profesora laboratoriju un līdzstrādnieku grupu, kas izstrādā viņa tēmas. Atlikušos izvietot uz tam vietām, kur ražo mūsu aparatūru. Būtu liels labums. Bet — ak vai! — cik reižu neesmu dabūjusi pa ādu pat par daudz niecīgākiem, maznozīmīgākiem priekšlikumiem. Tika pieņemts tikai viens — par filiāles dibināšanu galējos ziemeļos.

— Ar jums priekšgala prom no acīm?

— Spriediet pats.

— Ja mēs vaicāsim, — vai laboratoriju vadītāji jūs atbalstīs?

— Ne jau nu visi. Tomēr daudzi godīgi komunisti un godīgi zinātnieki atbalstīs, ja nebūs Krutska un ja jus gribēsiet, lai viņi sak runāt.

— Gribēšu gan.

«Lūk, vēl viena mācība!» novēlēdams Korabeevskai labu nakti, viņš sev teica. «Te nu bija atpalicīga parādība!»

Un tomēr viņai, acīm redzot, tikai daļēji taisnība, jo samazināt ir vienkārši, bet radīt no jauna, kad pēkšņi ievajadzēsies, daudz grūtāk. Stati, algu aprēķini, iekarta — tas nav uz ātru roku dabūjams. Un droši vien šis nav vienīgais institūts, kas atrisinājis nozīmīgu tēmu un pēc tam eksistē pēc inerces! Zinātņu akadēmijas Sibīrijas nodaļā nākuši pie atziņas dibināt pagaidu laboratorijas un grupas atsevišķām problēmām. Gudri izdomāts. Pati dzīve to pateikusi priekšā. Bet ar mūsējo Zinātniskas pētniecības institūtu jautājums tomēr sarežģītāks. Pie mobilākām, mainīgākām formām iespējams būs labi… mūsu domas, mūsu priekšlikumi varēs lieti noderēt vispārīgam atrisinājumam.

Jāpadomā. Jaapspriežas. Desmitiem reižu jāpārliek un jāapsver. Tā būs. Gan jau parunāsim ar Korabčevsku, ar Krutski un ar «sīko ierēdniti», kas kļuvis par sekretāru…

Ja, bet pulksten deviņos no rīta taču referāts!

Andronovam sagribējās dzert. Viņš iegaja virtuvē un ielēja padzisušu tēj^i. No guļamistabas atskanēja samiegojusies Kiras balss:

— Nu tad iepinies gan …

Viņš iedzēra tēju, pasmaidīja un draiski atbildēja:

— Gluži otrādi, viss kļūst arvien skaidrāks. Un esmu jau gandrīz uzdoto veicis.

Andronovs pats pabrīnījās: tiešām, itin kā nemaz nebūtu sācis referātu, un tomēr saprata, ka īstenībā tas ir gandrīz gatavs.

1962. gada oktobris — 1903. gada maijs

LAIKS ATSTĀJ PĒDAS

Ludmila Karajeva atteicās braukt ar mašīnu un gāja kājām. Viņai patika pastaigāties, tad daudzie dienas iespaidi drīzāk pagaisa, atstājot galveno, un par šo galveno viņa aizvien domaja labprat. Reizēm Ludmila aizgai-nīja projām arī galveno, tikai gāja un redzīgām acīm skatīja visu ce|ā sastapto: rūpju ēnas pretimnācēja seja (Kas gan viņam gadījies, kas viņš ir?), mājas, kur uz palodzēm kastes ar puķēm, tikai vienā loga kaste bez puķēm, rēgojas dzelteni, sakaltuši stublāji, aiz loga rntim ne aizkaru, nedz jebkādu citu mājīguma pazīmju (Kas tur dzīvo? Un, ja nav neviena, kurp aizbraukuši, kādēļ aizbraukuši?)… Garām slīdošajos tramvajos un autobusos viņa redzēja ļaužu sejas, tik dažādas un tomēr it kā pazīstamas, bet dažkārt arī neizprotamas, taču ikvienu cilvēku gribējās izprast. Aiztraucās automašīnas: re, kur brauc cienījams vīrs, viņa izskats jau pats liecina: «Es esmu priekšnieks!» Un tālāk brauc otrs, ari, acīm redzot, priekšnieks, taču neko nevienam negrib demonstrēt, vienīgi ir norūpējies un steidzas savās darīšanās; kādā taksometrā, piespiedusi pie krūtīm lielu saini, brauc sieviete, — kurp gan viņa traucas, ko nopirkusi? … Šī visa bija Ludmilas pasaule, citu cilvēku pasaule, kura vienmēr ar ziņkāri uzlūkota, no jauna atgūta un vēl joprojām — jau devīto gadu — priecīgi atgādina par viņas atgriešanos un vienlaikus arī to, ka tomēr dzīvojuši arī bez viņas un katram bijis savs liktenis un ka dzīves izpratnē Ludmila vēl gluži labi neorientējas, šo to varbūt vēl nemāk īsti saskatīt un novērtēt.

Acīm redzot, arī Ludmilu ne vienmēr izprot, viņa citiem liekas pārāk … stūraina, — ja tā varētu sacīt? Profesors Tufalovs vel vakar teica: «Jūs, Ludmila Aleksejevna, turpmāk rīkojieties mierīgāk, ar maigāku roku, tā būs labak.»

Taču Ludmila rīkojās ar stingru roku. Un patlaban, soļojot cauri vecajam, biezi saaugušajam dārzam pie Novadpētniecības muzeja, Ludmila domas atkal no jauna pārdzīvoja garās, grūtās dienas, atcerējās dažādus atgadījumus un bija cieši pārliecināta par savu taisnību, tādēļ gaja, lepni pacēlusi jau sarmas sudraba skarto galvu, neslēpjot smaidu, lai brīnās pretimnācēji, ka, rokas mē-tadama, sparīgi soļo paveca tautiņa un smaida pār visu seju. Lai! Varbūt kādam bēdu brālim sirdī iekritīs Ludmilas neizprotamais prieks, un viņš nodomās: gan jau viss būs labi, vai nu tik vien bēdu pasaulē …

Ejot garām lielajam ozolam, Ludmila palēnināja gaitu un uzsmaidīja kokam kā vecam paziņam; dēlīša pie ozola vairs nebija, nez kādēļ dēlīti kāds bija aizvācis, taču trīsdesmit sestaja un septītajā gadā dēlītis vēstīja garāmgājējiem, ka «šis ir vasaras ozols, siltuma un gaismas mīlētājs, mūža ilgums līdz piecsimt gadiem». Kad Ludmila pirmoreiz izmisuma brīdī toreiz šeit apstājās un izlasīja uzrakstu, tas pārsteidza satraukto prātu: siltuma mīlētājs, gaismas mīlētājs… «Un es? Vai es neesmu siltuma mīlētājā? Gaismas mīlētājā?» . .. Jā gan, ja katram siltuma un gaismas pietiekami, varbūt mūža garums ilgāks?

Piemirsusi gājiena mērķi, Ludmila stāvēja pie ozola un sarūgtināta domāja par sevi un par tiem, kas tik neizprotami tolaik gumzīja viņas dzīvi, un par cilvēkiem ar līdzīgiem likteņiem… Šķiet, ka tajās mokošajās dienās galvenokārt kremta viena doma: mēs taču visi, sevi nesaudzējot, cīnāmies par to, lai katram kārtīgam cilvēkam sniegtu gaismu un siltumu, ar labākajiem nodomiem ejam šajā cildenajā cīņā, kādēļ gan mūs tur aizdomās, kādēļ moka, tik bezjēdzīgi apmelo, sagandējot gan mūsu dzīvi, gan vareni augošas zemes atmosfēru? …

Šodien tas pats ozols — šajos gados nav pat novecojis — savā spēcīgajā, tumšzaļaja lapotnē mierīgi auklēja vēja šalkas. Šis ozols, šķiet, sveicināja Ludmilu: nu, redz, dārgā, tu arī esi vēl spēkbriedā, tu esi uzvarējusi. Un Ludmila pirmo reizi atziņas ozolam un arī sev — jā, esmu uzvarējusi!

šodien augu dienu viņa bija saņēmusi apsveikumus. Kaut gan vēlēšanu rezultātus paziņoja vakar, nē, šodien pulksten trijos no rīta, un tūlīt pat jaunās komitejas otrajā sēdē viņai uzticēja vadīt partijas organizāciju, tomēr jau darba dienas pašā sākumā vēlēšanu rezultātus uzzināja visi, pat veca naktssardze. Un visi apsveica. Kā nu kurš.

Bija patīkami apzināties, ka vairums īstu zinātnieku — gan jaunu, gan vecu — un vairums pārējo līdzstrādnieku, partijas biedru un bezpartejisko ir patiesi priecīgi un gaida no viņas daudz. Katrs no sava redzes viedokļa. Taču, ja vēlēšanās savāktu vienkopus, tad secinājums šads: cilvēki tic, ka darbs ritēs pa īstam, kā nākas. Bez satraucošām kļūmēm, faktu sagrozījumiem un netaisnībām, kuras apvainoja (pat ja personiski neskāra) gan nopelniem bagātu profesoru, gan jaunu laborantu. Viss jādara taisnīgi — to no viņas gaida. Tā arī bns, dārgie ļaudis, visus spēkus ziedošu, lai tā būtu! Un tie nav tikai vārdi. Par to jāpateicas sev un arī viņiem; taču ir arī citi, tie, kuri apsveica liekulīgi, piesardzīgi un arī ar izsmieklu. Un tie, kuri pasteidzas izteikt sajusmu, cerēdami, ka nerimtīga Karajeva, tikusi vadība, noticēs viņu glaimiem… Nē, labulīši, neceriet vis! Ne jau tādēļ nodzīvota dzīve. Un ne jau tādēļ esam tik ļoti cīnījušies pret llaritonovu!

Bet vai tiešām ta bija? Vai cīnījāmies tikai pret llaritonovu? HaritonovS' ir pārak sīks un nenozīmīgs, lai tikai viņa dēļ to darītu! Cīņa risinājās par pašu galveno dzīvē.

Un visi to izjuta, ir jaunais laborants, ir vārtsardze. Un tic, kuri kā mūris stāvēja apkārt Haritonovam, izjuta, ka šķobās pamats, uz kā viņi stāv, tādē| spīvi pretojās, staigāja pa «instancēm» sūdzēdamies, attiecīgi «informēdami», un līdz pat vakarnaktij ir ticēt negribēja, ka viņu šefa varenībai var pienākt gals, šis virs taču bija pratis noturēties jebkurā asā pagriezienā (cik daudz to gan bijis!), turklāt viņam taču tāda «stute» kā pats biedrs Maslovs…

Jaunībā Haritonovs bija patīkams. Kā teikt, «savs puika», varbūt mazliet patmīlīgs un godkārīgs, toties strādīgs, ne no kada darba neatteicās. Maslovs toreiz bija instruktors projektēšanas un zinātniskās pētniecības iestāžu grupā, Haritonovs ar Maslova palīdzību šo to paveica institūta labā; abi skolas biedri, reize aizbrauca uz Ļeņingradas Politehnisko institūtu, vienlaikus to beidza un atgriežas šurp pēc «sadales». Maslovs bija gara auguma, izskatīgs, Joti patika sievietēm… arī Toņai Mi-tinai. . . Un Haritonovam allaž mēle niezēja palielīties par savu draudzību ar Maslovu — «mēs ar Fedju» …

Kad sākās trīsdesmit septītā gada satraukumi, Ilarito-novs pēkšņi ņēmās darboties, uzstājās katrā sapulcē, katrā «personiskajā lieta» atrada jaunus apvainojumus. Viņš un Soboļevskis. Bet, ja Sobo|evskis neskopojās ar apvainojumiem, tad Haritonovs it ka spēja but objektīvs un savu runu aizvien beidza ar vieniem un tiem pašiem vārdiem: «Ta man liekas, taču partijas komitejai viss uzmanīgi jā-pārbauda, jo te izšķiras cilvēka liktenis, zinātniska darbinieka liktenis, nedrīkst rīkoties nepārdomāti …» Kad Haritonovs ta runāja par «Karajevas lietu», Ludmila bija viņam pat pateicīga; Ludmila taču nemitīgi pieprasīja pārbaudi un Haritonovs ari…

Toņu Mitinu arestēja pusgadu pirms Ludmilas. Agrāk, studiju gados, viņas īpaši nedraudzējās; mācījās dažādas grupas, bet, strādājot komjaunatnes darbu, sapazinās tuvāk. Toņa pēc sava rakstura bija ceļvede, iniciatore, un izgadījās tā, ka viņu ievēlēja par komjaunatnes pilsētas komitejas sekretāri, bet pēc tam par partijas pilsētas komitejas otro sekretāri. Viņa aizvien nāca uz institūta sapulcēm kā partijas pārstāve, Haritonovs allaž sēdēja viņai līdzās un pēc sapulces pavadīja mājās. Toņai patika bieži ierasties institūtā, interesēties par jauniem projektiem, iedziļināties to zinātniski tehniskajā būtībā — «es tomēr ļoti ilgojos pēc inženiera darba»… Ludmila bija tik priecīga, kad Toņa atnāca uz viņas disertācijas aizstāvēšanu, disertācijā bija iztirzāta ļoti nozīmīga valsts aizsardzības lema, nepiederošos nelaida zālē, cilvēku nebija daudz; Toņa Mitina atnaca un vērīgi klausījās, tad apsveica un kopa ar visiem priecājās draugu pulkā, kuri līksmoja pēc veiksmīgās disertācijas aizstāvēšanas. «Ja mani neievēlēs par jaunu, lūgšu, lai laiž pie jums strādāt. Ņemsiet?» Bet pec gada — briesmīga vēsts. Toreiz Ludmila aizskrēja pie Ilaritonova uz laboratoriju: «Vai esat dzirdējis?» Haritonovs īdzīgi atbildēja: «Dzirdēju. Un atzīstos, ka nebrīnījos. Nu, gadījās, ka viņu izvirzīja — skaistai sievietei tas piederas. Bet kādēļ tik neatlaidīgi interesēties par slepenām lietām? Tas jau vairs neietilpa viņas pienākumos …»

Kad piecdesmit ceturtā gada decembrī Ludmila beidzot atgriežas, Haritonovs jau bija institūta direktors un saņēma Ludmilu atplestām rokām. Institūtā Haritonovu uzskatīja par personības kulta upuri, izrādījās, ka piecdesmit ctrajā gada viņu bija iejaukuši safabricētaja «apgabala vadītāju lietā», tikko neizslēguši no partijas. Tad Maslovs (tieši tajās dienas viņš bija pakāpies uz augšu) izpestījis Haritonovu un tomēr… Ludmila sākumā pat juta līdzi Haritonovam, pagatne jau daudzmaz bija aizmirsusies. Bet ar katru gadu aizvien skaidrāk kļuva redzama llarito-nova biiliba — kundzisks karjerists, kas cieši turas savā posteni un uzspļauj visiem zinātniskajiem pētījumiem, ja tic nedod ātru un skaļu efektu, šķietamu sekmju veicinātājs, kas rada un provocē ķildas starp zinātnisku darbinieku grupām (pēc principa — «skaldi un valdi»), kas rūpīgi vāc kopa tādus kadrus, kuri piekritīs gan viņam pašam, gan viņa darba stilam; šos cilvēkus institūtā saukā par «kariatīdēm»… Visu to sapratusi, Ludmila uzsāka cīņu. Profesors Tufalovs viņu mīlīgi brīdinaja: «Pielūkojiet, viņš jūs aprīs ar visiem kauliņiem! Jūs taču tikko esat atguvusies no pārdzīvotā, saudzējiet sevi!» Taču Ludmila neprata saudzēt sevi.

Un tad — uzvara. Haritonova briesmīgā izgāšanās vēlēšanas — mazak par trešdaļu balsu, tas jau iepriekš liecināja par viņa norietu: neatstas taču savā postenī vadītāju, kam kolektīvs neuzticas. Jaunajai sekretārei uzdeva par to aprunāties ar ļaudīm. Saša Lukovs teica: atlaist viņu esot par maz, tajos apvainojumos, kas izvirzījušies sapulcē un pirms sapulces, Haritonovs, izrādās, kļuvis par tādu, kas neatbilst nevienam komunista morāles kodeksa punktam, — vai nebūtu laiks atbrīvot no viņa partiju? Iebildumu nebija, taču visi saprata šā lēmuma cenu. Atlaist ari nebūs tik viegli, Haritonovs ar labu projām neies! Bez tam viņam stiprs balsts — pats biedrs Maslovs …

Ludmilu Karajevu uzaicināja pie Maslova, no rīta piezvanīja. Gaidama smaga saruna… Ja tas butu nevis Maslovs, bet kāds cits, pavisam svešs. Vai pazīs vai nepazīs?… Un vai drīkst šaja smagajā, lietišķajā saruna iesaistīt Toņu Mitinu, to nakti, čukstus izteikto zvērestu?…

Dīvaini, tā nakts atmiņā palikusi kā laimīga nakts. Tā spirdzināja ilgajos nelaimju gados. Ludmila to nevis at-cerējās, bet nespēja aizmirst, jo toreiz pirmo reizi astoņu mēnešn laikā viņa ieguva īstu dvēseles modrību, bez tādas ari nebūtu palikusi dzīva un neliktu uz sevi nometnē tā skatīties, kā to jau darīja pirmajās dienās. Kad Ludmilu nosūtīja uz rūpkombinātu par brigadieri — tomēr inženiere! — viņa ievēroja, ka starp kriminālistiem savu sūtību veic sektanti, viņa pateica to priekšniekam, dedzīgi pārliecinādama: «Mēs nedrīkstam pieļaut sektantu uzdarbo-šanos.» Priekšnieks strupi noprasīja: «Kas tie tādi — mēs?» Un tad Ludmila, cieši acīs skatīdamās, kā skaldīt noskaldīja: «Mēs — komunisti!» Un priekšnieks pirmais nolaida skatienu …

Ludmila satika Toņu Mitinu izmeklēšanas cietuma gaiteni. Tur sastapties nedrīkstēja, taču kaut kas nebija aprēķināts, pēdēja brīdī Ludmilu iegrūda smacīgā būcenī (tādi bija ierīkoti gaiteņa sienās — šauri, stāvi «boksi»), taču Ludmila paguva atskatīties un ieraudzīja Toņu ar paceltu galvu un sakniebtam lūpām .. . Dažas dienas vēlāk pēc astoņu mēnešu pavadīšanas vieninieku kamerā, pec mocošarn nopratināšanām, šausmām un apjukuma Ludmila beidzot nokļuva kopējā kamerā un tieši siltajās, spēcīgajās Toņas Mitinās rokas. Toņa arī te bija ceļvede, kameras vecākā, mierinātāja, padomdevēja. Visiem viņa bija nepieciešama, un visus viņa spēcināja. Tikai naktī, kad citas aizveda uz nopratināšanu, bet pārējas bija aizmigušas, Ludmila un Toņa it ka palika divatā. Smacīgajā kamerā salti un griezīgi mirdzēja elektriskā spuldze, šī griezīgā gaisma tik bezgala nogurdināja, ka vai gals klat … Toņa sacīja: «Nu, nē! Mums jāiztur!» Viņa apguldīja Ludmilu sev blakus, iebāza mutē cukurgraudiņu un teica: «Redz nu, mirt nav vērts!» Viņas ilgi sačukstējās, sačukstējas kā apmatas, un viņas tiešām tādas arī bija, abām viena vēlēšanas: saprast, kas gan notiek, kādēļ notiek, kādas briesmas sagaidāmas, ka dot ziņu ārpasaulei par to, kas šeit notiek, maskējoties ar lozungu «Cīņa ar (autns ienaidniekiem». Ludmila raudzījās uz gulošajām: kādēļ mums jābūt starp ienaidniekiem? Toņa čukstus apsauca: «Muļķīte, izberzē acis, kur gan te ienaidnieki?» Un kā īstenība? . . . Ari Toņa nesaprata, nesaprata to visu, kas atklājās daudz vēlāk. Taču vienu zināja: notiekošais ir briesmīga nelaime viņu partijai un visai zemei, tiek iznicināti pieredzējuši partijas kadri, tas nevar neatsaukties uz visu dzīves norisi… un ari uz valsts aizsardzību, ja, jā, arī uz aizsardzību! Ludmila vai sastinga, — tā bija viņas disertācijas tēma! Viņas laboratorija, kur uzsākts tik nozīmīgs pētījums un kur viņu grūti aizstāt, jo nekam viņa nepaguva, nepaspēja nodot visu pilnībā, uzdevums bija pārāk jauns un slepens… Cik daudz veltīgu pu|u, cik nenozīmīgu atkārtojumu, lai sekmīgi turpinātu uzsākto! … Un kurš turpinās, kurš viņu aizstās? Vai Sobo-ļevskis, ko Ludmila mēģināja padzīt, jo to neinteresēja zinātne, tikai savi panākumi! Tieši Sobo|evskis deva ieganstu uzsākt Ludmilas «personisko lielu», ari izmeklētāju jautājumos ne reizi vien bija sadzirdama šī sufliera balss! … Atstāt savu patiesāko, sirdij tuvāko darbu šim cilvēkam?

— Tādēļ turies, mās, — Toņa čukstēja, — saglabā sevi un savu sirdsapziņu… Vai esi redzējusi, kā to pazaudē? Ne velna neesi redzējusi, bet es jau mēnesi esmu kopējā kamerā un redzu… Tas beigsies, tam vajag beigties, noskaidros taču! Bet kadas mēs atgriezīsimies? Histēriķes? Veci grausti? Negribu!

— Nē, nē, es ari nē! …

Tā viņas runāja. Un vēl — pavisam klusu par lo, pēc kā sapnī un nomodā ilgojās šīs divas sievietes. Lai ka centās savaldīties, sirdi plosīja ilgā, nežēlīgā šķiršanās, greizsirdība, bailes zaudēt mīļoto …

— Vai tad tu nezināji… — laimīgi smaidīdama, čukstēja Toņa. — Jā, ja! Es viņu ļoti mīlu. Kas gan es esmu?

Viņš ir īsts skaistulis. Tādu acu nevienam nav, elpa aizraujas paskatoties. Mati kā zeltbrieda rudzi, parusgani, ja iebrauc pirkstus cirtās, vijas kā apinlši … Mūsu mīlestība ir liela! Lai cik grūti — viņš taču precējies, bērnu dē| nešķiras, tomēr mēs abi, ne no viena neslēpjoties, tikāmies… un labi bija kopa!

Ne mazako šaubu par viņa mīlestību, tikai bažas, vai nav cietis viņas de|. Starp citiem nejēdzīgajiem apvainojumiem (līdz pat dīvainajai interesei par «slepeniem projektiem») Toņai vēl piedēvēja amorālu dzīves veidu… Taču viņas mīļotais ne reizi nevarēja — vai varbūt negribēja? —• atsūtīt kādu vēsti, pat toreiz ne, kad atļāva nodot pienesumus.

Ludmilai palika vīrs un meitiņa, divus gadus vecā Taņa. Lai viņa atzītos drausmīgajā nozieguma un nodotu pārējos, izmeklētājs ar izsmieklu lika manīt, ka jauns, interesants vīrietis viņu negaidīs un vairs negaida, to jau esot redzējuši kuģu piestātnē kopa ar jautru sabiedrību… Ludmila neticēja. Taču bieži vien gluži neviļus prata iešāvās jautrā sabiedrība piestātnē. Un ja tā patiesība? . .. Viņš taču jauns, sabiedrisks. Un var noticēt, ka Ludmila ienaidniece. Vai var? Nē, nevar! Un kas gan notiks ar meitenīti, ja …

— Neesi muļķe! — Toņa mundrināja. — Kas gan tā par mīlestību, ja nav uzticības? Tu nedrīksti viņu turēt aizdomas, nedrīksti! Tu taču pati stāstīji!

Jā, Ludmila tika stāstījusi, kā bija, kad vēlā vakarā tie ieradās, Nikolajs kļuva pavisam bāls, tomēr turējās kā vīrs, palīdzēja sakravāt līdzi ņemamo, apskāva viņu un teica: «Es zinu, tu neesi vainīga, gaidīšu un ticēšu, tas bēdas tevi nepiemeklēs, es no tevis neatteikšos.» Un, kad viņa, izmisīgi drebēdama, ieķeras gultiņas redelītēs un pedejo reizi paraudzījās uz guļošo meitiņu, Nikolajs sacīja: «Nebaidies, sargāšu viņu, mēs abi tevi gaidīsim …»

Vai ari šiem vārdiem neticēt? … Jātic! Neticēt pat vairs Nikolajam, tas nozīmē to pašu, par ko Toņa saka — «aizmirst sirdsapziņu» …

— Cik pretīgi, — Toņa čukstēja, — ari ārpus cietuma mūriem var aizmirst sirdsapziņu! Tadi sobo|evi un hari-tonovi ir veikli, visādi izlokas, citus gremde, lai tikai paši varētu izpeldēt krasta. Kad tas viss sakas, vai ievēroji, ka daži g|ēvu|i, kas bija izlikušies par draugiem un biedriem, bailēs atkapās no tevis, noliedza draudzību, nekrietni apmeloja, lai tikai sevi nomazgātu baltus?

Piespiedusi vaigu Ludmilas plecam, Toņa čukstēja:

— Mēs nepadosimies,,vai ne? Zvērēsim viena otrai, ka nekad nekļūsim neuzticīgas ne draudzībai, ne milai, tie godam. Un ari partijai nekad nekļūsim neuzticīgas. Kadas esam bijušas, tadas paliksim, lai notiktu kas notikdams. Es zvēru!

— Ari es zvēru.

Kopš šis nakts zvēresta spēks un draudzības siltums palīdzēja tik smagi neizjust nomācošās mūra sienas un dzelzs durvis ar mūžam modro cietumsarga aci; bailes at-kapas, un dvēseles spēks kopa ar uzticības spēku pacēla divas izmocītas sievietes pari visam, kas lik smagi bija nomācis, un viņas saka ticēt, ka atgriezīsies dzīvē un dzīve atgriezīsies pie viņam, laimīgā, nemierīgā, rupju, darba un prieka pilnā, nepietiekami novērtēta, mīļā mīļa dzīve… Viņas jau gatavojas — dzīvot pilnvērtīgāk, skaidrak, but prasīgākām pret sevi kā vel nekad un cīnīties pret visu, kas aizēno dzīvi.

— Nekad, nekad nepiedosim ne bailīgajiem, ne mēlnešiem, — Toņa turpināja, — ne jau atriebības deļ — jods lai to rautu! — bet lai butu vieglāk. Ne tikai mums, bet visiem!

Toņai pirmajai paziņoja spriedumu: desmit gadi. Viņa nežēlojas, nenobirdinaja nevienu asaru. Likdama maisiņā mantas, viņa jokojās, taču seja bija tāda pati ka tovakar Nikolajam un acis platas platas, drudžaini spožas. Ludmila nodomāja, ka ar tadam acīm mocek|i kādreiz kāpa uz sārta. «Mēs ari esam kā uz sarta …» Toņa atvadoties kā bērns piekļāvās klāt un čukstēja pie auss:

-— .Ja tu atgriezīsies pirms manis, uzmeklē Maslovu Fjodoru Grigorjeviču. Atminēsies? Fjodors Grigorjevičs Maslovs …

Ludmila atgriezās tikai piecdesmit ceturtā gada beigās. Taču Toņa nemaz neatgriezās. Pirmajos mēnešos dzīve ierava Ludmilu savā virpuli — meitiņa, pienākumu un tiesību atjaunošana partija un institūta, personiskas dzīves iekartošana. Dažkārt Ludmila atcerējas Toņu: kur viņa atrodas, kas ar viņu noticis?… Piecdesmit sestaja gadā uz oficiālu pieprasījumu saņēma atbildi: pēc nāves reabilitēta. Toņa, Toņa, mūžam dzīvā dvēsele, kādas likstas gan tevi salauza? Ludmila aizskrēja pie Toņas mīļota, ilgi meklēt nenācās, Fjodors Grigorjevičs bija kļuvis ievērojams vīrs, taču pie viņa nebija iespējams piekļūt daudzo sekretāru dēļ: «Kadā sakarā esat ieradusies?», «Griezieties šadā daļa . . .», «Pamēģiniet piezvanīt pēc dažarn dienam …». Reiz pilsētas aktīva sanāksmē pārtraukuma laika Ludmilai parādīja: «Lūk, tas ir Maslovs.» Ludmila ar pūlēm pazina, stav prāvas grupas vidū vīrs jau gados, izskatīgs, solīdu stāju, mazliet pieliecis cirtaino, iesirmo galvu, klausās sarunu biedra un atturīgi atbild. Ludmila izbrīvēja sev ceļu caur drūzmu un, kad atskanēja zvans un cilvēki sāka atgriezties, apturēja Maslovu.

— Fjodor Grigorjevič, vienu brītiņu!

Ludmila juceklīgi stāstīja par Toņu: «…pēc nāves…» Vai nevarētu uzzināt, kas ar viņu noticis… Toņa lugusi, lai uzmeklē Maslovu …

Toņas vārdu pieminot, uz mirkli kaut kas ietrīcējās Maslova seja. Un tikai pirmajos vārdos bija jūtams

satraukums, pēc tam alkal balss skanēja priekšnieciski' un valdonīgi.

— Ak la! … Jā, jā, Mitina. Kā tad, atceros, bija tāda darbabiedre. Nu, redziet, vēl viens kulta laika upuris. Zel, žcl …

Un, aizsākot sarunu ar kādu citu, Maslovs devās uz durvīm, pa kurām varēja nokļūt pie prezidija galda.

Toņa, mīļā Toņa, labi, ka tu neredzēji šo laimīgi apmierināto seju, nedzirdēji šo balsi! …

Un nu Ludmila gāja pie Maslova. Jānomāc sevī viss personiskais, jāveic biedru uzdevums — pārvarēt Maslova pretestību, pārliecināt, lai taču beidzot pārstāj but par llaritonova «stuti» . . .

«Haritonovs ir divkosis,» nicīgi viebdamās, Ludmila domās minēja pierādījumus. «Bezprincipials, atriebīgs, mantkārīgs, nemīl ne zinātni, ne cilvēkus, mil vienīgi pats sevi! Lai kā raudzītos, viņš neatbilst partijas prasibam attieksmē uz vadošu darbinieku. Institūta viņš jūtas kā savā dzimtmuižā. Visi institūtā zina, ka Haritonovs ir ne tikai acu apmānītājs un karjerists, darba pieņem vienīgi draugus un cenšas atbrīvoties no patstāvīgi domājošiem, nepietiekami paklausīgiem cilvēkiem, bet ir ņēmis ari kukuļus, kaut gan to neizdevās pierādīt, cieta mazie gariņi, tomēr visi institūta darbinieki saprata, kādēļ tas notika! Ari vecā profesora Studencova slimībā vainojams vienīgi Haritonovs, — kā viņš uzkliedza! Ne tikai uzgaidamā istaba, pat gaiteņi skanēja. Profesors Studencovs bija uzdrošinājies atteikties ar savu vārdu — vadītāja vārdu apstiprinat nevarīgo «kariatides» Basova disertāciju…

Argumentu pret Haritonovu bija daudz, bezgala daudz un dažādi, kaut tikai varētu visu atcerēties un pastāstīt! Ja Maslovs pārtrauks, sāks iebilst… Neskaitāmas reizes viņš jau ta darījis! Un darījis ļoti prasmīgi, it ka starp

cifu, iecietīgi smaidīdams: «Te biedri, acīm redzot, krietni vien sabiezinājuši krasas, kritizēdami Iļju Zaharoviču Ha-ritonovu. Protams, viņam ir trūkumi — un kuram gan to nav! — bet nedrīkst taču tik vienpusīgi, aizspriedumaini… runāt par tadu pieredzējušu vadošu darbinieku.»

Ludmila zināja, ka neatkāpsies. Zināja, ka uzdrošināsies pateikt visu, ko doma: «Jūs noliedzāt Toņu, bet noliegt cildeno partijas vārdu jums nav tiesību! Nav tiesibu!»

Maslovs sēdēja pie milzīga rakstāmgalda. Ludmilai ienākot, piecēlās un gāja viņai pretim, izskatījās vēl cienīgāks un gludenāks, nekā toreiz tiekoties, tikai cirtainie mati jau bija gandrīz pavisam nosirmojuši un virslūpu sedza īsas, akurāti apcirptas Ūsiņas …

— Biedrene Karajeva? Jā, esmu dzirdējis par jūsu karagājieniem institūtā!

Viņa balss bija apmierināta, labvēlīgi dūdojoša. Izteiksmīgas, samtainās acis («Tādu acu nevienam citam nav!» Toņa bija čukstējusi) smaidīgi vērās Ludmilā. Un pēkšņi šis pamudinošais skatiens saminstinājās… Vai pazinis mani? Nē, ne jau to godājamo zinātņu doktori, kura kādreiz viņa klātbūtnē kritizēja Maritonovu, bet gan to satraukto sievieti, kas pirms dažiem gadiem kādas sanāksmes kuluāros piekļuva pie viņa un jautāja par Toņu Mitinu.

Apmulsuma brīdis bija īss, Maslovs, kā parasti, ātri savaldījās un raiti iesāka sarunu:

— Apsēdieties, bezbailīgā karotāja! Neko sacīt, braši braši, veca gvarde nepadodas, vai ne tā? Jūs, biedre Karajeva, cīnāties kā īsts partijas darbinieks un esat attaisnojusi ļaužu uzticību… Bet no llaritonova laiks atvadīties, vai ne tā?

Ludmila lielā izbrīnā pat neatbildēja, tikai enerģiski pamāja ar galvu.

— KA tad Ilaritonovs sapulcē uzvedās? Vai runāja ari?

— Runāja — un diezgan nekaunīgi, kritiku noraidīja.— Ludmila ieskatijas skaistajās acīs un — lai notiek kas notikdams — vēl piebilda: — Manuprāt, arī tagad vēl viņš rēķinās ar jūsu palīdzību.

Maslovs aši iesmējās un atvēcinājās ar rokām:

— Nu, ne — paldies! Diezgan esmu ar viņu noņēmies! — Pārliecies par galdu uz Ludmilas pusi, viņš pēkšņi ierunājās klusā balsī neparasti draudzīgi un atklāti: — Ko var darīt, dārgo biedrenīt, partija mums uzliek par pienākumu vēl ilgi noņemties ar cilvēku, pirms tam atmet ar roku. Nežēlīgais Stajina laiks ir izaudzējis šādus harito-novus. Fs taču viņu pazīstu jau kopš studentu gadiem. Bija spējīgs mācībās, ar perspektīvām nākotnē. Un arī tagad, — kurš gan var apgalvot, ka viņš neprot strādāt? Viņam ir gan pieredze, gan prasme… nu bet izrīcība! Ai, ai, ai! Bet kur gan viņus — šādus haritonovus lai liek? Audzināt un pāraudzinat, to no mums prasa!

Maslovs smagi nopūtās. Ludmila apjukusi klusēja, gluži negaidot saruna bija ievirzījusies cita plāksnē! «Mēs dusmojamies, ka Haritonovam ir «stute», ka cer uz draudziņa palīdzību, bet Maslovs pat necenšas slēpt seno draudzību, gluži otrādi: pazinis llaritonovu ka spējīgu, daudzsološu puisi, — ka gan lai pēc tādiem ieskatiem tūlīt atkāptos?… Un šī nopūta un Fjodora Grigorjeviča balss draudzīga noskaņa atstāja labu iespaidu. Kaut nu tikai …

— Ja jus zinātu, dārgā biedre Karajeva, cik reižu šajā kabinetā esmu mēģinājis jūsu llaritonovu vest pie prata. Esmu pamatīgi sadrazis, domāju, nu gan atjēgsies, sapratīs . ..

Redz, kā! Bet ja, zem četrām acīm strostējot, vienlaikus nebutu raudzījis apspriedēs tik citigi pasargāt.

— Jūs varat prasīt, kādēļ te kabinetā drebināju, bet citu klātbūtnē neļāvu darīt pāri? — Maslovs atkal iesmējās.

— Jau bijām domājuši, — varbūt ņemt viņu priekšā kādā lielā sanāksmē? Reizēm pal mēle niezēja. Taču autori la l i iedragāt nav grūti, tomēr cilvēkam jāstrādā. Un tur, institūta, Haritonova pretinieki nav taču tikai svētie eņģeļi. Nu, piemēram, tas pats Soboļevskis. Aiz viņa vesela grupa. Vai ta nav? Šodien pal bija atskrējuši te… ne jau pie manis, protams, bet pa nodaļām izzināt šo to, vai nevarētu Haritonova vieta iedabūt Soboļevski.

— Soboļevski?

— Ahā? Tie paši vēži tikai citā kulītē?

Soboļevska «atmaskojumi»… Soboļevska denunciācijas… Pēdējos gados bija tā kā pieklusis, sapulcēs sēdēja beidzamajās rindās, tribīnē nekapa. Un tagad atkal mēģinātu izmantot «konjunktūru»?

— Par Soboļevski man ir pretīgi runāt. Tas ir sūdzībnieks un mēlnesis. Pēc reabilitācijas es pieprasīju viņa sodīšanu. Izlocījās kā zutis. Man kauns, ka tāds vispār mīt uz pasaules.

Maslovs klusēja, bungādams ar pirkstiem pa galdu, pēc tam lēni sacīja:

— Tas viss ir smagi.

Viņš izskatījas skumjš un dusmīgs. Laikam ne ar vienu vien tadu Soboļevski bijusi darīšana, ne vienu vien šadu jautājumu nācies izlemt. Bet kā izkārtot jautājumus, kas aizsākušies pirms divdesmit pieciem gadiem? Tajos gados modrības vārda tika izvirzītas pašas cietsirdīgākās prasības, sakas kaut kas neiedomājams, vieni ar sirdi un prālu ticēja, ka palīdz iznīcināt ienaidniekus, aizslaucīt visādus sārņus, citi apjuka un vairs nespēja aptvert, kurš savējais, kurš ne … vēl citi — ka Soboļevskis un Haritonovs — izmantoja situāciju, lai izsistos uz augšu. Tiec nu gudrs!

— Man stāstīja, jums vakar sapulcē piedalījies ministrijas pārstāvis.

— Kas? Ak jā, bija.

Ludmila uzreiz vēl nespēja pievērsties šāsdienas īstenībai un atgūties pēc sapulces, kur viņas uzdevums bija panākt, lai Haritonovu atlaiž no darba un ta vietā ieceļ tādu cilvēku* kam kolektīvs uzticas.

— Bija mūsu galvenās pārvaldes priekšnieks. Sēdēja blakus profesoram Tufalovam un visu laiku sarunājās.

Vai nu tā bija nejauša sagadīšanās, vai abiem veca draudzība, bet vakar daudzi pievērsa uzmanību šai ilgajai sarunai. Maslovs ari bija tā uztvēris — ar ašu, uzmanīgu skatienu novērtējis un paturējis prātā.

— N11 tad izlemsim kopa ar ministriju, Haritonovu, acīm redzot, atlaidīsim?

— Labi! Ja ari jūs, Fjodor Grigorjevič, esat ar mieru … Viņš taču no paša rīta jau atdrāzās šurp cerībā, ka jūs palīdzēsiet.

To nevajadzēja sacīt, Maslovs savilka pieri un sīrupi atbildēja:

— Pie manis? Pagaidām gan pats izlemju, ko pieņemt, ko ne. — Pēc brītiņa viņš vaicāja: — Bet vai jums ir ko likt Haritonova vieta?

Viss bija sen izdomāts. Protams, profesoru Tufalovu! Viņš strādā institūtā ilgus gadus, ir piedalījies atbildīgāko un principā jaunu projektu izstrādāšanā, viņu cieni un milē.

Maslovs, kaut ko pārlikdams, samiedza acis.

— Piemērots cilvēks. Bet vai pats piekritis?

— Piekritis, ja dosim spējīgu vietnieku organizatoriski administratīvos jautājumos.

— Kuru tad?

Ludmila bridi vilcinājās, tad nosauca Sašas Lukova — Aleksandra Stepanoviča Lukova vārdu. Saša divas reizes bija krasi uzstājies pret Haritonovu, runājis ar jaunekļa dedzību, nelikdamies ne zinis, ka prezidija sēž Fjodors Grigorjevičs Maslovs. Turklāt Fjodors Grigorjevičs ilgus gadus bija saņēmis informāciju par projektēšanas institūta darbiem no Haritonova, varēja iedomāties, kas gan tā bija par «informāciju»!

Tomēr Lukova uzvārds neradīja protestu, Fjodors Gri-gorjevičs joprojām sēdēja un domīgi miedza skaistās, sapņainās acis.

— Lukovs ir teicams organizators, — Ludmila piebilda.

— Esmu dzirdējis. Un ne mazuma pats novērojis, — Maslov.s pavīpsnāja un piemiedza plakstiņu, viņi abi atcerējās Lukova pēdējo uzstāšanos rajona konferencē. — Sakiet, biedre Karajeva, — kā ir ar to slimību… ar kāda profesora slimību?

Par to, ka Haritonova rupjā rīcība bija iegansts profesora Studencova infarktam, Saša Lukovs toreiz stāstīja konferencē. Arī vakar sapulcē tika par to runāts. Taču Ilaritonovs, atbildot kritizētājiem, atsita uzbrukumu: viņa uzdevums esot vadīt institūtu, likt ievērot disciplīnu… «mums nav nekāda sanatorija, nevaru rēķināties ar infarktiem». Zalē sacēlās kņada un balsojot Haritonova vārdu izstrīpoja pat daudzi tadi, kas dienā vēl bija šaubījušies.

— Jāāā, netaktiska rīcība, — viebdamies novilka Mas-lovs. — Tur Lukovam, protams, taisnība… Bet vai jūs neesat šāvusi pār strīpu, minēdama Lukovu par vietnieku? Pārlieku straujš, dedzīgs — un tāds vadībā? . . . Turklāt vēl jauns, maz pieredzes… un vai nav pārāk spurains?

— Nevis spurains, bet prasīgs.

Maslovs atkal savilka seju un iegrima domās.

— Cīņas karstumā daudz kas liekas vienkāršāk, nekā vēlāk dzīvē izradās, la ir, biedre Karajeva. Pieredze liecina, ka vadošie darbinieki jāvirza augšup pamazam, pa kāpnītēm. Tad darbinieks apgūst pieredzi un ir spējīgs visu aptvert. Starp citu… — viņš vēlīgi pasmaidīja. — Lai noliek pēc jūsu prāta. Ja Tufalovs ir mierā ar šo kandida-lūru, riskēsim. Jaunatni vajag izvirzīt. Vajag!

Ar delikātu žestu Maslovs lika saprast, ka saruna beigusies.

Ludmila piecēlās. Cik ātri viss izšķīrās! Biedri priecāsies. Taču tobrīd iešāvās prātā vakarēja saruna par Hari-tonovu.

— Fjodor Grigorjevič, mūsējie domā saukt Haritonovu kā partijas biedru pie atbildības. No riebīgās versijas par kukuļņemšanu viņš izlocījās, taču ir vēl sakrajies daudz nejēdzību. Mēs uzskatām, ka viņš nav cienīgs būt komunistu rindās. Acīm redzot, pienācis laiks izlemt? …

— Ko tur vēl lemt? — Maslovs ērcīgi atbildēja un piecēlās, viņš izskatījās tāds liels, smagnējs, apcirpto ūsu kušķītis dusmīgi trīsēja, sirmo matu šķipsnas nokarājās par sasarkušo pieri. — Kadi vēl lēmumi jums prata? No darba atlaižam, padzenam, — tā sacīt, — ko vēl jums vajag?

—■ Man? Neko, — Ludmila nobālusi atteica. — Bet partijai gan! Jāpadzen tādi, kas sagandē tas autoritāti!

Maslova rīcība bija negaidīta: viņš saņēma Ludmilas rokas, uzlika tās vienu uz otras un cieši saspieda. .Šis žests bija pārlieku draudzīgs, intīms, nepavisam neiederējās ne šajā kabinetā, ne šaja sarunā.

'— Atklāti sakot, es arī to gribētu, — viņš sacīja, joprojām nelaizdams vaļā Ludmilas roku, — taču vajag spriest valstiski, ar vērienu. Valsts viņu izskolojusi, izaudzinājusi … Jūs nosodījāt viņa trūkumus, tas ir pareizi! Bet kalab cirst pari strīpai? Jūsos pašulaik runā cīņas kāre, nevis saprāts. Tādā satraukumā viņu apvainoja arī par kukuļņemšanu. Bet kā var balstīties uz aizdomām, kuras turklāt nav apstiprinājušās izmeklēšanas gaita? Pareizak jateic tā: Haritonovs neatbilst jaunajam laikam un jaunajām prasībām. Vai ne?

Ludmila pasmaidīja par vienādajām atziņām, tieši tā ari viņa ceļā uz šejieni bija nodomājusi: it nemaz neatbilst …

— Bet kādēļ tad viņš vispār vajadzīgs?

— Neatbilstība nav vajadzīga, bet cilvēks gan. Ikviens cilvēks.

Maslovs vēl aizvien nelaida vaļā Ludmilas roku, ar savu plato, mīksto plaukstu to paplikšķinādams, un ņēmās pacietīgi skaidrot:

— Jau Ļeņins teica, ka mēs ceļam komunismu ar tiem cilvēkiem, kurus atstājusi vecā iekārta. Līdz šai dienai mēs mocamies ar pagātnes atliekam. Staļina laikā dažas no tām — birokrātisms, karjerisms, lišķība un pieglaimošanās atrada labvēlīgu augsni un sāka zelt. Tagad to visu vajag pārvarēt, iznīdēt, nomainīt. Uz karstām pēdām, dārgo biedrcnīt, tas nav izdarāms. Vajag audzināt. Audzināti…

Ludmila klausījās, un viņā modās protesta balss, atminoties Haritonovu un tā kundzisko nekaunību (pāraudzinās gan tādu!), tomēr vienlaikus arī piekrita, kad iedomājās visu sabiedrības attīstības sarežģīto norisi. Protams, Maslovs spriež plašāk un nopietnāk arī no cita redzes viedokļa …

Maslovs palaida vaļā Ludmilas rokas un jautri sacīja:

— Vai nu šā, vai ta, mēs jūs nespiedīsim Haritonovu pāraudzināt. Laidīsim viņu vaļā un dosim smagaku darbu. Lai pierāda, ka ir spējīgs laboties.

— Un ko lai darām ar iesniegumiem un sūdzībām par viņu? To partijas komitejā vesela kaudze.

— Aizsūtiet uz kadru daļu kopā ar pašu vaininieku, — Maslovs gluži priecīgi izlēma. — Esiet bez bēdārn, mēs viņam uzbērsim ogles!

Paņēmis Ludmilu zem rokas, Maslovs veda viņu uz durvju pusi, bet pie sliekšņa pēkšņi teica:

— Es taču jus atceros. Es toreiz meklēju ziņas… Mūsu Toņa aizgājusi bojā. Meža darbos. Ar plaušu karsoni… un tādos apstākļos.

Kamēr Ludmila pārvarēja sāpes, kas iedūra sirdi, viņš tīri lietišķi nobeidza sarunu:

— Paziņojiet profesoram Tufalovam, ka es lūdzu, lai viņš rit vienpadsmitos atbrauc pie manis. Un atcerieties, biedrenīt Karajeva, tagad viss atkarīgs no jums pašiem.

Kad Ludmila bija izgājusi, Maslovs pavēlēja, lai sekretārs izsauc pa telefonu kadru daļu; gaidīdams viņš apsta-jas pie loga un pirmo reizi pamanīja, ka zem loga aug koki, no kuru vecajiem zariem stiepjas augšup sulīgas atvases, tik gaišas tumšās lapotnes vidū. Maslovs jutās satraukts un arī necentās nomākt satraukumu, tas viņu sasildīja, tāpat kā viss gaišakais viņa dzīvē, ka atmiņas par Toņu …

Karajeva viņam kaut kā atgādināja Toņu. Tā pati bezgalīgi lielā prasīguma un taisnīguma izjūta: «Tadi mēs bijām visi savos komjauniešu gados. Karajevai ši izjūta palikusi. Un ari Toņai būtu palikusi…» Ek, satrauca gan viņu šī Karajeva! Pamodināja pat skaudību .. . Vienu bridi viņš gandrīz vai padevās un pateica: pareizi. Ek, ja ne-butu …

Haritonovs bija atskrējis šorīt no rīta, pārskaities, nobijies un tomēr nekaunīgs. Sēdēja taja pašā krēslā, kur tikko bija sēdējusi Karajeva, vainoja tikai «šos intrigantus» un atmaskoja to «stiķus».

— Zini ko, Iļja Zaharov, beidz jel! — Maslovs viņu bija pārtraucis. — Esi savārījis ziepes un nav ko aizbildināties ar intrigām! Būs jašķiras no institūta. Es tevi brīdināju, maini darba stilu, strada savadak! Neņēmi vera. Nu negāz vainu uz citiem!

Un tad Haritonovs, raudzīdamies sāņus, bija pateicis:

— Kurš gan no mums nav grēcīgs? Katram atradīsies kaut kas, ko negribas atcerēties. Tad arī nevajag atcerēties un rakt otram bedri.

Tas arī bija viss. Tikai uz mirkli Haritonovs uzmeta skatienu viņam, lai pārliecinātos, vai ticis pareizi saprasts. Pēc tam sikak runāja par vakarējo sapulci institūtā, par atlaišanu un par iespējamo jauno darbu. Haritonovs pat drusku nožēloja grēkus: esot šāvis par strīpu, pieļāvis kļūdas… Taču šie itin kā neviļus izmestie vārdi un zaglīgais skatiens aplēja Maslovu kā ar aukstu ūdeni un nodiktēja lēmumu.

Toreiz tās bija izmisīgu bēdu un baiļu dienas. Viņš vēl cerēja, ka notiks brīnums, Toņu atsvabinās, bet vienlaikus jau saprata, cik mazas izredzes. Ari viņu pašu jau saka turēt aizdomās, nopratināja dažus viņa draugus, — kādas bijušas Maslovam attiecības ar nule atmaskoto Mitinu? Viens otrs pēc tam zem četrām acim brīdināja, citi bailīgi izvairijas… •

Ar Haritonovu viņi toreiz satikas sēdē. Haritonovs ar acīm norādīja uz durvīm un pats izgaja ara. Viņi sastapās tualetes istabā un klusēdami sāka mazgāt rokas katrs virs savas izlietnes. Raudzīdamies uz durvīm, — vai kads nenāk, — Haritonovs čukstošā balsī, ko vēl apslāpēja ūdens burbuļošana, pastāstīja, ka viņu pratinājuši un ka viņš smaidīdams atbildējis, ka Mitina bijusi jauka, temperamentīga sieviete, — un kurš vīrietis gan atsacītos no nelielas dēkas? Varbūt kaut kas līdzīgs ari bijis, bet nekas vairak. Maslovu viņš pazīstot ka krietnu ģimenes galvu.

Atmiņā bija palikusi ūdens burzguļošana un kāda dezinfekcijas līdzekļa nomācošā smaka, un saraustītais stāstījums ar nelieligo smīniņu, un mokoša vēlēšanās skaļi iekliegties, zvelt šim nekaunīgajam, smīnīgajam ģīmim… un'ka neko tādu neizdarīja, savaldījās, klusēja.

«Fedja, ņem vēl vērā,» Haritonovs toreiz turpināja, «man prasīja, vai taisnība, ka viņa bieži nākusi uz institutu un rakņajusies pa slepenajiem projektiem. Un vai tu par to zinājis vai arī tapat interesējies… Pats saproti. Toņu vairs glābt nevar, un es apgalvoju, ka tā bija. Bet tevi izpestīju: sacīju, nē, nekad. Teicu, ka nemaz neinteresējies par slepena rakstura projektiem. Ja tevi izsauc, saki to pašu.

Haritonovs toreiz izgāja pirmais, bet viņš ieslēdzās vienā no kabīnēm un ilgi stavēja, smacēja šausmas un kauns, un pēkšņi uznāca vēmiens, varbūt no dezinfekcijas smakas, bet varbūt no bezcerīgā riebuma pret sevi pašu. Pēc tam atminējās, ka sēde vel aizvien turpinās, ka viņa prombūtni var ļauni iztulkot un steidzīgi devās atpakaļ…

«Lielas iespējas!» — kur gan radies šis nelietigais jēdziens? Ja kāds būtu teicis, ka Maslovs pats kādreiz izmantos šīs «lielas iespējas», viņš iespļautu tam seja! Bet tad piecdesmit otraja viņu sāka nest uz priekšu panākumu vilnis: pēc ilgu gadu necila darba Maslovu pēkšņi bija pamanījuši, novērtējuši viņa prātu, spējas, viņa gatavību strādāt no sirds… Bērijas rokaspuišu safabricēta «lieta» nopļāva iepriekšējo vadību, bija vajadzīgi jauni kadri. «Ir kads pieredzējis, saprātīgs darbinieks Maslovs Fjodors Grigorjevičs. Tīru pagātni, veca vadība turēja viņu ēnā .. .»

Izšķirošā saruna nebija gara. Biogrāfija. Darba pieredze. Kādas jūsu domas par bijušo vadību? Vai pamanījāt, ka ta centās stāties pretim valsts vadībai un pat .. . Josifam Visarionovičam? Ļoti labi, ka esat pamanījis. Nu zināms, uzreiz aptvert to nepratāt, tas jau dabiski. Bet tagad, Fjodor Grigorjevič, pamēģiniet mājās lēni un bez steigas uzrakstīt savus novērojumus un secinājumus. Ar to jūs palīdzēsiet izmeklētājiem. Uz drīzu redzēšanos, mums kaut kas labs padoma attiecībā uz jums…

Kādēļ, kādēļ viņš toreiz uzrakstīja šo briesmīgo liecību? Kas vadīja viņa nepacietīgo spalvu? Ar avīzi apklājis aprakstītas lapas, viņš saērcināts aizraidīja ziņkārīgo sievu uz otru istabu, lai netraucējot, jāgatavo referāts. Viņš rakstīja, bet sirdī kaut kas kremta un kremta. Tolaik notiekošais likās mūžīgs, nesagraujams, viņa bijušais priekšnieks arī bez viņa liecībām tik un tā lemts boja ejai…

Nu, bet, ja bija uzrakstījis un nodevis, kadeļ gan vajadzēja melnrakstu paradīt Haritonovam? Tam fieši tad bija gadījušās lielas nepatikšanas un bija vienvakar ieskrējis pēc padoma. Sieva apsēdināja ciemiņu pie vakariņu galda, uzlika dzēriena karafi. Pēc pāris glāzītēm Maslovam uznāca vaļsirdības plūdi, kārojas dzirdēt piekrišanu … Un Haritonovs piekrita. Šķita, ka tieši viņš toreiz teica šos vārdus — «lielas iespējas».

«Zini, Fedja, arī man ir šādi tādi materiāli un vēl spēcīgāki!» sacīja Haritonovs un saka klat vaļā … Nez cik tur bija taisnības, cik izdomu, taču ari izdomas nerodas veltīgi, un ticamu faktu var grozīt un tulkot pēc sirds patikšanas.

Vai toreiz arī Haritonovs izklāstīja uz papīra savus «materiālus»? Katra ziņa neplātījās gan ar tiem dzērumā uzticības uzplūdos. Tikai palūdza.

«Ja tu, Fedja, vari, pasaki, ka es dalījos ar tevi novērojumos un vaicāju, vai tie ir vajadzīgi.»

Un Maslovs pateica, bet par tālāko neinteresējās. Panākumu vilnis viņu šūpoja arvien augstāk un augstāk. Nule pat Haritonovs viņu nesauca vairs par Fedju, bet par Fjodoru Grigorjeviču un kautrējās tāpat vien apciemot mājās. Tomēr Haritonovam bija tiesības pasacīt zīmīgos \uc1ārdus: «Katram atradīsies kas tāds, ko negribas atcerēties .. .» Un patlaban ir tāda sajuta, ka uzgāzts virsū ķipis verdoša ūdens …

— Fjodor Grigorjevič, ņemiet klausuli.

Viņš paņēma klausuli un, kā paradis, valdonīgi sacīja:

— Vai Haritonova pārcelšanu saskaņojāt? Ne, nekas neliek grozīts. Bet institūta noskaņojums sakveldēts, tur visādi iesniegumi un sūdzības, visvisādi apgalvojumi. Tad ta — laidiet Haritonovu atvaļinājumā. Kamēr viņš pavajāsies saulītē, gan viss nomierināsies. *

Nolicis klausuli, Maslovs atbalstījās ar plaukstām uz galda un nokāra galvu tik zemu, ka sirmās matu šķipsnas pārkrita par acīm. Kāda sen zaudēta spēja — rīkoties citādi, skaidri un tieši — ietrīsējās viņā līdz ar satrauktajam atmiņām par Toņu… Varētu taču ari citādi rīkot ies! Mācētu arī citādi! Bet nē… Vairs nevar pārveidot raksturu. Tas butu pārlieku grūti …

Viņš noskurinājās, sasukāja matus un piespieda zvana podziņu, — vai vel kāds gaida?

Iznākusi no Maslova kabineta, Ludmila turpat no uzgaidāmās istabas piezvanīja uz institūtu, lai brīdinātu profesoru Tufalovu. Kamēr instituta komutatora telefoniste savienoja ar laboratoriju, kur neviens nekad nesteidzās pie aparāta, Ludmila pēkšņi satrūkās: un ja nu Tu-falovs atsakās? «Zinātnieks — un piepeši administratīvā postenī?» viņš var sacīt. «Paldies, negribētos gan. Un jūs jau zināt, nekāds vadītājs no manis neiznāks.»

Ta viņš var sacīt. Bet vai tad organizatoriskās spējas šoreiz tik nozīmīgas? Tufalovs ir zinātnieku autoritāte. I.ai viņš tikai ir institūta priekšgalā, neviens no viņa vairāk neko neprasīs. Organizatoriska darba smagumu paveiks Lukovs. IJn visi labprāt palīdzēs, ja vadītājs būs darba entuziasts, tik bezgala jauks cilvēks, kaut gan vienlaikus ar saviem trūkumiem!

Ludmila viņu cienīja, mīlēja un tomēr lāgā nesaprata. Viņš bija maza auguma, kalsnējs, ironisks, ļoti laipns pret visiem, sākot no sarga līdz Haritonovam. Tufalovs spēja but tik ļoti dažāds. Itin ka divi cilvēki bntu apvienoti. Sava laboratorijā viņš bija vienkāršs, neatlaidīgs un jautrs. Ierēdnieciskām dvēselēm par lielu sašutumu pretim ieejas durvīm bija piestiprinājis plakātu: «Zinātne ir ka prasīga mīļākā, vai nu atdod tai sevi visu, vai šķiries no tās.» Tufalova līdzstrādniekus neatkarīgi no vecuma un tituliem saukāja par alu iedzīvotājiem, troglodītiem, otrgadniekiem vai ģēnijiem. Kad tika veikti nozīmīgi mēģinājumi, laboratorija par sarūgtinājumu sardzei strādāja augu nakti, turklāt dziedāja dziesmas noguruma pārmāktās, no tabakas dūmiem piesmakušās balsis. Pēc darba beigšanas dzēra šampanieti, reizēm sardze, padzirdoši korķu paukšķēšanu, nojauta ko nelāgu un atskrēja skatīties. Tufalovam bija likuši manīt, ka šādām izpriecām institūta sienās nav īstā vieta, bet viņš tikai pabrīnījās: «Kādēļ gan ne? Zinātne ir kaut kas priecīgs, radošs darbs un garlaicība ir nesavienojami jēdzieni.»

Bet aiz laboratorijas sienam Tufalovs bija garlaicīgs, kluss un padevīgs. Tik ļoti padevīgs, ka strīdos ar savu skaisto, bet diezgan aprobežoto sievu (par tās prātu Tufalovam jau sen nebija iluziju) viņš aizvien teica: «Tu taču, Oļa, esi gudra sieviete, kādēļ tad . . .» Ar Haritonovu viņš satika samērā labi, pat mazliet iespaidoja to. Bet runāt sapulcēs un vēl jo vairāk iebilst, to Tufalovs neprata. Ja gribēja atbrīvoties no neveiksmīga līdzstrādnieka, viņš rīkojās pamazām un neatlaidīgi un, lai izvairītos no konflikta, centās līdzstrādniekus pārcelt cita darbā, tikai lai alga nebūtu mazāka un lai neciestu patmīlība.

«Ar maigu roku» — šajā padomā Tufalova būtība. Bet vai gan visa? …

Daudzi uzskatīja Tufalovu par bailīgu, par pārāk lielu «līkumotāju». Ari Ludmilai pa brīžam la šķila. Tomēr vai gan viņa spēja aizmirst to briesmīgo sapulci īsi pirms aresta, kad par viņu runaja kaut ko tik neaptveramu, bet Tufalovs, ar roku piesedzis acis, sēdēja un klusēja, pa laikam atņēma roku no acīm, vērīgi paskatījās runātājā un atkal piesedza acis.., taču pēkšņi piecēlās un, turpat stāvēdams, sacīja:

— Par visu, ko šeit inkriminē Karajevai, es neņemos spriest. Bet man ir zināmi Ludmilas Aleksejevnas darbi, un divas reizes esmu ar viņu kopa strādājis projektēšanas grupās. Viņa ir radošs, lietišķs cilvēks un mīl savu darbu. Un man ir tāds uzskats, ka darba izpaužas cilvēka būtība. Ls cienu Karajevu un ticu viņai.

Tufalovs apsēdās, aizsedza acis un vairs nenoņēma roku pat taja brīdī, kad Sobo|evskis apvainoja viņu ka līdzzinātāju, apgalvodams, ka Tufalovam trūkstot modrības.

Par toreizējo drosmīgo rīcību Ludmila piedeva Tufalovam desmitiem citu atgadījumu, kad viņš varēja pateikt izšķirīgu vārdu, bet par labāku uzskatīja klusēšanu. Reiz Tufalovs it ka jokodamies smīnēdams skaidroja( bet acis bija nopietnas, gudras):

— Kaklu jau sen varēju nolauzt, taču cilvēkam dots prāts, lai rīkotos mērķtiecīgi. Zinātnes intereses prasa ne tikai principialitāti, Ludmila Aleksejevna, bet ari piesardzību. Ja neatlaidība, aizstāvot principus, var nodarīt ļaunu gala rezultatam, vai tad nav labak manevrēt un pēc tam panākt savu? …

Tufalovs diezgan veikli manevrēja. Viņu ļoti aizskāra notikums ar profesoru Sludencovu, kurš uz ilgu laiku tika atrauts no darba. Pēc šī notikuma Tufalovs gluži vien-kārsi nevarēja pieļaut, ka Ilaritonovs tomēr iedabū savu «kariatīdi» zinātņu kandidātos. Taču, runājot zinātniskās padomes sēdē, Tufalovs izlikās nezinām, ka Basovu aizstāv Haritonovs, un Tufalovs novirzīja cīņu uz to institūta katedru, kuras vadība izstrādāta disertācija.

— Man kļuvis zināms, ka šī katedra izvirza aspiranta Basova kompilatīvo darbu kā disertāciju zinātniskā grāda iegūšanai. Bet kā tad (a, dārgie kolēģi? Kādēļ tik zemas prasības? Es atzīstu biedra Basova darbīgumu, bet nez vai kads zinātnieks apstrīdēs to bēdigo patiesību, ka viņa darbīgums atnestu cita — nezinātniska lauka daudz vairāk labuma.

«Dārgie kolēģi» visai apmierināti klusībā pasmīnēja, Haritonovs sapūtās, tomēr bēdīgo patiesību apstrīdēt neuzdrošinājās.

Telefoniste sarunājās vēl ar kādu citu, pēc tam pateica, ka profesors Tufalovs klausās.

Uztraukuma stostīdamas, Ludmila paskaidroja, no kurienes zvana un kādēļ profesoram jaierodas rīt no rīta un cik svarīgi, lai viņš apņemtos vadīt institūtu.

Pēc brīža Tufalovs jarttaja:

— Vai tas ir pilnīgi nopietni?

— Jā, ar biedru Maslovu ir saskaņots. Pēdējais vārds sakāms jums.

— Vai Haritonovu padzīs?

— Jā, ja, ja!

Ludmila bija gatavojusies saņemt atbildi, ka profesors labākajā gadījumā gribēs līdz ritam pārdomāt, bet viņš skaļa balsī atstāstīja jaunākās ziņas kādam, kas atradās līdzas; («Haritonovu padzen, mani viņa vietā, nu ko jūs teiksiet?») klausulē kļuva dzirdams jūsmīgs izsauciens (likās, to izkliedz vai divdesmit balsu), pēc tam profesors savā skanīgajā baritonā nodziedaja:

— Toreador, tur tevi mīla gaid …

Maslova sekretārs izbrīnā klausījās, — kaut kur dzied?

— Ceru, ka ari mīla gaidīs! — Ludmila teica.

— Ja neiegūšu mīlestību, tas nozīmē — nepratīšu paveikt ko gribu, — Tufalovs nopietni sacīja, — taču man piepeši iekārojās daudz ko paveikt. Ģēniji! — profesors laikam griezās pie saviem puišiem. — Kādai devīzei ja-spārno jaunā direktora centieni? Skaidrībai! — viņš klausulē teica. — Skaidrībai zinātnē un cilvēku attieksmēs! — Šo mazliet retorisko, skaļa, laimīgā balsī pateikto frāzi viņš nobeidza ar negaidītu: — Lai notiek?

— Lai notiek! — atkārtoja Ludmila un smaidot pašķielēja uz sekretāru. — Tātad tieši vienpadsmitos! Neaizmirstiet pilnīgi vienoties par Lukova kandidatūru jūsu vietnieka amatam. Jau saskaņots, bet negribeja galīgi izlemt bez jums.

Un tad iestājās ilgs klusums. Tik ilgs, ka jau šķita: telefoniste bits pārtraukusi sarunu.

— Un mani — bez manis — gribēja? — Tufalovs dusmīgi un pat kaprīzi jautāja. — Tad ņemiet vēra, godajama Ludmila Aleksejevna, par nastu nesēju ēzeli jūs mani neiztaisīsiet. Savu laboratoriju nepametīšu. Rīta darba stundas nemainīšu ne pret kadu direktora amatu. Un vispār administratīvo patosu samazinašu līdz minimumam. Bet, ja man neļaus strādāt, sakšu brēkt uz visiem tāpat… tāpat ka Haritonovs!

Tur laboratorija atkal skanēja līksmi saucieni.

— Klusāk, trogloditi! — Tufalovs viņus apsauca, beigdams sarunu. — Nu paldies, Ludmila Aleksejevna. Jus mani ļoti iepriecinājāt. Ar katru bridi manī mostas vai-rak spara.

Jūtot, kā arī viņā mostas spars, Ludmila ar mcitenīgu vieglumu aiztrauca pa gaiteni un saka jau skriet pa kap-nēm, bet piepeši tikpat nepacietīgi griezās atpakaļ. Tieši pašreiz viņai bija nepieciešams redzēt Artemu.

Artemam Vasiļjevičam Kovrovam nebija mazāk sekretāru kā Maslovam, tomēr lie nebija tik nepieejami, un tālab visi jautajumi te kārtojās vienkāršāk un ātrāk. Ludmilas biedri ne vienreiz vien bija nožēlojuši, ka viņu institūts nav pakļauts Kovrovam. Ari Ludmila to dažkārt nožēloja, tomēr biežāk priecājās, jo ar Kovrovu viņu saistīja pavisam savādākas attieksmes. Ludmila sauca to vienkārši par Artemu, un ari Artems viņu sauca vārdā («Tā esmu pieradis, kad vēl Nikolajs bija dzīvs»). Jau pirmoreiz liekoties, viņi viens otru uzrunāja ar «tu».

«Dārgā Ludmila! Jums raksta Nikolaja frontes biedrs. Mes abi esam kopa no pirmās kara gaitu dienas. Jau toreiz viņš izstāstīja par Jums, un esmu pārliecināts, ka viņš visu saprata pareizi. Man grūti*Jums rakstīt — un vēl uz šo adresi — un pateikt Jums to, kas noticis. Taču lai Jūs kaut nedaudz mierina tas, ka Nikolajs bija varonis un gāja bojā kā varonis — par Dzimteni un par Jums abam ar mazo Taņu, viņš ticēja, ka Jūs atgriezīsieties lada pati gaiša un sapratīga — tie ir viņa vārdi — un briesmīgo kļudu dēļ Jus nebūsiet palikusi savādāka. Tā viņš teica man, un tā droši vien ir patiesība. Bet vēstuli, ko es Jums pārrakstu, lai oriģinālu nodotu, personīgi liekoties, šādu vēstuli spējis uzrakstīt tikai ļoti labs cilvēks. Viņš arī tads bija. Ticu, ka mēs vēl redzēsimies, tad izstāstīšu visu par viņu sīki jo sīki. Pagaidām Jums rakstīšu tik, cik atļaus.

Artems.»

Nikolaja vēstule, rakstīta 1941. gada 23. augustā:

«Mīļo sieviņ un meitiņ, šo vēstuli Jums aizsūtīs, kad manis vairs riebus. Es gribu, lai Jus abas zinātu, ka uz

fronti devos brīvprātīgi un bez šaubīšanās. Un ne mirkli nenožēloju, ka atdošu dzīvību par mūsu Dzimteni un Partiju. Pirms tam daudz ko pārdzīvoju un par daudz ko dusmojos, bet ir kaut kas augstāks par briesmīgajam kļūdām un par to noziedzīgo kļūdu, kura mūs, izšķīra. Taņuk, es veļos, lai Tu zinātu, ka Tava māte ir brīnišķīgs cilvēks — īsta komuniste, un man nav lielākas vēlēšanās, lai Tu, meitiņ, būtu tada pali. Es ticu, un tici Tu ari, ka vēl būs labi. Es neieredzu fašismu un visu, ko tas atnesis sev līdzi gan tieši, gan netieši. Tas jāsadragā, pašlaik nav lielāka uzdevuma. Un es esmu saņēmis šo uzdevumu, tāpat kā visa tauta. Milu Jus līdz pēdējam elpas vilcienam.

Nikolajs.

«. . . 1943. gada 20. septembrī: 2. septembra kaujā Nikolajs krita tuvcīņa, nāve bija acumirklīga. Izpildu viņa pēdējo vēlēšanos. Esmu lepns, ka biju viņa draugs.

Artems.»

Un tā rūgtajās bēdās kā prieka stariņš ienāca Artems. Ludmila baidījās, ka satikšanās ar Artemu bus sāpīga, pēc daudziem gadiem apdzijusī brūce atvērsies. Bet Artems apskāva viņu ka savējo, izvaicāja par Taņu, par dzīvokli, par partijas stāža atjaunošanu, vai institūtā viņai uzticēts īstais darbs, vai pa šiem gadiem zinībās nav radušies robi, un tūlīt sāka palīdzēt. Taču prata to darīt neuzkrītoši, it kā pašu par sevi saprotamu: cilvēks atgriezies, nepieciešams dzīvoklis, ārstēšana, jāsadabū piemērots darbs, kādam viņa jaiepazīstina ar jaunajam problēmām, citādi nemaz nevar but. Artemam palīdzot, viss kārtojās raitak, tomēr galvenokart viņš tūlīt pievērsa Ludmilas domas dzīvei un nākotnei. Un visu, ko stāstīja par Nikolaju, arī stāstīja īpašā skatījumā, saistījumā ar šodienu: Nikolajs sapņojis par to, iecerējis darīt tā, vēlējies to… Mazā

T;u,ia klausījās platām acīm. Un Ludmilas sāpes atkāpās, iedomājoties vien par šo vel neizveidojušos, kamoliņā sa-rāvušos, izmocīto bērnu, ka tas visu uztver, ko domā, vai pratis ar pratu un sirdi uzņemt sevi to, kas tik daudzus gadus gājis sccen.

— Pastāsti vēl kaut ko par nometni! — Artems lūdza, kaut gan zināja, ka Ludmila meitas klātbūtnē izvairās atcerēties apcietinājuma gadus. Taču, ja Artems sēdēja līdzās, atmiņa atsauca nevis pazemojošus atgadījumus, bet lika atcerēties tos, kuri patiešām bija palikuši krietni cilvēki. Un viņu dzives pretrunas… Ka viņi strādaja kara laikā … Ka bēdājās, saņemot vēstis: «Kritusi Smo-ļenska .. . Odesa … Sevastopole … Ļeņingrada blokādes loka .. .» Kaut laistu uz fronti! Ne apvainojumi, ne smagā neizpratne par notiekošo viņos nebija noslāpējusi padomju cilvēku būtību. Vai bija ari savādāki ļaudis? Bija, taču tie klusēja, citādi tos piekautu. Pat kriminālisti… Ludmilas brigādē strādāja kriminālisti, lielākoties zagļi.

Pirms kara tos būtu grūti piespiest strādāt. Bet kara laikā tam paša vienkārši iekārtotajā rūpkombinātā šie puiši rāvās vaiga sviedros!

— Mēs reizēm mēdzam atkārtot vārdus, ka darbs labo cilvēku, — Artems teica. — Manuprāt, ne katrs darbs. Tikai saprātīgs, mērķtiecīgs darbs, vai ne ta?

— Ja. Pec kara daudzi mani puiši it kā «pārdzima», kļuva apzinīgi, ar dziļu riebumu atcerējās savu agrako dzīvi. Turklāt viņi kara laikā bija ieguvuši specialitāti.

— Interesanti būtu zināt, ko viņi tagad dara? Tu nesaraksties ne ar vienu?

— Ar zagļiem, vai? — Taņa neapmierināta iesaucās; viņa centās, lai māte uz visiem laikiem no atmiņas izsvītrotu tos gadus, bet nu tai prasa, lai sarakstās ar zagļiem!

— Ar bijušajiem zagļiem, — Artems pārlaboja. — Un kādēļ gan ne? Gadās starp viņiem jauki cilvēki. Pie mums bataljonā bija viens agrākais bandīts, atsūtīts no soda bataljona. Viņa sagūstītais ienaidnieks, ka vēlāk atklajās, bijis kads bokseris no Hamburgas, cīnījušies ne pa jokam, abi bijuši vienos zilumos! Saņemot ordeni, mūsu varonis pasmējās: «Pirmo reizi pēc sirds patikas likumīgi izkāvos un vēl apbalvo!» Kad viņš gaja boja, es gandrīz skaļi raudaju, tik lielisks puisis — un tikko sācis saprast dzīves augšupeju.

Artemam patikās runāties ar Taņu, — vai varbūt viņš uzskatīja to par savu pienākumu? Iespējams, tomēr Ludmila redzēja, ka Artems to dara labprāt. Ludmila centās meitas raksturu atmaidzināt, novērst visu ļauno no viņas, atvairīt grūtības. Bet Artems runāja ar Taņu ka ar pieaugušu, bez kautrēšanās lika viņai tikties aci pret aci gan ar ļaunumu, gan grūtībām, lai iepazīst, saprot, mūsu laikmetā ļaunuma vēl atliku likām, jāatrota piedurknes, nevis japiemiedz acis. Optimisms aiz neziņas ir lēta manta, jaiemācas būt optimistam, zinot un saprotot, ka vieglu ceļu nav.

— Vai visādā ziņā jābūt optimistam? — Taņa kādreiz vaicāja.

— Vēlams, jo optimists ir gudrāks par pesimistu, — jautri atbildēja Artems. — Pesimismu var salidzinat ar bojātu redzi, dažus tuvos priekšmetus var saskatīt, pārējais tinas migla. Bet optimisms ir normāla redze gan tuvuma, gan tālumā.

Kopš tā laika, kad Artemu izvirzīja apgabala vadībā, viņš Ludmilas majā ciemojās retāk, jo bija pārāk aizņemts. Taču tas, ka tieši Artems kļuvis par partijas darbinieku, bija Ludmilas tagadējas dzīves svarīgs patiesības apliecinājums.

Ludmila sastapa Artemu velkam mēteli mugurā, viņš gatavojas kaut kur braukt. Artems nopriecājas, palūkojās pulkstenī, ievaidējās, iebīdīja Ludmilu vienā no lielajiem klubkrēsliem, pats jāteniski apsēdās uz cita krēsla viņai iepretim, uzlicis elkoņus uz krēsla atzveltnes.

— Tātad jaunā partijas darbiniece? Ļoti saprātīgi! Sākumam, ja tev noder, paklausies, ko esmu secinājis no savas pieredzes. Galvenais — esi vienmēr kopā ar pārējiem, visu dari viņu laba, ar viņu palīdzību, tad būs gan sekmes, gan autorilate. Bet tagad — kadas briesmas draud? Pali lielākā — kļūt par ierēdni, atnākt uz partijas komiteju vai apgabala komiteju ka uz piespiedu darbu, pienākumā dēļ sēdēt prezidijā un justies ka virsdiriģentam. Nekas ļaunaks nevar but. Mums ir liela vara, gan tautas uzticības spēks, gan tas, ka esam vadošā partija. Un tad var rasties kārdinājums uzskatīt sevi par «visuvarenu», kas visu zina, pats var lemt, citus rnācit, par citiem labāk novērtēt. Ja tada nelaime atgadas ar partijas darbinieku, tad viņš apspriešanos ar tautu un mācīšanos no tautas aizstāj ar direktīvām. Klausies, Ludmila, lai tas nekad nenoliek ne ar mani, ne ar tevi!

Ludmila izstāstīja pēdējo dienu notikumus, no jauna tos pārdzīvodama, jo Artems prata kļausities, viņa uzmanīgajā seja atspoguļojās dzirdētā iespaidi un nupat radušas acumirklīgās domas.

— Pāraudzināt? Tas ir vajadzīgs! — Artems iesaucās, kad viņa atkārtoja Maslova vārdus. — Tikai kuru pāraudzināt un kada veidā?

— Būs gruti? — Bez kavēšanās viņš atsaucās Maslova izteiktajai spivajai piezīmei par Soboļevski. — Protams, nebūs viegli. Bet veikt to aso pagriezienu, ko partija veica kopš piecdesmit trešā līdz piecdesmit sestajam gadam, bija daudz grūtāk. Un paveica taču! Vai tad tagad jābaidas? Skaidrība zinātnē un cilvēku attieksmēs, — Artems domīgi atkartoja Tufalova vārdus. — Ja Tufalovs bija tik priecīgs, tad saproti, cik ilgi viņš gaidījis iespēju visu sākt pa jaunam. Tufalovs personīgi ar direktora amatu neiegūs neko citu kā milzum daudz rūpju! … Un tu, jaunā sekretāre, ka tu izproti savu uzdevumu? Kā palīdzēsi pa-nakt šo skaidrību?

— Es to saucu par godīgumu. Godīgums plānos un pētījumos. Talantīgu cilvēku izvirzīšanā. Cīnīšanās pret šķietamību, par to, lai īstais tiktu veikts radoši. Vai ne ta? — Ludmila nogurusi pasmaidīja. — Neprotu dot konkrētāku atbildi. Bez tam neiziet un neiziet no prāta saruna ar Maslovu. Esmu priecīga par viņa nostāju. Biju jau gatavojusies cīniņam.

— Vai tev iepatikas Maslovs?

— Pagaisuši tie iebildumi, kas bija agrāk.

Arterns piegaja pie galda, aizsmēķēja un sāka skraidīt pa istabu, tieši skraidīt, tik straujš viņš bija kustības, kaut gan kļuva jau smagnējs.

— Tu runāji par šķietamību. Ļoti pareizi pateikts! Mums vēl joprojām ir ārkārtīgi daudz parades rakstura un ārišķību. Kaut vai šī mēbele un grandiozais galds! — viņš ar duri iebukņīja vienam nepakustināmam krēslam un aizgriezās no rakstāmgalda. — Kadeļ tas vajadzīgs? Soliduma dēļ, lai jau pie durvīm apmeklētāji nodreb goddevība! Vēl ļaunāka ir uzvedības šķietamība. Kad cilvēks cenšas nebūt pats, bet izlikties tāds, kādam pienāktos būt pēc amata.

— Par ko tu runā?

— Par ko? — Artems iesmējās un izvilka Ludmilu no klubkrēsla, jo pašai būtu griiti arā tikt. — Pieņem, ka runāju teorētiski. Par parādību kā tadu … Bet, ja gribi patiesību zināt, tad par Maslovu. Konkrēti par Maslovu! Vēstures plāksnē viņš ir jau nelaiķis, bet pamēģini pārspēt viņu, kad ir mobilizējis visas spējas izlikties tadam, kādam jābūt! Taču ta jau ir garāka saruna. Nu skrienam, man draud katastrofala nokavēšanās rūpnīcā. Ja atļausi, pieskriešu pie jums rit, nē, sestdien. Varēsim mierīgi aprunāties. Lai Taņuks atkal parada savu cepējas māku, tikai lai nepiededzina.

Ludmila Jāva Arkādijam steigties uz mašīnu, bet pati lēni saka iet caur dārzu, no kura dvesa novakara dzed-rums un valgme kopš nesenās aplaistīšanas. Pēc spriegam, garam dienām šeit bija bezgala mierīgi.

— Ludmila Aleksejevna! Ļudočka!

Kāds skrēja viņai pakaļ, mētadams tukšu portfeli, jautras rokas svaidītais portfelis vilka gaisā lokus. Balss pazīstama, bet jau piemirsta. Apaļīgs augums ar paprāvu vēderiņu, pazīstama, bet piebildusi un jau grumbu skarta priecīga seja …

— Vai vecos draugus vairs neatceries?

Viņš paņēma Ludmilu zem rokas. Šis cilvēks bija kā pats laipnības iemiesojums. Liekas, viņš no sirds priecājās par sastapšanos?

Kur tie gadi, kad viņi strādāja kopā, kad viņš bija ikvienu viesibu tamada. Visi toreiz viņu sauca par Bor-jeņku. Ari disertāciju viņš aizstāvēja, ka nebija ko redzet, pats smēja: «Lai arī zinātniski nav nekada spoža, tomēr līmenī, vai ne?» Un visi saprata, ka Borjeņkas kvēlākā vēlēšanās ir kļūt par zinātņu kandidātu, turklāt viņam izredzes pāriet uz jauno rūpniecības zinātniskas pētniecības institūtu, alga attiecīgi proporcionālā titulam. Bor-jeņka to pacietīgi skaidroja ikvienam komisijas loceklim, un gandrīz visi nobalsoja «par».

. . . trīsdesmit septītais gads. Valda un rīkojas Sobo-ļevskis, drebina sapulcēs visus pa labi un pa kreisi. Pirms vēlēšanu atskaites sapulces Borjeņka bija pavadījis So-boļevski uz māju, pa ceļam Borjeņku esot pārņēmis sašutums: dzenas pēc varas, nelietis tāds. Taču sapulcē

Borjeņka pēkšņi izvirzīja Soboļevska kandidatūru un raksturoja viņu kā aktīvu, stingru, modrīgu… Vēlāk paskaidroja: «Man teica, lai nosaucot Soboļevska vārdu, atteikt bija neērti.»

Drīz notika briesmīgā sapulce, kurā izlēma Karajevas likteni… Kad Tufalovs viņu aizstāvēja, Borjeņka iepriecināts māja ar galvu, pat ne visai skaļi iesaukdamies: «Pareizi!» Bet, kad uzbruka arī Tufalovam, Borjeņka pēkšņi pieteicās runāt un ar viņam raksturīgo sirsnīgu vaļsirdību ņēmās klāstīt, cik grūti izšķirt, arī viņš vienmēr uzticējies Karajevai, tomēr sapratis, ka trūcis modrības, tas esot jasaprot ari augsti godājamam biedram Tufalovam… Kad Ludmila satriekta gaja mājās, Borjeņka viņu pa-naca, cieši saņēma aiz elkoņa un strauji nobēra: «Turies, Ļudočka, tas nav nopietni ņemams, tevi taču reabilitēs!» — un nozuda tumsā …

Ludmila patlaban to visu sīki neatcerējās, tomēr sen nogulsnējušies iespaidi uzausa atmiņā, un viņa teica:

— Vai Borjeņka? Nu sveiks, sveiks!

Un Ludmila paskatījās uz tukšo portfeli, kas jautri šūpojās viņa rokas.

— Vai portfelis cienīguma dēļ?

— Kā ta savādāk? Protams! Es taču tagad ne pa jokam — pārvaldē! — Borjeņka pastāstīja, kādā nodaļa, kāds amats un kada alga — ļoti pieklājīgā. — Neskaitot prēmijas. Tā nekas, vai ne?

— Nav slikti. Ka klajas Bellai?

Viņa daiļās sievas vārds iznira no atmiņas kopā ar Borjeņku, pirms desmit minūtēm Ludmila neparko nebūtu to atcerējusies.

— Labi klājas, — Borjeņka braši atbildēja un iesmējās.

— Tas ir — droši vien labi, precīzi nezinu. Mēs taču jau sen šķīrušies.

— Un atk;il esi precējies?

— Biju. Es, tu jau zini, esmu tāds… — Borjeņka saspieda Ludmilas elkoni un ielūkojas viņai seja. — Ko tu tik bēdīga? Es tā nopriecājos par tevi! Mēs taču vienmēr esam bijuši labi draugi, vai ne?

Viņš, šķiet, patiešam neko sliktu neatcerējās. Atmiņa caura ka siets? Vai varbūt sirdsapziņa?

— Paklau, Ļudočka, kas isti ir Uaritonovs?

— Manuprāt, tu viņu ļoti labi pats atceries. Gan viņu, gan Soboļevski. Jūs taču vienreiz uzstājāties «kopēja frontē».

— Nu, ko tu runā? Gluži vienkārši bija tādi apstak-liši … Tas nav par pilnu ņemams.

Sirdsapziņa ka caurs siets… ar tādu droši vien nekādos «apstāklišos» nav giuti?

— Uaritonovs toreiz bija, nu kā tev to paskaidrot . .. bija līdzīgs taurenim kūniņa… vēl neizšķilies karjerists. Bet starp potenciālo karjeristu un īstu karjeristu ir liela starpība. Vieni pēdējie draņķi, bet citi ar laiku kļūst kārtīgi cilvēki. Un kads ir Uaritonovs? Kas tur pie jums notika?

— Daudz kas notika, bet runāt par to negribas. Vārdu sakot, pēdējais draņķis. Un kadeļ viņš tev vajadzīgs?

Borjeņka iesvilpās:

— Nu, nu! Mums viņu, saproties, grib iecelt par pārvaldes priekšnieku. Es pat nopriecājos — kā nekā pazīstams!

— Kas teica, ka viņu liks par priekšnieku?

— Pie mums to visi zina. Mūsējais pagaidu vietas izpildītājs pusdienlaika atbrauca, stastija — esot iepazinies, liekoties kārtīgs un laipns onkulis. Vai nopietnība ir draņķis?

— Nopietnibā, — vēl joprojām šaubīdamās par dzirdēto,

Ludmila ne sevišķi pārliecinoši atbildēja. — Nezin vai viņu apstiprinās. Kad ziņos Maslovam .. .

— Hē, liē? Maslovs jau pats viņu rekomendējis! Veci drauģeļi, — vai esi aizmirsusi?

Ta runādami, viņi iznāca no dārza uz saules sakveldētas ielas. Varbūt arī tādēļ Ludmilai kļuva nelabi un viņa nespēja turpināt sarunu, kakla kaut kas kapa uz augšu.

— Nāk mans autobuss. Paliec sveiks!

— Kur ta steidzies!… Pat lāga neaprunājāmies!…

— Citreiz.

Smagiem soļiem Ludmila iekāpa autobusā, smagi nolai-das brīvā vietā pie atvērta loga. No pretimtraucošā vēja kļuva vieglāk. Nepieciešama skaidrība, domu un rīcības skaidrība. Talab kaut uz īsu brīdi jāatpūšas, nedomāt, nedomāt…

Gar Ludmilas māju šurp un turp staigāja garais Saša Lukovs. Aleksandrs Stepanovičs Lukovs — gandrīz «jaunizceptais» direktora vietnieks. Iztālēm bija sevišķi mānāms, ka viņš, kautrēdamies sava gara auguma, vecīgi saliec muguru. Bet seja viņam jauneklīga, spirgta, mati īsi apcirpti, gaiši.

— Mīņājos te gar jusu māju kā iemilejies, — steigdamies Ludmilai pretim, sauca Saša. — Man tādi jaunumi, ka nevarēju rimties mājās! Taņa mani dzīšus izdzina ara, es visu saprotu, Ludmila Aleksejevna, tūlīt iešu prom, bet man ļoti nepieciešams …

Sašam jau bija pāri trīsdesinitiem, taču kopā ar Ludmilu viņš jutās kā absolvents, kurš viņas laboratorijā uzsācis nopietnu darbu un kuru viņa iemācījusi strādāt un patstāvīgi domāt.

— Vispirms sakiet — vai esat apmierināta? Tā taču uzvara?…

Ludmila ar grūtībām atbrīvojās no tā domu haosa, ko

bija radījušas Borjeņkas ziņas. Ko tur daudz, viņa taču bija panākusi lielas pārmaiņas institūtā, vai gan tas nebija galvenais?

— Uzvara, Saša! Pilnīga uzvara! — Ludmila saņēma viņu aiz piedurknes. — Iesim, kopa ar mani nav ko baidīties! Un kas tev par steigu?

Iedams pa kāpnēm augšup un negribot palēninādams soli, Saša aizgūtnēm stāstīja: Tufalovs licis līdz rītrītam deviņiem uzrakstīt, kas darāms, lai būtu īsts institūts, nevis… nu profesors vēl piebildis kādu vārdu. Jo vairak tādē|, ka rīt lemšot par vietnieku un viņš, ja viņu iecelšot, negribot «pirkt sivēnu maisa», kļūdīties neesot laika.

Ludmila izbrīnā apstajas, — vai Tufalovs tā būtu sacījis?

— Tieši tā. Pasauca pie sevis un stādījās priekšā: «Pa-gaidam esmu ka viltvārdis vai līgava precību gados,» — un lika man līdz rītam uzrakstīt savus ierosinājumus un prasības, jo būšot pie Maslova un pirms iecelšanas gribot ko izspiest, vajagot iet ar maksimālo programmu, citādi neesot vērts piekrist.

Te tev nu bija Tufalovs! Pagrieziens un cilvēkā atklajas jaunas rezerves!

— Un tu baidijies būt nepietiekami gudrs sivēns? Ej vien, nebaidies!

Taņa izskrēja pretim gaitenī, uzmeta Lukovam niknu skatienu, novilka mātei meteli un nolika pie kājām istabas kurpes.

— Uzvelc un nāc pusdienās! Vai tev… viss labi?

Taņa ielūkojas mātes seja, — vai patiešam labi?

— Lieliski. Tikai ēst gribas un esmu mazliet nogurusi.

— Es varu iedomāties, cik «mazliet», ja pati atzīsties.

Taņa skraidīja no virtuves uz istabu, viņa bija strauja,

staltu gaitu, žiglām rokam un kajam. Sāka šķindēt kastroļu vaki, uz galda tika nolikti šķīvji trešajai personai.

— Sēdieties, Saša, ja reiz esat savu panācis. Pacienāšu jūs, lai notiek.

Matu sprogas segtā platā, pelēkā acs vairs nešķīla dusmīgas ugunis, bet smiekliņu.

Ludmila tīksmi atlaidās atzveltnes krēslā (meita bija izkārtojusi, lai mātei butu ērtāka sēdēšana) un aizkustināta vēroja Taņu. Ludmila vel nespēja pierast pie šīs laimes un pastāvīgajām bažām par meitu, tā bija necerēta davana un tādēļ bezgala darga. Ludmila bija baidījusies, ka pārnāks majas kā veca sieva, meita bus jau liela, atsvešinājusies, ka viņa ieies mājas nevis ka saimniece, likumīgi pārkāpdama dzimtās mājas slieksni, bet kā līdzcietību meklējoša, dzīves salauzta ceļiniece… Kad Ludmila iegāja svešajā dzīvoklī, kur mitinājās mazā Taņa, un atrada dzīvē daudz cietušu spurainu zvēriņu, viņa no pirmās dienas sāka sildīt šo tuvo cilvēciņu, kas liecās pie viņas, kā slīcējs liecas uz krastmalu. Grūtības sakas vēlāk, Taņa atteicas mācīties un aizgāja strādāt par ielu elektrotīkla montieri, viņa strauji un neprātīgi ķērās pie jebkura darba: namu pārvaldēs, privātos dzīvokļos, pat baznīcā, lai tikai nopelnītu, lai tikai atrak atrak sagadatu mātei uzturu, apģērbu, atpūtu, lai varētu nopirkt nepieciešamās mēbeles un traukus viņu jaunajam dzīvoklītim. Taņa negribēja gaidīt, nicināja vilcināšanos, centās visu sasteigt. Taņa bija ļoti vaja, apnēsātā virsvalkā, nošķiebtās kurpītēs viņa skrēja no vienas darba vietas uz citu, bet mājas baras uz māti: «Tu neko nedrīksti mazgāt! Nedrīksti tnaz-gat grīdu! Es tev teicu — atpūties!» Arterns deva padomu: «Lai meitene skrien un strada, ta būs labāk!» Un Taņa kļuva mazliet jautraka, taču neticība, vairīšanās no tā, kas bija un palika svētākais viņas mātei, — ka lai ar to samierinās?… Vai nu Taņa saprata, ka apbēdina mati, vai ari pamazām apvainojums vai rūgtums pagaisa, taču pamazām viņa kļuva savādaka, vairs nespurojās kā ežulēns.

Strādadama par montieri, Taņa iestājās Elektrotehniskā tehnikuma vakara nodaļā, jau bija trešajā kursa, tomēr majas, lapat ka agrak, rūpējās par mati, neko tai neļava darīt saimniecība un katrs mātes darba sīkums viņu interesēja, bet par cīņu pret Haritonovu zinaja visu, it ka pati strādātu institūtā. Drīz ar Taņu sāka draudzēties Miša Zuravļevs no Ludmilas laboratorijas, viņas asistents. Miša bija labs, centīgs puisis, iemīlējies līdz ausīm. Vienu bridi jau likās: nupat, nupat iznāks pāris. Un laiks ari butu! Un tomēr ne — Taņas dzīve kaut kā neveidojās. Kadeļ gan? Labak nevaicāt, apvainosies. — ak esmu tev apnikusi? Gribi aizdabūt mani pie vīra? Un acis asaras. Ta šķiet, ka Taņa ir stipra, un tomēr kaut kas aizlauzts dvēselē, tādēļ vienmēr jabaiļojas par viņu.

Tādu saskatīja Ludmila savu Taņuku. Taču Saša Lu-kovs redzēja veselīgu meiteni ar despotisku raksturu, ļoti izmanīgu, kura stingri stāv uz savam ātrajām (un jaai-zīst — ļoti skaistajām!) kājām, ar ne visai maigām, bet darbīgam rokam, kuram viss šķirtin šķiras. Raudzities uz šo meiteni patikami, acis nevar novērst, bet appreci vien tādu, būsi kā likts zem tupeles, i noķepurojies pretim. Bet Miša Zuravļevs to vien tīko ka šo laimi. Taņa visādi atru-nājas, kaut gan nebija nekada jauna, jau pilni divdesmit seši. Laikam Ludmila Aleksejevna viņu pārlieku izlutinājusi, ļāvusi parak lielu brivibu . ..

Taņa teciņiem nesa ēdienu un tā vien ausījās, lai neko nepalaistu garām. Viņas seja strauji mainījās dusmu, sajūsmas, neizpratnes un pārdomu izteiksme, tas brīžiem parsteidza mati, jo Taņa daudz ko uztvēra pavisam sa-vadak nekā Ludmila, priecājās un skuma par ko citu, Taņas pieredze un uztvere bija savādaka, kā gan izprast, ka izdibināt šo meklējošo, jautājošo, visu pēc sava prata vērtējošo jauno meiteni?

Kad Ludmila beidza atstāstīt galveno, viņa brīdi sastomījās, noklusējot Boreņkas atklājumu. Varbūt vel pārbaudīt? Taču ne, jaunākās ziņas, acīm redzot, ir pareizās, tomēr tik ļoti negribas par to runāt. Abi bija priecīgi, ka Maslovs runājis tā, kā jārunā labam un godīgam vadītajam. Bet varbūt viņš nav tāds, tikai izliekas?… Būtu sāpīgi. Bet uz ka pleciem lai viņa savu darbu noveļ? «Ja neveiksies labi, nevairīšos no atbildības.»

— …saimnieciskajam aprēķinam un plānu izpildei nepieciešamas drošas perspektīvas. Bez birokrātisma! — Saša Lukovs bija aizrāvies stāstījumā. (Domas iegrimusi, Ludmila nedzirdēja teikuma sākumu.) — Lai arī jaunās tēmas vēl nav iekļautas petniecibas plānā, lai arī tas tik drīz vēl nekļūs rentablas.

— Zinātne citādi arī nevar attīstīties, — Taņa iejaucās valoda; bez šaubām, visu laiku bija uzmanīgi klausījusies.

— Ludmila Alcksejevna, ja papēta dziļāk, daudz ko varam organizēt racionālāk. Sākumā izvēlēties vienu lielu laboratoriju, vispusīgi izanalizēt un pēc tam apspriest un secināt. Sie secinājumi noderēs visiem. Vai nav saprātīgi?

— Pat ļoti.

— Un vel kas — jāaudzina cilvēki. Un ari visa apkārtne, ja ta varētu sacīt. Attīrīt visus uzslāņojumus: vienaldzību, verdzisku pakļaušanos, ārišķību un šo nelietīgo mietpilsonisko psiholoģiju — «ne mana cūka, ne mana druva» .. .

Taņa šos vārdus uztvēra ar dīvainu dedzību un iesaucās:

— Bailīgumu! Bailīgumu sabiedriskos un zinātniskos jautājumos!

Abi paraudzījās vaicājošiem skatieniem, bet Taņa pietrūkās kājās, sāka novākt galdu (trauki vien šķindēja) un, jau pie durvīm stāvēdama, vēl piebilda:

— To visu vēl vajag tīrīt un partīrīt.

Taņa aizgāja, tomēr virtuves durvis neaizvēra un traukus mazgāt nesāka.

— Jā, ;iri bailīgumu! — Saša piekrita. — Starp citu, tas, ka mēs cīnījāmies pret liaritonovismu un uzvarējām,

— tā ir labaka audzināšana! Atcerieties, Ludmila Alekse-jevna, sākumā mēs bijām gandrīz vieni, bet vakar kopā ar mums jau vairākums. Ja audzina, tad tikai ar patiesīgumu un taisnīgumu! Un lai cilvēki būtu pārliecināti, ka viņu iniciatīva nepieciešama, ka neviens uz viņiem haritonoviski neuzkliegs: «Strādājiet savu darbu, pagai-dam direktors esmu es, nevis jūs!» Mūsu uzdevums pavērt ce|u jebkurai iniciatīvai, jo cilvēki taču domā! Daudz ko pamana, varētu palīdzēt ar padomiem un palīdzīgu roku! Audzināšanas darbs ir viens no galvenajiem uzdevumiem, vadošam darbiniekam tas pēc iespējas labak jāorganizē… Nu, kā, Ludmila Aleksejevna, vai št doma pareiza?

— Pareiza! Ak, sivēns no maisa jau ārā gan! Ej un uzraksti Tufalovam/pašu nozīmīgāko, vienā vakarā visus sīkumus nevar pārredzēt.

Priekšnamā ieskanējās tālrunis. Taņa izskrēja un aizvēra durvis. Lukovs turpinaja iepriekšejo sarunu, bet Ludmila klausījās tikai pa ausu galam, caur durvīm viņa sadzirdēja Taņas klusināto balsi.

— Nē. Nevaru, tikko pārnāca māmiņa. Protams, zinu! Taču tu apgalvoji: «Neko jau nepanāks!» — Un pēc laba brīža — atra, klusa atbilde (to nevarēja saklausīt), tad atkal klusums un daži skaļi vārdi: «Es tieši to gribu!» Atkal ilgs, smags klusums, un pavisam citāda, svešādā balsī: «Tas man ir ļoti nopietni. Ļoti!»

— Piedodiet par traucējumu, jums jāatpūšas, — Saša piecēlās un brītiņu vel mīņājās uz vietas, jo prom iet negribējās. — Ka jums liekas, vai es likšu gala? Tā taču nekaunība no manas puses — piekrist?

Priekšnamā klusums. Telefona saruna laikam beigusies, taču Taņa istaba vel nenāca. Kādēļ?

— Gan visu paveiksiet, ja apspriedīsieties ar pārējiem un dzīvosiet kopa ar kolektīvu, nevis savrup.

Beidzot ienaca Taņa. Smaidīdama, pat pārāk jautri. Arī Lukovu pavadīja parak jautri, skaļi jokojot, taču joki bija māksloti, sadomāti. Aizvērusi durvis aiz Lukova, viņa devās virtuvē un sāka mazgat traukus, ka šķindēja vien.

— Taņa, vai šovakar Miša atnāks?

Sekoja īsa atbilde:

— Nē.

-— Esat sastrīdējušies?

— Nē. Kādēļ tu tā domā?

— Tu esi pārliecināta, ka tas jāslēpj no mātes?

Atbildes nebija. Klaudzēja tikai žāvējama kamerā liktie

šķīvji.

Ludmila atlaidas uz dīvāna, labsajūtā izstiepa kājas un ērtāk sakartoja spilvenu zem galvas. Rūpes par Taņu, kura kaut ko smagi pārdzīvo, saplūda kopa ar vakardienu un šodienu, sāpes mijās ar prieku, parlieksme ar šaubām. Un radās jautajums, tas līdz ritam jaizlemj: kā rīkoties ar llaritonovu? Rītdien partijas komitejas biedriem jadara zinama saruna ar Maslovu un viņa ieskati par Haritonovu. Tikai ieskati, nekas vairak. Jo pēc statūtiem partijas organizācijai ir tiesības apspriest sava biedra pārkāpumus un morālo stāju. Un izlemt. Neatkarīgi no jebkādiem aizstāvjiem. Starp citu, Maslova ieskati daudzus iepriecinās, tagad, kad Haritonovu grasas atlaist, neviens vairs nevēlēsies ar viņu noņemties. Arī Saša Lukovs vakar prasīja tikai apspriest Haritonova jautajumu, bet šodien, aizrāvies ar jaunajām perspektīvām, Haritonovu pavisam aizmirsis … Un es? Liela man patika sakt savu darbu ar agrak savarītas putras strēbšanu? Turklāt Haritonovs tik un tā ies projām. Iesniegumus un sūdzības par viņu mēs pārsūtīsim … Ek, pie joda!

Taņa klusītiņām ienāca istabā, pamanījusi, ka māte neguļ, viņa piesēdās līdzas:

— Māmuk, kas tevi apbēdina? Es taču redzu. Tu man kaut ko slēp.

— Vai tikai tu neesi burve?

Taņa pasmaidīja un ar nule nomazgāto roķeli noglāstīja mātei pieri.

— Tu neko nespēj noslēpt. Un tad… par to Ilarito-novu … Es taču zinu.

— Kā tu uzzināji?

— Saša pastāstīja.

— Saša?

— Mēs nebijām pārliecināti, ka tu zini. Un tā kā noklusēji . .. Jocīgi gan, gluži ka aklās vistiņas spēlējot.

— Negribu sarūgtināt savu dzīvi tādu nejēdzību dēļ. Ir daudz kas nozīmīgāks.

Taņa vērīgi paraudzījās mātē, tad novērsa skatienu.

— Tu vaicāji, vai mēs esam sastrīdējušies, — bez jebkādas sakarības ar iepriekš teikto viņa ierunājās, cenzdamās ar pirkstiem nolīdzināt svārku ieloci. — Ne, neesam sastrīdējušies. Bet es taču nespēju, kad cilvēks… Un tu jau ari . . . Un, ja vieni cīnās ar nelietībām, bet citi nopūšas: «Neko jau nepanāks!»… Ka lai viņu nosauc? Par cilvēku?

— Vai tu nepārspīlē? Miša ir krietns un labs, viņu visi biedri mīl. Protams, nepietiek, ja pats esi godīgs, jācīnās pret negodīgumu. Bet gan jau viņš sapratīs, viņš ir vēl jauns.

— Tētis bija vēl jaunāks, kad uzrakstīja to vēstuli, — Taņa tikko sadzirdami atbildēja, joprojām gludinādama jau iegludināto svārku ieloci.

— Meitenīt manu, Miša to nav pārdzīvojis. Un tētis bija ievērojams un neparasts cilvēks.

Taņa nīgri atrāvas un aizgriezās. Kādēļ gan viņai jāsamierinās, ka viņas draugs nav ievērojams, nav nekas sevišķs? Kādēļ viņai jacenšas slēpt nenoslēpjamais, — bet Miša pat neslēpj, jo nesaprot, kas tur slēpjams.

Taņa šodien aizbēga no pēdējās lekcijas, jo Miša gaidīja Pilsētas darza. Viņi sēdēja apskāvušies, runāja bez gala, skūpstījās un atkal runāja. Miša izstāstija savu dzīvi līdz tikšanās brīdim ar Taņu un Taņa savukārt tāpat. Mišām dzīve bija ritējusi viegli, Taņai grūti. Miša sacīja: «Vēlos, lai tu būtu kopā ar mani ļoti laimīga!» Viņš jūsmoja par Taņas māti, un Taņai patika dzirdēt vārdus, ka mate ir gudra, saprotoša, labaka no labākajām institūta zinātniecēm, tik drosmīgi nostājusies pret Haritonovu! Miša stās-tija par rnates runu: citi sajūsminājušies, bet citi nobijušies… Taņa pajautāja: «Un tev nebija vēlēšanās runāt debatēs?» Miša vaļsirdīgi atbildēja: «Bija gan! Domās sacerēju graujošu runu! Bet es tagad nedrīkstu, pati zini, šogad disertācijas aizstāvēšana, strīdēties ar vadību nav vērts.» Sie vardi Taņai bija sāpīgs cirtiens! Bet Miša raudzījās skaidram acīm, pat nesapratis izteiktā jēgu.

Reiz kada strīdiņa (viņi pedeja laika stridējas arvien biežāk) Miša apvainots taisnojas: «Tev viegli tēlot varoni! Kas tev par bēdu? Nokārtot ieskaites un izolatorus vai spuldzītes ieskrūvēt nav liela māka! Bet man jārēķinās ar četru gadu zinātnisku darbu. Es nedrīkstu vieglprātīgi šaudīties!» — «Un mana mate?» — «Tava mate ne ar ko neriskē, zinātņu doktore savu vienmēr panaks, sliktākā gadījuma var iet pensija. Bet mana nākotne var tikt apdraudēta!» Briesmīgākais bija tas, ka Miša pats nesaprata, ka viņš spētu ari savādak spriest.

Krēsla istaba sarietēja arvien vairāk, slēpdama sejas izteiksmi, ta bija vieglāk runāt par to, kas dažkart cilvēkam pašam vēl nav skaidrs.

— Visi maļ vienu un to pašu: «Cik viņš jauks, cik viņš jauks!» Es ari no sākuma domāju… Burvīgi smaida… Bet kas slēpjas aiz ši smaida? Kāds viņš īsti ir? Es saprotu, visi nevar but karotāji. Katrs domā par savu nākotni. Bet, kada gan tur nākotne, ja Mišām būs zinātniskais grāds un viss pārējais, taču viņš baidisies pateikt savas domas par Haritonovu, augoni vesela miesa?

— Tev taisnība, Taņa. Ja mīli, neatkāpies! Cīnies par nākotni bez tādiem haritonoviem. Tikai saproti: dzīve ir sarežģitak, nekā liekas, ir vēl daudz uzslāņojumu, kurus tik lēti nevar pievārēt…

Ludmila apravās, atskārtusi, ka atkārto Maslova vārdus. Tos pašus vārdus, ar kādiem viņš Ludmilu bija apmānījis un iemidzinājis viņas modrību, glabdams Haritonovu … Nu es ar tiem pašiem izdevīgajiem spriedelējumiem gribu apmanīt sevi uri citus ..,

Ludmila apņēmīgi piecēlās un pirms došanās projām pievilka sev klāt Taņas tiepīgo galviņu.

— Mūsu dzīve, meitiņ, nebutu graša vērta, ja cilvēki nemainītos, nekļūtu godīgāki. Vajag tikai patiešam vēlēties, lai viņi butu citādi. Un ta laba darīt visu iespējamo.

Gaitenī Ludmila grasījās paņemt tālruņa klausuli, tomēr bridi vēl vilcinājās, lai liktu ar sevi skaidrībā. Vēlēties un darit visu? Ludmila nebija teikusi šos vārdus par mierinājumu Taņai, bet pirmkārt sev pašai. Vai gan tas ir pareizi, ko šodien centās iestāstīt Maslovs. Jā, pareizi. Bet ar nozīmīgu piebildi: ja cilvēks būs kritisks pret sevi un citiem. Tieši tajos vārdos slēpjas butiba tam, ko mums izvirza partijas programma un morāles kodekss. Būt ļeņi-niski neiecietīgiem pret «saviem» neliešiem, neļaut vaļu visādiem birokrātiem, karjeristiem, ierāvējiem, kukuļņē-mējiem, maldinātājiem… Augsti principi izvirzīti, bet pats no sevis taču nekas nenoliek, tā ir cīņa, būtiska pārveidošana, un katram komunistam, it īpaši vadošam darbiniekam, jaiekļaujas šajā grūtajā cīņā un pārveidojumos. Un to arī dara. Cik daudz darbinieku — atbildīgi un mazāk atbildīgi, veci un jauni — sākuši paškritiski analizēt, atklājuši sevi labako, to papildinājuši, bet kaut ko uz visiem laikiem atmetuši! But pa īstam cienīgiem .. . Bet ka tad Maslovs? Maslovs velkas veco ieradumu.pavadā. Viņš pats dzīvo aiz'gājušaja laika, tikai cenšas noturēties, piemēroties jaunajam, izlikties par tādu, kadam jābūt. Cenšas tads but, bet diez vai? Nu, nekas, nāksies pastrīdēties arī ar Maslovu. Ja stivēsies pretim, — nav taču vēl pēdējā instance… Jārīkojas nekavējoties, iekams nav par veļu.

Protams, līdz rītam vēl nekas nedeg… Tomēr nē, arī līdz ritam negribas gaidīt, nevis Haritonova, bet gan Sašas Lukova de|. Kādēļ gan viņš klusēja? Kas slēpjas šajā klusēšanā? Vai Sašam varēja but aizdomas, ka Ludmila neizstāstīs patiesību? Ka samierināsies ar apmānīšanu? …

Bija mirklis, kad viņa gandrīz jau samierinājās — vājumā mirklis. Vai pakļauties vājībai? Nē! «Es zvēru, ka nekad, nekad …» Vai viņa maz ir spējīga lauzt šo zvērestu? Un vai te runa tikai par zvērestu! Ir taču Taņa, ir Saša Lukovs un tūkstošiem, miljoniem strādīgu, godīgu cilvēku, kuri visus spēkus veltī komunisma celtniecībai. Tie ar sirds degsmi uztvēruši komunisma morāles kodeksu. Un cik slikti, ja nav, ka vajag, ja šur tur vēl sastopami trukumi . . . Visu godīgo cilvēku dēļ pēc iespējas ātrāk jāliek vaļa no dažadiem haritonoviem. Tas ir mīisu pienākums. Lai arī mums uzguluši pārāk smagi pārbaudījumi, grūtības un atbildība, tomēr tieši mūsu paaudzei radusies drosme veikt glābjošo pavērsienu divdesmitā kongresa norādītājā virzienā! … Un aizmēzt visu nosodīto, ļauno, nedrīkst to atstāt mantojuma nākamajām paaudzēm!… Smags, garlaicīgs darbs. Nekas, mēs neatkāpsimies.

Un Sašam tas jauzzina tūlīt, tieši Sašam viņa neatļaus nevienu dienu šaubīties.

Kādreiz pie Ludmilas ieradās skeptiski noskaņots, spurains jauneklis. «Es ticu tikai neapstrīdamai zinātniskai patiesībai, kas atrasta simtreiz atkārtotos mēģinājumos. Viss pārējais nieki,» Saša teica. Reiz pat uzdrošinājās sacīt: «Jūs dzīvojat ar trīsdesmito gadu ticību, tas ir saprotami … tomēr naivi!» Saša bija spējīgs inženieris ar spilgtu noslieci uz pētniecisko darbu. Daudz lasīja gudras grāmatas, ar savām vispusīgajam interesēm krasi atšķiras no pārējiem institūta jauniešiem. Tajās dienās, kad laboratorijās noritēja jaunie izmēģinājumi ar neveiksmēm, kļudam, meklējumiem, Sašas makslotais skepticisms izkūpēja ka nebijis. Viņi bezgala ilgi runājās par dažādiem jautājumiem, un Ludmila juta, ka Saša kāri uztver viņas domas. Taču otrā diena atkal parasta noslēgtība, cinisks smaidiņš, asas piezīmes …

Tad nomira Sašas māte, vienīgais viņa tuvais cilvēks. Neviens nebija pazinis Sašas māti, tomēr laboratorijas līdzstrādnieki nolēma biedru nepamest nelaimē vienu un iet uz bērēm. Vietēja komiteja piesolīja pabalstu, nelaiķe bija mājsaimniece, dela apgādība, viņam jārūpējas par apbedīšanu. Saša atteica: «Nevajag, par viņas izvadīšanu gādās visa māja.» Māja?… Bērēs bija negaidīti daudz cilvēku. Izvadīšanas ceremonijā nelaiķi dēvēja par īstu cīnītāju, par vienu no tiem, kas «iznesusi uz saviem sievietes pleciem kara grūtības un smagumu». Rajona padomes pārstāvis, cilvēks ar amputētu labo roku, ar divām ordeņu lentīšu plāksnītēm, atvadu runa, vērsdamies pie nelaiķes, teica izjustus vārdus: «Tu, draugs, labi neprati lasīt un rakstīt, bet tu biji īsts cilvēks! Amatu nebija, bet nevienā darba bez tevis neiztika, visam atsaucas tava sirds, pie visa ķērās tavas rokas. Tu biji kā silta uguntiņa, un ļaudis tiecas pie tevis. Cits pēc palīdzības, cits dalīties savās bēdas. Tu nevaidēji, neraudāji, bet mundri-naji ļaudis gan meža darbos, gan dārzu kopšanā, gan uz slimnīcām pie ievainotajiem, gan uz kolhozu palīdzēt talkas. Pret grūtsirdību karoji ar jokiem un zobgalību. Taču tev pašai savu bēdu netrūka, virs krita frontē, dēls bija jāaudzina vienai, tu visu viņam atdevi, pati kļuvi ka ēna, tomēr ticību uzvarai nezaudēji un citiem neļāvi zaudēt.» Kad zārku nesa no istabas ara, pa priekšu gāja kada sirma sieviete un uz izšūdinātā spilventiņa nesa necilu kara medaļu. Saša Lukovs soļoja aiz zarka un raudāja kā mazs zēns. No kapiem Ludmila aizbrauca Sašam līdzi uz vientuļo istabu, un Saša ilgi stāstīja, kāda bijusi māle. Lai Sašu uzmundrinātu, Ludmila teica nežēlīgus vārdus: viņa nesaprotot, ka tik jaukai mātei varējis izaugt tads dēls — skeptiķis un ciniķis. «Es neciešu liekulību!» Saša iekliedzas un drebošiem pirkstiem paņēma sagumzītu frontes avīzes izgriezumu, kur bija rakstīts, ka seržants Ste-pans Lukovs meties tankam pretim ar granatu saišķi, saukdams: «Par Dzimteni! Par Staļinu!»

— Kopš bērnu dienam zināju, ka ir Staļins, ka viss labais no Staļina, par visu jasaka paldies Staļinam. Mans tēvs arī gāja boja par Staļinu. Un kas notiek tagad? It kā nebūtu bijis? Visi kaunas izskaidrot, atri nomurminot: «Protams, Bērija bija nelietis. Jūs arī tik daudz izcietāties. Baismīgi.» Bet vai Staļins to zināja? Un, ja nezmaja, ka tad tā?

— Es domāju, ka nevarēja nezināt, — Ludmila sacīja.

— Un kādēļ tagad klusē? Janoskaidro taču. Tas viss ir pārāk ņopietni.

— Baidas teikt patiesību — tā tas ir!

.Pa īstam Ludmila saprata Sašu tikai dienās pēc divdesmitā kongresa. Saprata, cik sāpīgi šis puisis pārdzīvo savu bērnības un jaunības ideālu sabrukšanu. Cik šaubu viņa slēpies zem skepticisma maskas, ka nu viņš ar visu būtību tic un grib darboties. «Tātad patiesība ir?!» reiz Saša iesaucās, šajā izsaucienā bija ne tikai apstiprinājums, bet ari jautājums. Saša vēlējās, lai aizgājušā laika posma sekas pazustu ka uz burvja mājienu. Viņu satrauca šī procesa lēna norise. Ludmila arī tiecās pēc tā paša, viņai bija vēl vairāk pamala steigties, vai tad viņa drīkstēja pārmest, ka Sašam trūkst vēsturiskas pieredzes un izpratnes par jebkuru sabiedrisko procesu grūtībām.

Kad Ludmila piecdesmit devitaja gada rakstīja Sašam rekomendāciju, viņa zinaja, ka šis puisis partija iestāsies idejiski līdzsvarots, ka apzinās: viņu gaida nevis kadas priekšrocības, bet gan komunista atbildība. Tajās dienās Ludmila uzsāka ciņu pret haritonovismu. Sapulcē runāja pirmā un cieta sakāvi; viņu neviens neatbalstīja, vismaz publiski ne, pēc sapulces gan daudzi spieda roku. Saša teica: «Man plaukstas sap no aplaudēšanas. Bet vēlāk saku domāt, kādēļ pret Haritonovu uzstājāties tieši jus. Parasti ir kāds cēlonis pašai principiālākajai runai. Kas runātājām darījis pāri, ko tas cenšas panakt, kur mērķē?» Tas bija teikts, tāpat kā agrāk, skeptiski, taču ne visai pārliecinoši. «Pēc visa spriežot, jākonstatē, ka jums tāda cēloņa nav, pret jums Haritonovs izturas samērā labi. Un piepeši sapratu: jus runājāt tādēļ, ka tā domājat, pamatojums jums bija tikai viens — komunistes sirdsapziņa.»

Komunistes sirdsapziņa Ludmilai lika piecelties un iet pie tālruņa.

— Vai Saša? Steigā mēs neizlēmām, ko iesākt ar Haritonovu. Un vispār, ka mans Taņuks saka, spēlējam «aklās vistiņas».

Saša tikai domīgi nokrekšķinājās. Un Ludmila it kā redzēja viņu izbrīna smaidām.

— Rit sapulcēsimies partijas komitejā, es visu izstāstīšu. Daļēji par saņemto padomu, ka tadi cilvēki jāpār-audzina. Tatad saksim pāraudzināšanu!

— Nesaprotu, — Saša nomurmināja, viņš patiešām nesaprata.

— Ļoti vienkārši. Atstāsim viņu mūsu partijas organizācijā tikmēr, kamēr izanalizēsim viņa rīcību. Ņemsim pamatīgi priekša, lai uz ilgiem laikiem piemin. Lai ķeras pie sirds, iecietības vairs nebus, nekāda «stute» neglābs. Pamatīgi'papurināsim, bet nost nesitīsim, lai pelna maizi un uzticību. No jauna. Kas zina, cilvēka dvēsele ir sarežģīta. Ja izlauztos cauri tauku slānim un sliktajiem noslā-ņojumiem, — varbūt atrastu ko labu?

Sadzirdējusi vieglus soļus, Ludmila atskatījās. Uz sliekšņa stavēja Taņa un raudzijas mātē pateicīgi un padevīgi.

1963. gada maijs — decembris

IZEJOT NO ŠĶĒRSIELAS

Kad viņi pirmo reizi sastrīdējās, abiem pret rīta pusi bija apstājušies pulksteņi.

Anatolijs pamodās pirmais, uzmeta skatienu nekustīgajiem pulksteņa rādītajiem un logam, ieklausījās — nē, tik agrs nevarētu būt, jau liela gaisma un maja pārpilnā rīta trokšņiem: brīdi pa brīdim iečīkstējās grīdas dēji, ūdensvados burzguļoja ūdens, klaudzēja ārdurvis.

Zoja gulēja, tā jocīgi izstiepusi lūpas. Anatolijs, kā aizvien, grasījās viņu noskūpstīt, bet tad atminējās ķildu naktī, spīvas asaras un dusmīgo uzkliedzienu: «Visi dzīvo kā cilvēki, bet tu! Tu! Ja jau tā, tad nemaz nevajadzēja precēties! …»

— Zoja, esam aizgulējušies!

Viņš paraustīja sievu aiz pleca un izlēca no gultas, domadams vairs tikai vienu domu — kaut laikā liktu darba. Ari Zoja vēl samiegojusies, apjukusi skraidīja pa istabu, viss viņai krita no rokām ārā. Uz brīdi saskārušies, viņi ccntās viens uz otru neskatīties. Virtuvē, kājās stāvēdami, klusēdami ieēda maizi ar desu, piedzēra vakardienas auksto tēju.

Zoja pirmā aizskrēja un tā aizcirta durvis, ka siena iedžinkstējas, pabira apmetums. Anatolijs, uz sliekšņa stāvēdams, vel atskatījas, itin ka ardievotos no paša dārgākā, kas vien viņam bija, un pirmo reizi pamanīja, cik viņu istabiņa šaura, cik nekārtīgi viss paliek uz galda un palodzes, tur čupu čupām sakrauti viņa materiali un ķimikālijas, viss, ko Zoja naktī ar riebumu bija nosaukusi par krāmiem…

Zobus sakodis, Anatolijs izgāja no mājas un drīz vien iekļuva jaunā mikrorajona ļaužu drūzmā. Četri apdzīvotie māju korpusi, ko savienoja asfaltēti pagalmi un rindās sastādīti kociņi, stāvēja ka kopta saliņa starp betona plākšņu, dēļu un bloku grēdām, starp pamatu būvei sagatavotām tranšejām, nepabeigtam sienām un ceļamkrāniem pāri tam. Viss šeit bija gluži tapat ka vakar: saule priecīgi mirkšķinājās augsto ceļainkranu kabīņu rūtīs, smagas automašīnas, ellišķīgi rukdamas, mocījās pa nebruģēto ceļu bedrēm un graīnbam, kravas kastēs stāvus bija salikti itin ka rotaļu bloki: siena ar mazu lodziņu, atkal siena ar lodziņu . . .

Atmiņas dzēla, — Zoja toreiz beidzot bija ar mieru apskatīties Anatolija jauno istabu, viņi abi stāvēja pie loga un vēroja, kā ceļamkrāni saudzīgi uzliek bloku pec bloka uz topošas majas sienas (ši māja nule jau apdzīvota), un Anatolijs tad saka stāstīt par savam iecerēm — par plakano televizoru; Zoja, elpu aizturējusi, klausījās, pēc tam bikli teica: «Ja tev vajadzīga palīdzība, pasaki tikai, es jau tur neko nesaprotu, taču rokas man veiklas . . .»

Bet tagad nosauca to visu par niekiem, par krāmiem un kliedza, la dzīvot vairs nespējot! Nespējot! Un izgāja, aizcirzdama durvis. Šodien — viņam lik nozīmīgā dienā! . . . Vienmēr viņi gājuši kopa, Zoja gaidīja krastmalā, uztraucās kopā ar viņu, mierināja… bet šodien tīšām neko nepavaicāja un aizcirta durvis: tiec pats gala, man pietiek!

Protams, viņa vēl gados tik jauna un atrodas mātes ietekmē, kura uzskata znotu par savadnieku un egoistu, un Zojas darba biedrenes, telefonistes, šķībi vien noskatās, kad viņš aiziet sievai pretim: palēts uzvalks un mētelītis, arī cepure pati lētākā… Visi Zojai jauc prātus ar savām līdzcietīgajām runām — ta tas ir. Taču ja Zoja paklausa un jau uzdod… Tikai septiņi mēneši, kopš precējušies, un viņa jau uzdod .. . Kas biīs turpmāk?

Sie neatrisināmie sarežģījumi mājās sadūrās ar pārdzīvojumiem darbā — zinātniskās pētniecības institūtā. Kādēļ sevi apmānīt? Divus mēnešus viņa projektu deva no rokam rokas ka bumbu, pirmo — kāda Borodkina secinājumu: «Blēņas!» — neviens nebija apstrīdējis un, ja tomēr šodien nolikta apspriede, tad vienīgi tādēļ, ka te darbojušies citi spēki: Naumovs pacenties viņa laba un arī partijas komiteja, — bet vai var cerēt, ka viss izmainīsies, izvērtīsies citādi? …

Pirmo reizi atrazdamies rūpnīcā ne visai cienīto nose-botaju vidū, Anatolijs iespraucās caurlaides telpa un, ap-kart neskatīdamies, pakara savu numuriņu.

Zoja brauca pārpildītā trolejbusā, nespēdama norīt rūgtumu un valdīdama asaras. Kā Anatolijs viņu sagrāba aiz pleca un uzsauca: «Zoja, esam aizgulējušies!» Vēl nekad viņš nebija teicis tik salti… Un pec tam ne reizi pat nepaskatījās, izvairījās kā no ienaidnieka. Viņa tomēr uz mirkli pakavējās pie durvīm, — varbūt pateiks kādu vardu? Ne vārdiņa. Pat par šāsdienas apspriedi nekā. Tatad negrib, lai viņa ietu līdzi? …

Bet vai tad viņa nepalīdzēja! Kaut ari Anatolijs nelūdza, pati pieteicās palīgos, kad viņš montēja aiztures līniju un kad vajadzēja tīt serdeņus. Stieplīte tieva tieviņa savā zīda apvalkā, serdeņi sīkāki par maza pirkstiņa nagu. Un ikviens cieši jaaptin ar stieplīti. Grūti tās noturēt, no sasprindzinājumā sāp pirksti, pleci un acis. Kad Anatolijs sadabūja divdesmit serdeņus un viņa rūpīgi jo rūpīgi sāka vīt pirmo aplīti, tobrīd viņš noskūpstīja visus

viņas pirkstus, sākot ar īkšķi: «Sitam par veiklību, tam par veiklību un tam, un tam … bet vai tad šitas strādāja? Nu nekas, viņš ir maziņš un tik mīlīgs.» Par nākošajiem riņķīšiem gan vairs neskūpstīja pirkstus, tikai paslavēja: «Esi gan tu dūšīgs meitēns!» Pec tam atnesa vēl riņķīšus un, kad pēc algas saņemšanas aizbrauca uz kramu tirgu, atveda vēl četri simti gabalu, — izrādījās, ka nepieciešami trīs simti no vienas puses un trīs simti no otras un katram jāpielodē tikpat liels skaits kondensatoru. Tie ari bija sīki un maziņi, ari tos Anatolijs pirka kramu tirgū … Kad sakas lodēšanas darbi, bija briesmīgi. Sakveldēto lodāmuru uzliek uz kolofonija, pēc tam istaba ilgi paliek nejauka, neizvēdināma smaka; reiz tieši tobrīd atnāca viņas inale, ievilka nāsīs gaisu un teica, — te ožot pēc miroņa… Un ka bija toreiz, kad Anatolijs pats mājās taisīja lumi-noforu savam ekrānam! Anatolijs lika Zojai berzt piestiņā seru, pats stampāja cinka skaidiņas, sajauca tas, samaisīja kādu pulveri ar kālija permanganātu un visu kopā ņēmās sildīt uz gāzes plītītes, — pēkšņi nobrikšķēja, un smirdīgi dumi pajuka pa virtuvi un gaiteni, dieva laime, ka nebija kaimiņu mājās! Zoja sāka klepot un metās pie vēdlodziņa, bet Anatolijs iegaja istaba un ņēmās smērēt ar šo draņķi loga rūts malu. Un tad kā par spīti viena pēc otras atgriezās kaimiņienes, Zoja dabūja noklausīties pārmetumus, bet Anatolijs pat no istabas neiznāca, līdz vēlai naktij buras ar lineālu un otiņu! Zoja nesagaidīja viņu, gāja gulēt, tikai pažēlojās, ka mutē pēc sprādziena nelāga rūgtums, bet viņš vienā mierā atbildēja: «Nebīsties, tur radusies sērskābe. No sēra gāzes un mitruma tā

* radusies tava mutē, saprati?» Itin kā viņai kļūtu vieglāk, ja būtu sapratusi!

IJn tomēr viņa Anatolijam palīdzēja, mierināja, kad šis Borodkins bija uzrakstījis atsauksmē: «Blēņas!» Arī pret māti un biedru uzbrukumiem aizstāvēja: teica, ka Anato-

lijs ir izgudrotājs, tikai cili nesaprot, cik viņš gudrs un talantīgs! Ari tagad vēl Zoja tic, ka Anatolijs ir gudrs un talantīgs, tic viņa plakanajam televizoram; cik tas btis jauki: varēs pakart pie sienas ka gleznu, ērti, neaizņem vietu! Kādēļ tas butu blēņas? Borodkins droši vien ir skaudīgs, nenosliecīgs, uzrakstījis aiz niknuma. Bet ja nu tomēr viņam taisnība? Divu mēnešu laika Anatolija projektu skatījuši tik daudz cilvēku . .. «Ka gan es iedrošinos apgalvot, vai tas ir blēņas vai nav? Es taču nenieka nesaprotu. Un vai maz drīkst spriest par cilvēku, ko mīl? Bet, ja Anatolijs mīl, tad arī viņam jādomā par mani, jacienī, jasaprot, ka esmu nomocījusies, ka nav iespējams dienu no dienas, mēnesi no meneša tā dzīvot …»

Protams, vakarēja ķilda sakas ne no šā, ne no tā. Viņa uztraucās, sanervozēja, jo šodien izšķiroša apspriede. Taču Anatolijs gluži mierīgi pateica: nu, ja nepieņemšot, sākšot ciņu par jaunu, esot vel kāds cits pētniecības institūts. Zoja palika ar vaļēju muti, beidzot atbildēja: «Zināms, vai nu Borodkins vienīgais gudrinieks pasaulē!» — un klaja vakariņu galdu; viņi paēda, saka dzert tēju . .. un pēkšņi ne no šā, ne no ta sastrīdējas, vārds pa vārdam … pat briesmīgi atcerēties, ko viens otram saru-naja … Kad viņa kliedza, ka nevajadzējis preceties, Anatolijs salti pasmīkņaja un atteica: «Acīm redzot, tev taisnība.»

Asarās kaisa acis. Tikai neraudāt. Tikai neraudāt! Citādi biedrenes tūlīt pamanīs — ak ta, nokavē darbu, atnāk noraudājusies, mēs jau brīdinājām: nesteidzies ar precēšanos, labi apskaties, ar tiem izgudrotājiem tīrais negals…

Zoja iekļuva pastā kopā ar pirmo apmeklētaju straumi, aizmetās aiz šķerssienas un, vēl nepaguvusi noņemt cepuri, sniedzās pēc bandrolēm, ar kuram pa barjeru dauzīja kāda nepacietīga roka.

Rūpnīcā visi uztraukumi pāriet, Anatolijs to jau sen novērojis, kaut gan viņa darbs nervozs — regulētāju brigadierim no visām pusēm prasa kaut ko un steidzina, liela atbildība, bet, ja viss kartība, neviens paldies nepasaka, — ta jau arī vajag būt. Lai nu butu ka būdams, rūpnīcā visādi sarežģījumi un nelaimes ir gluži kas cits, tur, cilvēks, tu neesi viens, ar tevi kopa visa brigāde. Rūpnīca, tapat ka mūzika, valda zināms ritms un temps, un, ja arī tevi dažkārt izlama ne visai izmeklētiem vārdiem, tomēr saproti: tevi šeit cieni un uz tevi paļaujas. Un izlama jau tikai tādēļ, lai atrak šķirtos darbs. Tu, protams, vari cirst pretim tādiem pašiem vārdiem, bet labak atjokot, un, ja joks izdevies, teiks: «Labi, Toļa, pietiks gvelzt, sarauj, nav jēgas mums mkt bez darba!»

Arī šodiena nepagaja bez dažādiem sarežģījumiem, kaut gan jo vairak enerģijas tie prasīja, jo Anatolijs kļuva mierīgāks. Bija patīkami, ka visa brigāde atceras, kas viņam šī par dienu. Un ne tikai brigāde vien! Instrumentu nodaļas pārzinis Ivans Polucktovičs lietišķo sarunu vidū pēkšņi pavaicāja:

— Kad tad ej uz pirti, vai šodien?

— Šodien.

— Nu, nu turies! Tādās reizēs bez kautiņa nevar cauri tikt.

Ivans cienīja Anatoliju tieši par to, ka tas pieķeries savam īpatnējam izgudrojumam, kurš nebija tieši saistīts ar darbu. Pats Ivans visu mūžu bija nostrādājis šaja rūpnīcā par atslēdznieku, bet, kad sirds sāka streikot, prasīja, lai pārceļ uz noliktavu, un tur priekšzīmīgi saimniekoja, kārtīgus strādniekus mīlēja, uz nevīžām bija zvērīgi nikns, pret gudriem cilvēkiem izturējās godbijīgi un visai īpatnēji dēvēja tos par cilvēkiem «ar dzirksteliti». Ko viņš ar to domaja? Ivans īgni atrūca, ja kāds meģinaja izprašņāt.

— Tā arī ir — ar d/.irkstelīti.

Pavisam neparasti bija tas, ka arī Cepurins pienāca pie Anatolija:

— Pieraugi, nenolaid rokas! Ja esi ticis izgudrotāju rindās, tad turies uz dzīvību un nāvi!

Cepurins bija labs tehnologs, arī labs cilvēks, tomēr liels savādnieks. Anatolija izgudrojumus viņš uzskatīja par untumiem: te tu, brāl, strādā, tad ari domā un izgudro: tev ir sava brigāde, savs cehs, arī savs sabiedriskais konstruktoru birojs, kur daudz ko izgudro, ej tur un strādā vesels. Bet kādēļ līst svešā pirtī? Var tikai kašķi dabūt.

Vēl viņu cehā bija viens, kas nepiekrita Anatolijam, šo cilvēku Anatolijs cienīja vairāk par citiem, tas bija Nau-movs Iļja Matvejevičs, dzimis novators, dedzīgākais sabiedriskā konstruktoru biroja pārstāvis. Iespējams, ka Iļja Matvejevičs bija pārāk aizrāvies ar savu biroju, bet varbūt viņš tikai nesaprata, kā var dzīvot un strādāt viens bez biedriem, bez radošām pārrunām.

— Ak turies malā? — viņš kādreiz, dzēlīgi smīnēdams, pajautāja. — Viens pats grasies pasauli pārtaisīt?

Anatolijs malā neturējās un negrasījas pārtaisīt pasauli. Viņš nespēja atbrīvoties no sava nodoma, nekādi nespēja. Jau puikas gados allaž kaut ko meistaroja, izgudroja, parveidoja. Un, jo darbs bija grūtāks, jo vairāk viņš aizrāvās. Vel skolas laikā laboja un montēja radiouztvērējus, rūpnīcā viņu saukāja par «mūsu radiotehniķi», ja kadam sabojājās radiouztvērējs, tas steidzās aicināt: «Atnāc, Toļa, paskaties, kas par vainu!» Ar televizoriem saka noņemties gluži nejauši: reiz aizgāja pie kāda biedra, tam istaba mazītiņa, ģimene prāva, nopirkuši televizoru, nu saimniecei galvas sāpes — nav kur apgriezties! Toreiz viņš saka prātot: vai tiešām nepieciešama tik milzīga kaste? Vai televizoru nevarētu iztaisīt plakanu, līdzīgu gleznai, pakārtu pie sienas, un darīts! Anatolijs sāka domāt, vispirms tapat aiz gara laika, vēlāk ķērās pie gra-matām mi shēmām — un, pašam nemanot, bija tā aizrāvies, ka pamest šo darbu vairs nespēja.

— Domāšanai pārslēgs vēl nav izgudrots, — viņš atbildēja, — jo vairāk cenšas mani atrunāt, jo vairāk domāju par uzsākto.

— Saveļjev, Saveļjev, tu kļūsi par vienu no tiem dullajiem, kas trīsdesmit gadu vecumā sevi-uzskata par neatzītu ģēniju; bet ap četrdesmit gadiem paliek dzeltens no žults izplūduma.

Taču, kad ar Anatolija projektu sāka mētāties kā ar futbolbumbu, tieši 11 ja matvejevičs runāja partijas komiteja, lai no turienes piezvana institūta priekšnieka vietniekam zinātņu jautājumos, nav ko zēnu aiz deguna vazāt, ja nekā prātīga nav, jāpasaka skaidri, bez aplinkiem, ja doma laba, — jāsniedz palīdzība.

Kad Anatolijs piegāja pie Iļjas Matvejeviča pateikties, tas atmeta ar roku.

— Gribu, lai tu prastu skatīties ar abam acīm un strādātu, kā nakas, tas arī viss. Man trakoti nepatīk šaudīgi cilvēki.

Brigādē nekas īpašs runāts netika, tikai puiši nepārtraukti atvairīja nevēlamas sarunas un izturējās iejūtīgi: Anatolijs to saprata un klusībā smīnēja, — pēc tam, kad viņi bija nolēmuši kļūt par komunistiska darba brigādi un saistībās ierakstījuši punktu par «iejulibu visos sabiedriskas un personiskās dzīves jautājumos», puiši meklēja izdevību, lai realizētu ierakstīto apņemšanos, un nule, acīm redzot, pārcentās. Toties Anatolija televizora projektam visi piekrita, viņu pašu uzskatīja par cienīgu ieso|ol komunisma. Starp citu, neviens gan tieši nezināja, kadi būs cilvēki komunismā, par šo jautajumu brigādē daudz strīdējās; vienu iztēlē šie cilvēki izskatījās^ kā svētie eņģeļi, un tas nu nevarētu būt, citi prātoja: nekādas starpības nebūšot, varēšot dzīvot, kā gribēšot. Sājos strīdos Anatolijs kļuva autoritāte, ne jau gluži uzreiz, bet pēc kāda atgadījuma. Rūpniecības vietējas komitejas loceklis Vih-rovs (tas bez skaļiem vārdiem neprata iztiki!) bija sadomājis pa visu pilsētu izbazūnēt: redziet, kāda priekšzīmīga brigāde! Zēniem no sākuma tas patika, bet Anatolijs pukojās: kā drīkst ar lētu ārišķību aizsegt cildenu pasākumu, nav ko velti runāt, vēl nevaram par to sapņot, par komunistisko brigādi! Todien gandrīz sastrīdējās, bet kopš la brīža Anatolijs zināja, puiši viņu cienī. ..

Vēl pirms maiņas beigām, baidīdamies ierasties institūtā ar nokavēšanos, Anatolijs steidzās uz dušu telpu mazgāties, un mazgātuvē brīnumaini airi sanāca visi brigādes puiši. Neviens cits zem dušas negāja, nomazgājuši rokas un sejas, triekdami un tērzēdami gaidīja brigadieri. Bet, līdzko Anatolijs saka ģērbties, viņam atņēma apdilušos svārkus un lika vilkt mugurā Dimkas Trošina jauno, zilgano žaketi.

Tas bija liels upuris no Dimkas puses, viņam bija paredzēts iel uz Aktieru namu. Dimkam bija apmēram divdesmit gadu, pēc pamatskolas beigšanas nekādi nebijis piedabūjams turpināt mācības; Dimkas vieglprātīgajā galva neatradās vietas nopietnam domām, vilinājumiem gan viņš ātri vien padevās. Nesen Ditnka bija pieteicies Kultūras universitātes Aktieru namā, lai varētu atskaitīties par saistību sesto punktu: «Visiem brigādes locekļiem ja-mācās». Citi biedri mēļoja, Diinka cerot iepazīties ar kādu no jaunajam aktrisēm. Šķiet, tā arī bija, cerēja. Un te pēkšņi — atdot savu žaketi?!

— Neņemšu, dulburi tāds, ar maniem svārkiem tu aktrisei tuvumā netiksi.

— Neesi bēdīgs, man pietiek tik aci piemiegt!

Lai ka Anatolijs ķepurojās pretim, tomēr biedri piespieda uzvilkt zilo žaketi, uzsēja kaklasaiti un lika kārtīgi sasukāt matus. Kāds ievaicājās:

— Varbūt pavadīt? Vai Zoja arī ies?

Anatolijam bija grūti draugiem melot, acīs skatoties, un tomēr viņš atbildēja, ka, protams, arī Zoja iešot. Viņš negribēja nodot Zoju arī tagad, kad ta no rīta bija aizgājusi, durvis aizcirzdama.

— Čāpo vesels!

— Turēsim īkšķus!

— Paklau, tev bija jāatbild: ej pie velna!

— Ej pie velna!

Labi, ka ir rūpnīca, brigāde un draugi. Labi, ka ir gan Ivans, gan Cepurins, gan l|ja Matvejevičs. Tie neatstums, nenodos. Rūpnīcā ir dažādi cilvēki — gan labi, gan ne visai, bet, ja ievajadzēsies palīdzības, silta vārda, palīdzēs, silta vārda neliegs… Droši vien tieši rūpnīcu ļaudis būs pirmie cienīgi saukties par komunistiskās sabiedrības cilvēkiem?. ..

Tādam apcerēm Anatolijs bija nodevies pa ceļam uz institūtu, atvairīdams bažas par to, kas viņu sagaidīs pēc pusstundas, un rūgtās domas, ka Zojai ir apnicis, ka viņa aizcirta durvis un negāja pat kopā uz darbu. Bažas un rūgtums nomāca visu, modās pārdomās: «Nelīdzēs pat komunisms, ja mīļotajai ar tevi kopā ir apnicīgi, kaut raudi, kaut sauc palīgos visdraudzīgāko kolektīvu. Tūkstošiem cilvēku atsauksies, taču tā viena ņems un aizcirtis durvis. Un pa lielpilsētas bulvāriem aizies neatskatīdamās un pazudīs uz visiem laikiem. Kādēļ? Nu kaut vai tādēļ, ka tu viņai liksies savādnieks, gatavais ērms… Bet vai komunismā var būt tādi'dīvaini ērmi, izgudrotāji. Bus! Noteikti bīis!»

Krastmalā Anatoliju apstādināja pēkšņa doma: mēs taču atkārtojam: «Katram pēc viņa vajadzībām …» — bet ko tas nozīmē — pēc vajadzībām? Kurš izdomājis to, ka dzīve sastāv līkai no ēdiena, drēbēm, no mājokļa un visādiem automolo? «Un ja mana galvena vajadzība ir domāt, izgudrot, kaut ko paveikt? Protams, Zojai lieti noderētu jauns mētelis un vēl šis tas, man ari jauns uzvalks un labāka cepure, bet vai tā butu cilvēka galveno vajadzību apmierināšana?

…Ja tagad jau rūpnīcās dibina sabiedriskos konstruktoru birojus, tad komiMTismā droši vien tiks radīti dažnedažādi zinātniskās pētniecības institūti visiem, kas vien vēlas! Bus pirmklasīgas laboratorijas un izziņu bibliotēkas, kur kibernētikas mašīnas jebkurā acumirklī sniegs pilnīgu bibliogrāfisku izziņu par jebkuru jautājumu. Un visādi materiāli būs papilnam, nāc tikai un eksperimentē! Ari izmēģinājumu laboratorijas, nāc un strādā, biedri palīdzēs, un tu palīdzēsi citiem, cik vien pratīsi. Ja būs nepieciešama konsultācija, iesniegsi pieprasījumu, un tevi pieņems izcils zinātnieks, tads ka Kaļinovskis, pie kura šodien nevar piekļūt. Šie institūti tik.s nosaukti jaukos, skanīgos vārdos: Jauno meklējumu institūts vai arī Jauno Ieceru institūts …»

Nekāda Jauno Ieceru institūta pagaidām nebija. Krastmalā, kur plosījās Ņevas vējš, nopietna Zinātniskās pētniecības institūta eka mirguļoja spožiem logiem, un masīvas durvis šķita kā aiznaglotas, neviens negāja iekšā un nenāca ara. Līdz noteiktajam laikam vēl septiņas minūtes. Pec septiņām minūtēm viņš ieies, beidzot redzēs šo Bo-rodkīnu un pārējos, kuri kā bumbu svaidīja viņa projektu, un varbūt redzēs arī pašu Kaļinovskī. Ko, ko gan tie teiks? Un kāds viņš pec laiciņa iznāks arā, viens šajā vējā?…

Un tad Anatolijs ieraudzīja Zoju.

Tā stāvēja pie krastmalas margām ar seju pret Anatoliju, jo zinaja, no kuras puses viņš nāks, bet, acīm redzot, bija (ik ļoti aizdomājusies, seja nopietna, sadrūmusi! Ana-

tolijs jau bija gluži tuvu, kad Zoja viņu ieraudzīja, sarā-vas un pamira gaidas. Antolijs pamanīja nesamierināšafc nās rieviņu ap lūpām, nekas nebija aizmirsis. Bet kāda gan tam nozīme tagad, kad ir atnakusi! Anatolijs satvēra un saspieda Zojas plecus, ielūkojās acīs un sastapa skaidru, labu gaismu — mīlestību, kas pārspējusi apvainojuma šķērš|us, lai tikai butu kopā ar viņu šajā grūtajā brīdī!

— Tikai neuztraucies, — Zojas*balss sacīja. — Es tevi pagaidīšu tepat.

Viņa balss atbildēja:

— Vēl septiņas minūtes. Vai tev nav auksti? Vējš!

Acis runāja citu, un tas bija daudz nozīmīgāk.

Pēkšņi viņš atlaida Zojas rokas, no sejas pagaisa maigums, la kļuva svešāda, balss tikko sadzirdama:

— Rau, tur. Nak. Galvenais.

Profesors Kaļinovskis nāca lēnām, kā pastaigādamies. Uzmeta vienaldzīgu mirkli pie margām stāvošajam pārītim, skatiens mazliet aizkavējās pie strupdegunes apjukušās sejiņas. Profesors pārgaja krastmalas otra pusē un drošu roku vēra masīvās durvis.

— Jāiet.

— Tikai neuztraucies.

Aiz Anatolija aizvērās smagās durvis. Kā sapnī viņš gaja uz garderobi, tad pa kāpnēm un pa garu, tukšu gaiteni uz istabu numurs divi, kur bija uzaicinats. Šis kabinets piederēja vietniekam «zinātnes jautājumos».

— A, luk, jau nāk mūsu jaunais cilvēks! Nāciet, nāciet, biedri Saveļjev, sēdieties te, lūdzu!

«Vietniekam» kails galvvidus, brilles. Vēl divi ar brillēm, stikli atstaro logu gaismu, acis nav saskatāmas. Vienam sirmi deniņi, bārdiņā. Un tur sēž pavisam jauns puisis, tas uzsmaida Anatolijam kā vienaudzim, un tūliņ kļūst vieglāk. Vai Kaļinovska nav? Re, tur jau viņš sēž pie loga un apskata shēmas — manas shēmas?»

— Tātad mūs |oli lūdza apspriesties ar jums, jaunais biedri A. T. — Aleksandrs? Aleksejs?

— Anatolijs Timofejevičs.

— Jauki. Anatolijs Timofejevičs. Varu apsveikt, ka jūs, ražošanas pirmrindnieks, ta teikl, domājat, meklējat… Mēģinājumi radīt šāda tipa televizorus ir veikli un tiek veikti, kaut gan pagaidam vēl nesekmīgi. Bet iepriekš nesajūsmināsimies… Ar jūsu priekšlikumu esam iepazinušies. Inženieris Borodkins tūlīt ziņos par mūsu ieskatiem.

Kamēr laipnā balss vīteroja, Anatolijs raudzīja saskatīt nesimpātiskāku seju, Borodkina seju. Taču piecēlās jaunais puisis, kurš bija Anatolijam tik draudzīgi uzsmaidījis. Un sāka laipni runāt, vienkāršodams un cītīgi izklas-tīdanfs katru domu, it kā citādi Anatolijs nespētu saprast.

Droši vien pagājušas tikai dažas minūtes, bet plakanā televizora vairs nebija. Nekas nepalika pāri no tā, kas tik dedzīgi domās izlolots, aprēķināts un radīts. Naivā un muļķigā darba drupu vidu sēdēja bals, aiz saspringuma nosvīdis nemākulis, bet apkārt viņam mīļi un ļoti laipni cilvēki. Brīdinoši, augstprātīgi, sveši, laipni cilvēki, kuriem viņš nebija vajadzīgs, kurus viņš neinteresēja; sarunas ar vajadzīgiem un interesantiem cilvēkiem ir vienkāršākās.

Profesors Kaļinovskis ar visu augumu pagriezās pret klātesošajiem, izrādīdams uzmanību, un, starp citu, nodomāja, ka studenti šādu uzmanību sauc par «augstāko maku gulēt lekcijās vaļējām acīm». Un kalab gan jāklausās primitīvu kļūdu populārs izklāsts? Viņš arī nebūtu ieradies uz šo sīkumaino apspriedi, bet cienījamas rūpnīcas partijas komiteja lūdza, šis izgudrotājs vadot komunistiska darba brigādi un la joprojām. Taču nodaļā atkal izstrādājuši muļķības! Šadi pašplūsmes darbi jānovirza taktiski, bez konfliktiem. Bet viņi šo puisi ķircina jau divtis mēnešus… Sēdi nu te, cilvēks, un velti nosit laiku! Kas attiecas uz mašīnām, tad mēs rūpējamies par ikvienu lietderības koeficienta procentu. Bet kurš gan būtu tas, kas rūpējas par manas lietderīgās darbības koeficientu?! Manas un visu speciālistu darba lietderības koeficientu, kas tiek izšķiests visādos niekos? Piemēram, sarunām ar šo puišeli, kas cerējis k|ūt par izgudrotāju. Turklāt vēl ar iemīlējušos puišeli, par ko var spriest no krastmalā redzētā, kā nu ne, — viņa to uzskata par ģēniju. Pareizākais būtu nosēdināt šo puisi pie mācību grāmatām.

— Biedri Saveļjev, kādu skolu esat beidzis? — pārtraukdams ziņojumu, profesors vaicāja.

— Mašīnbnves tehnikumu, — puisis lepni atbildēja.

— Mācos Elektrotehniskā institūta vakara nodaļas pirmajā kursā.

«Lūdzu — te nu bija! Aiz muguras tikai tehnikums — turklāt mašīnbūves, bet uzdrošinājies ķerties pie tāda uzdevuma, kāds pat lieliem speciālistiem ir ciets rieksts. Tomēr jauneklis ar tik vāju sagatavotību parādījis jau ķērienu. Lai butu cik dīvaini būdams — ir ķēriens!»

— Jums vajadzētu pāriet uz dienas nodaļu un pamatīgāk pamācīties.

Puisis pietvīka.

— Nemācos diploma dēļ. Un visu, kas nepieciešams, izstudēju pats pēc grāmatām! — paceltā balss kļuva kautrīga. — Esmu precējies, ar stipendiju nevaru iztikt.

«Tātad strupdegune ir viņa sieva? Stāv vējā un gaida, ko ģēnijam pateiks. Kādas cerības viņiem ar to saistītas? Taču shēmas gan lieliski uzzīmētas, droši vien pa naktīm rasējis, meitēns sēdējis blakus un, kur nepieciešams, ar žileti patīrījis. Apakšā kaligrāfiskiem burtiem: «A. T. Sa-veļjeva projekts» Projekts! A. T. Saveļjevs gatavojies nemirstībai! Un ari adrese līdzās… Oho, mēs taču gandrīz kaimiņi! Ceturtais korpuss, astoņpadsmitais dzīvoklis… Viens no nesen apdzīvotā jaunā mikrorajona korpusiem. Iedevuši istabu ka ražošanas teicamniekam un brigadierim. Varbūt ari kā jaunajam pārim? Tādi puiši ir katra kolektīva zelta fonds. Protams, komjaunietis. Varbūt pat partijas biedrs?»

— Cik jums gadu, biedri Saveļjev?

— Divdesmit četri, biedri Kaļinovski, — acīm redzami dusmodamies, atbildēja puisis.

«Tad redz kā!… Un ko es tādā vecumā darīju? Izka-rojos pilsoņkara frontē, beidzu strādnieku fakultāti. Droši vien arī man tāpat mati spurojās pakausī, aiz mulsuma balss bija tikpat ērcīga. Un tādus profesorus kā tagad es turēju par birokrātiem. Tolaik daudzi arī bija tādi. Desmitiem godīgu profesoru, spēkus nežēlodami, ņēmās mūs mācīt. Bet mēs mazākā nieka dē| slējām spuras pretim. Toreizējā pavisam cita paaudze, — un vai tomēr arī nebija līdzīga. Protams, kultūras līmenis mums bija mazāks, trūka izglītības, ģērbāmies daudz sliktāk, šādas žaketes un kaklasaites uzskatījām par buržuāzisko laiku paliekām …

… A. T. Saveļjevu šodien vajadzēs sarūgtināt, lai gan man viņš katra ziņā patīk. Kāda joda dēļ bez pietiekamām zināšanām mesties uz tādiem izgudrojumiem! Tomēr muļķis nav! Kā sadomājis te piemērot aiztures līniju? Nolicis to nevietā, attēls būs šķībs, no vienas puses spilgts, no otras neskaidrs. Telemetriskā sistēmā šāda līnija tomēr piemērojama — puisim ir galva uz pleciem! Un tomēr — no kurienes viņš to rāvis? Vai pats maz saprot, cik novatoriska šī piemērošana? Vai radījis gluži nejauši? Tā notiek ar matemātiski apdāvinātiem skolēniem: formulu nav iekalis, bet, kā izsauc pie tāfeles, tā bailēs no divnieka atrod pavisam jaunu atrisinājumu… Bet viņa plakanais televizors visumā tomēr blēņas, kas ir, las ir.»

— Jaunais cilvēk, kādi zudumi jums iznāk kadru plāksnē? Vai esal mēģinājis aprēķināt? Un cik maksās šis jūsu portatīvais agregāts?

Viņš sāka mulsināt puisi ar ātriem jautājumiem, lai drīzāk beigtos sēde.

— Attēls būs slikts, nekam nederīgs, bet cena divreiz lielāka nekā parastajam televizoram. Un kādēļ jūs, ma-šmbuvētājs, ražošanas pirmrindnieks, laužaties svešā, sarežģīta novadā?

— Man jau teica, — klusu atbildēja jauneklis un uzticīgi paskatījās Kaļinovskim acīs. — Pats nezinu. Mani kaut kas saistīja.

Kaļinovskis nogrozīja galvu un sirsnīgi sacīja:

— Pavaji, draudziņ. Aiztures līnija kamera labi piemērota, tomēr nereāli un pat bezcerīgi.

— Kas tieši? — mazliet sarāvies, prasīgi ievaicājās Anatolijs.

«Oo! Kad ar pirkstu parādīs kļūdu, viņš pie tās nosēdēs • gadu vai divus, palabos un atkal nesīs šurp! Pamazītēm atraudamies no ražošanas, no normālas dzīves, šis puisis gluži kā viduslaiku alķīmiķis vienatnē līdz galam izmocīs savu pētījumu, gandrīz vai prātu zaudēdams, rakdamies gramatas, neticamās mokās atrisinās problēmas, ar kuram ikviens mūsu profesijas inženieris tiek galā kā ar bērnu spēlīti.»

Asi, daudz asāk, nekā būtu nepieciešams, Kaļinovskis strostēja puisi par visām kļūdām un aplamajiem rēķiriteni un vēlreiz deva padomu mācīties! Mā-cī-ties!

— Vai sapratāt? Nu tad beigsim. Atvainojiet, man vēl jāpiezvana pa telefonu.

Un profesors izgāja, lai nebūtu jāredz nepatīkamais fināls. Sados notikumos visnepatīkamākais ir tieši fināls. Kad satriektais ģēnijs, mulsi kavēdamies, savac mantas, kaut ko murmina un klupdams iet ara pa durvīm.

Anatolijs bija satriekts. Taču viņš nemlņājās, neuzkavējās, pateica jau agrāk sadomātus vārdus: «Pateicos par uzmanību!», strauji apcirtās un izgāja tik ātri, cik vien varēja, lai neizskatītos pēc bēgšanas.

Kāpnēs viņš drusku pastāvēja. Kaut mirkli palikt vienam. Garderobē, uzvilkdams mēteli, vēl brītiņu atpūtās, tad gāja ārā pie viņas.

Masīvās durvis ar grūtibām vērās va|ā un smagi aiz-blākšķēja aiz muguras. Seja iesitās Ņevas vējš.

Viņa lēnītēm so|oja turp un atpakaļ, dauzīdama kājas, rokas iebāzusi vasarīgā mētelīša piedurknēs. Tikko Anatolijs iznāca, Zoja atskatījās un metās pie viņa. Skatieni sastapās, tad garāmbraucošais autobuss tos izšķīra, un, kad viņš pieskrēja, Zoja šķita nepazīstama, itin ka pa to brītiņu, kamēr autobuss aiztrauca garam, būtu pārvērtusies.

— Tad beidzot! — bezbēdīgi izsaucās laimīga balss.

— Gandrīz vai nosalu, nejauks vējš!

Vēju appūstā seja smaidīja. Jautrās, noslēpumainās acis raudzījās tieši un neatlaidīgi.

— Nu ejam! — viņš teica, vēl joprojām stāvēdams.

— Tu tikai nezaudē dūšu! — slēpdamās no vēja aiz Anatolija muguras, Zoja mierīgi sacīja, itin kā zinātu ko labu, viņam nezināmu. — Mēs taču nerēķinājāmies ar to, ka šeit atbalstīs. Ir taču arī citi institūti. Ja vajadzēs, palabosi un aiznesīsi tur.

Viņš ar maigumu klausījās — edz še, kā sagatavojusies glabšanai un pūlas mierināt kā maziņo.

— Bet, ja apzinos, ka esmu pieļāvis virkni kļūdu?

— Ja pats apzinies, tātad izlabosi, — viņa jautri atbildēja. — Tas ir pat labi, — vienalga, agri vai vēlu tās atklatos?

Sakostiem zobiem Anatolijs atbildēja:

— Tas nozīmē daudzus mēnešus darba. Un drausmīgu cīņu, ja vajadzēs.

Zoja iesmējās un paberzēja vaigu prel Anatolija plecu.

— Nu cīnies, kas tur liels! Ja vajadzēs līt spirālites, tas jau sliktāk, bet es taču iemanījos un beidzot tinu ļoti ātri.

Viņš neticīgi ieskatijas Zojas sejā, aiz mundrā smaida kaut kas slēpās, noslēpumainajā skatienā pavīdēja žēlums. Mainījās un pārvērtās kvēlā, apgarotā sejas izteiksme, tadu viņš nekad vēl nebija Zoju redzējis.

— Tikai nebaidi mani, nebaidi, — viņa čukstēja, joprojām ar vaigu skardama Anatolija plecu, — es taču zinu, tu nepametīsi savu ieceri, un tu ļoti labi zini, ka esmu uz visu gatava, man neapniks, es ticu tev, pati izvēlējos, es taču apzinājos, ko daru.

Anatolijs vēlējas viņu noskūpstīt, bet nenoskūpstīja, tikai pazobojās, kaut gan ari zoboties nemaz nevēlējas.

— Bus jau hļ,bi … un netēlo Ņekrasova varoni. Situācija lāgā neatbilst…

Viņa iesmējās, tas bija pāri spēkiem, pavirzījās nostāk un aizgrieza seju … Zojas galva raibajā, adītajā cepurītē sadalīja divās daļas tiltu ar tramvajiem, kas lēni slīdēja

tam pari, bet tālāk, augstāk krastā, vējš debesīs pluinīja rūpnīcu dumus — piķamelnus, pelēkus un gandrīz baltus. Zoja, protams, runa patiesību. Šobrīd viņai ta liekas. «Patlaban viņa varbūt pat nesaprastu un justos manī vīlusies, ja es apgalvotu, ka visu pametīšu. Ka dzīvošu kā «citi cilvēki». Bet vai viņa saprot, ko uzveļ sev un ari man? Pat ja man pietiktu apņēmības, spēka un neatlaidības, beidzot pat zinašanu . .. runa taču ir par gadiem! Bet vai Zojai pietiks apņēmības gadiem? …»

Piezvanījis uz māju un vēl brīdi pakavējies, lai nebūtu jāsastopas ar nelaimes čupiņu — izgudrotāju, profesors Kaļinovskis izgāja Ņevas krastmalā. Bet kas tad tas? Izgudrotājs un viņa meitenīgā sieviņa stāvēja, kur pirmīt stāvējuši, viņa, pacēlusi galvu, raugās vīrā, cik padevīgs šis skatiens! Kādus gan vienkāršus, mīļus vārdus meitene

sadomājusi mierinājumam? Jā, šī diena viņiem nav saldena … Bet ko lai dara, ko lai dara!

Profesors nolēma veselības stiprināšanas nolūkos mājup iet kājām, viņš rūpējās par sevi un lepojās, ka prot saglabāt «formu», lai gan daudzi viņa gados jau pamatīgi uzblīduši un iemantojuši vēderiņus. Kaut tikai mūžam nebutu veltīgi jānosit laiks ka šodien!… Jāsacerē asāks raksts, — jo vairāk tuvojamies komunismam, jo gudrāk jabūt organizētai katra cilvēka dzīvei, lielākam jābūt radoša darba lietderības koeficientam, lidz minimumam samazinot bezmērķīgos zudumus …

Kaļinovskis so|oja mērenā gaitā, ne ātri, ne lēni, dzi|i elpodams un priecādamies par gājienu. Un tūlīt pat neaptvēra, ka vēl joprojām domā par šo puisi, cenzdamies saprast, kā īsti tas sagudrojis piemērot televizoram šādu aiztures līniju, — bet kaut kas nomāc sirdi. Kas gan?

«…es taču parādīju uzmanību, izskaidroju viņam visas kļūdas. Taisnību sakot, jau pārpārēm pietika ar Borodkina atzinumiem. Un Borodkins droši vien priecājas: konflikts beidzies, nekautrīgais izgudrotājs apkaunots, profesors ne vien piekritis viņam, Borodkinam, bet izteicies vēl asāk.

Jā, kļūdas atrast Borodkins prot. Prot pēc labākās sirdsapziņas veikt uzdoto. Paipuisītis. Taču vai šo Borodkinu kaut reiz saviļņojusi kada iecere, kaut arī muļķīga? Vai Borodkins kādreiz mēģinājis pats kaut ko konstruēt, kaut arī nesekmīgi? Šis puisis, kāds bija viņa vārds — ahā, A. T. Saveļjevs — bija vaļsirdīgi atbildējis: «Nezinu. Mani kaut kas saistīja.» Bet vai Borodkinu kādreiz kaut kas ir saistījis?

Vai A. T. Saveļjevs atteiksies no savas ieceres? Diez vai. Gudros šā un tā, rēķinās un pārrēķinās, meistaros un rasēs. Un meitene rasējumus patīrīs ar žileti. Alķīmiķis ar savu draudzeni. Un tālāk? Pamazām šis puisis arvien dziļāk iegrims mokošajā individuāla izgudrotāja pasaulē, aizdomu, apvainojumu, aizskartas patmīlības pasaulē. Un meitene bez laika novecos, k|ūs ķildīga, nenovīdīga… Velns viņu zina! Nejēdzīgi un mūsu sabiedrībā pretdabiski. Bet ir taču tādi! Ir.

Kādēļ gan vēl ir cilvēki, būtībā diezgan gudri, kas kļūst vientuļi alķīmiķi? Vai tādēļ, ka diemžēl tie jūt vilinājumu tikt projām no savās profesijas, varbūt pārpratuma deļ izvēlētas. Taču tur, kur viņi liecas, nestiepjas pretim draudzīgas, gādīgas rokas, kuras vadītu tālāk.

Es mācījos vēl otrā kursā, kad sāka attīstīties jauna zinātnes nozare. Dibināja pirmo laboratoriju, mūsu «vecais» laikam bija saskatījis manī ko vērlīgu, vaicāja: «Gribi nākt?» Es atbildēju: «Gribu.» Un šajā jaunajā zinātnes laukā atradu sevi, atradu to, ka dēļ vērts dzīvot.

Mums toreiz bija neliela entuziastu grupa, un katrs darba ielika sirdi un dvēseli, katrs tiecās dot lielāku ieguldījumu. Mēs atri samierinājāmies ar visiem trūkumiem, bet aprobežotu cilvēku gan savā kolektīvā nebūtu cietuši ne dienu. Tagad visi esam ievērojami spīdekļi. Ikviens vadām kadu nozari, ikvienam pulks līdzstrādnieku. Mūsu darba turpinātāju… Jā, lai cik nepatīkami būtu par to domāt, — tie turpinās darbu pēc mums, pēc manis. Bet kas gan te kopējs ar Borodkinu? Kālab esmu kļuvis tik iecietīgs? Varbūt pats esmu sācis samierināties? Vai iekšēji sāku jau novecot?

… protams, man ir Kaljajevs, Averins, Gorska, Lotoš-ņikovs, uz tiem var paļauties. Ir Ņina Tomina. Sergejenko, Putinkovs, ir spējīgi, radoši jaunekļi… Nu bet Murašovs? Es taču viņu pieņēmu, atzīšos godīgi, tikai viņa tētiņa deļ. Un trompetes spēlmani Perfiļevu arī, kolēģis lūdza, bija neērti atteikt. Un Tata Koļesova? Laboratorijas dekorācijā, vienreiz acis uzmest patīkami, taču es gaidīt gaidu dienu, kad viņa nomedīs pietiekami solīdu precinieku un ar labu aizies! Vai arī Vasins, amēba, nevis inženieris!…

Tu, cilvēk, sadali uzdevumus tin prāto: kā sabalansēt, lai gudrie veiktu visu, kas viņiem pa spēkam, un lai nejēgas paveikto nesamaitātu …

…kāda velna dēļ ar to noņemos? Te nu ir šī nejēdzīgā enerģijas un ari valsts līdzekļu izšķērdēšana! Es noņemos ar pieticīgu domu par sava darba lietderības koeficienta nosargāšanu, bet ir taču vēl arī visas sabiedrības darba lietderības koeficients. Dīkdieņi jatriec rata, nevis citiem tie jaaizstāj ar savu darbu. Kam par visu vairak patīk pūst taurē, lai pūš vesels, varbūt estrādes orķestrī sev vietu atradīs. Inženieri, sava aroda pratēju, likt rūpnīcas darbā, bet visus, kam radoša dzirksts, piesaistīt radošajam darbam un audzināt radošos kolektīvos, tad izaugsme būs atraka un ieguvums lielāks. Katru taja vietā, kur viņš spēj dot lielāku ieguldījumu.

…bet A. T. Saveļjevs pat nesaprot, kur ir viņa vieta! Ja būtu sapratis, atnaktu un prasītu: «Pieņemiet sākumā par laborantu, mācīšos, iekļaušos darbā, vēlāk droši vien noderēšu!» Mēs taču aizgajam pie «vecā» uz laboratoriju, vēl studenti būdami, pa naktīm kalām mācības galva, kārtojām eksāmenus, bet laboratorijā visu apguvām labāk un dziļāk, apguvam radošā darba. Un vai šis puisis nebūtu darījis gluži tapat? Pat tāds kā šodien — ar zināšanām tehnikuma apjomā viņš ir vairāk vērts nekā dažs labs Borodkinam vai Tatai Koļesovai līdzīgs inženierītis. Diploms — tas ir sasniedzams. Bet radoša aizraušanās — tā vai nu kādam ir, vai ari nemaz nav.

Nu labi, šis puisis to nezina. Šis puisis atkāpās, jo viņa gara bērns neizturēja kritiku. Bet es — es taču saprotu? Kādēļ tad nepadzenu šos nejegas, precinieku medītajas un paipuisīšus un samierinos, ka ap manu augstību ka parazīti uz īstu pētnieku rēķina dzīvo dīku dzīvi cilvēciņi bez jebkādām radošam dotībām? Kādēļ es no saviem augstumiem nostrostēju šo puisi un pasteidzos izvairīties no nepatīkamā fināla, lai gan man vajadzēja skaļi pateikt: «Es riskēšu. Ņemšu pie sevis. Šeit slēpjas vērtība, to nedrīkst laist zudumā.»

šim puisim vajadzētu liki mācīties no tādiem izciliem inženieriem kā Lotošņikovs, Gorska vai arī Kaljajevs… Vai ieskaitit tajā grupā, kura slrādā pie mūsu jaunās sistēmas … Zēnam mute paliktu vaļa no brīnumiem!»

Kaļinovskis gluži nemanot bija nogājis veselus piecus kilometrus. Klāt jau sava šķērsiela: pazemas, vecas mājas, dažas kuplas papeles un kļavas, akmeņu bruģis. Vēl nesen šī ieliņa bija nomaļa un klusa, tagad augu dienu bruģi dimdina kravas mašīnas, un šķērsielas gala pamazām aug jauns lielpaneļu nams. Rītos Kaļinovskis aizvien mēdza uzmest skatienu, — ko šodien pasākuši? Vakaros, mājup nākdams, raudzījās, kas dienā padarīts.

Šorīt sāka uzstādīt ceturtā stāva paneļus. Un, raugi, ceturtais stāvs jau uzcelts, fasādei cauri spīd neiestikloti logi, aiz tiem vakarblāzma. Dzeltenīgi violetās debess apmirdzēts varenais ceļamkrāns savās ķetnas uzmanīgi nes parsegas; jauns strādnieks bereti galva, bezbailīgi uz sienas stāvēdams, plaši māj ar roku un dod norādījumus ceļamkrāna vadītājam.

Ja aizietu līdz ieliņas galam un pagrieztos ap stūri, kur kādreiz pletās tukšs laukums, tad redzētu desmitiem tādu pašu topošu namu. Tas nosaukts par mikrorajonu. Mikro! Bet tā taču vesela pilsēta ar divdesmit tūkstošiem iedzīvotāju. Kaut kur šīs pilsētiņas centrā ceturtajā korpusā dzivo šis puisis …

Kaļinovskis nez kā aizgāja garām savas mājas durvīm. Un pasmējās, iedomādamies, kas notiktu, ja viņš sameklētu ceturto korpusu un pieklauvētu pie astoņpadsmita dzīvokļa durvīm. Meitene sarosītos, nezinātu, kā uzņemt un kur apsēdināt tik augstu viesi, bet puisis… kā tas izturētos?… Nav grūti iedomāties, ka izturētos Borodkins vai

Vasins… Bet kā šis? Viņš ir savdabīgs, negaidot var visu ko izdarīt savādāk.

Kas tikai neienāk prātā! Profesors, laureāts, zinātņu zvaigzne, neaicināts iebrūk jaunek|a dzīvokli. «Nāciet pie manis par laborantu, kļiisiet par īstu inženieri!» Aplamību kalngali! Sieva jau sen gaida pusdienas, viņa acis ieplestu aiz brīnumiem, padzirdusi manu nodomu! Un kādēj tas būtu vajadzīgs? Varu likt, lai aizsūta uzaicinājumu pa pastu. Aprunāšos, papētīšu — izgudrotāji autodidakti parasti ir lieli nemiera gari, godkārīgi, paņemšu tādu strādāt pie sevis, vēlāk nebūšu laimīgs. Un kur dabūt štata vietu?… Ja nu pamēģinātu tikt va|ā no Borodkina vai Muraševa un viņa tētiņa vai no Tatas, būs nepatikšanas nepatikšanu galā.

Nu re nu, atradi arī motivāciju. Sāki jau izdabāt sev. Meklēt mīļo mieru. Un tikai tadēj, ka ir pārņēmusi vēlēšanās, karsta vēlēšanās visam uzsp|aut un rīkoties tā, kā nerīkojies agrāk jaunībā, kā vispār nerīkojas izcilie, goda-jamie… Izrādās, cik gan grūta ir dabiskakā, cilvēciskākā rīcība! …

Izejot no šķērsielas, profesors iek|uva starp celtniekiem, kuri gāja mājas no darba. Gandrīz visi jauni puiši, visi iedeguši brūni, nosmulējušies ar krāsu un cementa putekļiem. Viņi iedami aizņēma visu ieliņu un skaļi jo skaļi sarunājās, ka jau cilvēki, kas pieraduši pie plašuma, pie smaga, vienkārša darba saulē un vējā.

Būdams apmierināts, ka nupat apcerēto vēl nav izdarījis, un nezinādams, vai rīkosies vai nerīkosies, kā gribējis, Kaļinovskis apstajās, lai palaistu strādniekus garām, un pēkšņi tik ļoti sāka apskaust viņu plašo, raito soli rītdienā.

196I. gada janvāris — maijs

INŽENIERU ALEJA

Tovakar viņi atkal jutās kā studiju laikos, bija sanākuši kopa Lidas dēj — tikai viņas doļ, pat Oļega māšele Nellija šajā sabiedrībā labi iekļāvās, jo bija Lidas draudzene. Gaja jauki. Lielais spītnieks Arkādijs augu vakaru neatkāpās ne soli no Lidas, un ari viņa nevienu citu neredzēja, un tad pēkšņi Lida saka posties mājup, esot vēls, māte uztraukšoties … Vai abi būtu sarunājuši nozust?… Biedri saskrēja pie loga un smiedamies secināja, ka šie lēna gaita aiziet zem rokas, galvas kopā sabāzuši, un viegls snie-dziņš noklāj viņu muguras un cepures.

— Derētu abus saprecināt!

— Uz to pusi velk. Varbūt šodien tiks izlemts?

Neviens nebija Nelliju aicinājis, ta^ču viņa kā saukta

bija klat un zināja spriest vairāk nekā pārējie.

— Aizgriezās! Uz Marsa laukuma pusi!

Šie divi gājēji jau bija aizmirsuši, ka ir vēla stunda, ka māte uztraucas, viņi iegriezās Marsa laukumā un pazuda puteņa vērpetē.

— Būs gods godam.

Otrā diena, ka parasti, visi satikās slidotavā, taču ne Arkādijs, ne Lida neatnāca. Sākuma visādi zobojās: mīlas pārītis! Pēc tam sāka brīnīties, jo Arkādijs vienmēr ierādās slidotavā, tieši viņš visvairāk atzina šo svētdienas paradumu. Pēc stundas jau visi uztraucās — kaut kas nav kartībā. No Arkādija jau nez ko var sagaidīt! It sevišķi uztraucās Oļegs, kaut gan Arkādijs nebija pilnīgi atklats pat pret viņu, savu tuvāko draugu, Oļegs tomēr

labāk par pārējiem zināja, cik dzi|i Arkādiju skāris tas ilgstošais, mokošais notikums, cik daudz viņš pārcietis šas sievietes dēļ un cik viņš vispār savdabīgs …

Nellija bezbēdīgi trauca pa lielo apli kopā ar izstīdzējušu pusaudzi. Oļegs viņu apturēja un lika tūlīt braukt pie Lidas. Nellija, uz zeņķi raudzīdamās, vēl lūkoja tiepties, kamēr beidzot arī viņu pārņēma brāļa satraukums.

— Labi, būšu drīz atpakaļ. Gaidiet pie ieejas.

«Gaidiet» — šis vārds, acīm redzot, bija adresēts gara-

* jam pusaudzim. Netālu no ieejas apļoja pārējie draugi. Nellija neatgriezās. Ne pa jokam satraukušies, viņi visi brauca Oļegam līdzi. Ari Nellijas nebija mājā. Zvanīja Arkādijam, bet bez panākumiem, kāds pacēla klausuli, taču tūlīt nolika. Kurš cits ka Arkādijs? Ne jau vecmāmiņa!

Nellija atgriezās vēlu ar sarkanām acīm un uztūkušu degunu. Jau uz sliekšņa sauca:

— Es jūs redzēt negribu, idiotiskie precinieki! Ja agrāk būtu zinājusi, kāds nelietis ir jūsu brīnišķīgais Arkādijs?

Tomēr Nellijai arī pašai nepietika pacietības neizklāstīt uzzināto. Draudzeni satikusi mirkstam vienās asarās, mātei arī rūpes vaiga: meita pārnākusi ap pusnakti raudādama — un vēl nevarot rimties… Izdevies māti izvilināt ārā, un Lida pastāstījusi: abi ilgi staigājuši, viss bijis labi, pat ļoti labi, vēlāk Arkādijs ieminējies, ka vēls jau un jāiet mājās, pa ceļam nerunājis ne vārda, Lida domājusi, atzīsies mīlestībā un ar visādiem jautajumiem pūlējusies palīdzēt, bet nekā — pie parādes durvīm viņš noliecis galvu un teicis, ka rītdien uz ilgu laiku aizbraukšot un būšot ļoti aizņemts, lā ka nez vai tik drīz redzēšoties, sacījis — paldies un sveiki.

— Paldies un sveiki?

— Jā! Tā arī pateicis: paldies par jauko pastaigu un — sveiki. Paspiedis roku un aizgājis.

Draudzība ilga jau kopš skolas laikiem, šis tas bija atgadijics, taču biedri ta nekad nebija apskaitušies * uz Arkādiju. Raksturs Arkādijam bija pasmags, tas tiesa, reizēm ilgi staigāja sadrūmis, kamēr izķepurojās no mīlestības tikliem, kaitinot draugus ar saviem mūžīgajiem noslēpumiem… Taču šoreiz nebija pamata, šoreiz nebija noslēpuma, kurš butu jāglabā, — tiec nu gudrs! Savaldzinājis jauku meiteni — Nellijas draudzeni, visiem jau skaidrs: var iznākt pāris, bet še tev — paldies un sveiki… 4 Bezkaunība!

— Viņš nekur neaizbrauks, kad es saku …

— Bezjēdzīga atrunāšanās!

— Mēs ari esam labiņi, sasējāmies ar to nepilnīgo!

Tieši tāds arī viņš bija. Visi atminējās, ka Arkādijs jau

skolā reizēm pelnījās'apaļus piecniekus — labākais skolēns, pedagogu padomes mīlulis! — reizēm nobrauca līdz «cāļiem» un pat vieniniekiem, tā ka ik pārdienas vecmāmiņā tika aicināta pie direktora. Kamēr draugi pastaiga-jās ar meitenēm, viņš augus vakarus kvernēja pie grama-lām, tad pēkšņi kādā jaukā dienā pameta skolu — pie velna visu, pat eksāmenus! — un iegrima muļķīgā aizrautība: ņēmās meistarot tin arī sameistaroja «fotopūķi», ar tā palīdzību fotografēja no gaisa, vēlāk saka mācīties sanskritu valodu, lai lasītu nez kadas tur «Vedas»… Arkādijs spoži izturēja iestājpārbaudījumus Politehniskajā institūtā, taču pēc pusgada neapmierināts un vīlies pameta institūtu un salīga darbā aiz Polārā loka. Kad atgriezās un iestājās Arhitektūras fakultātē, kļuva skaidrs — cilvēks atradis sevi. Fakultāti beidza ar teicamām sekmēm un nokļuva darbā vadošā projektēšanas iestādē, kur drīz vien viņu paaugstināja ievērojamais zinātnieks Karsa-vins, — un dzīvi nemaz labāku nevarētu vēlēties! Taču pēc gada Arkādijs saķildojās ar Karsavinu sakarā ar projektēšanas organizēšanu; sastrīdējies ar priekšniecību, no

sava neatkāpās un institūta nebūšanas darīja zināmās Maskavai…

Draugi pavadīja viņu kā uz kauju. Un tur Maskavā uz ielas viņu bija trāpījušās mīlestības bultas — ieskatījies noslēpumaina svešiniecē! Un veselu gadu gan ar labu, gan viltu raudzīja ieganstu aizbraukt uz Maskavu, lai sameklētu svešinieci, nezinot ne tās vārdu, ne adresi!… Ja ari vēl joprojām strīdējās par darba jautājumiem, tad, acīm redzot, aiz stūrgalvības, priekšniecībai apnika ar viņu tiepties, ta ieteica aiziet no darba «uz paša vēlēšanos». Arkādijs atbildēja: tadu vēlēšanos neizjūtot, kaut gan viņš vairāk pārdzīvoja Karsavina dēļ nekā Karsavins Arkādija dēļ. Taču par laimi projektētāji sāka plašu dzīvokļu celtniecību ar noslieci uz tipveida projektiem, kurus aizstāvēja Arkādijs. Karsavins, negribīgi smaidīdams, atzina: «Uzvarētājus netiesā,» — un uzticēja viņam pastāvīgu darbu pie šiem projektiem; Arkādijam pirmo reizi bija iespēja strādāt no sirds, un, draugu vārdiem runājot, viņš kapa kalnā. Tomēr ne! Tieši toreiz viņš sapinās ar sievieti, gadus desmit vecāku, kļuva kā apmāts un pašā steidzamākajā darba laikā aizbrauca ar šo sievieti uz dienvidiem. Turklāt ka! Aizņēmies no visiem naudu un nesarunājis par atvaļinājumu… Arkādiju gandrīz izslēdza no partijas, taču projektu viņš bija paguvis paveikt, lurklat tik veiksmīgi, ka viņam piedeva, tikai izteica rājienu. Dīvainais, mokošais mīlas romāns ilga sešus gadus. Pat Oļegam neizdevās tikt skaidrībā, kas ar abiem notiek. Kad Oļegs aizsāka sarunu par šo sievieti, Arkādijs neciešami monotonā balsī vilka:

— Mustjē, tāpat arī vēlīnās Ašelas kultūras sākumi meklējami vidēja paleolīta laikmetā, citiem vārdiem sakot, senajā akmens laikmetā, kad . ..

— Arkādij, es nevaicāju ziņkāres dēļ. Man liekas, ka tu …

— …kad cilvēce atradās ceļā no pirmatnējā, atvaino par nepieklājīgumu, bara uz matriarhālo ģints iekārtu.

Sis viltīgais paņēmiens bija pašu izdomāts. Viņu draugu pulks bija iesākuši bez kautrēšanās cits citu kritizēt un pazobot. Reiz, kad viens lūdzās: «Pietiek, pietiek!» — tika sadomāta «aizstāvēšanās»; katram «izsniedza» tēmu, un, tiklīdz sāka par to runāt, tā citiem jāklusē. Pa enciklopēdijām sameklēja gudrākos terminus: Ahemenidu dinastija, šķeltnadži, puniešu kari… Arkadijam gadījās temats par Mustjē kultūru un vēlīno Ašelas kultūru. Visi toreiz pasmējās, ar to arī beidzās. Taču Arkādijs neaizmirsa. Viņš pamatīgi izstudēja grāmatās visu, kas attiecas uz šīm kultūrām, un, kad gribēja draugiem aizbāzt mutes, ņēmās klāstīt:

— So kultūru tautām raksturīgas alu mītnes, mamutu medības baros un arī…

Ko ar viņu iesākt, kā pārspēt?

Tikai reiz, pirms gadiem trim, kādā strīdiņā Arkādijs aizmirsa neandertāliešus un pārskaities kliedza:

— Negribu par viņu ne dzirdēt, ne atcerēties. Viss beidzies.

Draugi centās Arkādiju izklaidēt. Viņš paklausīgi gāja līdzi uz kino,, piedalījās izbraukumos, tomēr nebija vairs agrakais Arkādijs. Visi ticēja, ka laiks viņu izdziedinās. Un tiešām — Arkādijs pēkšņi it kā atplauka, k|uvp pārgalvīgs. Vai izārstējies? Varbūt palīdzēja jauna projekta spožs novērtējums? Bet varbūt atkal iemīlējies, vēl nopietnāk?. .. Visiem par nepatiku tomēr izrādījās, ka iemesls joprojām tas pats: kads draugs redzējis Arkādiju Vasaras dārzā ar to pašu sievieti, abi sēdējuši uz vientu|a soliņa un dūdojuši… Taču drīz vien Arkādijs kļuva vēl drūmāks, uz draugu jautājumiem īstās atbildes nedeva, izvairījās ar tiem tikties… Pēc gada Arkādija ceļu krustoja jauna, simpātiska aktrise. Viņš to iepazīstināja ar draugiem un pats it kā lika «uz strīpas», bet Ira ātri vien pazuda no viņa apvāršņa. «Izrādās, ka esmu sieviešu nīdējs,» Arkādijs atjokoja. «Bez arhitektūras un skarbas vīru draudzības neko citu neatzīstu.» Taču šovasar pludmalē viņam iepatikās Nellijas draudzene Lida. Viņi nokavējoties lika iepazīstināti un, tiklīdz abi, saulei muguras pagriezuši, sāka tērzēt, apkārt izveidojās «vakuums». Pēc iam abi gāja peldēties, un, kad aizpeldēja tik tālu, ka tikko bija saskatāmas cepurītes, draugi aizmuguriski izlēma viņu likteni: apprecināt. Pec iespējas drīzāk! Draugu puļu auklētā draudzība attīstījās labvēlīgi, jau likās, fināls būs spožs … Un tad piepeši — paldies un sveiki! Kadel gan?

— Jāizrunājas ar viņu!

•— Piespiest pie sienas, lai dod paskaidrojumus!

— Viņš sūtīs mūs pie velna. Lai pamēģina Oļegs…

Ne Oļegam, ne pārējiem Arkādijs neko neteica. Deva

pretsparu: vai lūdzis būt par preciniekiem? Kaut ko solījis?

Ar to ari beidzās.

Arkādijs atkal bieži bija kopā ar draugiem. Nemanīja viņā ne bijušo nomāktību, nedz ari prieku, cilvēks kā jau cilvēks, reizē ar citiem uzjautrinās vai grimst pārdomās, tāpat kā agrāk dedzīgi strīdas, par daudz ko interesējas, vienmēr ar kaut ko aizraujas, atteicies no agraka dievināšanas objekta — mūzikas, toties sācis mācīties itāliešu valodu un krāt grāmatas par glezniecību.

Draugi jokoja: Arkādijs vecajās sliedēs — atkal jauna aizraušanās.

Pienāca pavasaris, Ņevā gāja Ladogas ledus. Arkādijs izvilināja Oļegu pastaigā; agrāk viņi bieži klejoja pa pilsētu. Šoreiz Arkādijs bija dīvaini satraukts. «Atcerēsimies, ka pasaule ir jauka' un pavasaris ir pavasaris,» viņš tiekoties teica, nelikdamies ne zinis, ka pie Ņevas brazmo stindzinošs vējš.

Vējš p;ilick vējš, tādēļ ja» ledus iešanas laiks, ziemeļu' pavasaris paguvis atbaidīt nakti, jau desmit vakarā, bet debesīs gaisma nedziest un nodziest; mājas un dārzi slīgst krēslā, bet krastmala un laukumi gandrīz tikpat gaiši kā dienā, Ņeva atstaro debesu mirdzumu, bezgala ilgi tik raudzīties lielo un mazo ledus gabalu skrējienā un klausīties, kā tie šalko sastopoties un šķiroties.

Oļegs savilka šalli ciešāk ap kaklu, pacēla apkakli. Arkādijs nejuta dzestrumu: krekla apkaklīte vaļā, cepure pakausī, kailas rokas balstās uz granīta margām. Viņš it ka pirmo reizi dzēra šādu stundu .burvību, vienlaikus turpinādams agrak iesākto sarunu par «kopētājiem», kā viņš nicinoši saukāja māksliniekus — dabas verdziskus atdarinātājus, kuri ar verdziskām formām rāda, pareizāk izsakoties, ilustrē dzīves nolikumus.

— Kad mākslinieks vienlīdz rūpīgi glezno cilvēku un galdautu, cilvēku un dažādus rimbulīšus pie griestiem, tas nozīmē, ka viņu nekas nesatrauc. Ja par visu runā pa kripatiņām, tad nav nekā liela, ko pateikt par vienu. Jau Rembrants ar gaismēnu izvirzīja galveno, notušēdams maznozīmīgo. Man riebjas skatīties uz tādām smukām bildītēm, ja nekas netiek ne prātam, ne sirdij!

Oļega uzmanību saistīja vardi par gatavām formām, tehnikā viņš to labi saprata, pazina formu pēctecību un to laušanu, kas vienmēr pavada jaunu principu vai jaunu materiālu ieviešanu. Bet ka mākslā?… Oļegs nebija dažādu ēverģēlību cienītājs, kaut gan reizēm tās sagādāja prieku. Viņš bija pārliecināts, ka zinātne un tehnika nosaka progresu, bet māksla.galvenokārt izkrāšņo dzīvi un palīdz sabiedrībai apzināties sevi. Tātad galvenais ir — pareiza dzīves attēlošana. Vai drīkst būt gatavas formas, ja pati dzīve vienmēr jauna?

— Labi vai slikti, tas ir vairāk vai mazāk saprotami, — Oļegs sacīja, — bet kas gan ir «gatavas formas»? Tas

droši vien… nu, reizēm raugies gleznā, itin kā nebūtu slikti uzgleznota, sižetiskais risinājums arī mūsdienīgs, tomēr glezna šķiet sen sen jau redzēta . . .

— Tieši tā, sen jau redzēta, — Arkādijs iesmējās.

— īsta māksla ir' tad, kad arī jau zināmo ierauga it kā pirmo reizi, kad rodas izpratne par kaut ko vēl neapjaustu. Vai esi redzējis Korževa «Karoga saņēmēju»? Ko darītu «kopētājs»? Ņemos apgalvot — būtu pieklājīga glezna: ir iela attēlota, ir barikādes, ir ienaidnieki ar šautenēm, visi konkrētā fakta apliecinātāji. Kopētājs ilgi studētu vēsturi, meklētu kostīmus un maskas . .. Bet Korževs nogrieza audeklam divas trešdaļas, novāca fakta apliecinātājus, palika tikai kauju ugunīs strādnieks, uztverot karogu no krituša biedra rokām. Vienkārši, taču cik labi redzama cīņas gaita, raksturi, ideja … Esmu novērojis, pa izstādes zāli staigā dažādi ļaudis, bet pie šīs gleznas visi apstājas. Pat nelabojamie skeptiķi aizmirst izgrūst caur zobiem nievājošas frāzes… — Arkādijs atņēma rokas no margam un satvēra mēteļa atlokus, taču netaisīja vis pie kakla ciet, gluži otrādi — atvēra plašāk. — Neciešu skeptiķus! Skeptiķus un mietpilsoņus. Starp citu, skeptiķi ir mietpilsoņu paveids, tikai ar intelektuālu piegaršu, un tas vēl pretīgāk! Kādreiz lasīju Tolstoja dienasgrāmatā: ja cilvēks nicinot šalaika mākslu, slavēdams pagātnes mākslu, tad tikai pierādot savu neizpratni. Tā apmēram bija. Vai nav labi teikts?

Vējš tomēr savu bija panācis, Arkādijs nodrebinājās un piegrūda draugam ar elkoni: «Ejam!» Viņi soļoja ātri, sabāzuši rokas kabatās. Vējš triecās sejā, viņi nerunāja, līdz iegriezās sānieliņā, kur kļuva gan siltāk, gan klusāk. Neņemdams vērā, ka sarunas turpinājumu risinājis savās domās, Arkādijs atsāka:

— Izdomājuši vārdus — «vienkārši ļaudis» — nu tikai maļ un maļ. Aplamības! Jebkurš cilvēks ir sarežģīta personība, nevar (ā viegli ar vārdiem mētāties. Kad man parada pensionārus ar neprātīgi laimīgām sejām un šis laimes apliecinājumus — vāzi ar augļiem, bārkstainu galdautu vai kaķi, man sametas nelabi par šo mietpilsonis-kumu un meliem. Tieši meliem! Jo laime tomēr ir darbībā, savas nepieciešamās rīcības apziņā. Nevis mierā un pilnā vēderā. Komunistiskajā iekārtā atradis cīņas līdzekļus pret vecumu, ne tikai medicīniskus līdzekļus, bet ari psiholoģiskus un aktīvas darbības līdzekļus. Vai tu zini, blokādes grūtības izturēja strādājošie, pirmie nomira tie, kuri sevi saudzēja. Pazīstu kādu vecu aktrisi. Ģimenes vairs nav. Dzīvo veco aktieru nama. Ka viņa dzīvo? Iet blakus māja uz sarkano stūrīti, tur notiek bērnu pašdarbības mēģinājumi, māca kādu meiteni, gatavo teātra skolai, ja šo nodarbību liegtu, tad ne augļi, ne kaķi viņu neglābtu.

Draugi iznaca Marsa laukumā, svinīgais plašums lika dziļāk ievilkt elpu un palēnināt soli. No biezi saaugušo ceriņu kailajiem krūmiem uzvēdīja briestošu pumpuru un mitras mizas smarža.

— Korževam ir glezna «Iemīlējušies». Arī tur mākslinieks atmetis vecos kanonus. «Iemīlējušies» — tātad jauneklis un meitene, naivums, skaistums? Nekā tamlīdzīga. Gleznā divi jau paveci un ne visai izskatīgi cilvēki. Atpūšas pēc grūta darba. Rokas smagnējas, nogurušas… Ja labi ieskātās, tūlīt jādomā, ka dzīve daudz plašāka par paviršiem priekšstatiem un skaistums neslēpjas izskaistinājumā, un mīlestība ir daudz spēcīgāka un bagātāka par jauneklīgi satrauktām asinīm. Tas ir tāds tuvums, tads…

Arkādijs aprāvās pusvārdā un paātrināja soli. Oļegs mazliet atpalika un nesteidzās atsākt sarunu. Viņš juta, ka Arkādijs drīz saks runāt par to, par ko tik ilgi klusējis.

Viņi iegāja akmens sienas ieskautajos brāļu kapos. Vienkārši, bez jebkādas pozas Arkādijs pasildīja rokas pie

mūžīgās uguns un gāja gar piemiņas plāksnēm, kuru uzrakstus sen jau zināja.

— Neviens no šiem cilvēkiem nekad nebūtu mierīgi sēdējis ar kaķi klēpi, — Arkādijs pagriezās pret 0 |egu. — kaut vai viņu piemiņas dēj… mums nav tiesības apjūsmot mietpilsonisku'dzīves izpratni! Tādu gludenu, glaimīgu labklājību bez vētrām un šķērš|iem. Pie velna! Ja necīnās par to, ko mīl un kam tic, nevar būt īstas dzīves. Nevar!

Krēsla sabiezēja, varbūt tikai pēc lāpu spožuma tā likās, varbūt tiešam bija iestājusies nakts.

— Antoņina gan labi to saprata, — it kā tikai sev Arkādijs sacīja.

Oļegs zināja, ka to sievieti sauca par Antoņinu. Tas jau sen bija izpētīts, kaut gan Arkādijs nekad nebija minējis viņas vardu.

— Ka dzīvo Lida? — pēkšņi Arkādijs vaicāja.

— Skumstot, tā Nellija stāsta.

Viņi brīdi soļoja klusēdami.

— Tu nedornā, ka es nesaprotu. Nelietīgi jau bija. Attieksmē uz viņu jau no paša sākuma nelietīgi. Bet, ja es savlaicīgi neaizietu, būtu vēl nelietīgāk.

— Aizvien vēl mīli Antoninu?

. — Nē.

Arkādijs kā ar cirvi atcirta. Un atkal turpināja ceļu neatskatīdamies.

— Tu nedusmo, Arkādij, mēs cerējām to visu kaut kā salauzt.

— Bet vai jums neienāca prātā, ka nav godīgi attiecībā uz sievieti piemērot šo vārdu — «salauzt». Viņa taču ir cilvēks, ne spieķis.

Draugi pārgāja [1] pāri tramvaja sliedēm un devās gar Inženieru pils tumšo mūri. Aiz Fontankas — dzīvajās ielās uzsākto sarunu būtu grūti turpināt. 0 |egs pieturēja draugu aiz elkoņa.

— Iesim pa Inženieru aleju!

Aiz kuprainā tiltiņa viņus sagaidīja rāmā, tumšā Inženieru aleja, koku lapotnes segta, pilnīgi klusa. Dīvaini — Arkādijs ka izbailēs atravās: tikai ne tur!

— Kādē|?

— Mustjē kultūra mantojusi savu nosaukumu no La-mustjē alas, kur Franču arheologs Mortils pirmoreiz…

Balss bija izsmējīga, Ojegs jau grasījās iet projām — nu man pietiek! — taču Arkādijs apklusa, neturpināja, ko paveicis Mortils. Draugi stāvēja pie tiltiņa, un viņus gaidīja vaļsirdīga saruna — vai nu tūlīt, — vai nekad. To apzinājās abi.

— Labi, iesim!

Viņi mazliet pagāja pa aleju. Arkādijs pagriezās pret krastmalas margām un atspiedās uz tām. Sasmēķeja.

— Redzi, Antoņina man uzdāvināja šo aleju. Bija kāds vakars… sevišķs vakars… viņa vēlējās man uzdāvināt kaut ko par atmiņu. Un izdomāja dāvināt Inženieru aleju. Es tcicu: «Liela izšķērdība. Un kā citi uzzinās, ka tā ir mana? Un ko iesākšu ar to?» Viņa atbildēja: «Atnāc te un domā par mani, domā tad, ja izšķirsimies, pat ja būšu mirusi.» Ls teicu: «Tad jau ta drīzāk tava.» Viņa nepiekrita: «Nē, vēl jo vairak tava, tikai ar mani piedevām.» Viņa aizvien tā prata kaut ko pateikt.

Palsajā otra krasta uguņu atblāzmā Arkādija seja izskatījās neparasti liega un apgarota. Ari balss skanēja svešādi, no sākuma klusi, maigi, vēlāk aizvainoti.

— Jūs visi centāties mani iespaidot, pat bez vārdiem, ka viņa man nav īsta, jau gados, arī skaista ne — ko es viņā saskatījis, kadeļ? Bet kada gan visam tam nozīme, ja ir … mīlestība?

Oļegs_ varetfi daudz ko iebilst, taču saprata, ka nav nozīmes partraūkt.

— Un kas vispār ir mīlestība? Vienīgi triviāli (autiņi domā, ka pietiek tikai ar jaunību, glitu augumu, skaistu sejiņu un mīlīgu raksturu! Taču tās ir blēņas, sīkumi, tur nav meklējama mīlestības jēga. Viņai bija smags raksturs, desmit gadus par mani vecaka, bija vīrs un gandrīz pieaudzis dēls… un kas par to? Ar viņu kopa es varēju skaļi domāt, arī bez viņas — un tomēr kopā ar viņu. Tu nesapratīsi, kā tas ir. Ks daudz neko viņai nestāstīju. Bet viņa pati jau bija — augstākais kritērijs, ja tā var izteikties. Pietiek padomāt par šo sievieti, un kā nebijušas pagaist sīkas vēlmītes un domiņas … Neīstums . . . Dažnedažādi apvainojumi .. . Viss vērtīgais, ko esmu šā vai tā paveicis, paveikts vai nu kopa ar viņu, vai viņas ietekmē. Bet kurš to saprata? Piemiedz aci, ķiķinās, palaiž baumas … Pretīgi atcerēties!

Oļegs nodrebēja no šiem vārdiem. «Vai arī mēs ncsa-pratām? Un nesniedzām palīdzīgu roku, tikai metām sprunguļus ceļā? Nē, tā viņam vai nu pašiedvesma, vai stūrgalvība. Vai gan mēs neredzējām, ka viņš mocījās, pārdzīvoja, galēja sevi nost!» Oļegs atminējās vienīgo tikšanās reizi: iznākot no kino, sadūrās krūtis ar Arkādiju un šo pašu Antoņinu. Viņas^skatiens Oļegu aplēja kā ar ledainu ūdeni! Sieviete jau gados, salti pieklājīgu, augstprātīgu seju, valdonīga manierība attieksmē pret Arkādiju … Un brauciens uz dienvidiem! Antoņinai tā bija izprieca, bet Arkādijs pusgadu maksāja parādus! Piedevām izpelnījās vēl rājienu! . ..

— Tu esi fantasts, — Oļegs piesardzīgi sacīja. — Varbūt atradi to, ko sliecies atrast, nevis to, ko vajadzēja atrast? Tu aizvien esi bijis fantasts. Atceries, kā reiz meklēji kādu maskavieti ar apbrīnojamu seju. Toreiz arī mani ta sahipnotizēji, ka es Maskavā citu neko uz ielas neda-riju ka raudzījos pretimnācējās, meklēju apbrīnojamo seju. Ar vienu pat iepazinos, tikai viss iznāca pārlieku parasti.

— Bet es, draugs, atradu un izdevās neparasti.

Tā teica Arkādijs. Bez smīna.

— Tu?… Atradi?…

— Ak tu »savādniek! Tā jau arī bija Antoņina.

Oļegs gaidīja turpinājumu, bet Arkādijs atriebīgi klusēja. Arī toreiz draugi viņu nebija sapratuši un visu izskaidroja pēc saviem ieskatiem. Ja, varbūt viņš neprata izstāstīt. Par grūtāko dienu savā dzīvē, kad viņu izsmēja un nostrostēja kā puiku, bet Karsavins smīnēja vien un pēc apspriedes meta sejā: «Redziet nu, jaunais cilvēk, es taču brīdināju! Kādēļ ļauties apsmieklam?» Saniknots un nelaimīgs Arkādijs toreiz ilgi staigāja pa ielām, gan nosolīdamies uz visiem laikiem apklust, gan zvērēdams cīnīties līdz uzvarai. Pēc pāris stundām viņš atguvās pie Maskavas upes, pie Kremļa sienas, un tur satika šo sievieti. Tā lēnam nāca pretim, nāca un nopietni aizrautīgi domāja par kaut ko. Jau abi bija pagājuši viens otram garam, kad Arkādijs apjauta aizgājušās brīnumainās sejas burvību. Varbūt tikai la licies? Viņš panāca šo sievieti, pagājās labu gabalu garam un atkal devās pretim. Sieviete Arkādiju nepamanīja, mājoja savu pārdomu pasaulē. Un Arkādijam pēkšņi likās: tikai ši sieviete vienīgā spēj visu saprast, un viņš nekad sev nevarēs piedot, ja aizlaidīs projām. Arkādijs trešo reizi atkal gāja pretim, ar skatienu uzrunādams viņu. Vai šī sieviete skaista, jauna, par to nedomāja. Beidzot, laikam nojautusi kaut ko, viņa sarauktu pieri uzlūkoja Arkādiju… «Piedodiet un nedomājiet, ka esmu no tiem, kas uz ielas meklē pazīšanos!» Arkādijs steidzīgi teica, nostājies viņai ceļa. «Reizēm cilvēkam ir bezgala smagi, nezina, ko darīt. Man liekas, jūs sapratīsiet!» — «Mēģināšu,» viņa vaļsirdīgi atbildēja.

«Kas jums gadījies?» Arkādijs gaja lidzās un bez mitas runāja, runaja aizrautīgi, haotiski, bet sieviete klausījas un, it kā savus minējumus pārbaudīdama, laiku pa laikam no sāniem uzmeta puisim ašu mirkli. Kad Arkādijs noprasīja, vai cīnīties vai atkāpties, sieviete bez apdomāšanās atbildēja, — protams, cīnīties! Un pasmaidīja: «Tas nav padoms. Ja esat sagatavojies atkāpties, tad nekāds padoms nelīdzēs. Bet, cik noprotu, jūs netaisāties padoties.» Viņi staigāja no viena tilta līdz otram, Arkādijs izklāstīja, ko agrāk bija izdomājis, un pratoja, kā «izsisties» līdz uzvarai… Attapās tikai tad, kad viņa slepus paskatījās pulkstenī. Izbijies, ka viņa var aiziet un pagaist uz visiem laikiem, Arkādijs vaicāja: «Kas jūs esat?» Viņa atbildēja: «Cilvēks, kas prot klausīties.» Arkādijs tiecas uzzināt vairāk, viņa izvairījās. «Netraucējiet notikumu gaitu!» Un steidzās projām — «Maskavas» viesnīcā viņai esot apspriede. Arkādijs pavadīja viņu līdz liftam, joprojām cenzdamies uzzināt vārdu, adresi, talruņa numuru. Solīja gaidīt vestibila. «Labi,» viņa atri piekrita, «pagaidiet pusstundu. Bet, ja aizkavēšos ilgāk, negaidiet!» — un viņa iegāja liftā… Arkādijs nogaidīja līdz pusnaktij; kad šveicars viņu izdzina ārā un aizvēra durvis, vēl ilgi stāvēja uz ielas . ..

— Antoņina toreiz nosauca sevi par «cilvēku, kas prot klausīties», tomēr man reizēm likās, viņas nemaz nav bijis, bijusi tikai mana Sirdsapziņa. Un tā skubināja cīnīties. Es cīnījos. Dabūju daudz zilumu, tomēr savu panācu!

— Mēs arī devām padomu cīnīties, — Oļegs apvainojies atgādināja. — Tiesa, sievietes padoms spēcīgāk iedvesmo. Tev jāpiekrīt, ja nebūtu bijis CK lēmuma . . .

— Vai tad lēmumi nokrīt no gaisa? Uzstājas viens, otrs, trešais… Dzīves vajadzības, priekšlikumi, pamatojumi. Stridi. Visi balso — «par» un «pret»… Tā rodas jauns lēmums. Kada gan vērtība citādiem lēmumiem?

Arkādijs labāk vēlējās novirzīt sarunu uz vispārēju tēmu, tomēr Oļegs turpināja:

J — Un kā viņa nokļuva Ļeņingradā?

— Es pats, idiots, nepadomāju, ka viņa tur viesnīcā tikai apmetusies, ka ir atbraucēja, turklāt ļeņingradiete. Atceries, kad viss iegriezās labvēlīgā virziena, man pasūtīja rakstu? Uzrakstīju, nodevu žurnālam. Pec nedēļas pa tālruni ar mani runa simpātiskā, pazema balss. «Te jūsu redaktore, man ir dažas piezīmes»… Es, protams, tūlīt spuras gaisā — piezīmes?… Sāks nogludināt asumus? Neļaušu. Ieeju iekša — sēž viņa …

— Kā romana.

— Trakākais tas, ka pēc pusstundas sastrīdējāmies. Viņa tiešām bija pavilkusi svītras rakstā sīvakajiem uzbrukumiem Karsavinam. Biju tā vīlies, ka gandrīz aizskrēju prom ar visu rakstu. Bet viņa — gudriniece! Izgāja uz brītiņu un nozuda veselu pusstundu. Pēc tam ienāk, uzliek roku uz pleca: «Ņemiet vērā, dargais, kautiņa var sist, spēcīgi atvēzējoties, bet pēc uzvaras ar kulakiem bukņīt nav augstsirdīgi. Karsavins taču tagad nevar atbildēt …» Nosēdējir*pie viņas līdz darba beigām, pavadīju. Tā arī sākas.

Arkādijs ilgi klusēja, jo atmiņa, kā izrādās, spilgti sa-glabājusi tās stundas, kad viņi abi devās arvien tālākās pastaigās un runāja par visu ko, bieži strīdēdamies, tomēr pusvārda saprazdami ikvienu domu, ikvienu izjūtas niansi. Divas dvēseles, divi prati saskāras, atgrūdās un savijās arvien ciešāk. Kad Antoņina, neko neteikusi, aizbrauca komandējumā, Arkādiju pārņēma dīvaina sajūta: it ka pilsēta vairs nebūtu cilvēku, pilsēta kļuvusi par tuksnesi, sauc vai nesauc, atbalss nav. Ta arī viņš visu nedēļu nodzīvoja stingaja tuksnesī, bet, kad Antoņina atbrauca, ieskrēja pie tās darbā un visu klātbūtnē uzrakstīja uz kadas manuskripta lapas otrā pusē — «…kļuvis skaidrs.

ka bez jums nespēju dzīvot». Viņa pierakstīja: «Jā,» — un paslēpa manuskriptu atvilktnē. Un kopš tās dienas bija vēl labak, kopš tas dienas atnāca laime, liela, bezgalīga laime. Kaut kur veidojas divās atsevišķas dzives ar savam rūpēm, interesēm, attieksmēm. Kaut kur bija viņas vīrs, viņas dēls, Arkādijs iepazinās ar dēlu — pusaudzi, kam iestājies balss lūzums, reiz iepazinas ar viņas viru, kas bija atbraucis no pierobežas un atkal posas kaut kur braukt; Antoniņas vīrs šaja mājā šķita svešs, jo visur dvesmoja viņas būtība, ik uz soļa manāma viņas gaume un paradumi. Arkādijam bija vienalga, kādas saites sien Antoņinu ar vīru, cik viņai gadu un kā dzīvojusi līdz tam …

— Sī sieviete uz pasaules bija vērtība pali par sevi, ārpus pārējā. Viss pagaisa ka migla, kad bijām divatā. Labi jutāmies, pat bieži tiekoties uz ielas. Nezinu, vai tu noticēsi, ka retas likšanas reizes ka pie manis, lā pie viņas vai arī Maskavā, ja izdevās abiem saskaņot komandējuma laikus… tas bija tik skaistas, cik vien var but… tomēr mums visur bija labi, ja tikai divatā. Jūs visi uzskatījāt, ka viņa ir koķete, rotaļājas ar mani . . . Nezinu, ja viņai ari piemita koķetērija, tad pati velnišķīgāka — nepamanāmā. Neiedomājami dabiska. Arī mīlestībā tāpat. Netēloja ledus gabalu un arī kautrīgo ne. Pilnīga saskaņa — saproti mani?

— Bet kādēļ tad? — Jautājums izlauzās neviļus. Arkādija stāstījums krasi saduras ar Oļega iesīkstējušiem priekšstatiem. Un līdz ar to zaudēja jēgu visi iegansti un pierādījumi, kuri senāk šķita tik neapstrīdami.

— Ja, kādēļ, — Arkādijs strupi atbildēja. — Vai neesi manījis, ka sveša laime citus satrauc? Mēs bijām laimīgi, neslēpāmies, pat nedomājām, ka var but kaut kas slikts. Banalitāte visu nonāvēja. Riebīga mietpilsoniska banalitāte. 1

Ari tagad, pēc vairākiem gadiem, Arkādijam šķita, ka viņš atkal smok baumu vilni, nelabvēliguma, riebīgajos minējumos, šis vilnis toreiz uzgāzās negaidot un ar savu smagumu nomāca pašu gaišako, tīrāko, kas vien viņiem bija, — mīlestību, kurai nebija vajadzīgs nedz likumīgs apstiprinājums, nedz materials nodrošinājums, kura bija laime un piederēja tikai viņiem diviem. Vispirms šis vilnis uzbrāza Antoņinai — smīni un tenkas darba, kaimiņu čuksti un slepeni mājieni, vērojošas acis, tramīgas ausis, indīgas meles… Viņa bija stipra, visu saņēma viena, tikai noliedza iet uz redakciju, pec tam norunaja tikšanos tadas vietas, kur nebūtu paziņu, un tie tomēr gadījās.

— Visa netīrumu šalts gāzās pār viņu. Sieviete vienmēr ir varigaka. Viņa saka šaubīties. Mēģināja nepievērst uzmanību. Izturēties izaicinoši. Taču ļaunas mēles nesaudzēja arī dēlu, pačukstēja t-am… Toreiz mēs ar jums satikāmies pie kino, atceries? Jūs skatījaties tādām acīm … Kad aizgājām talak, viņa uztraucās, taisīja karātavu humoru un secinaja, ka jūs esot līdzīgi rentgeno-logiem — skatoties «cilvēkam cauri». Drīz viņa aizbrauca uz dienvidiem un atstāja man zīmīti: «Tā būs labāk. Vienalga, vajadzēja izbeigt. Atceries tikai gaišo».. .

— Bet, Arkādij… Ja sieviete precējusies, tas ir elementārais godīgums. Tagad tev vajadzētu saprast. Bezgala ilgi tas nevarēja turpināties. Tu esi jauns, brīvs cilvēks, viņa daudz vecaka, viņai ģimene . ..

— Ja, jā, ari tu — vecāka! Ģimene! — Arkādijs dusmu aizlauztā balsī iekliedzās. — Citi visu zina, ko var un ko nevar. Bet, ja cilvēki nnl un ir laimīgi ar to, kas viņiem ir?! Nē, jāiejaucas! Jaiedod inde! Un daži nelieši… pēc tam es uzzināju, prata brūcē iebert sāli . . . Man pat prātā ncienaca, cik dziļi viņu las aizskar. Desmit gadu starpība! Un kas par to? Taču las viņu sāpinaja… Kad sameklēju viņu pie Melnās jūras netālu no Suhumiem, viņa saka raudat. Pat negribēju noticēt —raud kā parastākā sieviete. Antoņina sadusmojās: «Es jau ari esmu visparastākā sieviete! Es baidos. Ari tev saks dīkt ausis: veca, veca, vai neesi varējis atrast jaunāku un labāku?…»

Kanāla otra pusē pa ielu brauca kravas mašīna, iesviežot Arkādija seja prožektoru starus. O|ogs novērsa acis, tā viņu pārsteidza drauga sejas izteiksme. Bet no savas vainas diemžēl acis nevar novirst. Arī viņš bija tas, kas centās ietekmēt Arkādiju, allaž minēt Antoņinas vecumu, nicinoši, it kā būtu vainīga, ja viņai pāri četrdesmiliem, it ka mīlestība tādā vecumā butu kaut kas apkaunojošs. Bet viņi taču nemaz neticēja, ka tur ir mīlestība.

— Aizbraucām uz kādu ciemu dienvidos no Suhu-miem, — Arkādijs, tikko saklausāmi stāstīja, un bija jaušams, ka šis atmiņas viņam sevišķi dārgas, — dzīvojām maza balkoniņa, aiz loga jura. nakti šalko turpat blakus. Kāpām kalnos. Gulējām pludmalē. Braucam ar zvejniekiem stavridu zveja, pēc tam žāvējām zivis un nesam mājās. Ja būtu varējuši tur paliki! . . . Tomēnes viņa bija jaunāka par mani, jaunāka par jaunākiem. Antoņinas dzīve pirms tam bija veidojusies neveiksmīgi, un viņa toreiz par visu priecājās ka meitene. «Viss pirmo reizi,» tā mēdza sacīt. Es centos pierunāt: «Aizbēgsim kaut kur uz visiem laikiem.» Viņa smejas: «Un ka tad ar partijas uzskaiti?» Simtiem «ka» un simtiem «nevar». Un tomēr toreiz ticēju, ka visu pārvarēsim un paliksim kopā. Tā arī vajadzēja.

Ol egs vilcinādamies nedroši pavaicāja, kade| nav tā darījuši? Atbilde bija īsa:

— Sabijāmies.

Iestājās ilgs klusums. Katrs domāja savu.

«Kādēļ gan Arkādijs agrak neizskaidroja visu tā kā patlaban,» Oļegs" neizprata. «Varbūt neapzinājās vēl. Varbūt mūsu aizspriedumu dēļ? Velns viņu sazina cik sarežģītas cilvēku attieksmes! Bet mēs taču to zinām arī paši. Tikai, ja tas skar otru cilvēku, spriežam nevērīgi, ķeramies pie banāliem paskaidrojumiem, maskējot ar tiem patiesibu. Taču Arkādijs — drosmīgais puisis, kurš aizvien neka nebaidījas, kādēļ viņš sabijās? Stiprākos mezglus var pārcirst, ja grib pārcirst! Varbūt arī Arkādijs pats šaubījās?»

Arkādijs vēl un vēl reizi atcerējās pretīgo dvingu ap viņiem un Karsavina dzēlīgo repliku partijas biroja sēdē: «Sācis pat rakstus sacerēt! Nu zināms, nav jau grūti rakstīt, ja ir savs redaktors. Gauži ērta situācija …» Un biedru vidū apslapēti smiekliņi, aizplīvuroti mājieni: «hi, hi, hi!» un «kuš, kuš, kuš!».

— Banalitāte ir briesmīga! Atplestas mutes, piemiegtas ačeles! Mietpilsoņu pretīgais, riebīgais mūlis un netīras ķetnas, kas apsmulē visu tīro! — Arkādijs smaka aiz ienaida un pretīguma. — Un pats zemiskakais, ka tas iedarbojas ari uz mums! 2 ņaudz, indē .. . Kādēļ gan nemānām sevī mītam šis īpašības? Es taču arī par kadu citu varu spriest tikpat primitīvi un banali… neticēdams labajam. Jo ir taču ļaunais? Bet ļaunais tieši noturīgāks, nelieši prot maskēties un noslēpt grēciņus, tiem klat netikt. Labais nav ta aizsargāts. Un to apgāna. Paši apgānām! … Kādēļ nobijos? Bailes lauzt ierastās normas? Nē! Vēl sliktāk! Visādas bažas un šaubas . . . Nejēdzīgi, taču arī es saku viņu vērot: pie mutes saradušās grumbiņas, gaiša dienā matos šur tur paviz sirmums … Banalitāte! … Viņa toreiz izšķīrās no vīra un man pat neteica. Vēlāk uzzināju, pavaicāju, bet viņa tikai rūgti pasmaidīja. «Kādēļ tevi iejaukt? Es pieliku punktu tikai tam, kas jau sen bija noticis. Kamēr man nebiji tu, tas nevienu neskāra. Un viņš ir gudrs, savaldīgs. Bet dēls … Un tagad ja-dzird — maņi, meli, laulības parkapšana. Pretīgi. Vai atklāti pateikt? Es negribēju, lai tev būtu jāizjūt atbildība un kādas saistības.» Un vēl piebilda: «Vйlos, lai esi pret mani egoistisks. Tad visam būtu attaisnojums.» Es pasmejos, uzņemdams to ka joku. Taču būtība palika: vecums, tenkas, bailes par nākotni. Ka vīrietim man vajadzēja sapurina! viņu aiz pleciem un rīkoties enerģiski. Es to nedarīju.

Atkal pa otru krastmalu brauca mašīna, uz mirkli apgaismodama Arkādijā seju, nu tā šķita kā akmenī kalta. Un balss nedzīva.

— Tu atceries, mani komandēja uz Cehoslovakiju un Bulgāriju. Mans pienākums bija atteikties, papriekš visu izlemt, taču es nopriecājos, ka uz dažam nedēļām atbrīvošos no mokošās neziņas. Kad atgriezos, viņa nevēlējās satikties. Un viņai bija taisnība. Retas tikšanas un vientulīgi mēneši, — cik ilgi to var paciest? Turklāt bija radušies sarežģījumi ar dēlu, — tam septiņpadsmit gadu, visādi iespaidi, tenkas par mati .. . Viņa cīnījās par dēlu un uzvarēja, bet ko tas viņai maksāja …

Pēc paris mēnešiem aizbraucu uz Maskavu un pēkšņi ieraudzīju viņu viesnīcas hallē. Paslēpos aiz kolonas, vēlāk uzzināju istabas numuru un piezvanīju. «Vai nepa-vakariņosim kopa?» jautāju, it kā vakar būtu redzējušies. Viņa mazliet sastomījās, pēc tam gluži mierīgi atbildēja: «Pēc pusstundas septītajā stāvā»… Pavadijam kopa trīs dienas. Trīs dienas un naktis. Ļoti laimīgas — un tomēr kaut kas jau bija salūzis.

Pusgadu gandrīz nemaz netikāmies, visādi gadījās: dēls slimoja, tad viņai atvaļinājums, tad man. Un atkal sagadījās ies Maskavā, zināju, ka viņa brauc, un arī es dabūju komandējumu. Un viss atkal kā senāk — laimes dienas un nedēļas vai arī skumji tukšuma mēneši. Tad pēkšņi viņa pati mani paaicināja. Atbraucis vīrs. Pie dēla. Dēls tik ļoti priecājies par tēvu, ka viņa sapratusi: tos nedrīkst atņemt vienu otram. Līdz vēlai naktij staigājām pa ielām un runājām kā pirms nāves. Visam beigas, beigas. «Negribu melu,» viņa teica, «ja esmu piekritusi, lai arī butu godīgi.» Atvadījāmies. Un tad es sapratu, ko nozīmē — uz visiem laikiem. Uz visiem laikiem — briesmīgāka varda vairs nav… Reiz notvēru viņu pie redakcijas. Antoņina iznāca un it kā vairs nebija viņa: novecojusi, sabrukusi. Vai sirds lūza, ieraugot viņu tādu. Biju domājis — paskatīšos no tālienes, taču tad melos pretim. Un viņa… kā gaisma, kā siltums, nezinu kas… kļuva pavisam citāda, smejas, raud… Savijam kopa pirkstus un gajarn, gājām, un atkal viss sākās no jauna, tikai mūs pavadīja sāpes, bojā ejas sajūta un bailes, ka redzēs, apmētās dubļiem! Tā arī bija. Atkal sakas: lii, bi, hi un ai-jai-jai! Tikai mana vecmāmiņa… Kas gan viņai par nojautu? Vecmāmiņa vienīgā bija mūsu pusē. Antoņina viņu mīlēja, kad atnāca, apskāva un ka bērns spieda galvu pie viņas pleca. Reiz vecmāmiņa saka Antoņinai: «Būtu nu izlēmuši cilvēciski, nevis tā vārdzināt vienam otru. Ka tu vecāka, tad ta brīnums! Nevarat tak viens bez otra .. .» Antoņina viņu cieši nomutēja un kļuva tik jautra. Es priecājos un sev iestāstīju: nevaram, nevaram, viss jāsalauž, jāpārveido, jāpar-veido.

— Nu un …

— Nu un nesalauzu, nepārveidoju. Dažādi apsvērumi, atlikšana … Precīzāk izsakoties: banalitate jau bija manī, bija mani saindējusi. Un Antoņina to saprata. Tas arī viss.

Arkādijs apņēmīgi atgrudas no margām un sāka iet pa šauro trotuāru, ka bēgdams no Oļega un drūmajam at-cerēm. Aleja beidzās, cauri zaru režģim mirdzēja cirka ugunis un šaudīgi gaismas reklāmas atspīdumi. Arkādijs samocīti pasmaidīja.

— Lūk, šajā vēsturiskajā vietā es sapratu, ka Lidočka ir mīļa muļķīte un ka jābēg, kamēr nav par vēlu.

— Varbūt esmu maldījies, — Oļegs teica, — bet ja viss ir, kā tu stāstīji . .. Es saprotu, ir grūti, ļoti grūti. Bet es butti atgriezies pie Antoņinas un visu pārveidojis. Pat vēl šodien.

Arkādijs pakratīja galvu.

— Nē, tas jau ir izdedzis. Dega, dega un izdega. Vieni pelni.

Viņš pacēla roku ar delnu uz augšu un raudzijās tā, it kā uz delnas būtu šie pelni. Un piesardzīgi salieca pirkstus, lai pelni nenobirtu. Oļegs izvilka papirosu, paspaidīja, aizsmēķēja un iesvieda sērkociņu pāri plecam kanalā. Arkādijs atteicās no papirosa, paņēma tikai sērkociņus un aizdedzinātus citu pēc cita saka sviest ūdenī, sīka uguntiņa lieca nelielu loku un, pieskardamās ūdenim, acumirklī apdzisa.

—• Prāts un dzīves pieredze māca mums, ka krāsmatu vietā jāceļ jauna ēka. Es mēģināju. Ira? Nē! … Ar Lidu — it kā jau labāk. Viņa bija jauka meitene un, šķiet, mani iemīlēja. Man arī saka likties… Toreiz mēs aizbēgām no jums un gājām pastaigaties. Apmēram pa šīsdienas maršrutu. Viņa, tāpat kā tu, vilka mani uz šo pašu aleju. Un tad mani ielenca… nē, nevis atmiņas, bet salīdzinājumi. Viņa mīļi čivināja, bet man kļuva arvien saltak — pasarg, dievs — nu kālab jāmelš visādi nieki, būtu labāk klusējusi, ja es neatbildu, nē, viņa tikai urda: «Kādēļ tik nerunīgs, ko domājat…» Un koķetēšana, iemīlējušās paijiņas viszinīgā koķetēšana!

— Ak tu piķis! — Oļegs iesaucās. — Nekad nepieņemšu tadu davanu.

— Nu labi, kātosim mājās! — Arkādijs viņu labsirdīgi pagrūda, un viņi uzņēma strauju soli, jo abiem drusciņ sala.

Pēc krietna laika Arkādijs sacīja:

— Gluži otrādi, katrā ziņā pieņemt

— Ko tad?

— Aleju, ielu, visu, ko tikai dāvās. Ja mīli, pieņem. Un, ja viss pagaisīs vējā ka man un vēlāk tev atkal liksies, ka esi iemilejies, atved viņu pats uz šo aleju vai ieliņu. Un salīdzini.

— Nu, zini… Viena otrai nav līdzīgas, un katra… Arkādijs iesmējās:

— Jocīgais! Ja patiesi būtu iemīlējies, arī salīdzināt nevēlēsies. Brīnīsies: — Ko, tā pati aleja? Trakums! — Atmetīsi ar roku un iesi talak.

1962. gada decembris — 1963. gada janvāris

VAKARGAISMA

Pārlieku skaļā balss šķita laucinieciska, it kā sieviete pa telefonu runātu pirmo reizi un talab ne visai tam uzticētos.

— Pāvel, vai tas esi tu? Protams, nepazīsti? Patiesi, tas esi tu? Pāvels Ignatjevs?

Svešās sievietes uzstājīgi familiārais tonis kaitināja, kaut gan ši balss sauca atmiņā kaut ko senu.

— Kas runa?

— Te Liza. — Pēc brītiņa skanīgā balss atkārtoja vēlreiz: — Liza Severjanova.

Viņš pēkšņi to ieraudzīja tuvu, bet miglaini, kā u/ ekrāna: gaiša seja ar īsu, uzrautu degunu, spožas, brūni dzeltenīgas acis, nekrāsotās lūpas mazliet pavērtas, ma/.a roka tur talruņa klausuli, bet otra aiz paraduma pieglauž pie auss zeltainu matu sprogu, ši nerātne arvien spurojas pretim, lai kā to kārtotu.

Apmulsis un smaidīdams viņš uzdeva dažus būtībā ikdienišķi muļķīgus jautajumus: no kurienes viņa, kāds vējš atpūtis… Ekrāns nodzisa, talā, gandrīz nepazīstamā balss bez skanošajām stigām strupi atbildēja. Saruna ritēja gausi. Liza atbraukusi no Abakanas? Tad redz kā… Kvalifikācijas celšanas kursos? «Man piedavāja tur lasīt lekcijas…» Katra ziņa jatiekas. Mēs abi ar sievu būsim priecīgi. Tu esi viesnīca? O, tas nav tālu .. .

— Nē, nē, Pavel, — uzstājīgā balss atkal viņu pārtrauca, — ne tava sieva, ne mans vīrs te neko nenozīmē.

Ja gribi, atbrauc, paraudzīsimies, ko dzīvei ar mums labpaticies izdarīt. Starp citu, es jau neuzstāju.

— Tas būs |oti interesanti, — viņš neparasti nopietni atbildēja, iešķībi paskatīdamies uz sievu. — Rajona slimnīca dod plašāku un vispusīgāku pieredzi. Es taču tagad esmu šaurs speciālists, vairak teorētiķis.

Ekrāns atkal kļuva gaišs — viņa piemiegtām acīm smaidīja.

— … tāds vienpusīgs spīdeklis, — viņš jokodams piebilda, lai aizbaidītu no Lizas sejas ironisko smīnu.

— Es gribu redzēt spīdekli!

— Pieredzējis ārsts un pēkšņi slimo! Nezinu, vai neesmu jau atradinajies no angīnas ārstēšanas, tomēr centīšos.

— Pasaki labāk atklāti: veca draudzība un … veca sieviete… Nu, atbrauc. Trešais stāvs, istabas numurs — trīssimt astoņi.

Un saruna beidzās. Bet atmiņu ekrāns nenodzisa: viņa stāv pie telefona, satraukti smaidīdama, kā parasti, savijusi kopā pirkstus, lokanos, jutīgos ārstes pirkstus. Liza Severjanova, pārgalvīga Liza. Liza — lielā mīlestība. Līza — Simt Nāves …

Bijušais tik dīvaini tuvojās, ka būtu savādi teikt sievai banālus paskaidrojumus; atliek tikai mierīgi un nesteidzoties uzvilkt mēteli, uzlikt platmali, mierīgi nesteidzoties solot pa ielu, pienācīgi cienīgi ieiet viesnīcas vestibilā. Kāpnēs viņš tomēr sāka steigties, agrāk Pavels vienmēr uzskrēja skriešus Lizas jumtistabina, kaut gan kāpieni bija stāvi un nelīdzeni. Šeit kāpnes lēzenas, pakāpieni plati, paklāja segti, taču jau starp otru un trešo stāvu sirds atgādināja sevi. Atvelkot elpu, viņš it kā vēl dzirdēja: «…un veca sieviete.» Tā arī ir. Piecdesmit gadu. «Kas gan man lēcies?» AAtiļķīgi …

«Nu, redzēsim,» viņš bezrūpīgi pasmaidīja un jau itin mierīgi so|oja pa gaiteni.

Liza nebija domājusi uzmeklēt Pāvelu Ignatjevu. Atmiņas bija noglabātas slepenā krājkasīlē kopa ar atcerēm par tuvākajiem frontes draugiem, kuri gāja boja ce|ā no Volgas līdz Balatona ezeram; krajkasite tika nopietni gla-bata, taču to atvērt nebija nozīmes.

Šeit kvalifikācijas celšanas kursos viņu pārņēma vēlēšanas uzzināt ko vairāk savā specialitātē. Pēc daudzu gadu grūta, brīžiem pārlieku patstāvīga darba, kad nebija pat ar ko apspriesties, nebija laika palasīt, nu viņas priekša atvērās jaunas pieredzes apcirkņi, te gaidīja mierīga pieredzes apgūšana klīnikas un institūtos, sistematizēta pieredze, rūpīgi izstudēta un zinātniski nopamatota. Jaunākos uzskatus un problēmas viņai atklāja ievērojamākie, sen pielūgtie profesori, gudrie, labie dievi, kuri valdīja nek|udigas diagnostikas un ārstu meistarības noslēpumu valstībā. Uzzināt un redzēt pec iespējas vairāk, iemācīties visu iespējami labāk! Liza pukojas uz sevi, ja viņas mundrumu draudēja pieveikt nogurums, viegls — kā pec nelielas slimības, tomēr uzmācīgs. Viņa vienmēr bija lepojusies ar savu izturību un pēkšņi … Liza uzminēja, ko tas nozīmē: četrdesmit septiņi gadi, jā, tieši to. Nedrīkst pakļauties, nedrīkst pievērst uzmanību! Viņa mazgajās aukstā ūdenī, piespieda sevi visur kur iet, par visu ko interesēties, rakstīt dienasgrāmatu.

Daudzo iespaidu jūklī vēl gadījās sastapt frontes draudzeni Dašu Volkovu. Tieši Daša bija ta, kas piesaistīja Lizu jaunajam, aizraujošajam darbam. Un no Dašas viņa padzirdēja neaizmirstamo Ignatjeva vārdu. Profesors Ig-natjevs…

Daša viņas atmiņās dzīvoja kā šķelmīga, naska, jautra meitene, lai bija cik grūti būdams, lai pašai kaut vai jāizliekas, bet cili jāmundrina, — ta frontē rīkojās Daša.

\parNule viņa ir maza (it kā sarāvusies!), pasirma sieviete ar lēnīgu, nedrošu gailu, satrauktu, slimīgu elpu. Pirmais iespaids izbrīnīja un sabaidīja: vai tiešam arī es esmu ta novecojusi? Un, ciešāk ieskatoties, izbrīns kļuva vel lielāks: šajā pavītušajā būtnē pulsēja neparasti liels spēks.

— Karojam, — Daša strupi paskaidroja un aicināja draudzeni uz klīniku, kur pēc ilgas cīņas virsroku bija ņēmusi jauna, vēl neatzīta metode inoperablo slimnieku ārstēšanā.

Liza gaja bez lielas patikas, — viņa ne visai noticēja Dašai. Atkal jauns preparāts? Cik daudz to jau izmeģi-fiats! Slimnīcā eksperimentālajā palata strādāja seši cilvēki, un visi bija tur, visi apstaja viešņu, cits par citu skaidrodami un pārliecinādami: acīm redzot, cīņa ar vienaldzīgajiem un nelabvēļiem bija viņus visus cieši sasaistījusi un saliedējusi. Nepazīstamā bioķīmiķa Saluņina metode bija diametrāli pretēja vispārpieņemtajām. Slimības vēstures pārsteidza ar neparastu ārstēšanas gailu un necerētiem rezultātiem… Vai tā patiešām ir? Vai diagnoze bijusi pareiza?…

Ārsti saskatījās.

— Parasts jautājums! Visi mūsu pretinieki izvirza šādu argumentu: «Ak uzlabojas? Tatad diagnoze nav bijusi pareiza.»

Izlasījusi slimības vēstures skumjās lappuses, Liza pat nevēlējās iet palātās. Viņa pazina šādus bezcerības, smaga ciešanu sloga nomāktus cilvēkus, daudzreiz bija lādējusi savu bezspeku, novērsdama skatienu no viņu apdzisušajam, pelēcīgi aizplīvurotajām acīm. Vai varētu būt, ka šīs slimnīcas ārsti tomēr ko iespēj darīt?

Liza pārkāpa par palātas slieksni. Apstaigāja gultas. Un šie būtu lie paši slimnieki? Jā, lic paši. Viņus nomocījusi ilga slimība, tomēr kaut kas pārsteidz. Nav vairs nomācoši pelēkās miglas acīs, nav sausās ādas, nav ciešanu un bezcerības zīmoga.

— Mūsu preparati vispirms atņem sāpju sindromu, — Daša klusu stāstīja, — jau tas vien ir labums.

Un atkal sekoja slimības vēsturu pētīšana, izjautāšana … Pārsteidzoši! «Man japamācās pie jums, jabrauc prom ar pilnu somu jauno atziņu.»

— Taču mūs likvidē, — Daša sarūgtināta sacīja.

— Kādēļ? Kā ta?

— Pret mums sacēlušās tādas autoritātes! Ar pašu Kisļicinu priekšgala! Visu apstrīd, visu noraida!

Viņas abas reizē aizgāja no klīnikas un apstajās Ņevas krastmala. Aprīļa vējš gan saldēja, gan karsēja sejas. Viena draudzene stāstīja, otra klausījās. Otra klausījas nopietni, bez jūsmīgiem starpsaucieniem. Mihails kādreiz teica: «Baismīgi parasta paradiba!» Ta notiekot ari tehnika. Reiz noraidīts nepazīstama autora priekšlikums, atzīts — esot tīrie nieki, bet pētnieks sameklejis sev piekritējus, un praksē izrādījušies pareizi viņa uzskati un priekšlikums… te būtu jāpalīdz, jāstimulē, taču sākusies patmīlības spēle, bažas par prestižu, cīņa ar uzbrūkošo… Cik daudz reižu jau ta nav noticis progresa vēsturē! Tikai pie mums tā nevajadzētu būt, bet, ja atgadas, — kauns un negods.

— Ka tad tā? Pieņemsim, gadās pretinieki! Bet ir taču zinātnieki, autoritatīvi, objektīvi zinātnieki.

— Ka viņi negrib ķildoties ar kolēģiem! So metodi jau izmēģinājuši vairāki slaveni profesori. Un ar panākumiem. Profesors Satrovs ta aizrāvās, bet viņš jau vecs, sanervozēja un nolikās slimības gultā… Profesoram Ignatje-vam . .. •

Daša turpināja, bet Liza neko vairs nedzirdēja. Profesors Ignatjevs? Pavels? Kas tur ko brīnīties, ka viņš ir šeit. Vada klīniku… Ko par viņu sacīja Daša? Ja,

Paveļam bijuši vairāki veiksmīgi arstēšanas gadījumi pec jaunās metodes. Un tad? Ar viņa autoritati un enerģiju…

Tik vienkārši būtu pavaicāt un uzzināt… tomēr nejautāja. Un Lizai mazliet apreiba galva, varbūt tādēļ, ka garām virmoja ūdens.

— Daša mīļa, iesim, man vairs kājas neklausa. Es vēlreiz aiziešu, izzināšu visu par jauno metodi un mājās pamēģināšu … Bet nu — ar labu nakti!

Ar labu nakti?

Nakls nebija mierīga un laba. Ne naktis, ne dienas vairs nebija mierīgas. Pilsētā saradās tik daudz Paveļam līdzīgu cilvēku: ielas, autobusos, institūtu un klīniku gaiteņos … Nez no kurienes atlidoja dzejoļa rindas: «Viņš te, viņš dzīvo, viņš skumju nepazīst.» Vai gan tas vel sāp? «Es taču nedomāju par tikšanos! Nē, domāju gan! Kopš tas dienas, kad uzzināju par braucienu uz kursiem …»

Kādēļ gan?

Atmiņas Lizai lika atcerēties pirmos mēnešus pēc viņu šķiršanas. Liza pati pārliecināja Paveļu, lai brauc un aizstāv disertāciju, viņa ticēja šai disertācijai un zināja, ka Pāvelam bez zinātnes nav dzīves — tātad jācīnās. Viņa pavadīja draugu ka uz kauju, un pirms kaujas taču neapspriež, kas noliks velak… «Kisļicins sagaidīja vēsi un saņēma disertāciju ka zalkti,» tā rakstīja Pāvels. «Viņš tikai lasa un lasa, bet es gaidu, gaidu,» Pavels rakstīja pēc mēneša. «Viss piepeši mainījies, Kisļicins piekrita,» Pāvels paziņoja, un burti viņa vēstulē lēkāja kā dejodami. «Lika saprast, ka institūtā atbrīvojas vieta»… Pēc tam atsūtīja savu autoreferātu ar īsu zīmīti, bet pēc spoži aizstāvētās disertācijas garu, jūsmīgu izklāstu un beigās aizkustinošas rindiņas: «Nedomā, ka esmu aizmirsis, cik

daudz tavas enerģijas ieguldīts šajā uzvarā …» Pāvelu uzaicināja strādāt institūtā. Viņš dzīvoja pie draugiem, meklēja istabu. Rakstīja arvien retāk: «Nedusmojies, esmu briesmīgi aizņemts.» Tad atnāca nesakarīga vēstule, esot sapratis, ka mīl, un boz viņas nevarot un negribot dzīvot. «AAet pie malas visu un brauc ātrāk, lūdzu, brauc atrak, ar tādu mīlu nedrīkst spēlēties!…» Dažas stundas pagāja laimes nemaņā. Vēl nezinādama, kā isti darīt, viņa domas' jau brauca, nē, traucas pa galvu pa kaklu pie sava Pavēla …

Kas toreiz lika viņai pieiet pie jumtistabas lodziņa? Tieši iepretim savu dzīvi dzīvoja raktuvju slimnīca, maza, aizvien pārpildīta slimnīca, kur nepietiekamā ārstu skaita dēļ viņa strādāja gandrīz bez maiņām. Luk, tur no virtuves nes pusdienas! Tur tuvredzīgā dežūrmāsa kaut ko apskata pret gaismu … Vai termometru? Kam gan viņa' nereizē mērījusi temperatūru? Un nule viņa skalās caur logu, skatās šurp, jā, šurp. Kas noticis? Liza metās pari pagalmam. Kas gadījies? «Ai Lizaveta Sergejevna, Poļi-nai nokritusies temperatūra — 36 ,1 °!» Pirmo reizi normālā! l.iza uzmeta uz pleciem virsvalku un iegāja palāta, kur ar smagu vēderplēves iekaisumu trīs nedēļas nāvei acis bija skatījusies telefoniste Poļina. Jau no durvīm Liza viņas bālajā sejā ieraudzīja acis, divus mirdzošus starus. «Dakterīt dārgā, man ir labāk!»

Ārsta vārda dziļākā jēga sākas ar slimnieka pirmo smaidu. Tu, cilvēk, mācies, sāc strādāt, gūsti jau pieredzi, un tomēr tu neesi vēl ārsts. Tikai tad, kad esi cīnījies par bezcerīgi slima dzīvību, izrāvis viņu no nāves ķetnām un viņš pirmoreiz tev pateicīgi uzsmaida . . . tad tu esi ārsts. Droši vien tajā stunda pie Poļinas gultas Liza Severja-nova uz visu mūžu kļuva par īstu ārsti. «Pamet visu?» Ari Poļinu pamest? Un to puisēnu ar plaušu karsoni? Un no stalažām nokritušo namdari, kurš pabailīgi prasa: «Klausies, dakterīša, gribētos vel pavilki pāra gadiņus, bērneļus paaudzinat …»

Augu nakti viņa rakstīja vēstuli. Valdīja asaras un rakstīja. Sirds vai lūza, bet vēstule bija lepna un neatkarīga. Ja mīl, sapratis.

Pāvels apvainojas. Klusēja. Pēc dažiem mēnešiem pienāca informējoša vēstulītē, lepnumam cauri jautās aizvainojums: «Esmu apstiprināts par docentu, gatavoju referātu zinātņu biedrībai, pasūtīja rakstu.» Un vēl «šeit institūta es skaitos pirmais precību kandidāts»… Liza atbildēja pāris vārdos, ar humoru un — raudāja visu nakti.

Tas bija sen. Piecpadsmit gadi šķīra no tām naktīm šo dienu, kad viņa ir palikusi viena viesnīcas istabā un apņēmusies piezvanīt. Profesoram Ignatjevam. Pāvelam…

Cilvēka balss ir kaut kas dīvains. Gadi, atšķirtība, tūkstošiem pārmaiņu, — un, klau, ta skan atkal, mainījusies, kļuvusi cienīgāka, pat sievu apmānot skan cienīgi … un pēkšņi kā trieciens sirdi: īpatnējais tembrs, neaizmirstamā intonācija. Kādēļ gan starp simtiem balsu šo nespētu samainīt nc ar vienu?

Grūts, nejēdzīgs sarunas sākums. Neīstie jautājumi… Es nebūtu izlikusies. Būtu pateikusi un pateikšu visu, kā ir, lai tur vai kas… Ja Mihails mani nesaprastu, viņš nebūtu ne mans virs, ne draugs. Kas ir šī Pavēla sieva? Eh, viss vienalga. Tūlīt Pāvels atnaks. Atnāks!…

Juzdamās atkal kā senāk jauna un laimīga, Liza skrēja uz bufeti. Ko paņemt? Ginandali pudele. Cepumu paciņa. Citronšķēlīšu kastīte . . . Pāvels kādreiz no Citas atveda tadu citronšķēlīšu marmelādi, viņai iegaršojās, notiesāja vienā vakarā. Pēc tam viņš ik reizes veda. Vai atminēsies?. . .

Vieglam rokām Liza visu sakārtoja uz galda, pēc savas 170 gaumes pārvietoja krēslus, līdz galam atvēra loga aizkarus, istaba ieslīpi raudzījas novakara saule, atdzīvinādama šīs sabiedriskās telpas iekārtojumu.

Liza uzvilka labako kleitu, mazliet pabužināja matus un uz brīdi sastinga pie spoguļa. Ka jau katra sieviete, viņa labi pazina savu seju, taču šobrīd dziļāk ieskatījās un pārbijās. Sie izplūdušie vaibsti, bala āda, sirmas matu stigas .. .

Un kas par to?! Viņa papurināja galvu un spīvi atcirta iedomātajam Pāvelam: un kas par to? Lai es butu kāda būdama, tomēr esmu Liza Severjanova, pargalviga Liza, Liza — Simt Nāves! Un tu tagad traucies uz tikšanos ar savu mīlestību, jo labāka tev nebija lemta, citādi nevajadzētu sievai mānīties.

Sieviete spoguli izaicinoši pasmaidīja. Viņai nebija gadu. Pie velna ar gadiem. Te ir viņa, arvien vēl ta pati pārgalvīgā Liza.

Ka toreiz gadījās? Pa upi gaja ledus kalni, kaut kas bija nolicies, krastmalā saskrēja gan pieaugušie, gan bērni. Liza arī skrēja tada, ka bija, — svīteri, čībiņās, izspraucās priekša. It kā bērns smalkā balstiņā raudātu? Nē, nav bērns. Uz ledus gabala, kas lēni griezās piekrastes straumē, ar draniņu pārsiets grozs. Caur drāniņu izspraukusies kucēna galva. Kucēns raustās un izmisīgi varsta muti, no bailēm un piepūles jau balsi zaudējis. Kas viņu pametis? No kurienes te radies? Ka tikt klat?. . . Viens ledus gabals, otrs, uz trešā groziņš. Ledus gabali griežas, saduras, bet šķiet droši . .. Lēciens! Velreiz! Otrs ledus gabals iegrima, saltais ūdens uzšļācās kājām, piesmēlās čībiņas … Lai notiek kas notikdams — vēl lēciens! Liza saķēra groziņu un juta, ka ledus strauji sakustas, un pēkšņi ieraudzīja tumši spīguļojošo spraugu starp ledus gabaliem draudīgi augam. Piespiedusi pie krūtīm groziņu, Liza visiem spēkiem lēca pārī spraugai tin pakrita, aukstais ūdens stindzināja, kājas slīdēja, ka ne piecelties… Un tad nepazīstams, dusmīgs cilvēks metas no krasta palīgos, iesaucās: «Mu|ķe!» — sagraba viņu aiz padusēm, ar dažiem lēcieniem iznesa krasta, vēl niknāk nošņācās: «Pargalvīgā muļķe!» — un aizgaja. Nepazīstams, gara auguma cilvēks izrakstītos jakutu briežādās zabakos . ..

Pec stundas slimnīcā — tas pats cilvēks baltā virsvalkā un balta, iestīvinatā cepurītē. «Mūsu jaunais kolēģis. Li-zaveta Sergejevna, lūdzu, iepazīstieties!» — «Pavels Ig-natjevičs.» — «Šķiet, mēs jau esam pazīstami?» — «Ja jums nav iebildumu strādāt kopā ar pārgalvīgu muļķi . . .?» — «Nekādā ziņa. Vai kucēns vesels?» — «Iz-laka piena trauciņu un guļ. Lika jus pasveicinat!» un viņa pagriezās un aizgāja, lai šis cilvēks neiedomājas, ka ir neatvairāms. Ir jau redzēti tadi smalki kundziņi! Mēnesi pabraukas pa talakam vietām un laidīsies lapas . ..

Vakara klubā viņš nosēdās Lizai blakus un daudz ko prašņāja. Tovakar rādīja vecu filmu, pēc katras daļas pārtraukums. Bet viņš pacietīgi nosēdēja līdz beigām un pēc tam sacīja: «Atļaujiet jūs pavadīt un apraudzīt mūsu kucēnu!» — «Citreiz. Lai izguļas.» — «Un tapat vien pavadīt?» — «Hs nebaidos iet arī viena». — «Tik drosmīga?» — «Man jau no dzimšanas lemts — simt nāvēm likšu garām, simt pirmā bus manējā.» — «Un daudzas jau esat apsteigusi?» — «Pārdesmit sanāks.» — «Vai paspējāt izkaroties? Tik jauna . . .» «Ne jau nu vairs, jau trisdesmit divi. Un ari miera laika visādi notiek, piemēram, kucēns uz ledus gabala .. .» Viņi tomēr devās reizē prom no kluba un ilgi ilgi staigaja; kopš tās nakts arī Lizā pašā un apkārt viņai viss rnainijās, lai viņa darīja ko darīdama, ausis nemitīgi it ka skanēja pavasara lāsteku pilēšana . . .

Pazīstams klauvējiens pie durvīm: viens, divi un vēlreiz viens, divi.

— Lūdzu!

Sirds kaut kur iekrita, pec tam mierīgi atgriezās savā vieta. Cienījams, pavecāks cilvēks ar sirmiem deniņiem, ar svešādi laipnu smaidu izplūdušajā seja apstājas uz sliekšņa un, vēl īsti nepārliecināts, jautāja:

— Vai Liza?…

Gaišajā loga četrstūri skaidri iezīmējās apaļīgs sievietes augums veikala pirktā standarttērpā. Vakara gaisma paasinaja sirmojošo matu blāvo balsnījumu.

— Liza?!

Pārvarot pirmo mirkļu neveiklību, abi ieskatījās viens otra seja, pazīdami un reizē nepazīdami. Viņi apsēdas pie loga katrs savā galda pusē. Pāvela skatiens pārslīdēja glāzītēm, viņa iecienītā vīna pudelei, pakavējās pie nelielas, pusmēnesim līdzīgās kastītes… Uzliesmoja ekrāns: sieviete sūkāja citronšķēlīti un aplaizīja lupas ar sārtu, šaudīgu mēles galiņu… Viņš uzmeta acis tai, kas sēdēja iepretim. Attēls uz ekrāna .saplūda ar viņas seju, sejai uzlija gaisma, acis, lūpas, vaigus, augsto pieri — visu pārplūdināja gaisma, pazuda gadi ar saviem skumjajiem zīmogiem, bija Liza, Liza — Mīlestība, citas nebija. «Ka? Kādēļ? Pret ko apmainīji? Kādēļ pazaudēji?»

— Pavel, Pavel, — Liza teica un nolaida galvu uz sakrustotajiem pirkstiem.

Pēc brītiņa viņš dobji vaicāja:

— Tātad Abakana? Ka tur nokļuvi?

— Pārcēlos. Mihails tur būvē tillu.

Liza droši izrunāja šo vārdu — Mihails. «Cik gadil vai mēnešu pagājis kopš viņu šķiršanās līdz Lizas kazām? Vai aiz mīlestības? Vai spītējot apprecējās?-Taču ne…»

Liza smaidīdama stāstīja:

— Es braukāju steidzamos izsaukumos pāri tam pašam tillam. Nav vēl gatavs, tomēr jau atklats vienvirziena dzelzceļa kustībai. Tilta galos stāv dispečeri ar karodziņiem, laiž pari mašīnas no abiem krastiem. Bet mums likums nav rakstīts, pamatīgi nokaucamies un esam kolonas priekšgalā. Tomēr reiz palikām stāvēt ari mēs, no otra krasta dzina pari lielu aitu baru.

Viņš sekoja Lizas lūpu kustībām un domāja, ka pats… pats atdevis viņu nezin kam . . . Jaunība, pašpārliecinātā izšķērdība, kas neprot ne cienīt, ne glabat.

— Kamēr nebija vel tilta, darbojās pārceltuve uz pontoniem, — Liza pavisam mierīgi turpināja, it kā nupat nebutu teikusi: «Pavel, Pāvel!» — un paslēpusi seju.

— Pļaujas laikā krastmalā sadrflzmējās simtiem mašīnu, gaidīja lāgiem trīs dienas. Kādreiz iespraucās viens nepacietīgais ar vieglo mašīnu, gribēja bez rindas tikt pari. Viņa «Pobedu» iegrūda ūdenī un pašu gandrīz nosita, riacas izsaukt «atro». . .

Pavels klausījās nevis stāstījumā saturu, bet mīļās balss melodiju un ar izbrīnu, kā sveša cilvēka dzīves stāstu atcerējās savu ierašanos raktuvēs un banalo patiku pir-nuijas likšanas reizēs ar šo sievieti: «Labs kumosiņš, būs jautrak pavadīt laiku šajā ūķī.» Toreiz viņš bija apjucis, zinātniskās karjeras spožais sākums strauji un briesmīgi apravas: viņa skolotājs un priekšnieks tika arestēts. Skauģi to vien tik bija gaidījuši, priekšnieka vietā naca Kisļicins, tas sapulcēs dārdināt dārdināja, ka laiks iztīrīt pasauli no šiem pabirām . . . Vajadzēja ar steigu doties prom, kamēr vēl var tikt ar godu, kaut kā pavadīt grūto laiku. Viņš pieteicas braukt tur uz elles viņu galu, uz nožēlojamu raktuvju slimnīcu. Draugi uz atvadām pasniedza izšūtus briežādas zabakus un kārtis preferansam: «Tur nebūs cita ko darīt.» Un pēkšņi pasaules malā jauka sieviete, gudra, pargalvīga ka zēns, Liza Simt Nāves!… «Apsveiciet,» viņš draugiem rakstīja, «jau esmu iesācis dēku un ceru, ka tā ilgs visu piespiedu prombūtnes laiku!»

Viņš pats nemanīja, kā Liza ienāca viņa dzīvē. Liza atvairīja preferansu un iedzeršanas, sāka interesēties par gandrīz pabeigto disertāciju, pārliecināja, ka disertācijā k|us saturīgāka, ja to papildinās ar materiāliem no slimnīcas prakses, un jadara tas nekavējoties, negaidot «izsūtījuma» beigas… «Sājos apstak|os?» — «Kad cilvēkam ir iedvesma, var jebkuros,» Liza atbildēja. Viņa savāca attiecīgas slimības vēstures, arvien biežāk nomainīja viņu dežūras un braucienos pa rajonu …

Reiz vakara no tālienes zvanīja: «Saslimis zemesroka-mas mašīnas vadītājs, vemšana, sāpes, karstumi!» Paveļam vajadzēja braukt, bet raktuvju kuteritis sliktā laika dēj bija aizkavējies upes augštecē, gribot negribot brauciens jāatliek līdz ritam. Liza uzvārīja melnu kafiju: «Strādā!» — un pati aizgāja uz slimnīcu nakts apgaita. Viņš apsēdās strādāt. Vējš trieca loga lietus šaltis, pat viņa istaba ielaužas pārpludušās upes satrakota baiss. Pēkšņi šausmās sastinga sirds — Liza! Kur ir Liza? Viņš skrēja uz slimnīcu. Protams, viņa bija devusies pie slimā mehāniķa. Melna tumsa, negaisa, laiva kopā ar kādu turienes komjaunieti. Augu nakti viņš zvanīja uz nolādēto vietu: vai ārste ieradusies? Nē. Ne. Nē. Izmisumā viņš mēģināja dabūt citu laivu. Tad atkal zvanīja. Un pēkšņi sadzirdēja satrauktu balsi: «Viss kārtība, Pavļik. Operēju pati. Sarkanajā stūrīti!» — pēc tam pastāstīja sīkāk par saslimšanu un operāciju un piebilda: «Uzkavēšos vēl vienu dienu, rīt sūtiet pretim kuteri.» Kad viņš beidzot Lizu sagaidīja un apskava, viņš jau zināja, ka bez Lizas nevar dzīvot. Un pirmo reizi nosauca viņu par Lizu Mīlestību.

Tagad viņš skatījās un skatījās viņas novecojušajā, bet, tāpat kā agrāk, mijajā un mainīgajā seja, -priecājās, ka viņa ir te, pārmeta sev un domas viņai vaicāja — nu ka-lab, kalab neatbrauci, kad es tevi saucu?

Viņš gandrīz to atkārtoja skaļi, bet tobrīd Liza iejautājas:

— Kā tu, Pāvel, raugies uz Saluņina metodi? Man stāstīja, tu esot pielietojis?

Šaja bridi viņai nebija ne mazākās intereses par jebkādām metodēm. Te bija viņas Pāvels, daudz panacis zinātnē, par ko senāk la sapņoja. Viņa kādreiz palīdzēja Paveļam spert pirmos soļus… Kāds gan viņš ir tagad? Lizai bija nepieciešama Pāvela balss, loģiska, pārdomātā runa, nobriedušie spriedumi un varbūt par visu vairāk aizrautīgā liesmiņa viņa acīs.

Un Liza šo liesmiņu ieraudzīja.

— Ja, pielietoju, pie tam efektīvi.

Viņš saka pārstāstīt atsevišķus slimības gadījumus ta, ka ārsts stāsta arstam. Terminu pārpilnība palīdzēja īsināt un precizēt stāstījumu, saglabājot izteiksmīgumu.

Liza klausījās, priecādamās, ka viņas pašas iespaidi apstiprinās un vel vairāk par to, ka še sež agrākais Pāvels, un abi atkal runā ka līdzīgs ar līdzīgu, pilnībā saprotot viens otru.

— Kādēļ tad to neatzīst? Grib likvidēt?

— Parastā nejēdzība! — viņš nicinoši saviebās. — Šie svētie ir pārliecināti, ka tikai viņi vien valda par patiesību, un, ja tā viņiem nedodas rokas, tad arī vienkāršam mirstīgajam nedosies! Bet, kad fakti ir pret viņiem, atru-najas, ka tie ir kļūdaini fakti. Pašizārstēšanās, nepareizas diagnozes, laimīgu gadījumu mudžeklis.

— Nu un ka tad tagad?

Viņš nopūtās, papleta rokas un brīdi klusēja. -

— Protams, nav viegli. Bet zini, šī auglīgā metode izlauzīs sev ceļu.

— Pati?

Sis vārds viņai paspruka nejauši, bet acīs pavīdēja

izsmiekls. Taču Pāvels nepieņēma izaicinājumu un nopietni atbildēja:

— Pati — ar to ļaužu palīdzību, kuri to izstrādā. Kas atliecas uz mani — es pamēģināju, jo daļēji tadi slimnieki nokļūst ari mana klīnika, mēģināju aiz ziņkāres pret visu jauno… bet šīs problēmas nav manu galveno interešu loka.

Pāvels raudzījās nevis uz Lizu, bet gan it kā sevī: izcils, pieredzes bagāts cilvēks, kas risina desmitiem nozīmīgu problēmu. Kaut pieskarties tām, mazmazlietiņ . ..

— Bet kas ir galvenais? Ar ko patlaban esi aizrāvies,?-

Viņš dižmanīgi pasmaidīja.

— Nu ta, divos vārdos?

Pāvelā jau arī agrāk bija nomanāma dižmanība, kas Lizu kaitināja. Taču pašreiz viņš paskatījās uz Lizu ļoti uzmanīgi un saudzīgi, ieleja vīnu sev un viņai, pacēla glāzīti un klusi teica:

— Uz mūsu satikšanos, draudziņ!

Acumirklī viņai kļuva baigi: un ja nu pēkšņi agrākais var atgriezties un salauzt visu sīkās drumslas? Nē. Muļķības. Nekas neatgriežas. Viņš runā par citu ko.

— Tev droši vien liekas, ka klīnika un katedra — tas tikai ir plašums. Bet es brīžiem ar skaudību atceros musu slimniciņu, cik daudz mēs domājām, strīdējāmies, meklējam.

— Vai atminies?

— Jā, iedomājies tikai. Tajā slimnīciņā viena burvīga sieviete palīdzēja cietušajam un, spītējot visām grūtībām, izveda uz pareizā ceļa. Uz viņas veselību! — Vienkāršās stikla glāzītes nedzinkstēja tik melodiski, ka būtu iedziedājies kristais. — Ja viņa pieprasīs, varu atskaitīties.

Leni sūkdama vīnu, Liza centās apspiest līksmi. Izmisuma un vientulības gadi pārvērtās par varonības gadiem. Sis brīdis bija to vērts, ka Liza Pāvela dēļ darīja visu bez

jebkāda aprēķina, pašaizliedzīgi.. Bet ko viņš tur runa?…

Vispirms Lizu aizskāra intonācija, pēc tam pamazītēm viņa saka izprast ari vārdu būtību. Zinātne? Zinātniskas intereses? Nu, protams, tas taču neattīstās bezgaisa telpa, pastāv noteiktās formas … Bet formas sāka pašas ar sevi spēlēties lepnā visu amatu un nosaukumu uzskatījumā: dažādas komisijas, institūti, zinātniskās padomes un redkolēģijas, konsultanta darbs, lekcijas, sēdes . . . Pāvels mazliet visu kopumā izsmēja, bet cauri smaidam jautās pašapmierinatība. Un autoritatīvs miers. Ienaca prātā Mihaila ironiskais teiciens: «Nu, tur jau ir griesti!» Nē, nē, neticu! Daudzie pienākumi ir ka spogulis cilvēka spējām. Bet balss intonācija … Paveļam arī jaunībā piemita naiva dižmanība, patmīļa, egoisms, taču talants un radošais aicinājums to visu attaisnoja. «Katrā cilvēka jabūt kaut kam visu, visu dārgākām, kuram tad arī jāpakļaujas,» ta viņš mēdza teikt.

— Ko tu, Pāvel, tagad centies panākt? Par ko sapņo, par kādu «visu, visu»?

Šķiet, viņš pat neatminējās jēgu šim īsajam, divreiz atkartotajam vārdam.

— Atklāti sakot — sapņoju. Un sapnis ir tuvu īstenībai, — viņš uzticīgi pieklusināja balsi. — Priekšnieku beidzot izvada pensijā. Vecie zinātnieki jau paši neprot laikā aiziet. Acīm redzot, par institūta direktoru apstiprinas mani.

Liza atzvēlās krēslā, ar vienu skatienu aptvēra Paveļu — pašpārliecināto, lielo veiksminieku. Tad, redz, kas viņam ir «viss, viss»? Pēdējais sprīdis līdz «griestiem»… Bet priekšnieks… varbūt priekšnieks ir tas pats iemīļotais skolotājs? Nu jā, viņš piecdesmit ceturtajā gada tika reabilitēts un atkal iecelts agrākajā amatā… Bet Pāvels taču bija viņam pieķēries?

Uz īsu brīdi Lizas domas aizklīda citur, un viņa vairs neklausījās, pēc tam uzmanību piesaistīja Pavēla nejauši izteiktie vārdi: «Kisļicins man apga-lvo, ka tas esot dažu dienu jautajums»…

— Kisļicins? Tas, kura dēļ tavs priekšnieks… un arī visas.tavas neveiksmes …

Pāvels pec brītiņa samierinoši atbildēja:

— Kisļicins tagad ta nekas. Pat pavisam demokrātisks. Turklāt, senu atmiņu mudināts, palīdz mums. Un beigu beigās ej tu sazini, kas bija un kas ne. Nevienam jau negribas rakņaties pagātnē.

— Cilvēka īpašību kopa ir ne tikai pagātne, bet arī tagadne, — Liza stūrgalvīgi iebilda, atcerēdamās, ka Daša Volkova runāja par «autorilatēm ar Kisļicinu priekšgalā».

— Un tavs priekšnieks, kuru drīz vien izvadīs pensijā … piecdesmit ceturtajā gada, kad atgriezās, arī neko nezināja?

Neapmierināts ar sarunas pavērsienu, Pāvels piecēlās un sāka staigāt pa istabu šurp un turp. Kisļicins! Ek, pieķērušies tam kā dadži! Tas, ko gribējās izsvītrot no dzīves, spītīgi atgriezās un neļāva Paveļam but tam, kas viņš bija kļuvis un par kadu viņu visi uzskatīja. Bet kāds viņš bija toreiz, kad atbrauca no raktuvēm? «Mežonīgs» līdzstrādnieks, represētā skolnieks! Neviens nekad neuzzinās, cik daudz viņam maksāja disertācijas aizstāvēšana, palikšana institūtā, labas attiecības ar Kisļicinu, no kura viss bija atkarīgs. Viens jāpalūdz, otram jādod mājiens, ar viena palīdzību jāiespaido otrs, ar otra palīdzību — trešais.. . Gaidu pilnas dienas mijās ar trauksmainu darbošanos. Un tad Kisļicins bija ar mieru viņu pieņemt. Aci pret aci. Vispirms runaja aplinkus, tad sekoja tiešs, cietsirdīgs jautājums: «Vai patiesi jūs, Ignatjevič, nesaprotat, ka jūsu disertācijas vadītāja vārds ir nepārvarams šķērslis?» Un acumirklīgajam atminējumam sekoja atbilde: «Bet ja jus butu ar mieru k|ūt par manu vadītāju?… Jūs ari agrāk taču visumā pārzinājāt manu darbu?» Pēc Kis-ļicina sejas izteiksmes spējas maiņas bija noprotams, ja, trāpīts! Kisļicinani nav skolnieku, viņam vajadzīga šī disertācijā, viņš tieši gaidījis šo lūgumu …

Atgaiņādams netīkamās atmiņas, Pāvels nīgri iesmējās:

— Ko večuks varēja zināt? Neviens neatreferēja, kas viņu iesēdinājis un kas apmelojis. Kad atgriezās, Kisļicins pirmais sastapās ar viņu, uzņēmās visas rūpes: gādāt par dzīvokli, par bibliotēku, naudu . . . Zem rokas izvadāja pa institūtu un visiem aizbāza muti ar cēlu frāzi: «Neesmu ar mieru nevienu dienu aizņemt vietu, kas pienakas lielam zinātniekam, kuru uzskatu par savu skolotāju!» Vai nav veikli? Atdeva direktora krēslu un pats kāpa kalnā!

— Un citi, kuri zināja, klusēja? — Liza nesamierinoši uzstāja.

— Kur pierādījumi? Dažs jau paņurdēja, nopūtās… un tomēr, visi atkapās — eh, dieva rokā! Galu gala — enerģisks administrators, to īpašību viņam nevar atņemt.

Un atkal atmiņas Paveļam pateica to, ko tik loti kārojas aizmirst. Drīz pēc atgriešanās priekšnieks uzaicināja viņu pie sevis majas un skaidri noprasīja: vai taisnība, ka Kis-ļicinam bijusi nepateicīga loma viņa aresta un represijās pret viņa skolniekiem. «Jūs, Pavel, pats esat cietis, jums es ticēšu…» Kur varēja aizvest vaļsirdība? Ar savu atklātību vecais vīrs butu pateicis visu taisnību Kisļicinam acīs, turklāt publiski… Un tad sekotu skandāls? Ilga izmeklēšana? Daudz nepatikšanu? Un Kisļicins taču tiktu sausā cauri. Tādi neslīkst…

— Tādi neslīkst un straujos pagriezienos nepaklūp, — Pavels turpināja. — Dzīvotspējīga suga. Ja tikai tos uzliek uz pirmā pakāpiena, tad talak paši sev ceļu izbrīvēs.

— Ar pārējo klusu piekrišanu?

— Vai tu domā, ka tieši man būtu japlēšas? Tad es būtu lauzis kaklu ar skatītāju klusu piekrišanu.

Viņa balss k|uva pikta: Liza taču nav vairs meitene, bet viņai vel joprojām piemīt muļķīgais ideālisms! Skatas virsū tādām acīm, it ka cauri gribētu redzet, un visu sver. Uz sevišķi precīziem svariem. Bet, taisnību sakot, kādēļ ņemusies tiesāt? Viņš, paldies dievam, izpelnījies vispārēju cieņu un atzinību. Bet kas gan ir Liza? Ko viņa panakusi? Parastā provinces ārste!

Lai mazliet iedzeltu Lizai, Pāvels ieprasījās:

— Pastasti labak, par ko tu sapņo? Kas ir tavējais «viss, viss»?

— Ārstēt slimniekus, — viņa acumirklī atbildēja. — Labāk, pareizāk arstet! Šodien, rit un līdz pēdējai stundai! — Tad samulsusi pasmaidīja, tā atņemdama savai atbildei da|u lieka svinīguma. — Šis sapnis aizvien dalās atsevišķos gadījumos. Katra reize, katrs jauns slimnieks ir visgrutakais un visvajadzīgākais … Ja izdodas labi ar vienu, jau gaida nākamais… Tā man ir vienmēr.

— Ja, tev vienmer tā bija.

— Un tev? Vai atceries, kā izglābām mūsu Kirjušu Matvejevu?

Viņš sarauca uzacis. Nē, neatcerējās. Toties atkal kā uz ekrana paradijas agraka Liza, tik sievišķīga savā baltajā kleitiņā, tik ļoti nopietnu seju pārdomās par vēl nenoteiktu diagnozi, grib izpētīt, kas īsti tur ir. Agrakais tēls atkal saplūda ar šodienējo, un Pāvelu pārsteidza viena un ta pati sejas izteiksme … Ko gan viņa grib, šī mūžam neapmierinātā Liza? Kādēļ viņa stabilaja dzīvē iedegusies ši trauksmaina uguns?

— Nu pludinātājs Kirjušajķ Viņu bija saspieduši plosti, jau domaja, ka nav cerību. Mēs cauram dienam un naktīm uzmanījām, — vai atceries?

Pavels piekrita: jā, tā bija gan … Un Liza citu pēc cita

nosauca slimniekus, ko abi kopā bija ārstējuši. Uzvārdi, nodarbošanās, diagnozes, sarežģījumi, lēmumi… Viņš izklaidīgi māja ar galvu, neko laga neatcerejas. Bet Liza stūrgalvīgi lauzas abu kopējā pagatnē, — vai patiesi ari to esi aizmirsis? Var aizmirst sievieti, ko esi mīlējis, — bet aizmirst savas profesijas gaišo brīnumu, cilvēkus, ko esi izglābis, atdevis dzīvei?

Pavels šo domu neizprata, taču izjuta, ka Liza aicina atminēties visu labako, kas abus vienojis un kas radniecisks arī viņam. Vai tad viņš nedalijas ar Lizu prieka brīžos par izglābtu slimnieku? Un vai viņa veiksmīgi iz-kartotaja dzīvē bija vēl gaišaks un labaks laiks par tiem divi gadiem raktuvju slimnīciņa?

Pāvels ielēja sev vīnu un vienā paņēmienā izdzēra.

— Mēs daudz ko mačam studentiem. Pat pārāļļ^ daudz uzreiz. Bet droši vien vajadzētu biežāk tiem sarīkot pārrunas kopā ar tādiem ārstiem — pašaizliedzības paraugiem, kāda esi tu. Un lai šiem ārstiem butu tāda sejas izteiksme kā tev pašreiz.

Viņš saņēma Lizas roku un uz mirkli piespieda pie vaiga. Siltās un no biežās mazgāšanas un dezinficēšanas mazliet asās adas pieskaršanās lēja sirdī maigumu un skumjas.

— Liza, Liza, kādēļ tu nebrauci, kad es tevi saucu, kad cs aicināju? Viss varēja but savādāk?

Viņa atvilka roku un atbildēja necerēti dzedri:

•— Tātad nevarēja vis.

Liza arī pati nebija priecīga par to, ka šajā saspringtajā laika sprīdī bija radies it ka cits skatījums — ass un nesaudzīgs. Viss kļuva skaidrs līdz galam, ir tas, ka viņa tik ilgus gadus bija daudz ko noraidījusi un atvairījusi, lai tikai saglabatu dargas atmiņas.

Nu Liza beidzot zinaja, ka Pavels viņu nekad nav īsti mīlējis un, ja arī mīlējis, tad tikai egoistiski, tāpat kā viņam nekad patiesība nav bijis tuvs savs «večuks», ko drīzumā reizē ar Kisļicinu izvadīs pensijā. «Večuks» bija viņam vajadzīgs …

Un šobrīd vel Liza atcerējās, kas notika todien, kad viņa saņēma aicinājumu braukt «atrak, ludzu, atrak!». Pirms tam vēstulēs jau dzisa daudz kas, dzisa lēnām, bet neat-vairami. Pēc ta, ka vēstulēs nebija sīkāku ziņu, pēc ta, ka autoreferata bija radies vadītaja Kisļicina uzvārds, viņa nojauta un saprata, kadi kompromisi nodrošinājuši sekmes. Un pēc darba aizstāvēšanas viss kā par brīnumu gaja gludi! … Kvēlais aicinājums «atrak, lūdzu, atrak» bija pēdējais dziestošo jūtu uzliesmojums, pēdējais sauciens jau no cita krasta … Bet viņa mīlēja un dažas stundas pavadīja laimes nemaņa. Bijusi toreiz lidmašīna, iespējams, ka viņa būtu aizlidojusi, pamezdama visu un visus. Kādēļ kļuva skaidrs? Vai tādēļ, ka vardu vietā «brauc atrak» un «tāda mīla» viņa pēkšņi saklausīja vārdus «pamet visu» un «nedrīkst zaudēt»? Divus gadus viņa Pāvelam kalpoja ka verdzene, viņš nekad Lizas dēļ nepiekāpās. Un tad pēc pirmā sauciena visu pamest un traukties prom, citādi izirs mīlestība? Kas gan ta par mīlestību, ja tik atri var izirt? Ja šo mīlestību vajag lāpīt, tad «lūdzu, drīzāk, drīzāk!»? Tur slimnīca pie Poļinas gultas Liza saprata, ka aiz bailēm zaudēt mīlestību viņa var pazaudēt pati sevi… Visu nakti viņa rakstīja vēstuli. Valdīja asaras un rakstīja. Žēlodama Pāvelu, centās rakstīt saudzigak, bet dziļi dvēselē trakoja izmisums: viņš smagi pārdzīvo, bet ko es daru?.. . Simtiem reižu pa nakti viņa atstūma patiesību un neļāvās apmanam. Ja lemts punkts, tad viņa pieliks punktu . ..

Šobrīd viņa zināja, ka tieši tā vēstule deva spēkus visu pārdzīvot, nezaudējot sevi, savu lepnumu un atmiņas. Pamazītēm atmiņas apvija romantika, uzvarēja nevis patiesība, bet gan ilūzijas. Ta bija patīkamāk. Kādēļ gan viņa šodien tiecas uz šo tikšanos, — lai šīs ilūzijas papildinātu … vai lai ieskatītos patiesībai acīs?

Tatad nevarēja. Ko viņa ar to gribēja sacīt? Maiguma uzplūds atkapās. Viņš atcerējās, ka rīt no rīta ir sede, ja-parskata materiāli. Un dēls droši vien gaida ar fizikas uzdevumiem.

— Manam dēlam neveicas un neveicas ar fiziku.

— Cik viņam gadu? — Liza airi pajautāja un, saņēmusi atbildi — trīspadsmit, parēķinaja: tatad apprecējies dažus mēnešus pēc viņas vēstules saņemšanas.

— Un tev ir bērni?

Viņa pastastija, ka ir meita, deviņi gadiņi, un redzēja, ka ari Pavels domās parēķina, taču bija vienalga, ko viņš domā. Liza iztēlē skatīja Aļenku, mazos nobrāztos celištis un apaļo sejiņu ar acu dzirkstītēm, kuras tā vien raugās pēc jaunām nebēdnībām.

— Liela blēņdare, bet mācas labi. Strādāt prot un nav bailīga.

Meitas novērtējums vispirms izteica mātes raksturu. Vai aug otra tada pati pargalve? Pavels atcerējās, ka viņa dēls bīstas aizmigt tumsa, un sadusmojās uz sievu par mīkstčaulīgo audzināšanu, nolēma, ka šodien pat saks ieviest kartību.

— Bet es taču vēl nezinu tava tēva vārdu, man tikai Pavels un Pāvels? — Liza iesmējās un tad pēkšņi teica:

— Saki, Pāvel, kadas īpašības cilvēkos tu visvairāk neciet.

Brīdi padomājis, Pavels atbildēja:

— Neapdāvinātibu un muļķību.

— Tu nosauci divas iedzimtas īpašības: tā teikt, no tēva un matēs puses, es būtu nosaukusi bailīgumu un vienaldzību. Pašlaik nav lielāka ļaunuma. Visur citur un ari mūsu profesijā.

Pēc sarunas par Kisļicinu šie vārdi likās teikti tīšām, viņš nevērīgi piekrita: «Ta ir,» — un jau dzirās atvadīties, bet viņa atspieda elkoņus pret galdu un nolika zodu uz sakļautam rokam.

— Izskaidro man, Pāvel, nu — vispārpilsoniskās lietas: par visu, ko mēs pārdzīvojām Staļina gados, par pārbaudījumiem un drošsirdību es patlaban nerunāšu. Ne ari par to, ka dvēselēs ir nogulsnējies daudz kas apkaunojošs. Nu, bet profesionālais… ārsta gods, zinātnieka gods… mums taču jamotivē sava rīcība un domas.

— Es nesaprotu, par ko tu runa.

Nokreslī Paveļam pretim raudzījās Lizas prasīgās acis. Vai Liza redzēja, ka Pavēlam netīk turpināt sarunu? Katrā ziņā viņa centās redzēt labak, iededza galda lampu un atkal nolika zodu uz rokam. Viņa bija viens vienīgs jautājums un uzmanība.

— Domāju, domāju un nespēju saprast. Vairākus vakarus tiku vērojusi Dašas Volkovas slimniekus. Un tādus pašus slimniekus aizvien esmu redzējusi pati savā praksē, iikai es esmu bezspēcīga, bet Volkova palīdz slimajiem . . . Es neņemos spriest, cik procentu slimo viņa izārstē, bet jau tas vien ir daudz, ka ciešanas mazinās, tiek atņemtas sāpes un mokošā bezcerība … Ja es varētu dabūt šos preparātus saviem slimniekiem! Taču man teica: likvidēšot, neatzīstot. Kadeļ? Dieva dēļ paskaidro man, kādēļ? Tu esi pielietojis šos preparatus, ne tikai paārstējis slimniekus, bet ari izārstējis. Man nosauca desmitiem izcilu ārstu, kuri izmēģinājuši šo metodi, guvuši sekmes, tomēr atkāpušies. Kādēļ?

— Tas nav tik vienkārši, — Pavels izmocīja šos vārdus, jo Lizas neviltoto uztraukumu iiespetu izkliedēt ar atrunāšanos, ka viņš parasti nomierināja sevi. — Protams, daži šīs metodes rezultāti ir daudzsološi… Neesmu pārliecināts, ka tie atrisina problēmu, bet tas, ka šī metode tausta pareizo ceļu, tas, šķiet, ir neapstrīdami. Tomēr tur vēl daudz līdz galam neatrisināta …

— Tad vajag atrisinal līdz galam! Plaši eksperimentēt, izpētīt, uzlabot un pirmkārt jau jums — zinātniekiem. Bet ka nu iznāk: slavenības un autoritates nogaida, kamēr ierindas ārsti bez tituliem un goda nosaukumiem vienatnē cīnās?

— Viņiem nav ko zaudēt.

— Ak tā! Zaudējumu apmērs? Taisnība, man arī nav ko zaudēt, vai ne? Savus deviņdesmit rubjus vienmēr nopelnīšu, ja ne šaja nomalē, tad cita.

Pavels nosarka. Tieši par to viņš ar satraukumu bija domājis. Lizai viegli tēlot bezbailību. Bet, ja Liza būtu nokļuvusi šaja gadiem ilgi veidotajā attieksmju, saistību un savstarpēju sakarību saspringtajā tīklā, ja viņai būtu veicams milzīgs darbs, vai Liza visu liktu uz vienas kārts. Vai šas strīdīgas metodes laba būtu riskējusi ar visu?

— Ja, zaudējumu apmēri! — viņš iekarsis atbildēja.

— Tadas pretestības loka stāties ciņa pret šo metodi nozīmē uz ilgiem laikiem atteikties no iespējas mierīgi strādāt, domāt, rakstīt. Sāktos konflikts ar visām sekām. Taču katram mīļš savs darbs. Kostrikovs gribēja pielietot šo metodi savā slimnīcā, neļava, saceļas kņada . . . taču nākamgad viņam jabalotējas akadēmijā par korespondētājlocekli. Ka tu doma, vai viņš pats lai būtu sev ienaidnieks? Fomiriu gaida doktora disertācijā. Inozemcevam jau ta bija lērums nepatikšanu pec «ārstu lietas», par laimi izgāja sveikā, viņam tikko, tikko viss garām — atkal bendēt nervus? Lobovam drīzumā iznāks grāmata, pietiek sastrīdēties, dabūs tādas recenzijas, ka tikai turies.

— Vai nu tas ir galīgas aplamības, vai briesmas! — Liza klusu sacīja. — Kurš tad veicina šādus tikumus? Tie paši Kisļicini? Tie daudzus gadus kultivēja piemērošanos un gļēvumu, potēja bailes, lika šaubīties. Tas taču tagad

beidzies! Viņi lemti bojā ejai! Bet jus arī tagad delikāti novēršaties, kad tadi Kisļicini taisa karjeru, baidāties nevis vairs no represijām, bet no šikām nepatikšanām! Taču viņiem tā vien vajag. Un kā vēl! Tiklīdz zudīs šie bezprincipu tikumi, tā ari tikumu ieviesēji izgaisis.

Pavels pārvilka ar plaukstu pār seju un noguris sacīja:

— Varbūt ari tā. Bet, lai tikumus izmainītu, jāsāk cīņa visiem, nevis pa vienam ka donkihotiem.

— Visiem? Visi klāt neķersies. Daudziem šādi tikumi ir izdevīgi. Pierasti. Citi atkal nogaidīs, lai bez viņiem tiek gala. Tā drošāk, nav zaudējumu.

Pavels apņēmīgi piecēlās. Pietiek! Kādē| jāklausās šie mājieni un nosodījumi?

— Liza, neesi naiva, — apvaldīdams nepatiku, viņš ierunājās. — Dzīve ir dzīve, un cilvēki ir cilvēki. Bet es mīlu savu darbu, augstu vērtēju savus sasniegumus; neesmu vairs jauns, esmu pietiekami dunku dabūjis, esmu cīnījies.

Sekoja skaudrs jautājums:

— Ar ko?

— Kādēļ šāds tonis? Tu, šķiet, zini, kā man gāja līdz tai dienai, kamēr aizbraucu uz raktuvēm …

— Un tu uzreiz un uz visiem laikiem nobijies? Uz visu mūžu?

Pāvels devās pie drēbju pakaramā un paķēra mēteli.

— Tas ir par daudz! Tu izmanto apstākli, ka es nevaru un negribu ar tevi strīdēties …

— Strīdies! — Liza iekliedzās un arī pietrūkās kājās.

— Dieva dēļ sastrīdies kaut ar mani, bet tiec vaļa no šīs laimīgās nepretošanās ļaunumam! Ir taču daudz tādu ka tu . .. kā jūs … no tā kļūst smacīgi… smacīgi…

Liza piespieda rokas pie kakla, it kā patiesi smaktu. Viņas seja patlaban izskatijas nogurusi un gandrīz veca. Pavels cietsirdīgi aplūkoja viņu no galvas lidz kājām, drūmi pasmīnēja un paņēma platmali. Tikšanas ar jaunību izpalika. Atmiņa visu idealizē. Bet viņš taču vienmēr bija sapratis, ka ar Lizu būt kopā ir grūti: bezgala daudz prasību, maz piemērošanās spēju… Pat toreiz, kad mīlestības karstumā aicināja Lizu pie sevis, viņš ne tikai ilgojās, bet arī baidījās no viņas atbraukšanas. Un, kad pienāca tā vēstule, bija apvainojoši un sāpīgi, tomēr viņš juta atvieglojumu. Ja, tieši ta — atvieglojumu. Viss iznaca pareizi.

— Mums abiem jāatpūšas… no diskusijas. Uz redzēšanos, Lizai

— Dzīvo vesels.

Viņa ar skatienu pavadīja Pāvelu, pēc tam vēl brīdi raudzijas uz durvīm, aiz kurām viņš bija uz visiem laikiem pazudis. Tad piegāja pie galda, brīdi pastāvēja, nezinādama, ko iesākt. Pamēģināt izsaukt pa telefonu Mihailu? Piezvanīt Dašai? Aiz loga laukums, skvēriņš, nokrēslī uz soliem sēž cilvēki. Iziet āra pie tiem un teikt: «Es nāku pie jums, cilvēki!» Par visu vairak gribējās atgulties. Taču viņa apzinajās, ka jārīkojas, katrā ziņa kaut kas jādara.

1962. gada jūnijs — novembris

AUGSTIENE VIRS MĀKOŅIEM

1

Baltie magnetofona diski izritināja pēdējos lentas apgriezienus, jūsmīga meitenes balss pārskanēja dejotāju driizmu.

Brauca burinieks domīgs un kluss,

Mastos debesu zvaigznes tam dus ..,

Pie magnetofona barā sapulcējušies jaunieši. Tasja stāvēja viņam cieši blakus, Dimka uzlika roku uz viņas pleca, gatavs to tūlīt noņemt, ja Tasja sakustēsies, bet meitene tikai pameta žiglu skatienu un turpināja klusu dziedat līdzi:

… pats visu noteikt vari Pats savs locis, pats savs bocis, pats savs kaptein's ari

— Jauki! — Tasja sacīja un sarosīja plecus tā, ka Dim-kas plauksta noslīdēja nost. Vai tīšam tā darīja? Vismaz šodien nespurojas ta kā pirms nedē|as institūta gaiteni, kad viņš biedriski apskāva Tasju un uzaicināja svētku vakarā uz mājas viesībām, bet viņa atstūma Dimkas roku uri pavilka viņu uz zoba: «Vai tu gadījumā neesi pārskatījies?» Protams, Tasjai nebija noslēpums, ka viņš draudzējās ar Zinu, taču kopš tas dienas, kad viss viņu kurss vasarā aizbrauca uz Hibīniem, bet Zina izvairījās un nebrauca, kopš tā laika draudzība beidzās, un Tasjai tas, šķiet, nepalika nezināms. Kas gan viņai padomā? Dimka nodomaja, ka Tasja ies kopā ar garkājaino no ceturtā kursa, ar to, kam tā pretīgā vaigubārda, meitenes sačukstējās, — tas esot Tasjas kavalieris! — un Dimka, saņēmis ļaunā, uzaicināja šādus tādus, tomēr Tasja pēc paris dienām labsirdīgi apvaicājās: «Kad tad īsti tu mani aicināji?» — un līdz ar to vakars ieguva pavisam citu jēgu, taču kaut ko grozīt jau bija par vēlu, iznāca galīgs jūklis. Bija nolemts, ka sapulcēsies pašu institūta studenti, hibī-nieši, bet šodien aiz galda sēdēja Ķepiņa un Sura un citi agrāko laiku drauģeli no Dimkas mājas. Par Suru vēl neko sliktu nevarētu sacīt, Dimkam viņš tīri labi patika, Dimka zināja, ka puisis tikai izliekas par ciniķi, tomēr īstenībā daudz ko grib sasniegt un daudz ko sācis pārvērtēt, bet viņa meiča Stella bija vulgārā, tāpat arī citas neiederējās vienā pulkā ar Tasju… Vispār ar šo vakaru nekas lāgā nesanaca, kaut gan pie Dimkas sapulcēties bija visērtāk, tēvs un mate aizgājuši uz tradicionālo «veco ļaužu groziņvakaru», viss dzīvoklis brīvs. Tēvs gan noprasīja: «Vai atkal bus tas tavs Ķepiņa?» — un māte tūlīt saka sprediķot, viņa jau no skolas laikiem ne acu galā nevarēja ciest Ķepiņu, baidījās no sliktas ietekmes, itin kā Dimka nedrīkstētu noklausīties pavulgārās dziesmiņas ģitāras pavadījumā, itin kā tūlīt butu jānokļūst la ietekme! Ķepiņa dzīvoja vienu stāvu zemāk, ja viņu nepaaicinatu, tik un tā pats atnaktu: mūžīgi uzplatais smaidiņš seja, ģitara pār plecu, parasti jau pēc brītiņa visi lūdza: «Uzdziedi vēl!»… Vecāki piekfita vakara rīkošanai tikai tādēļ, ka Dimka pateica: viss pajucis, nekā nebūšot; māte nespēja paciest, ja viņas deļ kaut kas tāds notiktu, bet tēvs spēlēja uz apzinīguma jutām: «Ja Dimka nav spējīgs saprast, kas ir Ķepiņa, tad viņš ir muļķis, — un vai nu mūsu dēls muļķis?» Nu pareizi! Vitja vāca naudu, Dimka izlūdzās no mātes sešus rubļus un iedeva par diviem, tā bija pieņemts — par sevi un meiteni. Bet pēkšņi pēc lekcijas Tasja pienāca paceltu galvu.

— Tavai zināšanai. Esmu nevis kadrs, bet cilvēks!

Un viņa uzlika uz atvērtās grāmatas trijnieku.

Šodien Tasja visu vakaru bija bezgala jauka, ari raibā sabiedrība viņu neuztrauca; Tasja raudzijas uz visiem ar neslēptu meitenes ziņkāri, Stellas gorīšanās viņu smīdināja, bet Ķepiņas dziesmiņas viņa klausījās ar pavērtu muti un miji lūdza: «Uzdziediet vēl! Ķepiņa, atkārtojiet vēl pirmo dziesmu!» Ditnku kaitināja, ka Tasja tā sauca Ķepiņu, iesauka bija cēlusies tādēļ, ka viņš visām meitenēm džinkstēja ausī: «Kādas jums skaistas ķepiņas!» Ja viņš kaut ko tadu butu uzdrīkstējies sacīt Tasjai, Dimka viņam šķiltu pa ģimi . ..

— Zini, viņa vārds ir Vasilijs, — Dimka sacīja, dejodams ar Tasju. — Pēdējais draņķis!

— Ei nu! — Tasja ziņkāri aplūkoja Ķepiņu. — Vai tu draudzējies ar viņu?

— Nē, gluži vienkārši man patīk rasols.

— Man arī. Amizanti.

Sie drauģeļi tomēr Dimku arvien vairāk sāka kaitināt. Sura centās pierunāt puišus kaut kur dabūt vēl dzeramos, ja Sura sāka dzert, viņam vienmēr bija par maz un par maz, bet Stella smējās un spiedza, ka visa māja skanēja, un tēloja neatvairāmu skaistuli.

Par laimi Vitjka atnesa jaunas lentas, un pie magnetofona atkal sadrūzmējās klausītāju bariņš. Dimka pat uzsauca Stellai: «Ei, jūs tur, klusāk!» Tasjai ļoti iepatikās vairākas dziesmiņas, tās nospēlēja vēlreiz. Pēc tam atkal dejoja, bet Dimka un Tasja palika divatā pie magnetofona, uzlika jaunu lentu un klusītiņām sarunājās. Viņš atzinās, ka ar Zinu nekas nopietns neesot bijis, un pavai-caja, vai paliesi Garais ar vaigubārdu esot viņas pielūdzējs. Tasja pasmējās un neteica ne jā, ne nē, bet, kad viņš vēl ciešāk uzplijās, pavaicāja: «Kam tev tas jāzina?» — un Dimka neattapās, ko atbildēt. Kamēr viņš prātoja, ko lai saka, Stella atkal ņēmās visādi gorīties, un bija skaidri nomanāms, ka viņa apdzērusies. Tasja nievājoši saviebās.

Kā parasti, no neērtās situācijas glāba Vitjka: viņš vienā mierā izslēdza magnetofonu, paņēma Ķepiņas ģitāru un paaicināja savus institūta puišus.

— Zēni, uzrausim hibīniešu dziesmu.

Vadims, nicīgi smīnēdams, auroja:

— Ir pitekantropi un ir arī hibīnantropi. Pirmie stāv uz stipri zemākas attīstības pakāpes.

Ķepiņa jau no paša vakara apskauda Vitjku, jo tas prata gan dziedāt, gan spēlēt ģitāru, gan pateikt ko trāpīgu, vārdu sakot, bija puika uz goda. Šobrīd, kad Šurka jau aizgājis, Ķepiņa jutās kā no laivas izsviests: kaut gan bija diezgan mutīgs, taču vienmēr meklēja pie kāda aizvēju, viņš būtu arī Vitjam taisījies klat, taču tas nelikās par viņu ne zinis, un Ķepiņa aprimās. Laikam nebija arī aizmirsis vārdus par pitekantropiem. Tomēr Vitjkas uzsākto dziesmu viņš neprata.

Ir aizvēries bērnība.'; pasaku logs.

Vien sapni tas atveras;

Jau tuvāk un tuvāk nāk polārais loks,

Un ziemeļpols paradās.

Uibīnieši piebalsoja:

Putni te nemājo,

Ziedi te nelīgo…

Tasja dziedāja aizrautīgi, tāpat kā aizvien bija dziedājusi jauniešu vakaros Razvumčoras augstienē. Dimka klausījās viņas skanīgajā balsī, kas jauki ick|āvās puišu balsīs, taču pats nespēja padziedat. Cik savādi, viņi taču abi mācījās vienā kursā, redzējās katru dienu, bet līdz braucienam uz Hibīniem viņš nebija Tasjai pievērsis vairāk uzmanības, tikai sasveicinājies, neko cilu. Viņš Tasju ievēroja tikai Kirovskā pēc studentu norīkošanas darba vietās, — viņu nodaļai bija jādodas uz augstieni, un Tasja pali pirmā aplaudēja aiz prieka. Un, kad viņi sāka likt mantas milzīgajos «krazos», Tasja nadzīgi jo nadzīgi ielēca lielajā kravas kastē, ģērbusies garās biksēs un svīterī, pār pleciem izklaidus mati, tajos tūliņ ieklupa vējš un ņēmās purināt. Dimka arī iekāpa tai pašā mašīnā. Sākumā visi dziedāja, pēc brīža tomēr bija jāapklust, jo mašīnu kolona sacēla putekļus, drēbes uti sejas pārklājās ar rūsganu kārtu, vienīgi Tasjas mati nepadevās, tie plivoja vējā un atgaiņāja putekļus. Pārgalvīgie šoferi centās cits cilam pabrauki garam, viņus nebaidīja stāvais kalnu ceļš, kam kreisajā pusē slējās klinšu siena un labajā melnēja draudīgas gravas. Puiši bija iekarsuši sacensībā, katrā mašīnā sauca savam šoferim: «Piespied, piespied!» Tasja par visiem vairāk. Un viņi pirmie uztrauca augstienē pie dažām vientuļām mājām. Tasja urjavodama nolēca zemē un pēkšņi aprāvās:

—. Draugi, paraugieties!

Tā bija nepārredzama augstiene, vietvietām klāta sniega lāsumiem, lai gan jau jūlija mēnesis, ieplakās sniegs gulēja kā likko izklātas balla audekla strēles, un visapkārt, kur tikai skatiens sniedza, — kalni, kalni, kalni, starp tiem aizas un ielejas ar spožām ezeru acīm. Viņi aizskrēja augstienes mala un ieraudzīja tālu lejā stāvo nogāžu vidū mājiņas, rūpnīcas ēkas ar augstu dūmeni un ielu ar autobusu. Kāds no vietējiem iedzīvotajiem pastāstīja, ka tas esot «cirks» — ta saucot ieplakas, kuras palikušas pēc ledus laikmeta. Tasjā domīgi teica:

— Te labi izjūtams, ka reiz bijis ledus laikmets un gari balta klusuma gadsimti, vai ne?

Dimka līdz šim brīdim bija noklusējis, ka viņa vecāki bijuši Hibīnu pirmo celtnieku vidū. Taču šobrīd viņš vairs nespēja savaldīties, un Tasja tovakar pat pierunāja viņu izstāstīt visu, ko dzirdējis no vecākiem. Dimka neko daudz neatcerējās, tēvs vispār bija mazrunīgs, un māti viņš baidījās izprašņāt, māte lāgiem |oti uztraucās, jo Hibīnos vēl pirms Dimkas piedzimšanas bija nomiris viņa mazais brālītis; patiesībā Dimku neko daudz ari neinteresēja tadi Hibīni, tikai nok|uvis šā mežonīgā skaistuma vidū, viņš saprata, cik grūti te bijis sākt darbu.

Kopš tā vakara Dimka nespēja aizmirst Tasjas vērīgās acis, pēc tam iepatikās, kā viņa kopa ar puišiem stradaja, raka kabeļu grāvjus un tiecās pat apgūt perforatorēšanu, taču to. viņai neatļāva; Dimka nevarēja aizmirst, kā viņa skriedama cīnījās ar vējiem, kas šeit neprātīgi plosījās, kā sameistaroja no dzelzs plāksnēm ragaviņas un laidas pa sērsnaino krauju un kā veikli nobremzēja lejā, kur sniegs beidzās. Viņam patika viss … Tikai ne vēstules, kuru Tasjai pienāca pārāk daudz, saņem un, kakta nolīdusi, lasa, par kaut ko smaidīdama, un pēc tam ilgi, spalvai čirkstot, raksta atbildes … Kam gan? Vai tiešām visas Garajam?

Arī pašreiz tā vien mēle niezēja pavaicāt par Garo, bet bail aizbiedēt to kautro un nenoteikto izjutu, kas pārņēmusi viņus.

Cirtņi klusumu sašķil Un kalnu spītību Itdz:

Tad iestājas pārsteigums dziļš —

Un rokā ir apatitsl

Ķepiņa šad tad nevērīgi dūca līdzi, — vai nu aicina, vai neaicina šo subjektu, no viņa tikpat nekādas jēgas. Stella gan aši vien uztvēra dziesmas motīvu un centīgi dudinaja lidz, kaut gan vārdus neprata, balss viņai tīkama, seja arī kā jau meitenei, ja notrauktu krāsu, būtu pēc cilvēka.

— Senjorita, — Vadims viņu uzrunāja. — Jūsu sejai piestāvētu Hibīni.

— Kālabad? — un Stella atkal sāka gorīties.

Ķepiņa grasījās ņemt ģitāru, bet Vitjka atbīdīja viņa roku. Nē, viņiem nekas nebūtu iebilstams pret Ķepiņas kuplejām, kādreiz viņi paši bija tādas dziedājuši, taču šobrīd nevēlējās laist pie vārda Ķepiņu un viņa kompāniju …

Atgriezās tie, kuri bija aizskrējuši pēc dzeramiem. Veikalos vairs neesot laisti, tikuši kafejnīcā pa sētas durvīm. Surkam bija izdevies no pazīstamas bufetnieces izkaulēt divas portvīna pudeles. Uz galda, piemētāta ar iekostām sviestmaizītēm un mandarīnu mizām, salika glāzītes, nelūkojot, kuram kura pieder. Ķepiņa ķērās pie saimniekošanas, ar drebošu roku lēja vīnu pāri glāzītes malām.

— Es nedzeršu, — Tasja atteicās un pagriezās projām.

— Tad es par jumsi — Ķepiņa noaurojās un izdzēra Tasjas glāzi, kaut gan jau bija pamatīgi iereibis.

Dimkam negribējās dzert, taču neērti atteikties, jo Tasja jau bija to pirmā izdarījusi, sacīs vel — redz, cik paklausīgs. Dinika paņēma glāzīti un ar riebumu izdzēra. Kad viņš atgriezās pie Tasjas, tā raudzījās izsmejoši. Vai noģiduši? Apsēdies līdzās, viņš noteica:

— Mu|ķīgi …

Tasja pasmaidīja un nevaicāja, kas ir mu|ķīgi. Un tad Dimka saprata, ka šoreiz viss ir Joti nopietni, un viņam galīgi vienalga par to, ko katrs domā, ja tikai uz pasaules ir Tasja, nozīmīgi tikai tas, ko jūt un domā šī meitene. Ar šo mirkli ballītes nejedzīgā trokšņa vidū radās viņu atšķirtā pasaule, tur ritēja sava laimīgā un trauksmainā dzīve, iepazīšanās, atvairīšana, tuvināšanās, katrs vārds daudz ko izteica un bija lemts tikai vienam cilvēkam. Kaut gan viņi nerunāja neko tādu, ko citi nedrīkstētu dzirdēt.

Protams, tas bija Vitjka, gudrais draugs, kurš deva signālu novākt galdu! Visi paklausīja, ņēmās nest ārā traukus un ēdienu, virtuvē saka tecēt ūdens, kāds trauks nokrita un saplīsa, bija dzirdama Vadima izsmējīgā balss, šis puisis, kā aizvien, melsa niekus, kamēr pārējie strādāja.

— Varbūt viņiem palīdzēt? — Tasja, blakus sēdēdama, čukstus vaicāja.

— Gan tiks galā.

Vitjka ar draugiem atgriezās ēdamistabā, uzmanīgi, cik nu to šobrīd spēja, noņēma galdautu un sabīdīja kopā galdu.

Pēc tam Vitjka nokomandēja:

— Ejam palīdzēt meitenēm!

Pametis ar aci Dimkam un Tasjai, viņš aizveda puišus uz virtuvi. Tur jau trinkšķēja ģitāra, uzjautrinot meitenes, kamēr tās mazgāja traukus. Tad pēkšņi Ķepiņa sajūsmināts iekliedzās:

— Veči, ko es atradu!

Sis sauciens Dimku mazliet satrauca, bet Tasja tobrīd sāka stāstīt par savu grupu, par zēniem, ar kuriem labi saprototļes …

Un atkal atskanēja Ķepiņas balss:

— Dodiet ātri glāzītes!

Dimka metās uz virtuvi. Kā tad! Ķepiņa bija uzgājis bufetē tēva karafiti ar degvīnu, šo speciālo karafīti, kurā tēvs svētkiem bija uzlējis degvīnu uz citronu miziņām, rūpīgi nokasītām un izžāvētām. No nedaudzām ģimenes tradīcijām viena bija īpaši stipra: tēvs ik gadus gāja svētku parādē vai arī to skatīt no tribīnēm un aizvien atgriezās vējā izsālies un svētdienīgi līksms, pirms pusdienām izdzēra glāzīti šņabja, uzkoda, kopā ar pārējiem inājniekiem izdzēra otru un tad sāka stāstīt, ko saticis, ka gājis tāds un tāds rajons un rūpnīca un ka viņu rūpnīca, protams, soļojusi visorganizētāk un glītāk …

Šovakar pirms viesu sanākšanas Dimka bija noslēpis karafīli aiz etiķa un saulpuķu eļļas pudelēm. Nu karafiti turēja Ķepiņa, līdzās drūzmējās puiši un meičas ar glāzītēm, kāds tīri skolnieciski iekliedzās: «Lūdzu, klusāk!», kads cits nokomandēja: «Bet nu metam!»

— Liec nost! — Dimka sauca un spiedās uz Ķepiņas pusi. — Tā pieder tēvam! Svētku reizei!

— Bērniņš nobijies! — Ķepiņa ņirdza un iesvieda glāzīti kā ogu.

— Papiņš ieliks kaklā! — Stella uztvēra Ķepiņas toni un saka dejot ar karafīti uz galvas, karafīte jau bija tukša, tikai dibenā kaudzīte piemirkušu citrona mizu.

Dimka stāvēja savrup, dūres sažņaudzis. Pat labākais draugs Vitjka un gudrais, smalkjūtīgais Vadims atradās tepat — jau ar tukšām glāzītēm!

Dzēruma troksnis apklusa, tomēr visi vēl neaptvēra, kas noticis. Dažs vēl steidzas tukšot glāzīti.

— Ta ir cūcība un nelietība, kā jūs, Vasilij, darāt! — durvīs stāvēdama, nicinoši sacfja Tasja. — Un jūs! Meitene! Svešā mājā! Cik nekrietni!

Vitjka izbrīvēja ceļu un piegaja pie Dimkas.

— Piedod, es domāju, ka aizmirsts uzlikt uz galda.

Bet Vadims sarauca pieri un aizgāja pie loga, kad viņš

bija ko nelāgu izdarījis, tad nespēja ne uz vienu paskatīties, pardzīvoja vienatnē visu.

Ķepiņa vēl mēģināja vērst visu par joku, bet pēkšņi atskurbušais Sura uzkliedza viņam un izķēra karafi Stellai no rokam: «Zoss tāda!» Lai kā Sura centās izlikties, tomēr visu saprata, jo šī māja viņam bija tuva jau kopš bērnības.

— Neuztraucies, Dima! — Tasja čukstēja un pavilka viņu aiz piedurknes. — Krusttēvam allaž ir nolikts —-ciemiņiem. Šodien pat aiziesim, ieliesim, tavam tētim nebūs ne jausmas.

Pagriezis visiem muguru, Dimka gāja Tasjai līdzi istabā.

— Es nebaidos, ka uzzinās. Te pavisam kas cits… — Viņš patiešām arī nebaidījās, tēvs nebārs un nelamāsies, tikai jutisies sarūgtinats, un svētku prieks būs izbojāts.

— Un ko teiks tavējais, Tasja?

— Es visu izstāstīšu, — Tasja atbildēja, un Dimka iztēlojās, kā viņa paskaidro un visi viņai tic uz varda, šai meitenei nevar neticēt, un šī ticība pārņēma ari Dimku, ja reiz Tasja nolēmusi viņu glābt… Dimka jutās tik laimīgs, it kā nejēdzīgais atgadījums būtu visu starp viņiem noskaidrojis bez jebkādiem vārdiem.

Pa tam virtuvē gāja juku jukām, visi reizē kliedza, Ķepiņa šļupstīgā balsī murmulēja pretim, skaļi brēca Stella — ne jau vairs Stella, bet parastākā Ksjuša — un šura laiku pa laikam uzbļāva viņai: «Pietiek, Ksjuša, rimsties!» Pēc tam balsu jūklis pārvietojās uz priekšnamu, Vitjka neganti iebrēcās: «Ātrāk vācies prom!» — noblāk-šķēja durvis, un jau nomierinājusies Vadima balss secināja: «Finila la comedia.»

Tad puiši sabrāzās istabā un noziņoja, ka izmetuši Ķepiņu aiz durvīm, tā viņam, mēslam, arī vajadzējis. Šie tūlīt beigšot mazgāt traukus un savedīšot visu kārtība, dzīvoklis mirdzēšot un laistīšoties.

— Es ceru, ka mēs netraucējam? — Vadims pavaicāja.

— Nē, — Tasja atbildēja un pieklājīgi piedāvāja. — Sēdieties, puiši.

— Būs jau labi.

No virtuves krāna atkal burzguļoja ūdens, šķindēja trauki, un meitenes uzsāka dziesmu.

A p Smo/ensku šalc meži,

Tik meži, meži vien …

—• Mans krusttēvs ļoti lādzīgs, — Tasja klusu stāstīja.

— Kad māmiņa atgriezusies, mums vairs nav bijis pat dzīvokļa, viss pazaudēts; tētis kritis frontē, bet man vajadzējis nākt pasaulē… Viņš mus pieņēmis pie sevis, un ta arī palikām dzīvot.

Puiši sakārtoja krēslus, izslaucīja istabu, vienlaikus par kaut ko gudri sprieda un gandrīz sastrīdējās: iesācējs bija Vitja, bet meitenes pasauca viņu uz virtuvi: «Paņem ģitāru un uzspēlē!» Taču strīds neaprima. Kur bija Vadims, tur aizvien gari disputi.

— Un tu butu pārdevis savu mašīnu? Vai būtu?

— Viņam taču nav mašīnas.

— Un, ja būtu bijusi, tu pārdotu? Lai glābtu draugu?

Strīdnieki katrs runāja savu, cits nopietna balsī, cits

tāpat vāvu|oja.

— Kādēļ — pie mums taču ārstē par velti? Tamāru pusgadu ārstēja slimnīcā, divus mēnešus tuberkulozes sanatorijā, vēl saņēma stipendiju.

— Tu nemēģini izgrozīties, tas ir principiāls jautājums.

— Abstrakts jautajums. — (To, protams, iebilda Vadims.) — Viss atkarīgs no konkrētajiem apstākļiem.

— Viņam ir daudz meiteņu, un visas veselas.

— Vulgarais!

— Tadas individuālas jūtas kā draudzība (tas atkal bija Vadims!) ir stiprākas, ja kaut kas nav kartībā un nepieciešama pretestība …

— Kad gan pie mums nav bijis viss kārtībā? Kulta laikā?

— Varbūt gribi sacīt — kapitālismā …

— Nevar ta vienkāršot!

— Tu atbildi skaidri un gaiši!

Dimka nevēlčjās iedziļināties strīda būtibā, bet Tasja, acīm redzot, bija klausījusies un, pēkšņi uztrūkusies kājās, metās pie nemierniekiem.

— Nu tad saki bez vienkāršošanas! Ko tad tu apgalvo …

2

Arī cilas viesības gāja uz beigām. Groziņu vakara saimnieces pamazām nokopa galdu un mazgāja traukus, vienlaikus dalīdamās rūpēs par bērniem un arī par mazbērniem, pēc lam no jauna sēdās pie galda un atsāka dziesmu, atkal juzdamās kā senākās Ļenas, Toņas un Natašas, jo šīs dziesmas bija viņu jaunības dziesmas, viņu vīri un draugi — visi cienījami, sirmiem māliem — tāpat kā agrak, saukāja cits citu par Koļku un Fedju, ne jau vienmēr, bet šādos vakaros gan, kad tālā jaunība ii ka nostājas tepat aiz muguras.

Ikviena dziesma izskanēja kā jaunatklājums. Viņi dziedāja: Mes, jaunā cīņas gvardi ja, Mēs, darba jaunatne — ta tas arī bija, kaut gan viņus tagad sauca par veco gvardi. Dziedāja «Uz priekšu pa saulainām lakām» — šo nepelnīti aizmirsto dziesmu, kurā atainojās viņu nodzīvotie gadi, tā art viņi bija gājuši — saulē un negaisā «uz rūpnīcām, šahtām un kuģiem», uzveļot saviem pleciem visu valsts darba un rūpju smagtni, nicinādami egoismu un savtīgumu. Viņi dziedaja par pasta puisi, kas tik karsti iemīlējis meiteni; neviens no viņiem nekad nebija redzējis senos pasta vedējus, tomēr dziesma aizrāva, šodien, lapai ka jaunībā, ta stastīja par mīlestību, un mīlestība ne vienu vien reizi bija gaismojusi viņu grūlās dzīves takas, mīlestības atblāzma arī vēl tagad bija manāma viņu novecojušajās sejas. Viņi dziedaja nebēdnīgas dziesmas ar daudziem piedziedājumiem: «Tver dzirkstošo glāzi!» un «Vera jaukākā»… un, tāpat kā agrāk, raudzījās uz Veru Trošinu, bet Vera, tagad Vera Vasi|jevna, sarka gluži ka viņdienās, zilgansirmo, īsi apgriezto matu ieskautā seja kļuva jaunāka un pievilcīgāka.

Koļa Kaitanovs — Nikolajs Jevgrafovičs nodziedāja vairākus pantiņus no kādas zagļu dziesmas, viņš dziedaja aizrautīgi, iesvilpdamies, un visi klausījās ar smaidu, dažs vilka līdzr, un kā nu ne, bija taču arī tā: tumsā grimstoša strādnieku nomale, huligāniski zeļļi, katrā rajona savi koltovieši, batēnieši, ligovieši. Bija arī zagļu dziesmu romantika, pašpuiku žargons, krogu pļēguribas — eh, dritvai kociņ, dzīve — dzīvīte! Un bija cīņas romantika, bezbailīgas cīņas romantika ar panākumiem, zaudējumiem un upuriem …

Tepat galda galā sēž šīs mājas saimnieks, viņu draugu pulka drošais vadonis Iļja Andrejevičs. lijuša, pirmais sestdienas talkās uzceltā komjauniešu kluba priekšsēdētājs, tas pats, kurš kādreiz pieteica karu huligāniem … Koļa Kaitanovs vienmēr atcerēsies, kā reiz dzērāji, kuriem viņš sekoja, ielauzās klubā un uzbruka Iļjam Andrejevi-čam, ietrieca nazi plecā… Iļja nokrita zemē, pa dēļu grīdu tecēja tumša asins urga. Bet septiņpadsmit gadus vecā Vera, viena no kluba aktivistem, izrāva nazi un devās virsū apjukušajiem uzbrucējiem, devās bezprāta naida: «Izdzimteņi, stulbie nelieši, kam jūs uzbrukāt!» Kopš tās dienas Koja turējās nostāk no drauģeļiem un sāka tiekties uz klubu pie Veras un tās biedriem. Pamazām Koļas apziņa saka skaidroties, lēni un smagi viņš virzījās uz augšu pa citas dzīves kāpnēm, reiz augu nakti mocījās, kad tā pati Vera, aizskardama viņa pašlepnumu, norīkoja par kartības sargu jauniešu vakarā. Nomocījās kā nabags, bet bija arī kārtība! Un tā viņš dzīvē gāja uz priekšu, tik uz priekšu. Visos darbos metās pirmais, sāka mācīties polit-

pulciņā, kura vadītāja biedre Raja runāja par pasaules revolūciju kā par jaunatnes vai komjaunatnes uzdevumu — runāja vienkārši un saprotami. Kad pats Kirovs aicināja jauniešus uz ziemeļiem, uz Hibīnu kalniem rakt dīvainos apatitus, Koļa pieteicās tajā pašā dienā, kad Vera, bet nostradaja garus gadus. Visu laiku viņa vārds greznoja goda dēli.

Trīsdesmit septītajā gadā Koļu Kaitanovu, tolaik jau komjaunatnes darbinieku, arestēja. Vera ar grūtībām piekļuva pie izmeklētājā un apgalvoja: Kaitanovs nevar but tautas ienaidnieks, tā ir kļūda, muļķīgs apmelojums, Kojas dzīve viņai parredzama kā uz delnas.

— Ko jus aizstāvat, — dzedri sacīja izmeklētājs. — Sešpadsmit gadu vecuma divas reizes aizturēts, septiņpadsmit gadu vecumā sods par huligānismu.

— Ak pasaulīt! — iesaucās Vera. — Ko gan mēs būtu vērti, ja tādus puišeļus neprastu izvilkt no dubļu zaņķa.

— Ideālisms, biedre Trošina! Kaitanova nenoteiktais raksturs nebija jaušams visu laiku, bet nu, lūk, atklajies.

Vai tā var būt? Vera zināja: Koja nav visai stingru raksturu, kaprīzs, var kaut kas gadīties, tomēr viņš ir savējais, par to nav šaubu. Un, ja ari ko butu aplam izdarījis, paņemt aiz apkakles, sapurinat, nostādīt uz kajain …

— Pie tā mēs ari ķersimies, — izmeklētājs noteica.

Bet šodien Koļa, Nikolajs Jevgrafovičs, ir kādas to pašu

drūmo Hibīnu kalnu raktuves maiņas priekšnieks tajā viņa rokām celtaja Kirovska, kur viņš atgriežas pēc reabi-litēšanas, jo tieši te bija izvērtušies viņa spēki, iegūts rūdijums. Bet ka gan aizmirst Ļeņingradu? Viņš bija ar lidmašīnu atlidojis uz svētkiem — uz tradicionālo veco draugu tikšanos un nu sēdēja tads apaļīgs, pakailu galvvidu un dziedāja mazliet aizsmakušā balsī, pa brīžam iesvilpjoties, piecērtot kaju un pamirkšķinot draugiem ar aci: ehē, tie paši vecie zēnil

Iļja Andrejevičs apkampa viņu ar kreiso roku, vienīgo, daudz viņš bija kādreiz noņēmies ar Ko|u Kaitanovu, tādēļ arī tas visiem bija sevišķi dārgs. Sāvakara viesus I|ja Andrejevičs tapat ka agrāk sauca par «bērniņiem», kaut gan pazina jau viņu bērnus un pat bērnu bērnus, kaut gan pats bija tikai gadus piecus sešus vecāks. Viņa biezais tumši brūno matu ērkulis vēl nebija k|uvis retāks, tikai sirmums to izbalinājis, zilajās, izvelbtajās acis arī šodien dzirkstīja nerimtīga interese un mīlestība uz dzīvi, bet kā dzīve bija viņu malusil Tomēr viņš bija pratis aiz katra belziena saskatīt vēlāko gaišumu, viņš toreiz tikko nenomira no naža dūriena, bet ka pec tam cēlās viņa autoritate, cik daudz jaunu siržu uz visiem laikiem pa-kļavas, luk, ari tie, kas šovakar sanakuši. Toreiz l|ju An-drejeviču atlaida no darba it ka par nepareizu darba stilu, taču tas bija pareizs: atsaukties uz visām jauniešu interesēm, lai pusaudži kluba justos kā majas, un pamazīti-ņām neuzkrītoši viņus audzināt, paplašinot garīgo apvar-sni un izkopjol gaumi. Kad atlaida no darba, I|ja apjuka, nezinaja, ka turpmāk dzīvot. Komjaunieši sacēla brēku pa visu rajonu, pa visu pilsētu, rakstīja uz Maskavu, sapulcēs rtinaja, cik tas netaisnīgi!… U11 panaca savu… Un atkal viņš stradaja, bija kopa ar jaunatni, gadu pēc gada, gadu pēc gada. Kara laikā rotas politvaditajs, darbs gan mazliet savādāks, taču apkārt tas pašas jaunas sirdis. Ievainojums, vēl smagāks ievainojums — un atkal darbs Kultūras pilī, mākslinieciska pašdarbība, izstādes, disputi. Daudzkārt viņu slavēja, nereti arī rāja, bezmaz izslēdza no partijas par pārspīlējumiem, par kļūdām, tiesa, tas reizēm gadījas, jo viņš bija straujš, viegli aizravās, ne sevišķi labi prata saskaņot, precizēt, koordinēt. Toties katru, kas tiecas pēc zināšanām, jaunrades, pēc aktīvas darbošanās sabiedrības labā, viņš atcerējās, audzināja un sargāja…

Tie, kuri pēc senas tradīcijas sanākuši pie I|jas Andre-jeviča šajā Oktobra svētku priekšvakarā, viņam par visiem dārgāki, jo tie bija viņa agrā jaunība. Draugu pulciņš vairs nebija liels, turklāt arī ne visi palikušie spēja šodien ierasties: viens cēla Sibīrija rūpnīcu, otrs vadīja gāzes vada vilkšanas darbus cauri tuksnesim, trešais ārzemju komandējuma, ceturtais, vēl neatvese|ojies pec infarkta, atsūtījis telegrammu: «Domās esmu ar jums»… Būtība pēc rakstura viņi bija dažadi cilvēki, katram jau sen iestaigāts savs dzīves ceļš, katram savs draugu un paziņu loks. Bet, lai viņi atradas kur atrazdamies, aizvien sastapās kā tuvākie cilvēki, jo zināja cits par citu daudz tāda, ko pārējie nezinaja, saprata dziļāk, ko dažkārt pārejie pat nepamanīja. Satiekoties bez kautrēšanās cirta acīs: «Esi gan, bral, novecojis!», «Ko, ticis jau pie plika pakauša!», «Velna pulveris, dzīvs gan vēl!». Viņi dzēra ar mēru, skajus tostus nesauca, uzticību nezvērēja, taču tie bija viņu svētki, bezgala svinīgi, satraucoši, kaut gan runāts tika pavisam vienkārši: «Nu tad pacelsim!» vai ari «Lai nebūtu pēdēja reize!».

Divi «pieklīdušie» — kā tos bija iedēvējis Iļja Andre-jevičs — ari ieskaitīti viņu pulciņā: Iļjas otrā sieva Soņa un Veras Trošinas vīrs Mihails Stepanovičs. Iļjas pirmo sievu, kura nomira blokādes laikā, visi bija pazinuši no jaunības dienām. Soņa par Iļju krietni vien jaunāka, bija strādājusi par medicīnas masu tajā slimnīcā, kur viņš ārstējies kara beigās. Vecie draugi pret Soņu no sākuma izturējās piesardzīgi, bet pamazam iepazina; Iļja Andre-jevičs bija jautrs, saticīgas dabas, un Soņa vīru mīlēja tādu, kads viņš bija, necentās pārveidot. Arī pret vīra draugiem viņa izturējās vienādi sirsnīgi, neizrādot kādam lielākas simpātijas. Tādēļ ari draugi viņu uzņēma savā pulkā.

Mihailu Stepanoviču Vera bija atvedusi no Ilibīniem, pareizāk sakot, viņš Veru atvedis no turienes, kad pāris gadu pirms kara atgriezās Ļeņingradā sava rūpnīcā. Tolaik Vera bija bēdu sagrauzta, jo nesen bija apglabājusi divus gadus veco dēliņu. Un iegadījās, ka nevis viņa toreiz atveda savu Mišu uz tikšanos ar vecajiem draugiem, bet Mihails Stepanovičs gandrīz ar varu atveda Veru, lai mazliet izklaidētu. Draugi skatijās uz Mišu un brīnījās: tad ir nu gan tā Vera, nezināja, kā izvēlēties, nu Hibīnu kalnos atradusi šito buku! Sēž kaktiņā un klusē, ja citi skaļi smejas, viņš tikai mazliet pasmaida, tik kautrīgs, it kā pašam butu neērti, ka nevar līksmot tā ka citi; ja sākas strīds, arī klusē, tikai retu reizi iemet pa vārdam. Bet Vera padevīgi raugās un ar skatienu lūdz draugus: pieņemiet viņu! Un kalab gan ne, pieņēma draugu pulkā, ja reiz viņiem tāda ģimene, ka labāku nevar ne vēlēties! Pieņēma un iemīlēja.

Šodien Mihails Stepanovičs bija runīgāks nekā parasti, jo nesen atgriezies no svarīgiem montāžas darbiem, kurus ļoti labi nobeidzis. Ja uzsāka dziesmu, — bet dziedāja viņi tikai šeit, reizi gadā, toties no visas sirds! — Mihails Sle-panovičs, pieliecis lielo, sirmo galvu, klusēdams klausījās, tad pēkšņi pusvārda pievienoja savu zemo, dūcošo basu, brīdi dūca skaļāk par pārējiem, pec tam negaidot apklusa. Kad viņš ne no šā, ne tā pēkšņi skaļi iesmējās, visi sāka brīnīties.

— Ko tu smej, Mihail Stepanovič?

— Aizvakar mūsu Dimka iestiepis savā istabā manu pīpi un kādam klusītēm saka: «Nu tik uzdzīvosim! Varēs pie manis, senči ies uz ciemiem!» Pēctecis tāds!

— Tagad visi viņi tā runā, — Vera Vasiļjevna aizstāvēja. — Viņš nav slikts zēns.

— Dimka, vai? — I|ja Andrejevičs iesaucās. — Būs lietaskoks!

Vera Vasiļjevna pateicīgi uzsmaidīja slavētājam, taču saruna par dēlu viņu attālināja no visa, kas šovakar bija interesējis, sirds vilka uz majam. Kā tur iet? Vai zēni nav apdzērušies, neprot vēl savus spēkus novērtēt, arī uzkožamo, ka parasti jauniešiem, pamaz. Un diez kadas tās meitenes? Nu jau trešā rīta stunda, laiks posties? …

Arī pārējie šad tad pameta acis pulksteņos, vienam meita pie draudzenēm, tai janak mājās, otram arī droši vien jaunie istabu piepīpējuši lidz griestiem, būtu jāiet… Labi uz vienu vakaru atgriezties jaunības zemē, — bet kā tad ar šīsdienas rūpēm? Mēs arī savā laikā delverējāmies un strādājām visādās trakulības, tomēr nekas, izaugam. Bet kā būs ar mūsu pēctečiem? Liekas, viņiem ir mazak patstāvības …

— Pēcteči nebūs sliktāki par mums, — Mihails Stepa-novičs sacīja, palīdzēdams sievai uzvilkt mēteli, un, kad abi izgaja pa durvīm, pēkšņi tik skaļi iedziedājās, ka kāpņu telpa notrīcēja:

Ak, kam tu mani iemilijit.. .

3

Kāda brīnum jauka nakts, kāda nakts!

Šķiet, arī pati daba ņēmusi dalību pilsētas greznošanā gaidāmajiem svētkiem, viss apbarstits un nobalsināts ar sausu sniedziņu. Iela ka apburta, nekur neviena cilvēka, rūdītie mājās tupētāji jau sen guļ, dzīrotāji vēl līksmojas. Uz baltās ielas dežurējošā taksometra vientuļās sliedes, divi cilvēki nesen aizgājuši pa trotuāru, to apliecina tumši pēdu iespiedumi, lieli līdzas mazākiem, lielajās pēdas redzams viss pazoles nospiedums, mazajās tikai purngals un punktiņš, tievo papēdīšu punktiņš, var droši apgalvot, šie divi gājuši vienā solī, cieši blakus, varbūt apskāvušies. Bet pār pasakaino baltumu ar pēdu daudzpunktiem mirgo simtiem uguņu — gan kūlīšos, gan ķekaros, pār ielu nokarājas košas vītnes, katrai spuldzei apkārt mirdzošs, krāsains mākulītis, katru mākulīti šķe| lēnām krītošas, retas sniegpārslas. Debesīs ne zvaigžņu, ne mēness, tikai pilsētas uguņu atblāzma.

— Iesim pa krastmalu!

— Kur gribi, mīļā, kur gribi!

Tie pēdu raksti, lielie un maziņie, ari pagriezās uz Ņe-vas pusi un pazuda pārējo pēdu vidū, jo pat šajā vēlajā, naksnīgajā stundā krastmalā nenorima ļaužu straumes; un vai gan tā kāda nakts, ja ir gaišāks par gaišu, ja mirdz majas, mirdz karodziņiem rotātās laternas un tilti līgojas par ūdeņiem kā ugunīgi loki, uz Rastrelli kolonām kvēlo divas milzīgas lāpas, spoži starmeši apzeltī Petro-pavlovskas cietokšņa smaili un skrejošas ugunis raksta svētku lozungus otrā krastā, bet Ņevas vidū — grandiozi un bargi zvīļojošās spuldžu rindas eskadras minu kuģi un zemudenes, un ikviena spuldze atradusi sev dzirksteļojošu dubultnieci upes dzelmē.

Krastmalā pa ielas vidu soļoja rokās saķērušies puiši un meitenes, soļoja un saskanīgi dziedaja:

Snieg, snieg, snieg, snieg.

Telleni kupenās ieauž …

— Zini, Mihail, kādreiz droši vien muzejos būs izstādīta teltcne kā viena no mūsu laikmeta pazīmēm. Tadi tehnikas sasniegami — un tomēr bez teltenēm nevar iztikt.

Snieg, snieg, snieg, snieg.

Meitene тагko vēl nojauš …

— Viii atminies, dārgā, mūsu telteni? Kāda vētra bija! Ka es tevi turēju, lai neaiznes! — viņš saspieda Veras elkoni un sāka dziedāt.

Snieg, snieg, snieg, snieg …

Pie granīta kāpnēm vientuli stāvēja jūrnieks.

— Tev, draudziņ, visa dzīve priekšā, jo tev ir tikai divdesmit! — Mihails Stepanovičs noskandēja, nostājies iepretim jūrniekam.

— Divdesmit viens, — jūrnieks sacīja.

— Un man piecdesmit deviņi. Vai negribi mainīties?

— Var. Tikai svētkus nosvinēšu.

— Nu svini, svini. Un kā tad bez meitenes? Neesi atradis?

— Gan atradīšu.

-— Raugiet labu izvēlēties, — teica Vera Vasiljevna.

— Lai varētu kopā nodzīvot līdz piecdesmit deviņiem.

— Nopietns uzdevums, — jūrnieks atbildēja.

Viņi uzkāpa uz Kirova tilta ugunīgā loka un bridi pastāvēja pie margām, priecādamies par kuģiem un melno, spīguļojošo ūdeni, kurš savā ātrajā straume nesa vēl tikko samanāmus ledus vižņus un līgani atspulgoja abu krastu uguņus.

— Sieviņ, mēs tak vēl abi esam jauni, vai ne? Veci ļaudis nakti neklaiņos pa pilsētu?

— Jauni gan.

Viņš apņēma sievas plecus un veda viņu uz priekšu, un nebija ar mieru ņemt roku nost.

— Tagad tāda mode.

Vera nesaprata, vai vīrs mazliet iedzēris vai labā oma to padarījusi jautru, nu viņš jūtas brīvāk, — vienalga kā, viņai bija ļoti labi, kādēļ gan lai mīlestība būtu tikai jaunības privilēģija? Ugunis un karogi šonakt tikai viņiem vien, viss apkārt mīļš un tuvs un it kā pirmoreiz ieraudzīts, nepazīstams, pasakains, un pasakaini jauns viņu prospekts, kur nodzīvots tik daudz gadu …

— Miša, ieklausies, kā skan majas!

AAājas skanēja. Caur sienām, caur vēdlodziņiem skanēja simtiem melodiju, smiekli, dejas soļi, balsis.

Viņi iegāja savās parādes durvīs, arī viņu māja skanēja, kāpnes skanēja, aiz dzīvokļu durvīm sasaucās patafoni un magnetofoni, kaut kur tā dejoja, ka durvju slēdzenes drebēja, citur skaļi smiekli … Mihaila Slepanoviča darba biedra dzīvoklī smeldzīgi dziedaja par mazo pīlā-dzīti. Mihails Stepanovičs jau dzīrās piezvanīt, lai pateiktu priekša vārdus par vējā šalcošam niedrītēm, bet Vera Va-siļjevna atturēja:

— Tu, draugs, esi galīgi pilliņš!

— Kur nu! Tikai jautriņš.

Uz palodzes starp otru un trešo stāvu gulēja kāds puisis bez mēteļa, mati pārkārušies par pieri, no žulgajām lūpām tecēja siekalas.

— Ķepiņa! Pietempies kā lops!

Viņu dzīvokļa durvis bija pievērtas, bija dzirdami ģitāras trinkšķi un balsu dūkoņa, kāpņu laukumiņā stāvēja kāds pārītis un skūpstījās. Pārītis tūlīt nepamanīja nācējus, turklāt nevis kaut kādus nācējus, bet Dimkas vecākus, taču, kolīdz apjauta, tā meitene ievaimanājās un, seju slēpdama, skrēja lejā, puisis acumirklī sekoja, leja abi sāka smiet.

— Tāpat kā mēs, — atceries?

Tomēr neparastās nakts burvība bija pagaisusi, Vera Vasiļjevna tikai bikli klausījās.

— Vēl nav aizgājuši. Mēs traucēsim.

— Kādēļ traucēt? Pievienosimies!

Mihails Stepanovičs lielīgi piepūta vaigus, tomēr abi tā nedroši iegāja priekšnamā, kā iedami svešā dzīvoklī.

Uz krēsla sakrauti mēteji, kam pietrūcis vietas uz pakaramajiem. Telefons koķeti raudzījās no iešķībi uzliktas sieviešu cepures apakšas. Ēdamistabā skaļi strīdējās, bet virtuvē dūca ūdens sildāmā ierīce, šķindēja trauki un ģitāras pavadībā Vitja paklusu dziedāja:

… melni mākoņi degs.

Dziesma kā ērglis ar izplestiem spārniem Sasildis muni un segs.

Mihails Stepanovičs satvēra sievu aiz rokas.

— Paklausies!

Satraukti saskatīdamies, viņi klausījās piedziedājumu:

Hibinu kalni mūs vienumēr sauks,

Dziesma — tā nevar gaist;

Hibinu kalnus atceries, draugs, —

Bijušais pārāk skaistsI

Stīgu trinkšķis nobeidza dziesmu. Un tūlīt kļuva skaļākas strīdīgās balsis aiz ēdamistabas durvīm, ipaši skaļi skanēja Dimkas uzbudinātā balss:

— Un kas par to? Varbūt arī ne visai drosmīgi. Taču viņu paaudze daudz pārcietusi, tas jāņem vērā!

Vera Vasiļjevna apjukusi paskatījās virā. Mihailam Ste-panovičam bija aizķērusies kāja, apgāzās krēsls ar mēteļiem, no kādas kabatas izbira sīknauda.

Aiz durvīm, cits citu pārtraukdami, atkal runāja:

— Tad arī lai atzīst, ka nobijās!

— Klusēja taču? Klusēja?

— Jārunā par konkrētiem apstākļiem! — kāda meitene izmisīgi sauca.

— Viņi taču ticēja!

— Ticēja?! Kad labāko draugu apcietināja? Kas gan tā par draudzību!

Un atkal Dimkas balss:

— Jā, protams, drošsirdības viņiem nepietika.

Mihails Stepanovičs neveikli grozījās ap krēslu, mēģinādams noturēt mēteļu kaudzi. Vera Vasi|jevna parāva krēslu augšā un no visa spēka aizcirta ārdurvis.

No ēdamistabas paraudzījās Dimka un māksloti jautri sauca:

— O, vecāki atgriezušies!

Varēja manīt, ka viņš ir neziņā, kā izturēties, bet tobrīd no virtuves iznāca Vitjka, un tam viss iznāca veikli.

— Draugi! Apsveiksim svētkos pirmos hibīniešus!

Viņš kā diriģents pavēcināja roku, un visi kopā atkārtoja piedziedājumu:

Hibinu kalni mūs vienmēr sauks…

Un tad jau arī Dimka atguvās.

— Iepazīstieties!

Viņš citu aiz cita vilka draugus pie vecākiem un nosauca pazīstamo un nepazīstamo vārdus. Vera Vasiļjevna mēģināja uzminēt, kas runāts ēdamistabā. Mihails Stepanovičs, ne uz vienu neskatīdamies, vienmulīgi spieda rokas. Jaunieši samulsuši mīņājās uz vietas, dzīvok|a saimnieki tāpat.

— Pasēdiet kopā ar mums! — piedāvāja kāda meitene, plaši atvērdama ēdamistabas durvis. — Viss jau gan noēsts un izdzerts …

Ievilcis galvu plecos, Mihails Stepanovičs sadrūmis atbildēja:

— Kālab gan ne? Esi mums negribas, bet sarunu veicināšanai pa glāzītei atradīsies.

Un uzreiz kļuva pavisam klusu. Tik ļoti klusu, ka virtuvē dzirdēja it kā nopūšamies, it kā iešņukstamies

Ksjušku-Stellu, kura bija baidījusies nākt istabā reizē ar citiem.

— Saproti, tēt, — Dimka sastomījās. — Ja tu domā to, kas karafītē … tad mēs izdzērām.

Mihails Stepanovičs pirmo reizi pacēla acis, šoreiz uz dēlu.

— Tā nekas. Drosmīgi!

Un viņš iegāja savā istabā, cieši aiztaisījis durvis.

Vera Vasi|jevna iekoda lūpā, tikai viņa saprata, kas bija noticis, un nu nezināja, ko iesākt; sirds drebēja vira dēļ, bija žēl dēla un neērti pret tā draugiem, un reizē ar pretrunīgajām izjūtām — vel pašai sava sāpe…

— Dimka nav vainīgs. To bez viņa izdarīja.

Runātājs bija Vitjka. Un vēl kada meitene ar skumjām

acim.

— Tik nelabi iznāca. Bet mēs šodien pat atnesīsim vietā, jau bijām nolēmuši. Iesim, Dima!

Par ko viņa runā? Ak, par dzeramo! Viņa domā, ka tādēļ …

Jaunie ļaudis steidzīgi ģērbās. Žēlodama dēlu, Vera Va-siļjevna gan mēģināja vēl aizturēt viesus, gan lika dēlam ausaini galvā: «Nu, liec taču, ārā snieg!» Kad viņa visus bija pavadījusi un iegāja guļamistabā, Mihails sēdēja uz gultas, noņēmis kaklasāiti un atpogājis krekla apkaklīti. Durvīm iečīkstoties, viņš pacēla galvu, un Vera Vasiļjevna ar izbailēm ieraudzīja vīra acīs asaras.

Jā, sniga sniegs, lēnām, domīgi, ikviena pārsliņa laidās lejup, bet visas kopā auda gaisa vieglu aizkaru, caur kuru mirdzēja nedziestošas svētku ugunis.

— Patiešām snieg!

— Un tu ar vieglam kurpēm!

— Nekas.

— Vai redzēji, kā tas mūlāps kāpnēs krāca?

— Man nevajadzēja viņu aicināt. Slikti iznāca.

— Nu nekas, gan jau …

— Vai tavs tētis ļoti dusmojās?

— Gan pāries. Un beigsim runāt par šiem niekiem!

Dimka nedomāja, ka notikušais ir nieki, pašam arī nepatīkami, tomēr daudz Jaunāk tas, ka izbojāta šā vakara daudzsološa noskaņa.

— Man patīk tavs tētis. Tāds liels liels un uz visiem skatās caur pieri. Vai viņš ir labs, jā?

— Ir labs. Māmiņu reizēm kaitina viņa labsirdīgums. Viņš bijis ne tikai Hibīnos, bet vēl tagad brauc pa visu valsti montāžas uzdevumus veikt. Kara laikā mīnējis Ļeņingradas pievārti, pēc kara atkal atminējis. Vasarā mēs abi kājām izstaigājām tās vietas, negribas pat savām acīm ticēt…

— Mans tētis un māmuļa ārsti. Frontē iepazinušies un, tikko ieņēmuši Jasus, tur sareģistrējušies, tas ir Rumānijā, kāzas vēlējuši drīzāku uzvaru un dūšīgu puiku. Bet, re, piedzimu es. Vai tad neesmu dūšīga? Esmu līdzīga tētim, redzēsi uzņēmumos.

— Un kam es esmu līdzīgs?

— Neielāgoju. Liekas, vairāk mātei. Vai tev māte joti laba?

— Laba. Dažkārt gan izliekas stingra, protams…

Tā viņi runāja katrs par saviem mīļajiem cilvēkiem, un

šī saruna viņus tuvināja. Parasti viņi bija pieraduši par vecākiem runāt ka skolēni: vai atļaus kaut ko vai neatļaus, vai dos naudu vai nedos. Viss pārējais piederēja neskaramajai ģimenes dzīvei, kur viņi joprojām jutās kā bērni, daudz piemīlīgāki, bet reizēm arī rupjāki, kaprīzāki, lai nu kā, ieeja šajā ģimenes lokā svešiem bija liegta. Šoreiz šis loks bija atveries, viņu nule kā radusies atsevišķā pasaulīte paplašinājusies, ietverdama sevī to, kas dārgs katram no viņiem un kas kļūst kopējais dārgums.

— Skaties, Tasjat Lāpas! Ne jau tur, bet uz Rastrelli kolonām.

— Brīnumaini!

— Rītvakar svētku salūts. Ko darīsi?

— Vēl nezinu. Mums ar māmiņu jābrauc pie vecmammas, tā vienmēr svētkos darām.

— Mūsu ģimenē pieņemts kopīgi pusdienot. Pēc demonstrācijās. Un šī karafīte … ek, cik nejēdzīgi!

— Šodien noliksi vietā.

— Nu, protams! Es nezinu, kādēļ viņš tā apskaitās. Tie vecie jau kādreiz no diez ka taisa problēmas… Skat, cilctur interesantas ugunis! Redzi?

— Pastāvēsim brītiņu? …

Svētku burvība un pirmās ziemas nakts skaistums atklājās viņu vērīgajam acīm: upes dzestrums veldzēja sejas, aizdzenot sarūgtinājumu, viņi atkal bija vieni lielajā pasaulē, un šī pasaule solīja viņiem visu, ko tikai tīkos.

— Iesim uz slidotavu?

— Labi.

— Vai tu slēpo?

— Gribu iemācīties slalomslēpošanu.

— Es arī esmu par to domājis.

Nekas vēl nebija pateikts, un tomēr tik daudz kas jau noskaidrots.

— Pavasarī es tevi redzēju Filharmonijā. Es biju balkona, tu sēdēji lejā, vai ne?

— Biju kopa ar māmiņu. Viņa arī pati mazliet spēlē. Mūsu ģimenē visi mīl mūziku.

— Arī es. Varbūt pa īstam vēl nesaprotu, bet mīlu.

— Ko gan nozīmē — saprast? Mūzika ir ka sniegs vai saule, jūra vai ziedi. Redzu, dzirdu, izjutu, un man ir labi. Cita nekā nevajag.

Līdz šim Dimka skuma par savu mūzikas neizpratni, nu viņš domāja, ka Tasjai taisnība.

— Katram savas bēdas un prieki vai ari nemiers un pārdomas, — Tasja sacīja, — ja mūzika runā par bēdām vai priekiem, vai vēl par kaut ko, tad es kļūstu it kā apskaidrota, domāju labākas domas.

— Jā. Bet dažiem tikai tehnika, tēmu attīstība, dažādi kontrapunkti …

— Daži arī cilvēku sadala daļās. Bet es uztveru tā, — vai nu ir tuvs, vai nav.

— Un kurš tev ir tuvs?

— Ko vēl nesāksi runāt…

— Man briesmīgi nepatīk tas tavs… Garais ar ba-kenēm.

— Kādēļ šis lai būtu mans? — Tasja iesmējās. — Tu viņu allaž nopulgo.

— Vai nepelniti?

— Kādēļ tev viņš vajadzīgs? — Tasjas jautājums bija pavisam neloģisks, taču, iekams Dimka to apjauta, viņa vienā mierā mainīja runas tematu. — Kad iesim iekšā, ja māte negulēs, tu tikai sasveicinies un klusē, es pati paskaidrošu.

— Vai nu es tūlīt uzbrukšu: dodiet šņabi!

— Māmiņa droši vien gaida. Viņa vienmēr gaida, ja ir vēls …

— Un tas notiek . . . bieži?

— Nu, piemēram, šodien.

— Tu māki labi atbildēt.

— Nūja! — viņa pasmaidīja un negribīgi turpināja:

— Iesim nu. Mums vēl gars ceļš.

Tasja saņēma mēteļa apkakli ciešāk, nolaizīja no lūpām sniegpārsliņas un atspiedās pret aukstajām margām. Viņas acis atmirdzēja visas pasaules ugunis.

Kad Dimka pamodās, neviena vairs dzīvoklī nebija. Iešanu parādē kopā ar institūta kolektīvu viņš bija nokavējis. Est negribējās, viņš iedzēra glāzi stipras tējas un izgāja uz ielas pastaigāties |aužu vidū, izvēdināt galvu. Tālumā, cits citu pārspēdami, sacentās orķestri, katrs spēlēja savu, taču kopējais jūklis radija svētdienīgi svinīgu noskaņu. Pretim jau nāca gājiena dalībnieki grupās un atsevišķi, pār pleciem nesdami satītus karogus.

Dimka iegāja tālruņa kabīnē un piezvanīja Tasjai. Tālrunis pīkstēja un pīkstēja, neviens neatbildēja. Aizbraukusi pie vecmāmiņas? Vai varbūt tomēr aizgājusi kopā ar institūta biedriem? Naktī viņas māte nopētīja Dimku no galvas lidz kājām, bet Tasja viena mierā iepazīstināja: «Mans studiju biedrs Dima.» Tasja izstāstīja, kas noticis un kādē| Dima atnācis līdzi. Māte pavīpsnāja: «Labi izdomāts!» Viņa uz pirkstgaliem iegaja pie Tasjas krusttēva, atgriezās ar avīzē ietītu «maziņo» un sniegdama teica: «Ar labu nakti!» Arī Tasja pateica: «Uz redzi!» Dimka atkāpās pāri slieksnim, nepaguvis ar Tasju vienoties par šodienu un aizmļfsis pateikties …

Krastmalā Dimka atrada to pašu vietu, kur abi nakti bija stāvējuši. Pēdas bija izzudušas, trotuārs un margas mitras. Saule slēpās aiz mākoņiem, pagaidām vel nomācies, pāri Vasilija salai vēlās vai nu aizklīzdami, vai tuvodamies — grūti saprast — melnmelni mākoņi, un uz šī drūmā fona sevišķi uzvaroši liesmoja lāpas virs Ras-trelli kolonām. Dimka atcerējās vārdus, ko naktī bija aizmirsīs Tasjai pateikt. Kādēļ toreiz lūpas bija kā mēmas? Lai pielūko, viņš Tasju neatdos ne Garajam ar vaigubārdu, nedz kādam citam. Savadi gan, agrāk bija tik viegli runāties ar meitenēm par it visu ko, bet šoreiz…

Labu laiku klīdis pa ieiarn, Dimka iegriezās pie Vitjas,

bet, nesastapis to, gāja mājās, jo šodien nedrīkstēja novēloties. Ne tēva, ne mātes mājās nebija. Vai vēl arvien dusmotos? Nē taču, nav iemesla! Tomēr — drošs paliek drošs — Dirnka pacentās: uzklāja galdautu, galda vidū nolika karafīti un uzsildīja zupu.

Vecāki joprojām kavējās.

Dimka atkal piezvanīja Tasjai. Vīrieša balss laipni atbildēja: Tasjas neesot mājās, atgriezīšoties vēlu. Vai tas nozīmētu, lai viņš vairs nezvana? …

Pulkstenis rādīja jau ceturto pēcpusdienas stundu. Dimka izslēdza gāzes plītīti, jo zupa jau tā bija pārvārījusies. Apēda divas sviestmaizes. Kur gan vecāki tik ilgi? Gājiens jau sen beidzies.

Pulksten piecos viņš apēda vēl vienu sviestmaizi un nolēma sākt gatavot referātu kursa sapulcei, lai vecāki dēlu sastaptu strādājam un lai viņiem būtu neveikli. Taču pēkšņi viņš uz sava galda atrada zīmīti: «Ed viens pats, mēs aizejam ciemos …»

Muļķīgi gan tik ilgi dusmoties!…

Viņš apēda šķīvi pusatdzisušas zupas, neko citu nesildīja. Piezvanīja Tasjai, tā pati vīrieša balss steidzīgi atbildēja: «Bus mājās vēlu,» — un klausule tika nolikta. Piezvanīja Vitjkam, arī tā nebija majā. Pēc kārtas zvanīja visiem draugiem, bet gluži kā norunājuši — neviena, velns parāvis, nebija mājās!

Ap sešiem Ķepiņa atnāca pēc ģitāras.

— Pagaidi tepat! — Dimka īgni uzsauca, atstājis viesi aiz sliekšņa, atnesa ģitāru un atdeva.

— Kas tev lēcies? — Ķepiņa murmulēja, viss viņa brašu ms bij a vējā.

— Nekas. Ņem un zūdi!

— Kas tev iekodis? — Ķepiņa ielika kāju durvju spraugā, lai nevarētu aiztaisīt durvis. — Biju gan vakar piesviķējies, visu nakti uz trepēm nopampu, sētniece piecēla. — Ķepiņa smēja sīku smiekliņu, skatīdamies Dimkam acīs. — Vai kādi podi? Nudie, nekā neatceros!

— Ja neatceries, neatceries — un aizmirsti ceļu uz šejieni! — Dimka ar zabaka purngalu atgrūda viņa kāju un aizcirta durvis. — Lai būtu beidzamā reize.

Pēc septiņiem Dimka vairakas reizes zvanīja Tasjai. Gan vīrieša, gan sievietes balss nelabprāt atbildēja: «Nav mājas. Būs vēlu.» Beidzot vīrieša balss viņu dusmīgi nostrostēja: «Jaunais cilvēk, es taču skaidri pateicu — bus mājās vēlu. Netraucējiet taču!»

Vai tas bija krusttēvs? Un Tasja tika stāstījusi, ka viņš esot laga vīrs.

Deviņos Dimka skrēja uz institūtu, kur bija vecāko kursu sarīkojuma vakars. Ja Tasja turp devusies kopā ar Garo? Ne Tasjas, ne Gara nebija, toties Zina gan, kaut gan viņa nebija vecāko kursu studente. Zina priecājās, Dimku ieraudzījusi, un vilka viņu dejot, visādi iztēlodama, ka viņai milzīgi daudz pielūdzēju. Nodejojis ar Zinu tango, Dimka pieveda viņu pie pārējām meitenēm un steidzīgi aizgāja. Vitjkas joprojām nebija mājās, Tasjai zvanīt bail. Varētu iet uz kino, bet nebija naudas. Katros svētkos tēvs aizvien iedeva piecnieku, bet šoreiz aizmirsuši, arī māte nebija padomājusi. Varbūt tīšām?

Svētku uguņošanu viņš nokavēja, tikai redzēja vēl, ka pāri mājām paceļas un noplok žilbinoši zaļa gaisma.

Ap vienpadsmitiem, sapratis, ka šodien nekas neiznāks, viņš velreiz piezvanīja Tasjai un acumirklī nolika klausuli, jo atbildēja tā pati ļoti dusmīgā vīrieša balss.

Abu vecāku mēteļi jau karājās uz pakaramā, viņu istabas durvis ciet, gaismas nebija. Vai jau guļ?

Dimka brīdi pastavēja, parīvēja kājas, varbūt māte ko sacīs? Ne vārda.

Lēniem soļiem viņš devās virtuvē, uzsildīja tēju, noēda vakarējo rasolu, kas ledusskapī bija k|uvis auksts un negaršīgs. Māte no istabas neiznāca.

Kas par daudz, tas par daudz!

Dimka apgūlās un aiz liela apvainojuma tūlīt aizmiga.

Vecāki nebija aizmiguši. Viņi gulēja tumsā, pa retam pārmīdami kādu vārdu un domaja, domaja, domāja — katrs pie sevis par vienu un to pašu.

«. ..fad, redz, ko esmu sagaidījis, dēls uzskata mani par gļēvu 1 i, turklāt vēl ņemas aizstavēt: «Viņi daudz ko pārdzīvojuši, tas jāņem vēra.» Ari meitene pažēloja: «Viņi taču ticēja!» I/.nak tā, ka esam nabaga muļķīši, kam ja-dod atlaide… Bet varbūt ta arī ir? Mieru, tikai mieru! Vai ticēju? Jā, ticēju un ticu. Savas partijas taisnībai. Ne jau ar vientiesīgu baznīcas ticību, bet ticēju, cīnījos, cēlu un strādāju ka zirgs. Bez pļāpāšanas. Varbūt mums jādod viņiem atlaide, jo viņi nezina, ka mēs ne no kā uzcēlām šo valsti, ka steidzām atsist ienaidniekus, ka nežēlojam dzīvību! Ja viņiem piecpadsmit gadu vecuma vajadzētu ņemt šautenes rokā, ka mēs darījām pilsoņkara laikā. Ko es pratu? Sist buržujus, baltgvardus, interventus! To es labi pratu, reizināšanu gan vāji. Un avīzi tikko mācēju saburtot. Tomēr baidīties nebaidījos! U11 ka gribējās dzīvot, sapņoju: iznīcināsim kontru, un tad tikai sāksies dzīve! . . . Iznīcinājām. Bet visapkart — drupas, bads, bezdarbs. Jaunajiem tagad pat grūti iedomāties, kas ir darba birža. Tepat aiz stūra ta bija, tieši uz trotuāra sēdēja simtiem cilvēku un gaidīja jebkādu darbu, kaut pagaidu… U11, kā izvērsām spēkus, jau pēc dažiem gadiem sākās darbaroku trūkums. Nebija arī speciālistu, un bez tiem nekas nav uzceļams. Tomēr arī ta neizbijāmies, sākām gandrīz ne no kā. Cik grūti bija! Galva nepieradusi domāt, ar krievu trīslīniju šauteni rokas tika galā, ar lāpstu un cirtni arī, bet ar rakstīšanu un lasīšanu … Ja viņiem, jaunajiem, vajadzētu pec izkarošanās, pēc ievainojumu sadzie-dešanas, pēc tīfa izslimošanas doties uz strādnieku fakultāti un pasēdušiem sēsties pie grāmatām! …

Nē, tomēr esmu dusmīgs! Viņiem nav bijis vajadzības zēnu gados karot, viņi mācījās normālos apstākļos, tā ari vajag but. Kālab tad pulējāmies, ja ne viņu dēļ! Visas industrializācijas grūtības uz mūsu pleciem, viņus pat raķetes vairs nevar izbrīnīt. «Kad gan lidos uz Mēnesi, uz Marsu?» Nu ir pavisam cita valsts! . . . Pirmajās piecgadēs mēs daudz ko panācām. Bet Staļins ar savu cietsirdīgo mērķtiecību vēl daudz vairāk ko uzspieda, krasāk, neka vajadzētu, lai tikai visu ātrāk, atrak, nerēķinoties ar upuriem. Vai mēs to sapratām? Kaut ko jau sapratām, dažreiz šaubījāmies, vai nepieciešams ta uzspiest, varbūt vairāk uzmanības veltīt cilvēkiem! Taču arī to sapratām, ka fašisms ir līdz zobiem bruņojies un vērsīsies pret mums, gaidāms karš uz dzīvību un nāvi, par katru cenu jatriecas uz priekšu!… Un savu tomēr panācām, Dimka, velnēn tāds, vai tu to vari saprast? Panācām! Savām rokam izveidojām tādus spēkus, ka fašismam nocirtām galvu. Bet cik mūsējo neatdeva savas dzīvības no Volgas lidz Berlīnei … Tev, Dimka, vajadzētu just cieņu …

Gadsimteņa ceturksni pēc mums tu, puisēns būdams, nokļuvi mūsu llibinu kalnos, rūpniecības pilsētā Kirovskā, pirmo vēstuli tikko vārējām salasīt: «Tēt, māmiņ, mēs esam Razvumčoras augstienē! Zem mums slīd mākoņi, bet mēs ka īsti ērgļi augstāk par mākoņiem, apkart sniegoti kalni, krāšņums, jūtamies kā uz pasaules jumta!» Vienas izsaukuma zīmes. Un beigas lielība: «Mūsu varenie «krazi» rapjas augstu, metru no riteņa bezdibenis!» Hk, ek Dimka, jūs uz augšu ved mašīnas, bet mēs rāpāmies ka alpīnisti, visa mantība uz muguras. Augstāk par mākoņiem nekāpām, cēlām un būvējām zemāk, kaut vai to pašu Kirovsku tizcēlam, taču skatiens sniedza plašus horizontus, līdz šīm dienām un tālāk, līdz pilnīgam komunismam. Redzējām visu savu valsti pārveidotu un ziedošu līdz Turksibai, līdz Komsomoļskai pie Amūras, līdz Sahalmai un Magņito-gorskai. Un zinājām, ka būs la, jo visur draugi, tādi paši entuziasti, kas pārvarēs jebkuras grūtības… Kāda bija—• jūs vakar runājāt — draudzība? Maizes kumosu un biezputras šķīvi dalījām. Visi drīz sadraudzējāmies, jutāmies savējie.»

— Miša, tu guli?

— Nē.

— Klau, es domāju — bērnība viņus apstulbināja patiesība par Staļinu. Tā taču bija liela trauma. Taču ari lielu pieredzi viņi mantoja. Tādas mums nebija.

— .la. Tomēr vajag arī saprast un zināt, nevis nepārdomāti spriedelēt!

— Mēs pārāk maz viņiem esam stāstījuši. Saudzējām viņus — un aplam darījām.

— Tagad pat saprast grūti, kā bija. Paši reizēm nesapratām.

«Vera ir nesaudzīga, visu tiecas izdibināt pēc būtības… Bet es meklēju attaisnojumu. Daudz ir šo attaisnojumu, vairak nekā vajadzīgs. Bet ne jau par to runa. «Un, kad draugu apcietināja, vai noticēja?» — «Un tu būtu ticējis, ka esmu ienaidnieks?» Lūk, par to …

Jāizslāsta, kā viss bija! Trīsdesmit piektajā gadā, Boris, draugs, mēs reizē beidzām strādnieku fakullati, reizē insti-tulu, cīnījāmies pret troekistiem, pret visādām opozīcijām un novirzieniem, kadi tikai bija. Un pēkšņi es dzirdu: «Kaitnieks, nav izpildījis celtniecībā plānu!» Izmeklētājs šķirstīja lapas, pierādījumi, ka Boriss gandrīz vai lielakais ienaidnieks. Es cirtu pretī: «Tie ir meli!» Sacīju, ka labi pazīstu, lieku galvu ķīla. Pirms protokola parakstīšanas izmeklētājs domīgi paskatījās manī un vaicāja: «Vai saprotat, ar ko jūs riskējat?» — «Ne ar ko, palīdzu jums izlabot k 1 lidu.» Smīnēdams iznācu ārā, padomā tikai — liels risks aizstāvēt taisnību! … Vai tad toreiz es sapratu, kas sakās tajās iestādēs! . . .

Pag. Pag! Tieši to arī Dimka pārmeta. Un tā meitene, kas teica: «Ticēja» . . . Bet vai jus nebūtu ticējuši? Pašu vara taču! Savs soda zobens un lai tas kristu uz pašu galvām?! Arī Staļinam taču ticējām, un kā gan savādāk? Viņa vadībā sakām piecgades plānus veikt, ta taču bija varena kustība — visa valsts viena milzīga celtniecība. Reizēm kaut kas nebija skaidrs vai šķita, ka netiek īsti pareizi darīts, bet pēc tam Staļins savās runās visu izklāstīja, izlaboja. Mēs viņam ļoti ticējām, ta ir taisnība. Taču tad sakās baigais, nesaprotamais: aresti, aresti, aresti — un tikai savus ļaudis, tikai labakos. Kondrikovn, šo milzi, viņam bija divdesmit deviņi gadi, kad Kirovs uzticēja Hibinu celtniecību. Bija enerģisks, nebaidījas no atbildības. Prasīja no citiem daudz, taču katru nedēļu at-nāca uz brīdi pie mums komjauniešu barakās, pacienājām ar tējas krūzīti, viņš pie krūzītes silda rokas un iztauja, kas ir te labs, kas slikts, kādi trūkumi, kādi priekšlikumi … Vai tad Kondrikovs ienaidnieks? Nē, tam neticējam. Toreiz gājām viņu aizstāvēt gan grupās, gan atsevišķi pa vienam, rakstījam Staļinam… Bet saka apcietināt viņa palīgus un arī aizstāvjus. Vai es baidījos? Reizēm naktīs noklaudz durvis vai dzirdami soļi, janodreb — vai nenāk pakaļ? Arī Vera ļoti uztraucās… Bija baigi, nevienam negribējās iet cietumā, kaut arī kļūdas dēļ, bet par visu lielāks bija apjukums: kas notiek? Ja tādi cilvēki ir ienaidnieki, tad ka viņi kļuvuši par ienaidniekiem? Bet, ja tās ir kļūdas, vai tad kļūdu nav pārāk daudz? Tā pratoja, taču vairāk domāja šādi: «Laiki grūti, karš ar fašistiem tepat degungalā, spiegi un ienaidnieki japadara nekaitīgi jo ātrāk, jo labāk, tāpēc… «kur mežu cērt, tur skaidas lec».» Nu art muļķis saprot, ko pielagoja šai formulai, bet mēs šo mācību uz saviem pleciem iznesuši — un par drausmīgu cenu. Un tu, Dimka, grasies mest ar akmeni? Nu, met, ja roka ceļas! Pēc notikuša visi protam padomus dot.

Trīsdesmit septītajā gadā mūsu ticība sašķobījās, slikti dara, savējo rindas retina. Un kā tad piepeši tieši tur — tiesas un taisnības iestādēs — būtu gadījušies ienaidnieki? Un Staļina runa, plēnuma lēmums par pārspīlējumiem! Tagad es saprotu ta: Staļinam bija kļuvis zināms, ka tautā un partijā rodas neuzticība un nosodījums. Un viņš deva publisku atsaukumu. Līdz ar to viņa autoritate cēlas vel augstāk! Taja dienā, kad šo atsaukumu publicēja, ļaudis saskūpstījās, metās cits pie cita: «Vai lasīji?» Sāka atgriezties daži mūsu biedri, priecājāmies un domājām: nu viņu apsūdzības tiek no jauna izskatītas, pienāks ari pārējo kārta, bet tie, kurus neizlaidīs, tie tātad vainīgi.

Ja, Dimka, ta ari bija, patiesībā tā bija! Un tomēr… tomēr . . .

Zeņa Rodionovs — vai vēl kads pa visu kara laiku man bijis tuvāks? Neviens. Ja vajag jauno vācu mīnu atšifrēt, visi aiziet, paliekam mēs abi. Pieres un muguras vienos sviedros, bet rokas ka precīzākie automāti, ne, automāti nav tik precīzi. Kustība… mirklis atpūtas, skatieni sastopas, vēl kustība …. Un pēc kara? Atkal kopā, no viena montāžas uzdevuma pie cita … Ja kaut kas nebija kārtībā, pietika ar aci pamest, jau saprata… Ka gan tas gadījās, Zeņa, ka es par tevi nemetos ciņā, varbūt nebūtu rieko panacis un tomēr negāju!

… vakara, pārnācis no rūpnīcas, sāku mazgāt rokas. Vera baroja Dimku. Zvanīja tālrunis, Vera sauca: «Miša, pieej tu!» Paņēmis klausuli, nespēju alraul skatienu: Dimka sēž viņai blakus un brīdi pa brīdim tikai atpleš mutīti, viņa dod mannas putriņu. Puišelis sārtin sārts, zods notriepts ar biezputru. Vera smej, tāda viņa aizvien, noņemoties ar bērnu, mierīga un priecīga. Pēkšņi dzirdu Katjas Rodionovas balsi, ta kļuvusi pēkšņi nepazīstama: «Šonakt… aizveda…» Ka beidzu sarunu, vairs neatminos. Bija tikai viena doma — iet, aizstāvēt, pierunāt. Tā kaut ko ari Verai sacīju — un ieskatījos viņas acīs, tās iepletās un sastinga, tādas acis viņai bija, kad nomira Juriks. Viņa neko neatbildēja, tikai piespieda Dimku sev klāt un otru roku ar karoti pastiepa uz priekšu. Viņa klusēja, taču man izklausījās, ka viņa kliedz: nē, nē, nē! Dimka tikai smej un smej un tvarsta viņas roku, domādams, ka spēlējas ar viņu … Un ta nekur neaizgāju. Klusēju. Sapulcē, kur par viņu runāja kā par ienaidnieku, sēdēju kā mēms. Nobalsojot par rezoluciju, es nebalsoju ne par, ne pret, ne atturējos. Un nekad es sev to nepiedošu. Tomēr tu, 2cņa, kad atgriezies, man piedevi. «Nu, ko tad tu varēji, ērms tads? Tikai pats ieķēpātos!» — un vēl pateicies, ka es Katju ar bērnu neaizmirsis, naudu devis… Taču es sev nepiedodu. Nobijos. Un nevis tādēļ, ka ticēju, bet gan tādēļ, ka toreiz vairs neticēju ne «Ļe-ņingradas lietai», ne ari tam, ka mana aizstāvība varētu ko palīdzēt, ne ari Staļina vērīgumam. Pats par sevi šausminājos un tomēr domāju: vai viņš neuzņemas pārak lielu atbildību, Staļins taču nezina, ka viņa palīgi trako. Tomēr to, ka viņš zina visu, tas gan pat prātā neienaca …

Manu puisīt! Tavs tētis ir darba rūķis; jūdz vai vezumā, uzvilks kalnā, taču to izprast nemācēja. Un — nav ko taisnoties — draugu 2eņu aizstāvēt baidījos. Lai kādu akmeni, Dimka, tu man mestu, tas būs vieglāks par to, ar kādu jau pats esmu sev metis.»

— Ko tu, Miša, tā*pūt?

— Tāpat. Vecās brūces.

— Tikai nepārspīlē.

— KādēJ? Fakts paliek fakts.

— Par ko tu runa?

— Nu ta, vispār. Guli, sieviņ!

«Te nu viņš gu| man līdzās un mokās, bet es neko nespēju palīdzēt. Un ta biju es, es esmu vainīga viņa mokās! Ne jau viņš sabijas, tā biju es! …

Nobijās? Tas nozīmē, ka viņi runāja par mani? Bet es jau neesmu no bailīgajām! Vēl gluži meitene būdama, gāju virsū huligāniem ar nazi. Kur bija kāda netaisnība, vien-mēr bez apdoma metos cīņā. Uz Hibīniem ar pirmo iesaukumu aizbraucu, teltenē dzīvoju ziemas laikā, pašu siltums tikai i/.glaba. Raktuvēs plecu pie pleca ar vīriešiem strādāju. Neizbijos sniega vētru, reiz tikko izglābos…

Un kā bija ar bērnu namu? To atcerēties vel briesmīgāk. Vietējo vidu sakas liela mirstība, bērni slimoja, barakām vējš pūta cauri. Nolēma bērnus likt bērnu namos, lai tie atlabtu, izsniegt labāku uzturu, mācīt, dot visu, kas iespējams. Izsauca mani: «Iesi par bērnudārza vadītāju?» — «Kadē|? Vai tad ko protu?» Kondrikovs nepiekāpās: «Nekas, galvenais tev ir — sirds krūtīs, pārējo iemācīsies.» Paši māju saremontējām, paši mazgājam bērnus, cīnījāmies ar insektiem, paši zāģējām un skaldījarn malku, bērnus mācījām, kamēr vēl nebija skolotāju… Un vai es kapitulēju?!

Un mūsu pirmā ģimenes istaba barakā! Kaktā norobežoti astoņi kvadrātmetri, divas guļvietas, skapītis, divi ķeblīši, tas arī viss. Un katra gultā sava ģimene. Varja ar Pāvelu un es ar Mišu, vēlāk arī vēl Juriks. Varja rau-daja, bet es smēju un vēl viņu smīdināju. Atnāk mūsu viri no raktuvēm, melni ka velni, mēs sasildām ūdeni, bet nav kur nomazgāties! Bļodu uz grīdas, nokomandēju, lai Varja pagriež muguru. Miša ka tads bērns sēž bļodā, brīnums, ka bļoda vesela palika, bet es viņu mazgāju ar vīkšķi. Tad mēs ieliekamies gultā un aizgriežamies, un Varja noberž savējo… Mišu toreiz aicināja rūpnīca, varēja aizbraukt, būtu es ko bildusi, aizbrauktu … Taču es neteicu ne vārda! Ar bailēm iepazinos toreiz, kad saslima Juriks. Tāds maziņš vārgs, kvēlo kā ugunī, krūtis kārkšķ vien. Elpa arvien lēnāka u 11 lēnāka. Un pēkšņi nav vairs elpas, tikai gaisa burbulītis uz lūpām …

Par to nedrīkst domāt. Nedrīkst.

Ar bailēm iepazinos, kad apkārt sāka arestēt cilvēkus un tos pasludināt par ienaidniekiem, kad man pateica par Kondrikova nošaušanu. Par sevi toreiz nebaidījos, baidījos par Mišu. Par Mišu, par mūsu valsti, par partiju, par visu, ko mīlēju. Miša bija satraukts: «Ta ir kļūdīšanās. Vietējo pārcenšanās …» Nē, es neticēju, ka tie ir vietējie. Ar Kondrikovu taču… neizrēķinājās šeit! Ta visa deļ es it ka pamiru. It ka stāvēju bezdibeņa mala. Ka baigā murga, tikai mazliet paslīdēt — un aizā iekšā…

Nekad Miša neuzzinās, ka es ar draugu palīdzību izkārtoju, lai rūpnīca mēģina viņu atkal izsaukt darba. Bet, kad pienāca izsaukums, teicu to, ko agrak nekad nebūtu teikusi: «Ved mani prom, te es nespēju dzīvot.» Es taču būtu varējusi dzīvot, tikai centos viņu glābt no nelaimes. Kas zina, varbūt ari aizbraukšana viņu izglāba no aresta. Bet es jau biju kā mirusi. Mani glaba karš, atkal viss kļuva dzīvē skaidrs: kurš ienaidnieks, kurš savējais, ko darīt. Kad ienaidnieks zināms, cik tad viss vienkārši! Celli barikades, uz tam es butu cīnījusies līdz pēdējam, ja tikai vajadzētu. Butu gājusi tuvcīņa, jebkuru fašistu savām rokām nožņaugusi .. . Pat mazāk sāku baiļoties par Mišu vai arī savādak baiļoties. Arī viņš bija kļuvis mierīgāks, pārliecinātāks. Devos pie viņa gan kājām, gan ar kādu mašīnu uz bataljonu, fronte nebija tālu, viņš jokoja: «Atpūties priekšējās līnijas, pie jums pilsētā baismīgāk.»

Un pēc tam ieradies tu, Dimka, mans blokādes gaišti-miņ! Ja tu zinātu, kādas cerības man atdevi… Tāds sil-tiņš, savējs, dzīvības pilns! Mans glābējs, mierinājums, tu man no jauna liki iemīlēt gaismu, lietus, zāles un pumpuru smaržu!… Tu, dēls, piedzimi uzvaras salūtu pērkonos, tēvs atgriezās, bija dzīvs palicis, tā kārojās laimes, tā gribējās ticēt tai — vai tad nebijām to atkarojuši? Noņemšanās ar tūkstoš darbiem — jamazgā, jātīra, jāvāra, lekcijām jāgatavojas, jaskrien pēc piena, tev autiņi jaglu-dina, jaciņa jašuj, bet dvēselē skan melodija: Dima, Dima, Dima! Vakaros tu guli, tētis sēž līdzās ar grāmatu, šķiet, lasa, taču acis vairāk raugās uz tevi un sejā svētlaime… Un atkal sāku baiļoties: tiklīdz tu iešķaudies, saraujos. Ja tev temperatūra paaugstinata, esmu ka bez prata. Ja Mišas veļu nav mājās, atkal uztraukums — vai nav kaut kas atgadījies rūpnīcā vai uz ielas, avārijas taču notiek… Par laimi jatrīc. un jābaiļojas.

Ko tu, Dimka, zini, ka notiek dzīvē! Melns un balts, taisnība un netaisnība, jaunums un labums, ja tie tūlīt būtu viegli nošķirami un krasi norobežoti! Taču tev par tiem nav daļas, dels, savā jauneklīgajā nesamierinātībā tu visur prasi skaidrību, līdz galam taisnu virzienu, drosmi bez izņēmumiem. Tev ir taisnība. Un tāds ari paliec. Ja pratīsiet, tad jūs visi būsiet labaki nekā mēs. Taču tēvu … tu, Dima, neaizskar!

Te viņš man guļ blakām un klusē, tomēr zinu, nav aizmidzis. Un viņš nepiedod ne sev… ne man… Tu biji dūšīgs, jocīgs ķipariņš, diezgan izlutināts, pec skraidīšanas pa aru, pēc rotaļām pie manis klāt un mute kā putnēnam vaļā, lai tikai baro… Reiz, kad zvanīja tālrunis, tētis iznaca no vannas istabas un paņēma klausuli, bet pats pamirkšķina tev un slapjiem pirkstiem uzbur uz sienas ragainu kazu. Te uzreiz viņa seja satumsa, balss k|uva savāda: «Turieties, Katjuša, jums ir bērni, jums tagad daudz spēka vajag…» Sapratu, ka tā ir Katja Ro-dionova, un sapratu, kas noticis. Tu draiskojies, noķēpājies ar putriņu, bet es apjukusi sēžu un gaidu, ko tētis pateiks. Un viņš sacīja: «Tas ir mežonīgi, velns viņu zina, ril pat iešu un pasacīšu, ka tā ir muļķīga pārskatīšanās vai nelietība!» Es tikai pastiepu roku, lai atturētu! Kaut atturētu! Vairāk nekā, tikai pastiepu roku … Viņš brīdi stāvēja, tad iegāja atkal vannas istabā. Ūdens tecēja bez pārtraukuma, pabarojusi tevi, gāju skatīties: viņš bija pabāzis galvu zem krāna un ta savādi šūpojās zem ūdens strūklas. Iegāju atpakaļ istabā un no turienes saucu: «Miša, nāc pusdienas!» Paēdam. Runājām par Kaiju, kā tai palīdzēt. Hei par citu ne vārda. Ne mirkli neaizmirsām nolikušo, taču abi klusējām. Gan toreiz, gan vēlāk. Viņš nenobijās, Dima, bet gan saudzēja mus — tevi un mani. Ta biju es, kas piespieda viņu pažēlot mūs. Tu biji vel mazulītis… Es, tikai es esmu pie visa vainīga! Dels, tētis nav tādus vārdus pelnījis! Tev tas jasaprot! Viņš nodzīvojis taisnīgu un gadīgu dzīvi, viss paveiktais un pašlaik veiktais ir tadu cilvēku nopelns …»

— Tu vēl arvien neguli, dārgā?

— Dimka pamīņājās aiz durvīm un aizgāja gulēt, dzir-dej i ?

— Dzirdēju.

— Rit es ar viņu parunāšu. Visu skaidri.

— Bet varbūt mēs ari patiešām esam tādi? Un pelnīti?

— Nu, nu, neiztēlojies sevi par tik sliktu.

— Ak mīļā mana, ko es bulu iesācis bez tevis?

— Tapat kā es bez tevis.

— Zini, mīļa, kaut ari viņi ir principiāli, tomēr ar tādu subjektu kā Ķepiņa tiekas vienā miera, prom netriec.

— Padzīt nebūtu liels nopelns. Kur tad viņu likt?

— Nezinu, kas šo zeņķi var izmācīt.

— Ko|a Kaitanovs bija vēl sliktāks …

— Un tomēr ir labi, ja viņi tadi.

— Ja, ir labi …

— Vai tu guli? Nu guli vien.

5

Svētki bija izbojāti, ari pēdējā diena sākās neveiksmīgi: Tasjas jau no rīta nebija majas. «Aizgaja pie draudzenes, tik drīz nebūs atpakaļ,» teica tā pati vīrieša balss, — nevis krusttēvs, bet īsts dragūns! Tēvs brokastlaikā nepacēla acu no avīzes, bet matēs skatiens bija skumjš, kā aizvien, ja mājās kaut kas gadījies, šķiet, viņa tiecas izskaidroties, bet Dimka izvairījās, — viņš pats bija saerrojies; tāda nieka dēļ drāma trīs celienos!

Par laimi atnāca Vitjka un sacīja, esot norunājuši te satikties ar Vadirnu. Vadims bija gājis uz kopmītni pie Leonida Jakoreva uzzināt, ka viss beidzies. Dimka mazliet bija informēts par Jakorevu, tādēļ dzīvi interesējas par to, jo Tasja ar šo puisi mācījās vienā grupā. Nedaudz vēlāk ieskrēja Šurka palielīties ar jauno magnetofona lentu, ar Keņtona simfoniskā džeza ierakstu, šo lentu viņš bija uz vienu dienu aizņēmies. Dirnkam patika Kentona paņēmiens džezā izmantot ērģeles; Dimka vēlējas ierakstīt ari savā lenta, tādēļ Surka aizskrēja pēc sava magnetofona, bet, kolīdz ieraksti bija paveikti, atnāca Vadims un ar drūma skeptiķa smīnu, it kā jau iepriekš biītu paredzējis tadu Iznākumu, paziņoja, ka Sičevs kategoriski atteicies

Lconidam Jakorevam pagarināt laboratorijas darbu «astes», tātad Leonidam neļaušot piedalīties sesijas eksāmenos, atņemšot stipendiju un, ta ka puisim citu eksistences līdzekļu neesot, tad būšot jāpamet institūts. Gājiena laikā kursa komjaunatnes sekretārs notvēris Sičevu un, izmantojot svētku noskaņu, mēģinājis pierunāt, vaļsirdīgi izstāstīdams visu par Leonidu, tomēr Sičevs rie-iežēlojies, ja sieva esot slima, lai atnesot izziņu! Bet kas dos izziņu, ja pēc dokumentiem Svetlana nav sieva?

Tas aizsākas jau Hibīnos. Jakorevs strādāja augstienē, bet Svetlana, tapat ka citi nākamie saldēšanas speciālisti, leja celtniecības darbos. Nekā sevišķa Dimka Svetlanā nesaskatīja, diezgan lādzīgā meitene, tomēr Jakorevs samīlējās līdz ausīm, un drīz vien jau sakās romāns. Leo-nids aizvien nozuda pievakare un naktī atgriezās viens pa aizu, kurā pat gaišā diena bija grūti uzkāpt. Prakses beigās kļuva zināms, ka viņi sevi uzskata par vīru un sievu, bet kāzas atliek līdz nākamajai vasarai, jo Svetlanas tēvs Antarktrdā, un viņa prombūtnes laikā apprecēties nebūtu glīti. Atpakaļbraucot vilcienā Svetlana saslima, Ļeņingradā Jakorevs viņu iznesa no vagona. Kamēr Svetlana slimoja — izrādījās, ka viņai ir smags, abpusējs plaušu iekaisums, — Leonids neatgaja no viņas ne soli, ta mācībās radas robi, īpaši laboratorijas darbos. Viņš butu panācis biedrus, ja slradahi laboratorijās ik dienu, ne tikai kopā ar grupu, taču bija vajadzīga dekāna vietnieka Si-čeva atļauja, bet tas, it ka sodot par kavējumiem, vilcinājās ar atbildi pāris nedēļu. Jakorevs skraidīja, nervozēja un vēl vairāk atpalika, sevišķi fizikā, ko mācīja pats Sičevs, un ja šādas attieksmes …

— Sičevs ir nejūtīgs formālists! — Dimka bija sašutis.

—Kas viņš par vietnieku «studentu jautājumos»? Viņš vienmēr ir pret studentiem, vienmēr visu sarežģī, šī jau nav pirmā reize. Atcerieties, ka bija ar Solomencevu?…

— Tasja ierosināja rīt iet pie prorektora, — Vadims teica.

Dimka sarāvās — Tasja?

— Jā. Viņa pašlaik ir pie Jakoreva.

Tad, redz, ka! «Aizgājusi pie draudzenes», bet viņa pie Jakoreva! Kādēļ pēkšņi ta?

Vadims pēc brīža piebilda:

— Valsts padomes sēdē.

— Vai arī Svetlana tur ir?

— Iedomājies, gandrīz visa Leonida grupa. Vaininiece Svetlana lauza rokas un šņukst, bet Tasja analizē apstākļus un kaldina plānus.

-— Slikti, ka mani nepaaicināja, — Dimka nožēloja.

— Es taču atbildu par akadēmisko sektoru.

— Patiesi! — Vadims attapās. — Vajadzēja rēķināties ar sektora autoritāti! …

Draugi bija paspējuši apspriest iespējas, kā glābt Ja-korevu, un pat atstāstīt Surkam visu notikumu; viņi jau bija paspējuši noklausīties un «parrakstīt» magnetofona lentu, bet Dimka vēl aizvien lauzīja galvu, — ka aizmānīt Tasju prom no Jakoreva. Vitjka deva padomu, — nav pasaule uzticīgāka drauga par Vitjku!

— Aizvilksim viņus uz kino, lai priekšlaicīgi neizpum-pējas! Leonidu, Svetlanu un Tasju. Kā tu, Dimka, domā?

Nudien! Tikai viena ķibele — kabatā galīgs tukšums. Vai tiešām arī šodien nedos?

Kad visi bija sadrūzmējušies priekšnamā, uzvilkuši mēteļus, Dimka cik vien iespējams jautri pasauca mati.

Vera Vasiļjevna iznāca, noklausījās Vitjkas un Vadima stāstījumu par Jakorevu, deva pat padomu, kadam apstāklim pievērst prorektora uzmanību, un piekrita nodomam aizvest cietējus uz kino. Un tad pēc veca paraduma Dimka jokodams pastiepa pretim plaukstu.

— Kas metīs manim saujiņā …

Māte priecīgi pasmaidīja un izņēma piecnieku no kleitas kabatiņas (tas jau bija agrāk ielikts!), taču tūlīt pavaicāja, kad viņš atgriezīsies, nozīmīgi piebilzdama: «Mums jāparunājas.» Ai-jaī-jai! Skaidrs jau bez runaša-nas! Cenzdamies neizrādīt, ka tas teikts mātes dēļ, Dimka «starp citu» pastāstīja, ka vakar padzinis Ķepiņu.

— Pareizi! — Vitja apsveica šo rīcību.

— Nu ja, — māte domīgi sacīja, — varbūt arī pareizi.

Dimka nelauzīja galvu, ko tas varētu nozīmēt, viņš

skaļi nomutēja mati uz vaiga un pirmais izskrēja pa durvīm.

Taisnību sakot, šāsdienas neveiksmēm sen jau bija laiks beigties, taču, ja reiz neveicas, tad neveicas. Jakorevu un pārējos viņi nesastapa, esot devušies pusdienot. Kad tos sameklēja kada ēdnīca, Tasjas vairs nebija, aizgājusi mājās. Toties parejie bija kā uzburti uz kino un tūlīt sāka meklēt naudu.

— Vai tu, Dimka, atceries, ka tev jāpiezvana? — Vitjka nopietni sacīja. — Luk, tur aiz durvīm automāts.

Tasjas nebija mājās — «pie draudzenes». Hmm …

Un tomēr viņš iedeva naudu divām biļetēm, pasūtīja sev gulašu un, trijos paņēmienos to notiesādams, pa brīžam skrēja pie automāta; Tasjas nebija, toties krusttēvs atradās savā postenī un pamazām sakarsa līdz baltkvēlei. Pec tam visi joza uz kino, jo seanss jau sākās, un Dimka līdz ar citiem skatījās kaut kadu filmu, ne labu, ne arī sliktu, brīžiem aizrāvās ar notikumiem uz ekrāna, pēc tam aizmirsa sižeta pavedienu un prātoja, — kur palikusi Tasja? Un kur viņa vakar tik vēlu? Ja būtu gribējusi sastapties . .. ja pa īstam bulu gribējusi . . . sastapties …

Kad Dimka atgriezās mājās, pusdienas jau bija paēstas, tēvs aizbraucis pie Kaitanova, mate naski mazgāja traukus un ari gatavojās braukt uz staciju pavadīt Kaitanovu, kuru viņa nez kadeļ mēdza saukt par Koļku, kaut gan tas bija krietni gados un pilnīgs plikpauris.

— Sēdies un ēd, kamēr nav galīgi atdzisis! — Māte uzlika uz virtuves galdiņa pilnu šķīvi zupas. — Jā, tev divas reizes zvanīja kāda meitene.

— Kura?

— Vārdu nenosauca. Jautāja, kad tu būšot.

— Un ko tu sacīji?

— Teicu, aizgāja uz kino. Ko citu varēju atbildēt?

— Un viņa?

— Vaicaja, vai varot vēlāk piezvanīt. Es sacīju, ka var.

Varbut Tasja, varbūt ari ne?. .. Satraukumā viņš zibenīgi airi izstrēba zupu. Otraja ēdienā pile ar āboliem, tik garšīgu prata gatavot vienīgi māmuļa. Viņš tikko bija sācis mērķēt uz pīles kāju, kad iezvanījās tālrunis. Tasja!

— Krusttēvs teica, tu man vairākas reizes zvanījis.

— Zvanīju gan, bet ka viņš zina, kurš zvanīja?

Tasja iesmējās un pavisam klusu sacīja, droši vien aizsegusi klausuli ar roku:

— Viņš teica: «Kads tavs zēns ar neatlaidīgu raksturu.»

— Un kā tu domā, — vai esmu tavs zēns?

Brīdi klusējusi, Tasja skaļak sacīja:

— Atvaino mani, ka ta iznāca. Saproti, biju pie Svetlanas un Leonida Jakoreva …

— Es jau visu zinu. Tātad jūs nolēmāt …

Un sākās gara saruna par Leonidu Jakorevu un par to, kurš rit ies pie prorektora, kas jāakcentē, kas jāpanāk. Tāda saruna varēja būt arī ar Leonidu Jakorevu un vienalga ar ko citu, ja šī nebūtu Tasjas balss. Brinum jauka bija viņas balss, izteica pašus parastākos vārdus, bet Dimka sadzirdēja ko cilu — glāstošu, uztraucošu, jautājošu …

— Tasja, man tevi jāredz! — viņš pusvārdā pārtrauca meiteni.

Tasja apklusa.

— Halo, halo! Tu dzirdi, Tasja!

Vēl bridi klusējusi, viņa skaļi un ļoti lietišķi atbildēja:

— Protams, tas visiem kopā apspriežams. Vai tu vari tūlīt iznākt ara, tad ieiesim pie Svetlanas un visu nolemsim.

Vai tas tika teikts mātei? Krusttēvam? Krustmātei? Vai vēl kādam, kas viņu tur apsargā? …

— Pēc piecpadsmit minūtēm. Pie tavas mājas.

Skrienot kaut ko uzsaucis mātei, paķēris mēteli, Dimka

drāza lejā, un no ši brīža neveiksmes pagaisa ka nebijušas: autobuss pieripoja kā pēc pasūtījuma, Tasja izskrēja pretī un, protams, ne pie kādas Svetlanas netaisījās iet; nebija ne vēja, ne sniega, ne lietus, klusākais un maigākais vakars sargāja viņu lēno pastaigu: kad viņi gribēja apsēsties, uz sola neviens līdzās nesēdās, kad ienāca prata pastāvēt pie Ņevas, granīts nesaldēja… Viņi runāja par daudz ko, un viss viņiem bija bezgala nozīmīgs, tomēr at-stāstīt šo sarunu nebutu iespējams, jo ta risinājās tikai abiem saprotamā valodā.

6

Darbdiena atguva savas tiesības.

Pamodusies Vera Vasiļjevna klausījās, kā, gatavodamies doties darbā, pa dzīvokli staigā Mihails Stepanovičs, un gaidīja, vai tas nebus aizmirsis Dimku nostrostēt. Nebija vis aizmirsis. Klusām aizvērās dzīvokļa durvis. Vai Dimka vēl gulēs? Atgriezās taču tikai pēc diviem naktī, īsts klaidonis! Klusums, klusums … Ne, tomēr dēls piecēlās, saka ģērbties, skraidīja, cenzdamies netrokšņot, tādēļ sacēla vēl lielāku troksni. Tikai virtuvē ne kāju neiespēra. Atkal jau slinkums pašam salukot brokastis?

Viņa tomēr nespēja palikt gultā, uzvilka rītakleitu un devās pagatavot dēlam olu kulteni, paslepšus vērodama, kads izskatas pec vakarējas tikšanas? …

— Ko tu la vēro? — Dimka jaulaja un atklāti paskatījās matē ar draiskām, muļķīgi laimīgām acīm, un males sirdi ka trauksmes zvans ieskanējās bažas: nu tā reize ir klāt . . . Zuda vēlēšanās izvaicāt un sametās bailes, ka tūliņ dēls atzīsies par to, ko viņa vēl nebija sagatavojusies uzklausīt.

Dimka aši nolocīja mātes pasniegto ēdienu, mazliet iedzēra tēju, tad pēkšņi saņēma mati zem elkoņiem, noskūpstīja, iesmējās, paķēra no galda portfeli un — prom bija.

Trauksmes zvans vēstīja trauksmi. Vēstīja trauksmi. Kas gan ir šī Tasja? Šai meitenei nav bēda, ko esmu Dimkas dēļ pārcietusi, atnāks un paņems, ko mēs ar tādām grūtībām audzinājuši un veidojuši, pat nepavaicā-dama un neaprunādamās, bet dēls ar visām domam būs pie viņas, kopā ar viņu. Kada gan šī meitene ir? Gudriniece vai glupiķīte? Iejūtīga vai cietsirdīga, egoistiska? Kaut zinātu… Vajadzētu brīdināt… bet kā? «Pavēro?» Taču ko viņš spēs saskatīt ar muļķīgi laimīgām acīm?

Un kas par to? Un ka tad mēs — vai tad uz svariem svērām? …

Viņa iesmējās un ar gribas spēku apklusināja bažas. Sākas darba diena, maznozīmīgais lai paliek malā!

Viņai tas izdevās. Pēdējo dienu it kā nebūtu bijis, ne rūgtuma, ne bažu, ne atmiņu. Vienīgi beidzamajā lekcija … Lekcija tik labi sākās! Tika iztirzāts viens no viņas iemīļotākajiem tematiem, Vera Vasiļjevna uzkapa katedrā labā omā, pilnīgi koncentrējusies un pacilata, jo, kad doma attīstas brīvi, tad vajadzīgākie un izteiksmīgākie vārdi rodas paši no sevis, konspekts kļūst lieks, nekas neliek aizmirsts, viss risinās lalļi. Klusums auditorija nebija liekulīgi uzspīlēts, tas bija īsts, pret viņu vērstās sejas uzmanīgas, šķiet, pat talakajos solos neviens nespēlēja «uz rūtiņām», juras kauju vai ari ko citu, ko parasti spēlē garlaicīgas lekcijas.. . «Pilnīgs kontakts,» Vera Vasiļjevna nodomāja un apjuka, pazaudēja loģisko domu gaitu un tūlīt nespēja atrast pareizo ceļu, jo prātā iešāvās pavisam cita doma: ja šo lekciju dzirdētu Dimka! «Ja Dimka un tā meitene kaut reizi butu noklausījušies mani un izjutuši klusumu auditorija. Varbūt tad viņi izturētos ar cieņu, nevis ar pazemojošu iecietību.»

«Cik dziļi tas tomēr mani skāris!» viņa vēlāk domāja, ejot mājup un dusmojoties uz sevi par pirmītējo apjukumu, lekciju pabeigt viņai palīdzēja vienīgi profesionāla prakse. «Viņi ka pašu par sevi saprotamu ņem no mums visu, garam ejot nosoda mūs un, atmetuši ar roku, skrien tikai talak, bet mēs nevaram atmest ar roku.»

Aprimušas domas atkal griezās vērpetē. Tomēr sarūgtinājuma un sāpju vairs nebija, pec dienas darba un tikšanās ar simtiem cilvēku Vera Vasiļjevna bija kļuvusi pārliecinātākā, viņas domu gājiens plašāks un skaidrāks. Un tas, ko viņa vakar atvadoties stacijā pateica it kā starp citu, nule ieguva dziļumu un vērienību.

— Katra paaudze kaut kādā ziņā nelīdzinās vairs iepriekšējai, katra kaut ko nosoda pagātnē un virza šodienu pa savu ceļu. Ta ir dzīves dialektika!

Koļkam sāpēja aknas, svētkos bija pavairak «iemetis», tadeļ pukojas uz visiem, sevišķi uz savu jauno palīgu («Bez manis tur savārīs putru!») un uz jaunatni vispār, tā esot izlutināta, apolitiska, dod tikai tiem labus dzīves apstākļus, plana galdiņa urbēji! …

— Nav tiesa! — Soņa iebilda. — Pirms kara tā arī par mums melsa, bet kā šie izlutinātie izturējās kara!

Mihails Stepanovičs piekrita: lai rui kā — viņš pa jaunajam celtnēm daudz grozījies, visur galvenie esot jaunieši, aizrautības viņiem pietiekot, izturības arī, tikai viņi neieredzot un negribot ieredzēt činavniekus, karjeristus, visādus tumsoņas un nejēgas, un par to esot jāsaka — paldies! Jau vecākajai paaudzei par tiem šķebinoties dūša, bet jaunatnei vēl vairāk!

— Jā, mēs zinām, kāpēc tā ir un cik grūti tas iznīdējams, — lļja Andrejcvičs teica, — bet jaunajiem nav daļas, kāpēc ta ir, viņi prasa tūlīt visu — un lai būtu pareizi!

Ko[ka sāka strīdēties, pārējie viņam tā metas pretī, ka uz perona stāvošie ļaudis atskatījās: kas tur par ķīviņu? Taču viņi tikai skaļi sprieda, pārtraukdami cits citu, —vai starp jauniešiem sastopami nelieši. Ir! Visādi ir. Bet vai tad agrākajās paaudzēs nebija? Taču kā agrāk, la arī tagad šie «visādie» neko vel nenosaka. Jārunā par paaudžu iezīmēm! …

Toreiz tad arī Vera Vasiļjevna izteica savu domu, ka ikviena paaudze kaut ko aizsviež prom un kaut ko izdara pa savam. Un Koļa Kaitanovs uzklupa vārdiņam «izdara», — bet ja nu viņi izdara ko aplam?

— Kādēļ ta! — lļja Andrejevičs iesaucās. — Vai tad viņi muļķi? U11 vai tad tu mūsu patiesības spēkam netici! Un vai mēs neko neesam viņos ieguldījuši?

Strīdiņu partrauca vilciena atiešana. Koļa savieba seju, pieķēra sev pie sāna, ar visiem samutējās, uzlēca uz pakāpieniem un vēl ilgi māja ar cepuri pari pavadones plecam. Bet Vera Vasi|jevna nopūtās un nodomāja, ka iados strīdos «vispār» viss ir pilnīgi skaidrs, bet «vispār» pārvēršas par konkrētu, ja esi tikai tu un tavs dēls…

Viņa papūlējās redzēt gan sevi, gan dēlu un ta draugus lielaja sabiedriskās atjaunošanas procesā, jāiemacas ne tikai šo izpratni likt citiem apgūt, bet ari pašam aptvert!

Cik grūti, ak, cik grūti izravēt nezāles! Tās Staļina laikā savairojušās, izbirdinājušas seklas, nezaļu izraušana nav radikals līdzeklis, 1as taču aug no jauna, pieturēdamās pie mūžsenam cilvēciskām vājībām — godkāres, mazdūšības, patmīlības un mantkāres …

Šīs nejēdzības redzam gan mēs, gan jaunatne. Negrib samierināties? Un ļoti labi, ka negrib. Tas nozīmē, ka esam ieguldījuši jauniešos daudz laba, godīga, tīra, nodevuši tiem gan īstu vērtību principus, gan centienus. .. Viņi tad arī doma un saprot, kas labs, kas slikts. Ko mēs esam paveikuši un veicam, viņi prot cienīt. Zināms, ka cienī un goda, vai tad mēs to nejūtam? Var aicināt katrā darbā, būs klat — kaut smilšu tuksnesī, kaut tundrā — tikpat atsaucīgi kā mēs. Viņi tiecas pretim domājošam, labam cilvēkam zinātkāri, ar uzticību. Padomu uzklausīs. Necieš, ja par to skandina? Bet mēs ari necietām skandinā-šanu. Ari spurojamies pretī, bijām neiecietīgi, taču gudru vardu uzklausījām. Nedomājot pakļauties — to mēs negribējām, un ari viņi negrib. Kādēļ gan mums nepieciešami klusie un paklausīgie? Mēs taču audzinām nevis činavniekus, bet komunistus! Radošai domai, jauniem meklējumiem un lēmumiem. Stulburiem daudz vieglāk, ja līdzas nepulsē nemierīga doma. Mūsu mērķi lieli, kam lai tos nodotu tālāk, ja ne cilvēkiem ar kvēlu sirdi! . . .

Bet viņi. pielāgodamies dzīvei, tomēr kaut ko nosoda mūsu rīcībā. Nu, lai nosoda, ja tas viņiem palīdz kļūt labākiem, mērķtiecīgākiem, drošākiem!

Krita slapjš, lēkšains sniegs. Vera Vasiļjevna pielika plaukstas pie vaigiem — galīgi slapji. Palūkojās apkārt: ļaudis skrien, steidzas, citi ar atvērtiem lietussargiem, citi stav māju parādes durvīs, nogaida. Viņa papurināja galvu, pavērsa seju pret auksto dušu un, nepaātrinot soli, smaidīdama gāja talak, jo par visu vairāk mīlēja skaidrību.

Nepatīkamo atgadījumu deļ svētkos ēdiena pusdienām bija palicis pietiekami, vajadzēja tikai uzsildīt. Mihails Stepanovičs majas pārnāca laba oma, jo montažniekiem bija izteikta pateicība. Viņš vēl nebija piesēdies pie galda, kad ierādās ari Dimka, pašķielēja uz tēvu un tūlīt satraucies sāka stāstīt par nejēdzīgo notikumu institūta, visi esot sašutuši: formālismā dēļ labu studentu Jakorevu piespieduši pamest studijas.

Vera Vasiļjevna centās apspiest smaidu, jo sen jau bija atmaskojusi šo Diinkas paņēmienu: ja tēvs kaut ka deļ ar viņu nemierā, tad sākt runāt par institūtu, paprasīt padomu, dalīties savās šaubas, tevs tad spiests iesaistīties sarunā, tin viss būs kārtībā.

Un patiešām tēvs dzīvi interesējās, kas noticis ar Jakorevu un kadē| gan tadain krietnam studentam tik daudz grēku.

— Tadeļ, ka viņš vai prātu zaudēja, kad Svetlana saslima. Tā tikai ir mīlestība, saproti?

— Mīlestība? — gari novilka Mihails Stepanovičs.

— Laikam gan ir tāda neoficiālā parādība, kā tu domā, sieviņ?

— Kaut ko jau atceros.

Dimka līksmi iesmejas, par visu vairak viņš mīlēja savus «vecīšus», kad tie jokojas, viens otru pavilka uz zoba un izlikās par īstiem večiem; Dimka zinaja, ka viņi ari tagad viens otru mīl, un slepenībā ar to lepojas, kaut gan nevienam nebūtu teicis, būtu kautrējies.

— Bet Sičevs neko neatceras! — Dimka turpināja.

— Tas ir ka sausiņš, ar dzēlīgu smaidiņu skaidro: «Ja esat precējies, tad tam jabūt melns uz balta pasē…» Visa grupa apstiprina, komjauniešu komiteja, arodgrupa galvo, ka Jakorevs panaks cilus, nokārtos parādus, visi paskaidro, ka tas gadījies, nē … turas pretī!

— Un prorektors? Jūs taču taisījāties iet pie prorektora?

Dimka smagi nopūtās.

— Gajam. Vesels bars. Bet prorektors izsauca Sičevu, nekad to neignorē, Sičevam grupā, saproti, ir augstākais sekmības procents! Sičevs ieradās, uzplājis smaidiņu, un saka žonglēt ar savu iemīļoto teicienu: «Nevienam nav tik slimu radinieku kā nesekmīgiem studentiem.» IJn iztēloja, ka sen jau Jakorevu brīdinājis, tomēr tas turpinājis tādā paša garā …

— Pag, pag! Vai tad tā bija?

— Tieši ta. Saproti, Svetlanai bija krīze. Viņa jutās tik vārga, elpoja skābekli no balona, viņš deva siltu pienu ar karotīti… Un citādi nevarēja taču! …

— Taisni trakums! — Vera Vasiļjevna uztraucās. — Vai nu jūs nepratāt izstāstīt, vai arī… Un ko prorektors atbildēja?

— Piedāvāja Jakorevam akadēmisko gadu.

— Un viņš?

— Viņam tas pilnīgi neiespējams. Viņiem ar Svetlanu reizē jabeidz, jācenšas tikt uz vienu vietu strādāt, ar Svetlanu tas nav tik vienkārši, abi saldēšanas tehnikas speci, viņiem sava zināšana! Un ja uz gadu atliks .. . Bet viss kurss galvo, ka panāks. Viss kolektīvs! Viņš visiem spēkiem cīnīsies, lai parādus nokārtotu! . ..

Vera Vasiļjevna noņēma zupas šķīvjus un tā arī palika stāvam.

— Nesaprotu. Vai tad viņi netic kolektīvam?

Mihails Stepanovičs ilgi berzēja zodu un miedza acis, it kā ieskatīdamies iespējamaja iznākumā, un beidzot sacīja:

— Ja ir tā, ka jūs apgalvojat, tad Sičevam un prorektoram nav taisnība. Delegācijā, protams, var iet. Tomēr, dčls, pieredze māca, ka tādos gadījumos iedarbīgākā ir publiska kritika. Atsevišķi studenti var pamānīties, taču kolektīvs aizvien ir un paliek kolektīvs. Un par to vis-labak atklātība pasacīt. Teikt, ka vajag gan pārbaudīt, gan uzticēties. Ka prasīgums un cietsirdība ir divi nesavienojami jēdzieni… Tikai nekļūstiet sīkumaini un aizmirstiet draugu būšanu. Jārunā principiāli, lai Sičevs nevar spuroties pretim.

Vera Vasiļjevna nolika šķīvjus atpakaļ uz galda un priecīgi piekrita.

— Tā, dels, ir spoža ideja! Tu stāstīji, ka jums tuvaka-jās dienās sapulce: «Kā gatavojamies sesijai.» Un tu esi viens no referentiem?

— Nu un tad?

— Tu visu pastāsti! Pārējie biedri tev piekritīs. Runā kā virs, skaidri, nopamatoti!

Dimka nekādu lielo prieku neizrādīja.

— Pirmkārt — sapulces temats savādāks… uzdevums — gatavoties sesijai… Būs gan dekanāts, gan katedru pārstāvji …

— Jo labāk, tūlīt kritika sasniegs mērķi!

— Bet vai tu saproti, — iesaucās Dimka, — ko tas nozīmē — staties pretim Sičevam?

— Un ko tad nozīmē? — saltā balsī vaicāja tēvs.

Māte stāvēja un skatījās uz dēlu. Dimka juta, ka abi

vecāki gaidīt gaida vit,ia atbildi. Ja, izdomājuši gājienu! Viņiem viegli ta runāt…

— Nu to, ka Sičevs mums lasa fizikas kursu, man gandrīz katru nedēļu pie viņa kolokvijs. Un viņš piedalas itin visos eksāmenos. Viņš taču man atspēlēsies …

Un tad notika neticamais. Mate spēra soli uz viņa pusi un no visa speķa iesita dēlam pa vaigu. Mate, kura ;.iri bērnība viņam nebija ne reizi situsi! Dimka iesaucās:

— Ko in dari?

Bet mate kliedza:

— Ak, sīku nepatikšanu nobijies, zaķapastala! Un tu uzdrošinies! … Tu uzdrošinies! … Mūs!…

Viņai pietvīka seja, pēc tam viņa aizklāja acis un kļuva aizvien bālāka un bālāka … Tēvs viņu satvēra un čukstus sauca Dimkam: «Cukura graudu! Ātrāk!» Dimka metās uz virtuvi, bet aiz bailēm tūlīt nevarēja atrast cukurtrauku. Kad viņš atskrēja atpakaļ, māte jau gulēja uz dīvāna un šķita kā mirusi. Tēvs tāpat čukstus sauca: «Uz skapīša validols!» — un Dimka skrēja uz guļamistabu, trīcošam rokām parcilaja pudelītes un kārbiņas, nespēdams atšķirt, kas uz tam rakstīts, kamēr ieraudzīja tievu pudelīti, ko bieži jo bieži bija redzējis mātei roka, neiedomādamies, kadeļ viņai ta vajadzīga. Te tā ir. Tēvs attaisīja pudelīti, palika zem kakliņa aizbāzni, uzpilināja no pudelītes uz cukurgraudiņa un pabaza to mātei zem mēles. Pēc tā, cik tēvs veikli un prasmīgi rīkojās, Dimka saprata, ka tas nav pirmoreiz. «Mātei bija slikti ar sirdi», «Niķojas sirds…» — jā, viņš bieži bija dzirdējis šos vārdus un tad paklausīgi mazgajis traukus un skrējis uz veikalu, taču vardi toreiz nesasniedza apziņu; Dimka nekad nejuta savu sirdi un nespēja iedomāties, ka ar sirdi var kaut kas notikt.

Mate lēni lēni kustināja muti, sūkāja cukuru, bālums nepārgāja, nekustīgie plakstiņi smagi sedza acis. Dimkam šķita, ka mate mirst. Viņš vēl neizprata, kas mati tā sadusmojis, bet viņš bija vainīgs, un māte jau …

— Māmiņ, nu, māmiņ! — viņš murmināja, piespiedis seju pie viņas rokas.

— Turies kā virs, nebrēc! — cietā balsī teica tēvs. — Ja tu gribi mūs tiesāt, nu tiesā, bet arī sevi vērtē ar to pašu mērauklu. Ej un izsauc ātro palīdzību — V-46678!

Pēc divām stundām Dimka sastapās ar Tasju pie apliekas. Viņš bija izskrējis atrak pēc ārsta izrakstītajām zālēm un izsaucis Tasju. Kamēr viņš gaidīja Tasju pie autobusu pieturas, domaja, ka tulit izstāstīs par notikušo un ari par to, ka tevs un māte dzirdējuši tas nakts sarunu un apvainojušies, ka viņam abu žēl uri briesmīgi bailes par mati… Un pat par p|auku nn uzkliedzienu: «Sīku nepatikšanu nobijies, zaķapastala!» Taču, kad Tasja nolēca no autobusa kāpnītēm, ieskatījās viņam sejā: «Ka mātei?» — paņēma viņu ka slimnieku zem rokas un veda pastaigāt turp un atpaka| gar aptieku, mierinādama un ik bridi pulkstenī lūkodamas, vai nav jāiet pēc zālēm, viņš tomēr klusēja. IJn tomēr viņš izstāstīs visu, jāizstāsta. Tikai ne tagad. Vispirms viņš rīkosies kā virs, visu pats pārdomās, jo le ja domā un jā doma …

Tomēr Dimka nenocietās un pavēstīja, ka kursa sapulcē uzstāsies pret Sičevu.

— Ai! — Tasja iesaucās un sajūsmināta aplūkoja viņu no sāniem.

— Ko tur daudz! Nevar taču klusēt!

— Protams, — Tasja piekrita, — tikai tas ir bīstami. Viņš tevi apēdīs bez sāls.

— Nebaidi, citādi pats nobaidīšos, — Dimka brīdināja un paskatījās pulkstenī: bija palikušas piecas minūtes līdz zaļu saņemšanai.

— Es zinu, kas jādara, — Tasja enerģiski teica. — Jāsarunā, lai visi ka viens ir par to. Visi!

«Bet vai visi gribēs, ka Sičevs viņus noēdīs bez sāls?» Dimka nopūtās. «Protams, Tasja centīsies pierunāt, jo zina Dimkas lēmumu.»

Dimkarn glaimoja, ka Tasja sajūsmināta par viņu, un tomēr bija mazliet kauns, ka nebija paslastijis, kā viss noticis. Bet galvenais, ka viņš, «deklarējis» savu lēmumu, vairs neatkāpsies. Ta viņš vienmēr mēdza darīt, ja bija grūti vai baismīgi kaut ko nolemt. Kādreiz bērnībā viņš vasarnīcā saderēja ar puikam, ka var nogulties starp slie-dēm un vilciens pāries pari, viņu neskāris, un tūlīt arī paziņoja, ka nogulsies, un jau bija par vēlu atkāpties, visi gāja uz dzelzceļa līniju, un viņš nogūlās. Uz visiem laikiem atmiņā sliežu gultņu sveķu smarža un arvien pieaugoša dūkoņa un pēc tam smaga, visu ķermeni nomācoša dārdoņa, nebeidzami ilga nomācoša dārdoņa… Zaķapastala? Ja māte toreiz butu uzzinājusi? Vai pat vēl tagad?

Un Hibnios, kad viņš pievienojās aģitbrigādei, jo tur bija Tasja, un vakarā nobrauca leja, kaut gan vajadzēja iet darba naktsmaiņā . .. Protams, veļa vakara neviena mašīna uz augstieni nebrauca. Vienīgais ceļš — kājām pa aizu. Kā par spīti laiks pēkšņi pasliktinājās, migla, lietus, sazin kas, drausmīgs mikiums gaisa. Kada pašizkrāvēja mašīna aizveda viņu lidz «cirkam» pie raktuvēm, pēc tam viņš palika viens slapjajā tumsa Razvumčoras piekajē. Griezties atpakaļ? Bet viņš taču bija Tasjai un puišiem pasacījis, ka ies. Un saka iet. Apkārt dūca un sprakšķēja, kalns kļuva arvien stāvāks, sīki akmeņi bira, izslīdēdami no kāju apakšas, rokas tvēra slidenos izciļņus, bet pari kairās klinšu svērteņi, vēl melnāki nekā nakts… Zaķapastala? Ari par šo gājienu viņš mātei nav stāstījis…

Ja, bet… Kada nozīme šādam gājienam salīdzinājumā ar to, ko spēj izdarīt Sičevs! … Viegli teikt: «Šikas nepatikšanas!»

— Vēl četri kolokviji un viens eksāmens, — Tasja skaitīja.

Viņa gan visu saprata!

Zāles bija gatavas. Cieši tās sažņaudzis rokā, Diinka gaja līdzās Tasjai un klusēja, jo tur priekšā no garās maju rindas bija redzama viena māja un no daudzajiem apgaismotajiem logiem viens, kur dega galda lampa ar zaļu kupolu. I.ogs mirdzinaja skumju, krēslainu gaismu, ziņodams par nelaimi.

— Pazvani vēlāk, ja varēsi, — Tasja pie parādes durvīm čukstēja, spiezdama viņa roku, — tu rit uz institūtu nenāksi?

— Nezinu. Parunā ar puišiem par to, labi?

— Tu … vai esi cieši nolēmis?

—• Rs vienmēr cieši nolemju … — Dimka atbildēja.

Aiz parādes durvīm palika viņas acis — sajūsminātas, līdzjūtīgas, mundrinošas. Palika viņas roka, viņas balss un piekļāvīgais plecs.

«Tu esi cieši nolēmis?»

Kalsna, bezkrāsaina seja ar šauri sakniebtām lūpām. Kalsna, kaulaina roka noņem brilles un noslauka ar iedzeltenu zamšādu stiklus. Nevērīgi pieklājīga balss: «Vai jums neliekas, godājamais jaunais cilvēk, ka jus atbildat ne tik precīzi, cik pašparliecinoši? Kas ir elektronu difrakcija, jūs, liekas, kaut ko saprotat. Un tagad papūlieties pastāstīt par Šterna un Herlaha mēģinājumu, izskaidrojiet ta bu-trbu un nozīmi . . . Acīm redzot, esat ieskatījies grāmata, bet, lai nostiprinātu zināšanas, palasiet vēl un ienāciet pēc nedēļas …»

Jaša Solomencevs ieskaites laikā esot ar Sičevu sastrīdējies un no tā arī sācies. Visa grupa noliek eksāmenus, cits sliktāk, cits labak, bet Jašarn uzdod jautājumu pēc jautājuma un tad saka: «Vajadzēs atnākt vēl reizīti . ..»

Dimka pat atrāvās atpakaļ un palika stingi stāvam kāpņu vidū, jo tik skaidri iedomājās: viņš sēž aiz maza galdiņa pretim Sičevam, aizmugurē smaga, biedējoša biedru klusēšana. Sičevs savilcis lupas šaurā svītriņā un rūpīgi ņemas berzt briļļu stiklus. «Tā. Tātad neatceraties? Bēdīgi! Godājamo jauno cilvēk, konstantas skaitliskas nozīmes jāzina kā pieci pirksti …»

Dimka nopurinājās, it kā auksts ūdens būtu aizliets aiz apkakles, viņš ieraudzīja sevi te stāvam kāpnēs, piepeši visu atcerējās un, skriedams augšā pa diviem pakāpieniem, steidzas mājās. Kaut gan gribējās iet lēnām, pec iespējas lēnam, lai daudz ko izdomātu līdz galam.

1964. gada februāris — maijs

2. daļa

.

GRIBAS SPĒKS

Tas bija tajās dienās, kad aerodromā lidmašīnu palika arvien mazāk un mazāk, jo risinājās saspringtas, nepieredzētas gaisa kaujas, un katrs lidotājs dienā veica daudzus uzdevumus, cīnījās viens prot pieciem, pret desmitiem, pret simtiem, — lai ari cik ienaidnieka lidmašīnu uz-bruklu, vajadzēja ar maku un drosmi segt savu lidmašīnu trūkumu, nelaist ienaidniekus uz Ļeņingradu, atturēt un iznīcināt, iznīcināt, iznicināt, iznicināt.

Todien visi jau bija atgriezušies. Gaidīja vēl tikai Ali-jevu. Alijevs neatgriezās. Aviotehriiķis Popovs stāvēja lauka vidu kā drūma statuja tin nenovērsdamies raudzījas pelēkajā debesu dūmaka. Neatgriežas viņa lidmašīna.

Iznaca ari eskadriļas komandieris un savu lidotāju pulciņa stāvēja pie mašīnu rindas. Lidmašīnu bija palicis pavisam maz. Un un neatgriezās vēl viena.

Klusēja lidotāji, klusēja komandieris. Komandiera acīs saskrēja asaras. Varbūt tādēļ, ka viņš parak ilgi un cieši raudzījās debesīs.

— Trīspadsmit nulle septiņi, — kāds teica.

Viņi jau bija stāvējuši un gaidījuši četrdesmit minūtes. Alijevs neatgriezās.

Un pēkšņi Popovs iesaucās:

— Nak!'

Lidmašīna tikpat ka nebija redzama, tomēr Popovs jau bija to saskatījis — maza, sudrabota nujiņa balgana migla.

— Tas ir viņš!

uzlaida tam no ložmetēja vienu kārtu, taču tobrīd ne tik daudz ieraudzīja, cik sajuta sev aiz muguras otru ienaidnieku. Un tūlīt spalgs trieciens pleca lāpstiņā lika viņam iekliegties. Apreiba galva. Alijevs sakoda zobus un atguva savaldīšanos. Viņš ieraudzīja, ka, dūmos tīdainies, krita sašautais ienaidnieks. Palika vēl viens.

— Viens pret vienu — tā jau necerēta laime! — viņš iesaucās un pagrieza mašīnu lejup, lai fašists nesekotu no mugurpuses.

Atkal lode iedzēla žokli. Neciešamas sāpes atrāva rokas no stūres. Lidmašīna sasvērās uz sāniem un krita lejup. «Nekas nebūs!» domās Alijevs kliedza un izlīdzināja mašīnas gaitu. Mute pieplūda asimm, asinis smacēja. Viņš nikni izspjāva asinis, taču kustināt žok|us bija bezgala sāpīgi, tādēļ atvēra muti un ļava asinīm tecēt pār zodu. Ložmetēja kārta satricinaja lidmašīnu, divas lodes iekodās kaklā un rokā. Nu bija ievainotas abas rokas. Lidmašīnas štūri klāja asinis, bet kauja vēl turpinājās. Ienaidnieks bija šeit, un vēl divas lidmašīnas iznira no sāniem, no saules puses. Alijevs pārvarēja sāpes un parāva lidmašīnu uz augšu, lai no jauna triektos virsū ienaidniekam… Atriebība, uzvaras un dzīvottieksme sauca viņu pēdējā kaujā.

Kad bez vadības palikusī fašistu lidmašīna smagi ar purnu ietriecās zemē, Alijevs vairs neredzēja citas lidmašīnas, to nebija, fašisti nebija izturējuši — aizbēguši… Alijevs aplūkoja tukšās, pēkšņi tik plašās un brīvās debesis un neparasti skaidri juta, ka ir pavisam viens sašautajā lidmašīnā virs ienaidnieka ieņemtas teritorijas, daudzās vietas ievainots, ka kļūst arvien vārgāks no asins zaudējuma, sāpēm un noguruma, ar niecīgām degvielas paliekām tvertnēs. Viņa notriektā piektā un septītā lidmašīna beidza degt tur lejā. Sestā krita, dūmu vērpetes griezdama… Viņam bija vēl šī uzticamā, sašaudītā mašīna, paša ievainotais, asinīm pārplūdušais ķermenis un

gribas spēks. Nekā vairāk šajās tukšajās, plašajās debesīs. Taču kaut kur netālu austrumos bija viņa dzimtene — arī rētām klāta, tomēr stipra savā gribā, — uz šo dzimteni vajadzēja nogādāt sevi un lidmašīnu, pēdējiem spēkiem, par katru cenu …

Un viņš vadīja lidmašīnu uz dzimtenes pusi.

Vērojot sauli, šķiet, nebija pāri pusdienlaikam. Bet Ali-jevam likās — paiet garas stundas. Viņš nejuta sāpes tieši žoklī, mugurā, rokas vai plecā, sāpēja un smeldza itin viss augums, it kā nebūtu nevienas veselas vietas.

Bija vajadzīga ārkārtīga piepūle, lai turētu acis atvērtas un redzētu visu, kas jāredz, lai turētu stūri un vadītu lidmašīnu tā, kā diktē prāts un zināšanas, lai domātu un atminētos, kas jādara un kā jadara.

Viņš uzņēma vislielāko augstumu, tas dos iespēju noplanēt, ja pietrūks degvielas. Tālumā pelēkā dūmakā viņš ieraudzīja tumšo, milzīgi lielo Ļeņingradu un jutās priecīgs, ka debesis virs viņa brīvas, ka bumbvedēji aiztriekti. Taču šādā augstumā stipri dauzījās sirds, radīdama lielas sāpes. ,Asinis saplūda ausīs, kas sāka džinkstēt, un ari tas radīja lielas sāpes.

K|uva tik slikti, ka viņš aizvēra acis un atzvēlās atpakaļ, taču dedzinošās sāpes mugurā lika salīkt uz priekšu un atspiesties ar krūtīm pret stūri.

«Vai patiesi beigas?» Šī doma nelikās tik baismīga kā agrāk. Nāve šobrīd šķita tikai miers, atbrīvošanās no sāpēm, no reiboņa, no lipīgajām asinīm mutē, no stūrgalvīgas apņemšanās vadīt lidmašīnu. Alijevs to saprata, un viņam šķita, ka ilgas pēc miera ir jau pati nāve.

«Nekas nebūs!» Alijevs dzīrās kliegt, taču nespēja. Viņš * paskatījās lejā, ieraudzīja dūmu mākulīšus un šāviņu uzliesmojumus, saprata, ka tur ir frontes līnija, un vadīja mašīnu turp, kur biezā dūmakā tinās aerodroms. «Jāaizmirst sāpes, jādomā tikai par lidmašīnu,» viņš neatlai-

dīgi sev teica. Un tā gandrīz ari izdevās. Sāpju vairs nebija. Lidmašīna slīdēja vienmērīgi. Tikai zeme šķita ļoti tāla un miglaina, debesis savadi blāvas, kustības svešas un lēnas.

Alijevs zaudēja samaņu.

No zemes ieraudzīja lidmašīnu. Ienaidnieka zenītbateri-jās sāka rosīties lielgabalu apkalpes.

Alijevs pamanīja apšaudi tikai tobrīd, kad sprādziena vilnis pasvieda lidmašīnu sānis. Viņš izlīdzināja mašīnas gaitu un, ar mokām turēdams acis va|ā, vairījās no sprādzieniem. Taču arvien grūtāk bija turēt acis vaļā. No asins sajuma sametās nelabi. Visvienkāršāk būtu necensties manevrēt, neko nedarīt, aizvērt acis un nomirt pēdējā — nā-vīgajā kritienā. «To es arī gribu,» Alijevs domāja, un šī atzīšanās bija kā nāve. Viņš aizvēra acis un palaida vaļā stūri … Nākamajā mirklī viņu pārņēma svētlaimīga atbrīvošanās sajūta. Taču dzīve — kvēlā un straujā dzīve izrāva viņu no īsā svētlaimes miera, piekala rokas pie stūres. Viņš atkal vadīja lidmašīnu. Lidmašīna vēl kalpos. Popovs to salāpīs un sūtīs atkal kaujā… Biedri lidlaukā gaida un neizklīst, tāpat kā viņš pats nekad neaiziet, kamēr nav atgriezusies pēdējā lidmašīna. Un, kad pēdējā lidmašīna neatgriežas, lidotāji klusējot dodas projām no lauka, cenzdamies cils citam neskatīties acīs …

Nē! Neparko!

Alijevs veikli manevrēja, lai apgrūtinātu fašistiem tēmēšanu. Griba koncentrēja viņa pēdējos spēkus un virzīja tos uz vienu mērķi — nogādāt lidmašīnu pāri frontes līnijai — mājās. Šķemba ietriecās fizelāžā, otra ielidoja kabīnē un dedzinoši iekodās kaja. Alijevs šo ievainojumu saņēma gluži vienaldzīgi. Vairs nekas neatturēs, viņš aizvadīs lidmašīnu līdz galam.

Saviņu sprādzieni palika aizmugurē. Tur viņu gaidīja dzimtā zeme.

Lidmašīna atkal sāka šūpoties un raustīties.

Alijevs uz brīdi aizvēra acis, bet atkal atvēra, lai atrastu lidlauku. Viņš to ieraudzīja un sāka nolaisties. No augstuma un ātruma maiņas sākās vemšana. Stūre un aparāti bija apš|ākti asinīm.

Bet lidmašīna jau tuvojās zemei.

Alijevam vairs nebija spēka, bija tikai griba. Un griba bija stiprāka par nāvi. Prasmīgā lidotāja griba izslēdza motoru, noraudzīja vietu un nosēdināja lidmašīnu, kā

nākas.

Alijevs vēl juta, ka riteņi pieskaras zemei, un, aizvēris acis, dzirdēja, kā, gausinot gaitu, lēkā paklausīgā mašīna. Un tad pēdēja spilgtajā apziņas uzliesmojumā viņš sev teica, ka ir darīts viss.

Ārsts konstatēja Alijevam trīsdesmit ievainojumus, no tiem sešus nāvējošus.

— Es neko nesaprotu, — ārsts sacīja. — Viņš nevarēja atlidot.

Bet biedri saprata un, kauju cepures noņēmuši, klusēja. Pēc tam Popovs sāka labot sašauto lidmašīnu, bet eskadriļas komandieris izsauca lidotājus un izskaidroja nākamo uzdevumu, lidotāji ar savam mašīnām pacēlās gaisā un uzsāka jaunu kauju ce|u.

1941. gada oktobri

UZ KĀDA JUMTA

Pirmais šāviņš nokrita uz bruģa un piešķicda ielu apmetuma gabaliem un stikla lauskām. Otrs šāviņš norāva kadai lielai mājai jumta stūri, un ūdens notekas caurule nokārās pari ielai ka milzīgas tējkannas snīpis. Uz ietves palika guļam sieviete ar somiņu, no saplīsušas pudeles uz visām pusēm izpliīda sojas piens, sartodamies no asinīm.

Aņa stāvēja bēniņos pie lodziņa, te bija viņas postenis. Šāviņu sprādzieni k|uva arvien dzirdamāki, šķita, ikviens ir pēdējais, taču nakošais bija vel skaļaks un apdullinošāks. Māja nodrebēja gluži kā cilvēks, pelēki putekļi bira no spārēm.

Aņa iegāja vēl dziļāk bēniņos un piespiedās pie raupjās dūmvada sienas. Salīdzinot ar vaļējo lodziņu, dūmvads šķita drošs aizsargs. Sprādzieni skanēja jau tālāk ielas viņā galā. «Aizgāja garām,» Aņa nodomāja. Un viņu pārņēma bažas par dēlu, gribējās noskriet lejā pie tālruņa, dzirdēt klausulē māsas balsi. «Viss kārtība — un tev?» Taču iet projām nedrīkstēja. Pēc tam viņa iedomājās par savu draudzeni Natašu. Tā stāv leja pie vārtiem, tai droši vien vēl baismigak.

Māja atkal sadrebēja, dūmvads sāka šūpoties, dārdošajam sprādziena troksnim pievienojas plīstošu stiklu smalkā dzinkstoņa. Aņa apķērās ap dūmvadu un mierināja sevi: «Mekas, aizgaja garam.» Bet tad viņu kāds spēks atrāva no dūmvada un iesvieda bēniņu telpas viņā pusē. Viņa nedzirdēja sprādzienu un nesaprata, kas noticis. Piemiegtām acīm skatījās apkārt, bet biezajā putekļu mākonī neko nevarēja saredzēt, likās, viņa ir jau mirusi vai arī patlaban mirst, nāves migla aizsedz plakstus un cauri šai miglai dēla balstiņa saka: «Mamiņ, tutū, tutū!» — un acis, kas nepazīst vēl baiļu, priecājas par dzīvi, kur katra skaņa ir valdzinoša, pat artilērijas šāviņa sprādziens.

Pa ielu aiztrauca motocikls, iā sparkšķēšana bija tik parasta un ikdienišķa, ka Aņa sāka šaubīties par nāvi un atvēra acis. Putekļi pamazām plaka, izrautajā jumja cauruma ieslīpi krita saulstari, zeltīdami putekļu šaltis. «Esmu dzīva,» Aņa saprata un piesardzīgi pakustināja vienu roku, tad otru, — arī rokas veselas. Viņa mazliet pakustināja saliekto kāju, izstiepa to, tad pakustināja otru — arī kājas veselas. Aņa lēnām pacēlās, apsēdās, pagrozījās, sākumā piesardzīgi, pēc tam arvien drošāk. «Esmu pavisam vesela,» viņa saprata, uztrūkās kājās, tad juta stipras sitiena sāpes plecā un gurnā, bet sāpes iepriecēja, tās bija apliecinājums, ka viņa dzīva. Un atgriezās atbildības sajūta: jāaplūko, vai nav kur ugunsgrēks vai nogruvums.

Ugunsgrēka nebija, šāviņš bija iztriecies cauri griestiem un spradzis kaut kur pirmajā stāva. Aņa skrēja turp, pa ceļam prātodama, kurā dzīvokli trāpīts. Nevajadzēja meklēt, dzīvokļa durvis bija izrautas no virām un it kā ar rupīgu roku noliktas uz kāpņu margām. Priekšnamā ceļu aizšķērsoja nogāzies liels drēbju pakaramais. Dzīvokli visas mēbeles bija izgrūstas no savām vietām, griestu lampa ar zaļu abažūru kā pulksteņa svārsteklis šūpojās no vienas puses uz otru. Uz grīdas mētājās atvērta grāmata. Sarkankoka dīvāns apgāzts ar kājām uz augšu.

Aņa pacēla grāmatu. Saderlo de Laklo «Bīstamā sakarība». Aņa raudzījās, kur šaja postažā nolikt grāmatu. Nolika to uz apmetuma drazas nobērta galdiņa. Pie sienas viņa ieraudzīja telefonu. Dīvaini iedomāties, ka telefons varētu būt neskarts, kad apkārt viss sapostīts. Pa čerkstošiem stikliem Aņa aizlaipoja līdz telefonam un uzgrieza vajadzīgo numuru. Māsas balss bija saērcināta.

— Kas ir?

— Kā jums iet, Katja? Ko dara bērni?

— Kravājos — un nevaru vien sapakoties, — māsa nogurušā balsī teica, — bet bērni tikai maisās pa kājām. Vitja! — viņa bārās. — Tūliņ liec gaļas mašīnu nost, saspiedīsi pirkstu! Nu redzi, es kravājos, bet viņi dauzās. Dieva dēļ, nac drīzāk mājās!

— Vai pie jums viss klusu?

— Diezgan. Un kā tev?

— Viss kārtībā, — Aņa atbildēja un pakāra klausuli. Gribējās atsēsties un aizvērt acis. Neredzēt ne biedinošo caurumu griestos, ne drazu uz grīdas.

— Kas tur ir? Vai beidzot esat izrunājusies? — nez no kurienes atskanēja dusmīga balss.

Aņa izbijusies paskatījās apkārt: istabā neviena nebija.

— Pavelciet uz savu pusi! — atkal sacīja tā pati balss. Dīvāns sakustējās gluži kā dzīvs.

Aņa pavilka dīvānu aiz kājām, tas nogāzās sāniski uz apmetuma kaudzes. Grumbains, pelēks, tuvredzīgs vīrs piecēlās sēdus un ar nedrošu roku tvarstīja sev apkart.

— Neesat ievainots? — Aņa jautāja un apsēdās blakus tieši uz apmetuma smalknes un stikla šķembām.

— Ko jus sēžat, — vīrs kurnēja. — Pameklējiet labāk manu pensneju!

Viņi abi meklēja pa grīdu, ar skaidām slaucīdami aso drazu. Kad Aņa uzgaja spožo, mirdzošo pensneja stīpiņu, viņa bija pārliecināta, ka stikli sasisti un ka vecais vīrs kritīs izmisumā. Taču stikli bija pilnīgi veseli. Vecais vīrs notīrīja pensneju, uzlika uz deguna un priecīgi pasmaidīja.

— Jā — nosist un iznīcināt ir daudz grūtāk, neka liekas, — viņš sacīja.

— Kādē|?

— Tādē|, ka pretojas gan cilvēki, gan lietas.

Savādi smīnēdams, viņš uzmanīgi aplūkoja savu mitekli. Šķita, viņš nav ne satraukts, ne nomākts, — postaža liela, un kas par to? Tad pēkšņi vecā vīra seja savilkās šausmās:

— Cello!

Aņa sekoja viņa skatienam. Kaktā bija redzams iegarens ietvars, tam uzkritusi virsū liela glezna apzeltītā rāmī. Aņa dzīrās piecelties, bet nez kādēļ nemaz nebija spēka. Viņa aizrāpoja līdz kaktam un saudzīgi atbrīvoja ietvaru. Vecais to satvēra, un Aņa ieraudzīja zīda lakatā ietītu instrumentu uz zīda spilvena. Vecais vīrs drebošām rokām izņēma čello un maigi to aptaustīja. Uzmanīgi pārvilka par stīgām ar lociņu, krunkainā seja k|uva jaunāka, aiz pensneja stikliem iemirdzejās laba gaisma, pelēkās lūpas sakustējās, it kā uzmundrinādamas kautrās skaņas. Vecais virs piegrieza stingrāk stīgas un atkal vairākas reizes pārvilka ar lociņu pār tām, un pēkšņi no lociņa vilcieniem izauga melodija, kas izklausījās kā izmisīgas, skumjas žēlabas. Un tādēļ, ka šo žēlabaino dziesmu dzie-daja vīrišķīga, zema čello balss, tā plosīt plosīja sirdi.

— Kāpēc raudāt? — vecais vīrs aprāva spēli.

•— Ko jūs spēlējāt?

— Masnē «Elēģiju».

— Spēlējiet vēl! — nekautrēdamās savu asaru, Aņa lūdza. — A'tans dēliņš brauc projām.

— Un jūs?

— Ko tad es? Es strādāju.

— Cik dēliņam gadu?

— Trīs.

— Un kur vīrs?

— Dienvidu frontē.

Cellists pašūpoja galvu un viegli ar lociņu skāra stigas, tomēr nespēlēja vairs. Aņa sēdēja viņam līdzās uz grīdas šajā sapostītajā istabā un nekādi nejaudāja piecelties. Viņa tikai nule pilnīgi ticēja, ka rītdiena bīis tiešām rit.

— Sakiet atklāti… nogurusi, vai ne? — čcllists pavaicāja un atlika instrumentu atpaka| ietvara.

— Vai esmu nogurusi? Esmu.

— Un tomēr negribat braukt prom?

— Kada nozīme te manai gribēšanai?

Aņa piecēlās un sniedza vecajam vīram roku. Viņam atkal, tāpat kā iepriekš, bija grumbaina, pelēka seja, un labi varēja redzet, cik viņš vājš.

— Es tūlīt atvedīšu palīgus. Piekops, ieliks durvis. Paliksiet šeit dzīvot?

— Palikšu.

Ar tīrīšanas darbiem trīs sievietes un pašaizsardzības grupa noņēmās labu laiku. Sevišķi grūti bija iedabūt durvis virās, sprādziens bija sašķiebis durvju aplodas. Ar “griestu caurumu vajadzēja samierināties.

— Būs ventilācija, — čellists sacīja. — Vai jūs dežurējat bēniņos?

— Jā, es arī.

— Skraidiet tur drusku lēnāk, neceliet putekļus.

Kad Aņa gāja projām, viņš sauca:

— Ja sametas nelāga dūša, pakliedziet uz leju. Es uzspēlēšu.

Mājās Aņa nokļuva vēlu. Māsa vēl joprojām nebija sapakojusi mantas, vai desmitiem reižu tas atkal pārcilāja un nevarēja vien izlemt, ko atstat, ko ņemt līdzi, taču pašu nepieciešamāko nevarēja iesaiņot. Bērni jau gulēja; tikko iegājusi dzīvoklī, Aņa izdzirda Vitjas balstiņu: «Mammīt!» Viņa piegaja pie mazā, dzīrās pieliekties un noskūpstīt

dēlu, bet saprata, ka viņš atkal sāks raudāt, tādēļ tikai apsēdās pie gultiņas. Vitja raudzījās samiegojies, bet bezgala mīļš. Un šo samiegojušos skatienu Aņa vairs neredzēs… Ilgi, ilgi neredzēs… Vitja sauks: «Mammīt!» — bet viņas nebūs. . . Kas noglāstīs mazo galviņu, kas aprūpēs viņu? Vai Katja? Tai Jaču pašai savi divi, vai ienāks prāta pasēdēt vakaros pie gultiņas un uztvert pirms aizmigšanas viņai sūtīto svētlaimīgo smaidu.

Aņa pietrūkās kājās un sāka palīdzēt māsai. Kad abas kopīgi ar ceļgaliem piespieda maisu un savilka tam ap-kart siksnas, Aņa beidzot pateica:

— Sargā viņu, māsiņ!

— Kā gan tu citādi domā? — Katja atbildēja un pēc brītiņa piebilda: — Ko tu sevi moki? Brauksim. Tu esi te labu laiku pastrādājusi. Brauksim.

— Zini ko, — Aņa atcirta, — frontē arī karavīri ir pakarojuši.

— Tev ir bērns!

— Un viņiem?

Pēc tam Aņa ne no šā, ne tā uzkliedza māsai:

— Ko tu dari! Kurš tā liek traukus? — Aņa izlika čemodānā saturu uz grīdas un sapakoja pēc sava prāta.

No rīta Aņa steidzas uz darbu, lai palūgtu priekšniekam atļauju pavadīt dēlu. Priekšnieks vērīgi nolūkojās viņā un teica:

— Un ja iui jūs brauktu reize ar bērnu, biedrene Aņa? Arī tur var strādāt. Rūpnīcā vai kolhozā. Vai nav tā?

Aņa sarauca pieri un uz brīdi iedomās skatīja kāda kolhoza plašos laukus, aiz laukiem pakalnus ar ziemeļniecisko skuju koku tumšajām cepurēm un saulainas debesis ar pūkainiem mākoņiem, no kuriem neiznirst neviena ienaidnieku lidmašīna. Iespējamais tēlojās tik spilgti, ka viņa gandrīz vai fiziski izjuta nogurumu, ko rada neparasts darbs laukos un tīrumos, un dzi|u, mierīgu miegu netraucētā klusumā tālu no frontes, kad dzirdama tikai blakus gulošā dēla elpa.

— Un kā tad Jūs? — viņa strupi pavaicāja. — Kādēļ tad jums neiekārojas pastrādāt kaut kur kolhozā, nevis Ļeņingradā?

Mājās Aņu pārņēma savā varā rūpes par aizbraucējiem. Un tad viņa nesa dēliņu, tas bija smags, grozījās vienā laidā; rokas drebeja aiz noguruma, taču smagums bija tik patīkams. Kaut ilgāk turpinātos šis ceļš! Netālu no stacijas Aņa satika Vasju Pirogovu, zēnu no rūpnīcas pamatskolas, Aņa tam bija mācījusi durkļu cīņas paņēmienus. Vasja izbrīnījies iesaucās: «Jūs aizbraucat?» — bet Aņa atbildēja: «Skaties ar abām acīm! Vai neredzi, ka savējos pavadu.»

Skolēni bija pieķērušies Aņai, viņa bija stingra, toties jautra skolotāja. Jau daudz jaunu karavīru, viņas audzēkņu, aizgājuši uz fronti. Gan fizkultūras stundās, gan biedriskas pārrunās Aņa centās tos pec iespejas labak sagatavot frontei, gadaja, lai viņi precīzi izpildītu cīņas paņēmienus, aci pret aci sastopoties ar ienaidnieku. Vai tad viņa vainīga, ja karš izvērsās pavisam savadāks, nevis tads, kadam viņa gatavoja audzēkņus. Aņai daudzi rakstija gan no frontes, gan no hospitāļiem, negribēdami skumdināt, rakstīja sirsnīgi un smalkjūtīgi, un tomēr bija saprotams, ka prettanku lielgabali un zenitlielgabali pašlaik vairāk vajadzīgi nekā durkļi, un daudzi viņas skolnieki aizgāja boja vai tika ievainoti, vācieti pat neredzējuši. Ko lai dara, arī šīs vēstules viņa saņēma kā «bruņojumu», pēc nodarbībām apsēdas līdzās saviem karavīriem un lasīja priekša vēstules, reizēm stastīja par savu vīru, par dēlu, par Ļeņingradu, par to, ka tās ielās nekad savu kāju nav spēris ienaidnieks… Aņu neviens nebija mācījis ta teikt, tomēr viņa saprata, ka daudz nozīmīgāk par durkļu cīņas paņēmieniem ir sagatavot karam jauno puišu nervus un gribu, un otrās kara vasaras garajā apsardzības trauksmē viņiem jāsaprot, ka aiz viņiem ir neuzvaramā Ļeņingrada ar izretināto, toties kaujās kveldēto un bezgala uzticamo civiliedzīvotāju garnizonu. Aņa zināja, ikvienam no šiem jaunajiem puišiem Ļeņingrada ir dārga ne tikai kopuma, bet ari dažādās niansēs, tās piešķir šai pilsētai tēva mājas burvību. Katram sava iela, savs pagalms, kur bērnībā spēlētas rotaļas, kaimiņmājas parādes durvis, kur pirmo reizi noskūpstīta meitene, katram ir savi tuvie cilvēki, kas jāaizsargā par katru cenu. Aņa nojauta, ka daudziem puišiem arī viņa pati ir daļa no Ļeņin-gradas, viņi Aņu mēdza saukt par «mūsu meiteni» un ticēja: viņa izturēs līdz galam, nepiekusīs, nelieksies… Taja drausmīgajā bada ziemā daudzi puiši nokļuva līdz pilsētai un šad tad atnesa viņai avīzes papīrā ievīstītu sausiņu, speķa šķēlīti vai cukura graudu. Puiši bija ievērojuši, kā Aņa novājējusi. Viņa pasmaidīja: nav tik traki, gan izturēšu! — un zināja: puiši atgriezīsies savās karaspēka daļās un stāstīs biedriem, — ļeņingradieši turas. Vai gan frontiniekus drīkst apmānīt, pievilt, vai drīkst ar savu bēgšanu pateikt — esmu piekususi.

Aņa ta bija iegrimusi domās, ka nemaz nemanīja Vitju pieplokam pie pleca un aizmiegam saldā miega. Tā viņa arī mazo aiznesa guļošu līdz stacijai un līdz pat tālajām sliedem, kur stāvēja ešelons, un sargāja, lai viņš nepa-mostos, kad visi brāzās vagonos. Un pēc tam, kad Katja kaut kā bija iespiedusies apsildītajā preču vagonā, bīdīdama pa priekšu savus bērnus, vēl no augšas pagrieza pret Aņu nogurušu, nosvīdušu seju un sauca: «Dod nu!» Aņa pat nepaguva dēliņu noskūpstīt un tādu pašu samiegojušos iedeva māsai un tūlīt abus izlaida no redzesloka, jo vagonā kāpa iekšā atkal citas ģimenes un Katju iestūma dziļāk, tikai pirms vilciena atiešanas Katja palūkojās pari citu galvam, un Aņa, kaunēdamās savu asaru un lūguma, izmisusi sauca: «Sargi viņu, māsiņ!…» Vagoni saraustījās, nočīkstēja riteņi, cilvēki sašūpojās, un Kaija vairs nebija redzama …

Aņa lēni gaja pāri tiltam, pie margām brīdi apstājās. Ņevas ūdens lāsmoja zaļganā un sārtā saulrieta mirdzumā, Aņa ilgi nespēja novērst skatienu no šā līganā mirdzuma, bet, kad novērsa, tad Kirova tilts un Rastrelli kolonas aiz tā saplūda kopā spožos apļos. Aņa izbijusies noslaucīja asaras un palūkojās apkārt, taču asaras no jauna riesās acīs.

— Pilsonīt, šeit nedrīkst stāvēt!

Baidīdamās, ka tilta sargs redzēs viņu raudam, Aņa steidzās tālāk, nogriezās gar krastmalu un izgāja Pils-laukumā. Sis laukums izskatījās tāds pats kā agrāk, karš to nebija skāris, un Aņai ienāca prātā, kā viņi — studenli fizkultūrieši kādreiz pec svētku parādes šeit demonstrēja durkļu cīņu, cik graciozi un viegli tas izdevās, negribējās pat ticēt, ka var kādreiz būt īsts karš un jautrais demonstrējums liks kaujās pārbaudīts… Aņa atmiņā parskai-tija tos biedrus, kuri bija toreiz piedalījušies parādē: vieni jau krituši, citi frontē vai, tāpat kā viņa, apmāca jaunos karavīrus.

Spalgs svilpiens, kas noskanēja virs galvas, lika paātrināt gaitu. Sprādziena troksni viņa nesadzirdēja, acīm redzot, šāviņi krifā kaut kur tālāk. «Vitjas vairs šeit nav,» Aņa ar prieku nodomāja un pirmo reizi izjuta, cik ļoti baiļojusies mazā dēļ visu šo gadu. Aņa aizgāja līdz mājai, neviļus pieliekdama galvu, kad pāri aizsvilpa lādiņš. Uz kāpnēm apstājas. Iedomājās tukšo istabu, bērna gultiņu bez matracīša, pamesto spēļu mašīnu, ko tā ir neizdevās iepakot līdzi… Nē, nē, tikai ne uz māju! Uz kurieni tad? Uz darbu iet par vēlu. Komanda viņu negaida. Posteni bēniņos šovakar dežurē Nataša… Un tomēr labi kaut vienreiz neslavēt apšaudes laikā uz jumta.

Pēc piecpadsmit minūtēm viņa tomēr uzkāpa bēniņos un apskāva Natašu.

— Pavadīji?

Aņa pamāja ar galvif un vaicāja:

— Esi kādreiz dzirdējusi Masnē «Elēģiju»?

— Vai tā kada skaņu plate?

Aņa noliecās pāri šāviņa izsistajam caurumam.

— Biedri čellist, vai jūs tur esat?

— Esmu gan, — atbildēja īdzīgā balss.

— Varbūt jūs uzspēlētu?

— Vai pavadījāt?

— Jā.

Šāviņi krita tālu. Aņa izkāpa pa lodziņu uz jumta, ap-sēdas uz siltā, saules sakarsētā skarda. No šejienes, no augšas pilsēta nebija tāda, kadu viņa bija paradusi lo redzēt, kādu tikko bija redzējusi no tilta. Tā bija nevis dzidra un liega, saulrieta apmirdzēta, bet gan smagnēja, milzīga, noslēpumaina. Drūmas ēnas jau iegūlušās starp mājām. Jumtus vel skāra vārga, dziestoša gaisma, un šaja gaismā melnēja izpostītu ēku nogruvumi un šāviņu izsisti caurumi. Aņa ar skumju maigumu un žēlumu raudzījās uz plašo pilsētu. Viņa juta pilsētas smago, paātrināto elpu kā cietēja elpu, bet varbūt tur atskanēja metronoma trokšņi skaņu pastiprinātājā? Vienalga, tagad nav neviena cita kā tikai šī pilsēta, un tās liktenis ir viņas liktenis. Lai notiktu kas notikdams.

Domās nemanot iezagās mūzikas skaņas. Tā nebija vakarēja skumjā, izmisīgā žēlošanās. Cellista lociņš izvilināja no stīgām tik stipras, niknas un prasīgas skaņas, ka, šķiet, ne tikai viens instruments, bet vesels orķestris mo-dinaja, dusmojās un aicināja uz kauju. Un pēkšņi it kā atvērās logs uz piemirsto, mierīgo pasauli. Burzguļoja strautiņš, putni sagaidīja saullēktu, guļošs bērns izstaipījās un atvēra acis, kuras nepazina baiļu, nepazina šķiršanās sāpju.

Vecais vīrs, pacēlis skatienu pret griestiem, spēlēja savā izpostītajā mītnē. Augša pāri jumtiem svilpoja šāviņi.

Aņa sēdēja, ceļgalus ar rokām aptvērusi, klausījās šajās skaņas un ticēja, ka viss būs tieši tā, kā stāsta mūzika, vajag tikai sasprindzināt spēkus un izturēt, izturēt līdz galam.

1942. gada jūlija

RŪDĪJUMS

Grūti tagad pateikt, kad pārņēma šī nebijusī sajūta. Varbūt tajā vējainajā pavasara dienā, kad viņš smagajā mašīnā tuvojās Ļeņingradai, degdams nepacietībā, ka tūlīt, tūlīt pēc divu gadu prombūtnes redzēs visu, kas dārgs jau kopš bērnības. Viņš pēkšņi jutās tāds pats kā senāk: straujš un nesavaldīgs, pārgalvīgs, neprātīgi iemīlējies un bezgala pārdrošs, jutās tāpat kā toreiz, kad 1941. gada jūlijā pameta tēva māju, cerību un godkārīgu slavas sapņu pārņemts un pagalam izmisis, ka nekādi nevar ataicinat Viku uz staciju… Jā, agrākais viņā modās tikpat ātri, cik ātri pretim traucās pazīstamās priekšpilsētas ainavas, bet laikam tieši tādēļ viņš pirmo reizi izjuta, cik ļoti pats mainījies. Karavīri, pēdējā iesaukuma puiši, kas brauca kopā ar viņu, tvēra katru kaujās rūdītā leitnanta vārdu, šeit kopā ar jauniesauktajiem viņš tiešām tāds arī jutās, un ta bija taisnība: viņš izturējās savaldīgi un ne uz mirkli neaizmirsa pilsēta kārtojamo uzdevumu, kaut gan te starp daudziem tūkstošiem māju viņu sauca tikai viena, viens dzīvoklis no simtiem dzīvokļu, ne jau tas, kur bija dzīvojis, bet gan otrs, iepretim, tur viņš arvien aizmirsa gan skolas gramatas, gan cepuri.

Mašīna jau traucās pa pilsētas ielām. Sabombardēta maja… šāviņu izrauti caurumi namu sienās… izbirušas rūtis… stingi, ar finieri aizsisti logi un veikalu vitrīnas …

Viņu nepārsteidza postījumi. To bija pat mazāk, nekā tur talu prom aiz blokādes loka bija iedomājies. Vai gan naida kveldēts, niknuma un bēdu pārņemts, viņš tūkstošiem reižu tur nedomāja par vienu un to pašu — par dzimto pilsētu un mīļajiem cilvēkiem, kurus sažņaugušas cietsirdīgā aplenkuma spīles.

Satrauca tukšo ielu klusums, nedaudzo gājēju vienmērīgie soļi, nopietnās sejas, — it kā šie gājēji zinātu kaut ko tik svarīgu, ko nezina neviens cits.

Izjūtot cieņu un līdzjūtību, viņš raudzījās uz laika zoba sagrauztām, sarūsējušām barikādēm un šaujamlūku vērīgam acīm māju apakšstāvos, raudzījās uz meičām miliču tērpos, kuras ārkārtīgi nopietni radīja virzienu retajam mašīnām un tramvajiem ar izbirušiem logiem… Viņš nepazina savu dzimto pilsētu — tik bargs un mierīgi drūms bija tās jaunais karalaika vaigs. Un tad viņš pēkšņi sa-triikas, un, ja nu nepazīs vairs ne mati, ne tēvu, ne Viku, arī tie būs kļuvuši pavisam citādi; nezinās, par ko runāt ar agrāko puisēnu, kas ielauzies viņu dzīvē no gandrīz jau aizmirstas tāles.

Pēkšņi ienāca prātā Vikas īsās, nesaburtojamās vēstulītes, un viņš ar šausmām saprata, ka īstenībā neko nezina par šo meiteni. Kāda gan viņa ir? Viņš atcerējas Viku ta, kā mēdz atcerēties pasaulē mīļāko cilvēku, sīki jo sīki atminoties viņas skaisto sejiņu, nelielās, pelēkās acis, ko ietvēra tumšas, biezas skropstas, jokainās, skolnieciskās bizītes, ar tinti nosmulētas biklas rokas, viņš sīki jo sīki visu atminējās, tikai bez fotogrāfiskās precizitātes, bez koptvērūma… Māti gan viņš labi atcerējās. Pietika iedomāties, un mate nostājās iztēlē acu priekša tieši tada, kāda bija īstenība. Un tēvu arī. Pat viņa zobgalīga balss skanēja ausīs tik skaidri ka tepat līdzas. Savadi — gandrīz ikvienu skolas biedru viņš atcerējās tik skaidri, it ka nebūtu no tiem šķīries. Atminējās arī Vikas mati ar neuzticīgi pētījošu skatienu, paradumu negaidot ienākt istaba un apjukušai paliki stāvam tādēļ, ka iena-kusi, tāpat atcerējās ari Vikas nerātnos brāļukus, kurus viņš necieta, jo tie allaž maisījās pa kājām. Visus atcerē-jas, visus, taču Vikas seja it kā izplūda, negribēja apvienoties vienā vesela. Ja nu viņš vairs nepazīs Viku?…

Baidīdamies un mierinādams sevi, viņš steigšus devās uz pazīstamo māju. -Kad viņš septiņpadsmitaja janvārī gatavojās doties uzbrukumā, viņš vēl domās noskatījās uz šo veco granīta ieskauto māju un traucās uz to… Atmodies sanitāraja bataljonā, vēl brīdi lo redzēja, kad vaicaja, nezinādams, vai viņu sadzirdēs: «Tikām cauri?» Kāda balss atbildēja: «Tikām.» Un tā pati māja sāka šūpoties acu priekšā, kad atkal viņš iekrita nemaņā.

Maja bija tāda pati, tikai logi aizsisti ar finieriem, pa vēdlodziņiem spraucās āra skārda krāsniņu dūmvadi. Pazīstamais kāpņu laukumiņš, kur viņš tik bieži kavējās, lai piezvanītu nevis pie savam durvīm, bet pie pretējā dzīvokļa durvīm. Viņš arī tagad tur piezvanīja tikpat nepacietīgi kā bijušais skolnieks… Pēc tam sāka izmisīgi klauvēt, jo iekšā nebija dzirdama ne skaņa.

Aiz durvīm nodipēja soļi, tā varēja būt vienīgi viņa. Vika atvēra durvis, tikai viņai raksturīgā balsī dziedoši vaicāja: «Pie kā jūs?» — un pazinusi iekliedzās, ievilka viņu priekšnama un nostājās cieši blakus, strauji elpodama, pacēlusi uz augšu nokrēsli tik spožas acis.

Šajā mirklī viņš atkal jutās kā senāk, bija atkal desmitās klases skolnieks, zēns, kas aiz kautrības nespēj vārdu pasacīt. Un arī pēc tam, kad abi, tāpat blakus stāvēdami, priekšnamā sāka runāties, vēl viens otram nepieskārušies, viņš joprojām bija tas pats zēns. Tad pēkšņi Vika viņu apskāva, uzspieda uz lupām pateicīgu skūpstu un ar sev piemītošu šaudīgumu, ar kuru vienmēr puisi bija apbūrusi, sagrozīdama prātus, pēkšņi apsviedās, ieskrēja istabā un ilgi tur kaut ko darīja. Kad Vika atkal atvēra durvis, viņš ieraudzīja mīļo stāvu saules staru lokā, — viņa bija maza, smuidra smuidriņa, kā astotās klases skolniecite.

— Man bailes, ka tu paskatīsies uz mani, — viņa teica tik klusu, ka nevarēja vairs balsī sakļausit dziedošo stīgu.

Viņš iegāja istabā, vairāk dīvainas balss nekā dzirdēto vārdu pārsteigts, Vika izmisīgi papurināja galvu (tā, kā viņa bija darījusi skolā aiz pargalvības) un, gaismas apspīdēta, pagriezās pret viņu. Lielas asaru lāses ātri ritēja pari garajām skropstām. Vika apsēdas uz gultas un piespieda rokas pie tievā kakla, un viņš pēkšņi izdarīja to, ko nekad nebūtu uzdrīkstējies darīt agrākais zēns: noslīga uz grīdas, apņēma Vikas ceļgalus un piespieda tiem seju. Pēc tam pašam bija grūti saprast, kas viņu satriecis, jo, kad atkal uzlūkoja Viku, tā bija tikpat jauka, varbūt vēl jaukāka. Viņa bija kļuvusi tik vājina, nē, ne jau tikai tas, ari agrak Vika pa vasaram ļoti novājēja, daudz skrēja un peldējās, kārtīgi neizgulējās un nepaeda; Vikas māte sūrojas: meita pārlieku atri augot. Vika nebija kļuvusi vājāka, bet, šķiet, it kā mazaka, sarāvusies, seja tada savāda, cauri meitenīgiem vaibstiem bija jaušama pieauguša, noguruša cilvēka dzīves gudrība.

— Kur… tavējie? — viņš vaicāja.

— Nomira.

Kad viņš atkal pacēla galvu no viņas vājajiem eelīšiem, vēl arvien neuzdrīkstēdamies uz Viku paskatīties, viņš pamanīja, ka istabā bez gultas un nelielā galdiņa nav vai-rak nekā. Un atkal it ka minēdams pajautāja:

— Tu pārdevi visu?

Vika pasmaidīja.

— Nokurināju.

Viņš apsēdas meitenei līdzās. Saudzīgi noglāstīja tās roku.

— Arī zēni?

— Pirmā māmiņa. Tad Juriks. Vislabāk turējās Surka.

Mēs abi spriedām: «Izturēsim?» — «Izturēsim.» Bet viņ-pavasar nogalināja. Droši vien būtu izturējis. Stāvēja rinda pēc kinobiļetēm, kinoteātris pēc ziemas pārtraukuma bija tikko atvērts. Norunājām iet. Es domāju, apraudāšos, ja ieraudzīšu ekrānu un filmu. Vienalga kadu. Tikai ne par karu. Mēs abi tā arī nospriedām: paraudzīsimies agrako dzīvi. Kad atkal sāka iet tramvaji, abi skrējām uz Ņevas prospektu un smējāmies kā neprātīgi. Jā, viņš aizgāja pēc biļeteni, es vēl paliku vārīt zupu. Bijām norunājuši, ka atnāksim no kino un ēdīsim karstu zupu. Ja katliņu ietin avīzē un sega, neatdziest. Septiņos es skrēju tik jautra un priecīga, ka jāiet uz kino, ka mājās gaida zupa un vakars tik pavasarīgs kā pirms kara. Nekādu apšaudi nedzirdēju. Kaut kur paris reižu tikai nobūkšķēja — un viss. Man neienāca ne prata. Aizskrēju, jau laida iekšā. Surkas vēl nav. Bet pie ieejas apmetuma drazas, stikli, uz trotuārā asinis. Setnieki novāc. Ļaudis steidzas uz kino. Es meklēju Surku … Un tad man pateica: kāds puisēns ticis ievainots, atrā palīdzība aizvedusi. Aizskrēju uz slimnīcu, kamēr tiku klat, vjņš jau bija līķu kambarī…

No divu gadu pārdzīvojumiem Vika izstāstīja tikai šo. Varbūt ta bija baismīgāka atmiņa no daudzajām, jo tajā diena pirmo reizi viņa bija nodomājusi būt priecīga. Un taja vakarā viņa, kas jau apglabajusi divus tuviniekus, pirmo reizi pārnaca istabā, kur vairs nebija neviena, kur turpmāk vajadzēja dzīvot vienai, kur no bērnības pierastajam mantām vairs nebija neka cita kā tikai galds un gulta.

— Tagad strādāju par radiotehniķi, — Vika sacīja.

— Tu jai* zini, man fizika vienmēr bija piecnieks.

īsa stunda, ko viņš bija atlicinājis apciemojumam, beidzās, vēl vajadzēja ieskriet savā mājā.

— Ej vien. Tavējie ir dzīvi un veseli, tikai diez vai būs majas, tēvs kazarmās, māte slimnīcā.

Vi 1,1 š jau zināja, ka mājās viss kārtībā, taču šobrīd nekam vairs neticēja. Vecāki bieži rakstīja, bet Vika taču ari rakstīja. Kā gan viņa mācēja rakstīt tā, lai ne par ko nestāstītu, nežēlotos.

— Kādēļ tu man nerakstīji par …

— Baidījos, ka uztrauksies par mani.

Viņi abi reize izgāja uz kāpnēm, Vika sāka lēni kāpt lejā — uz stūra pagaidīšot un pavadīšot. Ne tēva, ne matēs nebija mājās, viņš atrada parastajā vietā nolikto atslēgu, bridi pastāvēja istaba. Griesti nokvēpuši. Ik uz soļa redzama matēs rūpība un kārtība. Sadedzināts tikai skapis un vecais grāmatplaukts. Viņa rakstāmgaldiņš stāvēja agrakaja vieta, uz tā vēl vecais sartais dzēšpapīrs, kaudzītē skolas grāmatas, it ka vakarā būtu jāgatavojas stundām. Virs galdiņa fotogrāfija, ko viņš bija atsūtījis no frontes, lai mātei būtu mierīga sirds: tur viņš biedru pulciņā sēž zem koka, rokā mandolīna … Pēkšņi kļuva neērti, varbūt matē pat negribeja, ka viņš dzīvotu drošībā. Varbūt viņu apvainojusi šī mandolīna? Varbūt viņa cerēja un domāja: «Gan dēls izlauzīs ceļu pie mums …»

Vika gaidīja uz ielas stūra. Seja bija atkal tāda pati kā agrak — mazliet bērnišķīga, it kā viņa būtu no tās norāvusi laika noausto zirnekļa tīklu. Veca, zilā beretite uzlikta galvā uz vienas auss, un, ka vienmēr, šķita, nupat, nupat nolidos. Tomēr arī tagad, tapat kā senāk, tā nekrita nost.

— Nevienu nesatiku. Vai tu ieiesi pie viņiem? Vai viņi vēl turas?… Viņi pavisam vārgi, — saki, Vika, patiesību! …

Abi gandrīz vai skrēja, viņš jau bija nokavējis. Atvilkdama elpu, Vika stāstīja visu, ko zināja par viņa vecākiem. Un zināja ļoti daudz! Acīm redzot, vienmēr satikās. Matē labi turoties. Tēvs gan bada laika ilgi gulējis uz gultas. Māte pati gandrīz neēdusi, centusies tēvam ko lieku iedot, tādē| vienmēr bijuši lielie strīdi. Tagad atkal tēvs uz pekām, īsti brašs, pat uzbarojies. Vienmēr ska|i lasot Vikai priekšā dēla vēstules. Un, kad parrauta blokāde, lepojušies, ka tur arī dela nopelns. Ļoti dzīvi interesējoties par Volhovas fronti. Ja radio ziņojot, ka Volhova varonīgi cīnījušies lidotāji, sapieri vai artilēristi, aizvien priecājoties: «Tur, kur Ko|a …»

— Viņi vairs uz tevi nedusmojas, Vika?

Agrāk vecāki ne tikai dusmojās, bet aiz greizsirdības neieredzēja pretējo dzīvokli, kur allaž nozuda dēls, viņi aiz greizsirdības neieredzēja kaprīzo meiteni, kurai Ko|a rēķināja algebras uzdevumus un kura mocīja Ko|u ta, ka prot darīt romānu apmātas meitenes, kas baidās no mīlestības.

— Protams, ne, — Vika izklaidīgi sacīja, pēc tam pa-slepus viņu uzlūkoja, un sejiņā bija lasāma agrākā šķelmīga izteiksme: nekas, tikko tu atgriezīsies, viss sāksies no jauna.

Viņš nepaspēja aptvert šā solījuma nozīmi, jo bija jau pieskrējuši pie kravas mašīnas, kura nepacietīgi mīņājās karavīri un šoferis nepacietīgi lūkojās pa kabīnes lodziņu. Viņi šķiroties nesaskūpstījās un pat neteica neko, ta bija apmulsuši no karavīru skatieniem. Kola tikai pavēcināja no kabīnes, bet Vika palika stāvam, pacēlusi slaido rociņu, un pat nepasmaidīja. Un tad Koļam likās: Vika netika izstāstījusi pašu galveno, viņš atkal neko nezina par to briesmīgo, kas ienācis meitenes dzīvē. Skaidri izskanēja tik vienkārši teiktie vārdi: «Es baidījos, ka tu uztrauksies par mani.»

Vika baidījās, ka viņš… Bet agrāk to vien zināja kā uztraukt! Vika dusmojās, ja Ko|a bija jautrs. Žāvājas, ja Koļa bija skumīgs. Gāja projām, kad Koļa jau noticēja, ka viņa beidzot priecājās par satikšanos. Vika nepildīja nevienu solījumu un jebkura iemesla dēj varēja apvainoties un atkliegt pretim vai iztulkot viņa vārdus tik nepatiesi, ka neiespējami taisnoties. Bija spējīga vai plīst no dusmām un pakārties aiz bēdām, bet citu acis bija bezgala jauka, eņģelis, ne meitene …

«Ks baidījos, ka tu uztrauksies par mani…» Viņš bija izbrīnījies un uzbudināts. Bet, ilgo ce|u domādams vienu un to pašu, tomēr nesaprata, ka Vika pa šiem divi gadiem, tāpat kā viņš pats, k|uvusi pavisam citāda. Koļtf pat nopūtās: Vika nebija pamanījusi ne viņa leitnanta uzplečus, ne ievainojuma nozīmītes pie krūtīm. Nebija pamanījusi, kā viņš izaudzis, cik plecīgs kļuvis frontē, cik glīts vēju un saules nobrūninātais vaigs. Viņš taču bija cerējis, ka Vika izvaicās par ievainojumu un viņš stāstīs: blokādes pārrāve ir arī viņa da|a, tur lietas arī viņa asinis; un Vikas acīs būtu līdzjūtība un maigums … Domas trakoja, dienā pārdzīvotais žņaudza sirdi, tukšās pilsētas ielas, retie gājēji nopietnām, drumatn sejām atmiņa atsauca vienu un to pašu brīdi: lielas, ātri ritošas asaras plūst pāri garajām skropstām, Vika apsēžas uz gultas malas un piespiež rokas pie tievā kakla, viņš apņem vājos celīšus …

Ja, viņš atgriezās no Ļeņingradas pavisam citāds. Gan, tāpat ka agrak, pieteicās pašos riskantākajos izlūkgājienos un ticēja savai veiksmei, bet nu rūpīgi gatavojās un apdomāja katru soli. Viņam aizvien likās: jākoncentrējas un jāsaprot pats būtiskākais.

Apkārtējie, šķiet, nemanīja, ka viņš kļuvis citāds. Un arī pats to neizprata. Joprojām viņš tāpat zobojās par drauga Sašas, visā frontē izdaudzinātā snaipera, lielo pacietību; Saša varēja savā slēpnī nogulēt stundām ilgi, lai tikai nokniebtu vienu vācieti. Nē, Koļa nespēja saprast šo nīkšanu un gaidīšanu, pavisam kas cits — riskanta izlūkošana, «mēles» meklēšana, traka pārdrošība, kad visu izšķir minūtes…

Majors it kā negribot laida viņu izlūkos un it kā negribot piekrita pārdrošajiem plāniem, turklāt aizvien bries-mīgi ilgi lasīja morāli par izturību un saprātīgu rīcību. Un viebās, it kā tam sāpētu zobs.

Šoreiz Koja ceļā devās viens, tikko pavisam satumsa, jo bija nepieciešams, lai, nevienam nedzirdot un neredzot, izlīstu visur cauri kā glodene un izpētītu divu ienaidnieka zenītbateriju atrašanās vietu; šīs baterijas bija uzstādītas pirms dažām dienam un stūrgalvīgi neļāvās sevi atklāt. Plans bija izstrādāts precīzi un viltīgi, bet majors, pavadot savu izlūku, viebās tā, it kā sapetu visi zobi, un pat morāli nenolasīja, tikai nopūtās un mazliet aizskāra viņa plecu.

— Ej! Vēlu sekmes!

Izplānots un izdomāts bija viss, izņemot varbūtības. Nelādzīgais laiks, kas bija pieturējies pēdējās dienas, pēkšņi mainījās, modās skaidrs rīts ar sārtu, uzvaru sološu rītausmu, — lai velns to rautu! Pienbalta migla vēl skāva tuvējo lauku, pa kuru viņam vajadzēja doties pie savējiem, taču migla parak atri klīda, vēl mazliet aizķerdamās aiz krūmiņiem, to kliedēja vai nu saule, vai rīta vējš. Rasā samirka elkoņi un ceļgali. Bija grūti un pazemojoši līst rāpus kā gliemezim. Eh, piecelties un, kamēr migla vēl turas, noskriet šos astoņi simti metrus? Viņš piecēlās un pieliecies sāka skriet, cilpodams starp zemajiem krūmiņiem un laiku pa laikam ienirdams miglas ielāpos. Mīnas pazīstamā kaukšana notrieca viņu zemē. Kurkstošs sprādziena troksnis iesitās ausīs. Vai pamanījuši? Mīnmetēji šāva plašā joslā, it kā še būtu nevis viens cilvēks, bet vismaz rota. Viņš spiedās tuvāk zemei un paslēpa galvu starp diviem ciņiem. Šķiet, nekad nebija dzirdējis tik skaļu mīnu kaukšanu un nekad vēl nebija izjutis, ka ikviena no tam mērķēta viņam.

Pēc loti ilga laika, — pulkstenim te nebūtu nozīme, tā ir vientulība apšaudes laikā! — beidzot iestājās klusums. Nedabīgs klusums. Tāds, no kā ausis sāka zvanīt. Un sirds dauzīties. Ikviena viņa veselīgā ķermeņa dzīsliņa pārgurusi svētlaimīgi pulsēja. Ikviens muskulis jautri un izbrī-nēti kustējās, are, esam dzīvi! •«

Viņš mazliet pabrivēja rokas un kājas, kaut gan aiz lielas piesardzības neizkustējās no vietas. Jatiek projām. Ka to izdarīt?

Migla pilnīgi izira. Varbūt apšaudes uguns to padzinusi? Priekša bija apmēram septiņi simti metru plats ciņains lauks. Dienas gaismā krumi nespēja dot drošu slēptuvi. Un tomēr — cilu neko nevarēs izdomāt, būs jālien.

Labi apskatījies, viņš izraudzīja ceļu pirmajiem simt metriem. Ievilka galvu plecos, izlika elkoni uz priekšu, pastiepas, atgrūdas ar kājām… Klusums. Vēlreiz izlika elkoni, vēl pastiepās … kartībā … vēl, vēl, vēl…

Kad lode iedžinkstējās pie pašas auss, viņš nogāzās uz sāniem un ka nošauts atmeta roku, iekams pats bija apzinājies, cik pareiza ši kustība. Ta! Acim redzot, kads nelietis snaiperis ir sekojis.

Otra lode ieurbās turpat celmā, iemezdama sejā satrunējuša koka smalkmi. Aci iekļuva gruzis un nejauki grauza.

Ne skaņas.

Sadā neērtā stāvoklī, ko pats bija izvēlējies, izlikdamies par nošautu, viņš redzeja tikai lodes sacirsto celmu, spilgti zaļu rasa savilgušu zemes laukumiņu un zili zilas rīta debess stūrīti. Kreisā roka zem sāniem tirpa, grauata spieda vēderu. Un gruzis kutinaja un grauza aci, ta saka asarot.

Nogaidījis tik ilgi, cik vien bija pacietības, viņš nolēma pievilkt labo roku pie sejas un izberzēt aci.

Kamēr to izdarīja, pagaja ilgs laiks. Viņš izdarīja niecīgu kustību, simto daļu no nepieciešamās un atkal labu bridi palika mierā. Viņš zināja, ka vācietis guļ kaut kur slēpnī un skatās. Skatās un skatās. Plecs smeldza aiz sasprindzinājumā. Kamēr roka sasniedza seju, viņš bija ta piekusis, ka gulēja kādas desmit minūtes pilnīgi boz spēka. Zeme spirdzināja ar savu rīta dvesmu. Kad viņš atguvās, uznāca smiekli, jo pūliņi izrādījās veltīgi, asaras bija aizskalojušas gruzi.

Kreisā roka zem sāniem bija notirpusi, to durstīja kā ar adatiņām. Tikpat lēnām, sadalīdams dabisko kustibu sīksīkās daļiņās, viņš sāka atbrīvot roku. Kad tas bija paveikts, saule fau kvēloja virs meža. Taču tai vēl jāceļas zenītā, ilgi ilgi jāripo un tad lēnām, šausmīgi lēnām jā-laižas uz rietu. Tikai pēc saulrieta, pēc neskaitāmam stundām atkal varēs līst uz priekšu. Bet pagaidam kaut mazdrusciņ pagriezties un nogulties ērtāk. Uzmanīgi! Nesteigties! Tas neģēlis droši lien joprojām skatās.

Vai nu saule sāka karsēt spēcīgāk, vai ierunājās nogurums un ēstgriba, viņš nosvida, kļuva gurds. Iespiedis seju zāle, aizvēra acis. Pusnemaņa redzēja sevi stāvam majora priekšā. Pielicis roku pie cepures, ziņoja . . . Ko! Viņš satrūkās un atvēra acis. Vai vēl atceras ziņas, kuras precīzi jāizstāsta?… .la, atceras. Viņš čukstot atkārtoja šis ziņas, priecādamies par to precizitāti un nozīmīgumu, īpaši nozimiga zemtbateriju novietne, ko nekādi neizdevās novērotajiem atklāt… kā artilēristi priecāsies! Kaut varētu tās aiznest, šīs ziņas! Tieši tādēļ jāguļ, jāguļ, jāguļ kā nošautam …

Tuvākā krūmiņa ēna, kas zālē stiepās līdz elkonim, kad viņš pirmoreiz palūkojās apkārt, nu kā tumšs tīkls gulēja pie krūma saknēm. Vai pusdienlaiks jau tuvu?

Viņš saka skaitīt — līdz tūkstotim. Pēc tam līdz desmit tūkstošiem. Skaitļi sajuka, viņš ņēmās pārskaitīt zāļu stiebrus; vai kāds saskaitījis, cik zā|u stiebru, teiksim, ir vienā kvadrātmetrā? Taču arī viņš nesaskaitīja, jo pēkšņi pamanīja, ka vēl nesen tik miklā zāle jau gluži sausa, tikai zem paša krūma vienu stiebriņu noliekusi rasas lāsīte, sīka, mirdzoša lāsīte. Ieraugot spožo lāsīti, viņam it kā aizdegas mute. Cik vilinoši mirdz saulē! Ak, paņemt saudzīgi ar lūpām …

Līdz lāsītei vairāk nekā metra attālums. Viņš nemanāmi sāka vilkties turp un aiz piepūles noplūda sviedriem. Kustēties, paliekot nekustīgam, ir velnišķīgs uzdevums. Mazliet, mazliet un vēl mazliet…

Viņš gandrīz apraudājās, kad paraudzījies vairs nesaskatīja rasas lāsīti. Ta paspīdēja un ka liegs tvaika mā-kūlītis traucas uz augšu, augstu un tālu. Kas tai par bēdu? Tikai lido!

Mute dega. Tikai nedomāt par to. Un vispār — neko nedomāt. Jāatpūšas un jākraj spēki…

Viņš pierunāja sevi aizmigt. Tas bija trausls miegs. Dzirde joprojām uztvēra klusumu, gatava signalizēt, ja tur ievītos kada jauna skaņa. Bet miera stāvoklis un pilnīga ķermeņa atbrīvotība pirms miega sniedza atvieglinājumu.

Labi, bet ko darīt?

Ena zem krūmiņa bija drusciņ pārvietojusies, vēl aizvien īsa, ka jau pusdienlaikā. Gaidīt tumsu?… Tas nozīmē vēl astoņas vai deviņas stundas gulēt bez kustēšanās .. . Tas neģelis, protams, ir jau aizvācies, šajā laika vācieši brokasto. Gulēt līdz vakaram? «Vācietis rij desu un tempj kafiju, bet es lai guļu? Nē! Pie velna! Mani gaida. Mana almiņa glaba svarīgas ziņas, tās gaida… Tur taču arī sadzirdēja šāvienus, saprata, ka mani atklājuši. Uztraucas. «Ek, nabaga zens, iekritis!» Majors pēc paraduma viebjas, it kā sāpētu zobs, neko gan nesaka, tikai nodomā: «Es taču zināju, par daudz pargalvigs!» Bet vai nu majors pirmo reizi tā domā! Un majors vienmēr pievīlās, jo pārgalvīgais puisis atkal sveiks un vesels parādījās ar nopietnu, svinīgu seju, draiskām uguntiņām acīs, un divu raksturu klusā sacensībā majoram ne reiz vēl nebija izdevies gūt virsroku, pateikt: «Redziet nu, ja jūs būtu prātīgāks un izturīgāks. ..» Nē, nevis ar prātu un izturību, bet ar izmisīgu drosmi viņš guva sekmes!

Taču patlaban nebija pārdrošās izejas. Kur vien acis sniedz, klajs lauks. Vai tiešām nolādētais vācietis atteicies no brokasta un vēl aizvien glūn uz vienu un to pašu vietu?

Uz mirkli prātīgie secinājumi atkāpās. Kaut nu sekmētos! Viņš pavirzījās uz priekšu. Nekas. Vēlreiz pavirzījās, tad sāka līst ātrāk.

Lode ieurbās zemē zem elkoņa, apsvilinādama ādu. Otra norāva laiviņcepuri, trešā aizsvilpa garām, ceturtā apdedzināja pakausi…

Pagāja daudzas minūtes, iekams viņš atkal sāka ticēt dzīvei, un cik neparasta, spilgta, pirmreizīga tā likās!

Dzidrī mākonīši slīdēja zilajas debesīs. No skolas grāmatām viņš zināja, ka šādus mākonīšus sauc par spalvu mākoņiem. Kā baltas spalvas?… Tie šobrīd atgādināja nevis spalvu kušķus, bet gan lēni klīstošu zcnītlielgabalu šāviņu dūmus. Un vēl — lidmašīnas stingstošas, dūmainas pēdas. Taču šodien debesīs nebija kara. Vika bija teikusi «paraudzīties agrāko dzīvi»… Lūk, šīs debesis ir tadas pašas ka agrākās. Kādēļ gan agrāk viņš neskatījās mierīgajas debesīs, peldošajos mākoņos un zilajā mirdzumā? . . . Klusums. Klau, viņš patlaban dzird klusumā vieglu šķindoņu, klusumam ir savas tikko manāmas skaņas: pār zariņu rāpojošas vabolītes čabināšana, zaļu stiebriņu čuksti, karstuma kveldētās zemes elpa. Kādēļ gan agrāk, kad klusuma bija tik daudz, viņš, zālē izstiepies un brīvi izpletis rokas, to nedzirdēja? . .. Pasaule, plašā pasaule, kur tik daudz visa kā: smaržīgi lauki, dzestri meži,

auksti avoti, kas urdz no apsūnojošiem akmeņiem, mien-, gas upes, kuras ar savu lēno straumi maigi glasta augumu, kādē|, kādej viņš bija tik neuzmanīgs, tik nevērīgi vienaldzīgs pret šo brīnišķo pasauli, kad bija iespējams iet uz jebkuru mežu, padzerties no jebkura strauta, un nekur neuzglunēja lode?… Kadē| nebija pratis dzīvē daudz ko novērtēt? Pēdējā svētdienā pirms kara viņi biedru pulkā izbrauca no pilsētas, bija līdzi mandolīna, sviestmaizes un kūkas; viņi pukojās, ka stacijas kioskā nav gazēta ūdens, jo visiem slāpa… Slāpa?! Ak dievs, vai gan viņi zināja, kas ir slāpes! Tādas ka patlaban, kad mute sausa, karsta, mēle sarāvusies, pakausis deg, it kā tur būtu pielikta nokaitēta adata. U11 tomēr viņš ir laimīgs, jo ir dzīvs, jo pienāks vakars, gaidīšana beigsies,

* un viņš nokļūs pie savējiem… jo viņš redz debesis, un tajās peld spalvu skumšņiem līdzīgi mākonīši, jā, jā — baltām spalvām līdzīgi, nevis tādi kā lidmašīnu sliedes un šāviņu dūmi! Jo klusums ar liegu šķindoņu viņu ieaijā, ar lūpām ir iespējams noplūkt un košļāt smaržojošu zāles stiebriņu, labi to sajaukt ar siekalām, un tad jau slāpes kļūst mazākas …

Kā viņš bija uztraucies pēdējā pavasarī pirms kara, kad matematiķis netaisnīgi ielika četrinieku. Bet šī četrinieka dēļ vajadzēja kārtot iestājeksāmenus institūtā, un vasara šķita izbojāta tāpēc vien, ka jāgatavojas eksāmeniem… Kāds nejēga gan viņš toreiz bija! Mācīties paris stundu dienā vasarnīcā zem skaidrām debesīm, no kurām nevar iznirt ienaidnieka lidmašīna, tas likās ka sodība.

Vika viņu mocīja, viņš jutās pazudināts, kad Vika gāja projām, lepni paraustīdama šauros plecus. Ak pasaulīt, vai tad Vika viņu mocīja! Viņi tikās ik dienas, neviens cits Viku nepavadīja no skolas, viņš tai stāstīja visu, patiesību un niekus. Ja, savadniece bija, visu izskaidroja pēc sava prāta, netaisnīgi, jukjukām… Bet vai gan ne-

|āva viņam tikt skaidrībā? Un vai viņš maz toreiz saprata, cik liela laime redzēt šo meiteni katru dienu, kaut ari dusmīgu un kaprīzu, tikai redzēt! …

No svelošā karstuma, no dedzinošajām sāpēm pakausī viņam satumsa gar acīm. Ja varētu aizvilkties līdz laiviņ-cepurei un apsegt galvu! Ja varētu kustēties, rāpot, kaut ko darīt! … Bet varbūt nospļauties par visu un rāpot uz labu laimi, lai ir kas būdams? Un ziņas? Kas aiznesīs ziņas, ja …

«Man bailes, ka tu paskatīsies uz mani,» klusi teica Vika. Baidījās, ka novājējusi, sakritusies ļeņingradietes seja vairs neatgādinās agrāko bezrūpīgo, bērnišķīgo seju, ka zem vecās kleitiņas izspiedušies plecu kauli liksies nožēlojami. Jā, viņam toreiz bija žēl Vikas, sāpīgi un mokoši žēl, kā vīrietim, ar cieņu, nevis kā jūsmīgam zeņķim. Viņa bija apbedījusi visus. Pedejo — Surku, to pašu Šurku, kurš agrak tik bieži viņai sagādāja nepatikšanas. Abi droši vien |oti sadraudzējās, kad bija palikuši tikai divi. Viņi cerēja iet uz kino un uz pusotram stundām iegrimt «agrakajā dzīvē». Prieks tika pievilts. Vika pārgāja mājās tukšā istabā un palika dzīvot viena. Un droši vien tajas dienās iestājās darbā. Radiotehniķe? Šāviņš pārraus translācijas vadus, tehniķiem jalabo. Nepārtraukti jaskan radio, tas ir runājoša avīze, mierinājums, brīdinājums par briesmām, laba vēstnesis. Vika nepieļaus, lai radio apklustu. Un viņa nesūdzas, nevienam nelūdz palīdzību, pat nedomā, ka butu vajadzīga palīdzība. Vika ir saliekusies zem bēdu smaguma, bet nav saliekta. Un Kojas vecākiem kļuvusi mīļa? Jā, viņa ienesusi to aukstaja dzīvoklī priecīgu atgādinājumu par dēlu. Ka viņa sagla-bajusi to visu, kas apbūra kādreiz, ka prata pateikt ar agrāko šķelmību, ka greizsirdība, uztraukums un visas bažas viņam sāksies no jauna, kad atgriezīsies. Paldies tev, manu meitēn, paldies par to!…

Pakausi tik neciešami vairs nekveldēja, toties sāka smelgt kreisā roka lejpus elkoņa, varēja just, ka elkonis mitrs, mitrs no asinīm. Uzmanīgi atbrīvodams labo roku, viņš nejauši atspiedās uz kreisā elkoņa, un pasaule pie-lija ar kaucošu skaņu, viss apkārt satumsa. Kad atjēdzas, kreisā roka smeldza mazāk, bet nokaitēta adata atkal dedzināja pakausi, vairs neskārās tikai klāt, bet urbās galva, ak vai! Viņš ar lūpam sniedzās pēc zāles stiebriņiem un sāka tos koš|at, taču siekalu vairs nebija, zāle griezās mēlē, taisni jaraud. Viņš iespieda seju zemē un saknieba lupas, lai vaidi nebūtu dzirdami.

Stunda… Vēl stunda… Varbūt liekas tikai, ka paiet stundas? …

Krūma ēna stiepās garumā. Mazpamazām. Guli stundām, atver acis, ēna tikai drusku pavirzījusies. Un saule triecas tieši pakausī, un neciešamā adata urbj un urbj …

Tā bija dīvaina aizmiršanās, reizē aizmiršanas un uzmanība par visu, kas varētu vēl uzbrukt šim izmocītajam cilvēkam. Smadzenes nedarbojās, bet dzirde bija modra. Klusums. Klusums. Tads klusums ir tikai frontē, — tas kuru katru mirkli var pārtrukt.

Un tomēr sāka krēslot. Tālie krūmi un ciņi k|uva pelēki, saplūda kopā neskaidros plankumos. Saplaisājušās lūpas skāra vēsa vējpūsma. Vēl stunda… pusstunda… varbūt jau var? Nē, izturību! Izturību! Tā grūtāka nekā risks . . .

Pari laukam jau stiepās vakara miglas pelēkās nītis.

Viņš saslapināja plaukstu ar siekalām un piespieda pie degošā pakauša. Paskatījās uz plaukstu, pie tas pielipušas asinis. Viņš uzmanīgi sakustējas un sāka līst, atspiesties uz kreisās rokas bija sāpīgi, tomēr ciest varēja. Galvenais — viņš kustas, viņš dodas atpakaj! …

Izlikt roku uz priekšu… atgrūsties ar kaju… pievilkties. Izlikt roku uz priekšu… atgrūsties ar kāju… pievilkties … Un dažus mirkļus atpūtas, lai pierimtu sāpes roka. Lai atvilktu elpu. Un tad atkal … roku uz priekšu … atgrūsties … Pusmetru. Vēl pusmetru … Bezgalīgs lauks!

Cik ilgi viņš bija atpūties? No mokošās piepūles ausis tā dunēja, i! kā tūkstošiem kameņu grieztos ap pakausi. Gar acīm krēsla, melna krēsla ar manīgiem, ātri gaistošiem, dzelteniem riņķiem …

Izlikt roku uz priekšu… atgrūsties ar kāju… pavilkt augumu, kas kļuvis tik smags …

Tumšs? Nē, tagad ir īsta tumsa. Ne tikai gar acīm, ari apkārt kļuvis tumšs. Kad iestājusies ši vakara tumsa?

Vācieši sāka šaut raķetes. Viņš pieplaka pie zemes un nogaidīja. Spilgtajā gaismā atdalījas katrs zāles stiebriņš, katrs krūmiņš stāvēja ka uzzīmēts, katrs cinītis rēgojās kā kalns.

— Biedri major, jūsu uzdevums izpildīts!

Beidzot pienācis šis bridis. Ar balsi bija noticis kaut kas dīvains. Majors pasniedza ūdenskausu. No ūdens bija grūti atraut muti, dzīvinoša straume izplūda pa ķermeni, glāstīdama katru dzīsliņu, katru muskuli. Dzīvo, dargais, dzīvo, priecājies! …

— Jus esat ievainots?

— Par to pēc tam.

Viņš pieņēma pamatstāju un ziņoja. Abi kopā uz kartes atzīmēja zenītbateriju novietni. Viņš neparko nevēlējās apsēsties, bija pārāk laimīgs, lai pakļautos bezgalīgajai» pārgu rumam.

— Brīnišķīgi! — iesaucās majors, priecādamies par karti, kur daudz kas kļuva skaidrs. — U11 tagad izstāstiet — kas nolika atceļā?

— Atceļā? … Nekas sevišķs, biedri major.

Viņš īsi atslāstija notikušo, juzdams, ka dārgā raksturu sacensība nav izturēta, ka lā iedragāta, ka šoreiz triumfējošā zēniskā pārgalvība neatsvaidzinās oficiālo ziņojumu valodu, majoru nav ar ko izbrīnēt.

Taču majors pirmo reizi pa īstam brīnījās.

— Nogulēji nekustēdamies trīspadsmit stundas?… Tu? …

— Nebija citas izejas, biedri major, — atskanēja noteikta atbilde, un draiskas liesmiņas iezibējās jaunekļa acīs.

Majors atclpoja, it kā būtu pārgājusi zobu sāpe, nez kādēļ aizgriezās un, caur degunu šņākuļojot, norūca:

— Un tagad medicīnas ķetnās! Ātrāk nekā cilas reizēs!

1943. gada augustā

POSTA NAKTIS

Mihails Anatoljevičs negulēja. Sākumā viņu baidīja bezmiegs, tādēļ lietoja veronālu, taču veronāls izraisīja tikai īsu, smagu aizmiršanos, pēc kuras viņš drīz vien atmodās; klusums skanēja apkart, it ka ari tas bulu caurcaurēm izsālies, sirds satraukta skaļi dauzījās krūtīs. Pie la vajadzēja pierast tāpat kā pie bada, aukstas istabas un šāviņu smagās grandoņas, kas ielauzās šeit istabā! Nu Mihails Anatoljevičs jau bija pieradis iepriekš atlikt uz, nakts stundām visu, par ko vēlējas mierīgi, bez steigas padomāt.

Mihaila Anatoljeviča domas bija konkrētas. Kādreiz tuvas bija rebusiem līdzīgas abstraktas problēmas, tā viņš kavēja laiku no radoša darba brīvajās stundās. Un ari pats radošais darbs — Mihails Anatoljevičs bija arhitekts — viesa viņā abstraktas domas, kas sniedzās pari ikdienai. Mihails Anatoljevičs vairījās tad no visa ikdienišķa un personīga, bagātināja savu iztēli ar vispārap-kopotiem un pat svinīgiem priekšstatiem. Paša projektētās dzīvojamās mājas viņam bija ne tikai prozaiskās mītnes dzīvošanai, tās bija viņa dziesmas, viņa laikabiedra apliecinājums nākamajām paaudzēm. Un Mihails Anatoljevičs iztēlojās, ka pēc daudziem gadu desmitiem vai pat simtiem gudri viri lūkosies viņa rnaju lieliskajās līnijās, veselu kvartālu svinīgajā kompozīcija… Mihailu Anatol-jeviču vilināja arkas un kolonas, platas kāpnes. Ikviens ievērojams laika posms, sākot no sirmas senatnes, atstājis kā atmiņu arhitektūras celtnes — baznīcas, pilis, torņus.

Tā par savu nemirstību rūpējušies debess un zemes valdnieki. Vai gan mums nebutu vairāk pamata apdziedat tautu un tai radīt piemiņu! Tauta ir jaunās pasaules valdniece un celtniece. Ar šo domu viņš pirms gada iesāka liela dzīvojamu namu rajona — pilsētas pilsētā — projektu. «Himna laimei — tas mums jarada!» tā viņš teica saviem «zēniem», skolniekiem un līdzstrādniekiem.

Karš pārtrauca darbu. Ļeņingradas nomalē, kur bija projektēts jaunais rajons, radās barikādes, biezas prettanku tumbu rindas krustam šķērsām stiepās pār būvlaukumu. Mihails Anatoljevičs sarullēja skices un devās kopā ar skolniekiem rakt prettanku grāvjus. Viņš bija par vecu, lai strādātu smagos zemes darbus, rokam, kas pieradušas pie zīmuļa vai akvareļkrāsām, lāpsta negribēja klausīt. Mihails Anatoljevičs neizstrādāja dienas normu, bet jaunieši strādaja viņa vietā un pārpildīja plānu, un šajā nevienlīdzīgajā darbā brigādē valdīja taisnīgums, visiem kopa bija labi, viņi jutās kā agrāka «trešā darbnīca». Bez Mihaila Anatoljeviča tā nebūtu.

«Tūkstošu dzīve ierakumos», tā to sauca, atgādināja vai nu celtniecības sākuma gadus, vai čigānu nometni (taču šo nometni reizēm bombardēja). Neparastajās, briesmīgajās dienās Mihaila Anatoljeviča modās arī neparasts prieks: viņš iepazina daudzus cilvēkus, ar kuriem agrak iikas varbūt vienīgi autobusā. Tas bija interesanti un reizēm ari apbrīnojami. Berzējot sāpošo jostas vietu, viņš varēja stundām runāties ar kādu audēju vai vagona vadītāju. Sprieda arī par karu, kā tas gadījies, ka vācietis «atkatojis» jau līdz Ļeņingradai, bet bieži ruriaja par pirmskara dzīvi, katrs par savu un savējiem, it kā nebutu bijis ne bombardēšanas, ne ierakumu. No svešu ļaužu dzīves fragmentiem Mihails Anatoljevičs guva citu pieredzi: nedrīkst aizmirst ikdienas dzīvi un psiholoģiskas īpatnības, to cilvēku vajadzības un cerības, kuriem viņu māksla ir tikai līdzeklis samazināt dzīvok|u krīzi un dot mājvietu. Reiz kada vakara pārrunu laika Mihails Anatol-jevičs klusībā nosmejas, nodomādams: «Sie taču manā uztverē ir ne tikai jauni cilvēki, bet ta ir tauta, tā pati tauta, kuras vārds rakstāms ar lielo burtu un par kuru aizvien esmu runājis augstā stilā.»

Vācieši nāca arvien tuvāk, Mihaila Anatoljeviča skolnieki, pat baltbiļetnieki, aizgāja zemessargos un iznīcinātāju bataljonos. Mihails Anatoljevičs atgriezās pilsēta. Viņa dēls bija fronlē jau no pirmajam kara dienam, sieva ar vedeklu un mazdēliem evakuācijā. Viņš aiz stūrgalvības palika pilsēta un visiem centās iestāstīt, ka to dara dēla dēļ, jo ta artilērijas pulks atradas netālu no Ļeņin-gradas. Taču par dēlu trūka jebkādu ziņu jau kopš jūlija, drausmīgi bija par to domāt; mokošas bailes viņš slēpa un nevienam neizrādija. Par citu iemeslu, kas neļava braukt prom kopa ar ģimeni, viņš neminēja ne vārda, tomēr tas arī bija galvenais: kauns aizbēgt no dzimtās pilsētas, ko visu mūžu cēlis, aizbēgt tādās dienās, kad tai draud nāves briesmas.

Mihails Anatoljevičs pavadīja savu vienkāršo ikdienu tukšā dzīvokļa darba kabinetā. Līdz kara sākumam viņam patika savrup no projektēšanas darbnīcas jaunatnes šeit «perināt» savu ieceri. Divi zīmēšanas dēļi ar divām dīkām piespraudēm sanmalās vēl joprojām vilināt vilināja. Skapi stāvēja baltu skiču ruļļi, ta pati pusvārdā aprauta «himna laimei».. . Viņš neatļāvās tiem dot atrisinājumu — kālab tas vajadzīgs? Laime jāatkaro.

Tumsā, guļot uz pacietās tahtas, viņš tomēr domās atritināja skices un sapņoja par to, kāda iecere radīsies, kad pienāks laiks. Pirmskara dzīve atainojās atmiņā kā tāla un bezgala jauka, viss pārējais, kas toreiz uztrauca un radīja bažas, jau aizmirsies. Miers — šajā vārda bija viss. Tomēr divaini — tieši tagad viņu vairs nesaistīja abstraktie tēli — grandiozie lēmumi. Domas saistījas ar pašreizējo dzīvi un, ka pašam šķita, bija pārāk izkliedētas. Aizvien jādomā par jaunajiem puišiem, ar kuriem sadraudzējas ierakumos, un citiem cilvēkiem, ko bija tur iepazinis, — tieši visi tie iebrauca nākošajā jaunajā dzīvojamo namu rajonā; viņš nometināja tos majas un centās iedomāties, ka tie dzīvos, ar ko btīs apmierināti, ar ko neapmierināti, un, lai tiem būtu labāk, no jauna pārplānoja dzīvokļus. Tas bija ļoti aizraujoši — radīt tikai domas, bet radīt redzamiem, saprotošiem, mīļiem cilvēkiem.

Bezmiega naktis kļuva vieglākas.

Vācieši pienāca pie pašas Ļeņingradas, kaujas norisa jau priekšpilsētās. Reiz naktī, septembra sākumā, Mihails Anatoljevičs pamodas. Sākumā nespēja izprast, kas viņu pamodinajis. Pec tam sadzirdēja tālu, bet skaidru šāviena troksni un pēc mirkļa ari tālu, bet vel skaidrāku sprādzienā dārdoņu. Un tad atkal šāvienus un atkal sprādzienus. Šīs divas skaņas mijās vienmērīgi un precīzi: bum-trah! bum-trah! bum-trah!… Mihails Anatoljevičs saprata, ka pilsētu apšauda ar artilērijas šāviņiem. Viņš gulēja vaļējām acīm, mierīgs un saspringts. Apšaude bija vērsta pret piepilsētas tālajiem rajoniem. Droši vien pret to rajonu, kur tika projektēta jaunā Ļeņingrada, kur vajadzēja pacelties viņa laimes kvartāliem. Viņš ļoti reāli iedomājas biivlaukumu, melnos zemes stabus, lēnām lejā krītošus putekļus un skaidas.

No rīta pie viņa ienāca namu pārvaldniece — dūšīga sieva ar skaļu balsi. Parasti ši sieva pagalmā komandēja nepieredzējušos kara laika sētniekus — pavecas sieviņas un nevarīgus sirmgalvjus, kurus bija iekārdinājusi strādnieku maizes kartīte, taču šorīt namu pārvaldniece runāja klusu, nopūzdamās.

— Vajadzēs jus traucēt, Mihail Anatoljevič… Tāda ir pavēle, neņemiet nu ļaunā … Pārceļ pie mums.

— Ko tad?

— No rajoniem, kas tuvāk vāciešiem.

— Neko darīt . ..

Doma uz mirkli it ka paklupa pret agrākajiem pirmskara jēdzieniem, taču kāda nozīme pirmskara jēdzieniem šaja briesmīgajā laikā? Klusums, radoša koncentrēšanās, ierastais dzīves veids, apstākļi… Visi vērtības jēdzieni sajukuši. Cilvēkus pie cilvēkiem — tas galvenais, No apšaudītiem rajoniem uz mazliet drošākiem — tomēr iespēja palikt dzīvam. Ģimene ar bērniem? Tieši ar bērniem? Nu, protams, pirmām kārtām jārupējas par bērniem. Labi, lūdzu, lai nāk vien šurp. .

Viņš pārnesa uz kabinetu nedaudzas mantas, kas nepieciešamas šalaika vienkāršajā dzīvē. Aplūkoja sirdij tuvās statujas un gleznas, izrotātus galdiņus un ekrānus, ko sieva bija sargājusi no mazdēliem, — kur tos nest? Kauns taču …

Jaunie iemītnieki bija noguruši, noputējuši, sieviete un trīs zēni — vecumā no pieciem līdz divpadsmit gadiem. Viņi aizelsušies stiepa steigā sasietus saiņus uz piekto stāvu. Par noputējušajām sejām ritēja sviedru lāses. Mihails Anatoljevičs nokāpa leja palīdzēt. Atvilkuši mantas rokas ratiņos! Cauri visai pilsētai! . . .

— Saprotiet, lifts nestrādā, — Mihails Anatoljevičs, it kā juzdamies vainīgs, skaidroja un ķērās pie prāva saiņa.

— Ko nu jūs! Gan mēs paši! — sieviete atrunājās.

— Vispirms iepazīsimies.

Sieviete noslaucīja rokas un ceremoniāli paklanījās, bet tad pavisam vienkārši un sirsnīgi sacīja:

— Klaša. Tā ari sauciet — Klaša. Vīrs — Pjotrs Jefi-movičs strādā rūpnīcā, vēlu vakarā atnaks. Puikas — Koļa, Petja un Volodja. Esiet prt't viņiem stingrs.

Mihails Anatoljevičs (il&lt; tikko uzstiepa smago nesamo, katla osa cauri maisam spieda muguru. Bet viņš priecājās, ka vientulība beigusies. Atdeva Klašai divas istabas, lai iekārtojoties ka mājās. Klaša tūlīt saritināja un iznesa no istabas paklājus, novāca no kamīna statujas un vāzes.

— Tos puikas jau nevar valdīt!

Pievakarē Volodja bija uzrāpies uz kamīna un sasitis senlaicīgu vāzi no smalkākā porcelāna. Sī vāze Mihailam Anatoljevičam kādreiz bija ļoti dārga, tomēr šobrīd viņš neko nebēdāju.

— Kas gan ir porcelāns, salīdzinot ar cilvēka dzīvi! — viņš mierinaja nomākto Klašu.

Ģimene atri iejutās jaunajā mājvietā.

Zēni centās iekļūt kabineta, aptaustīt zīmējumu dēļus un maju maketus, pagrozīt saliecamas lampas. Mihails Anatoljevičs stāstīja viņiem, ka rodas maju projekti.

— Kad beigsies karš, es uzbūvēšu jūsu rajona lielu māju, un jūs tur dzīvosiet.

Taču zēnus neinteresēja nākotne, viņu uzmanību saistīja krāsaini zīmuļi. Viņi zīmēja lidmašīnas ar krītošām bumbām un veselas gaisa kaujas, kuģus un tankus ar lielgabaliem. Uz ielas viņi vāca lādiņu šķembas, sapņoja, ka varēs noķert signālistu vai spiegu. Jaunākais, šķiet, pat neatcerejas, ka ir bijušas dienas bez kara.

Vēla vakarā dažkārt atnāca Pjotrs Jefimovičs — kluss, pārguris vīrs. Ja Mihails Anatoljevičs bija mājās, kaimiņš labprat viņu uzklausīja, bet pats maz runāja, sprieda īsi un atri un vadījās tikai no viena — tā vajag. Vajag paveikt. Vajag izturēt . . . Smagi atspiedies uz virtuves galda, viņš dzēra tēju glāzi pēc glāzes, pēc tam gāja gulēt un arī sprieda lietišķi: vajag izgulēties.

Pilsēta dzīvoja vienā trauksmē. Sirēnas kauca pār namiem, vēstīdamas uzlidojumu. Bumbas ardīja majas. Metāliskā svilpoņa spiedās cauri biezajām patvertņu sienām. Sprādzienos šūpojās zeme, kājas juta triecienus. Mihails Anatoljevičs nekad neapsēdās, lai cik ilgi turpinājās trauksme. Viņš bija garš, kalsnējs, sakumpis no nepārtrauktas hkņāšanas par papīriem, un ta viņš stāvēja un klausījās. Pamazām iemanījās izšķirt, cik apmēram talu un kura vietā nokritusi bumba. Viņš skaidri iztēlojas, kā grūst namu stāvi, ka dārdot sabrūk sienas. īpaši spilgti viņa acu priekšā stāvēja māja ar kolonām: kolonām rodas līkloču plaisas, tad kolonas lēnām sagāžas, it ka tām butu saļimušas kājas, un apaļi, roboti gabali krīt lejup ka šķembu lietus. Viņš vēl redzēja piii ar statujām uz jumta, pils šūpojas kā zemestrīces laikā, statujas kā ložu pļauti karavīri nokrita uz bruģa, vēl palēcās uz augšu un tad lidoja bezdibenī, kā peldetaji, no lecamtiltiņa uz augšu palēkdamies, nirst ūdeni . . . Vēl skanot atpestošajai trauksmes atsaukuma meldijai, Mihails Anatoljevičs izgaja uz ielas, lai apskatītu postījumus. Zem kajam čirkstēja stikli. Ugunsdzēsēji un speciālās komandas ložņāja pa dūmu apņemtām drupām. Sanitāro komandu meitenes nesa ievainotos. Reiz Mihails Anatoljevičs palīdzēja atrakt nogruvumu, bet ātri palika bez elpas. Redzot sagrautas mājās, viņu kratīja drebuļi. Drebuļi pārvērtās smaga sāpē, it ka smelgtu brūce, taču nesmeldza brūce, smeldza sirds. Sāpes neparstāja visu nakti. Katra vāciešu sagrauta ēka cirta Mihaila Anatoljevičā jaunu brūci. Mihails Anatoljevičs raudāja, kad bumba izrāva vidu mājai, kas tika saukta par Puškina «Piķa damas namiņu», un starp vēl nesagruvušajam kolonam kļuva redzamas istabu sienas ar gleznam, kuras nez kā vēl bija noturējušās rāmjos. Viņš nekaunējās savu asaru, stāvēja un raudāja — šis vecais, staltais vīrs ar lepnu platmali galva un dārgu mēteli mugura, ko bija gluži baltu apputinājuši kaļķu putekļi.

— Ko var darīt, — sacīja kāda sieviete, ar dusmām un

līdzjūtību raugoties gan uz izrauto mājas sirdi, gan uz veco viru, kas raudāja pie drupām. — Vai šila jūsu māja?

— Visas mājas ir mūsu, — neparasti skarbi atbildēja raudošais. — Bet ko var darīt? Cīnīties. Citu neko.

— Nu ja, — sieviete piekrita. — Bet kā tad?

— Ta, — viņš atkal skarbi sacīja, bet, ieskatījies nogurušajā sejā ar tumšajam rieviņām, spītīgajās un dro-šajās acīs, vecais virs vēlējas uzzināt, ko doma ši sieviete, kas drusku bija līdzīga Klašai; un viņš sirsnīgi sacīja:

— Kad es raugos uz šadam mājām, pārņem sajuta, it ka man roka būtu norauta. Cilvēki projektēja, domāja, būvēja… jus saprotat? Un viena mirklī — buli! — viss čupa.

— Lai viņi nolādēti! — teica sieviete. — Kāde| mājas grauj kopā? Ne sev, ne citiem.

— Gan uzvarēsim, — Mihails Anatoljevičs svinīgi nobeidza. Un uzvaru viņš iztēlojās ka svētdienīgu ielu, jaunceltņu ielu, ar vēl lieliskākām mājām nekā viņa projektētas. — Vai ticat, ka bus ta?

— Visas majas tak nesagraus, — sieviete atbildēja.

— Un ka lai neuzvaram? Tauta ir naida pārņemta.

Nākamajā dienā Mihails Anatoljevičs gāja uz pārvaldi, pēc tam kopā ar pilsētā palikušiem arhitektiem noorganizēja darbnīcu, kur izstrādaja sagrauto ēku atjaunošanas projektus. Turpmāk Mihails Anatoljevičs vienmēr apskatīja katru cietušo māju, taču agrakas smeldzošās sāpes vairs nejuta, viņš raudzījās ar profesionāla acīm, dzīvi apspriedās ar inženieriem, aizrautīgi aprēķināja ikvienu uzdevumu, lai tas bija cik vienkāršs būdams.

Viņi strādāja atrak nekā jebkad. It ka jau būtu pienācis atjaunošanas laiks: vispirms jārada projekts, pēc tam cels stalažas un saks strādāt. Un tomēr Mihailam Anatolje-vičam šķita, ka viņš dara daudz mazāk, nekā varētu.

Nemanot pilsētai piezagās bads. Domās iegrimušais Mihails Anatoljevičs izklaidīgi strēba šķidro zupu, aizrijas ar lēcām un devās projām no ēdnīcas, neieklausīdamies sarunās par pārtikās devām un normām.

Reiz, gribēdams braukt mājās, viņš veltīgi nostāvēja tramvaja pietura, kamēr kāds garāmgājējs pateica: tramvajs vairs neiešot. Viņš saka iet kājām, pastaiga iepatikās. «Tramvajs nav ari vajadzīgs, iztiksim bez la,» Mihails Anatoljevičs secināja. Taču mājās pārņēma tads vārgums, ka nācās likties gulta. Viņvakar iesaktais Dima romāns stāvēja uz palodzes. Nebija spēka piecelties un paņemt. Mihails Anatoljevičs pastiepās līdz galda atvilktnei, kur glabājās sievas atstātā šokolāde, taču pirksti sataustīja tukšu atvilktni. Viņš piecēlās, lai vēl paskatītos, pašā atvilktnes galā atradās viena plāksnīte, tā arī bija pēdēja.

— Klaša,. jūs nezināt, vai nevar kaut kur nopirkt šokolādi? — viņš vēlāk vaicāja īrniecei.

Klaša pacēla skumji smaidošās acis.

— .Jūs, Mihail Anatoljevič, esat ka no citas pasaules! Lai nu būtu maize.

— Saprotiet, šokolāde ļoti noder garīga darba strādniekam, — viņš pats sevi pārtrauca. — Kādas blēņas! Patiesi, ka no cilas pasaules! Ņemiet, Klaša, šo lafeliti, pacienājiet bērnus, jums grūti viņiem sagādāt ēdamo.

Klaša atri paņēma šokolādi, bet pec brītiņa attapusies jautāja:

— Un kā tad jūs?

Un viņa palika tā stāvam ar plāksnīti rokā, atdot nespēja, ņemt kautrējās.

— Iedošu gabaliņu savam vīram, — Klaša sacīja.

— Viņš tik daudz strada un vēl jaiet kājām cauri visai pilsētai! Pagalam novājējis.

Mihails Anatoljevičs nosarka.

— Jā, jā, patiesi, — viņš murmināja. — Tramvajs… Klaša, tas taču būs kadi septiņi kilometri. Turp un atpakaļ četrpadsmit … Ka tad viņš?

— Laikam vel daudz kas būs jāpieredz, — Klaša vienmuļā balsī atbildēja. — Paldies jums.

Un viņa iegāja savā istabā.

Naktī Mihails Anatoljevičs pamodās no tukšuma sajūtas kuņģī. Viņš gulēja un domāja, ka pilsētai uzgruvis vēl viens pārbaudījums. Ka tas vēl ļaunāks par bumbām un šāviņiem. Ka Pjolram Jefimovičam grūti neēdušam iet uz rūpnīcu kājām, taču nepieciešams iet, jo rūpnīca ražo mīnas un mīnu vajag daudz . . . Labi būtu apēst kaut mazu gabaliņu šokolādes… tagad varbūt viņš vairs nebūtu pēdējo tafelīti atdevis kaimiņienei. Nē, būtu gan atdevis. Un atdos jebkurā laikā! Galvenais — lai turētos možs gars. Iet boja tie, kam gara stiprums vājinās… bet badu var uzveikt ar lielu gribu. Tikai nedomāt par ēšanu un koncentrēties kaut kam lielākam, nozīmīgākam. Mu|ķigi, ka viņš ta ieradis, strādājot est šokolādi. Muļķīgi bērnišķīgs paradums. Varbūt pamēģinat smēķēt? Bet, šķiet, ari papirosu nav . . . Pjotram Jefimovičam vēl daudz grūtāk, četrpadsmit kilometri kajam, un visa viņa diena — kara laika gara darba diena aizrit, taisot mīnas .. . Varbūt iet uz rūpnīcu? Interesanti zināt, vai ātri izdotos iemācīties vai, kā mēdz sacīt, «apgūt» jaunu profesiju. «Es neizmantoju visus spēkus. Pusi no darba laika aizlaižu vējā. Vardu ķerties , pie apdzīvojamā rajona projektēšanas, bet kam gan pašlaik vajadzīgs šis projekts?»

Pēc pāris dienām Mihailu Anatoljeviču dzīvoklī sagaidīja tumsa.

— Vai sabojajies? — viņš mundri noprasīja. — Laikam drošinātāji pārdeguši. Es salabošu.

— Gaismas vairs nebūs, — no tumsas atskanēja Klašas mierīgā balss. — Nav strāvas. Un strāvas nav tāpēc, ka nav kurināmā. Labot pagaidām nevajag.

Klašas balss izklausijas gandrīz vai jautra, bet nez kādēļ šķita, ka viņa raud. Zēni sačukstējās tumsā, bija sadomājuši kādu rotaļu.

Mihails Anatoljevičs sameklēja skapī eglītes sveces un pusi atdeva Klašai. Logi kabinetā nebija aizklāti, negribējās noņemties ar aizsegšanu, viņš apsēdās pie loga un piespieda ceļgalus pie centrālapkures siltajām baterijam. Aiz loga gulēja pilsēta, nosarmojusi, klusa, paslēpusies. Iepretim skvērā koki pacēlās kā balti sniega blāķi, un majas aiz tiem, šķiet, karajās gaisā, tik spocīgas tās likās biezās sarmas ietvaros. Baltais sarmas pārklājs brīnumaini izcēla priekšmetu formu, paradīdams to skaistumu vai pliekanību. Mihails Anatoljevičs jutās viegls un spēcīgs. Nekur nebija jāiet, bet viņš zinaja, ka varētu patlaban gan daudz iet, gan strādāt un, galvenais, — strādāt ražīgi. Hk, atgriezties pie pamestā projekta! . . .

«Himna laimei»… Vai tā bija šī himna iecerēta? Mēs dzīvojām iluzorisku dzīvi, bet tikai tagad zinu dzīves vērtību. Es mek/ēju lieliskas, iespaidīgas formas, laika biedru liecību nākamajam paaudzēm. Triumfa ideja, lieliskuma ideja. Taču ir vēl vienkāršā šīsdienas laime, kas nepieciešama šīsdienas ļaudīm. Sava laime, silta un mierīga. Un tā ir nozīmīgāka par laikmeta pieminekļiem. Kādēļ gan Klašai un Pjotram Jefimovičam vajadzīga pils ar plašām kāpnēm uz parteriem? Tikai kāju piepūlēšanai un laika nosišanai. Uz pieminekli var vadāt ekskursijas, bet pieminekli dzīvot nav mājīgi. Manas mājas, mans arhitektūras ansamblis. «Paskaties, būvējis tads un tāds arhitekts!» Taču tas viss ir nenozīmīgi, nevajadzīgi, reala vērtība pavisam cita?…

Nakamajā dienā, soļodams pa sala stindzinātām ielām, Mihails Anatoljevičs ievēroja, ka visur dzirdama čirkste-

šana, paklusa, naiva čirkstēšana. Visos virzienos slīdēja beruu ragaviņas. Rau, tur aizved slimnieku, ietītu lakatos un segās. Pretim nak kāds ar diviem ūdens spaiņiem, spaiņi piesieti pie ragaviņam. (Kādēļ ved ūdeni?) Sieviete ragaviņās velk ietītu līķi. Un tur uz ragaviņām baļķis, kas aizmugurē šļūc pa zemi un atstāj sniega līkumotu vagu .. . Nedarbojas satiksme. Cik ātri cilvēki piemērojas!

Mihails Anatoljevičs iegāja dzīvoklī, pat priecādamies par to, ka jutās spējīgs visu pārciest, kopā ar pārējiem I iemēroties jebkādiem apstākļiem, kaut gan jo dienas jo grūtāka kļuva dzīve.

— Nu kā iet, asarēni? — no sliekšņa viņš uzsauca puikām.

— Tā nekas, mersī, — no tumsas atsaucās vārgas bal-stiņas.

Viņš pats kādreiz bija tiem iemācījis šo atbildi, un kopš tā laika zēni allaž to atkārtoja.

— Brīnišķīgi dzīvojam, — piebilda Klaša, iznākdama no virtuves ar kvēpekliti, kas tik tikko apgaismoja viņas soju. — Šodien parspraga centrālapkures caurule. Nav ar ko kurināt un nav arī kas izlabo. Ja ne šodien, tad rit aizsals ūdensvads.

Viņa atkal, šķiet, bija mierīga.

Mihails Anatoljevičs iegaja pasēdēt pie Klašas — sveču vairs nebija. Viņi dzēra «tēju» — karstu ūdeni ar maizes garoziņām. Maize katram sava — cik pienācās. Mihails Anatoljevičs pamanīja, ka Klašas gabaliņš pavisam niecīgs … atdevusi bērniem vai ari glaba vīram.

— Pjotra Jefimoviča vēl nav mājās?

— Viņš tagad guļ rūpnīcā, — Klaša atbildēja. — Vai tad katru dienu jauda izstaigāt?

Ūdensvads darbojās vēl veselu nedēļu, un visi priecājās. Tad ari tas sastinga. Slēdza kanalizāciju.

Tumsā, aukstumā, bez ūdens… Ko tad vēl? Kultūras attīstības gadsimti radījuši šodienas pilsētu, šodienas maju ar visām iespējamām labierīcībām, kas atvieglo dzīvi. Un pēkšņi ielaužas ārprātīgie, apbruņoti ar modernāko iznicināšanas tehniku, un cenšas dzīvi padarīt tikpat grūtu ka sensenos laikos. Ne, daudz grūtāku, vai tad mežoņi nesa ūdeni piektajā stāvā?…

Pēc ūdens ļaudis gāja uz N°vu. Mihails Anatoljevičs uzreiz pat nevarēja noticēt, — kā, uz Ņevu? Tas taču tālu. Tad paņēma Volodjas ragaviņas un gaja, uzsējis uz tam lielu kastroli un piena kannu.

Nāca līdzi arī abi lielākie zēni. Uz ielas viņš pirmoreiz pamanīja, cik mazie bali, ara saltumā iekritušie vaidziņi kļuva dzelteni. Viņi soļoja uz Nevil klusēdami, nopietni, raugoties zemē.

Pie āliņģa stāvēja rinda. Gara rinda ar kastroļiem, spaiņiem, tējkannām, piena kanniņām… Mihails Anatoljevičs ieņēma rindu aiz kādas sievietes, kas bija tā apsējusies lakatiņu, ka redzamas tikai acis.

— Kaut viņš nesprāgtu! — sieviete sacīja.

Bija noprotams, ka «viņš» — tas ir Hitlers.

Skaistās granīta kāpnes ieputinātas sniegā un apledojušas, kads ledū iecirtis šaurus kāpienus, it ka alpīnists butu gājis ar cirtni. Pie aliņģa katrs piekļuva kā nu mācēdams, pa iecirstajiem pakapieniem gāja tikai augša, un retajam izdevās neizlaistīt ūdeni. Kad beidzot pienāca viņu karta, abi zēni iejūdzās ragaviņās, bet Mihails Anatoljevičs trausās no mugurpuses, turēdams ragaviņu bal-% stu. Pašā augša viņš paslīdēja, ragaviņas apgāzās. Ūdens izlija un acumirkli sasala. Tie, kas rapas aiz viņa, ņēmās lamaties un kliegt uz viņu kā uz noziedznieku. Mihails Anatoljevičs sāka raudat — aiz apvainojuma un vēl tādēļ, ka nejaudāja piecelties. Zeni apjukuši aizgriezās, bet

varbūt ari viņi bija noskaitušies… Mihails Anatoljevičs sēdēja sniegā, juzdamies nožēlojams, nevienam nevajadzīgs-vārgs vecis.

— Paklau, nevajag turēt no sāniem, bet tieši no mugurpuses, — pēkšņi ierunājās tā sieviete, kas bija vēlējusi Hitleram nosprāgt; viņa atgriežas un palīdzēja Mihailam Auatoljevičam piecelties. — Ievēro smaguma centru!

Tiklīdz viņš pieceļas, sieviete iejūdzās savas ragaviņās un gaja projām.

Otrreiz viņiem izdevās tikt augša ar ūdeni, neizlaistot ne pilīti, — visa gudrība slēpās šajā smaguma centra. Redz, ka «apgūta» ūdens vedēja profesija! Līdz mājai ce|š ilga apmēram stundu. Pa kāpnēm viņi stiepa savu nesamo bezgala gausi, bet galu galā ūdens bija tik maz. Vienam cilvēkam nepietiktu nomazgāties, tikai dzeršanai.

Klaša deva viņam kaltētu seleriju novārījumu, rudenī bija sažāvējusi, nu bieži vārīja: tas bija srņaržīgs, brūns šķidrums, pēc skata līdzīgs stipram buljonam. Apmānījis vēderu, Mihails Anatoljevičs ilgi gulēja zem segu un kažoku blāķa, ne īsti gulēja, ne bija nomodā. Kad satumsa, Klaša atnesa pašas taisītu kvēpeklīti. Vai kaut kur pasaulē vel bija elektrība? Krāšņās lustras, plafonu slēpta gaisma? Sinepju burciņa pārklātā ar dzelzs ripiņu, kam caurums vidū, caurumā iesprausta aukliņa, tās viens gals petrolejā, otrs deg ar vārgu liesmiņu. Tehnika — kaut kas starp skalu un petrolejas lampu. Un tomēr šaja šaudīgajā gaismiņā var palasīt Dima grāmatu, brīnišķīga nodarbība pašreizējos briesmīgajos apstakļos. Un, kad uznāk miegs, vajag tikai papūst, un liesmiņa paklausīgi noplok.

Pēc paris stundām viņš pamodās galīga tumsā. Bija auksti. Kaut kur tālu bukšķinaja artilērija, taču skaņa jau aprasta, nesaistīja uzmanību. Ta katru nakti: miegs ap-ravās ka no trieciena, un domas tūlīt saka savas funkcijas, asas, satrauktas domas, kādu diena nebija. Domas k|uva gandrīz taustāmas: viņš redzēja dēlu un savus «zēnus», no kuriem tik sen nav ziņu, runājās ar viņiem un s.teidzas izstāstīt visu, ko pats bija sapratis un kam vajadzētu dot jaunu pacēlumu viņu darba, kad tas atkal tiks atjaunots. «Zēni, japarluko visas vērtības, jiis to droši vien frontē paši esat sapratuši! īstas vērtības jaatbrīvo no čaulas!» Viņš turēja savās plaukstās sievas silto roku un skaidroja, ka nav svarīgs sapnis, tāpat arī izsalkums, galvenais — garīgais spēks, dvēseles spēku koncentrēšana. Ja tie ir, tad var ilgi izturēt, ļoti ilgi.

«Es biju rosīgs un daudz laika izšķiedu niekiem,» Mihails Anatoljevičs sprieda bez jebkādā izmisuma un izbrīna, it ka no malas aplūkodams savu neizdevušos dzivi. «Patiesība man vajag |oti maz. Visi šie dīvainie jautājumi nekad mani agrak nav interesējuši: udens, siltums, gaisma, maize, tēja — šie jautājumi arī tagad mani diez ko neinteresē. Visu mūžu esmu domājis, kā labāk iekārtot dzīvokļus ar visām šālaiku ērtībām. Patlaban dzīvoju bez tam, pilnīgi bez tām. Un beigās esmu jau piemērojies. Līdzīgi apšaudei — ir jau baismīgi, bet var paciest un aizmirst arī var, kamēr pašu nopļauj. Slikti vienīgi tas, ka mana profesija nav vajadzīga. Ko darīt arhitektam postīšanas, nevis radīšanas laika? Sagrautā atjaunošanas projekti? Otra dienā pec uzvaras var ķerties pie darba. Pēc uzvaras! Tad — ja! Bet ko darīt pašlaik?»

Mihails Anatoljevičs piecēlās, neskaidru atmiņu satraukts, kuras, ka jau radis, bija atlicis uz nakti, lai tad domātu. Kas gan tas bija? Kur? Pie āliņģa? Pa ceļam 11/. māju? Nē — mājās! Sajā izdomu pasaulē parādījās Klaša, viņas atturīgais smalds, sīka, tumša seja ar kvēpu zvaigznītēm uz vaigiem. Pārsteidza kaut kas saruna, ka aizvien vienkāršā un pastrupā, tomēr viņš neapzinājās, kas īsti pārsteidza, toreiz nebija laika. Viņi bāza papīrus skarda krāsniņa, lai liesma neapdzistu, dziras vārīt selerijas, vajadzēja airi airi saplēst nepaklausīgo, biezo grāmatu, saņurcīt stīvās lapas un sviest izplēnoša uguni, vienu, otru, trešu . ..

— Es nevaru iztikt ar ģimenes locekļa kartīti, — Klaša sacīja. — Iešu strādāt. Jau sarunāju — no pirmā.

— Arī pie mīnām?

— Nē, līdz rūpnīcai tālu. Tepat tuvumā artelis, nemaksā daudz, bet dod pirmo kategoriju. Tur ražo rotaļlietas.

— Rotaļlietas?

— Un kas par to? — Klaša atjautāja, ar kruķi urdīdama kartainās pelnu plēnes. — Arī šodien bērniem vajag rotaļlietu, pēcāk vēl vairāk vajadzēs. Ak varas gan! — vina nopriecājās un noņēma katla vāciņu. — Tomēr pieveicam!

Pēc tam viņa lūkoja, kāds vārījums izdevies, un saru-narn vairs nebija laika, lorriēr teiktais palika prātā. Rotaļlietas! … Aplenktā pilsēta, nāves apņemta pilsētā rotaļlietu artelis. No pārpalikumiem. No lupatām. Nav jau svarīgi, no ka! Galvenais, ka gatavo. Galvenais, ka ir mērķis. «Jau šodien vajag, pēcāk vel vairāk vajadzēs!» Tā Klaša bija pasacījusi pašu galveno: cilvēki doma ne tikai par gmto šodienu, bet ari par rītdienu pēc uzvaras.

Bet es?

Izvilcis roku no segas, Mihails Anatoljevičs sataustīja sērkociņus, saudzīgi izņēma vienu un vēl saudzīgāk uzrāva. Iededza kvēpekliti. Pec šis piepūles viņš brītiņu atpūtās, tad apņēmīgi pieceļas. Apģērbās ka iešanai āra: velteņi., šalle ap kaklu, zem zoda sasieta ādas cepure. No skapja izņēma skiču ruļļus, notrausa no tiem putekļus un kvēpus, atritināja. Ar stingiem pirkstiem atlocīja malas un piesprauda pie dēļiem. Bridi pamīņājās, palūkojās, vērtēja, cenzdamies justies ka tas cilvēks, kas visu šo uzzīmējis, un pikti krekšķinaja, jo la cilvēka vairs nebija.

Bildītes! Protams, skaisti. Laukums gandrīz kā Versaļa. Sī fasāde noteikti nav peļama. Bet… No betona un apmetuma domāts akmens atdarinājums. Lai gan arhitektūra ir radoša, bet mēs to esam pārvērtuši par krāšņu bildi, aiz prieka vai gaisa lecam, ieraugot neparastu fasādi. Gandrīz nedomājam par tiem, kas šeit apmetīsies. Ja bulu domājuši, tad galveno uzmanību nepievērstu fasādēm. Seit esmu plānojis priekšnamus ka pieckapeikas, ne kur pagriezties, ne kur velosipēdu nolikt, toties balkoni vērienīgi .. Kādēļ Klašai nepieciešami šadi balkoni? Viņas istabā vajag daudz gaismas un saules — pie tam visu dienu. Un kā sacīja urbšanas meistars ierakumos? Visu mūžu pa ekspedīcijām, jau nosirmojis, es viņam prasu: «Vai nebūtu laiks dzīvot pa majam?» Bet šis atbild: «Ģimenes dēļ jau butu laiks, bet esmu brīvību iemilejis, agri ritina pieceļos, kāpju pari slieksnim — plašums! Man dzīve akmens būri neder.» Bet es pie viņa mājas lepnas kolonas ieprojektējis, nav kur skatienu pavērst, ne pa labi, ne pa kreisi … Un tas konduktors jau divdesmit gadus vada tramvaju, ka viņš jūsmoja par lidmašīnām! «Neka lieka, mazākā svītriņa ar saprātu, ar apdomu, varen skaisti!»

Es tiecos radīt himnu… Nē, bušu godīgs, radīšu savu dziesmu, varbūt gulbja dziesmu. Labi butu . . . Tikai citādi, tikai citādi! Aizmirst savu slavas apvīto dziesmu, redzēt, lūk, šos parastos, mirstīgos ļaudis, kurus tikai tagad pa īstam iepazinu . .. Ņemt vērā visas viņu ikdienišķās dzīves rūpes un vajadzības, tam pakļaut ieceri un itin visu . . . Varbūt tad radīsies dziesma, nav nozīmīgi — kada, nozīmīgi, lai butu jaunā laika dziesma — veltīta •cilvēkam. Pirmo reizi vēsturē — cilvēkam. Nevis valdnieku slavināšanai, nevis lai apspiestu vienkāršas dvēseles, nesasniedzamo dievu vai viņa ekselences Kapitālā varenības labā.

Atmiņā viņš pārskatīja pašas skaistākās no redzētajām arhitektūras celtnēm — visu, kas tik ļoti bija paticis, kur viņš smēlās iedvesmu, kad iecerēja kādu jaunu projektu. Skaistais ari tagad nebija aptumsis, nē, tas mirdzēja vēl spožāk šīs nakts tumsa. Bet viss patiesais, ko radījis cilvēka talants un darbs, aizvien precīzi atbilda savam uzdevumam. Taču mums ir. cits uzdevums! Uzvarējušās tautas himnu nevar radīt uz baznīcas dziesmu kanonu pamata .. . Liekas, nav bijis lieliskākā un varonīgāka laika par mūsējo. Taču gan skaistums, gan lieliskums patlaban ir cits. Vienkāršāki. Saprotamāki. Bez liekas pozas, bez bazunēšanas. Mans dēls, mani «zēni», kuri ar saviem augumiem sarga Ļeņingradu, vai viņi uzskata sevi par varoņiem? Ja Klašai pateiktu, ka viņa ir viena no nepa-' rastākajam vēstures varonēm, Klaša nepatikā atgaiņātos: «Gana melst niekus, labak pameklējiet pabiezāku grāmatu, kuras nav gauži žēl, sasildīsim tēju .. .»

Nakts vidū, sajuzdama kvēpeklītes smaku, Klaša gausi piecēlās un pavēra kaimiņa durvis. Vecais vīrs sēdēja pie rasējamā dēļa un zīmēja, kaut ko klusi runādams un sevi mundrinadams ar nesaprotamiem čukstiem. Dziestošas kvēpeklītes krēslā viņa acis un vaigi izskatijas melni. Ka tādas miesās vēl dvēsele turas! Vai varbut jau pienākusi viņa stunda, gatavojas?.. . Bridi pastāvējusi pie durvīm, Klaša uz pirkstgaliem aizmanījās prom, jo nevar cilvēku traucēt tādā stundā, kad nav ne spēka, ne iespēju tam palīdzēt.

Mihails Anatoljevičs jutās spēcīgāks, gudrāks un taisnīgāks kā jebkad. Un šo savu taisnīgumu viņš steidzās materializēt, jo pati labaka doma nav neko vērta, kamēr tai nav dota īstā forma.

Kad gar loga aizsega spraudziņu ielauzās rīts, viņš uzpūta elpu dziestošajai daktij, pacēla aizsegu un, miegdams stipri sāpošas acis, ielūkojās saraustītajos, ar vārgu roku

veiktajos (uzmetumos. Nezinātājs neko nebūtu izpratis no šim šķībajam līnijām. Bet pašam arhitektam ikviena līnija atdzīvojās un alktajās. Dzīvoklis, inaja, kvartāls… Viss vēl negatavs, vel jāmeklē, japarbauda. Un kādē| ne? Tas ir nepieciešams, ta vajadzēs, ja ne tūlīt, tad vēlāk, .lādzīvo. Sim vārda slēpjas uzvara. Tātad jastrada. Katram sava darbā. Katru dienu — par spiti visam. II ka nebiitu ne kara, ne blokādes.

1942. gada jūnijā

PIE PĀRCELTUVES

N pārceltuvē ierados ar uzdevumu uzrakstīt īsus aprakstus par tas varoņiem. Redaktors lūdza, lai vienu aprakstu veltu sievietei, tēmas un varoņu izvēle bija manā ziņa. No armijas staba mani šurp pavadīja majors, kas atradās šeit jau i'o pirmās dienas, kopš saka darboties pārceltuve. Viņam bija tuva ši bīstama pārceltuve, viņš sīki jo sīki visu zinaja pastāstīt un divās dienas atklāja man tik daudz interesanta, iepazinos ar tik ievērojamiem cilvēkiem, un visi trīs bloknoti tika pierakstīti, ka nebija ko redzēt. Tikai sievieti, par ko būtu vērts rakstīt, vēl pagai-dām nebiju sastapusi. Jāteic, ka sieviešu te bija maz. Man gan stāstīja par artilērijas novērošanas punkta radisti, kas labi strādājot pat grūtākajos apstakļos, taču turp nokļūt bija iespējams tikai rāpus un uz turieni mani majors laist atteicās.

Vēlu vakarā piekusuši un izsalušies nok|uvām virsnieku ēdnīcā. Ta bija ierīkota plašā pagraba, te virsnieki paēda, apsildījās un atpūtās, lai pēc tam dotos uz «pleķīti». Un «pleķītis» mūsu fronte lika uzskatīts par smagāko vietu.

Ēdnīcā kurējās dzelzs krāsniņa. Apsēdāmies tās tuvumā un sākām vakariņot. Kaut gan jau bija vēls, ēdnīca bija pārpildītā. Citi dzēra tēju, citi ēda pusdienas, vēl citi sa-runajas, spēlēja šahu vai «uz cūkām». Smēķēja. Visi vai nu patiesi bija jautri, vai tikai izlikās tādi.

— Jā, — majors klusi sacīja, — sāpīgi domāt, ka pēc mēneša retais no viņiem vairs bus dzīvs.

— Vai viņi paši zina?

— Protams.

Es ielukojos šo jautro, lielāko tiesu jauno puišu sojas, bet ne skumju, ne nomaktības ēnu nemanīju. Gluži pretēji: šovakar te sanākušo sejas bija lasāms bezrupigs prieks, varbūt tādēļ, ka pec ilga un bīstama pārgājiena un pirms jaunam, bīstamam kaujām viņiem bija lemts paris stundu pilnīgas atpūtas. Labi atceros to vakaru un visu ēdnīcas iekārtojumu, un man grūti izskaidrot, kas šim parastajam pagrabam piešķīra tik gaišu mājīgumu. Ēdnīcas saimniece atnāca vēlāk, un tad man šķita, ka viņa tā īpaši prot sa-kartot galdiņus, pakārt petrolejas lampas vajadzīgā augstuma un sameistarot no papīra abažūrus, kas liegi aptumšo pagraba stūrus un melnos, neglītos griestus, ka viņas rāmās kustības un paklusā valoda izstaro mājīgu siltumu .. . Viņa gan atnāca vēlāk, taču mierīgais mājīgums mani apņēma jau no brīža, kad mēs iegājām pagrabā.

— Mūsējie tic dzīvei, — majors teica, atbildēdams uz manu iepriekšējo jautājumu. — Jūs taču arī Ļeņingrada dzīvojat vienās briesmas. Un vai tad jūs neesat pārliecinātā, ka dzīvosiet, ka visu pārdzīvosiet un vēl citiem stāstīsiet par to? Tā ir arī frontē. Bezcerību rada izmisums, tukšums, neticība nākotnei. Taču tā mēs nedomājām pat četrdesmit pirmajā gadā, kaut gan visi sapratām, ka stāvoklis nejēdzīgs.

— Droši vien katrs cilvēks baidās nāves, — es teicu.

— Bet karā bezcerība un nepieciešamība aizsargāties un bailes no briesmām… tas viss kļūst… gandrīz vai pierasts …

— Nepieciešamība plus nodarbinātība kaujas laikā vieglāk paciešama nekā dīkdienība, — majors izteica savas domas, — kaut gan pirmajā gadījumā briesmas lielākās. Kaujā cilvēkam nav citu domu — kā tikai labak veikt savu uzdevumu. Un, jo labak prot karot, jo lielāka garantija pašam palikt dzīvam.

— Bet nāves nicināšanu — vai to esat sastapis?

— Literatūra, — majors atbildēja, — atceraties Puš-kina «Šāvienu» un ķiršu kauliņus? Un atceraties, ko darīja Silvio? Atteicās šaut un nogaidīja dienu, kad viņa sāncensis, kurš nicinaja nāvi un par savu dzīvību ne nieka nedeva, iemīlēja burvīgu meiteni, apprecējās un kļuva laimīgs .. . Reizēm jau runā par nāves nicināšanu, tomēr tas ir pavisam cita garīga stavokļa ne visai precīzs apzīmējums — tā ir gatavība atdot dzīvību. Un to rada milestiba uz dzīvi, nevis nāves nicināšana.

Mūsu sarunas laika ienaca ēdnīcas saimniece. Ks nepamanīju viņu ienakam, taču vispārējais noskaņojums pagraba lika man pamest skatienu atpakaļ. Viņa stāvēja pie galda jauniešu vidū un ar smaidu klausījas, ko, cits citu pārtraukdami, stāstīja leitnanti. Mani pārņēma vēl neparasts miers un labpatika, jau paraugoties vien uz šo sievieti. Viņai varēja dot ta ap gadiem trīsdesmit vai mazliet vairak. Nebija nekāda skaista. No baltā, izgludinātā virsvalka spraucās ara karavīru blūzes apkakle. Neliela matu pīne cieši savīta pakausī. Pazema, gaiša piere, izteiksmīgas uzacis, kuram bija tik netverami dīvains veidojums, kāds bieži novērojams krievu sievietēm. Viņas seju varētu saukt par gluži parastu, ja nebūtu iekšējās gaismas, kas piešķīra apgarotību un neizsakāmu pievilcību. Līdzās tādai sievietei visiem ir labi un viegli, to es tūlīt sapratu. Un, acīm redzot, tā domāja arī citi, jo pie galdiņiem viņu gaidīja, no visām pusēm sauca:

— Anna Sergejevna, pienāciet pie mums!

Viņa gaja no galdiņa pie galdiņa, uzklausīja puišus, atturīgi atbildēja un sirsnīgi smaidīja. Pamanījusi kaut ko nevīžīgu, viņa sarauca uzacis un paklusa balsī valdonīgi uzsauca:

— Smirnova!

Oficiante tūlīt bija klāt, un es sapratu, ka pret padotajiem Anna Sergejevna ir prasīga un stingra. Saimniece kaut ko atri un steidzīgi pateica meitenei, pēc tam vēl sauca:

— Saki, es pavēlēju nekavējoties izdarīt!

Notikuma vaininieks mēģināja aizstāvēt meiteni, bet Anna Sergejevna ar rokas mājienu to pārtrauca:

— Ka viņas drīkst slinkot, kafija taču ir.

Pēc brītiņa apmulsusi un nosarkusi meitene atnesa kafiju.

Mūs ieraudzījusi, Anna Sergejevna no tālienes pamāja majoram. Majors paaicinaja viņu pie sevis un aprunājas, lai man dod naktsmājas.

— Laipni lūdzu, tikai jums nebiis sevišķi mierīgi. Mans būrītis tepat aiz sienas, visu dzird cauri.

— Kad jūs beidzat darbu? — majors vaicāja.

Viņa izbrīnījusies sarauca uzacis.

— Nekad. Ap pusnakti tie, kam jaiet uz turieni, sāk posties. Un citu jau te laikam arī nav.

— Vai ēdnīca atvērta visu nakti?

— Krāsns kuras, tēja karsta, ja kāds grib ēst, dežurante uzsilda.

Kāds pasauca Annu Sergejevnu, un viņa aizgāja.

— Pēdējais mājas siltums pirms ta krasta, — es teicu.

— Ja, — domīgi atbildēja majors. — To viņa apzinās …

Redzēju, cik neatlaidīgi majors vēro, kā starp galdiņiem

staiga ēdnīcas saimniece, atsaukdamās katram vārdam, katram smaidam. Sajā neatlaidigaja vērošana bija kaut kas nepatīkams, aizspriedumains.

— Kas ir šī sieviete? — es vaicāju, vēlēdamās saprast viņa skatienu.

— Ooo! — majors iesaucās, novērsdams acis no saimnieces. — Interesanta personība. Viņa pie mums jau no sakuma. Trīs mēnešus pabija laja krastā, īstākajā ellē. Tur krita viņas virs. Viņu pašu stipri ievainoja. Diezgan dramatiskos apstakļos. Saņēma medaļu par drošsirdību. Un varat iedomāties, pieprasīja, lai no kara slimnīcas suta atpakaļ. Uz to krastu. Tika kontuzēta. Atkal slimnīca, un atkal atgriezās šurp. Trešo reizi uz «pleķīti» vairs nelaida, norīkoja darba ēdnīcā. Jau šeit strādājot, apbalvota ar Sarkanas Zvaigznes ordeni.

— Par ko?

— Par silta ēdiena piegādašanu bīstamā vietā. Tā turpinājās tns dienas — lielo kauju laikā. Mūsu virsnieki par to viņu vai uz rokām nesa.

— Var manīt.

— Ja. Turklāt, līdzko pienāk jauni spēki, jau pēc desmit minūtēm visi zina par viņu un skrien uz ēdnīcu. Kā uz majam.

Stāstījums man palika, tomēr nespēju apjaust, kādēļ majora vārdos nomanāms neskaidrs, tomēr nepārprotams nosodījums. Acumirklī radās aizdomas, ka majors iemīļojies, tādēļ greizsirdīgs.

— Bet jums, kā noprotu, tas ne visai patīk.

Majors domīgi papurināja galvu, tūlīt nesteigdamies ar atbildi.

— Nē, tieši tas ir labi. Fronte tāda rīcība ir cieņā.

Tomēr palika kaut kas līdz galam neizteikts. U11 majors

vienmuļa, pavisam vienmuļa balsi turpināja: no ta krasta Annai Sergejevnai rakstot vēstules, sūtot sveicienus, reizēm dāvanai kādu trofeju: zīmuli ar uzgali, neplīstošu gla/.i, saliecamu nazi. Rakstot ari no slimnīcām. Un, lai cik dīvaini, aizmuguriski saucot par krustmāti Aiju, kaut gan patiesība viņa vēl jauna.

Anna Sergejevna mūs nevarēja sadzirdēt, bet droši vion no skatieniem un klusinātām balstīm nojauta, ka runājam par viņu. Atmetusi galvu, viņa pienāca klāt. Viņa raudzījās uz mums, taču tā, it ka raudzītos sienā.

— Vai jūs ko vēlaties?

Viņas izturēšanās bija cieņas pilna, taču salta.

— Apsēdieties, Anna Sergejevna! — es aicināju, ļauno-damās uz savu ceļabiedru.

Viņa ar galvas mājienu pateicās, tomēr palika stāvam.

— Kur jūs gulēsiet? — majors viņai jautāja. — Vai jums abām pietiks vietas?

Es steidzu pateikt, ka man pieliks ar kādu solu, bet Anna Sergejevna tikai pasmīnēja.

— Gan btis labi. Ja gribat iet gulēt, pasakiet man.

Un Anna Sergejevna aizgāja. Cēlā gaita ka karaliene.

— Rakstīšu par viņu, — es pateicu majoram. — Tieši viņa ir ta, ko meklēju. Jau sen ir te, daudz nopelnu, slavena …

— Nē, — majors strupi pārtrauca, — tā tomēr nav īstā.

— Kādēļ ne? — es vēl vairāk sapīku. — Jūs bijāt pirmais, kas stāstījāt par viņu daudz laba. Divreiz apbalvota. Kādēļ tad pēkšņi ne?

Majors saviebās un neatbildēja. Pēc brīža teica:

— Labi, ka esat sieviele. Svešam vīrietim es nesāktu klāstīt, jo… viņa tiešam ir viena no mūsu varonēm. Un mēs viņu ļoti cienām. Taču jums es pastāstīšu…

Tomēr majors joprojām klusēja un nīgri kodīja lūpas.

Uz leitnantu galdiņa ieraudzīju degvīnu. Leitnanti centās pierunāt Annu Sergejevnu sadzert ar viņiem. Viņa atmaja ar roku, bet vēlāk atļava sev ieliet «maķenīt, maķenīt» un, krūzīti pacēlusi, teica:

— Par to, lai jūs visi sveiki un veseli atgrieztos — un katram būtu ordenis!

Viens no leitnantiem, pats jaunākais, noskūpstīja saimnieces roku, visi saskandināja un izdzēra. Majors vēl vai-

rak saviebas:

— Nesaprotiet mani aplam. Es pats neesmu mūks un nevēlos, lai citi butu tādi, bet frontē viss ir sarežģitak un vienkāršāk nekā miera laikā. Taču viņa… kā to varētu teikt .. . šim ziņā ir vieglprātīga.

— Vieglprātīga?!

Biju gaidījusi visu ko, tikai ne to. Vai tā varētu vilties šaja jaukajā cilvēkā?

— Ko nu tur tik daudz, — majors novirzīja sarunu,

— bet reiz gadījās… Kāds kapteinis… nezinu, kas ar viņiem abiem bija, acīm redzot, nebija guvis panākumus, kapteinis saskaities, jo slepus uzzinājis, ka cits kļuvis laimīgāks, sacēlis traci, un tā līdz priekšniecībai…

— Nejēdzīgi, — es biju sašutusi, taču nobijos, ka majors mani var nepareizi saprast, tomēr majors saprata pareizi.

— Protams, cūcība. Ir taču uz pasaules tādi subjekti. Bet, ja reiz tracis iztaisīts, nevar noslēpt. Turklāt tas visiem ka uz delnas. Galvenais — būtu pati izturējusies pazemīgāk. Nekā, lepni pacēla galvu, kļuva vīzdegunīga un iecirtīga, it kā tīšām paradīdama savu raksturu… Jums vajadzētu ar viņu parunāt, — majors pēkšņi laipni teica.

— Jūs esat sieviete, jums ērtāk …

— Par ko lai runāju?

— Ka nav labi ta . . . Zināms, viņa ir jauna atraitne. Un puiši te visi tadi . . . garāmgājēji.

— Par to gan nerunāšu … Laiks doties gulēt.

Anna Sergejevna sava karalienes gaitā aizvadīja mani pagraba stūrī ierikotaja mazajā istabiņā. Petrolejas lampu viņa turēja sev priekšā kā lapu. Kad viņa nolika lampu uz sola, kurš aizstāja galdu, un paskatījās mariī, viņas acis šķila ugunis, bet lupas bija cieši sakniebtas.

— Man žēl laupīt jūsu jau tā īso rniegu, — es ieminējos, — ja atnestu no ēdnīcas solu?

Viņa klusēdama pagriezās, atnesa šauru solu, apsēdās uz ta un pašūpojās, likdama manīt, cik šī ierīce nestabila. Un pasmaidīja, tāpat kā pirmīt leitnantiem, vienkārši, sirsnīgi.

— Liecieties gulēt, es vēlāk apgulšos blakus. Uz mazu brītiņu. Šodien daudzi jāpavada .. .

Anna Sergejevna izgāja. Lielā labpatikā atlaidos guļus, taču miegs kavējās. Aiz plānās sienas paklusu čaloja, sarunas jautās naksnīgs atvadu tonis. Saku domāt: drīz šie cilvēki dosies pari ledus laukam, ko plosa šāviņi, metīsies guļus, bēgdami no apžilbinošiem prožektoru stariem, un daudzi vairs nesagaidīs rītu. Domāju par Annu Sergc-jevnu, par viņas uzsaukto tostu un mātes mīlestības apstaroto seju tobrīd, kad jaunais leitnants noskūpstīja viņas roku. Nespēju aizmirst arī majora apkaunojošo slās-tijumu. Varbūt ilgas pēc mirušā vīra viņai liek meklēt šo īso, reibīgo aizmiršanos? Varbūt bailes? Bet varbūt viss tikai nevalodas, skaudības un muļķības dēļ, un viņa ar nicināšanu noraida attaisnošanās iespējas.

Uz sola līdzas lampai gramatu kaudzīte. Puškina raksti, «Dziesma par Uaijavatu», Bagricka un Tihonova dzejoļi.

«Tas ir nevalodas,» es nodomāju un paņēmu Puškina rakstu sējumu. «Šāviens». . . Ķiršu kauliņi .. . Bezdarbības radīta nāves nicinašana .. . Patmīlība, auksta spēle, kurai trūkst lielu kaislību un cel 11 centienu . . . Majoram taisnība. Visi šie jaunie cilvēki, kas pašreiz sarunājas aiz sienas, tic dzīvei, viņi daudz ko vēlas, daudz ko mīl, šie pfhši cīnīsies ka īsti viri — cīnīsies par dzīvi vārda tiešajā un vispārējā nozīmē.

Aiz sienas saka trokšņot, kiaudzēja zābaki, kaut kur tālāk aizcirtās durvis, tad viss apklusa, un šovakar pirmo retzi kļuva dzirdami lielgabalu šāvieni — tur augša. Lid-nica kads lēni staigāja, tie bija viegli, sievišķīgi soļi. Un pēkšņi durvis atsprāga, klaudzēja citi, ātri soļi, un satraukta, aizlauzta balss sacīja:

— Redz, atgriezos … aizmirsu blašķi.

— Te ir, — Anna Sergejevna teica.

— Nu tad ardievu . . .

— Uz redzēšanos, labiņais. Esmu pārliecināta, mēs vēl redzēsimies. Iedzersim kopā uz tavu ordeni. Atļaujiet sevi noskūpstīt!

— Paldies! Jiis … Es jūs ļoti atcerēšos …

— Laimīgu ceļu. Un lielus panākumus!

— Visāda ziņa.

Puisis, zābakiem klaudzot, izskrēja ārā. Anna Sergejevna ienāca pie manis. Un man viņa šķita tik ļoti skaista, ka pati brīnījos par savu pirmo iespaidu. Nepievēršot man uzmanību, viņa novilka virsvalku, karavīra blūzi un palika stāvam vienkāršā kleitiņa. Izņēma matadatas un atviegloti pašūpoja galvu, ļaudama bizei noslīgt uz muguras un atraisīties. Atsēdusies uz sola, izvilka man no spilvena apakšas papīra ietītu gi amatu un pavaicāja:

— Vai esat lasījusi?

Stendals «Parrnas klosteris».

— Viena no manām mīļākajām grāmatām.

— Bet es tikai vakar pabeidzu. Un sāku atkal.

Viņas uzacis sakustējās un saraucās, acis raudzījās

manī prasīgi un ziņkāri.

— Vai nav taisnība? Ja salīdzina Senseverinu ar Klē-liju, tad Klēlija nav vis bikla aitiņa, — tieši viņa ir mīlas cienīga.

— Manuprāt, tā ir.

— Arī manuprāt, — Anna Sergejevna dedzīgi teica.

— Klēlija ir īsta sieviete, nekā nebaidās, ir patiess sirds-cilvēks… Kad Klelija satiekas ar šo cilvēku tumsā, jo apsolījusi viņu neredzēt, es viņu nicinu. Tiešam nicinu! Tas ir sīkumaini.

Vai majora stāstījums varētu attiekties uz šo sievieti? Protams, viņa nav tik mierīga un nosvērta, kā likās tur ēdnīca. Protams, ne. Viņa spej rīkoties pārsteidzīgi, tikai ne banāli. Es atcerējos nupat aiz sienas dzirdēto sarunu un atvadu skupstu.

Anna Sergejevna ātri nolika «Parmas klosteri» un pa-lukojās man pār plecu, ko lasu Puškina rakstos. Es atkārtoju mūsu sarunu ar majoru par nāves nicināšanu.

— Ja, viņi nnl dzīvi. Citādi grūti karot.

Dobjie dārdi kļuva stiprāki. Bija sadzirdami arī tali sprādzieni.

— Pārceļas …

Klusēdamas ilgi klausījāmies, un viņas jautājums man bija pēkšņs un negaidīts.

— Vai majors jums ko stastīja par mani?

Es varēju arī neatbildēt, viņa saprata no manas sejas.

— Esmu pārliecinātā, ka viņam nav taisnība…

— Ir taisnība, — Anna Sergejevna pateica un aizgriezās.

Šāviņu sprādzieni kļuva biežāki, tuvojās. Acīm redzot, vācieši atklāja uguni pret visu piekrasti, centās nomākt mūsu artilēriju.

Es dziros teikt, ka netaisos nosodīt viņu, bet viņa mani pārtrauca.

— Lūdzu, nedomājiet, ka taisnošos vai nožēlošu grēkus. Man pilnīgi vienalga, ko par mani domā. Nekādās sarunas neielaidīšos. Man ir vēl citas rūpes. — Viņa sasukāja matus, atkal sapina pīni un īpaši nevērīgi palūdza: — Pavirzieties maķenīt, laiks gulēt.

Un nopūta uguni.

Tumsa pastiprināja kara trokšņus, kas trakoja zemes virsū.

— Laužas cauri, — man līdzās atskanēja tikko sadzirdami čuksti, — daudzi aiziet uz turieni … Un maz atgriežas.

Es pavaicāju, cik reizes viņa devusies uz to krastu un cik ilgi tur bijusi. Viņa īsi, kodolīgi pastāstīja:

— iesniedzu lūgumu par atgriešanos tur. Nav labi, ka mani nelaiž. Tur ir briesmīgi; bet, ja jus zinātu, cik dārgs kļūst šis zemes stūrītis.

Vaicāju, ko viņa tur darīja.

— Tapat gādāju par ēdienu, — Anna Sergejevna pasmaidīja. — Tads mans amats. Agrāk biju sanatorija par saimniecības māsu. Pie plaušu slimniekiem. Arī savu viru kādreiz uzdabūju uz pekām. Viņš mani sākuma ne acu gala neieredzēja, uzplijos ar pienu un medu. Bet, ka izveseļojas, runāja citu valodu. Tas jau tik sen. Pirms piecpadsmit gadiem. Kopš ta laika vienmēr bijām kopā. Viņš apgalvoja, es šo mīlot ka māte, mīlot ka bērnu, kas izglābts no smagas slimības. Bet viņš nebija smagi slims, manam vīram bija apbrīnojams raksturs. Tas ir retums, vai ne, ka piecpadsmit gadu laika ne reizi nesastridas?

— Liels retums, — es piekritu, lai turpinātu aizsākto sarunu. Jutu, ka saruna tikko sākusies un ka viņa izstāstīs visu, kas uz sirds. Pirmītēja atteikumā un dusmas varēja nojaust aizvainojumu un nepacietīgu vēlēšanos atklāt patiesību. Vientulība un tumsa mūs tuvināja. Apslapētās artilērijas pērkona dārdos mēs gulējam šajā pazemes patvertnē — divas sievietes, divas masas.

— Vai jums arī kads tuvs cilvēks armijā? — viņa klusu jautāja.

— Jā.

— Es aizgaju armijā kopā ar vīru, negribēju šķirties. Bet vēlāk… Labāk nepazīt karu. Taču, ja tu, cilvēk, esi jau karā pabijis, tad turienes biedri kļūst tuvāki par visiem citiem. Un jāpaliek ar viņiem kopā lidz kara beigām. Kā dzīvot pēc kara — nezinu.

Pavaicāju, cik viņai gadu.

— Trīsdesmit sestais.

— Es dotu mazāk.

— Pa kara laiku esmu novecojusi, pirms tā jutos kā meitene. Jo man kopā ar viņu bija viegli un labi. Bet nu… Ne jau gadi ko nosaka. Ja palikšu dzīva, braukšu atjaunot savu sanatoriju, centīšos atkal glābt slimos… Ak, es runāju vēl par nezināmo. — Viņa apklusa. — Majors laikam jums stāstīja … Negribu taisnoties. Nezinu, vai man ir vai nav taisnība. Lk, vienalgal Citādi nespēju.

Atkal ilgi klusējām un klausījāmies tālo dārdoņu. Nevārējām sadzirdēt, kā šķeļas sašautais ledus, kā vīri asinīs nobrāztiem pirkstiem rāpjas apledojuša krastā, kā, rokas iepletuši, krīt ūdenī, bet mēs to redzējām, un viņa drošr vien redzēja daudz labak un spilgtāk.

— Peru kopā ar papildspēkiem te ieradās kāds leitnants. Piecas dienas gaidīja uz pārcelšanos. Viņš diez ka pēkšņi bija ieskatījies manī. Toreiz «pleķītī» gāja vēl grūtāk nekā šodien. Bezgala gruti. Leitnants bija drosmīgs, labs zēns, tāds, kas neko daudz nodoma, kaut arī jādodas nāvē. Taču apzinājās, ka dodas nāvē. Tādēļ laikam steidzās izdzīvot dzīvi. Brīvo laiku pavadīja te ēdnīcā, trieca jokus, spēlēja visādas spēles un acu nenolaida no manis, — varat saprast? Ka gribēdams ieslēgt atmiņā. Vai bija iemīlējies? Nē, to nevar saukt par iemīlešanos, tas bija kaut kas lielāks, spēcīgāks! Dzīve, kas jāatstāj, māte un vēl neesošā mīļotā… Un es jau iztēlē redzēju, ka pēc

pāris dienām arī viņš nokļūs tur. Es taču labi zināju, kas viņu sagaida. Pēdējo nakti viņš pavadīja pie manis. — Viņa nopūtās un rāmi turpināja: — Pēc trīs dienām atnāca kāds cilvēks no sanitārā bataljona: «Ievainotais no ta krasta taujā pēc jums.» Skrēju. Un pazinu tikai tādēļ, ka tas nevarēja būt neviens cits. Runāt nespēja, tikai glaudīja manu roku ar diviem pirkstiem, kuri nebija nosaitēti. Kad aizgāju otrreiz, jau bija miris.

Kara trokšņi kļuvi retāki, dobjāki. Aiz plānā finiera sienas apšuvuma bira sadrebinātā zeme.

— Tikuši pāri! — Anna Sergejevna sacīja. — Nezinu, ko manā vietā darītu cita sieviete, — viņa turpināja. — Nedomājiet, ka žēloju vājos. Esmu atradinājusies no tā. Galu gala, nokļūstot viņā krastā, visi rīkojas, kā jārīkojas. Pati redzēju. Mūsu cilvēki īstenībā ir labi. Zina, kādēļ cīnās, un cīnās ka varoņi. Taču daudziem tieši te, kauju priekšvakara, jāsniedz morāls atbalsts, jāliek sajust miera laika dzive. Bet reizēm jāļauj nolikt galvu uz sievietes pleca un ticēt, ka viņa atcerēsies un gaidīs, ka viņa tic karavīra drošsirdībai un veiksmei.

— Esmu dzirdējusi.

— Ja, viņam kļuva vieglāk doties tur, kur ir patlaban.

Telpa aiz plānās sienas ielauzās trokšņi. Noklaudzēja

durvis. Vairaki cilvēki pie sliekšņa dauzīja no zābakiem sniegu. Nočīkstēja sols, dežurante skaļi nožāvājās.

— Meitenīt, vai kaut kas karsts dabūjams? — vīrieša * balss prasīja.

— Tēja, kafija, ko gribat, — atbildēja sievietes balss.

— Nu ka tur iet?

— Kā parasti.

Anna Sergejevna sataustīja sērkociņus, aizdedza lampu un sāka ģērbties. Viņa varēja neiet ara, taču neatvairāmi vēlējās izvaicat no tā krasta atnakušos virsniekus par par-

celšanos. Sasprauzdama bizi pakausī, viņa vcrās manī nopietnu, pētošu skatienu. Un droši vien izlasīja manā soja to atbildi, kas viņai bija vajadzīga, jo pirms iešanas ara pieskārās ar plaukstu manai rokai un sacīja:

— To jau nevar katram izskaidrot. Man, zināms, smagi ap sirdi, ka apkārt klīst ļaunas valodas. Taču tie, kurus es pavadu, netic šim valodām. Un es jums zvēru… Mani mājās gaida meita. Un es jums zvēru, ka nedarīšu neko tādu, kas neļaus man skatīties viņai acīs, kad tiksimies.

Ļeņingrada 1945. gada martā

NASTJA

Viņš gāja tai dažus soļus aizmugurē. Labi, ka neviens no draugiem nenāca pretim. Pie caurlaides telpas apstājās un ievilka papirosa pēdējos dūmus, kaut nu sardze nepamanītu, cik nejēdzīgi, ka viņi nenāk abi reizē. Taču apsardzes dežurante uzmeta viņam vērīgu skatienu, droši vien no Nastjas sejas saprata notikušo.

Pašā dienas vidū galvenajam inženierim ievajadzējās jaunā darbagalda rasējumu, tādēļ Pāvels Viktorovičs uz-aicinaja pie sevis inženieri Simonovu un Nastju. Nastja secināja, ka tas droši vien tīšām izdomāts. Viņa iegāja kabinetā nolaistām acīm, nopietna, pazemīga.

Pāvels būtu laimīgs, ja viss izrādītos kārtībā. Taču vienā Nastjas rasējumā atrada kļūdas un nevarēja neaizrādīt.

Nastja piesarka un, uz vinu nepaskatījusies, pavaicāja:

— Vai tūlīt izlabot?

— Jā, lūdzu, — viņš atturīgi atbildēja, juzdamies apvainots par Nastjas rīcību: Simonovs zināja, kādas viņu attieksmes, un nevarēja nepamanīt Nastjas neparasto uzvedību.

Pēc stundas Nastja ienāca kabinetā tādā brīdī, kad tur bija citi apmeklētāji, uzlika rasējumu uz galda un sacīja:

— Jūsu norādījums izpildīts.

Vakarā Pāvels nedaudz aizkavējās birojā, nezinādams, kurp iet. Pec Nastjas šīsdienas izaicinošā vēSuma pie viņas nevar iet. Nelaidīs iekšā un atcirtis tapat ka vakar: «Kā tramvajā, iekāpj un izkāpj! Visi jūs vienādi, visi, visi, visi!»

Pēc pusnakts viņš lēni klīda pa ielām, vēl aizvien neiz-lemis, kur pārnakšņot. Viens bija skaidrs: pie Nastjas nedrīkst iet. Viņš piegāja pie viņas mājas tikai tādēļ, ka nespēja paiet garam. Un pēkšņi ieraudzīja aiz Nastjas loga aizsega pamirdzam zilganu gaismas strēlīti … Ta viņa kādreiz signalizēja, ka ir mājas. Vēlāk viņa pasūtīja otru atslēgu.

Kad viņš ātri uzskrēja ceturtaja stāvā un iesteidzās priekšnamā, Nastja aizvien kā no slēptuves metās pretim, itin kā jau iepriekš būtu tur nostājusies un gaidījusi. Un šņukstēdama apvija rokas viņam ap kaklu. Viņš tādos brīžos satraukumā bija ar mieru atzīt sevi par visa vaininieku, bet Nastja pārtrauca: «Nevajag, nevajag runāt par to, lai paliek .. .»

Tā viņi neizrunājās ne tajā vakarā, ne nākamajā, un viss ritēja kā senāk. Bet laiks nestavēja uz vietas. Izsaukums nosūtīts un droši vien tur — Jelabugā jau saņemts. Kuru katru dienu gaidāma telegramma. Remonts dzīvoklī jau iesākts, pirmaja datumā jabūt kartība.

Viņš pirmo reizi pec tas dienas alnaca uz savu bijušo mājvietu. Viss tur izjaukts, sienam apmetums nokritis, visur puteklī, putekļi. Gaisma nespīdēja cauri finieriem, elektrība sabojājusies. Žužinādams kabatas lukturīti, viņš izvadaja meistaru pa istabām. Atmiņu ēnas pletās visapkārt, tikai tas bija mierīgas atmiņas, it kā svešs cilvēks te būtu dzīvojis ar savu sievu, audzinajis bērnus un steidzama darba laikā no tiem iesledzies savā istabā… Tikai vienreiz atmiņas sadzēla tā, ka viņš uz brīdi palika bez valodas un nepabeidza norādījumus par ēdamistabas apdari. Viņš atcerējas pelēko rītausmu pēc tas nakts, kad mājai trāpīja bumba. Visi logi bija izbiruši, durvis izrautas no virām. Sajā postažā grūti bij-i sameklēt nepiecie-šaino, vajadzēja iet un gādāt mitekli, bet trūka spēka. Un tad pēkšņi agrāko durvju četrstūrī parādījās Nastja. Sīks augumiņš, berete galvā, garie zābaki, vatēts vamzis, jostai spoža sprādze.

— Paldies dievam, — viņa toreiz sacīja un uzlika rokas uz izrautajām durvīm, it kā citādi nespētu noturēties kājās, — paldies dievam!

Viņš priecājās par šo cilvēkbērnu kā par dzīvības sūtni.

— Sēdieties! — viņš aicināja un slaucīja no dīvāna apmetuma drazu.

Izskatījās diezgan muļķīgi te drupās tēlot laipnu namatēvu. Nastja apsēdās un smējās aizgūdamas. Stāstīja: nakti dežurējusi sanitārajā postenī un redzējusi, kā bumba trāpa viņa māju, bet Simonovs, kurš dežurējis turpat līdzās ugunsdzēsēju postenī, apgalvojis, ka bumba iekri-lusi otrā mājas galā. Nastjai tomēr bijusi nemierīga sirds, jo vairāk tādēļ, ka visu nakti vajadzējis palikt rūpnīcā.

— Te dzīvot nevar, — viņa palūkojās apkārt.

— Nekas, gan jau . ..

— Nē, — Nastja nepiekrita. — Tūlīt atnāks Simonovs, mēs jūs kaut kur nogādāsim. Pēc tam jāsavāc mantas. Jāaizsit logi. Jaieliek durvis.

Varēja nodomāt, ka viņa visu mūžu neko citu nav darījusi ka palīdzējusi iekārtoties šādiem cietejiem. Viņš jau jutās labak un jautrāk; Simonovu gaidīdami, abi sāka draudzīgi tērzēt. «Nē, neesmu gan bijusi bumbu saārdītā mājā, bet esmu daudz domājusi, kā būtu, ja pašai tas jāpārdzīvo,» Nastja sacīja. Taču, kad atnāca Simonovs ar diviem konstruktoriem, Nastjas liela uzņēmība saplaka; par visiem enerģiskāk rīkojās Simonovs, pārējie paklausīja ta pavēlēm un smējās reizē un nereizē. Taisni neticami, cik daudz tajās dienās smējās! Un tad Nastja piedāvāja istabu, viņai tukšs dzīvoklis. Pāvels apjuka un .steidzās atteikt piedāvājumu. Un arī viņa apmulsusi ne-uzslāja vairs. Nepieciešamo paveikuši, viņi devās pie Si-monova; visiem tolaik bija tukši dzīvok|i: ģimenes eva-kuētas. Tikai Nastjai neviens nebija evakuējies. Pāvels atcerējās dienu, liekas, piekto vai sesto kara sakuma dienu, kad no sava kabineta sadzirdēja izmisīgu sievietes kliedzienu. Viņš izskrēja rasēšanas biroja un ieraudzīja jaunu sievieti svaidamies draudzeņu 'rokās un kliedzam vienu vienīgu vārdu: «Kritis, kritis, kritis . . .» Pēc tam viņam stāstīja, ka Nasljas virs bijis bataljona komandieris un gājis bojā uz robežas pirmajā kara dienā. Toreiz vēl nevienam nebija karā kritušo, un Pāvels raudzījās uz mazo, bālo Nastju ar izbrīnu un žēlumu.

Reiz pilsētas bombardēšanas sakumā Nastja ienāca viņa kabinetā. Tas bija naktī, viņš dežurēja rūpnīcā, bez viņa vel bija tikai daži pašaizsardzības grupas puiši. Bumba nokrita netālu, no trokšņa māja salīgojās. Cenzdamies nomākt bailes, Pāvels neapzinoties vilka ar zīmuli svītras uz galda. Un tad kāds aši ienaca un skanīgā balsī jautāja:

— Vai jūs saucāt, Pāvel Viktorovič?

Tā bija Nastja, ģērbusies vatētā, ar siksnu apjozta vamzī. Meitenes lupas drebēja.

— Nē, nesaucu. Kade| jus te esat?

Nastja piespiedās pie sienas un sacīja:

— Man likās, ka saucāt. Es dežurēju. Man bail.

— Tad ir gan sargataja, ja nu atgadīsies kas, — viņš pasmaidīja. Nasljas klātbūtne izkliedēja bailes.

— Ak dieniņ, ja kas atgadīsies, es darīšu visu nepieciešamo. Pašlaik gan bail.

Viņi dežurēja abi, ieklausījās svešo motoru gaudošanā un runājās, lai nebutu jadoma. Kopš ta laika tiekoties viens otram uzsmaidīja. Abiem bija kopīgs noslēpums, beidzot arī viņš atziņas par savam bailēm.

Tā ātri vien pagāja divi mēneši. Kad Pāvela dzīvokli piemeklēja nelaime, Nastja atskrēja rīta pelekā nokrēsli.

nostājās izsisto durvju četrstūrī, ar rokām atspiezdamās pret izrautajām durvīm, it kā nespētu vairs nostāvēt. «Paldies dievam,» viņa iesaucās. Un tagad tas, ko viņš gatavojās darīt, likās tāda nodevība, ka pašam asinis stinga dzīslās.

— Un kā būs ar sienas paneļiem? — meistars steidzināja.

— Taisiet, kā atrodat par labāku, man vienalga, — Pāvels atbildēja.

— Vai ģimeni gaidāt? — meistars draudzīgi vaicāja.

— Es arī. Jau visu izremontēju, spid un laistās. Lai pabrīnās.

— Jā, protams.

— Briesmīgi gaidu, lai ātrāk atbrauktu.

— Tad sāciet vien. Te būs atslēga, varat nākt un strādāt.

Viņš aizgāja ar skaudību sirdī pret šo krāsotāju, kuram viss dzīvē skaidrs un saprotams.

Nastja acumirkli nojauta, no kurienes viņš atnācis.

— Nekar mēteli, nekar! Viss ar kaļķiem, dod, es notīrīšu.

Vairāk arī neko viņa neteica un neko nejautāja.

Tuvojās Nastjas dzimšanas diena. Iepriekšēja vakarā Pāvels apskrēja visus komisijas veikalus, mekledams da-vanu. Naudas bija pamaz, visa izdota remontam. Un tomēr viņš iztērēja vairāk, nekā drīkstēja, un nopirka sudrabotu zīda kleitu, kura, viņaprat, Nastjai ļoti piestāvētu. Viņš bija pārliecināts, ka tas būs patīkams pārsteigums. Nastjai bija maz tērpu, viņam nekad nebija ienākusi doma galvā ko pirkt. Dīvaini — ne viņai, ne viņam šis jautājums nenodarbināja prātus. Pāvels atcerējās, ka pavasarī un rudenī viņa sieva Zoja saka pārcilāt tērpus un vienmēr izrādījās, ka nav ko vilkt mugurā; aizvien kaut kas ar steigu tika pirkts, pārtaisīts, šūts. Un vienmēr bija neparedzēti izdevumi, jo jaunais kostīms prasīt prasījās pēc jaunas cepures, cepure savukārt pēc jauniem cimdiem. Bet vai Nastjai bija cepures? Un cimdi? Nebija pamanījis, viņa dzīvoja kā putns, kuram bez saules nekas cits nav vajadzīgs. Viņiem nekad nebija tā, ko sauc par iedzīvi, Nastjas dzīvoklī viņi mitinājās kā iebraucēji, pārvākdamies no istabas istabā, ēda virtuvē un tikai pasmējās, ja gadījās kaut ko saplēst.

Naktī, kad Nastja cieši gulēja, Pāvels klusām piecēlās un uzlika sudrabaino tērpu uz krēsla, lai pamodusies Nastja tūlīt ieraudzītu. Un lai Nastja uzmodinātu viņu ar līksmu izsaucienu.

Rītā viņš ieraudzīja tērpu, tāpat kā liktu, uz krēsla. Nastjas nebija. «Mazgājas,» viņš smaidīdams domāja. «Steidzas uzlaikot.» Viņš klausījās, vai vannas istaba tek ūdens, un pēkšņi otrā istabā izdzirdēja izmisīgu raudāšanu.

Nastja sēdēja dīvāna stūrī un raudāja.

— Nastja! — Pāvels apskāva viņu. — Mijā, ko tu dari!

— Ej projām! — Nastja atgrūda viņu ar elkoņiem. — Ej projām, senāk tu nebūtu iedomājies pirkt man tadu da-vanu.

— Tev nepatīk?

— Es tevi neieredzu! — Nastja kliedza un raudāja vēl gaužāk.

Pamazām izdevās Nastju nomierināt, viņa metās ap kaklu un izvairījās no paskaidrojumiem. Viņš nesaprata, kas Nastju tik |cti satraucis. «Senāk. . .» Viņš nespēja atcerēties, ko agrak Nastjai dāvinājis. Un vai vispār ko dāvinājis? Viņas pirmā dzimšanas diena bija tajā pavasari pēc bada ziemas. Rūpnīca toreiz apguva mīnmetēju ražošanu, viņi stradaja līdz desmitiem vakarā, un ce|ā uz maju viņa pateica: «Sodiep man paliek divdesmit seši!» — «Nu, ko fu saki!» viņš priecīgi iesaucās. «Tatad svinam. Taisīsim vaļā pudeli un atgriezīsim noglabāto konservu kārbu.» Pudeli vīna un konservu kārbu viņi taupīja tam brīdim, kad viss būs labi beidzies ar mīnmetēju, taču dzimšanas diena bija pietiekams iemesls, lai ilgāk negaidītu. Dzīres bija varenas. Tikai dāvināt gan neko neuzdāvināja. «Ka ne — sevi pašu!» Nastja teica. Tās bija viņu mīlas pirmās dienas. Nākamajā gadā viņš atminējās Nastjas dzimšanas dienu tikai vakarā pēc nepārprotamajiem mājieniem un tūliņ uzdāvināja šķiltavas, kuras Nas-tjai, protams, nebija vajadzīgas un drīz vien parce|oja atpakaj viņa kabatā. Tovakar sanāca draugi, viņi ar Nas-tju priecīgi saņēma viesus, nebija ar ko pacienat, tomēr visi bija līksmi, un Sirnonovs sacīja: «Kad jus abi sēdējāt drupās, kas varēja paredzēt, ka no jums iznāks tik jauks pāris?» Cik toreiz viņi bija laimīgi, kaut arī dzīve grūta, bīstama, līdz pēdējam saspringta! Un patiešam — ne prātā neienāca skraidīt pa pilsētu un meklēt dāvanu… Un kālab jāuztraucas tagad, kad reiz bijis uzmanīgs?

Pievakarē Nastja uzvilka jauno kreiļu un likās lik jautra, ka dīvaini bija atcerēties viņas izmisumu no rīta. Gandrīz viss konstruktoru birojs sanāca šajā jaukajā dzīvokli, kur katrs varēja justies, kā pašam tīk. Pāvelam Vik-lorovičam bija skumji un neveikli. Dienā viņš saņēma telegrammu no Jelabugas, tur bija rakstīts: «Iebraucam trīsdesmitajā sapņoju par dārgo Ļeņingradu un mūsu tikšanos Zoja.» Telegramma ziņoja viņa sirdij lo, ko agrāk uztvēra tikai prāts, ka tala perspektīva likās fakts — drīz atbrauks Zoja, nevis ģimene, ka viņi abi ar Nastju reizēm miglaini runāja, atbrauks tieši Zoja, sieva, ar kuru viņš kopa nodzīvojis divpadsmit gadus, kura gaida ne tikai atgriešanos Ļcņingrada, sava dzīvoklī, bet arī tikšanos ar vīru, tas ir — ar viņu. Jāizlemj — galīgi jāizlemj, ko darīt …

Nasljas draudzenes jūsmoja par viņas lērpu, un Pāvels dzirdēja Nastju sakam:

— Tērpi vajadzīgi mīlas sākumam un beigām.

— Tu negribi vairs mani mīlēt, Nastjeņka? — Pāvels jokoja.

Viņa iesmējās, taču acis pašķila negantas liesmas.

— Katram dzīvē jāzina sava vieta, — Nastja sacīja un ieskrēja otra istabā. Pēc brīža viņš dzirdēja Nastju jautri triecam un skaļi smejam. Viņai bija skanīga, satraucoša balss. Kad Nasljas nebija istabā, visapkārt kļuva tukšs un drūms. Kādēļ viņš agrak nebija pamanījis, ka bez Nas-(jas visapkart ir tukšums un drūmums. Ko gan tagad iesākt. Zoja driz izbrauks, neko vairs nevar grozīt. Ka viņš pieļāvis šo samezglošanos?

Kā pieļāvis? Viņš taču nav ne lēmis, ne pieļāvis. Reiz, kad abi dežurēja, Nastja stāstīja par savu vīru. Apprecējušies drīz pēc iepazīšanās, nodzīvojuši divas nedēļas jaunajā dzīvoklī, kur abiem viss bijis svešs; drīz vīrs aizbraucis, viņa gaidījusi pusgadu, neticēdama, ka īstenība viņai ir virs. Tad vīrs atgriezies un pateicis: «Un nu uz ilgu laiku!» Bet pēc pusotra mēneša devies uz robežu; rakstījis bieži, centies pierunāt, lai atbraucot tur pavadīt vasaru. «Šeit ir priedes un jūra, īsta kūrvieta.» Nastja izkārtojusi no pirmā jūlija atvaļinājumu, bet divdesmit olrajā jūnijā pēkšņi karš… Pēc šīs dežūras Pavels pavadīja Nastju mājās un uzgāja augšā. Lielajā, patukšajā dzīvoklī viņa šķita kā mazs, apmaldījies bērns. Arī ko ēst" viņai nebija. Pāvels nevarēja palīdzēt, arī pašam nebija. Taču abiem kopa kļuva daudz vieglāk. Šķiroties Nastja sacīja: «Cik labi, ka dzird cilvēka balsi, citādi brīžiem šķiet, te ir mirušo valstība, klusums, klusums, klusums.» Aiz logiem dārdēja zemllielgabali, krita bumbas, bet tukšos, klusos dzīvokļos bija vēl briesmīgāk. Pāvelam bija žel Nastjas. Citu jūtu nemanīja. Drīz vien bads viņu gandrīz pieveica.

Viņš pārvācās dzīvot uz rūpnīcu, kabinetā ierīkoja krāsniņu, kur vārīja tēju un apžāvēja maizi. Dienās Pāvels vēl turējās, bet ka vakaros apguļas uz dīvāniņa, ta nespēja gandrīz piecelties, lai pieliktu krāsniņā malku. Toreiz tad īstā gaismā arī ieraudzīja Nastju. Droši vien viņa atdeva Paveļam da|u savas maizes un zupas, jo naktis blakus guļvietai vienmēr atradās nedaudz ēdiena. Tagad ir kauns, taču toreiz viņš neprātoja, kā uz galda radies gabaliņš maizes. Viņš kāri ēda, lūpas apdedzinādams, dzēra verdošo ūdeni un atļāva Nastjai sēdēt pie krāsniņas, pielikt malku, kamēr pats gulēja. «Laikam esmu saaukstējies,» viņš aizbildinājās, kautrēdamies atzīties, ka ir tik bezspēcīgs. Nastja mīlošas matēs rokām tina viņu segā un piekrita: «Zināms, esat sasaldējies, tagad visur tik auksts.» Ja viņš negulēja, Nastja aizvien kaut ko klusu stāstīja un gandrīz vienmēr iesāka ar vārdiem: «Kad beigsies blokādes dienas …»

Uz pavasara pusi Pavels atlaba, un. Nastja pārstāja nākt. Viņš daudz slrādaja, augām naktīm abi ar Simonovu sēdēja pie «vienas lietas» projekta, kā toreiz noslēpumaini sauca liela mīnmetēja jaunu variantu. Drīz viņiem bija nepieciešama palīdze. Pavels šajā darbā iesaistīja Nastju. Kad viņa atkal ienāca kabinetā un, ceļos nometusies, pie krāsniņas pēc sava ieskata veikli salika malku, Pāvels saprata, ka viņam ļoti trūcis tieši šā cilvēka.

— Kādēļ jūs, Nastjeņka, mani esat aizmirsusi?

— Nu jau esat vesels, — viņa atklali atbildēja.

— Ak la .. .

Nastja pavērsa pret Pāvelu novājējušu, šauru sejiņu ar nedabiski lielam acīm, un viņš pēkšņi atminējas «atrastos» maizes gabaliņus uz sava galda un bezgala rūpīgas rokas, kas viņu tīstīja segā.

— Nastja! — viņš čukstus sauca.

— Nevajag to atcereties, — it kā izlasījusi Pāvela domas, Nasija lūdza. — Vīriešiem grūtāk pārciest badu. Un man bija tik labi sildīties pie jūsu krāsns.

Pēc dažiem mierigiem mēnešiem aprīļa sākuma pilsēta izziņoja gaisa trauksmi, tūlīt sāka būkšināt zenitlielgabali, vispirms tālie, tad tuvākie, turpat pie rūpnīcas kaut kas nodārdēja, kabineta logiem izbira rūtis. Pāvels palika sēžam pie galda, galvā nevienas domas. Truls nogurums bija pieveicis viņu. Šajā brīdī bez pieklauvēšanas ieskrēja Nastja.

— Man bailes!

— Man arī.

Un atkal, tāpat kā pirmoreiz rudenī, viņas klātbūtne Pāvelu spēcināja un drošināja. Fašistu uzlidojums bija ļoti spīvs. Turklāt pirmo reizi saskaņots ar artilērijas apšaudi.

Pavels šobrīd neatcerējās, kā viņi satikās, par ko ru-naja līdz divdesmit ceturtajam aprīlim. Tikai atcerējās, ka nemitīgi izjuta vai nu Nastjas klātbūtni, vai prombūtni. Divdesmit ceturtajā datumā — vāciešu aviācijas lielā uzlidojuma dienā — Nastja atkal atnāca un klusēdama nostājās blakus. Aizgūtnēm elpodama, piedāvāja «pagaidām» pārbaudīt aprēķinus, par kuriem viņi šaubījās. Nastja mierīgi pētīja aprēķinus un nemaz neapjuka, kad tuvumā sprāga bumba vai šāviņš. Tikai pēc gaisa trauksmes atsaukuma pateica: viņas sirds neizturēšot, ja atkal atsākšoties uzlidojumi.

Vakarā Pāvels pavadīja Nastju uz māju un bez uzaicinājuma iegaja pie viņas. Nastja uzvārīja kafiju, pacienāja ar sojas plācenišiem. Kad sāka kaukt trauksmes sirēnas, viņa ar nepatiku sacīja:

— Tie ar reiz nevar rimties!

Un izlikās gluži mierīga.

— Labāk pastasties kaut ko! — viņa teica un apsēdās lidzās, uzlikdama plaukstu uz Pāvela pleca.

Viņš apņēma ar roku Nastju un sāka stāstīt, kā strādājis pie diploma projekta. Tas nebija sevišķi interesanti, taču viņa uzmanīgi klausījās, ērtāk atbalstīdamās pret Pāvela plecu. Kad no ielas atskanēja skaļi trokšņi, viņa steidzinaja:

— Turpiniet vien, ar to jau aprasts.

Līdz ar pirmajam gaisa trauksmes atsaukuma skaņām viņa atbrīvojās no Pavēla rokas, paskatījās pa logu un pateica, ka projām iet jau par vēlu, ka tūlīt uzrīkos Paveļam guļasvietu. Pēc šis nakts viņš bieži gaja pie Nastjas un parasti palika pa nakti, toreizējos apstākļos las bija dabiski, pa ielām veltīgi neviens nestaigāja. Viņi kļuva viens otram nepieciešami, pirms apzinājās, ka mīl viens otru. Un kopš tām dienam viss bija savadāk — priecīgāk, dabiskāk, vienkāršāk. Ne zvērestu, ne pārliecināšanas, ne nākotnes nodomu. Katru dienu draudēja nave, pirmskara un pēckara laiks šķita tais kā zvaigznes. Reālajā pasaulē bija «šīs lietas», pie kurām viņi stradāja, sava fiziskas būtnes svētlaimīga apjausma ik reizes pēc pārlaistam briesmām un — mīla. Bet mīlestība un tuvs cilvēks palīdz grūtumus pārciest.

Bieži, pat ļoti bieži viņi runāja par nākotni, tomēr nekad paši par sevi, tikai par savu pilsētu, par visu zemi, par to, kā dzīvos cilvēki pēc kara. Liekas, abi vairījās no ln personīgā, kas nebija vēl izlemts. Protams, tā ari bija. Viņš taču neslēpa no Jelabugas saņemtās vēstules un atbildes rakstīja turpat uz Nastjas galdiņa. Viņiem bija kopēja saimniecība, Nastja pati aizvien atgādinaja, ka des-mitajā datumā jānosūta ģimenei nauda. , Viņa apsēja pakas, kad bija iespējams evakuētajam ģimenēm sūtīt mantas. «Ģimene,» — lā viņi mēdza sacīt Un līdz tai pirmajai ķildai izsaukuma dēļ, par ko viņš bija noklusējis, ģimenes esamība tur Jelabuga tika uzņemta ka kaut kas dabisks, pats par sevi saprotams.

Un nu Nastja stāvēja, ģerbusies svešā, sudrabotā tērpā, kurš dīvaini pārvērtā viņas seju, un izteica šos svešos vārdus par mīlas beigām un vel trāpigo piebildi. Bet viņš nezina, kā Nastju mierināt, ak vai, pats nezina, ko darīt!

Telegramma no Jelabugas bija kabatā.

Aiz galda, kad viesi sauca parastos tostus, Nastja bija satraukta, izaicinoša. Pāvels baidījās, ka tikai viņa ko aplamu nesarunā, un skatijas viņā nelabvēlīgi, pikti.

Pec vakariņam dejoja. Nastja centās pēc iespējas ilgāk aizkavēt viesus un vēlāk, uzmetusi lakatu uz pleciem, gāja pavadīt, kad tie tomēr posās mājup.

Gaidīdams Nastju, Pāvels bija paredzējis asaru plūdus, pārmetumus, ķildošanos izsaukuma dēļ, viņš dusmojās tieši tāpēc, ka Nastjai bija taisnība. Un tas visvairāk satrauca. Pāvels galīgi apjuka un nezināja, ko iesākt. Taču negribēja Nastju sāpināt. Kadē| gan viņa, to sajuzdama, nu nenāk vairs palīgos, ka nāca vienmēr un visur?

Nastja ieslīdeja istabā klusa, nosalusi, acis nolaidusi. Abi novāca galdu un nomazgāja traukus. Netīrais ūdens uzš|ācas uz tērpa, viņa to labi redzēja, bet nesniedzās pēc priekšauta un tāpat mazgāja šķīvjus.

Gaidīdams ķildu, kas atpestītu no klusēšanas, viņš aiz-radija:

— Tu esi nošķiedusi kleitu.

— Lai, — tikko dzirdami viņa atbildēja. Un pēc tam, dzi|i ievilkusi elpu, it kā truktu gaisa, raugoties caur pieri, pateica: — Tad paklau. Nepazemo mani ne ar pateicībām, ne gādību. Nevajag. Ta mums nekad nav bijis un nav ari vajadzīgs.

Pāvels jutās nomākts un klusi atbildēja:

— Es domāju … es gribēju tevi iepriecināt.

— Zinu. Es tikai brīdināju.

Un viņa iegāja savā istabā, pievērdama durvis, neieslēdzas tur un ari neuzaicināja.

No rīta Nastja piecelās tāda pati kā aizvien, tikai varbūt mazliet balāka. Todien viņiem darbā nācās bieži satikties, bet Nastjas uzvedība nebija izaicinoša, viņa izturējās vienkāršāk un atturigak neka agrāk. Atturīgā izturēšanas un klusa balss Pāvelā radīja mokošu žēlumu. Bet, ak dievs, ko gan darīt, ja telegramma jau kabatā?

Pec darba viņš gāja uz savu agrāko dzīvokli, kur meistari beidza remontu. Krāsotājs bērnistabā vilka gar sienām svītru, ēdamistabā un guļamistabā rīkojas viņa sieva, vaja vajiņa, izmocītu seju. Sastrādātās rokas bez mitas berza ar lupatu grīdu, kaut gan bija redzams, ka tas viņai nenākas viegli.

— Redz, atbrauca gan, — krāsotājs pamāja uz sievas pusi un satriekts nopūtās. — Jūs neticēsiet, bet es viņu stacija nepazinu. Pienāk ešelons, es skraidu gar vagoniem, meklēju, pēc tam skatos — bērni, sievasmāte, viņu nepazinu. Sarāvusies divreiz mazāka.

— Kāda tad bija dzīve, — sieva atlieca muguru, — vai kādreiz biju ta strādājusi — no tumsas līdz tumsai? Dārzs, malka, viss uz maniem pleciem… Nu nekas, gan uzbarošos.

— Uzbarosim! — vīrs priecīgi piebilda.

Un Pāvels pirmo reizi iedomājās, ka ari Zoja neatbrauks tada, ka aizbrauca. Viņa ne vienu vien reizi vēstulēs bija žēlojusies par nogurdinošo darbu, noņemšanos ar dārzu, malkas sagādāšanu, uzturu. «Protams, man tiek pamaz, viss bērniem,» Zoja rakstīja. Viņa gan dzīvoja pie vecākiem, taču tolaik visiem bija grūti, šaja grūtumā Zoja dalījās ar pārējiem. Pavels atcerējās, kā sieva saudzēja sevi, kā kopa rokas. Un šobrīd pirmo reizi pa visiem gadiem viņā modās dziļš maigums pret šo tuvo, nogurušo cilvēku, pret sievas mīļo, novecojušo seju, pret raupjajam, nekoptajām rokām. Viņš iedomājās, kā Zoja izkāps no vagona — lik pazīstama un laja pašā laikā citāda — un izstieps pretim sastrādātās rokas.

Līdz tikšanās brīdim atlikušas piecas dienas.

Priecādamies, ka pēc divpadsmit gadiem nav zudušas senas jūtas, Pavels Viktorovičs vēl ilgi uzkavējās savā dzīvoklī. Traucējot mazgātāju, viņš pārvietoja mēbeles, pielika aizkarus, lā piečapojot mitro grīdu. Pats izdauzīja pagalmā matračus un pārklāja kopa sabīdītas gultas ar vienu lielu segu, ka mēdza darīt Zoja. Sameklēja pirms trīs gadiem noliktas bērnu rotaļlietas un aizkustināts pārcilāja tas, nevaredams vairs īsti atmineties bērnu spēles un nerātnības, kuras kādreiz bija apnikušas, bet šobrīd ilgotas.

Kad nakts melnumā atgriezās pie Nastjas, viņš pirmo reizi apjauta, ka neiet uz mājam, bet gan pie Nastjas uri ar grūtu sirdi gaidīja izskaidrošanos. Galu gala viņš taču Nastju nav mānījis, nav neko solījis. Naslja aizvien zinājusi, ka viņam ir sieva, kas atgriezīsies, ka ir bērni, kuriem nav tiesības atņemt ģimenes siltumu… Nastja ir brīvs cilvēks, Nastjai bija vieglāk kopā ar viņu, vieglāk un jautrāk. abi brīvu prātu draudzējas un brīvu prātu šķirsies. Ja tikai Nastjai pietiktu saprata šķirties draudzīgi, bez scēnām un asarām.

Taisni brīnums, Nastja sagaidīja Pāvelu ar tādu pašu lēmumu, it ka abi būtu sarunājuši. Nastja strauji apskāva Pāvelu un sacīja:

— Es visu saprotu, visu zinu. Tikai lai šodien ir tāpat kā agrāk, labi?

Viņi pavadīja dažas ļoti laimīgas stundas. Iemigdams viņš teica, tāpat kā agrāk, bez apdomāšanās:

— Es tomēr tevi ļoti nulu. Man ne ar vienu nekad nav bijis tik labi.

— Ari man, — viņa skumji tcica. — Bet ko var dar rit … Vai dzīvoklis kartība?

— Jā.

— Zini ko… rit pat jau pārvācies tur. Tā būs labāk.

Viņš tikai nopūtās.

— Nu guli, m!|ais! — Nastja čukstēja, noskūpstīja Pāvela plecu un apklusa.

Nastja piecēlās agri agri un pirms iešanas uz darbu savaca un salika koferī visas Pavēla mantas, kuras pamazām vien bija pārceļojušas uz viņas dzīvokli.

— Pēc darba ienāksi un paņemsi. Manis mājās nebūs, apsolīju aiziet pie draudzenes. — Pasmaidījusi vēl piebilda: — Jo ātrāk, jo labak. — Tad apskāva viņu, sakniebtas lupas piespieda pie viņa lūpām un izskrēja kāpņu telpā.

Sajās un arī nākamajās dienās viņi satikās rūpnīcā un iztālēm viens otram mīļi uzsmaidīja. Vajadzētu atdot atslēgu, bet Pāvels neuzdrīkstējās iet viņai klāt. Viņš jutās gandrīz vai laimīgs, ka viss beidzies prātīgi.

Vakaros Pāvels noņemas ar dzīvokļa iekārtošanu. Iegriezās Zojas draudzene, kurai viņa rakstījusi tā skaidroja par visādu lietu nepieciešamību, par kuram Pāvels nebija pat iedomājies, — vai nu tās agrāk nav bijušas, vai gājušās bojā, vai nozagtas: prīinuss, grīdas suka, gludekļi, veļas vanna, spaiņi. Zojas draudzene aizdomīgi prašņāja, kur viņš šo laiku pavadījis. Varbūt Zoja vēstulēs bažījusies?

— Lai nu dzīvoju, kā dzīvoju, bet pašlaik svarīgi dabūt vannu un gludekļus, tad jau Zoja pati mani izmazgās un izgludinās, — viņš atjokoja, lai pārtrauktu iztaujāšanu.

Pāvels baidījās nakts skumju un nožēlu, tomēr arī naktis pagaja mierīgi, viņš aizmiga ar praktiskām domām un atmodas enerģijas pārpilns. Satikšanās dienai viss bija sagatavots.

Ešelons ilgi stāvēja aiz pagrieziena, veldams diitnns tin nepacietīgi svilpdams. Tad lēni pierāpoja pie perona — garš sarkanīgu preču vagonu sastavs, pieblīvēts ar laimīgiem, nogurušiem, putekļu un kvēpu nomelninātiem cil-vekiem. Sveši, nosmulējušies bērni kādam sauca: «Tet, tēt!» Nepazīstamas sievietes slaucīja asaras un raudzījās sagaidītajos ar meklējošiem skatieniem. Pāvels skrēja gar vagoniem, būdams pārliecināts, ka nepazīs bērnus un varbūt arī sievu. Un pēkšņi ieraudzīja Zoju iepretim — gluži tādu pašu ka agrāk, rūpīgi ģērbtu, kārtīgu, ar mazliet krāsotām lūpām un skropstām. Un garkājainais puisēns un meitene līdzās neapšaubāmi bija viņa bērni, kaut vai tādēļ, ka arī tie pirms braukšanas, acīm redzot, bija rūpīgi mazgati un uzposti. Pāvelu uz mirkli pārņēma nepatika. Visapkart smējās, skūpstījās, trokšņoja, bet Pāvelam bija laupīts prieks sagaidīt savus novārgušos tuviniekus, ar jokiem un maigumu nokvēpušajās sejas atklāt mīļos vaibstus, pavadīt ceļinieku baru, pametot ar aci pretimnācējiem: are, skatieties — atbrauca gan, un mājās sekolu jautra rosība, mazgāšanās, pārģērbšanās, sakārtošanās… Viņš apkampa Zoju, tad bērnus un atkal Zoju, pienāca šoferis pēc mautam; Zoja iekapa vagonā un padeva čemodānus, kasies, saiņus, maisus; viņš iepleta acis par daudzajām mantām, bet Zoja pacilāti skaidroja: «Ka nu ne, vedam gaļu, kartupeļus, sīpolus, olas, nu visu ko. Mamma divus mēnešus jau pakoja.»

Ar mautam bija pilna mašīna, varēja iesēsties vēl tikai Zoja, bet Pāvels un bērni brauca ar tramvaju. Tas bija ilgs un jautrs ceļojums. Mājās viņš sastapa Zoju, jau tērpušos rītakleitā, pakojam mantas. Te jau bija ari Zojas draudzene, abas sievietes sāka viņu komandēt, uzdodamas desmitiem sīku uzdevumu un neļaudamas neko pašam iesākt. Atgriešanas pie parastās mājas tirānijas, maigas, bet noteiktas, viņu reizē smīdināja un iepriecināja. «Nu reiz pienācis blokādes dzīvei gals,» viņš sacīja un apskāva sievu, kura sēdēja uz kādas lādes vāka. Beidzot viņš redzēja, ka sieva novecojusi, ne jau daudz, bet pa trīs gadiem, kas pavadīti projām. Šikas grumbiņas viņas izskatu nebojāja, Zoja joprojām bija skaista. Un, tāpat kā senāk, koķetēja ar vīru. Pāvels priecājās, palicis ar sievu divatā.

Otrā rītā, tīdamās greznā halātā, viņa rotaļīgi pakratīja pirkstu un sacīja:

— Jums vēl vajadzēs man atskaitīties, mans kungs, kā esat uzvedies!

— Esmu gatavs izstāstīt visu, izņemot kara noslēpumus, — Pāvels atjokoja.

Tikai uz ielas, lēni ejot uz darbu, viņš aptvēra, ka vakarēja Zojas uzvedība, koķetēšana, uzticīgā dūdošana, glāsti — tas viss sīki izdomāts sievietes plāns; grib iekarot viņu, pakļaut sev, atgriezt visu pagātnei. Ja Zoja vakar butu bijusi vaļsirdīga, tad bfitu apbērusi jautājumiem, aizdomām, varbūt paraudājusi uz viņa pleca . ..

Diena pie viņa ar projektu ienāca Simonovs un Nastja.

Nastja paspieda roku un pajautāja:

— Nu, vai bērni lieli izauguši?

Tā bija labi, vajadzēja Simonovam parādīt, ka viss izlemts ar abpusēju piekrišanu. Pāvels labprāt sāka stāstīt par bērniem, kā tie izauguši, pieņēmušies gudrībā, bet, uzmetis Nastjai skatienu, pamanīja viņai lūpas drebam.

Viņš pusvārdā pārtrauca stāstījumu, pievilka tuvāk rasējumus un sāka runāt par darbu. Nastja atri pārvarēja satraukumu, iekļāvās sarunā un, kopā ar Simonovu iedama projām, draudzīgi pamāja.

«Jā, tas tomēr ir ļoti smagi un nav tik drīz aizmirstams …» Pāvels vēlējās parunāties ar Nastju, lai nedomā, ka viņam ir viegli. Taču nepaļāvās šai vājībai. Viņam tomēr vieglāk, viņš pat priecājas, ka tik labi viss izkārtojies, nav jānoņemas ar šo mokošo jautājumu, — ko darīt? Tikai nelaime, ka jāstrādā kopā, abiem kopīgas intereses tin ka jaunos mīnmetējus, ko patlaban ražo sērijveidā, viņi nosaukuši par «mūsu krustbērniem» un projektējamais darbgalds, kurš patlaban aizņem tik daudz laika un enerģijas, tas arī viņu kopīgs ieguldījums. Ja Nastja no konstruktoru biroja parietu uz cehu… bet kā gan? Kādēļ?

Nezin vai galvenais inženieris varēja saskatīt Pāvela Viktoroviča sejā ko citu kā nogurumu šaja ilgaja pārrunā pēc darba par konstruktoru biroja pasākumiem. Taču viņš pēkšņi pavaicaja:

— Vai jūsējie atbrauca?

— Kā tad! — Pāvels iesaucās, vairīdamies no sarunu biedra pētošā skatiena.

Pārrunas par darbiem turpinājās.

— Jā, starp citu, — tomēr pavisam ne starp cilu sacīja galvenais inženieris. — Divdesmit ceturtajam ceham var jadzīgs konstruktors. Vai jums nebūtu iebildumi, ja mēs pārceltu Siņicinu?

Pāvelam kļuva mute sausa, pavisam nosarcis, viņš nomurmināja:

— Ja nu nepieciešams …

Vajadzēja aizbildināties, ka Siņicina strādā pie jaunā projekta, ka atraut viņu no darba būtu cietsirdīgi un netaisnīgi, tomēr viņš nesacīja to.

— Neaizmirstiet nosvinēt ieiešanu jaunajā dzīvoklī! — piekodināja galvenais inženieris. — Man ari ģimene atgriežas.

Lai pārietu satraukums, tīšu prātu aizkavēdamies birojā pirms atgriešanās mājās, Pāvels atcerējas slaidu, patīkama izskata sievieti, kuru bieži bija redzējis kopa ar galveno inženieri. Tā bija tehniskā arhīva darbiniece. Pēdēja laikā šī sieviete nebija manīta.

Pāvels painteresejas un dabūja zināt, ka šī sieviete komandēta uz aizmuguri savākt vienkopus kara sākumā aizvesto arhīvu. «Jā, tā būs labāk,» viņš sev teica, «mums abiem labāk! Nastjai cehā bus vieglāk, nevajadzēs katru dienu tikties, mocīties. Visi tā dara.»

«Visi tā dara,» naktī viņš atkārtoja šos vārdus, nedomādams, kā Nastja uzņems pavēli par pārcelšanu uz cehu.

Pavēle tika izdota no rīta, un gandrīz tajā pašā bridi pie Pāvela bez pieklauvēšanas ieskrēja Simonovs.

— Vai viņi jukuši, vai? Darba karstuma! Kas viņu tūlīt aizstās!

Simonovs aprāvās, acīm redzot, saprata, ka ir kāds iemesls, ko uztraukumā aizmirsis. Taču nevarēja samierināties ar domu atdot palīdzi, neņemot vērā citu ieganstu.

— Es nezinu, kādēļ Nastja lūgusi, lai viņu pārceļ, — Simonovs sašutis teica. — Un man arī nav jāzina! Es būtu saplēsis viņas iesniegumu un paskaidrojis, ka personīgas jūtas …

Tas nu bija pārāk netaktiski, Simonovs pats to saprata, taču nespēja savaldīties. Ieraudzījis dīvaini svešādu izteiksmi Pavēla Viktoroviča seja, viņš iekoda mēlē un novērsa skatienu, sirdīgi minēdams: iestāties vai neiestāties, lai pavēli atceļ.

— Nastja pati iesniegusi lūgumu? — Pāvels izmocīja vārdus pār lūpām.

— Sieviešu niķi! — Simonovs norūca. — Bet nu sēž un aprasina papīrus ar asarām.

Pēc brīža Pāvels strupi sacīja:

— Jus taču zināt, pavēli atcelt nav viegli. Parunājiet, ja viņa ar mieru ņemt iesniegumu atpakaļ, es pamēģināšu.

Simonovs par to vairs nerunāja, un pēc divām dienam Nastja pargaja darbā uz cehu. Vai tiešām pati lūgusi, lai pārceļ? Varbūt, izlasījusi negaidīto pavēli, aiz lepnuma izdomājusi par iesniegumu. Pāvels nezināja un neuzdrošinājās par to pavaicāt.

Dvēseles līdzsvars nostabilizējās. Viņš vairs nebaidījās ieiet rasēšanas zalē, nesastapās ar Nastju ēdnīca, neskatījās uz visām pusēm no rītiem ce|ā uz rūpnīcu, — darbs cthā sākās agrāk, ari pusdienas pārtraukums cilā laikā. Kad Simonovs atnāca ar jauno palīdzi, Pāvels varēja mierīgu sirdi aplūkot rasējumus. Nastja atradās desmit minušu gājiena attālumā, taču par viņu vairs nevajadzēja domāt. Ari garam Nastjas majai Pāvels vairs negāja, viņa māja atradās uz citu pusi.

Tomēr tieši tagad, kad nekas rūpnīcā nesatrauca, Pāvels līdz vēlam vakaram palika darbā, nesteidzās uz māju. Zoja zvanīja vairākas reizes vakarā, viņš pateica, ka ir steidzams darbs, un lūdza, lai negaida. Saldeni maiga balss viņu uztrauca. Mājās savukārt uzbudinaja māksloti jautrā seja ar vērīgi tramīgām acīm.

Zojas atturība bija nedabiska. Pierastajā koķetībā un valdonība bija jūtams satraukums. Zojas rūpēs, pie kurām viņš jau sen bija apradis, jautas cauri mērķtiecība, it ka katrai kafijas krūzītei, katrai izgludinātai apkaklītei vajadzētu liecināt: «Vai redzi, tev ir ērti, un tu nevari no tā šķirties!» Viņas zvanīšanu pa telefonu Pāvels dēvēja par parbaudem un apvainojās, ka parbauda, kaut gan viņš visu dara ģimenes labā. Zoja rūpīgi sakārtoja viņa rak-stāmgaldu un izpurināja no kabatam tabakas smelkni un drupatas, taču pēdēja 1 ika viņš ievēroja, ka sieva apskata ikvienu papīra gabaliņu, ko senāk nedarīja. Zoja atsāka pazīšanos ar rūpnīcas |audīm, aicināja pie sevis vīra darbabiedrus, draudzējās ar to sievām, bet pēc biedru zobgalīgiem mājieniem viņš saprata, ka sieva tādejādi cenšas uzzināt visu, kas no viņas slēpts.

Ar prātu apsverot, Pāvels sievu nevainoja, acīm redzot, viņš pats bija mainījies un radījis aizdomas. Sliktāk būtu, ja Zoja izprašņātu, pārmestu, pieprasītu, lai izsūdz grēkus. Bet kādēļ viņa izliekas mierīga un laimīga? Kādēļ šad un tad stāsta par viena otra kopējā paziņas «nerātnībām blokādes laikā», akcentēdama, ka gudra sieva tām nepievērstu uzmanību?

Reiz, ejot gar kinoteātri, viņš ieraudzīja Nastju. Nastja nāca ārā no ļaužu drūzmas, atspiedusies uz pavadoņa rokas. Pavels neredzēja viņas seju, pazina tikai kuplos nenosakāmas krāsas matus, pār kostīmjaku pārlaisto blūzes plato apkaklīti un uzticīgo piekļaušanos savam pavadonim … Pāvels apstājās, jo sirds sāka skaļi dauzīties. Šajā brīdī sieviete pagriezās, un Pāvels redzēja, ka ir kļūdījies.

Vakarā mājās sanāca viesi. Uz sen apsolīto dzīvokļa iesvētīšanu, ko Zoja visu laiku atlika un atlika, vēlēdamās savest māju pēc iespējas labākā kārtībā un sagadāt dzērienus un ēdienus «īstām» vakariņām. Jau divas dienas Zoja rosījās pa virtuvi, cepa un vārīja. Draudzene, kas piepalīdzēja, svinību priekšvakarā palika pa nakti, un Pāvels, vēl miegā laizdamies, dzirdēja viņas čukstus: «Vienpadsmit, divpadsmit…» Draudzene pārskaitīja nažus un dakšiņas, baidījās, ka nepietrūkst. Brokastīs Zoja sūrojās: glāzītes nebūšot vienādas, cita lielāka, cita mazāka.

Joprojām satraukts pēc pārdzīvojumā pie kinoteātra, Pavels klusītiņām atslēdza dzīvokļa durvis un centās ieslīdot savā istaba, neviena nemanīts. Tomēr Zoja bija dzirdējusi soļus un palūdza viņu «uz konsultāciju». Klātais vakariņu galds bija lielisks. Pāvelam nebūtu ko aizrādīt, pat ja viņš spētu nopietni painteresēties par ēdieniem un dzērieniem. «Noprovēšanas» nolūkā viņš izdzēra glāzi mājās gatavota liķiera, taču gurdums un apmulsums vēl aizvien nezuda. Pāvels ta ir neizpildīja Zojas pavēli pārģērbties labākajā uzvalkā, bet apgūlās uz dīvāna tumšajā guļamistabā un, pašam negribot, pēkšņi iedomājās tik skaidri, it ka butu vārdos pateicis: «Ta nebija Nastja, bet varēja būt. Kādēļ gan lai viņa neietu kopā ar citu?»

Ienāca Zoja un ieslēdza gaismu.

— Esi piekusis, dārgais?

Zoja, protams, manīja, ka viņš ir satraukts. Glītajai un prasmīgi izskaistinātajai sejai pārskrēja bažu ēna. Tomēr viņa uzmundrinoši pasmaidīja un laipni pavēlēja:

— Pārģērbies, mīļais, pēc tam varēsi atpūsties. Drīz būs viesi klat.

Zoja noskūpstīja vīra pieri un palīdzēja piecelties. Pāvels redzēja, ka sievas domas kavējas pie šāvakara viesībām un patlaban viņai par visu vairāk rūp, lai vakars labi aizritētu, lai viesi ievērotu kārtīgo maju un laulātā pāra saticību. Pāvels paklausīja — apvilka labāko uzvalku un ļāva sev apsiet kaklasaiti; viņam tas pašam nekad tik nevērīgi skaisti nepadevās. Un tieši īstā laikā, pie durvīm zvanīja.

Tas bija Simonovu laulātais pāris. Pēc tam atnāca galvenais inženieris ar sievu. Un pēc pusstundas dzīvokli pildīja labi ģērbti ļaudis, balsu jūklis, smieklu brāzmas, sieviešu izsaucieni, tā mākslīga rosība, ko rada ļaudis, kuri uzskata par savu pienākumu būt jautriem. Pāvels Vikto-rovičs paradīja vīriešiem savu bibliotēku, pacienāja tos ar Zojas nopirktajiem dārgajiem papirosiem, ko pats parasti nesmēķēja, un dāmām dāļāja neasprātigus komplimentus. Simonova sieva, jauna inženiere, turējās kopā ar vīriešiem un kā izsalkusi metās pie grāmatām. Viņa nesen ka atgriezusies no Uraliem, kur strādājusi pa kara laiku. Uzkrata ražošanas pieredze viņā apvienojās ar kulturālās atpalicības apziņu, jo strādnieku ciematā, kas bija radies klajā laukā apkārt evakuētai rūpnīcai, nebija ne kārtīgas bibliotēkas, ne žurnālu, ne teātru. Kaija Simonova steidzas daudz ko uzzināt, it kā šodien pat visu gribētu apgūt tūlīt, nekavējoties.

Simonovs atturēja sievu ar zobgalībām, kurām cauri bija jaušama dievināšana. Viņš centās pieskarties Katjas rokam, ar skatienu sekoja viņas gaitai. Pāvels vēroja viņus un izjuta mokošu skaudigumu.

Zoja lūdza pie galda. Ēdieni un dzērieni bija labu labie. Zoja lieliski saimniekoja, bez kavēšanās mundrināja kautrīgos, aicinādama talka drošākos, un taktiski macēja atturēt vīriešus, kuri pārāk ātri tiecas tukšot un atkal piepildīt glāzītes. Un uzklausīja teiktas uzslavas ar tadu seju, itin kā šā vakara sarīkošanai nebūtu ziedots daudz rūpju, pārdomu, pū|u un pati lielākā taupība divu pēdējo nedē|u laikā.

— Ka jus visu tik burvīgi protat! — Katja Simonova bija sajūsmināta. — Es neparko tā nemācētu.

— Neskaud, Kaljuša, svešu laimi! — Simonovs apsauca sievu un caur pieri pašķielēja uz Pāvelu.

Skatieni sastapās, abi atcerējās nesenas dzīres citā maja — vienkārši iekārtota, jauka, kur ikviens darīja, kas pašam patika, un mājasmāte bija jautra, vieglprātīgā viešņa, līdzīga parejiem viesiem, kur trūka nažu, kur saimnieki dzēra no vienas glāzītes, un vairāk viņiem arī nevajadzēja … «Kādē| atminēties neatsaucamo!» Pāvels parmeta ar skatienu. «Es negribu aizmirst un negribu tev piedot!» domas atbildēja Simonovs, bet ska|i sacīja:

— Neiespējami noticēt, ka esam tajā pašā māja, kur kādreiz bija postaža. Pavel Viktorovič, vai atceraties to ritu?. . .

Pavels pat acis pievēra, tik spilgti .atmiņā atainojās peleka rītausma sagrautajā dzīvokli, izplestais četrstūris, Nastja vatētā, apjozta vamzī, viņas rokas, atbalstītas pret durvīm, un balss: «Paldies dievam… paldies dievam!»

Simonova jautājums iebēra brūcē sali. Katram bija ko atcerēties. IJn dīvaini, — kas blokādes laikā likās tik piespiests, neciešami smags un briesmīgs, šobrid šķila tik varonīgs un jauks, ka sievas, kara laiku parlaidušas prom no Ļeņingradas, klausījās savos vīros un izjuta greizsir-dibu tin aizvainojumu, it kā vīri, aizsūtījuši viņas droša aizmugurē, būtu atņēmuši kaut ko neaizstājamu.

— Mani padara vai traku tas, ka tevi paklausīju! — Kiitja dusmās zibošām acīm pārmeta vīram.

— Muļķības, — Pāvels mierināja. — Nu padomājiet, ko jūs te iesāktu ar zīdaini! Šodien viss skatāms romantiskā gaismā, bet toreiz bija proza, briesmīga un grūta proza.

— Un šodien jūs šeit sēdētu novecojusi, slimīga, — Zoja piebilda. — Paraugieties uz savu viru, uz visiem mūsu vīriem! Cik viņi noguruši, cik nervozi. Tā ir laime, ka mēs atgriezušās varam rūpēties par viņiem.

— Mēs par viņiem būtu rūpējušās visu laiku, — Katja nerimās.

— Bet vai esat pārliecināta, ka par viņiem kāda nerūpējās, — Zojas draudzene izsmējīgi piemiedza acis.

Katja nosarka kā biete un ar skatienu nomērīja vīru, bet Simonovs tikai pārmetoši pašūpoja galvu. Visi zināja, cik skumja viņam bija dzīve bez Katjas.

— Nebojāsim jauko vakaru ar aizdomām! — galvenais inženieris samierinoši teica un uzsmaidīja sievai. — Mēs pārdzīvojām grīitu, bet interesantu laiku, un mums visiem žēl, ka pārdzīvojām to šķirti. Kaut gan, kas zin, vai mēs šodien būtu sveiki un veseli, ja mums būtu jāuztur ģimene? Bet reizēm mēs viens otru nesaprotam. Un atgriežamies ierastaja ģimenes dzīvē kā noguruši peldētāji, kas ar pūlēm sasnieguši krastu, pieķerdamies ar rokam klintij un aizgūdamies tverot pēc elpas.

— Ja! — dedzīgi piekrita Pāvels, pēkšņa doma to bija tik ļoti paņēmusi sava varā, ka pat nepārlika, vai šī ir īstā vieta tas izklāstām. — Ja, bet spēki, ko atdevām, lai upi pārpeldētu, bija labākie mūsu spēki. Un šis dzīves posms mums daudziem, par spīli visām bēdām un ciešanām, bija pats vērtīgākais, jaukākais dzīves posms.

— Un visnevainīgākais? — pavaicāja Zojas draudzene.

— Nezinu, kas jums padomā, — ar neslēptu īgnumu atbildēja Pāvels. — Varbūt grēcīgs, samezglots, vai kādu vien vēlaties. Šaura mēraukla te neder. Kad izredzes uz dzīvību un nāvi ir vienādas, turklāt izredzes uz nāvi lielākās, tad tādi vārdiņi ka «palaidnības» un «grēciņi» nav vietā. Piedodiet, ka jūs pamācu, — Pāvels piemetināja, uztvēris sievas vēso skatienu, — bet es pirmais neuzsāku. Un, lai drīkstētu tiesāt, ir jasaprot.

— Vīriņ, pasniedz cepumus! — gluži mierīgi palūdza Zoja un, aplūkodama galdu, piecēlās. — Un ielej dāmām vīnu, vīriešiem šņabi vai liķieri, ko kurš vēlas. Es novākšu liekos traukus … Varbūt uzspēlēsim patafonu?

Ta viņa atkal atguva vadību — smaidīga, kā aizvien valdonīga, gatava dot pretsparu, ja šajā noskaņā atkal ielauztos nevēlamas runas. Bet balsis žūžoja rāmi un liegi, satraukuma grumbas izlīdzinājās. Pāvels atnesa skaņu plates un lika viesiem izvēlēties. Beidzot pienāca laiks celt galda pašcepto torti.

— Vīriņ, palīdzi ienest šķīvīšus!

Pavels izgāja sievai līdzi virtuvē, juzdams, ka nu būs vējš. Bet Zoja, tikai garam ejot, pieskārās viņa matiem un, ka parasti, māksloti jautri sacīja:

— Ja sieva tik taktiska, tad ari pašam vajag tādam būt! Vai ne ta? Jaukas atmiņas paglabā pie sevis! Es taču neko neizprašņāju. To, mans dargais, vajag prast novērtēt!

Un, nesagaidījusi atbildi, viņa izgaja, bet ēdamistabā nošalca priecīgi izsaucieni: Zoja bija uzlikusi galda savu izdomu rēbusu — torti.

Pazemots un izsists no sliedēm, Pāvels brīdi palika slāvam virtuvē, cenzdamies nomākt neprātīgo vēlēšanos izskriet uz ielas un vairs neatgriezties. Taču viņu kads pasauca. Un viņš gausi devas pie viesiem, cenzdamies bezrūpīgi smaidīt.

— Kaut ko tādu mēs blokādes laikā neēdām, — viņš teica, bāzdams mutē lielu tortes gabalu.

— Un pat nesapņojām par kaut ko tādu, — divdomīgi piekrita Simonovs.

Pāvelam galva dunēja. Viss griezās virpuļiem. Viņš ielēja sev degvīnu un, neievērojis Zojas brīdinošo mājienu, viena rāviena izdzēra. Pēc tam ielēja vēl sev un Simono-vam un sniedzās saskandināt.

— Pieminēsim, draudziņ, kas jāpiemin!

Pilnīgi apreibis, viņš nolēma pavadīt viesus. Zoja viņu nelaida, viesi cits par citu runaja, vai nu lai liekoties gulēt. vai lai izejot arā izvēdināt galvu. Simonovu pāris paņēma viņu zem rokas un Zojai apsolīja, ka atvedīs viru atpakaļ.

Nakts bija gaiša un spirgta, pūta jūras vējš. Ielas tukšas. Reibums ātri pagaisa, un Pāvels ilgi staigāja gar Nevas krastmalu, neklausīdamies, par ko runā Simonovu paris, un priecādamies par to, ka tic necenšas viņu iesaistīt sarunā.

— Labie cilvēki! — atvadīdamies pie savas mājas, viņš tiem sacīja.

Viens otram piekļāvušies, tie aizgāja. Viņš pagaidīja, kamēr Simonovi pazūd aiz ielas stūra, un atkal devās uz krastmalu.

Pēc smagā, ātri pagaisušā reibuma domas darbojas konkrēti un skaidri. Pagalam neapmierināts viņš pirmo reizi pēc ilgāka laika ieraudzīja sevi it ka no malas un nodrebēja. Kada velna dēļ viņš centās stāstīt par citādu dzīvi šai okšķerētajai, kas baž degunu, kur nevajag! Vai tad viņš pats nav sapinies šaurajos, mietpilsoniskajos, nelietīgajos uzvedības tiklos? … «Visi tā dara …» Aiz muguras viņam paliek lieliskākais, skaistakais dzīves posms. Jā, tā viņš sacīja, un šobrīd arī var apgalvot. Tik pilnīgu saskaņu pašam ar sevi, tik dziļu apmierinātību viņš agrāk nekad nebija izjutis. Prāts un sirds it kā ieguva cilu uztveri, atdodot visas jutās: domu kvēli, pieredzi, zi-nāšanas un spēkus. Spēkus, kuri ar katru bridi kļuva lielāki, kaut gan dzīves apstākļi tos gribēja piebeigt… Un sieviete, kura nostaigāja kopā ar viņu šo ceļu, modināja viņā labāko: pašaizliedzību un neatlaidību, drosmi un mīlestību pret dzīvi. Un, neprasot neko sev, vienīgā pazina viņu kā atklātāko, patiesīgāko, godīgāko pret sevi pašu. Ka gan viņš pēc tam visu noliedza — gan Nastju, gan pats sevi.

Vai ģimenes dēļ? Pienākuma dēļ? Bērnu deļ?

Tas taču pašapmāns! Bailīgi paslēpies no smago gadu draudzības, viņš nevis tuvojās savai ģimenei, bet bezcerīgi attalinajas. Ģimenes nav. Viņš priecājās par bērniem, tie dzīvo vienā dzīvoklī ar viņu, bet viņš cenšas nebūt mājās un redz bērnus tikai guļošus. Viņš tiem melo, melo Zojai, melo bez vārdiem, izlikdamies apmierināts un jautrs. Viņš melo visiem, izlikdamies cēlsirdīgs.

Pavels nodrebēja aiz nicinājumā un nepatikas. Bez skaņas izteiktie rūgtie nosodījuma vārdi pašam šķita skaļi izkliegti, viņš palūkojās apkārt: vai kads nav noklausījies šo atzīšanos. Un izbrīnījās, ieraudzījis, ka stāv iepretim pazīstamajai mājai.

Augšējos nama stāvus jau sārtoja rītausma. Nastjas logs bija aizsegts un zināmā loga maliņa tumša. Ko visu viņš nedotu par zilganās strēles aicinošo mirdzumu! Taču to nekad vairs neredzēt. Un doties augšā, piezvanīt, ieiet, pastiept rokas — uz laiku laikiem liegts.

Viņš teica sev — «uz laiku laikiem». Un skaidroja ša varda bezgalīgo un cietsirdīgo nozīmi. Tad saka skriet augša pa kāpnēm, aiz bailēm un nepacietības trūka elpas, k-iet un ieraudzīt, pēc tam lai notiek kas notikdams! Ieiet un ieraudzīt…

.Pieskrējis pie Nastjas durvīm, viņš piezvanīja un vēl ņēmās dauzīt ar dūri, jo iekšā valdīja baismīgs klusums. No visa spēka atkal piespieda zvana podziņu un piepeši atcerējās, ka otra atslēga ir kabatā.

Kad viņš ieskrēja istabā, Nastja sēdēja gultā, augstu uzvilkusi palagu, un drebošām rokām burzīja to uz krūtīm.

Pēkšņi Nastja viņu pazina. Bezgala dziļš prieks pārvērta miegaino, baiļpilno seju. Rokas pastiepās pretim un nevarīgi noslīga. Un Nastja pati ieslīga viņa skavās, it kā lik vien spēka bulu bijis, lai viņu sagaidītu.

— Nastja … Nastja … — viņš atkārtoja.

— Kā gan tu … Kā nu … — beidzot viņa teica.

— Zinu, visu zinu, — viņš piespieda seju pie Nastjas pleca. — Mazdrusciņ klusēsim. Tad izlemsim.

Ļeņingrada 1045. gada aprīlis — jūlijs

MARUSJA

Palātas māsiņa veda viņu pa garo gaileni, ko apgaismoja tikai dežurantes galda lampa un blava gaisma caur palātas durvju stikliem. Pretim naca pavecāks virs balta virsvalkā un vaicājoši noraudzījās neveiklajā Marusjā.

— Šī ir ta pati, Vasilij Viktorovič, par kuru zvanīja no pilsētas izpildkomitejas, — masiņa teica un atvēra kādas palatas durvis. — Otra gulta no loga.

Vairīdamās ziņkārīgo skatienu, kas durstīja no visām pusēm, Marusja apguļas un aizvēra acis. Mugura un kājas smeldza, it ka būtu saņēmušas smagu triecienu. Taču tas bija tikai nogurums, bezgalīgs nogurums. Tādu nogurumu viņa nebija izjutusi pat Kurzemē, kad kopā ar bataljonu kajam nogaja trīsdesmit kilometrus. Un ari kauju laikā pie Puškinas, bez atelpas trīs dienas un naktis glābjot ievainotos.

— Mamu|, vakariņas!

Kads purināja aiz pleca. Marusja pikti sarāvās un atvēra acis. Sanitāre jau bija pagajusies tālāk, atstajot uz skapīša vakariņas. Ēdiena smarža iesitas nāsīs, viņa atkal juta agrako, noguruma pārmākto izsalkumu. Marusja apsēdās ar seju pret tumšo logu un ātri paēda.

— Pasakiet, lai iedod krūzīti, — pamācīja kaimiņiene no blakus gultas, — tūlīt nesīs pienu.

Lai ka gribētu, no šīs kaimiņienes nebija kur paslēpties. Mnrusja ievēroja jaunu, labsirdīgu seju, bet, dotajam padomam nepaklausījusi, sarauca pieri un apgulās. Sanitare ienāca ar lielu tējkannu un saka liet krūzītes karsto pienu.

Marusjai kārojās padzerties, viņa pat lūpas aplaizīja, tomēr klusēja. Bail sākt runāties, bail, ka ar viņu runāsies.

— Ka tad jums nav iedevuši krūzīti? — sanitāre norūca.

— Ielejiet manējā! — piedāvāja kaimiņiene un pagriezās pret Marusju. — Neņemsiet tak |aunā?

— Paldies, — Marusja ar mokām pateica, kāri izdzēra pienu un atkal apgulās, aizvēra plakstus, lai norobežotos no palātas, no jautājumiem un ziņkārīgiem cilvēkiem.

— Mamuļ, te jums būs krūzīte, es ielikšu skapītī.

Mamtiļ … Sis dīvainais vārds, kada viņu šodien pirmo

reizi uzrunāja, atsauca to, kas ar viņu bija noticis un no kā viņa tiecās izvairīties visus šos mēnešus. Bataljona viņa to slēpa līdz beidzamajam, slēpa no citiem un ari no sevis, cik ilgi vien varēja. Tur viss bija pierasts, darbā un dziļā miega pagāja dienas un naktis, vajadzēja tikai piespiest sevi nedomāt. Kad apslēpt vairs nevarēja, viņu demobilizēja. Demobilizācija, ko daudzi tik ļoti gaidīja, radīja Marusja apmulsumu un bailes. Pilsēta pateica to, ko viņa jau sen bija paredzējusi. Agrākās pirmskara dzīves vietas — kopmītnes vairs nebija, trikotāžas darbnīcas telpas iekārtojusies neliela rūpnīca kara materiālu ražošanai, pazīstamu cilvēku arī nebija, citi armija, cili evakuējušies, citi miruši. Marusja gaja pa pilsētu kā svešiniece vaļēja šinelī ar karavīru maisiņu par plecu, galva pabalējusi laiviņcepure, kājās nonēsāti zabaki, viņai nekā nebija — ne māju, ne biedru, ne mantas, nekā — vienīgi bažas, skumjas un naids — sīvs naids pret visu, prel dzīvi. Nebija neviena ko vainot, vainīga pati dzīve — nelaba, neveiksmīga, pāridarītāja… Labāk viņa bulu pavisam gājusi boja!

Taču šāviņi un mīnas bija aizsvilpuši garām. Daudzi krita turpat līdzās! Un arī tas, Saņa, par visiem labākais, kurš viņu žēloja, ar jokiem mierināja un žēloja . . . Varbūt kopa ar Saņu viņai būtu sava māja un sava ģimene?… Nu ši palata ir viņas maja, cilas nav. Ja nebūtu lielās, labās, saprotošās sievietes, nebūtu ari šo pagaidu māju.

Paldies dievam, palātas kaimiņienes apklusa un aizmiga. Kada vēl lasīja, ik pa brītiņam nočaukstēja lapas. Klusums. Kaut varētu cieši aizmigt, lik cieši kā frontē! Tur nebija sapņu, tikai retu reizi apciemoja viens vienīgs sapnis — talas bērnības ainava: viņā basam kājām skrien pa saules kveldētu sādžas ieliņu, ap sirdi viegli un līksmi, viņa noskrien pa krauju pie upītes, nosviež zālē drēbes un metas ūdenī, peld, ar kājām šļakstinādama ūdeni, un piepeši turpat uz laipām ierauga māti. Māte, nometusies uz ceļiem, skalo veļu, stiprās rokas vienmērīgi vēcina slapjo drānu buras turp un atpakaļ. «Māmiņ!» Marusja kliedz un plašiem vēzieniem pieveic straumi . . . Kaut varētu redzēt šo sapni — nevis sapni, bet īstenību, lai ticētu, lai kļūtu viegli un labi. «Nu, atnāc, atnāc pie manis!» Marusja lūdza sapni, pūlēdamās aizmigt un diktēdama tam mirāžās sākumu — mīksti, karsti putekļi zem kājām, saule, no krūmāja plūstošs upes dzestrums… Un kovārņu kņada… satrauktu kovārņu kņada … Nē, nē, vai tad bija kovārņi?

Marusja atvēra acis, vel būdama starp miegu un īstenību. Kovārņu kņada bija īstenība. Slimnīcas miegainajā klusuma ta neatlaidīgi sauca un aicināja. Kur tie radušies šeit? Vai vēl joprojām sapnis? Un visa šī diena, rūkšana pa iestādēm, gara rinda pilsētas izpildkomitejas pieņemamajā istabā un grūtā saruna ar liela auguma saprotošo sievieti, vai tas viss tikai sapnis?

Marusja paraudzījās apkārt. Slimnīcas palāta, tās atturīga kartība, — nē, nav sapnis. Sievietes gulēja, brīvi atmetušas rokas. Viena lasīja, lūk, roka pakustas, nočaukst lapa . . . Bet kovārnēni kliedz un kliedz, kliedz neatlaidīgi, aicinoši ka bermba, kad Marusja ar draudzenēm uzrāpās kokā un ligzdā ieraudzīja mazos kovārnēnus ar izplestiem knābjiem, izmisīgi aicinot māti . . . «Māmuļ!»

Šodien šī liela auguma sieviete mazliet atgādināja tālo māmu|u, kāda bija palikusi atmiņa vai kādu vēlāk iedomājās. Stipram rokam un stipru, mierīgu prātu šodien sieviete nc tikai uzklausīja prasību par istabu, bet saka izvaicāt par frontes laiku, par bērnību, par to, kā viņa uzsāks dzīvi. Marusja strupi atbildēja, nevajadzīgā izpraš-ņašana kaitināja, nevienam taču nebija da|as, kā viņa iekārtosies, lai tikai dotu istabu — viņa pateiks paldies. Taču sieviete nopietni jautāja:

— Vai vīra nav?

Marusja saskaitusies atbildēja pavisam savādāk nekā parasti, izaicinoši atcirzdama:

— Nav un nav bijis.

— Tatad par visu pašai jādomā, — sieviete neņēma strupo atbildi ļaunā. — Tu vēl jauna. Es pati esmu laidusi bērnus pasaule un zinu, cik daudz visa ka vajag. Būs tev japalīdz.

— Dodiet istabu, nevaru uz ielas pārnakšņot, — Marusja nomurmināja.

— Tūlīt to nevaru izdarīt, bet dabūsi pie pirmās iespējamības. Un kur pagaidam dzīvo?

— Nekur.

— Un pazīstamu arī nav.

— Ja ari būtu, kas mani ņemtu sev uz kakla, — Marusja nikni iesaucās.

— Nedusmojies, tā nevajag! — sieviete viņu pārtrauca.

— Nu nekas, lidz radībām iekārtosim tevi slimnīcā. Tā nav paredzēts, bet neko darīt! Tev nepieciešams miers, ēdiens un saprotošs skats. Viena nevari palikt. Slimnīcā atpūtīsies. Sagatavosies.

Un ši sieviete zvanīja, noteiktā balsī pavēlējaun vēlāk tikpat noteikti sacīja:

— Tā, iesi uz šo vietu, palūgsi dežurējošam ārstam, tevi ievietos. — Un sniedza Marusjai platu, spēcīgu roku.

— Nedusmojies, neskaties kā zvērēns! Vai tad pie mums cilvēks var pazust?

Marusja, acis nepacēlusi, atvadījās un devās kājām 11/, slimnīcu, lai nesadurtos tramvajā ar cilvēkiem, neredzētu to ziņkāros vai vienaldzīgos skatienus. Tā viņu ielika slimnīca, istabu apsolot pie «pirmās iespējamības». «Pirmajā iespējamībā» nevar dzīvot. Tā sieviete jau laba — «būs tev japalīdz», to viņa sacīja bez augstprātības, vienkārši, bet kāda viņai pieņemamajā istaba bija rinda, un katram sava nelaime, kur nu visus var atminēties . . .

Kovarnēni kliedza, kliedza aiz palatas sienām. It kā tepat kaut kur būtu liela, izbaidīta ligzda.

Un pēkšņi putnēni izlidoja no ligzdas, piepildot slimnīcas gaiteni, viss gaitenis bija pilns neatlaidīgiem kliedzieniem, švīkoņas, klaudzieniem. No kajas grūdiena palātas durvis atspraga vaļā, ienāca auklīte ar diviem mazuļiem uz rokām, mazie prasīgi kliedza un plātīja mutes. Ienāca otra aukle arī ar diviem mazuļiem. Mātes paņēma bērnus un lika pie krūts. Marusjas jauna kaimiņiene pacietīgi un maigi macija savējam zīst krūti, aukle palīdzēja, mierinādama: sākumā neviens neprot, tas nekas, iemācīšoties. &lt;

Ar nelabvēlību un lielu interesi Marusja skatījās un klausījis. Kovarnēni apklusa, dzirdama tikai šņākuļošana un šmaukstēšana un māmuļu mīlīgas balsis. Un tas, ko Marusja ar riebumu un skumjam tiecās aizgaiņāt, pirmo reizi kļuva redzams tuvu un konkrēti: ari viņai atnesīs tādu pašu kliedzošu vīstokliti, liks barot, un šo vīstokliti viņa nesīs sev līdzi no slimnīcas, — uz kurieni gan? Un ko ar to darīt? Ne aizbēgt, ne atsacīties, tas būs uz visu mūžu.

«Neiešu no šejienes prom, kamēr neiedos istabu,» Marusja aizvien vēl piktojās un paslēpa seju spilvenā, lai neredzētu noņemšanos ar mazajiem. «Bet kur gan iešu? Varbūt pamest bērnu, lai nodod bērnu namā, ta drīkstot darīt. Ja mate pati nevar. Un ka gan es varu? Pašai taču nekā nav? Pametīšu — vairāk neko!»

Ar atriebīgu prieku Marusja pārdomāja, kā visiem pasacīs — visiem, kuri viņai uzvēluši vienīgi bēdas un kaunu, viņa pasacīs, ka neatzīst nekādas mātes jiitas, ka bērns viņai nav vajadzīgs, lai ņem un audzina, kā grib, arī Marusja dzīvos, kā pati gribēs, un galu galā divdesmit divu gadu vecuma negrib nokļūt verdzībā! Varēs pat noslēpt, ka bijis bērns. Iestāsies darbā, dzīvos kopmītnē, jaunas draudzenes, apkārtējie sveši, agrāk nepazīti, tiem nebūs ne jausmas, ka viņai bērns.

Baismīgs likās tikai viens — pašas dzemdības. Briesmīgas, neizturamas sāpes. Bet, lai atbrivolos, lai varētu sākt dzīvi no jauna, tam jātiek pari. Drīzāk, kaut drīzāk bailes un sāpes paliktu pagātnē, tāpat ka armija, kā nave un asinis, asinis un nāve, kas tur bija visapkārt, ka iesauka — Ļāvīgā Maruska …

Kaimiņiene pirmajā gultā apmīļoja savu bērnu un sa-runājās, it ka tas ko saprastu.

— Tu vēl neguli, manu maziņo! Parādi savas actiņas, manu cīrulīt!

Marusjai bija pretīgi kļausities bezjēdzīgajā murmināšanā. Ja varētu gulēt te šajā mīkstajā gulta, atpūsties, ēst, gulēt, tikai neko neredzēt un nedzirdēt!

Šis vakars slimnīcā bija pirmais garajā vienmuļo vakaru virknē. Dienā bija vieglāk. Marusja vairījās no istabas biedrenēm, gāja dārzā, apsēdās kādā vientuļā nostūrī, piespieda muguru pie koka un neko nedomāja. Tā bija atpūta. Izsalkums lika pusdienlaikā un pievakarē atgriezties palala. Pēc vakariņām dārzā nelaida, Marusja gulēja aizvērtam acīm, lai neredzētu apkārtējos. Droši vien drīzāk iesāktu runāties ar šīm sievietēm, ja tās nebūtu «māmuļas». Bet viņas sešas reizes diena baroja savus bērnus, pārējo laiku bez apstajas tērgādamas par barošanu, par to, kas bērniem jādod, kas nav jadod, ka viņus tīstīt, vai mānekliši vajadzīgi. Tas kaitināja līdz arprātam. Stulbenes!

Bija vēl kaut kas neciešams — viri un sarunas par vīriem. Jaunās kaimiņienes virs — juras flotes virsnieks līda pie loga. Sanitares un māsas to trieca projām, jo šaja palata apmeklētājus nelaida. Jnrnieciņš aizgāja, bet pec brīža atkal bija klat.

— Mazo mamiņ! — viņš sauca aiz loga.

Un sauktā izlēca no gultas, kaut gan ārsts nebija atļāvis celties, pārliecās par palodzi un sakas dudošana, bezjēdzīga, bezsaturīga dudošana. Lai nebutu jāklausās, Marusja izgaja gaitenī.

Palatā bija vel kāda jauna sieviete, pie kuras neviens nenāca, nesūtīja zīmītes un cienastus. Viņu sauca par Lizu. Pec sarunām Marusja noprata, ka Liza demobilizēta. Kad jūrnieciņš parādījās pie loga, ari Liza izgāja no istabas.

Reiz gaitenī, ejot garam, Marusja teica Lizai:

— Līdz kaklam apriebusies viņu pļapašana!

Liza sāpīgi savilka seju un klusītēm atbildēja:

— Mīl viens otru.

Pirms izrakstīšanās no slimnīcas pie Lizas atnāca ap-meklētājs, un Liza piesarkusi lūdzās masu, lai atļauj satikšanos.

— Tas ir no mūsu pulka, — viņa atkārtoja, — saprotiet, no iuiisu pulka!

Māsiņa apžēlojās un atļava tikties gaitenī. Marusja tīšu pratu izgaja paskatīties un ieraudzīja pavecaku vīrieti kapteiņa formas tērpā turam pie kriītim piespiestu biezu aploksni. Liza sēdēja līdzas un gauži raudāja, bet kapteinis runāja un glastija viņas roku. Pēc kapteiņa aiziešanas

Liza stāstīja, ka kopa ar viru bijuši fronte, virs rotas komandieris, viņa radiste, virs nesen kritis, pulka biedri apsolījuši rūpēties par viņu un par bērnu.

«Musu pulks,» Liza allaž ar lepnumu pieminēja. Ma rusja nenocietās, nepavaicājusi, kurš pulks tas ir. Noskaidrojas, ka gluži parasts pulks, ne ar ko īpaši nav slavens.

— Es biju gdivīzijā, kas divas reizes apbalvota ar ordeni, — Marusja palielījās. — Musu divīzija atbrīvoja Ļeņirigradu un aiztrieca vāciešus līdz Kurzemei.

Istabas sievas izbrīnījušās klausījās Marusjā. Nerunīgā kaimiņiene viņas ieinteresēja un vienlaikus sarūgtināja. No sanitārēm viņas bija uzzinājušas, ka Marusja te ievietota, paklausot Ļeņingradas izpildkomitejas lūgumu, viņai neesot kur palikt, bijusi armija. Istabas biedrenes daudz ko bija sadomajušas par Marusju, tomēr baidījās izvaicāt, tik ļoti viņa vairījās no visiem. Un pēkšņi pati sāka runāt, izrādījās bijusi gvardes divīzija, viņa labprāt stāstīja par šo slaveno divīziju, cik ievainoto iznesusi no kauju lauka — «itin visus un pilna apbruņojuma». Marusja atminējas arvien jaunus atgadijumus, atklajot, ka pašai interesanti stāstīt un ir ko stāstīt. Kā gan viņa nebija agrāk sapratusi, ka pārdzīvojusi tik daudz interesanta, varonības cienīga!

— Vai jūsu vīrs vēl frontē? — pavaicāja kāda istabas biedrene.

Marusja nosarka, pēc tam nobalēja. Palātā iestājās klusums, k|uva skaidrs, ka jautājums nevietā.

— Viņš ir kritis… — Marusja pateica un, acis pievērusi, sāka stāstīt par Saņu, cik bijis labs, kā viņu žēlojis, pēc katras kaujas atskrējis paskatīties, vai viņa vēl dzīva. Kas gan var apgalvot, ka Saņa nebija Marusjas vīrs, viņš, kurš desmitiem reižu skrēja, lai apvaicātos, ka iet, un savā nāves stundā aicināja pie sevis ka vistuvāko cil vēku…

Ak, ja viņa toreiz, stāvēdama pie mirušā Saņas, būtu sapratusi, cik labi dzīvot ar gaišajām atmiņām par viņu! Ja bulu spējusi atgrūst sveša garāmgājēja glāstu, ja nebūtu atkal un atkal meklējusi īsu aizmiršanos un atbrīvošanos no sāpēm, no bailēm, no bezgalīgā noguruma, no smagās, bīstamās, nesievišķīgas dzīves!

Marusja šodien Jaunojas pali uz sevi un vēl vairāk uz ciliem, kādēļ neviens, neviens nebrīdināja, ka jūsmīgie skatieni drīz vien var pārvērsties nicinošos, ka Marusja var iemantot iesauku — «Ļāvīgā Maruska», ka viss var beigties ar bezgalīgi skumju vientulību un smagumu, ko nāksies velt plecos uz visu mūžu. Armijā viņiem bija polit-vadītāja Jefimija. Ta reiz pasauca Marusju pie sevis un ņēmās rat. Izstāstīja par iesauku un pūlējās iegalvot: «Neaizmirsti sievietes cieņu un lepnumu!» — «Kadeļ agrak par to nerunājāt?» asarainā balsī iesaucās Marusja. Nupat iesaktaja saruna, izskaistinot savu dzīvi, Marusja pati gandrīz noticēja, ko runaja, — vai tad viņa tāda arī nebija? No darba nebeguļoja, no briesmām nevairījās, simtiem karavīru pārnesa uz savas muguras, simtiem palīdzēja pēc labākās sirdsapziņas: apsēja, uzlika šinas, ievainoto kaistošas lupas veldzēja ar sniegu… Bet, ja viņai uzmācās, — visi taču galu galā jauni puiši, un apkārt karš un nāve.

Sievietes palātā nāca un gāja, kā vienas ārā, tā no dzemdību zāles atveda citas — pārgurušas, bālas; otrā rīta arī tas sāka pļapat par barošanu, bērniem un vīriem, tad arī tas aizgāja, un atkal jaunas vieta … Marusja pamazām atbrīvojās no sākotnējās niecības izjūtas un niknuma, pierada pie slimnīcas kartības un sāka jestri interesēties par istabas biedreņu dzīvi: vai tam ir vīri, kad apprecējušas, kadeļ ta priecājās par mazajiem kovarnēniem, kas prasa milzumu rūpju?

Laiku pa laikam ārsts viņu izmeklēja un priecīgi drošināja: «Drīz būs!» — it kā par visu vairāk Marusja tiektos ātrāk sagaidīt radības. Izklaušinot Marusju, ārsts pa-rnirkšķinaja ar aci un sacīja: «Dūšīgs puika naks pasaulē! Dzi, ka sirsniņa pukst! Bus gvards!» Ar šausmām un ziņkāri Marusja klausījās šajos vārdos.

Pievakarē, kad slimnīcas darbinieki gatavojās ēst vakariņas, sakas sāpes. Marusju mudīgi pārveda uz dzemdību palatu, kur tobrīd nevienas citas nebija. Dežurējošais ārsts, pavirši apskatījis Marusju, noteica: «Viss kārtība!» — un aizgāja. Marusja klausījās, vai nenāks kads cits ārsts, bet dzirdēja tikai durvju klaudzināšanu un šķīvju dzink-stoņu. Sveši ļaudis ēd un smejas, kada tiem daļa gar Marusju! Kad atkal uznāca sāpes, viņa ta iekliedzās, ka pati izbijās no savas balss.

Masiņa saņēma Marusjas roku un pārmetoši sacīja:

— Kadeļ ta. mīlīt? Vajag paciest.

— Es nespēju! — Marusja vaimanāja. — Dariet kaut ko, es nespēju!

— Visas sievietes spēj paciest — tu ne? — māsiņa no-glastija Marusjas sasvīdušo, mitro galvu. — Pacieties, mīlīt, bērniņa dēļ aizmirsīsi sāpes.

— Negribu! Nevajag! — Marusja kliedza un atgrūda māsiņas roku, vienlaikus tverdama to ciet, lai tikai māsiņa neaizietu. — Es viņus visus nolādu! Neviens nav vajadzīgs! Negribu redzēt! Dariet kaut ko, es nespēju!

Vēlāk atnāca ārsts, māsa aizgāja, tad ārsts aizgāja, Marusja atkal gulēja viena un kliedza, pēc tam atveda otru dzemdētāju, kura nepavisam nekliedza; Marusja nodomāja, ka tai nesāp. Ap pusnakti šai sievietei piedzima bērns, un Marusja, aizmirsusi savas sāpes, izplestām acīm vēroja, kadas mokas dzimst cilvēks. Jau ausa gaisma, kad jauno mati aizveda uz palātu. Marusja atkal palika viena, nomocījusies bailēs un sāpēs, tad masa atgriezās un vairs projām negāja un arī necentās pierunāt, lai nekliedz, varbūt bija nogurusi, varbūt samierinājusies ar Marusjas kliegšanu. Drīz sakās nepārtrauktas, svelošas, neciešamas sāpes. Un tad nolaidās pilnīgs, svētlaimīgs atvieglojums, Atarusja aizvēra acis un iegrima tumsa, kur gaidīja miers vai nāve — vienalga. Taču ārsts pliķēja Marusjas vaigus un pieliecies čukstēja:

— Noguliet, neguliet, tā nedrīkst!

Ārsti rīkojas, runājās saudzīgi un laipni, kāds turpat netālu skaļi kliedza. Un tad masa uzlika uz viņas pieres aukstu roku un sacīja:

— Paraugies nu, kads brašs meitēns!

Marusja atvēra acis un ieraudzīja sīku, koši sārtu bērnu ar mazu deguna podziņu un lielām, zilam acīm, kadas nekad nebija redzējusi. Bērns nekliedza, tikai kustināja rociņas un kājiņas, it kā lai pieradinātu tas darboties, un dziļi elpoja caur degunu.

— Jauks bērniņš, — ārsts uzlielīja. — Būs vai četri kilogrami?

Bērnu ietina un aiznesa projām.

— Atstāsim māti tepat. Pagaidām citu nav. Lai atpūšas pilnīga mierā.

Marusja uzmodās, kad masa un sanitāri lika viņu uz nestuvēm. Viņa vienaldzīgi raudzījās šūpojošos griestos virs galvas. Bijušajā palata ka sapni pazibēja kaimiņieņu sejas. Istabas biedrenes kaut ko sacīja un nez kādēļ apsveica. Nokļuvusi sava gulta, Marusja vēl nodomaja: «Nu viss garām» — un aizmiga.

Kad atkal atmodas, vakarsaules staru nitis zeltīja istabu. Sanitāre ar krūzi un mazgājamo bļodu apstaigaja gultas, jaunās matēs pirms mazuļu barošanas mazgaja rokas. Pie Marusjas nepienāca, tādēļ Marusja satraukta prasīja:

— Un man?

— Tuliņ, mīļā! — sanitāre atsaucās un jautāja. — Ar ko tad apsveikt, ar dēlu vai meitiņu?

— Ar meitiņu, — pašai negribot, Marusja priecīgi pavēstīja. •

Pārdzīvotais viņu bija tik ļoti nogurdinājis, ka viss šķita ka sapnis. Un viņa nebija pārliecinātā, ka zilacainais bērns ir tas «brašais meitēns», kas viņai piedzimis, viss likās sapnis.

Kovārnēni sacēla parasto kņadu, auklītes iznēsāja bērnus. Marusja ar savadu nepatiku un lielu ziņkāri gaidīja, kad atnesis vīstokli ar zilacaino meitēnu, mazā nemācēs ēst, bet Marusja nepratīs iemācīt. Aukles atnesa visus bērnus, vienīgi dūšīgo meitēnu ne. Visas jau baroja savējos, tikai Marusja gaidīja ar uztraukumu un bailēm. Pēkšņi ienāca prata, ka bērns nomiris jau no rīta, kad satilu aiznesa projām.

Marusja zvanīja, neatņēmusi pirkstu no zvana pogas.

— Nesiet manu bērnu! — viņa pieprasīja auklītei.

— Ko tu bez laika ārdies! — aukle rajas. — Tava pirmā barošanas reize bus no rīta.

— Atnesiet manu bērnu! — Marusja sauca, vēl vairāk iekarsusi.

Atnesa mazu, klusējošu vīstokliti un nolika līdzās uz spilvena. Marusja pacēla drēbīti: sīkā sejiņa nekustīga, acis sedza gaišas skropstiņas, elpa nebija jūtama.

— Vai dzīva? — neuzdrīkstēdamās aizskart bērnu, Marusja jautaja. %

— Un ka vel! — aukle drošām rokam tina vaļa vīstokli.

— Ta ir persona ar skaļu balsi. Un guļ kā āpsēns ala.

Roķeles un kājeles, atbrīvojušas no autiņiem, saka kustēties, skropstas samirkšķinājās, uz brīdi pavērās zilas, nesaprotošas acis.

— Jauks bērns, — aukle paslavēja, — četri kilo divi simti gramu.

Marusja skatījās bērnā un nemanīja agrāko nepatiku, taču ari mīlestības nebija. Interesanti gan un Joti savādi. Un bailes pieskarties. Notirpa roka no neveiklās bērna turēšanas. Kad bērrfli aiznesa, viņa atviegloti uzelpoja un centās aizmigt. «Matēs mīlestība — tā ir tīrā izdoma,» Marusja par to bija pārliecināta. «Neko tamlīdzīgu nejūtu, gribu tikai vienu: tikt arā no slimnīcas un dzīvot vienīgi sev. Neveļos vergot! Ta tik vien trūka!»

Viņa pagaidam slēpa savu lēmumu. Bet visas šīs «māmuļas», aukles un māsiņās kaitināja ar mūžīgiem apsveikumiem un uzslavām. Tam likās pats par sevi saprotams, ka Marusja ir sajūsmā par savu meitēnu un lielākās laimes nevēlas.

— Tik un ta atdošu bērnu namā, kad iešu ārā no slimnīcas, — Marusja īgni sacīja un izaicinoši paraudzījās istabas biedrenēs. Taisni smiekli panaca, ka izstiepās muļķīgi jūsmīgas sejas.

— Bērnu namā! — ievaimanājās kāda mate. — Ak Jēzuliņ .. .

— Pavisam vienkārši, — Marusja strupi pārtrauca.

— Kur lai liekos? Istabas nav, neka nav. Lai divdesmit divu gadu vecumā lienu kapa, vai?

Neviens neatbildēja. Atlikušo vakara cēlienu Marusja pavadīja viena, starp cilvēkiem un tomēr viena. Uz viņas pusi pat nepaskatījās. «Lai jaii . . . lai,» Marusja domāja, valdīdama asaras, «otru jau viegli nosodīt.»

No rīta viņu modināja barot bērnu. Marusja negribīgi atbrīvoja krūti un iebāza galiņu pavērtajā bērna mutītē. Viņa jau nu ka citas «māmuļās» nežēlosies un nesūrosies, ka bērns neprot zīst.

Bet meitenīte pavilka ar lūpām krūts galiņu un sāka kari ēst.

— Ši persona mācēs par sevi cīnīties! — aukle teica.

Ja «personu» tagad pirrnaja dienā paņemtu projām, nebūtu grūti to aizmirst. Bet sešas reizes dienā nesa barot, un šajās pusstundās, kad tā šņakuļodama gulēja pie krūts, bija gandrīz neiespējami nedomāt un klusītiņām, citiem nedzirdot, neteikt mī|us vārdus. Ja dzīve būtu savādak iekārtojusies, vai gan Marusja nepriecātos par mazo būtni?

Ceturtaja diena pēc bērna piedzimšanas pie Marusjas alnāca apmeklētāja. Atnāca kopa ar ārstu, un Marusja tulit noprata, ka apmeklētājai jau izstāstīts par bērnu namu.

Ta bija jau pavecāka sieviete ar īsi apcirptiem matiem un gaiši pelēkām acīm, kas nekādi nesaderējas ar tumšo, grumbaino vaigu un kalsnējo seju.

— Labdien, — sveša sveicināja un apsēdās uz gultas malas. — Ka jūtaties?

— Labi, — Marusja caur pieri drūmi paskatījās uz ārstu. Tas saprata un aizgaja, uzaicinājis apmeklētāju ieiet pie viņa «vēlāk».

— Kādā vārdā nosaucāt meitiņu? — sieviete jautāja.

Marusja aizgriezdamās klusi nopurpināja:

— Nekada pagaidam.

— Fs atnācu pastāstīt, kā ar jūsu iesniegumu. Jums piešķīra istabu. Divpadsmit kvadrātmetri. Te bus adrese. Gultu, matraci, galdu un skapīti jau aizveda. Bērna pūriņš arī bus labs, to droši vien 7.inat. Kad nāksiet arā, iedosim paris orderu, gan pamazam būs viss.

— Paldies jau, paldies, tikai tam nav nozīmes, — Marusja skaitās un nespēja pat lāgā parunāt. — Man bez istabas nekā cita nevajag. Frontē reizēm gulēju pat zemē. Bet bērnu atdošu bērnu namā.

Sieviete pagrozīja galvu.

— Es ari frontē reizēm zemē gulēju, — viņa sacīja.

— Ka tevi sauc? Marusja? Mani Sofija Petrovna. Nu, ta-tad, Marusja, paklausies: esmu par tevi vecaka, man ir trīs deli karā un divas meitas mājās. Uz fronti gāju, lai bērni varētu ar māti lepoties. Un viņi lepojas. Kā tu domā, vai tava meita ar tevi leposies, ja atdosi viņu bērnu nama un atņemsi jau maziņai māti? Nemuļķojies, meitiņ!

— Pēc likuma man ir tiesības to darīt, — Marusja palika pie sava.

Sofija Petrovna pasmīnēja un apklusa.

— Pēc likuma sliktai mātei var ari bērnu atņemt, — viņa teica. — Ka nu gribi. Istabu tev iedeva ka demobilizētajai, nost neņems. Par bērnu — tava darīšana. Vai esi cieši nolēmusi?'

— Cieši, — Marusja atcirta. — Mēs neesam tādas paziņas, lai pļāpātu tāpat vien.

Ari taisnība, — Sofija Petrovna atzina. — Kā esi izlēmusi: tūlīt atdot vai kadu laiciņu vēl pabarot?

— Vai tad bez manis viņa varētu iztikt?

— Ja vajadzētu, varētu.

Marusja klusēja. Patlaban tik ļoti gribējās sākt skaļi raudat, tomēr raudāt bija kauns.

Sofija Petrovna mierīgi stāstīja, ka viņa un citi deputāti palīdzot demobilizētajiem un kara invalidiem iekārtoties dzīvē, daudzas matēs un bērni atrodoties tieši viņas pārziņā.

— Man labdarība ir sliktāka par nāvi, — Marusja nicīgi viebās. — Liela vajadzība paļauties uz citu žēlastību.

— Kada glupiķite gan tu. osi! Vai ta ir žēlastība? Kad tu karoji un visa tauta ar cerībām skatījās uz tevi, — vai tad ari tauta paļāvās uz tavu žēlastību?

— Kāds tam sakars ar tautu?

— Vai tu nepiederi pie tautas? Vai tad vara nav tauta? Tu jocīgi spried. Tautai par visu jāzina, arī kā tu iekārtosies un kada meita tev izaugs. Un tu runa tadas muļķības — žēlastība!

Sarunas pavediens pārtrūka.

Projām iedama, Sofija Petrovna it kā starp citu sacīja:

— Es tev dotu tādu padomu: paturi bērnu pie sevis kaut vai trīs četrus mēnešus. Tādam mazulītim mākslīga barošana kaitīga. Un tad uzņemsim mazbērnu namā, lai valsts audzina. Varbūt laimēsies: mazā iepatiksies kārtīgiem cil-vēkiem, tie adoptēs, tad viņa arī izaugs ģimenē.

— Ka — adoptēs?

— Tu taču pavisam atdosi? Tagād daudzi iet un adoptē, citi zēnus, citi meitenes. Kadeļ tadai nu|ai meitenītei ja-aug bārenei… Nu paliec sveika! Kad tevi izrakstīs no slimnīcas, man paziņos. Vai 11u es, vai kads cits no mūsējiem atnāks tev pretim, pavadīsim. Un tad iekārtojies un dzīvo, ka gribi. Darba tagad daudz, var izvēlēties pec sirds patikas. Un padzīvosies brīvībā.

Tik dīvaini beidzās ši saruna. Un tika atstāts papīrītis ar adresi ka ceļazīme uz nezināmu dzīvi. Un svešas sievietes bieds, svešā paņems meitiņu, atzīs par savējo un iemācis saukt: «Māmiņ»…

«Kada man tur daļa!» Marusja mēģināja pretoties. «Es taču esmu jauna. Strādāšu. Dzīvošu brīvībā. Varu apprecēties. Bet kas mani ņems ar sadabūtu bērnu?»

Marusja centās izteloties, ka kārtosies viņas dzīve. Taču doma par iespējamo viru radīja dziļu nepatiku. Virs, kura deļ meitenīte jāatdod svešiem, virs, kura deļ visu rriužu maza jāslēpj.

Neko neizlēmusi, Marusja izgāja no slimnīcas un lepni paceltu galvu nesa savu bērnu garām svešām acīm, cauri nepazīstamam pagalmam un nepazīstamam dzīvoklim istabiņa, kura no šis dienas piedereja viņai. Patīkami pārsteidza gultai līdzās noliktie bērnu ratiņi, kurus rotaja padilis mežģīņu aizkariņš un lentā iesiets grabulītis. Sofija Petrovna, kas viņu pavadīja, sacīja:

— Ta būs no manas puses davana. Vai nu gribi, vai ne — meitiņai vajadzīgi ir ratiņi, ir grabulītis.

Sofija Petrovna, atstājusi savu darba adresi un telefona numuru, drīz vien aizgaja. Marusja vēlējās atgulties un atpūsties, aiz nespēka grīļojas kājas, bet mazā ieraudājās, bija slapja. Marusja nemākulīgi partina viņu, atminēdamas, ka pašai nav neka ko ēst un kaut kas jādara.

Tā iesākās viņas patstavigā dzīve, kas ar katru stundu atnesa jaunas rūpes. Viņa skrēja pierakstīties, reģistrēt bērnu, saņemt pārtikās kartītes. Nebija vanniņas, kur mazo mazgāt, nebija katliņa, kur izvārīt zupu, un adatas, ar ko salāpīt zeķi. Dzīvoklī iemītnieku papilnam, tomēr Marusja negribēja nevienam neko lūgt. Zīdainis klēpi, pati lagā nepaēdusi, bez darba, bet palīdzību nevēlējās pieņemt.

Kad pie durvīm pieklauvēja, Marusja brīdi vilcinājās, tikai tad aicināja iekša, lenaca večiņa, kura bija gadījusies gaiteni ceļa.

— Piedod, rneit, — vecā sieviņa atvainojās un piegāja pie ratiņiem, kur gulēja meitene. — Tev, es klausos, ir bērniņš. Varbūt vajag ko palīdzēt? Nekautrējies, rneit, es palīdzēšu!

Večiņa bija nevarīga, drebošām rokām, taču, kad viņa atnesa vanniņu un sāka mazgāt bērnu, šīs rokas kustējās tik veicīgi un droši, kā Marusjas jaunās rokas nemācētu. Un Marusjai pirmo reizi likās bezjēdzīgi, ka viņa tā bēg no cilvēkiem, cilvēki taču tik vienkārši un labi, arī dzīve lada pati. Frontē arī viņi palīdzēja cils citam. Un vai šeit nav tie paši cilvēki?

Pēc tam kaimiņmāte apsēdās iepretim un skatījās, kā Marusja baro bērnu. Un klusi, sausām acīm stāstīja: dēls kritis frontē, vedekla un mazdēliņš nomiruši badā, otrs dels Vācijā, un tāpēc mājās nekāda prieka, neviena, par ko rūpēties. Vai tā būšot janomirst bez tuva cilvēka?

Marusja apvaicajas par citiem dzīvokļa kaimiņiem. Aiz sienas, kur diena valdīja klusums, dzīvojot kada ģimene, četri cilvčki, visi strādājot rūpnīcā. Tālāk mašīnrakstītāja, komandiera atraitne ar zēnu, kurš pa dienu bērnudārzā. Stūra istabā dzelzceļnieks, tas reti pārnakšņojot mājā, sieva ar bērniem vēl evakuācija.

Baismīgie kaimiņi, no kuriem Marusja bija visādi izvairījusies, vairs nebija baismīgi. Kairam savs grūtais darbs, bēdas un rūpesti. Nākamaja svētdienā Marusja iepazinās ar komandiera atraitni, piedāvāja pieskatīt viņas puisēnu, kamēr atraitne aiziet uz veikalu. Un vēlāk, kad Marusja skrēja pēc maizes, pati atštaja atraitnei savu meitiņu, — ja, dzīve bija vienkāršāka, nekā viņa to tik cietsirdīgi iztēlojusies.

Marusja pat domās neizteica minējumus, kas būs, kad mazā paaugsies. Viņai arī nevajadzēja daudz domāt, jo kopš pirmajām patstāvīgās dzīves dienam zināja, ka berrm nevienam neatdos. Viņa ne tikai milēja savu mazo Vaļu, viņa to bija mantojusi ciešanās un vairs nespēja aizmirst pārvarētās ciešanas. Mokoša bija meitenītes reģistrēšana: «Kur tēva dokumenti?» — «Tēva nav,» Marusja ka ar cirvi atcirta un izaicinoši skatījas saskruļļotā meitenē. Neparko viņa nenosauktu pretīga skaistuļa jefreitora Kovaļova vārdu, kurš tik nejauks bija pret viņu… Skruļ-ļotajai meičai vajadzēja apmulst, tomēr tā neapmulsa un saka Marusjai lasīt ka no galvas iekaltu sprediķi, cik slikti, ja bērnam tāda dzimšanas apliecība … «Es jau sacīju — un viss,» Marusja viņai neļava turpināt. «Nav ko jaukties cilu darīšanās, nemāciet mani!» Mājās Marusja apskatīja apliecību, kur teva uzvārda un vārda vietā bija ievilktas svītriņas, — ko teikt par šīm svītriņām Vaļai, kad tā paaugusies jautās?

Sofijas Pelrovnas ierašanas bija nepatīkama, jo atgādināja ciešo apņemšanos atdot Vaļu bērnunamā. Bet Sofija Petrovna nevirzīja sarunu pat uz to pusi, viņa lika Marusjai aiziet pec kurpju ordera. Atvadoties viešņa sacīja:

— Šinī mājā dzīvo mani aizbildināmie. Viena fronli-nieka sieva ar diviem bērniem. Es tevi, Marusja, gribētu palūgt: pieskati kādreiz viņus.

— Ko tad es varu? — juzdamās glaimota, Marusja brīnījās.

— Nu kā! Palīdzi, parunājies, pieskati bērnus, citreiz viņa pieskatīs tavējo. Viņa ir bikla, neizdarīga, bet tu esi frontiniece, šo to saproti no medicīnas.

«Tad, re, ka par mani domā!». . .

Tovakar pat Marusja devās izlukot, kas^viņai uzticēts. Kautrīga, klusa Motja nelikās neizdarīga: istabā kartība labāka neka Marusjai, bērni apkopti. Tikai spēcini gan viņai laikam pavāji: vanna pilna veļas, Motja ņemas ap-kart vaiga sviedros. Marusja atbīdīja Motju nost un dūšīgi sāka mazgat, — ja tikai nesaplīstu, bus baltum balta! Motja vaimanaja:

— Vai die, vai die, es pati butu pamazītēm…

— Sediet vien, — Marusja atbīdīja viņu, — es esmu stipra ka zirgs. Kādus tēvaiņus ar visiem ieročiem esmu uz savas muguras nesusi! Bet ievainots cilvēks ir smags.

Puikas ka dadži lipa klat:

— Krustmāmiņ, pastāstiet!

Eh, derēja piespraust gvardes nozīmi un medajas, lai pabrīnas! Marusja beidza mazgāt un apsēdas stāstīt: zēni klausījās vaļa mutēm, bet Motja sēdēja, ka dievu ludzot, droši vien domaja par vīru, kuru varbūt izglābs tādas pašas meitenes .. .

— Brīnums, cik jūs drosmīga! — Motja bija sajūsmā.

— Es butu aiz bailēm nomirusi.

Liels notikums Marusjas dzīvē bija jaunās kurpes. Viņa joprojām staigaja novalkātos zabakos vai gumijas čībiņās, bet nu uz ordera var pirkt, kadas sirds karo, melnas vai krasainas, ar zemu vai augstu papēdi, jebkāda fasona. Prātīgāk butu ņemt parastas, ar zemu papēdi, slēgtas, derētu pastaigām ar Vaļu un iešanai uz darbu. Tās ari lētākās, un naudas palicis ne tik, cik melns aiz naga. Taču acis kavējās pie brūnam ševroādas laiviņām. Marusja sevi brīdinaja: «Nedrīkst!» Taču tiīlit nolēma izlīdzēties — tirgu pārdot Šineli, rudens vēl tālu. Viņa uzlaikoja kurpes, pagrozīja kāju spoguļa priekšā — nenoskatīties! Pie kases atkal parņēma šaubas: «Taisu muļķības, vai nu tas pašlaik vajadzīgas!» Taču nezin kādēļ doma par meitiņu un Motjas cieņa pret viņu palīdzēja izlemt: «Tikšu ar visu gala, gan nopelnīšu tapat ka citi! .. .»

Tirgu viņa pārdeva šineli un vilnas zeķes (ziema vēl aiz kalniem!), izdevīgi nopirka mežģiņu cepurīti Vaļai uu pēkšņi dzirdēja ļaudis sarunājamies: svētdien pilsēta at-griezišoties Ļeņingradas gvardi. Mūsējie! Sirds saka dauzīties, seja nobalēja. Mūsējie!

Mājās gaitenī un virtuvē citu neko neviens vairs ne-runaja kā par gvardu svinīgu sagaidīšanu.

— Jūs, Maruseņka, ari iesiet?

— Protams, iešu! Tie taču mūsējie! Savējos redzēšu.

Un sievišķīgā steigā viņa sāka gatavoties šim brīdim.

Gandrīz vesela diena pagāja frizētavā: ieņēma rindu, skrēja mājas pabarot Vaļu un, atstājusi to kaimiņienes uzraudzība, traucās atkal atpakaļ (no kurienes tik daudz sieviešu saskrējis, — arī gatavojas sagaidīšanai?). Pievakarē Marusja atnaca mājās sprogaina ka jērs, sasārtusi zem žāvējamā aparata. Bet ko vilkt mugurā? Veca satina kleitiņa, visus kara gadus iznēsāta līdzi mantu maisa, tika izmazgāta un ta iestīvināta, ka varētu vai kaktā nostādīt. No bērna autiņa viņa uzšuva apkaklīti, nekas īpašs neizdevās, tomēr atsvaidzināja kleitu. Kurpes bija skaistas, bet lētas kokvilnas zeķes nepavisam nepiedienējās; sestdien Marusja aizskrēja uz tirgu, kur par trīskārtēju cenu nopirka plānas zīda zeķes, kādas nekad sava mūža nebija kājās vilkusi. Viņa ieskrēja pie Motjas sarunat, ka rīt atnesis pie viņas Vaļu un atstās pienu, par to Motjas puikas liidza, lai ienāk parādīties ar medaļām un gvardes nozīmi (sen jau ticis apsolīts parādīt!), arī Motja palūdza:

— Ienāciet gan, jums droši vien ļoti piestāv forma!

Marusja klusēja, tomēr teiktie vārdi bija krituši auglīgā zemē un visu nakti viņu mulsināja; Marusja, grozoties gultā bez miega, atminējās, ka toreiz brida pa purvu, lai apietu ienaidnieka dotu, ka vācieši zvetēja ar mīnmetējiem nn pec katra sprādziena no tumsas kāds vaicaja: «Māsiņ, vai vēl dzīva?» Un tad acu priekšā nostājas Kovaļovs ar skaisto, pašpārliecināto, cietsirdīgo seju, un Marusja ar rugliiniu atcerējās, ka Kovaļovs, vienīgais no visiem, pat pieklājības dēļ netika sacījis mīļus vārdus un ne reizi patiesi apmīļojis… Naktī Marusja piecēlās, uzgrieza uguni un ilgi pētīja miegaino bērna sejiņu, meklēja līdzību un šausminājās, ka šī līdzība varētu but. Un atkal iztēlē acu priekša zibēja kaujas, ievainotie, pārsiešana un vakars, kad viņa pierapoja pie ievainotā, nokrēslī pazinusi Kovaļovu, klusu raudadama, pārsēja plecu, un viņš bērnišķīgi iesaucās: «Mat!» — bet, atvēris acis un pazinis Marusju, caur zobiem izgrūda: «Ej prom!» — un viņa balo seju izķēmoja nicīga grimase… Redzēt šo cilvēku? Jā, ja — un tad novērsties!

Marusja piecēlās agri jo agri un jau stundu pirms iziešanas bija saposusies, uzvilka sastivināto kleitu, apkaklīte labi piegulēja, caur plānām zīda zeķēm bija redzamas baltas kajas. No ielas jau plūda orķestra skaņas, muzikanti gatavojas sagaidīšanai. Marusja palūkojās pa logu, uz prospekta pusi plūst gājēju straumes, bērni skrien palēkdamies, atspiedies uz kruķiem iet invalids, medaļas vien mirdz pie krūtīm .. .

Marusja paņēma Vaļu klēpī un jau nesa lejā pa kāpnēm, bet piepeši palika stāvam. «Un ka tad es? Un kādēļ Vaļu pamest mājās? Un kādēļ jabūt skatītāju pūli, kad savējie svinīgi atgriežas? Lai nu kā, bet manus trīs gadus un (rīs mēnešus par nebijušiem nevar padarīt! …»

Viņa atskrēja inajas, atrāva vaļa mantu maisu, izsvieda uz gultas svārkus, blūzi, jostu, laiviņcepuri. Ak pasaul-dieniņ! Viss saburzīts. Marusja metās pie kaimiņiem pēc gludek|a. Kamēr tas iesila, ar zobu pulveri notīrīja medaļas, nozīmi un jostas sprādzi . . .

Pirms arā iešanas vēl ieskrēja pie komandiera atraitnes paskalities lielaja spoguli. Tā nebija vairs meitene, kādu viņa sevi atminējās pirms kara, la bija stipra, stalta sieviete gludā karavīra blūzē, apjozta ar siksnu, zem īsajiem svārciņiem (palikuši par šauriem!) brūnganajās kurpēs autās kājas taisnas, specīgiem lieliem. Seja ieapaļa, aiz lielās steigas un satraukuma vaigos iededzies kvēlums, matu sprogas lien āra no laiviņcepures, kas uzlikta iešķībi, pat pārlieku, taču kurš nu šodien aizrādīs! Pie krūtīm gvardes nozīme un četras medaļas.

Marusja pamirkšķināja ar aci savam attēlam spogulī — nav pe|ami! Un pati sadusmojās, it ka to būtu pateicis kāds cits. Paceltu galvu viņa atgriezās savā istabā, pārtina mazo, uzlika tai mežģiņu cepurīti, glīti ievīstīja autiņos, pašupoja, lai iemidzinātu, un ar vistokliti devās lejā pa kāpnēm garām Motjas dzīvoklim uz ielas. Kādēļ tā dara — pati nezināja, bet šodien bija jānotiek kaut kam lielam, un Marusja gaja tam tieši pretim, gāja, kada bija, ar visu savu nelaimi un bagatibu, gāja bez bailēm, paceltu galvu.

Viņa nok|uva saulē, vējā, svētku drūzmā un pārsteigta iesaucās, jo no piepilsētas, kur uzvarētājiem par godu uzcelta Triumfa arka, orķestra skaņas nomākdams, plūda šurp viļņveidīgs ura sauciens. Tatad jau ieradušies! Marusja bīitu skrējusi, bet uz augstajiem papēžiem jutās neērti, ari bail, tik un la nepagūs aizskriet. Un tomēr steidzās, ko jaudāja, uz prospekta pusi. Tur jau ļaužu kā jūras. Viņu palaida garām. «Savējos gaidu,» Marusja leica, un stāvētāji bijīgi pašķīra ce|u, uzsmaidot gan viņas gvardu nozīmei, gan mazajam vīstoklītim — je, kur divi gvardi!

Gvardu pulks jau nāca. Rinda pcc rindas soļoja vienā ritma, nospodrinātiem, bet jau noputējušiem zābakiem, visi kā viens stalti viri, izrieztām krūtīm, bruņu cepurēm galva. Un visi il ka vienādām sejām: (ik brūni iedeguši, lietu un vēju šaustīti; vēl nesen Marusja bija pieradusi diendienā tos skatīl, bet nu jau atradinājusies. Sirds sažņaudzās, mani tuvie! …

— Vaseņka! — iesaucās blakus kāda sieviete un metās pie sava Vaseņkas, uz mirkli izjaucot ierindu, taču ierinda viņu, pie karavīra pleca pieplakušu, ieslēdza sevi, un sieviete devās līdzi, cenzdamās soļot vienā ritma ar citiem. «Ka nu tā drīkst?» Marusja nodomāja un tūlīt pamanīja ierindā vel un vēl, un vēl ejam sievietes un bērnus, un uz kāda karavīra pleca sēžam gadus piecus vecu meiteni, bet, lai būtu cik dīvaini būdams, — ierinda nezaudēja savu svinīgumu, rindas taisnas, soļi vienādi, tikai visapkārt skanēja un viļņoja ura saucieni, mala stāvētāji sniedza ziedus, pal ziedu klēpjus, karavīri satvēra ziedus, atmaja pretim: «Paldies!» Neviens neatturēja ļaužu straumi un, acīm redzot, neviens arī nekomandēja, taču ļaudis paši radīja kārtību, brīvu, svinīgu, neparastu.

Ari Marusju iekļāva šaja kartībā, viņu pabīdīja uz priekšu, rokas tika iespiests ziedu pušķis, pat mazajai Vaļai pie mežģiņotās cepures piesprauda divus ziediņus; Marusja zviļošam acīm garāmejošo vidū meklēja pazīsi 1-mas sejas un vicināja ar ziediem, valdīdama asaras un saviļņojuma kaut ko saukdama un čukstēdama.

Un tad viņa ieraudzīja tuvojošās rotas priekšgalā labi pazīstamo seju un, ne par ko nebedadama, izskrēja pretim.

— Biedri leitnant!

Leitnants viņu pazina, nopriecājas, apskāva plecus un &lt;1 ziras noskūpstīt, bet, baidīdamies saspiest bērnu, nomurmināja: «Re, kads ķiparēns!» Marusja soļoja leitnantam blakus un bez atelpas izvaicāja par rotas ļaudīm, kur rota bijusi, vai pēdējas kaujās lieli zaudējumi, un pati brinijas, cik viss likās nozīmīgs, cik šie ļaudis tuvi, par visu likteni gribējās zināt. Vienlaikus viņa juta no aizmugures sev pievērstus skatienus un saprata, ka tur daudz pazīstamu, un kautrējas atskatīties.

— Tu esi kļuvusi īsta skaistule… miera laika dzīvē! — leitnants uzslavēja.

— Ka jums ar kāju, pilnīgi vesela? — apjukusi vaicāja Marusja; ai, ka šis puisis sāpēs grieza zobus, kad Marusja aiz šineļa stiepa viņu ievainotu pāri purvam, un cik viņš bija smags! . . .

— Uz sliktu laiku smeldz. Kā večukam. Vai tev dēls vai meitenīte?

— Meitenīte. Vaļa. 2ēl, ka nebiju ar jums kopā līdz galam.

— Nekas. Bērni tagad vajadzīgi. īsta reizē.

Marusja pasmaidīja, pagausināja soli, pagriezās un at-radas aci pret aci ar rotu, ar savu rotu. Daudz jaunu seju, tik daudz, ka tūlīt pat nebija iespējams pamanīt pazīstamos.

— Parau, kur mūsu Marusja!

Gados pavecs karavīrs draudzīgi māja ar roku. Dziļa rēta vagoja viņa seju, ievainojuma sekas, Marusja bija pārsējusi šo vīru lielo kauju laika pie Gatčinas.

— Miļešin! Dārgais! Vai sveiks un vesels?

Marusja pieplaka pie karavīra krūtīm kā pie aizstāvja, jo no visam pusēm jau sauca:

— Pavei, kur musu Ļavīga Maruska!

— Un nevis vairs viena, bet ar pieaugumu!

— Maruska! Ak tu pagāns, kāda skaistule kļuvusi!

Sejas, sejas, sejas šūpojās apkārt, un itin visas šķita zobgalīgas, nelabvēlīgas. No visam zobgalīgāk un ļaunāk raudzījās puisis ar šķību muti, cik labi pazīstama šī smīnā sašķiebtā mute! Kur redzēts? Kad? Nu protams, jefreitora Kovaļova draudziņš, abi viņu toreiz svilpšus izsvilpa no sanitārā posteņa . .. Lai no kā, bet no ša puiša saudzību nav ko gaidīt.

— Redz, kur Ļāvīgā! — piemiedzis aci, sauca šķibmutis.

— Nu, palīksmosim, atcerēsimies vecos laikus, vai ne, Maruska? Uzaicini mani, nenožēlosi!

Pieķērusies Miļešina elkonim, Marusja drudžaini do-maja, ko darīt, ko atbildēt balamutim . . . Bet visapkārt jau ņirgājās:

— Mūsu Valerijs nav ar pliku roku ņemams, viens un divi sarunās!

— Uzaicini, Maruska, arī mus!

Ko darīt, ko darīt? Turēdamās pie Miļešina kā pie glābēja, viņa pagriežas pret šķībmuti un naidīgi sauca:

— Par uzdzīvošanu neinteresējos, ar nelieti satikties nav vēlēšanās, bet par to — «tu», mēs kopā neesam cūkas ganījuši.

— Dabūji pa rnici! — apkārtējie smēja. — Te rui bij iel ngums!

— Ak lepna palikusi? — šķibmutis izsmieklā vēl vairāk izvaikstījās.

— IJn kādēļ es nevarētu būt lepna! — asaru aizmiglotam acīm kliedza Marusja. — Vai mazumu jūs kaujās ievainotu izglābu, vai mazumu no nāves ķetnām izpestīju? Vajadzēja galvu noliekt manā priekšā, nevis… nevis…

— Pareizi, meiten, pareizi! — piekrita AAiļešins.

— Sadod! Sadod! — Marusju mudināja. — Pārāk augstu degunu saslējis, doma: kā šim acis uzmetīs, tā meite-tenes pagalam. Pārmāci!

It ka silts vējiņš uzpūta, apkārt smaidi, mundrinoši skatieni. Sķibmutis apklusa. Iedrošinājusies Marusja izsmējīgi piebilda:

— Rauj viņu jods! Ttīlīt var manīt, ka Kovaļova drauģelis, viena lauka nezāles!

Pēkšņi ierinda iestājās klusums. Apkāri skanēja mūzika, balsis, pa asfaltu švīkstēja tūkstošiem so|u, bet ierinda klusums. Un klusumā Mi|ešina nopietnā balss:

— Par Kova|ovti sliktu nerunā! Gaja boja varoņnāvē. Visa rota viņu piemin. Klusē!

Pēc laba laika Miļešins ieminējās:

— Dod, es paturēšu mazuli! Noslauki asaras!

No viņas rokam uzmanīgi izņēma vieglo vistoklīti. Mi-(ešins pacēla autiņa malu, paskatījās un paklakšināja ar mēli. Bet Marusja slaucīja asaras, kas ritēja bez apstājas. Un nez ka ienaca prata: ievainotais Kovajovs toreiz bērnišķīgi sauca: «Māt!» — un sanitārajā bataljonā no dokumentiem viņa uzzināja, ka puisim tikai deviņpadsmit gadu. Ko gan viņš dzīvē redzejis? … Ak dieniņ, ko viņš paguvis redzēt? . . .

Augstajiem papežiem neparasti klaudzot, Marusja kopā ar citiem tuvojās laukumam, kur bija paredzēts mītiņš. Cauri varavīkšņotajai asaru miglai Marusja vispirms ieraudzīja pari prospektam pārvilktu lielu, sarkanu pla-kātu: «Sveiciens ļeņingradiešu gvardei!» Rinda pēc rindas nozuda zem ta, un saule ar savu kvēli, vispirms sveikusi sarkano drānu, meta siltas gaismas strēles 11/, kauju cepurēm, gājēju sejām un balto vīstoklīti Mi|ešina rokās. Un tad viņus jau atplestam rokām gaidīja laukums — daudz sarkanas krasas, ziedu, mirdzošu orķestra instrumentu un, kur vien acis sniedz, cilvēku, cilvēku, cilvēku… Logos, uz balkoniem, uz jumtiem. Māj, smaida, sauc katrs ko savu, un viss kopā saplūst laimīga dunā.

Pie ieejas laukumā gājiens apstājas. Gvardi līdzinājās, sievietes un bērni izgāja no ierindas un nostājās turpat blakus. Marusja paņēma Vaļu un aiī dzīrās iet projām, taču lie paši karavīri, no kuriem viņa negaidīja neko labu, teica:

— Paliec! Tev ir pilnīgas tiesības.

Un tad, abām rokām piespiedusi sev Vaļu, Marusja it ka teica Miļešinam, taču las bija domāts visiem apkar-tejiem.

— Es nezināju. Par Kovaļovu. Nekad slikta vārda ne-SMcišu … arī meitiņai… Piedodiet…

Neviens neatbildēja, ikviens saprata.

— Redz, ka iznāk, — Miļešins klusu nosacīja.

— Līdzināties! — rotas priekšgala komandēja leitnants.

Viņi līdzinājās, sakārtojās — un saka soļot. Kreiso,

kreiso, kreiso! — draudošs un labs soļu rilins, kam Marusja centīgi pielāgojās ar saviem augstajiem papēdīšiem.

1945. gada julijs — augusts

NEPARASTI ATGADĪJUMI

Mūsu laikmets bezgala piesātināts notikumiem, k:irš cilvēku likteņus tā režģījis un jaucis, tik daudz jau bijis,-ir. un būs šķiršanos, satikšanos, skumju un līksmu atkla-jurnu, bet laiku pa laikam tomēr mēdz būt dīvaini atgadījumi, un, ja tos atstāstītu, tie izklausītos kā rakstnieka izdoma. Taču rakstnieki parasti izvairās šos atgadījumus atstāstīt, jo tic pārāk neticami. Mūsdienās tūkstošiem vientuļu siržu meklē uzmundrinājumu un cerības savas mī lēsi ibas spēka un neikdienišķos piemēros. Kaut ari dzīve dažiem cerības iznīcina, daudziem ta tomēr dava uzvaras laurus.

Pastāstīšu lasītājiem dažus niecīgus atgadījumus, kuros, par spīti brīnumainai notikumu saistībai, katrs vārds ir paliess.

I. Tālruņa zvans

Anna Vasiļjevna bija matematikas skolotājā kādā mūsu skola. Matemalika ir šķietami neinteresants mācību priekšmets, taču Anna Vasiļjevna prata skolēnus iejūsmināt, turklāt pati bija tik jautra un mierīga, ka viņas klasēs nesekmīgo matemātikā nebija, un, ja tomēr kāds gadijas, tad biedri to nosodīja. Skolotāju istabā Annai Vasiļjevnai aizvien piedāvāja mīksto krēslu pie krāsniņas; kad sākās kara laika dežūras, viņai lava izvēlēties izdevīgākās dežūras stundas un centās dot vieglāku darbu. Bet kopš kāda laika Anna Vasiļjevna bija kļuvusi ātri uzbudināma nu iecirtīga, ķeras pie smagakiem un bīstamākiem darbiem, bija sevi atradinajusi no atpūtas un visiem šķita mazliet «jocīga».

— Tas ir dela un vedeklas dēļ, — skolotāji sprieda. — Nabadzīte!

Annai Vasiļjevnai bija dēls Vova. Viņa to bija izaudzinājusi viena un bezgala mīlēja. Jauneklis izvēlējās ģeologa specialitāti un pirms kara, vēl students būdams, divas reizes piedalijas ģeologu ekspedīcijas: pirmoreiz Urā-los, otrreiz Pečora. No pirmās ekspedīcijas viņš atgriezās vīrišķīgāks, novājējis, savacis reti sastopamu akmeņu kolekciju. No otras ekspedīcijas atveda sievu. Anna Vasiļ-jevna par apprecēšanos uzzināja no garas, nesakarīgas telegrammas un jutās apbēdināta par agro, nepārdomāto laulību, tomēr mierināja sevi ar domu, ka vedekla ari droši vien ģeoloģe, latad kopīgi jāstrādā un rūpīgas sievietes klātbūtne vērtis vieglāku nemitīgo klaiņošanu. Bet, kad Vova atbrauca mājās, matē izbrīna rokas vien sasita. Vova atveda no Pečoras vienkāršu zvejniekmeiteni, saulē iedegušu zilaci, neparasti skaistu, īstu dabas bērnu. Savos astoņpadsmit gados Gruņa neko citu nebija redzējusi ka tikai tuvējo upi un zivju rūpniecību, tikko mācēja lasīt un rakstīt, gramatās interesējās par attēliem un uzdeva milzum daudz naivu jautājumu. Vovu viņa dievināja, acīm redzot, uzskatīja ka likteņa sūtītu karaļdēlu no pasaku valstības. Annai Vasiļjevnai viņa tūlīt iedāvinaja apbrīnojamu, no zivju kauliem darinātu rotu, to turpat noņemdama no sava saulē iedegušā kakla, un bija ar mieru aprūpēt viņu, uzņemoties veikt grūto mājas soli. Strada-dama Gruņa dūdoja savadu dziesmu bezgala vienmuļa meldijā. Meitenes acis visu pamanīja, par visu interesējas un mirdzēja dedzigā laimē, it kā trauku mazgāšana bulu svētki. Anna Vasiļjevna aizvien ātri sapratās ar cilvēkiem un šīs meitenes audzināšanu uzņēmās mīļu prātu ka jebkuru citu pedagoģisku uzdevumu. Bet ka Vova, inteliģentais grāmatu draugs Vova, varēs nodzīvot visu mūžu ar šo mežonēnu?

Drīz vien Annai Vasiļjevnai nācās atzīt, ka Vova pa-gaidām ir ļoti laimīgs un ka Gruņai ir možs, atri aptverošs, izcils prāts. Gruņa mācījās un strauji guva sekmes. Viņa iemīlēja dzejoļus un lasīja tos skaļa balsī, gari stiepdama vārdus ka dziedot. Gruņa drīz vien pilsēta jutās kā mājās, labprat runāja pa telefonu un bieži zvanīja «pareizajam laikam», pavērtām lūpām gaidot atbildi. IJn pirms klausules nolikšanas vienmēr teica automātam: «Lielais paldies!» Attieksmē uz tērpiem Gruņai bija savdabīga gaume, viņai patika spilgtas krāsas, turklāt neparastas kombinācijas, taču visu viņa izvēlējās ļoti veiksmīgi un nekad neizskatījās smieklīga pašas darinātajos apģērbos. Viņas skaistums uzziedēja vēl krāšņāk un val-dzinaja visus Vovas draugus. Vova drīz vien kļuva bezgala greizsirdīgs — jo vairāk tādēļ, ka vīra draugus Gruņa uzskatīja par saviem tuviniekiem un centās tiem izpatikt. Vova mocījās, neizrādīja greizsirdību, Anna Va-siļjevna mocījag vēl vairak, nezinādama, ka brīdināt vedeklu, jo Gruņai pat prata neienāca, ka vīrs draugu dēļ varētu but greizsirdīgs.

Kad sākās karš, Vova brīvprātīgi pieteicās un jau trešajā dienā, matēs un raudošas sievas pavadīts, aizgāja uz kazarmām. Vēl pēc nedēļas matē un sieva pavadīja viņu uz fronti.

Gruņa vairs neraudāja, jo Anna Vasiļjevna bija iestāstījusi, ka Vovam tas ir sāpīgi. Vova valdījās ka virs un tikai lūdza: «Māt, sargi Gruņu … Gruņa, sargi māti… Māt, pasargā man Gruņu .. .»

Pēdējo reizi abas redzēja Vovas satraukto seju preču vagona durvīs un kopš tā laika vairs neredzēja viņu un neko nezināja. Vova pazuda bez vēsts samezglotajos kara ceļos. Anna Vasiļjevna tikai uzzinaja, ka dēls aizbraucis kopā ar karaspēka daļu, ko komandējis biedrs Petrovs.

Gruņa nedalījās ar Annu Vasiļjevnu viņas satraukumā, varbūt tādēļ, ka nekad savā mūžā nebija saņēmusi vēstules un nezinaja, kas ir karš. Gruņa stūrgalvīgi apgalvoja: Vova nerakstot tadeļ. ka esol karā, beigšoties karš, atgriezīšoties. Pirms Oktobra svētkiem smagajā Ļeņin gradas bombardēšanas dienā viņa sāka izšūt savdabīga rakstā vīram dāvanu — zīda šalli.

— Ja nevar j(tbraukt uz svētkiem, lapat vēlāk bus patīkami, ka esmu sagādajusi dāvanu.

Šalli viņa pabeidza darināt naktī uz septīto novembri patvertnē un ielika tukša kumodes atvilktnē kopā ar zīmīti: «Vovam — septītajā novembri.» Arma Vasiļjevna klusiba noraudājas un neko neteica.

Grūtajā bada ziema abas sievietes sadraudzējās un saudzēja viena otru. Uz jauno gadu Gruņa satūkušiem, stingiem pirkstiem izšuva Vovam tabakas maku un atkal, piespraudusi zīmīti, ielika kumodes atvilktnē. Marta bija Vovas dzimšanas diena; Gruņa jutās tik vārga, ka tikko spēja paiet, tomēr neatlaidīgi, rūpīgi iegrieza ziloņkaula plāksnītē dīvainu, fantastisku ornamentu. Kaula putekļus savāca kopa ar saslapinātu pirkstu un ilgi košļaja. Vovas dzimšanas dienā viņa noslēpa kumode vēl vienu zīmīti ar davanu — sīku no kaula darinatu spalvu.

Pagāja gads. Pagaja otrs. No Vovas nekādas vēsts; dzīvi palikušie biedra Petrova karavīri jau sen bija apciemojuši Annu Vasiļjevnu un izstāstījuši par viņu karaspēka daļas varonīgo bojāeju un savu nejaušo izglābšanos. Gruņa platām acīm klausījās šajos stāstos, bet pēc tam uzaicināja Vovas biedrus viņu apciemot. Un daudzi nāca, sakuma retāk, vēlāk arvien biežāk un biežāk, aicināja Gruņu uz kino vai pastaigāties. Gruņa labprāt gāja kopa nr viņiem un viņus laipni uzņēma, tomēr joprojām neparasti stūrgalvīgi darināja Vovam dāvanas. Anna Vasiļ-jevna jau bija izraudajusi savas bēdas, bet Gruņas akla ticība neiespējamajam dzina viņu izmisumā.

«Un ja un Vova tiešam dzīvs,» dažreiz domāja māte. «Varbūt Gruņā pamostas instinkts, kurš ir patiesīgāks un dziļāks par mūsu saprašanu? Nē, es zaudēšu pratu! Pet-rova komandētā daļa taču gājusi bojā…» Tomēr doma no jauna atgriezās pie visādiem daudzreiz apdomātiem, noraidītiem vienas tēmas — brīnišķas izglābšanās variantiem. Un tad ienaca prāta Vovas atvadu vārdi. Kā gan pasargat šo neparasto meiteni, kura visu saprot savdabīgi? Kas zina, varbūt viņa noliek šīs dāvanas ka velti nelaiķim zvejnieku senas māņticības dēļ. Ak dievs, prātu var zaudēt!

Pa to laiku Gruņa labprāt pieņēma jauno cilvēku uzaicinājumus, tos izskaidrodama šādi:

— Vova atgriezīsies, gribēs zināt, kas še noticis, es izstāstīšu.

Kas gan tas bija — svēta neziņa vai viltīga sievišķība?

Anna Vasiļjevna sāka pati pavadīt Gruņu uz teātri un kino, bet vakaros mācīja viņu.

— Es viņai aizstāju matēs, skolotājas, līgavaiņa un vīra vietu, — reizēm nopūtas Anna Vasiļjevna. Viņai bija gruli: skolā jutās piekususi, teātrī uzmācās snaudiens; kinozālē viņa pievēra acis, lai neredzētu mirdzošo ekrānu, un vinu pārņēma dziļš sašutums pret vedeklu. Iepriecināja vienīgi Gruņas labas sekmes mācībās, sniedzot gandarījumu par rūpēm un sarūgtinājumu. Taču, beigusi mācīties, Gruņa ikreiz izņēma šuvekli, arī šoreiz ta bija dāvana, un Anna Vasiļjevna likās gultā, apsedza galvu un atkal raudāja.

— Mat, — reiz viņa pie auss izdzirda klusu balsi.

— Kas ir, meitiņ? — izlikdamās nomiegojusies, viņa atsaucās.

— Mat, vai jūs domājat, ka esmu vēl aizvien tā pati mežone, kas atbrauca pie jums?

Auna Vasi|jevna uzirukas, atsedzot saraudāto seju, Gruņa apskava viņu un sāka skūpstīt miklās acis.

— Neraudiet, māt! Viņš ir dzīvs. Es to neizdomāju. Es ticu, — viņš ir dzīvs. Viņš atgriezīsies, kad varēs. Vai tad nesaprotat, viņš nevar iet bojā. Viņš ir tāds… tads … — Gruņa beidzot atrada īsto vārdu, — tāds dzīvīgs.

Jā, Gruņa vairs nebija mežonēns. Viņa tikai ļoti ticēja.

Vācieši bija padzīti no Ļeņingradas, pilsētā jau ieradušas partizāņu brigādes, bet no Vovas nebija ziņu. Taču Gruņa nopirka odekolonu, ielika to gandrīz piepildītajā atvilktnē virs pārējam dāvanām un uzrakstīja zīmīti: «Vo-varn Ļeņingradas brīves dienā.» Ari dzimšanas dienai izšūdināja virskreklu ar rudzupuķītēm, tik skaistam, kādas daba nekad nav redzētas.

— Nu jau drīz karš beigsies, viņš atgriezīsies, gribēs novilki formas tērpu. Bus priecīgs.

Tieši tolaik Anna Vasijjevna arī k|uva tāda «jocīga».

Kara dienās no šāviņiem bija stipri cietusi skola, lo saka atjaunot. Skolotāji un vecāko klašu skolēni paši remontēja namu. Iemācījās balsinat, apmest sienas un skaisti izkrāsot. Ari sastatnes paši taisīja, pat vestibila virs kāpnēm, kur bija augsti griesti, bīstami. Un te k|uva redzama Annas Vasi|jevnas slimīga nervozitāte un ietie-pigums; izmantojot apjukumu, kad citi baidījās rāpties augstajās sastatnēs, viņa uzkāpa pirmā, un nekāda pierunāšana kapt leja vairs nelīdzēja. Tā viņa tur stāvēja — maza, novecojusi, saīgusi, runaja pretī un sirdīgi vilka par sienu ar sareni. Skolotāju istaba atskanēja talruņa zvans, kads lūdza pasaukt Annu Vasi|jevnu, taču ari tad

viņa atsacījās kāpt lejā, atcirta, neesot laika sarunām. KāVis zēns skrēja atbildēt, ka Anna Vasiļjevna aizņemta, un atgriezies pavēstīja.

— Zvanīja kāds biedrs Petrovs vai arī Petrova vārdā. Solījās piezvanīt vēlreiz.

— Es tādu nepazīstu, — Anna Vasiļjevna atrūca.

— Vai nav tas, kurš apsolīja rūtis?

Skolā bija pietrūcis logu stiklu, un Anna Vasiļjevna veltīja daudz pūļu, lai tos sadabūtu. Taču viņai bija apsolījis nevis Petrovs, bet Paulovs vai Paļčins, vai Putins.

— Tu droši vien nesadzirdēji?

— Nē, Anna Vasiļjevna, Petrovs vai Petrova vārdā, runāja tāla balss, šķiet, no automāta. Bija apbēdināts, ka jūs nenākat.

— Es tāda nepazīstu, — Anna Vasiļjevna pikti atbildēja.

Pēc divām stundām atkal zvanīja. Un atkal Anna Va-siļjevna atteicās kāpt lejā no sastatnēm, galvenokārt tādēļ, ka visi to centās pierunāt. Atkal zvanīts Petrova varda un šoreiz teikts, lai neuztraucoties.

— Par ko? — viņa brīnījās.

Jautāt bija par vēlu — klausule nolikta.

Vakarā Anna Vasiļjevna palielījās ar savu darbu uz sastatnēm un stāstīja: gribējuši nomānīt lejā kāda tur Petrova dēļ.

— Māt! — nobālusi iesaucās Gruņa. — Tas būs no Vovas!

Pēc ilgas klusēšanas Anna Vasiļjevna pēkšņi iekliedzās svešādā balsī, kas pārvērtās aizsmakušā čukstā:

— Pietiek! Es vairs nevaru! Tu eši vājprātīga! Sevi un mani moki, sirdi rauj no krūtīm ārā! Es vairs nevaru. Man vairs nav spēka!

— Es jūs lūdzu, māt, ja vēl zvanīs, pieejiet pie tālruņa.

Bet vairs nezvanīja.

Kāpņu telpa jau bija izbalsināta un izkrāsota, sastatnes izjauktas un aiznestas uz sporta zaļi. Anna Vasiļjevna vairs necentās kapt augša, visi zināja: viņa gaida tālruņa zvanu. Izskats Annai Vasiļjevnai kļuva neparasts, satraukts, acis vērās cieši, bet neko neredzēja. Visiem vienlaikus ienāca prātā doma, ka Annai Vasiļjevnai ir jau ap sešdesmitiem un viņa var iet pensijā. Visi žēloja šo veco skolotāju un klusībā parlika, kas viņu aizstās mācību gada sākumā, jo bērnus mācīt patlaban viņa nav spējīga. Slepus mēģināja runāt ar Gruņu, lai ta lūdz māti iet pensijā, bet Gruņa atbildēja:

— Nē, viņa nebūs ar mieru. Viņa pašlaik ir tik satraukta. Kad atgriezīsies Vova, redzēsiet, cik viņa kļūs jauna.

— Ar tādu vedeklu patiešām var prātu zaudēt, — skolotāji viņai piekrita, — vajadzēja arī vēl piezvanīt kādam tur Petrovam . . . Nabadzīte.

Un tad atkal atskanēja tālruņa zvans, lūdza Annu Va-siļjevnu, balss bija vīrišķīga, tala, vāji sadzirdama. Vēstures skolotāja, kura piegāja pie tālruņa, baidījās tūlīt saukt Annu Vasiļjevnu, tādēļ vaicāja:

— No kurienes zvanāt? Kādā sakarībā?

— No slimnīcas. Man bija operācija, nevarēju no gultas celties. Arī tagad vēl nevaru. Esmu no Petrova daļas, man viņai jāpaziņo par dēlu.

Vēstures skolotāja pēc tam stāstīja: neatceroties, kā skrējusi meklēt Annu Vasiļjevnu, kā paziņojusi un kas noticis ar Annu Vasiļjevnu. Atceroties tikai, ka Anna Vasiļjevna ienākusi skolotāju istabā, bet visi, kas tur bijuši, izgājuši aiz durvīm, baidīdamies pat elpot. Kad Anna Vasiļjevna atvērusi durvis, seja bijusi bala, bez asins lāsītes, un, raugoties apkārt dziestošām acīm, viņa teikusi:

— Ak dievs… vai man tiks piedota mana neticība? Viņš ir dzīvs. Viņš drīz atgriezīsies.

2. Kapteiņa Borisova bērni

Kapteinis Borisovs bija sīksts, izturīgs vīrs ar neuzkrītošu kalsnēju seju un noslēgtu raksturu. Tanku pulka, kur ilgus gadus dienēja, viņu ne slavēja, nedz arī nosodīja, biedri ar viņu nestrīdējās un īpaši nedraudzējās. Borisovs bija vecāks nekā vairums viņa dienesta pakāpes komandieru, taču daudzi gados jaunākie bija viņam aizsteigušies priekšā. Borisovs nebija godkārīgs, brīvo laiku vislabprātāk pavadīja mājās ar savu jau paveco, mazrunīgo sievu un diviem bērniem — Ko|u un Vaļečku. Koļam nāca jau ceturtais gads, bet Vaļai vēl nebija gadiņš.

Pulks atradās pie robežas, divdesmit otrā jūnija rītausmā tam pēkšņi uzbruka vācu karapulki. Tankisti izcīnīja ilgu kauju, divas reizes atkāpās un atkal no jauna devās uzbrukumā, aiztriecot vāciešus līdz robežai. Ciemats, kur dzīvoja virsnieku ģimenes, gaja no rokas rokā. Kad Borisovam izdevās uz brīdi ieskriet tnajās, viņš ieraudzīja tikai tukšas, asinīm piešķiestas istabas un juku jukām samestas mantas. Gaitenī uzgāja sievas līķi. Bērnu nekur nebija.

Kad izdevās sazināties ar dažām virsnieku sievām, kuras bija izglābušās, noskaidrojās, ka sveša sieviete uzņēmusi ratos divus bērnus, zēnu un meiteni, kuri, iespējams, bijuši kapteiņa Borisova bērni. Bet vai tā tiešām bijis, kur sieviete palikusi un kur viņa aizvedusi vai nodevusi bērnus, nebija iespējams uzzināt. Kapteiņa bēdas un kopīgie mēģinājumi atrast bērnus, tas viss tuvināja Borisovu ar biedriem. Visi pēkšņi ieraudzīja, ka viņš ir labs un pašaizliedzīgs, līdzjūtīgs un drosmīgs. Starp citu, miera laikā šīs īpašības ir grūtāk saskatāmas.

Vēlākajos kara mēnešos un gados kapteinis Borisovs kļuva slavens tālu aiz sava pulka robežām: saņēma trīs ordeņus un medaļu, tika divreiz ievainots un atgriezās

ierindā, reiz apdedzis, bet atkal atgriezās un, beidzot,'pēc smagā ievainojuma demobilizēts, iznāca no hospitāļa kadā Vidusāzijas pilsēta, palicis bez aroda, bez dzīvesvietas un ģimenes, neziņā, ko turpmāk darīt un kā dzīvot. Viņš bija profesionāls karavīrs, visi biedri palikuši armijā. Radinieki un jaunības draugi jau sen izklīduši kur kurais. Mēģinājumi uzzināt kaut ko par bērniem beidzās nesekmīgi.

Sarūgtināts, taču ar ierasto karavīra stāju, slēpjot izmisumu, viņš sāka meklēt darbu un pajumti šaja pilsētā, kur bija nokļuvis pēc ievainojuma, — vai gan nav vienalga, kur dzīvo, ja visur svešas mājas un sveši ļaudis, bet savu māju un savējo nav.

Pamazām viss nokārtojās. Darbs skolnieku militārajā apmācībā viņam bija tuvs, ievainojuma sekas neko daudz nemocīja; viņam iedeva patīkamu dzīvoklīti ar logiem uz dārzu. Borisovs pierada pie Āzijas karstuma un pie privātajām drēbēm, tikai pie vientulības nespēja pierast. Pazudušie bērni neizgāja no prāta ne dienu, ne nakti. Skolā viņš ar maigu satraukumu gan ielūkojās katra puisēna seja, meklēdams tajā līdzību ar Koļu, gan novērsās no bērniem un ar skaudību skatījās uz laimīgajiem vecākiem.

Kapteiņa Borisova liktenis bija satraucis daudzus. Uz visām malām sūtīja pieprasījumus. Noskaidroja un atkal sūtīja sīkākas un sīkākas ziņas, jo iespējams, ka bērni nokļuvuši kritušo karavīru bērnu namā un reģistrēti citos vārdos un uzvārdos, jo toreiz svešā sieviete taču nezināja, kas viņi ir. Sarežģījumi radās vēl tādēļ, ka Borisovs gandrīz nemaz nezināja izstāstīt, kādi bērni izskatījušies, kadas viņu pazīmes. Viņš līdz pēdējam sīkumam atminējās bērnu smaidus, šļupstus, mīļos paradumus un nerātnības, — bet kā lai viņus sīki raksturo? To viņš neprata. Kad uzdeva jautājumus par matu un acu krāsu, par dzi-mumzimītēm un citam pazīmēm, Borisovs apjuka.

— Mati? Jā, droši vien tumši — tādi kā man. Nē, pagaidiet! Zēnam bija īsi apgriezti matiņi. Abi bija tādi gaiši, sārti, ar bedrītēm vaigos… Matu krāsu neatceros! — Borisovs izmisis sacīja. — Ja es viņus ieraudzītu, pazītu starp simtiem un tūkstošiem bērnu.

— Mēs atradīsim, — solīja izpildkomitejas darbiniece, kas meklēja pazudušos. — Nekrītiet izmisumā! Nevajag! Es daudzus esmu sameklējusi.

Tā bija jauka meitene, centīga un sirsnīga. Borisovs pie viņas iegriezās katru dienu, gaidīdams kādas ziņas par bērniem, un vēl arī tādēļ, ka pēc darba nebija ko darīt. Sī meitene bija pirmā, kas, Borisovu žēlodama, piedāvāja kopā ai-ziet uz Maskavas teātra viesizrādēm. Borisovs pabrīnījās par domu, ka ies uz teātri, taču piekrita un teātrī par visu priecājās kā bērns. Lida, tā sauca meiteni, nevarēja vien beigt smieties, uzzinājusi, ka viņas pavadonis tik daudzus gadus nav bijis teātrī.

— Kā tad jūs dzīvojāt? — viņa brīnījās.

— Tāpat vien dzīvoju, — Borisovs atbildēja, — mūsu miestiņā teātra nemaz nebija. Tiesa gan, draugi brauca uz pilsētu, bet man labāk patika mājās atpūsties. Aizgāju mājās, dēliņš ierāpās klēpī… Daudz lasīju. Mani aizrauj gramatas. Un vienmēr patikušas ar labām beigām… Bet nu esmu uzzinājis, ka dzīvē labu beigu nav.

— Nē, nav taisnība! — Lida iesaucās. — Būs arī jūsu dzīvē vēl labi. Katra ziņā!

Varbūt Lidai bija radusies vēlēšanās pierādīt Borisovam savu taisnību, taču pēc diviem mēnešiem viņi apprecējās un dzīvoja |oti saskanīgi. Ja nebūtu aizvien jādomā par pazudušajiem bērniem, Borisovs varētu teikt, ka ir pavisam laimīgs. Lida bija laba un atjautīga. Nemanot prata izkliedēt smagās domas un sagādat kādu iepriecinājumu. Lida vēl joprojām rakstīja pieprasījumus par Borisova bērniem, kas izsūtīti no Baltkrievijas, bet pamazām arī viņas cerības gaisa; bērni bija ka ūdeni iekrituši.

Tā pagāja gads. Lida saprata: bez bērniem īstas laimes nebūs. Savējie nebija gaidāmi. Un tad viņa bikli ieminējās par bērnu adoptēšanu. Sacīja, pati to joti gribot, iedomādamās, ka mazas, mīļas bērna rociņas var dziedēt sapošu dvēseli… Un viņa pratīs izvēlēties tādu mazu dziedinātāju.

Burisovs sāpīgi savilka seju un teica:

— Jāpadoma . . .

Lidas ieminēšanās par bērnu adoptēšanu viņā vispirms radīja pretsparu. Apmainīt savus mīļos bērniņus pret svešu, nepazīstamu bērnu? Izlikties, ka mīl to ka īsts tēvs, kaut gan nemīlēs? Viņš iedomājās, ka svešā meitene sēdēs klēpī, un gandrīz vai apraudajās no sāpīgam atcerem. Tomēr pamazām pierada pie iedomātās meitenes un it ka jau dzirdēja čalošanu un smieklus, juta nerātnās roķeles aptaustām ordeņus un saprata, ka meitene glābs no nežēlīgajam skumjām un ar laiku viņš pieradīs un iemīlēs to kā savējo… Bet pēkšņi izbijās no kā cita: ja nu meitenei atrodas īstais tēvs vai māte? Varbūt arī tie pašlaik mokās neziņā, meklē un kādā laimīgā diena uzzinās, atbrauks pie viņa un atņems bērnu, kuru jau paspējis iemīlēt. Bori-sovs pirmo reizi tā īsti saprata, ka viņa bēdas ir daļiņa lielo bēdu, ko izcieš daudzi pa pasauli izmētāti, kara izšķirti ļaudis — tūkstošiem apbēdinātu vecāku un tūkstošiem mazu, nevarīgu bērnu, kuri nezina pat sava īstā vārda … Par šiem bērniem gādā rūpīgas rokas, viņi aug bāreņu namos, neatcerēdamies, ka bijusi sava māja un ģimene, tēvs un mate… Lida tiecas adoptēt vienu tādu bērnu, atdot tam bērnību un ģimeni. Un varbūt patlaban kaut kur Novosibirskā vai Jaroslavļā kāds cits, vēlēdamies to pašu, atnācis uz bērnu namu un izmeklējis divus kā bāreņus reģistrētus bērnus, aizvedis tos pie sevis, nezinādams, ka tieši tie ir meklētie kapteiņa Borisova bērni? … Un svešais cilvēks glāstīs un audzinās mazos kā savējos, bērni iemīļos jauno tēvu, sāks ticēt, ka tas ir īstais, un izaugs jaunajā ģimenē bez dvēseles traumas, kādu parasti iemanto mazi bāreņi? … Un vai gan tas nav galvenais?

— Esmu ar mieru, — viņš Lidai teica. — Tikai ņem, lūdzu, īstu bāreni. Lai būtu droši…

Viņš atteicās braukt kopā ar Lidu izmeklēt meitenīti. Baidījās ieraudzīt mazos un spilgti iztēloties, kā citur pašlaik kāds izvēlas viņa bērnus… Lai Lida pati tiek gala! Kas patiks Lidai, patiks ari viņam.

Lida trīs dienas pec kārtas brauca uz bērnu namu ārpus pilsētas un nekādi nevarēja izvēlēties meitenīti. Beidzot viņai iepatikās apmēram četrus gadus vecā Aņa, atvesta šurp no Rostovas bērnu nama, un viņas dokumentos norādīts, ka vecāku nav. Meitene bija maiga, klusa, pakļāvīga un saistīja Lidu tādēļ, ka tūlīt tiecās viņai pretim. Parotaļājusies ar mazo, Lida saprata, ka nevēlas nevienu citu. Lida šo soli bija spērusi vira dēļ, tas bija viņas upuris, bet, glastīdama piekļāvīgo bērnu, juta, ka meitenīte ari viņai sniegs neizjusto matēs mīlestību. Lida gāja pie pārzines, bet tobrīd no vecāko bērnu grupas izskrēja noraudājies puisēns un elsodams sauca, ka neatdos māsiņu.

— Varbūt izvēlēsieties citu? — pārzine jautāja. — Nevar taču bērnus šķirt… Varbūt ņemsiet abus. Toļa nav slikts zēns, mazliet nervozs, padrūms, bet ģimenē tas ātri pāries. Saprotiet, viņš kā pa miglu kaut ko atceras no pagātnes. Reizēm sāk bailēs raustīties un kliedz^ Mēs cenšamies neizprašņāt. Laikam vecāki gājuši bojā viņu acu priekšā. Kur tas noticis, nezina, tikai atceras, tur tecējusi upīte. Un ir pārliecināts, ka tētis nākšot viņam pakaļ. Tomēr pēc visām ziņām vecāku nav.

Lida neuzdrošinājās ņemt abus un negribēja arī ņemt citu meiteni. Satraukta atbrauca mājās un izstāstīja vīram neveiksmi.

— Ņem abus, — Borisovs sacīja. — Ja varēsim vienu izaudzināt, izaudzināsim arī otru. Varbūt viņš mani atzīs par savu tēvu? …

Divas dienas Lida runājās ar bērniem un stāstīja par braucienu «uz mājām». Puisēns noticēja, ka brauks pie tēva.

— Es sacīju! Es sacīju, ka tētiņš atradīsies!

Lida ar bērniem jau sēdēja vilcienā, kad attapās, ka adoptētie bērni var Borisova bēdas vērst vēl lielākās. Svešie bērni vēl dzīvāk atgādinās savējos, un savējie liksies tik mī|i, ka uz šiem negribēsies ne skatīties.

Borisova nebija mājās. Lida kā nu prazdama saposa bērnus un tūlīt deva tiem nopirktās mantiņas. Gaidot vīru, viņa centās rotājāties ar mazajiem, bet nekādas jautrības nebija. Atcerējusies, ka Borisovs no rīta uzģērbis nevis privāto uzvalku, bet formas tērpu ar ordeņiem, Lida pasmaidīja, taču pēc tam izbijās vēl vairāk. Un tad jau atskanēja soļi, un Borisovs ar ābolu tūtu rokas stavēja durvis. Bērni atskatījās.

— Tētiņ! — iesaucās puisēns un raudādams apskāva Borisova ceļgalus.

Borisovs nobālēja, piespieda puisēnu sev klāt un drebošiem pirkstiem šķirstīja viņa gaišos matiņus. Viņa acis cieši raudzījās uz grīdas sēdošajā meitenītē.

— Nu, redziet, kur tētis! — asaras valdīdama, māksloti jautri ierunājās Lida. — Aņečka, nac pie mums, skaties, tētis atnesis ābolus .. .

Borisovs atliecās un ilgi lūkojās zēna satrauktajā sejiņā, pēc tam piecēlās, paņēma meitenīti klēpī un arī ilgi aplūkoja. ' _

— Es zināju, es zināju, tēti, ka tu atradīsies, — puisēns atkal sauca, pieglauzdamies pie Borisova.

Si iepazīšanās Lidai šķita mokoši ilga un solīja to, no ka visvairāk ceļa baidījās: jaunus uztraukumus, nevis prieku.

— Protams, — mazliet sapīkusi viņa sacīja. — Es jau tev stāstīju, ka brauksim pie tētiņa.

Borisovs ar dziļi nopietnu skatienu pavērās sievā un klusu teica:

— Tu vēl aizvien, Lida, nesaproti? Tie taču īstenībā ir mani bērni.

3. Kad runā sirds

Ļena Zaiceva nebija skaista, taču ar meitenēm piemītošu neuzticēšanos viņa atzina sevi par neglīto pīlēnu un pati tam cieši ticēja, tādēļ kļuva bikla, no visiem vairījās, nevēlējās ierasties jauniešu sabiedrība, baidījās vīriešu skatienu, neuzticējās draudzībai, — Ļenai likās, ka visi par viņu smejas.

Jaunai būtnei vientulība ir ļoti smaga. Ļena to jau agri saprata, viņai nepārtraukti šķita, ka pasaulē kaut kur klīst tāda pali vientulīga būtne un ka tā jāalrod. Reiz viņa uzrakstīja mīļu, draudzīgu vēstuli šai vientuļajai dvēselei, ielika vēstuli paciņā un aizsūtīja uz fronti ar lūgumu izsniegt vientulīgākajam karavīram, kuram nav neviena, neviena tuva cilvēka.

Virsnieks, kurš saņēma šo lūgumu, aizsūtīja paciņu karavīram, kam vācu okupācijas laikā bija gājusi bojā visa ģimene. Taču dienu pirms tam karavīrs bija kritis. Tā biedri sadalīja paciņas saturu, un vēstuli saņēma jautrais seržants Poļeščuks, kuram bezgala patika sarakstīties ar meitenēm. Draugi apgalvoja: viņam katrā pilsētā un ciema esot sava sirdspuķīte. Poļeščuks izlasīja Ļenas Zaicevas vēstuli, pasmējās par neskaidrajiem, neizprotamajiem teikumiem un uz ātru roku uzrakstīja skaistvārdu virkni,

neskopodamies ar varoņdarbu un briesmu attēlošanu; no vēstules varētu spriest, ka rakstītājs ir viens no drošsirdīgākajiem varoņiem. Vēstuli nobeidza šādi: «No manas vientulīgās sirds sūtu jums kaujiniecisku un maigu sveicienu. Seržants Grigorijs Poļeščuks.»

Ļena staroja prieka par vēstuli un uzrakstīja vēl kaismīgāku atbildi, piedāvājot savu draudzību.

Karā laiks skrien ātri ātri, bet vēstules iet lēnām. Poļeščuks jau sen bija aizmirsis šo joku. Tādēļ Ļenas otru vēstuli lasīja, plecus raustīdams. Viņš neatcerējās nevienu Ļcnu un nekad nebija bijis tajā pilsētiņā, kur viņa dzīvoja. Varbūt šī ir tā Ļenočka, kuru toreiz salika stacijā un ar kuru pavadīja vakaru turpat parkā? Liekas, viņa taisījās -braukt uz aizmuguri… Lai nu šā vai tā, tomēr jaatbild. Viņš uzrakstīja atbildi aizplīvurotiem vārdiem, mazliet atgādinādams mīļo, neaizmirstamo tikšanos.

Ļena ilgi nespēja saprast. Pēc tam kļuva skaidrs, ka viņu izsmējuši, apvainojuši, darījuši pari, ka vientuļo dvēseļu draudzība nav nekas cits kā sens, nepiepildīts sapnis. Viņa rugli raudāja, pārliekusies par Grišas Poļeščuka vēstuli, kurš jau bija paspējis kļūt par «mīļo Grišu», kura briesmām pakļauto dzīvi tiecās sargāt viņas mīlestība. Po|eščuks bija beidzis savu vēstuli ar vārdiem — «drīzu atbildi gaidot», un Ļenai šķita, ka tomēr vajadzēs atbildēt. Apvainojums lauzās uz āru. Viņa nostrostija puisi, ieteica tam labak atcerēties daudzās paziņas, lai citreiz nesajauktu, un lūdza, lai tas paziņo savam komandierim, ka vēstules vajag izsniegt kārtīgākiem zēniem.

Sagadījas tā, ka Ļenas bargā vēstule pienāca isi pirms kaujas, un tadā brīdi vēstuli lasīt bija skumji. Kaujā Po-ļeščuku ievainoja. Kamēr viņš, sanitaru gaidot, gulēja šāviņā bedrē, saņemtā vēstule it kā dega kabatā. Pat šķita, ka ievainojums daļēji saistīts ar viņa slikto joku un ir kā sods. Viņš ilgi tā gulēja, no sāpēm un nespēka domas bija neparastas, skaidrākas un tīrākas, visa pagāj.isi divdesmit divu gadu garā dzīve likās vieglprātīga, nenozīmīga, bezmērķīga.

.Viņš atvēra acis, jau gulēdams slimnīcas gultā, palūdza zīmuli un papīru, aizgriezās pret sienu un ilgi rakstīj i. Vēstulē liecās pateikt visu, ko bija izjutis ievainots kaujas laukā. Tā bija grēksūdze un mēģinājums attaisnoties. Vēstule izdevās vienlaikus liekulīga un paliesa. Liekulīga ladē|, ka grēksūdzē bija sevi iztēlojies par lielāku cietēju uii labāku, neka bija īstenībā, patiesa tadē|, ka lobrid viņš liesam julas ta, ka rakstīja. Seržants |oti lndza, lai piedod un, ja tālā Ļena spēj saprast pārsteigšanos, tad kaut vai neliedz savu draudzību vai arī tikai pazīšanos.

Ļena atbildēja ārkārtīgi ātri, bet varbūt ari pasts bija sācis labāk slrādāt. Atbilde sastapa Poļeščuku slimnīca dienu pirms izrakstīšanās, Ļena piedeva viņam un ar ba-žām apjautājās par veselību. Seržants atbildēja, jau atgriezies rotā, esot izveseļojies un iešot kaujā ar viņas vardu uz lūpām. Piebildīsim patiesību, šie vārdi nebija ne pirmie, ne vienīgie viņa daudzajas vēstulēs. Bet šoreiz kaujas laikā, guļot uz mitrās zemes pirms došanās uzbrukuma, viņš patiešām atcerējās nepazīstamo meiteni Ļenu. Atmiņas sagādāja prieku, jo Ļenas vēstules rindās varēja jaust īstu maigumu un rūpes, kaut gan vārdi bija pasausi.

Dzīve ritēja savu gaitu, daudzo draudzeņu vēstules pienāca, tāpat kā agrāk, un arī nepalika bez atbildēm. Taču jaunā vieglprātībā tiecās pēc lielāka maiguma, un draudzība ar nepazīstamo Ļenu kļuva lai par saikni. To viņš apzinājās, kad rotas pastnieka atnesto vēstuļu vidū neatrada Ļenas vēstuli, bet visas citas, pat koķetīgākās, likās tukšas un muļķīgas. Sagaidījis Ļenas vēstuli, viņš to tvēra ar nepacietību.

Poļeščuka biedri tūlīt šo pārmaiņu nepamanīja. Tāpat kā agrāk, tika jokots par daudzajām sirdspuķītēm un, saņemot pastu, tāpat kā agrāk, gaidīja, ka Griša lasīs priekšā interesantākās vietas. Taču Griša lasīja klusēdams un, ja ierosināja priekšā lasīl, strupi atbildēja:

— Tā nav tada, saprotiet!

Karā sirdis notrulinās un tai pašā laikā tiecas pretim visam jaukam un gaišam. Neviens ta nesaprot īstās draudzības skaidrību un skaistumu kā karavīrs fronte. Poļeš-čuka biedri saskatījas, tomēr vienlaikus pārtrauca zobošanos. Otrā dienā Poješčuks pats nolasīja draugiem priekšā Ļenas vēstuli, jo neizturami gribējās palielīties ar jauno bagātību. Ļena rakstīja par savu dzīvi, par apkārtējiem cilvēkiem, par domam un jūtam, tik dāsni runādama par to tādēļ, ka runāja pirmoreiz.

Sarakstīšanās turpinājās vairāk nekā gadu. Jau sen ne viens, ne otrs negaidīja atbildi, rakstīja bieži un daudz, tiklīdz radās brīvs laiks, un ērtības dēļ vēstules numurēja. Abiem vēstuļu skaits jau tuvojās simtam. Ieradums dalīties visos iespaidos kļuva par nepieciešamību. Vēstules izstaroja maigumu un gādību, maigums nekad nepārsniedza skaidras draudzības robežu, un tur slēpās gaidu pilnā, vārdos neizsakāmā burvība.

Grigorijam Poļeščukam apsolīja atvaļinājumu. Viņš jau bija kaujās aiztraucis cauri visai Ukrainai, līdz Ļenai bija ļoti talu. Bet tieši tur tiecās sirds, par to viņš steigšus uzrakstīja ļoti mīļa vēstulītē un aizsūtīja savu fotokartīti. «Tu nevari nezināt,» viņš rakstīja (viņi jau sen uzrunāja viens otru ar «tu»), «ka esmu Tev ne tikai draugs, bet esmu jau sen iemīlējis Tevi un ilgojos Tevi redzēt. Nu šī iespēja drīzuma radīsies. Ja Tu arī tā domā, atraksti, braukšu pat tadā gadījumā, ja varēšu pie Tevis pabūt pāris stundu.»

Nobālusi, sakniebusi lūpas, kas bija kļuvušas saltas, Ļcna palika viena ar šo gaidīto, biedējošo atzīšanos. Patiesākais sapnis varētu kļūt īstenība, taču vienlaikus nebija nekā briesmīgāka, ja tas kļūtu tāds. No fotouzņēmums pretim raudzījās skaista, jauneklīga seja ar zēniski spītīgam lūpām. Griša izskatījās vēl skaistāks, nekā Ļena to bija skatījusi savā iztēlē. Griša viņu mīlēja. Viņu? . . Griša mīlēja viņu no vēstulēm, no neīstā priekšstata, iztēlotā priekšstata. Viņi nekad nebija redzējušies. Ļen i iedomājās šo puisi tādu, kādu pati vēlējās, pat šis valdzinošai« attēls nobalēja salīdzinājumā ar domās skatīto Grišu. Arī viņš droši vien redzēja Ļenu tadu, kādu vēlējas.

Ļena izmisīgi raudzījās spogulī, bēdas un izmisums, šķiet, bija vērtis seju vēl neglītāku. Viņa pielika pie vaiga Grišas fotouzņēmumu, lai būtu spoguli blakus viņas sejai, un aiz kauna un pretīguma pret sevi sāka gauži raudat. Nē, nē, nē, viņš nedrīkst brauki! Tadu kaunu Ļena nepārdzīvos. Miļajas acīs redzēt vilšanos un nepatiku, nē, labāk nedzīvot!

Ļena mocījās augu nakti un no rīta uzrakstīja īsu, strupu atbildi. «Jūsu mīlestība ir iedoma. Mums var būt tikai draudzība. Neskumstiet, es esmu neglīta, nesaderos ar Jums. Negribu un nevaru Jūs mīlēt, un Jūs nevarat mīlēt mani.» Pašnosodīšanas satraukumā viņa nolēma pievienot vēstulei savu fotokartīti un izvēlējas pavisam neizdevušos, apliecībai domātu. Kadu citu, kur izskatījās mazliet glītāka, viņa dusmīgi aizsvieda projām.

Kad vēstule ieslīdēja pastkastītē, Ļenu pārņēma šausmas par izdarīto, viņa vēl ilgi negāja projām, cerēdama sagaidīt pastnieku un izlūgties vēstuli atpakaļ. Bet pastnieks neatnaca, un vajadzēja steigties uz darbu.

Kopš tā laika dienas un naktis vilkās mokošās gaidās, un, ja brīžiem sirds vēl kautri cerēja, ka noliks neiespējamais un Griša iemīlēs viņu tadu, kāda ir, tad prāts nekavējoties bez žēlastibas satrieca cerības — brīnumi nemēdz notikt.

Un brinums nenotika. Sākumā vēl atnāca vēstules, izrakstītas līdz briesmīgās atbildes saņemšanai. Pēc tam Griša klusēja. Protams, viņš būs saņēmis fotokartīti, apskatījies un… aizsviedis. Izlasījis vēstuli un nopriecājies, ka Ļena pati viņu atbrīvo no iespējamās mīlestības, lā, tā droši vien bija. Jo kādēj divus mēnešus lai nebūtu vēstuļu?

Pagāja jau ir trīs, ir četri mēneši. Un tad izcietusies un nomocījusies Ļena izmisumā atskārta, ka Griša taču ir frontē un var būt vai nu ievainots, vai kritis. Jā, tā gan būs noticis, jo pec divu gadu ilgas lielas draudzības viņš nevarētu klusēt un neatbildot uz viņas izmisīgo vēstuli, tā viņš nevarētu darīt, Ļena savās domās viņam pari darījusi …

Ļena nosūtīja pieprasījumu uz karaspēka daļu un lūdza ziņot patiesību par seržantu Poļeščuku. Bet nesaņēma atbildi. Pagāja nedēļa pēc nedēļas. Kamēr reiz, pārnākusi mājās, nomākta un bēdīga parastajā vietā ieraudzīja aploksni ar tik ļoti pazīstamo rokrakstu.

Vairakas stundas Ļena sēdēja un turēja aploksni rokās, neuzdrīkstēdamās atvērt. Jo ilgāk sēdēja, jo neiespējamāk likās izlasīt šo vēstuli — galīgo spriedumu. Tātad Griša bija dzīvs un pusgadu nerakstīja, un šie viņa vārdi — vai tie būtu nežēlīgi vai mīļi — būs īsti un patiesi.

Pārliecinājusi sevi, ka vēstule dos galīgo atrisinājumu, viņa tomēr pārvarēja bailes un atplēsa aploksni.

«Es nekad nebiitu Jums rakstījis, mans dārgais draugs, jajbiedri man nebūtu atsūtījuši Jūsu pieprasījumu. Labak būtu, ja Jūsu cietsirdīga atteikšanās kļutu par mūsu šķiršanas iemeslu. Es pat priecājos par Jūsu,vienaldzību un nekad nebūtu uzmācies ar savu mīlestību. Bot Jus tomēr baidījāties par mani. Tas nozīmē, ka jusu laimīgajā, jau-naja dzīvē šī sarakstīšanas atstājusi nelielas atmiņas.

Paldies arī par to. Jūsu draudzība man kaujās palīdzēja. Nu man vairs neviens nepalīdzēs, bet par Jūsu vēstuli priecāšos, ja atradīsiet brīvu laiciņu uzrakstīt dažus vārdus, ka dzīvojat. Esmu ievainots, sakropļots. Mana dzīve ir sagruvusi, nav uz ko cerēt. Strādāt varēšu kada veca vira vietā, ja kur vajadzēs sarga ar vienu kāju. Labā roka ari man vēl'palikusi, acim redzot, lai rakstītu vēstules. Tatad atbildēšu. Un tas ir viss, ko tagad varu Jums piedāvāt, mana tāla Lcna. Pēc pāris nedējām izrakstīšos no slimnīcas un uzsākšu invalīda dzīvi, tad paziņošu Jums jauno adresi, ja Jums nebūs garlaicīgi vēl ar mani sarakstīties. Palieku uzticīgs Jums visu mūžu.

Jūsu bijušais draugs Grigorijs Poļeščuks.»

Ļena negulēja ne to nakti, ne nākošo. Noguruma pievārēta, uz bridi iemiga, bet ne miegam, ne ēdienam vairs nebija nozīmes. Naktis viņa steidza tīrīt un kārtot savu istabu, neapmierināta visu aplūkoja un atkal sāka no jauna. Dienā skrēja uz slimnīcu pie pazīstama ārsta, kurš, meitenes lūguma satraukts, painteresējās, kur atrodas N slimnīca, no kurienes rakstīta zināmā vēstule. Pēc tam Ļena steidzās izdabūt atvaļinājumu un braukšanas atļauju, divas dienas un naktis dežūrēja, mēģinādama tikt vajadzīgajā vilcienā, tomēr netika, jo viņu mazajā piestāt-nitē neviens neizkāpa no pārpildītajiem satiksmes vilcieniem. Beidzot apžēlojās kads konduktors, kad viņa skraidīja no vagona pie vagona un lūdza, lai ielaiž, jo braucot pie ievainotā vīra. Vietas nebija, Ļena stāvēja vagona aukstajā priekštelpā un caur nespodro loga rūti vērās mitrajos, kūpošajos laukos, bet sirds bija līksma, miegs bēgtin bega no laimīgajām acīm. Svešās pilsētas stacija viņa iegāja sieviešu tualetes istabā, izņēma no mazā koferīša savu vienīgo, labo kleitu, pārģērbās, uzmundrinoši sev uzsmaidīja un skrēja prom pa svešām ielām, un visas, itin visas ielas bija laipnas un taisnas, pretim nāca labi, vēlīgi (audis, paši atminēdami, kas viņai vajadzīgs, paradīja taisnāko ceļu, lai nenomaldītos un neaizkavētos. Arī māsiņas slimnīcā bija tikpat saprotošas kā visi cilvēki šajās pēdējās dienās; kada māsa iedeva baltu virsvalku, kurš paslēpa vienīgo, labo kleitu, veda viņu pa kāpnēm un gaiteņiem, un it kā caur biezu miglu skanēja māsas balss:

— Ne ar vārdu netika minējis, ka ir sieva. Viņš ir |oti smags slimnieks. Ziniet, skaists, izlutināts puisis — un nu tada nelaime! Viņš ir bezgala nomākts.

Ļena neklausījās, jo nu vairs nekam nebija nozīmes. Gluži pelēka no negulētajām naktīm, garā ceļa, bala, platā, panēsātā virsvalkā viņa traucās pie savas mīlestības, un kāpnes bija vieglas, gaiteņi paši skrēja pretim viņas vieglajiem soļiem.

— Te.

Viņa uzreiz to pazina, pieskrēja klāt, sauca: «Griša!»—-un noslīga uz ceļiem pie gultas, bez bailēm un apjukuma pamanīdama gan kreisās rokas stumbeni, gan dziļo rētu skaistajā sejā; tam šobrīd nebija nekāda nozīme. Nozīme bija tikai tam, ka ši skaistā seja atspulgoja mainīgas izjūtas — bailes, izbrīnu, prieku, apmulsumu un beidzot bezgala lielu laimi. Un tad viņas straujā traukšanās beidzas, laiks apstājās.

Ievainotie smalkjūtīgi novērsa acis un pagriezās pret sienu. Tie, kuri varēja staigat, steidzās iziet gaiteni.

Ļena aiz muguras dzirdēja soļus, kruķu klaudzēšanu, durvju čīkstēšanu un, neuzdrošinādamās skatīties viņam acīs, skatījās uz mazliet drebošajām, zēniskajām lūpām, uz sāniski atmesto roku un uz savu fotokartīti, to pašu apliecībai domāto neglīto uzņēmumu, kurš, lai citi nepamanītu, bija piesprausts skapīša sānpusē.

Kad visi bija izgājuši, ari (ad viņi tāpat vēl klusēja, jo tik un tā nespētu atrast vārdus, kas izteiktu vairāk par šo klusēšanu. Taču pārāk liela laime ir tikpat grūti paciešama kā pārāk lielas bēdas, jāizzūd jutu saspringtibai, lai laime kļūtu tverama.

Grišas roka lēni stiepās pretim, viņš teica, glaudidams Ļenas plecu.

— Kādēļ rakstījāt, ka neesat skaista? Jūs taču esat labākā uz pasaules.

— Tu esi aizmirsis, — viņa čukstēja, raudādama un starodama cēlākajā skaistumā, ko sniedz uzvarējusi mi-lestiba. — Tu esi aizmirsis, ka mēs norunājām saukties uz «tu».

4. Lācītis

Viss iesākās.ar tādiem neparastiem sarežģītiem atgadījumiem, kādi var but vienīgi lielu starptautisku notikumu dienas. Vēl iepriekšējā vakarā viņš bija nopircis savai Mašeņkai veselu klēpi plīša zaķīšu, sunīšu un lācīšu, vai vi^u, kas vien veikalā bija dabūjams, un Oļa rajas: šādas rotaļlietas esot nehigiēniskas. Mašeņkai bija dzimšanas diena, tādēļ rotaļlietas tomēr uzdavinaja, un, kamēr Oļa kārtoja koferi, viņš sēdēja uz grīdas kopa ar Mašu un mazo Igoru un «spēlēja zooloģisko dārzu». Kad bērnus apguldīja, Oļa pavadīja viņu uz staciju, piekodinādama Maskavā iegādāties dažādus pirkuņius bērniem un saimniecībai; viņš pūlējās visu ielāgot un šķelmīgi ieprasījās:

— Un ko tev?

— Man — drīzāk brauc mājās, — Oļa atbildēja un pasmaidīja, kaut gan balss mazliet drebēja; astoņus gadus viņi bija nodzīvojuši kopā, tomēr aizvien no jauna smaļji pārdzīvoja šķiršanos, un pēc nedeļas ilgas prombūtnes tiekoties raudzījās viens olra ar satraukumu, ar bažām: «Ka bez manis dzivoji?»

Vilcienā viņš klusībā pārdomāja Maskava kārtojamos uzdevumus un pats sev minēja pierādījumus par labu ceha rekonstrukcijai, šis jautājums Maskavā jāizlemj. Atcerējās ()|u un bērnus, iztēlodamies, ko tie majas dara, taču iedomāties nespēja, it kā būtu šķīrušies jau sen un ģimenē viss dzīves ritums būtu mainījies.

Otrā dienā Maskava viņu pārsteidza karš.

Viņš metās uz telegrāfu nosūtīt 0|ai telegrammu, lai nekavējoties… Taču nezināja, kādu padomu dot, ko lngt . . . Viņu pilsēta bija robežas tuvuma. Iespējams, tā jau bombardēta agri no rīta. Iespējams, ka tur jau risinājās kaujas. Rakstīt, lai Oļa brauc? Bet uz kurieni? Un ka viņa dosies ceļa viena ar diviem bērniem? Nē, tomēr jāraksta… Saplosījis desmitiem veidlapu, viņš nosūtīja zibenstelegrammu: sazināties ar rūpnīcas direktoru un kļausit viņa padomam. Pats steidzīgi devās uz Tautas komisariātu, jo kara sākšanas komandējumu neatcēla, uzdevums kļuva vēl atbildigāks.

L.ai gan bija svētdiena, komisariātā visi darbinieki strādāja. Nikolaju Petroviču sagaidīja la, it kā viņš butu atnācis sakarā ar jaunam vēstīm par kara gaitu. Nu ka tur pie jums — karsti? Šie cilvēki nesaprata, ka viņš izbraucis vēl pirms kara sākšanās, kaut gan karš ilga tikai deviņas stundas.

Iegadījās la, ka pie Tautas komisārā ar ziņojumu viņš nokļuva tikai divos naktī, kaut gan nebija ko ziņot: pirmskara jautājumi jau novecojušies. Nikolajs Petrovičs uzklausīja īsas instrukcijas tam gadījumam, ja būs jaizvērš kara rūpniecība vai ari jaevakuejas. Ludza, lai viņam atļauj doties uz fronti, bet šo lūgumu noraidīja, un no agra rīta viņš brauca mājup.

Līdz mājai netika. Pilsētu jau bija ieņēmuši vācieši Pretim braucošie bija pirmie vēstneši par briesmīgo nelaimi, kas uzbrukusi visai viņa zemei. Evakuēto cilvēku straume, mašīnas, tautas bagātības nebija ietilpināmas vilcienos. Šoseja un visi ceļi bija pieblīvēti mašīnām, pajūgiem, kājniekiem, rokas ratiņiem. Nikolajs Petrovičs, kaut kur pametis koferi un putekļu mēteli, skrēja uz staciju, tad uz šoseju un atkal uz staciju, lai starp simtiem (līkstošu cilvēku atrastu kaut niecīgākās ziņas par rūpnīcu vai ģimeni, kaut vienu pazīstamu seju. Pazīstamus viņš sastapa: Oļas draudzene rasētāja Katja gausi nāca pa šoseju, stumdama ar mantām piekrautus bērnu ratiņus. Sīkais, baltmatainais Katjas dēliņš pieklibodams soļoja līdzas. Viņa zābaciņi bija noplīsuši un pārsieti ar aukliņām. Abi nācēji pelēki, noputējuši, novecojuši. Katja nebrīnījās par Nikolaju Petroviču, tikai vienaldzīgi pajautāja: «Kur tad Oļa?» Katja neko nezināja. Viņu pamodinājuši šāvieni, un vāciešu tankus viņa ieraudzījusi agrāk, nekā uzzinājusi par karu. Pirmie tanki tikuši iznīcināti vai aiztriekti. Ielās plīsuši šāviņi, ļaudis steigušies evakuēties. Viņa paņēmusi mantas un ar bērnu pie rokas devusies projām . .. Sīkāk izprašņāt bija neērti, jo Katja aiz pārguruma tikko spēja parunāt.

Pēc divām dienam Nikolajs Petrovičs atgriezās Maskava, bet vēl dienu vēlāk uzvilka šineli un aizgāja kara. Tautas komisariata viņš sastapa savu direktoru un uzzināja, ka rūpnīcu nepaguvuši evakuēt, visu, ko varējuši, iznīcinājuši, vairums rūpnīcas darbinieku un viņu ģimenes evakuētas, taču Oļa ar bērniem, cerēdama vēl sagaidīt vīru, nav braukusi… Un vakarpusē vācieši ieņēmuši pilsētu.

Ceļš pie Olgas nu bija ļoti tāls …

Nikolajs Petrovičs cimjas savā dzimtajā pusē, bet pēc tam arvien tālāk un lalak no tās. Katru atkāpšanās soli pārdzīvoja divkārši, katrs uz priekšu sperts solis, kaut niecīgākā veiksme, iepriecēja un deva cerības. Viņš bija ievainots un palika kara laukā, kad bataljons atkāpas. Sāpēs zobus griezdams, ilgi rāpoja, cenzdamies nokļūt pie savējiem. Vēla novakarē beidzot saprata, ka nespēs ai/.-rapot. Viņš krūmājā atpūtās un rāpoja atpakaļ uz vāciešu aizmuguri. Mežā viņš ēda visādās zālītes, sēnes un ogas, sukāja koka mizu un, kā par brīnumu, atlaba un sāka klaiņot pa ienaidnieka aizmuguri, meklēdams krievu cilvēkus. Tala nomales ciema kadas mājās laba sieviete ļāva viņam kārtīgi atpūsties, deva pienu un medu un atvadoties iespieda azotē maizes klaipu. Vai apkārtnē ir partizāni, to sieviete nezināja, taču ticēja, ka ir. Kad viņš jau bija izgājis no ciema, sieviete viņu panaca un iedeva vēl siltus ka jautus.

Nikolajs Petrovičs, iedams arvien dziļāk meža biezokni, desmitajā diena satika partizāņus. Ar tiem kopā nokaroja vairāk nekā gadu. Neaizmirsa savu profesiju, kļuva par partizāņu inženieri, laboja ieročus un piedalijās spridzināšanas darbos. Sirdi juta vilinājumu doties arvien talak un talak vāciešu aizmugurē. Reiz viņš pat nokļuva dzim-taja pilsēta, bez bailēm aizgāja līdz savai mājai, tik tikko sazīmēja novecojušā, nonīkušā sievietē bijušo kaimiņieni, no tās uzzināja, ka Oļa ar bērniem izgājusi no pilsēta^ divas stundas pirms vāciešu ienakšanas. Vai Oļai izdevies tikt projām, palika nenoskaidrots, jo vācieši bombardējuši un apšaudījuši visus ceļus. Velak pilsētas iedzīvotājus dziuuši novākt līķus. Bijis baismīgs skats …

Nikolajs Petrovičs vēlreiz izstaigāja pilsētu, sastapa pazīstamu rūpnīcas strādnieku un pamāja tam, lai nāk nopakaļus. Klusā vieta abi aprunājās. Pec trim dienām Nikolajs Petrovičs ar diviem biedriem atkal aizgāja norunātajā vietā, un tonakt uzlidoja gaisā viņa bijušais sirdij tik tuvais cehs, ko vācieši nesen atjaunojuši.

Pēc pusgada Nikolaju Petroviču smagi ievainoja. Par-Uzāņi pārsūtīja viņu uz partizāņu grupējuma centru un rio turienes ar lidmašīnu nogādāja «lielaja zemē». Jau slimnīca Nikolajs Petrovičs uzsāka ģimenes meklēšanu. Taču sameklet Olgu Ivanovnu Ivanovu bija tikpat grūti ka Smilšu graudiņu jūrā. Vai viņa maz vēl dzīva? Nikolajs Petrovičs visu laiku acu priekšā redzēja šoseju, bēgļus, rasētāju Katju ar piekrautiem bērnu ratiņiem un viņas sīko delenu noplīsušos zābakos… Un šķita, ka Oļa arī 1apat iet un iet pa putekļainu šoseju, stumdama mazā Igora ratiņus, bet aizmugurē pieklibodama tipina Ma-šeņka, piespiedusi pie krūtīm lupatu lelli. Un nespēja aizmirst kaimiņienes stāstu par līķu novākšanu no vāciešu apšaudītiem ceļiem …

Nikolajs Petrovičs tiecās ātrāk izkļūt no slimnīcas, tas bija vienīgais iepriecinājums, un tikai frontē apzinājās, ka tomēr var vel dzīvot, — citas ģimenes viņam vairs nebija.

Oļa kaut ko gaidīja, pati nezināja ko, kamēr šāvienu tarkšķi un ložmetēju kārtas pateica: vairs nav ko gaidīt. No septiņpadsmit gadu vecuma Oļa bija dzīvojusi tik nepatstāvīgi, cik vien var dzīvot mīlēta, izlutināta sieviete. Pat uz vasarnīcu viņa nespēja pārkravāties bez vīra palīdzības. Un pēkšņi briesmīgās nelaimes dienā nācās lemt un rīkoties pašai. Nepieredzēti enerģiski viņa steidza sameklēt Nikolaja karavīra mantu maisu, salika tur nepieciešamas bērnu drēbes un ēdienu, uzmeta maisu mugurā, paņēma Igoru klēpī un Mašeņku pie rokas, aizslēdza dzīvokli ar visām atslēgām, kā mēdza agrak darīt, aizbraucot uz vasarnīcu, un cauri pilsētai devās uz austrumiem.

Nogāja kājām septiņdesmit piecus kilometrus. Daudzas reizes ar bērniem gulēja ceļmalas grāvī, kamēr pār šoseju traucās ienaidnieka lidmašīnas, apšaudīdamas bēgļu pūli. Gulēja mežā, siena šķūņos un laukā zem klajām debesīm.

Apavi jau sen bija noplīsuši. 0|a ar maisu pār muguru un abiem novārgušiem bērniņiem, kuri grauza maizes garozas, bija līdzīga ubadzei. Taču atpūtas brīžos Oļa ar viņiem spēlējās un smējās, cenzdamās saglabal bērnišķīgo pasaules uztveri, lai mazajās sirsniņās neiegullu bēdas. Oļa gāja pa to pašu ceļu, kur bija gājusi Katja, tikai kādus piecus kilometrus tai nopakaļ. Bet viņas salikās tikai pēc diviem gadiem lielā Uralu pilsētā, kur Kaija mehāniskā rūpnīcā strādāja par rasētāju. Sājos divos gados Olga bija pabijusi Smoļenskā, no turienes atkal devusies prom ar Igoru klēpī un pacietīgi blakus soļojošo Ma-šeņku. Rakusi tranšejas pie Gžatskas un strādājusi par apkopēju bērnu namā. Vasaru nostrādājusi kolhozā un sapelnījusi ziemai nedaudz kartupeļu un sakņu. Rudeni iestājusies rūpnīcā par atslēdznieka mācekli, bērnus nodevusi uz visu nedēļu bērnudārzā, jo nebija dzīvokļa. Seit viņa sastapās ar Katju, kura palīdzēja sameklēt istabu, bet — galvenais — izstāstija par tikšanos ar Nikolaju Petroviču uz šosejas. Oļa kļuva ārkārtīgi priecīga, uzreiz gan neaptverot, ka tas bijis trešajā vai ceturtajā kara dienā un ka nu rit jau trešais kara gads.

Sājos gados Oļa bez apstājas meklēja vīru. Katru nakti tam domās izstāstīja visu, kas noticis, gan sūdzēdamas, gan palepodamās, gan gluži vienkārši gūdama atpūtu vira šķietamaja klātbūtnē. Olga uzzināja, ka Nikolajs Petru-vičs no Tautas komisariāta devies uz fronti, taču mēģinājumi izdibināt, kur viņš ir pašlaik, beidzās nesekmīgi. Olga iztaujāja visus karavīrus, kas ieradās rūpnīcā, pierakstīja no pazīstamajiem lauka pasta numurus un uz labu laimi taujaja visur. Reizēm vēstule atgriezās ar uzrakstu — «adresats izbraucis», un viņa atkal rakstīja tās daļas galvenajam komandierim un vaicāja, ko nozīmē «izbraucis», vai tur bijis Nikolajs Petrovičs Ivanovs un kas nolicis ar viņu …

0ļas istaba bija mazītiņa, šaura, bez mēbelēm. Viņa pati sasita no deļiem galdiņu un gultas pamatu, piebāza maisu ar sienu. Nakti guļvieta smaržoja pēc siena, un Oļa atcerējās vasaru, vasarnīcu, bijusī dzīve likās tāla pasaka. Viņa neuzdrošinājās izņemt mazo Igoru no bērnudārza, jo augu dienu pavadīja rūpnīcā, Mašeņka gan dzīvoja mājās un centās kā pieaudzis cilvēks palīdzēt mātei. /Mašeņka bija kļuvusi savam vecumam neatbilstoši saprātīga. Visas vēlēšanās atlika uz to laiku, «kad beigsies karš». Un kā vien prazdama mierināja māti:

— Tu, māmulīt, nebēdā! Fašistus tak sit, sit un drīz galīgi sasitīs. Un tad mēs brauksim mājās un būsim visi kopa.

Sī sešus gadus vecā bērna prātu aizņēma karš un fronte. Neizprotot ģeogrāfisko karti, viņā tomēr pieprasīja, lai parāda un ar sarkanu zīmuli atzīmē katru no vāciešiem atbrīvotu pilsētu. Kad Mašeņka ieraudzīja kādu vīrieti privātās drēbēs, viņa jautāja: «Kādēļ onkulis nav frontē?» Viņa iemācījās rakstīt un centās sūtīt uz fronti vēstules. Kad rūpnīca organizēja paciņu sūtīšanu karavīriem, viņa palīdzēja mātei sagatavot paciņu un aizvien ielika kaut ko no sevis.

— Tur ir tikai šāviņi un lielgabali, spēļu mantiņu nav, — meitenīte mēdza teikt.

Gvardes haubiču pulkā no aizmugures pienāca dāvanas. Bija gan mazas, gan lielas paciņas, iešūtas maisa drēbē, pašaustā linu audeklā un sirdij mīļos, izbalējušos katūna lakatiņos, kas modināja atmiņas par mājām. Uz paciņam nosūtītāju adreses, un gandrīz katrā paciņā sirsnīga vēstulīte vai zīmīte ar labas veselības un kaujas sekmju vēlējumiem.

Nikolaja Petroviča komandētās ceturtās baterijas blin-daža iestājās klusums. Švīkstēja tikai pušu rautie diegi, čaukstēja papiri, un paretam atskanēja sauciens: «Va velis, kas par tabakmaku!» vai arī «Sitas īstā reizē!». Komandieri turēja rokā siltus cimdus, izšūtus tabakmakus, medusrau-šus, papirosu paciņas, dzīparu šalles un etvijas. Vēstules lasīja ar satrauktu smaidu, cenzdamies iedomāties rakstītāju, kas neko nebija par sevi pastāstījis.

Nikolajam Petrovičam pasniedza lielāko paku, labi iešūtu izturīgā audeklā. Viņš tik drīz nevarēja atārdīt ar linu diegiem cieši jo cieši nošūto vīli. Paciņu bija kārtojusi saimnieciska un dāsna roka. Degvīna pudele ietīta biezās vilnas zeķēs. Odekolons ievīstīts pūkainā šallē un ielikts piparkūku kastitē. Pie tabakas paciņas pielikta labi iesmēķeta pīpe. Dažādu vērtīgu sīkumu vidu samta spilventiņā saspraustas adatas. Vēstule gara un plaša, stāstīts, kā dzīvo un strādā rūpnīcas ļaudis, un sākās ar vārdiem: «Dargais, dēliņ!» Paciņa bija no rūpnīcas meistara un viņa sievas. Nikolajs Petrovičs, pārcilājot dāvanas, paņēma spilventiņu ar adatām un tā arī palika ka apmāts stāvam. Aizmirsts ģimenes mājīgums vēdīja no naiva, raibu aukliņu apšūta spilventiņa . . .

— Nikolaj Petrovič, paraugieties, kāda meiča!

Nikolajs Petrovičs sarāvās un sakaunējies pabāza spilventiņu zem šalles. Viņam bij,i labi zināms šads ieradums aizgaiņāt biedra skumjās domas, tt ka būtu iespējams tikt vaļā no tā, kas bez apstajas plosa sirdi! Bet viņš bija pieradis slēpt savas skumjas un jautri gaja pa blindažu, apraudzīdams citu davanas, paslavēja meiču, fotogrāfijas sūtītāju, pielika sev klāt dzīpara ausu sildāmos, paoda smaržas, koda medus rausī, uzteikdams cepēju. Un tad pēkšņi blindažā notika kaut kas dīvains. Nikolajs Petrovičs ieraudzīja leitnantam roka mazu, apbružatu lācīti ar sarkanu lentīti ap kaklu, viņš paņēma lācīti un ieskatījās nedaudz atrautajas dzeltenīgajās pērļu acīs, pēc tam tvēra vēstuli no leitnanta rokam, piespieda to pie acīm, un visi ieraudzīja sagumzītās vēstules aizsega pa komandiera vaigiem atri ritam asaru lāses.

— Nikolaj Petrovič, Nikolaj Petrovič… — leitnants pagalam apjucis murmināja, jo bija kļuvis par liecinieku vienai no tām «nervu kļūmēm», kuras pats komandieris ta necieta.

Nikolajs Petrovičs ar vēstulīti notrauca asaras, un bija. skaidri redzams, cik grūti viņam atgūt savaldību.

— Redziet, draugi, — Nikolajs Petrovičs lēnām atsāka runāt, žņaugdams lācīti sauja, — redziet, draugi, es pats viņai uzdāvināju šo lācīti dienu pirms kara sākšanās. Un sieva vēl toreiz sacīja, šādas rotaļlietiņas esot nehigieriis-kas — nehigiēniskas.

5. Baltās naktis

— Vai tu nedomā, ka augšējo stāvu iedzīvotāji ir jautrāki nekā apakšējo stāvu?

Žeņa bija to izdomājusi, klaiņojot kopā ar viņu balta-jās naktīs. 5i meitene vienmēr spēja diezin ko sagudrot. Kairai dienai prata atrast savu noskaņojumu, bet naktīs pat katrai stundai. Bija pieglaudīga un mīļa, kamēr viņš ceļa sev uz pleca, lai viņa norautu jasmīnu zariņu bulvārī pie Kirova prospekta, kļuva draiska un bezprātīgā, sēdēdama uz pleca un seju iegremdedama rasotajās lapās, un apgalvodama, ka la arī vēloties palikt sēžam, bet pēkšņi noleca zemē, gandrīz vai izmežģījot kāju, un spēji nez par ko apskaitās, skrēja uz priekšu, uz tilta pusi uti aizliedza viņam sekot, lai liekot mierā, jo šadā nakti kopā ar viņu esot garlaicīgi. 2eņas noskaņojums mainījās ne tikai gandrīz ik stundu, bet arī ik minūti, tādēļ viņš lēni, gausinātā solī gāja šai meitenei nopakaļ, vēcinādams jasmīnu zariņu, un gaidīja, ka drīz 2eņa atkal gribēs, lai viņu panāk, jo nebija jau arī kur palikt, tobrīd sāka izgriezt tilta posmu.

Meitene to pamanīja un žigli nogriezās no prospekta pie benzīntanka, apjautādamās sargam, cik pulkstenis un vai lulit varot dabūt benzīnu. Viņa uzsāka sarunu ar veco viru un iestāstīja, ka uz prospekta palikusi mašīna, pietrūcis degvielas.

— Nemaz nezinu, ko lai darāt, — sargs līdzjūtīgi runāja.

— Tāds mīļš, neveikls, šņākuļojošs «Fordiņš», — viņa nopūtās un, gandrīz nepagriezusies, paņēma savu draugu zem elkoņa. — Ak, te jau viņš ari ir, atmeimurojis kaut kā, — Žeņa gauži nopietni sacīja sargam. — Ar labunakti!

— Nu mums būs jāsēž vismaz stundu uz tilta margām, — viņa teica, it ka nekas nebūtu atgadījies, un nožāvājās. — Paklau, Fedja, manu zelta gabaliņ, izstāsti kādu pasaku, citādi es tūliņ aizmigšu.

— Man nav degvielas, — Fedja norūca un mēģināja atbrīvot roku.

— Tieši tāpēc neraujies ārā, man vajadzēs tevi tauvā ņemt, — Žeņa atsita uzbrukumu un iesmējās: — Ja gribi, iesim meklēt laivu? Nozagsim, pavizināsimies un vēlāk atdosim atpakaļ.

Kamēr viņi sēdēja uz margām un lēnām staigāja gar tiltu, Žeņa bija nosalusi un dievojās, ka palikšot slima, ja viņš tulit nesasildīšot. Fedja jau sen bija atdevis meitenei savu žaketi, taču viņa to mugura nevilka, bija uzlikusi uz granīta margām, lai atspiestu elkoņus. Viņš nespēja saprast meitenes iegribas. Fedja tiecas sasildit viņas rokas ar savējam, taču viņa sašutusi atrāva rokas un apgalvoja, ka taisoties precēties un līgavainis esot briesmīgi greizsirdīgs. Fedja nenoticēja nevienam vārdam, taču saērcināts atbildēja: ja viņa ari apprecēšoties, tad tikai ar viņu, neviens cits neizturēšot šis kaprīzes.

— Un tu izturēsi? — Žeņa noprasīja, piemiegusi satumsušās acis.

• — Izturēšu, — viņš nopūtās. — Pacentīšos. Tikai vai ilgarn laikam manis pietiks.

— Zini ko, — Žeņa pavisam nopietni ierunājās, raudzīdamās pelēkajā, lēni plūstošajā Ņevas ūdenī. — Varbūt es varētu arī izstrādāt lādu muļķību un ar tevi apprecēties. Nē, pagaidi! Es to nekad nedarīšu. Te mēs abi klaiņojam un, kas zina, varbūt kādā neprātības mirkli atļaušu sevi noskūpstīt… Nē, pagaidi! Es labi zinu, tu neesi tas cilvēks. Saproti, neesi tas. Un tur neko nevar darīt.

— Kādēļ gan? — viņš izmisis jautāja. — Kādēļ?

— Es pati to gribētu zināt, — Zeņa atbildēja un apklusa.

Dūmakaina gaisma apņēma meitenes noliekto profilu, pajukušo matu sprogu pār pieri, stūrgalvīgo plecu, kas padots uz priekšu, šķiet, tādēļ, lai norobežotos no ceļabiedra, un aiz šī dārgā tēla naktī viņējā krasta spokainās pilis ar spokainām, nereālām statujām uz jumtiem un smagie, klusie ūdeni bez straumes aša skrējiena, bez mirdzuma un atspulgiem. Elsodams garām aizslīdēja pelēks velkonīlis, tam no tilta apakšas sekoja liellaivas, ūdens sāka ņirbēt un pēc laiciņa skaļi šļakstīties pret granīta kalto krastmalu.

— Tu tādēļ neesi tas, ka tev trūkst vērienīguma un mērķtiecības, — Zeņa teica. — Tu visu gribi un neko neproti. Tu būsi inženieris, labi mācies. Bet vai tu varētu radīt kaut ko nebijušu? Pārsteigt pasauli ar kādu izgudrojumu kā Vaits vai Stefensons? Nevari? Tu neesi pat domājis par tadu mērķi.

— Zini ko, — Fedja iesvilās, — kurš uzliek sev p:ir mērķi radīt kaut ko nebijušu, tas vienkārši ir tukšs ziepju burbulis, kaut ko nebijušu rada tie, kas visu mūžu strādā kā darba zirgi.

— Vienalga. Tātad man vajadzīgs ziepju burbulis. Tu vēlies apprecēties. Bet ko tu vēlies no manis, vai to zini? Ko tu ar mani iesāksi? Man vajadzīgs cilvēks, kurš mani iegrožos, savaldīs, parādīs savu pārākumu, bet pēc tam bus padevīgs kā jēriņš, padevīgs bus tikai tādēļ, ka pats vēlēsies tāds būt. Tāds man ir vajadzīgs!

— Lai tev laimējas tādu atrast! — Fedja saskaities atbildēja un gāja projām.

— Kādēļ pamest vienīgo žaketi? — 2eņa klusu sauca nopakaļ. — Un ja man kails uzbrūk?

Aizkaitināts un nelaimīgs viņš atkal kā piekalts nostājās pie margām. ,

— Ja tu būtu varonis! — 2eņa nopūtās. — Zini, kā tev trūkst? Izdomas spēju un dusmu.

— N11 dusmu gan pietiek! — Fedja iekliedzās un izrāva viņai no elkoņu apakšas savu žaketi. — Iesim, tilts atkal kartībā, pavadīšu tevi līdz stūrim, un, goda vārds, rit mani nesagaidīsi, kaut vai lej asaras.

— Vai tiešām! — viņa bija sajūsmā. — Nu ejam.

Klusēdami viņi gaja pāri tiltam. 2eņa nometa zemē jasmīna zariņu, droši vien tīšām, bet viņš necēla augšā, un, dusmīgi nozibsnījusi ar acīm, viņa paspēra zariņu un gaja tālāk.

— Vai ilgu laiku tev pietiks dusmu? — 2eņa mīļi iejau-tajas. — Tu patiešam vari dusmoties?

— Es nedusmojos, — iekšēji drebēdams, viņš iespējami mierīgi atbildēja. — Man gluži vienkārši apnicis. Es tevi sapratu. Ar labu nakti.

— Fedja! — 2eņa sauca, kad viņš jau gabaliņu bija pa gājis.

Tomēr trūkaT spēka neatskatīties, un viņš bija gatavs zvērēt, ka 2eņas acīs mirdz asaras.

— Ko sacīsi? — viņš vaicāja.

— Nekas. Atnāc parīt… Atdošu tavas grāmatas.

— Labi. Atstāj savai māmuļai, ja nebūsi mājās. Es pieskriešu dienā.

Sis strīdiņš nebija pirmais, taču Fedjam šoreiz palika prātā katrs vārds, jo vir.iš ta arī neaizgāja pēc gramatam, un Zeņai neizdevās lieti izmantot savu viltīgo maigumu, lai samierinātos un uzsāktu visu no jauna. Un atmiņas par šo mī|o spīdzinātāju, kaprīzo, viltīgo, nepakļāvīgo meiteni, kas gatava raudat un ļauni pavīpsnāt, šīs atmiņas viņš paņēma sev līdzi uz fronti, tās palīdzēja dzīvot zemnīcu naksnigaja tvanā, piespiedu modrīgumā ierakumos un smagos, alkainos sapņos, ja vien drausmīgais nogurums Jāva skatīt sapņus.

Viņš aizrakstīja Zeņai tikai pēc diviem mēnešiem, kad saņēma vēstis par Ļeņingradas blokādi, un šeit frontē ar skumjam un kaunu iedomājās, ka viņš un visi pārējie fron-tinieki ir vainīgi, ka ienaidnieks izlauzies, iet uz priekšii, nav sakauts un patriekts. Fedja rakstīja vēstuli tādēļ, ka Zeņas dzīve kļuva viņam dargaka par paša patmīlību, ka briesmīgais karš iemācīja saprast bijušās dzīves vērtību, bezrupību un neprātību, un muļķīga sastrīdēšanās un negantais nodoms pamocīt Zeņu ar klusēšanu, kad karš abus izšķīris un viņš nespēj tur aizkļūt, lai pats mocītos un atkal priecātos, šis nodoms likās ta liela mērķa necienīgs, kas vienoja viņus ar visu tautu un vienu ar otru … Fedjas vēstule bija sirsnīga un rūpju pilna, viņš lūdza, lai atbild, un Zeņa atbildēja: esot cēlusi nocietinājumus tur, kur abi pērnvasar pastaigājušies (viņš saprata — Pēterhofā), ka viņas maja sabombardēta, dzīvojot barakā, labāk rakstīt «pēc pieprasījuma» pastā. Un tikai ta starp citu pārmeta par ilgo klusēšanu: «Bieži skrēju uz sagrautajām drupām un namu pārvalde prasīju vēstules. Fs jau iedomājos, ka esi frontē, tieši tādēļ varēju arī secināt: vainojams nav tikai tavs sliktais raksturs, ka nesaņemu ziņu no tevis.» Un tālāk: «Mēs gatavojamies ielu cīņām. Tomēr tas prasīs no mums visus spēkus — gan fiziskos, gan garīgos.»

Viņš priecājās par vēstuli, taču pēc laba laika, jau pārlasījis vai simto reizi, nodomāja, ka viņai tiešām piederas but par barikādu cīņu varoni un ka būs pats par sevi saprotams, ja viņa tagad varonīgajā pilsētā sastaps un iemīlos kadu pārdrošu cīnītāju. Viņš saka rakstit atturīgas, draudzīgas vēstules, ko varētu iedomāties redzam pārdroša varoņa rokās, nekaunoties par sevi. Viņa atbildēj.) tieši tapat — bezrūpīgi, draudzīgi, ta ka grnti bija pat noticēt, ka šis vēstules uzrakstītas Ļeņingradā traģiska kājos aizsardzības mēnešos. Zeņa ne par ko nesūdzējās un, ja ticētu viņas vārdiem, tad sākumā jutusies labi, bet vēlāk «jau pavisam labi». Reiz atrakstīja: «Es glabāju tev dāvanu — šrapne|a šķembu, kas tikko netrāpīja mana durnajā galvā. Ceru, nenožēlosi, ka netrāpīja, kaut gan reizēm skaities par tās ēverģēlībām.» Sī vēstule iepriecināja, kaut gan vajadzēja uztraukties. Viņš nodomāja, ka pārdrošais varonis vēl nav sastapts, citādi šrapneļa šķemba pienāktos tam. Bet, ja varoņa vēl nav, kādēļ pašam nekļūt par tādu? Vai viņš cīnās sliktāk par citiem?

Un patlaban viņš soļoja pa Ļeņingradu. Mazliet reiba galva, ne jau tādēļ, ka vārgums pēc slimnīcas vēl lika sevi manīt, bet gan tādēļ, ka briesmīgais un jaukais liktenis svētījis šo pilsētu, likteņa zīmogs redzams uz katras mājas. Acis k|uva miklas aiz prieka un satraukuma, stai-fjajot pa cietušajām ielām, katra no tam naca pretim ka apvaldīts, lepns cilvēks, un katrai bija sava valoda, atturīga un bagata. Un viss kopā — Ļeņingrada, tā pati agrākā, neparastā, ne ar ko nesalīdzināmā pilsēta, par kurn var atdot dzīvību, bet bez kuras nevar dzīvot.

Un vēl — viņš taču gaja pie Zeņas. Pie meitenes, kura necerēja un pat nevarēja ceret, ka viņš jau šeit, bet viņš iet, iet, iet, arvien tuvāk un tuvāk …

Kā tas gadījās, ka visā garajā ceļā ne reizi nebija iedomājies, ka nav kur Zeņu meklēt, ka viņai nav māju, ka notiks nevis jautra, pārsteigumu pilna tikšanās, bet gan muļķīga staigāšana, mīņašanas pie pasta nodaļas lodziņa, nogurdinoša skraidīšana uz miliciju un ziņu biroju, bet satikšanās tā arī izpaliks, un pienāks bezcerīga spīvas vientulības nakts.

Tukšajā istabā pienāca bezcerīgā nakts. Klektrība nedega, zem kājām čirkstēja stikla lauskas, nekur netikās pieskarties, visur bieza, pelēka putekļu karta. Viņš uzklāja uz palodzes avīzi un, izstiepis notirpušās kajas, apsēdas. Seja vērās baltā nakts, noslēpumaina un nemierīga. No augsta loga raugoties, pilsēta ar saviem namiem šķita ka mans, ka mirāža. Un pēkšņi domās viņš dzirdēja skanīgo, satraucošo balsi: «Vai tu nedomā, ka augšējo stāvu iedzīvotāji jautraki neka apakšējo stāvu?» Viņš gandrīz iekliedzas aiz skumjām un alkām dzirdēt šo balsi. Fedja pieceļas un izgāja arā, uz labu laimi sākdams klīst pa ielām, lai notiktu neiespējamais, lai satiktu Zeņu, vienalga, kurā vietā, jo neiespējami gaidīt līdz rītam.

Viņš gāja grīļīga gaitā, neievērodams, kur iet, steidzās panākt līdzīga auguma meitenes, bet, ieskatījies svešajas sejas, steidza tālāk, pārgāja pāri Marsa laukumam un tiltam, no tālienes pamāja ar galvu benzīntankam, kur toreiz Zeņa viņu izsmēja, iznāca uz alejas, kur, sēdēdama uz viņa pleca, Zeņa lauza jasmīnzarus pēdēja naktī pirms kara… Ari patlaban ziedēja jasmīni, it kā nebūtu bijis kara, nebūtu šķiršanās, it kā būtu atgriezusies sava vienreizēja satraukumā, noslēpumainā burviba un mokās tā agrākā nakts. Viņš pat palūkojās atpakaļ, vai Zeņa nestāv aizmugurē, vai alejas smiltis neglabā papēdīšu iespiedumus . . .

Un ari pašlaik sāka izgriezt tiltu. Fedja skrēja, lai pa-' gūtu pārskriet pari, bet sardze nelaida.

— Vai ilgu laiku nevarēs tikt pāri? — viņš pajautāja, lai iesāktu valodas, jo vienam bija grūti.

— Izziņas neizsniedzu, — vecā sieva mīklaini atbildēja.

— Re, cik noslēpumaina, — viņš iesmējās. — Es tevi sargāju, karoju, bet man neuzticas.

Sieviņa, pametusi acis uz viņa ordeņiem un uzšuvēm, mazliet pasmaidīja.

— Kamēr izbrauks cauri, — viņa nopietni paskaidroja.

Sī savāda nakts it ka bija nolēmusi apmānīt, samezglot

visu, izvest no prata ar savu neciešamo atkārtošanos. Pelēks velkonitis, tapat ka viņējā, tālajā nakti, elsodams izbrauca no patiltes, un milzīgas baržas atkal slīdēja aiz tā, ūdens saka ņirbēt un pēc laiciņa skaļi šļakstīties pret granīta kalto krastmalu.

Zeņai vajadzīgs varonis, tā viņa teica šajā pašā vietā, uzlikusi vēsās, bezgala atturīgās rokas uz viņa žaketes. Nu viņš atgriezies ka varonis. 'I rīs ordeņi, divas ievainojuma uzšuvītes. Divi izgriezumi no frontes avīzes ar izskaistinātu attēlu un izskaistinātu varoņgaitu aprakstu. Fedja sameklēs Zeņu, iedos izlasīt un sācis: «Esmu atbraucis pie tevis.» Smieklīgas blēņas! Tās neatbilst patiesībai, tāpat kā avīzes apraksts neatbilst tam, kas bija īstenība. Viņš taču zina, ka it nemaz nav varonis, nav-paveicis neko vienreizīgu un lielisku, nav bijis ne cīņu alku, ne godkāres, ne pašaizliedzības apmāts, viņš tikai ir strādājis kā darba zirgs, strādājis briesmīgajā, bīsta-majā un smagajā kara darba, pats vilcis lielgabalus, cēlis tiltus, līdz ceļiem bridis dubļos, šāvis un atkal gājis uz priekšu, un atkal cēlis tiltus, peldejis ledainā ūdenī un, ja ar ko var lepoties, tad galvenokārt ar izturību, kareivja darba mīlestību un uzdevumu precīzu izpildi. Karš — tas ir melnais darbs, varoņdarbs — tā ir māka par katru cenu

veikt uzdevumu, kaut vai pēdējiem spēkiem, — tā Fedja saprot karošanu un viņam piedēvēto varonību. Taču vai Zeņa to sapratīs? Un, vai visu laiku būdama starp Ļeņin-gradas aizstāvjiem, kuri kļuvuši slaveni ar savu vēl nepieredzēto varonību, vai tagad Zeņa nebūs kļuvusi vēl prasīgāka?

Saltu izmisuma, noguruma un bezmiega nakšu dzestrumu izstrāvoja baltā, mānīgā nakts jm pelēkā, stingā upe. I.ai sasildītos, bēgļu no atminam, apmaldītos ieliņu labirintos, viņš gausi soļoja atpakaļ. Rītdien viņš tomēr sameklēs Zeņu ar vietējās pretgaisa aizsardzības palīdzību, milicijas vai štaba palīdzību. Sameklēs, lai beidzot nāktu pie saprata, ka ilūzijas ir un paliek tikai ilūzijas. Bet pagaidām pārlaist šo nakti, iet, staigāt, vienalga kā.

Lielajā prospekla žvadzēja dzelži, vienmuļi sakliedzās cilvēki, kaut ko smagu nesdami. Viņš piegāja tuvāk un ieraudzīja sievietes stiepjam sliedi, pēc tam atkal maldī-jas pa ieliņām, ilgodamies cilvēku balsu, kustību, kāda pretimnācēja vērīga skatiena … Viņš pagrieza galvu, ja kads iegāja maja, ja iečīkstējās vārtiņi, ja sētnieks pievārtē ieklepojas. Sētnieku darbu tagad strādāja vecākas sievietes, viņš uzsāka ar tam sarunas un, neizkliedējis skumjas, gāja tālāk. Caur atvērtajiem apakšējo stāvu logiem viņš tvēra dzīvību apliecinošās atbalsis, taču tumšās istabu velves slēpa savu pasauli. Augšējo slāvu logi tali, nesasniedzami, šur tur palikušas rūtis jau sārtojas rītausma.

Fedja no jauna pagriezās uz darba trokšņu pusi. Kravas tramvajs apstādinājis savu platformu pie sabombardētas mājas drupani un desmitiem ļaužu lapstoja uz platformas šķembas un drazas; sīka, kombinezonā ģerbusies meitene uzlēca uz kādas platformas un skaļi sauca vagona vadītajam:

— Hei, tu, trakais, padod atpakaļ. Padod vēl! Vel drusciņ! Slop!

Pēc tam meitene uzsauca draudzenēm:

— Veicīgāk metiet, veicīgāk! Vienmērīgāk! Ei, miegamice, kur met!

Fedja negribēja pats sev noticēt, gandrīz prātu zaudēdams no brīnumiem un prieka, viņš klausījās šaja skaru gaja balsī, vai ar acīm apēda nosmulēta kombinezona ģērbto šaudīgo augumiņu un nespēja ne soli paspert, pasaukt, noticēt redzētajam.

Zeņa nolēca no platformas un ar lāpstu nostājās rinda Lapsta vienmērīgi cēlās un krita un ik reizes, to pametot augšup, Zeņa nebēdnīgi iesaucās, mudinādama un steidzinādama draudzenes. Platformas jau bija pilnas, Zeņa iesprauda lāpstu kaudzē un kliedza:

— Hei, mīļais, lūko nu iekustināt savu kleperi!

Nogurušas meitenes apsēdās uz baļķiem un ķieģeļu

kaudzēm. Tramvajs saka kustēties, zem riteņiem čirkstēja smiltis. Platformas aizbrauca garam, un vairs tikai sliežu svītras šķīra viņu no Zeņas, kura stāvēja un paceltām rokam kartoja izspūrušos matus.

— Zeņa! — Fedja klusu pasauca.

Viņa žigli pagriezās un skatljas. Rokas pacēlās un atkal sakļāvās pie galvas. Pēc tam Zeņa metas pretim, un Fedja juta viņu savos apskāvienos, cieši piekļāvušos, drebošu, viņš sāka skūpstīt Zeņas matus un pulsējošo dzīsliņu pie deniņiem. Zeņas roka spieda plecu, radīdama neciešamas sāpes, jo brūce vel nebija sadzijusi, tomēr neparko uz pasaules viņš neļautu atraut šo dārgo roku.

Zeņa atbrīvojas un pagriežas pret draudzenēm:

— Meitenītes … — viņa lūdzoši teica, — meitenītes …

— Nu ej, ej! — visas kā viena atbildēja. — Neuztraucies, ej!

— Vispirms varēji iepazīstināt, — kāda ieminējās.

— Vēlāk, — Žeņa pamāja, paņēma Fedju zem rokas un veda projām.

Un atkal visi baltās nakts brīnumi raudzījās pretim, taču šoreiz viņš visiem ticēja un kaut ko runāja dīvainā, noprāla pārņemtā balsī, ari 2eņa kaut ko runāja; ejot garām benzīntankam, abi iesmējās, atminēdamies toreizējo, un saskūpstījās turpat blakus snaudulīgam sargam, un drīz vien stāvēja pie tilta vecajā vietā; viņš apskāva 2eņn un nelaida va|a, kaut gan sardze divas reizes pagaja garam un galvu vien nogrozīja, jo bija pazinusi leitnantu. Tad abi devās pie jasmīnkrūma, Fedja uzsēdināja Žeņu uz pleca, ne|ava lēkt zemē un stipri turēja ciet:

— Kadeļ tu toreiz la nedarīji?

Viņš saka smiet.

— Toreiz tu kāroji varoni. Nu, redzi, tagad es esmu varonis.

2eņa nolēca zemē, aplūkodama ordeņus un uzšūvītes, un viņš lepodamies nostājās karavīra staja, bet 2eņa kaprīzi pasmaidīja, piemiedza satumsušās acis un iesaucās:

— Ak šita! Tad tas ir tev vajadzīgs!

Fedja neko nesaprata, nekas viņam nebija vajadzīgs.

— Tātad doma, nu tu esi varonis, uzvarētājs, par mani daudz lielāks, varenāks? Un es uzreiz padošos, izkusīšu tavā neatvairāmā mirdzumā, k|ūšu paklausīga kā aitiņa? Nu, nē, mīļais! Man līdz kaklam pietiek varonības.

— 2eņa! — viņš iesaucās ir ar smaidu, ir bailēm.

— Nekā tamlīdzīga nav … Es taču .. .

— Ir tieši tā! — viņa nesavaldīgi pārtrauca. — Tu domā, ja mums kāds parādīs ordeni, mēs aiz sajūsmas paģībsim? Man ir vajadzīgs ciFvēks — saproti? Mans vienkāršais, biklais, lacigais cilvēks, kuru es kā muļķe bezprātīgi mīlēju, nevis lielības maiss ar brašu stāju! Tu doma, es nezinu, kas ir varonība. Tā ir sūri sviedri, sāpošā mugura, tas nozīmē stiept ķieģeļus, kalt sasalušu zemi, mirkt un salt, būt bez pajumtes un maizes, nepazīt atpūtas, turklāt — neviena, kam žēloties… Padomā tikai, gribi pārsteigt mani ar saviem ordeņiem!

«Ja, nebijušo rada tie, kuri strādā kā darba zirgi,» viņš nodomaja un pasmaidīja, jo 2eņas pēkšņos pārmetumus nedrīkstēja ņemt pie sirds.

Viņa, acīm redzot, atcerējās gluži to pašu un brīdi p:i-lika stāvam pavērtu muti. Taču 2eņa nebija tā meitene, kas padodas.

— Ja es kādreiz apprecēšos, — viņa teica, — tas droši vien bus dārznieks, kluss dārznieks, kurš audzē lobēlijas, rezēdas un zilās rozes. Lai uzirdinātu kopā ar viņu dobes, stādītu dēstus, laistītu un …

— Tas nozīmē, ka pec kara es kļūšu dārznieks, — smejoties viņš satvēra 2eņu un atkal apskāva. — Nestrīdies pretim, mums ir velnišķīgi maz laika, lai strīdētos un s i mierinātos, man ir tikai trīs atvaļinājuma dienas, mums šodien pat jasareģistrējas, tikko atvērs dzimtsarakstu nodaļu, bet līdz tam padomāsim par pajumti un ēdienu, jo neesmu kopš vakarrita neko ēdis, un manā istabā kvēpi, putekļi, stikla lauskas . ..

— Trīs dienas? — 2eņa čukstēja. — Tikai trīs dienas'-1

Brīnumi turpinājās arī otra dienā. Kamēr 2eņa skrēj?»

parģerbties, viņš gandrīz ar varu atveda dažas no viņa neatlaidības apjukušās kaimiņienes, tas izmazgāja, iztīrīja un daudzmaz sakārtoja istabu. 2eņa atskrēja baltā kleita ar norasojušiem ziediem, un rokroka viņi gāja uz rajona izpildkomiteju, pretimnācējiem bikli un padevīgi uzsmaidīdami, jo visi pretimnācēji saprotoši un mundri-noši uzsmaidīja viņiem.

Izpildkomitejas nemajīgajā priekštelpā Fedjam pēkšņi kļuva kauns, ka ir piemānījis 2eņu. Pārāk nopietns taču bija ša nāciena noļuks. Viņš nolēma atzīties, lai noliktu kas notikdams.

— Zeņa. Pagaidi. Zini, esmu tev samelojis.

Viņš redzēja: meitene kļuva bāla.

— Es tev stāstīju, ka man trīs dienas laika … patiesībā ir drusku vairak … Negribu vēlāk dzirdēt tavus pārmetumus …

— Cik? — viņa klusu čukstēja.

— Kopā ar ceļā pavadāmo laiku — četrdesmit piecas dienas, pagājušas jau astoņas, desmit jāskaita atpakaļceļam, — vairīdamies Zeņas skatiena, viņš saka rēķināt.

— Tātad iznāk . . .

— Iznāk, ka tu no pirmās dienas sāc pūst pīlītes, ka tev nevar uzticētfes, — laimīgā balsī viņa sacīja un, atskatīdamās uz garāmskrejošiem darbīgajiem cilvēkiem, aiz vēsuma nodrebinājās un piebilda:

— Nu ej, paprasi, kur atrodas dzimtsarakstu nodaļa. Nevar taču iet projām, ja reiz esam atnakuši.

Ļeņingrada 1944. gada augusts — septembris

SATURS

I

I

Divreiz nodzīvota diena 5

Laiks atstāj pēdas 7*

Izejot no šķērsielas 123

Inženieru* aleja ~ 146

Vakargaisma

Augstiene virs mākoņiem • *95

II'

Gribas spēks 255

lIz. kāda jumta 202

Rūdījums 273

Posta naktis 291

Pie pārceltuves

Naslja '*24

Marusja 352

Neparasti atgadījumi 379

V. Ketlmska DIVREIZ NODZĪVOTA DIENA

Redaktore V. Balode. Māksi, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktore Dz. Rcigase.

Korektore L. Ozoliņa.

Nodota salikšanai 1967. g. 5. janvārī. Parakstīta iespiešanai 1967. g. 6. martā. Papīra formāts 70X108/32. 13.45 fiz. iespiedi.; 18,42 uzsk. Iespiedi.; 19,95 izdevn. I. Metiens 30 000 eks. Maksā 71 kap. Izdevniecība «IJesma» Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 20773 D30. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāiis-kās rūpniecības parvaldes 3. tipogrāfijā Rīga, Ļeņina ielā 137.139. Pasūt. Nr. 5.

K2

Вера Кетлинская ДЕНЬ ПРОЖИТЫИ ДВАЖДЫ

Издательство «Советский писатель* Москва 1964

Издательство «Лиесма»

На латышском языке

Художник Э Скуиньш

[1]

Content

Ketlinska Vera Divreiz nodzīvota diena

1.daļa

DIVREIZ NODZĪVOTA DIENA

LAIKS ATSTĀJ PĒDAS

IZEJOT NO ŠĶĒRSIELAS

INŽENIERU ALEJA

VAKARGAISMA

AUGSTIENE VIRS MĀKOŅIEM

2. daļa

GRIBAS SPĒKS

UZ KĀDA JUMTA

RŪDĪJUMS

POSTA NAKTIS

PIE PĀRCELTUVES

NASTJA

MARUSJA

NEPARASTI ATGADĪJUMI

3. Kad runā sirds

4. Lācītis

SATURS