Ardamatskis Vasilijs

Drosmīgo neprāts

Vasilijs Ardamatskis

Drosmīgo neprāts

1

Hitlerieši bija nosaukuši šo koncentrācijas nometni par «Zero». Tas nozīmē — nulle. Šis nosaukums precīzi atspoguļoja nometnes traģisko likteni. Nometnes komandanta Kārļa Dinka personīgās dienasgrāmatas pirmajā lappusē kaligrāfiskā rokrakstā bija ierakstīta šāda precizējoša formula: «0oo0». Viņš to bija arī izskaidrojis: «Mēs sākam ar nulli, tad bez skaita sagāžam pazemē vazaņķus, un, kad būsim izpildījuši savu misiju, šeit atkal viss līdzināsies nullei.» Un, laikam rūpēdamies par to, lai viss būtu labi saprotams, komandants bija piemetinājis: «Šo vietu neviens neatstās dzīvs — tas ir mans galvenais pienākums, un par to no manis atbildību prasīs reihs ...»

Tagad šīs koncentrācijas nometnes vietā ir brāļu kapi, kuru centrā paceļas granīta obelisks bez uzraksta. Pēc ļoti aptuveniem datiem, hitleriskie bendes tur noslepkavojuši ne mazāk par piecdesmit tūkstošiem cilvēku.

Cilvēki mira dažādi. Vieni, kuru gribu bija paralizējušas bailes, pārvērtās par miroņiem ilgi pirms savas fiziskās nāves. Citi, nicinādami bailes, pašaizliedzīgi cīnījās ar bendēm un bija neaptverama gara diženuma paraugs.

Uz salauzto, uzvarēto un kājām samīdīto kapiem vārdu nav. Varoņu vārdi nav aizgājuši nebūtībā. Vēl tagad, mūsu dienās, kļūst zināmi viņu vārdi, viņu varoņdarbi. īsti varoņi dzīvo paaudzēs un laikmetos. Tā ir viņu nemirstība.

Mans stāsts būs par viņiem.

Kāda vēstule mani iepazīstināja ar varoņdarbu, ko kara laikā veikuši koncentrācijas nometnes «Zero» gūstekņi. Taču vēstules autors nezināja ne varoņu vārdus, nedz arī viņu tālākos likteņus. «Diemžēl biju tikai pasīvs notikumu liecinieks,» viņš atklāti atzinās, «bet šos varoņus atcerēšos līdz mūža galam. Tajās dienās man bieži nāca prātā Maksima Gorkija vārdi «drosmīgo neprāts», taču tagad varu tikai nožēlot, ka toreiz arī es šim gaišajam neprātam neļāvu aizraut sevi līdzi...»

Nedaudz vēlāk, lasīdams Vācijā iznākušo dokumentu krājumu «SS darbībā», atradu tajā apstiprinājumu faktam, par kuru man bija ziņojis lasītājs.

Sāku vākt materiālus. Man palīdzēja draugi no Vācijas Demokrātiskās Republikas, Francijas, Čchoslova-kijas un Polijas, padomju kara veterāni. Katra vēstule, ko saņēmu, atklāja arvien jaunus un jaunus sīkumus par sen paveikto varoņdarbu un tā dalībniekiem. Oto Rrauns, vecs vācu komunists, rakstīja no Berlīnes: «Saņēmis jūsu vēstuli, es, godīgi sakot, nezināju, ar ko sākt. Bet, tikko biju uzsācis meklējumus, radās daudz avotu, kur varēja gūt interesantas ziņas. Nometnes varoņu veikums, šķiet, pats tiecas izkļūt dienas gaismā no aizmirstības ...»

Hitlerieši bija darījuši visu, lai izpildītu savu tumšo

nodomu un nometnes «bilanci» pielīdzinātu nullei. Pēdējas kara nedēļās pats Hinders sekojis, lai no nometnes un ieslodzītajiem nepaliktu nekādu pēdu. Taču var nogalināt cilvēku un sadedzināt viņa dokumentus, bet nevar iznicināt viņa piemiņu, ko glabā tie, kas palikuši dzīvi un zina, ka par savu dzīvību pateicību parādā kritušajiem varoņiem. Ši piemiņa dzīvoja vēstulēs, kuras es saņēmu. Un tomēr neizdevās savākt materiālus, kas dotu iespēju uzrakstīt dokumentālu stāstu . . .

Kas ir viņi, nometnes «Zero» varoņi?

No kāda ciema, kas atrodas ziemeļos no Brestas, līdz Polijas robežai ir nedaudz vairāk par desmit kilometriem. Pret šo ciemu, kurā visi mierīgi gulēja, kara pirmajā stundā lika vērsta nežēlīga artilērijas uguns. Nav skaidrs, kāpēc vācieši tā darīja. Ciemā nebija nevienas militāras personas, izņemot rajona kara komisariāta pilnvaroto, kas gulēja slimnīcā pēc aklās zarnas operācijas.

Sergejs Nikolajevičs Baraņņikovs pavadīja pie tēva pēdējo atvaļinājuma nedēļu. Viņš bija atbraucis no tālienes, no Ziemeļurāliem, kur strādāja par inženieri lielā mašīnbūves rūpnīcā. Dēls gribēja pierunāt tēvu, lai tas pārceļas uz dzīvi Urālos.

Vecītis kategoriski atteicās atstāt dzimto ciemu. Gandrīz četrdesmit gadus tur bija nostrādāts par vācu valodas skolotāju, visi viņu cienīja. Pat pēc aiziešanas pensijā viņš turpināja mācīt vakarskolā, bija vietējās padomes deputāts un nemaz nejutās vientuļš. Sergejs Nikolajevičs jau pats bija sapratis, ka nebūtu pareizi tēvu vest prom.

Lidmašīnas biļeti no Minskas Sergejs Nikolajevičs bija pasūtījis uz pirmdienu. Svētdien abi ar tēvu gribēja iet uz kapsētu, lai ierīkotu žogu ap mātes kapu. Iepriekšējā vakarā viņi bija sagatavojuši zediņus, notēsuši stabus, pie reizes salabojuši mājas lieveni ...

Rītausmā viņus pamodināja dārdoņa.

— Pērkons, vai? — tēvs pusmiegā iejautājās.

— Neizklausās, — atsaucās Sergejs Nikolajevičs, kas gulēja uz dīvāna.

Tuva eksplozija satricināja māju, nobira apmetuma gabali, griestu spuldze sāka šūpoties kā pulksteņa pendelis.

— Jāiet jāpaskatās. — Tēvs nesteidzīgi piecēlās un, uzmetis plecos mēteli, devās uz durvīm.

— Pagaidi, tēt. — Sergejs Nikolajevičs pielēca no dīvāna un tāds pats, kā bija gulējis, īsajās biksītēs, sekoja tēvam.

Viņu mājiņa stāvēja uzkalniņā, pašā ciemata malā, un no turienes bija redzama visa galvenā iela.

Drausmīga, pirmajā mirklī neaptverama aina pavērās Baraņņikovu acīm. Visā ciemā plosījās ugunsgrēki. Māja, kas atradās simt soļu no viņiem, bija sabrukusi un pārvērtusies par baļķu kaudzi. Ciemā kaukdami un sprakšķēdami krita šāviņi. Ķieģeļu ēkas vietā, kur atradās veikals, tagad bija viena vienīga drupu kaudze. Baraņņikoviem garām svilpdams aizlidoja ķieģelis. Tas dobji atsitās pret zemi un aizripoja pa putekļaino ielu, ievilkdams zemē dziļu vagu. Tēvs un dēls pavadīja to ar skatienu, tad pavērās viens otrā.

— Karš? — tēvs jautāja.

— Citādi nevar būt... — Sergejs Nikolajevičs sa-

ņēma tēvu aiz rokas: — Iesim pagrabā, lēt... Pagaidīsim.

— Vai tad tu neredzi, kas notiek?

Viņi stāvēja uz lieveņa, slaidi, spēcīgi, ar stingām sejām, sāpju un neizpratnes pilnām acīm.

— Citādi nevar būt — Hitlers, — tēvs teica.

— Kas tad vēl cits? — dēls atbildēja.

Artilērijas uguns norima. Sprakšķēja degošās mājas. Kā apšaudes atbalss no Brestas puses atlidoja tāla dunoņa, kas nemaz nešķita briesmīga.

Uz ielas parādījās cilvēki.

— Iesim saģērbties, — teica tēvs, dodamies mājā. — Kaut kas jādara.

Viņi ģērbās mierīgi, lēnām — Baraņņikovi visu darīja bez steigas.

Kopā ar ciema iedzīvotājiem viņi dzēsa ugunsgrēkus, nesa ievainotos uz skolu, palīdzēja apglabāt nogalinātos. Baraņņikovu dzelžainais miers ietekmēja visus. Cilvēki, atrazdamies viņiem blakus, nokratīja sastingumu un arī sāka strādāt...

Šķita, ka saule, kas bija sasniegusi zenītu, tur apstājusies, šausmu pārņemta par to, ko ieraudzījusi uz zemes. Nav iespējams aizmirst, cik mokoši gara bija tā saulainā jūnija diena — kara pirmā diena.

Vecais Baraņņikovs ar pirmo smago mašīnu, kas veda prom sievietes ar maziem bērniem, aizbrauca uz Poro-zovu, kur viņam vajadzēja parūpēties, lai sievietes un bērnus nosūta tālāk, uz austrumiem. Viņš domāja, ka atgriezīsies vakarpusē. Sergejs Nikolajevičs tikmēr palīdzēja remontēt apšaudes laikā sabojāto pasta autobusu. To, ka tēvs aizbraucis uz Porozovu, viņš uzzināja tikai tad, kad ar salaboto autobusu ieradās pie skolas.

Tikko no skolas sāka nest ārā ievainotos, ciema galvenajā ielā parādījās trīs vācu bruņu transportieri, kas bija pilni ar kareivjiem. Tie apstājās pretī skolai. Uz pirmās mašīnas kāpšļa stāvēja jauns virsnieks. Viņš ilgi vēroja cilvēkus, kas rosījās pie autobusa, tad nolēca zemē un kaut ko uzsauca kareivjiem. Pacēlās trīs kas-kas. Trīs kareivji izlēca no mašīnas un kopā ar virsnieku, turēdami automātus šķērsām priekšā, tuvojās autobusam. Cilvēki strādāja, visu laiku vērodami vāciešus un reizē izlikdamies, ka neredz viņus. Tikai Sergejs Nikolajevičs nenovērsa skatienu no hitleriešiem, kas nāca arvien tuvāk. Virsnieks apstājās trīs soļu attālumā no viņa.

— Kas te notiek? — virsnieks vāciski jautāja skanīgā tenoriņā.

— Ievainoto evakuācija, — Sergejs Nikolajevičs vāciski atbildēja.

— O! Jūs runājat vāciski? Tas ir jauki ... — Virsnieks izņēma no kabatas nevīžīgi salocītu karti, atvēra un sāka tajā kaut ko meklēt; atradis vajadzīgo punktu, viņš jautāja:

— Kā sauc šo apdzīvoto vietu?

Sergejs Nikolajevičs atbildēja.

— Ahā! Tātad Smoļenska nav tālu?

— Nē, tā ir pavisam cita apdzīvota vieta.

— Kā tā? — virsnieks stingri noprasīja.

— Un līdz tai apdzīvotajai vietai vēl tāls ceļš.

— Divi vienādi nosaukumi? Jā? — virsnieks jautāja.

— Jā.

Virsnieks iebāza karti kabatā un jokodams jautāja:

— Tipiska krievu nekārtība?

Saja brīdī Baraņņikovam šķita, ka viņš sapņo. Viņš

visu redzēja, saprata, pat runāja un lai pašā laikā neticēja, ka notiekošais ir īstenība. Patiešām, nebija viegli aptvert, ka viņš, padomju inženieris, komunists, mierīgi sarunājas ar hitlerieti, ar fašistu.

Virsnieks vēroja, kā autobusā ieceļ skaļi vaimanājošu sievieti.

— Veltīgas pūles, — viņš gandrīz līdzjūtīgi teica. — Jūs neizkļūsiet aizmugurē. Mūsu karaspēks ieņem visas maģistrāles un jau aizsteidzies ļoti tālu uz priekšu.

Sergejs Nikolajevičs klusēja.

— Gribat pats pārliecināties? — virsnieks jautri noprasīja. — Lūdzu.

Ar šiem vārdiem viņš strauji pagriezās un kareivju pavadībā devās atpakaļ pie transportieriem. Mašīnas aiz-trauca uz Porozovas pusi. To saceltie putekļi sajaucās ar ugunsgrēku dūmiem.

— Biedri Baraņņikov, autobuss ir pilns!

Sergeja Nikolajeviča priekšā stāvēja zeņķis, kuram rūtainais krekls bija izlīdis no biksēm un čības uzautas basās kājās. Tas bija autobusa šoferis. Baraņņikovs vērās viņa tukšu, neredzīgu skatienu.

— Autobuss pilns, — puisis atkārtoja. — Var braukt.

Ielas galā parādījās smagā mašīna, kas traucās mežonīgā ātrumā — tā pati, ar kuru bija aizbraucis vecais Baraņņikovs. Priekšējais stikls izsists, visa kravas kaste saskrambāta.

Mašīna strauji nobremzēja pie skolas, riteņi iešļūca putekļos vagu, un tūlīt no mašīnas izlēca šoferis, viņa seja bija asiņaina. Viņš raudzījās visos stingu skatienu, krampjaini rija siekalas un nevarēja izteikt ne vārda.

— Dakter, palīdziet viņam, — Sergejs Nikolajevičs pavēlēja.

— Viņi mūs apšaudīja! — šoferis piepeši iekliedzās un pamāja uz mašīnas pusi. — Tur ir biedrs Baraņņi-kovs.

Sergejs Nikolajevičs lēnām piegāja pie mašīnas un pavēra durvis.

Tēvs bija nometies ceļos starp sēdekli un kabīnes aparātu vairogu, pret to viņš bija atspiedis asiņaino galvu. Sergejs Nikolajevičs pieskrēja mašīnai no otras puses un atrāva durvis. Tēva smagais ķermenis sāka slīdēt ārā no kabīnes. Sergejs Nikolajevičs satvēra viņu rokās un noguldīja pļaviņā. Tikai tad viņš saprata, ka tēvs miris ...

— Porozovā vācieši, — šoferis, mazliet atvilcis elpu, sāka stāstīt. — Mēs aizbraucām. Viņi tūlīt mūs apturēja. Pavēlēja, lai sievietes kāpjot ārā, un saveda visas kinoteātrī. Tad biedrs Baraņņikovs teica: «Griezies apkārt un drāz atpakaļ. Jābrīdina, ka te ir vācieši...» No Porozovas tikām ārā. Domājām, ka viss kārtībā. Pie-piepeši kilometrus piecus no šejienes mums pretī traucās transportieri. Es piedevu gāzi, iebraucu labās puses riteņus grāvī un drāzos vāciešiem garām. Bet viņi sāka šaut. Pats nezinu, kā paliku dzīvs. Biedru Baraņņikovu nošāva. Es tajā brīdī nemaz neaptvēru. Skatos, viņš slīd zemē no sēdekļa. Es viņam uzsaucu ...

— Pietiek celt paniku, — pārvērstā balsī noteica Sergejs Nikolajevičs.

Pēc stundas Sergejs Nikolajevičs piedalījās ciema partijas un padomju aktīva apspriedē. Ap pussimt cilvēku bija sapulcējušies skolā, pie kuras mauriņā vēl arvien gulēja Nikolajs Baraņņikovs.

Apspriedi vadīja vecāks vīrietis ar platu pieri un gludi noskūtu galvu.

— Nelaime tā, ka mums nav ieroču, — viņš teica zemā, mierīgā balsī. — Divas trīs pistoles — tie nav ieroči. Bet mums jāizlaužas uz austrumiem un jāpievienojas armijai. Mēs nezinām, kāda ir situācija, mums nav nekādu sakaru ar centru. Kuru katru brīdi var ierasties ienaidnieks. Tie transportieri droši vien bija sūtīti izlūkošanā. Skaidrs, ka runāšana būs īsa...

Klātesošos sadalīja grupās pa desmit cilvēkiem. Vienai par komandieri iecēla Sergeju Nikolajeviču Baraņ-ņikovu. Viņa grupai vajadzēja atstāt ciemu vakarā.

Pirms aiziešanas biedri palīdzēja Baraņņikovam apglabāt tēvu.

Kapu izraka dārziņā aiz mājas. Kapsētu bija saārdījuši artilērijas šāviņi. Nemākulīgi sanagloto zārku nesa visa grupa. Visu darija klusēdami. Tikai tad, kad virs bedres bija izaudzis neliels kalniņš, Sergejs Nikolajevičs teica:

— Paldies, biedri ...

Un viņi aizgāja uz austrumiem.

2

Pēc divām dienām, naktī, Sergeja Baraņņikova grupa nonāca pie apdzīvotas vietas, ko sauca par Liskovu. Viņi pagriezās pa kreisi, lai apietu ciemu, un uzdūrās hitleriešu motociklistiem. Nez kuri izbijās vairāk. Vismaz vācieši apmēram stundu mežonīgi šāva no automātiem. Taču Baraņņikova grupā zaudējumu nebija. Liskovu apgāja no otras puses . ..

Rītausmu viņi sagaidīja reta mežiņa malā. Baraņņikovs ieveda biedrus rudzu laukā netālu no meža. Tur visi noslēpās.

— Līdz tumsai nekustēties, nekādu sarunu, — Ba-raņņikovs pavēlēja.

Sākās tveicīga diena. Sergejs Nikolajevičs gulēja augšpēdus šaurā, zemā teltī, ko bija izveidojis, sasiedams kopā rudzu vārpas. Bija jūtama sausas zemes un nenobriedušas labības smarža. Saule kāpa aizvien augstāk, telts pielija ar zeltainu gaismu. Sergejs Nikolajevičs nekustīgi gulēja, drausmīga noguruma nomākts.

Teltij pārslīdēja melna ēna, atskanēja zemu lidojošas lidmašīnas rēkoņa. Rudzu lauks saviļņojās, nemierīgi iedūcās un atkal noklusa. Baraņņikovam šķila, ka viņš iekrīt bedrē — viņš aizmiga.

Viņš atvēra acis, kad saidc jau bija launagā. Ritmiski, apnicīgi čirkstēja liels, zaļš sienāzis, šūpodamies uz aizlauzta stiebra. Klusu čaukstēja rudzi. Baraņņikovs nekustīgi gulēja ar atvērtām acīm. Pagāja krietns brīdis, kamēr viņš pilnīgi pamodās un atcerējās, kāpēc šeit guļ. Viņš strauji pietrūkās uz ceļgaliem un klusi iesvilpās. Pa kreisi un pa labi atskanēja atbildes svilpieni.

Rudzu būdiņā bija smacīgi, gribējās dzert, mute bija izkaltusi. Sergejs Nikolajevičs pārlaida skatienu zemei, it kā cerēdams atrast ūdeni. Un piepeši šķita, ka sirdī iedur kā ar nazi: tēvs! Nē, nē, viņš to visu būs nosapņojis! Ar prātu nav aptverams, ka tēva vairs nav, ka viņš pats apglabājis tēvu! Viņš nespēja tam ticēt, bet atmiņa bez žēlastības atkal un atkal atgādināja to, kas bija noticis šajās divas dienās.

Viņš sakoda zobus un piespieda sevi domāt par cilu — par tālo pilsētu Urālos, par sievu un bērniem, kas bija palikuši tur.

Taču domas negribot atgriezās pie tēva. Vēl taču nebija pagājušas ne trīs dienas kopš tā klusā vakara, kad

viņi kopā tēsa zediņus un atcerējās māli. Tēvs sāka stāstīt par viņas nāvi, piepeši sastostījās, apklusa un pazuda biezā avenājā. Tad viņš atgriezās un īgni norūca savu iemīļoto parunu, kuru Sergejs Nikolajevičs bija iegaumējis jau kopš bērnu dienām: «Dzīve ir dzīve, tajā viss uz pusēm: ij labais, ij sliktais ...»

Diena pagāja mierīgi, taču visu laiku bija manāms, ka sācies karš. Nevienmērīgā dunoņa austrumos te pierima, te pieņēmās spēkā. Laiku pa laikam pāri aiz-trauca lidmašīnas.

Kad satumsa, Baraņņikovs sapulcināja biedrus. Pie viņa pienāca septiņi. Divi bija aizbēguši. Viens no tiem bija puisis ar rūtaino kreklu un čībām kājās — autobusa šoferis.

Stalts jauneklis ar kupliem, rudiem matiem drūmi stāstīja:

— Viņš arī mani aicināja, sacīja, ka mēs tikai veltīgi iešot bojā.

— Gļēvuļi iet bojā pirmie, — cik vien mierīgi varēdams teica Sergejs Nikolajevičs. — Rauj viņus velns. Jāiet.

Kādus trīs kilometrus viņi gāja pa rudzu lauku, reizumis satrūkdamies, kad pie kājām uzspurdza gaisā cīruļi. Tad, pārkļuvuši pāri gravai, viņi stundas divas soļoja pa mežu. Pa priekšu gāja Baraņņikovs, aiz viņa rindā soļoja pārējie. Rudais puisis, smagi šņākdams, gāja otrais. Sergejam Nikolajevičam šķila, ka viņš ir uzticamākais no visas grupas. Viņu sauca par Gošu. Grupā visi puisi labi pazina, jo viņš bija strādājis ciematā par kluba vadītāju.

Mežs kļuva arvien klajāks. Baraņņikovs palēnināja soli. Priekšā laiku pa laikam atskanēja tāls, neizprotams, vēja brāzmai līdzīgs troksnis.

— Man liekas, tur ir ceļš, — Goša nočukstēja.

— Varbūt, — Baraņņikovs nepagriezies tāpat čukstus atbildēja.

Un piepeši no labās puses, no krūmiem, kāds piesmakušā balsī uzsauca:

— Stāt! Kas nāk?

Visa ķēde pamira. Baraņņikovs izņēma no kabatas pistoli un nospieda drošinātāju.

— Savējie, — viņš klusi atbildēja.

Klusums. Tad atkal krūmos atskanēja piesmakuši balss:

— Kas jūs esat?

— Padomju cilvēki. Gribam izlauzties pie savējiem.

No krūmiem iznāca kareivis ar šineli mugurā, bet

bez cepures. Rokās viņam bija šautene, aiz jostas aizbāztas divas granātas. Apskatījis cilvēkus, kas bija saspiedušies bariņā, viņš izbrīnījies noteica:

— Ak savējie ... — un, brītiņu klusējis, jautāja: — Un, kā jūs teicāt, uz kurieni ejat?

— Pie savējiem, — Baraņņikovs atbildēja un savukārt jautāja: — Un ko tu te vaktē?

— Ko? — kareivis nenoteikti pagrozīja galvu. — Te neko citu nenovaktēsi kā tikai nāvi. Re, tur, — viņš ar roku parādīja sānis, — ir Slonimas-Brestas šoseja. Pāri tikt nav viegli: nepārtraukti brauc vāciešu mašīnas.

— Bet varbūt labāk iet gar šoseju? — Baraņņikovs ieminējās.

— Es jau mēģināju ... Puskilometru tālāk — vairāk nebūs — mežs beidzas. Bet, ja varētu tikt pāri šai So

sejai un pēc tam vēl forsēt Baranoviču-Brestas šoseju, tad iznāktu ārā pie Pinskas purviem, un tur tad lai ķer vēju rokā. To nu es zinu, pats esmu no turienes.

Viņi nolēma šķērsot šoseju. Sagūlās krūmos pie paša ceļa. Ienaidnieka mašīnas nebūt nebrauca tik bieži, kā kareivim bija šķitis, un viņš bija diezgan samulsis par to.

— Mēs darīsim tā, — viņš teica Baraņņikovam, — es jūs segšu un pats iešu pāri pēdējais.

Baraņņikovs gāja pirmais. Viņš nesteidzīgi uzkāpa uz uzbēruma, apstājās, paskatījās uz abām pusēm un lieliem soļiem devās pāri šosejai. Viņš nevarēja piespiest sevi skriet.

Tūlīt bija jūtams, ka grupā ir kareivis. Cilvēks, kam mugura bija šinelis un rokās šautene, ar savu izskatu vien atgādināja, ka nepieciešama disciplīna. Tāpat kā kareivis, arī pārējie saka saukt Baraņņikovu par «biedru komandieri». Bet, spriežot pēc kareivja juceklīgā stāstījuma, viņš pats bija nonācis mežā nebūt ne aiz drošsirdības un tieši tādēļ tagad, gribēdams izpirki savu kļūdu, izturējās tā, it ka viss būtu kārtībā. Pirms rītausmas viņš ar Baraņņikova atļauju aizgāja meklēt pārtiku un pēc dažām stundām atgriezās ar lielu maizes klaipu, speķa gabalu un kartupeļu spaini.

— Divus kilometrus no šejienes, — viņš diezgan lielīgi stāstīja, — es atradu ciemu, pēc reglamenta, tā sakot, apdzīvotu vielu. Apgāju to no aizmugures, tā sakot, no dārzu puses. Pavēroju brītiņu — vāciešu tā ka nebūtu. Tad es tūlīt metos iekšā vienā mājā, kas izskatījās tāda vienkāršāka. Tur ieraugu vienu vecīti un sievieti. Es viņiem ta un šitā, sak, palīdziet saviem karavīriem

pa pārtikas līniju. Un te nu bits ... — Viņš ar plašu žestu norādīja uz savām trofejām.

— Nepainteresējies, kur tagad fronte? — Baraņņi-kovs stingri noprasīja.

Kareivis iesmējās:

— Ko nu, biedri komandieri, kas lur par interesē-šanos. Vecais un sieva to vien zināja kā vaimanāt.

— Vai vācieši ciema bijuši?

— Tikai cauri braukuši, biedri komandieri, — nopietni atbildēja kareivis. — Neesot pat pārnakšņojuši.

Ugunskuru viņi nekūra. Paēda maizi ar speķi. Palsajā rītausmas migla iegāja dziļāk mežā un apmetās lazdu krūmos.

Nākamajā naktī viņi šķērsoja Bros tas-Baranoviču šoseju. Visu nakti pa šoseju virzījās ienaidnieka tanki, artilērija, smagās mašīnas. Viņi skrēja pāri ceļam pa vienam ar lieliem starplaikiem. Kad Baraņņikovs bija pārlecis pāri grāvim, pa labi parādījās divas zilas uguntiņas un atskanēja strauji braucošas automašīnas rūkoņa, kas auga augumā. Baraņņikovs metās atpakaļ un izstiepās ūdenī, kas smirdēja pēc purva puvešiem. Viņš ilgi gulēja un beidzot, sagaidījis klusu brītiņu, pārskrēja pāri šosejai.

Dienā viņi apmetās pie Melnā ezera. Tālumā bija redzams kāds ciems, līdz kuram bija apmēram trīs kilometri. Viņi pēc kārtas izpeldējās. Kareivis un Goša devās meklēt pārtiku. Baraņņikovs atlaidās alksnājā un gulēja, ieklausīdamies biedru klusajās sarunās.

Viņš pamodās, kad saule bija gandrīz jau zenītā. Aiz krūmiem žilbinoši mirguļoja ezers, gluds kā spogulis, visapkārt čivināja putni. Cilvēki gulēja. Kareivja un Go-šas nebija. Baraņņikovs aizspraucās līdz krūmāja mate lai un raudzījās uz ciema pusi, bet nekā nevarēja saskati!. Apēdis atlikušo maizes gabalu, Baraņņikovs piegāja pie ezera, ilgi ar riekšavām dzēra caurspīdīgo, gardo ūdeni un vēroja zivteļu rotaļas. Visapkārt valdīja miers ...

Kareivis un Goša ieradās no pavisam citas puses, nekā lika gaidīti, un nebija vieni. Viņiem līdzi nāca vecāks vīrietis, kuram mugurā bija frencis no pelēkas pašaustas vadmalas. Viņa pilnīgais stāvs bija apjozts ar siksnu, pie kuras karājās pusatvērta maksts ar naganu.

— Zokins Jefims Sergejevičs, vietējās ciema padomes priekšsēdētājs, — viņš cienīgi stādījās priekšā Baraņņi-kovam un, pārlaidis skatienu cilvēkiem, kas bija sapulcējušies ap viņiem, turpināja: — Jūsu biedri mani par visu informēja. Savukārt es informēšu jūs par stāvokli visas Savienības mērogā ...

Viņam bija smalka, drebelīga balsliņa. Zokins runāja mierīgi, nosvērti, gluži kā savas ciema padomes sēdē miera laikā.

— Mūsu valdība nākusi klajā ar aicinājumu sakarā ar kara sākšanos. Visai pasaulei ir pavēstīts, ka mūsu lieta ir taisnīga un mēs uzvarēsim. Protams, ne jau bez cīņas. Un valdība aicina mūs visus cīnīties. Sakarā ar to man ir priekšlikums. Mēģināsim izlauzties sāņus, uz ziemeļiem no Pinskas. No šejienes iesim gar Jascldas upi, dienvidos no Logišinas, bet tālāk — uz Bog-danovku. Esmu saņēmis ziņas, ka tur jau darbojas vienības, kas saformētas no vietējiem aktīvistiem. Tas ir skaidri zināms.

Zokina plāns tika pieņemts, un mijkrēslī vienība devās ceļā. Bez kādiem sarežģījumiem viņi tajā naktī nonāca vietā, kur Jaseklas upe krustojas ar lielceļu. Kad

a(misa rīts, viņi sāka novērot apkārtni. Līdz pusdienai uz ceļa nebija parādījusies neviena mašīna.

— Fašistiem šis ceļš nav vajadzīgs, — pārliecināti teica Zokins. — Viņi no Brestas drāž uz Pinsku un Ba-ranovičiem. bet šis ceļš viņiem tā ka iešķērsām. Nevajag gaidīt nakti, bet gan šķērsot ceļu un iet tālāk.

Kareivis ieleica aizsūtīt kādu, lai izlūkotu, kā viņš teica, situāciju tuvākajā distancē.

— Ko tur lūkot? — Zokins sapīka. — Tepat jau ir visa situācija. Kā uz delnas.

Un viņi devās tālāk.

Nelaime bija tāda, ka otrpus ceļa stiepās pilnīgi kails līdzenums un tikai patālāk pie apvāršņa bija redzama melna meža strēmele. Lai ātrāk tiklu pāri līdzenumam, viņi gāja taisni, nevis gar upi, jo tā virzījās vairāk uz dienvidiem un bija tuvāk bīstamajai Pinskai.

Viņi gāja ātri, ciešā ķēdē, nedaudz pieliekušies. Piepeši pakalnā, kur augšup vijās ceļš, ierējās divi ložmetēji.

— Gulties! — uzkliedza kareivis un pirmais nometas zemē. Ložmetēji raidīja garas kārtas, taču attālums līdz ķēdei bija diezgan liels. Lodes nevienu neķēra. Taču bailes no pirmās apšaudes laikam bija briesmīgākas par bailēm tikt ievainotam. Apšaudīšana jau sen bija beigusies, bet visi turpināja gulēt. Acīm redzot, ienaidnieka slēpnim bija radiosakari. Nepagāja ne pusstunda, kad uz ceļa parādījās motociklistu vienība. Kādas desmit mašīnas, ne mazak. Uz katras divi hitlerieši. Motocikli nogriezās no ceļa un taisni pāri pļavai izvērstā ierindā traucās pie guļošajiem cilvēkiem.

To. kas notika pēc tam, nevarēja saukt par kauju. Apstājušies apmēram trīsdesmit soļu attālumā, moto-i ciklisti apšuva cilvēkus, kas vēl arvien gulēja zemē. Pirmais piecēlās Baraņņikovs. Aiz viņa kareivis, Goša un Zokins. Pārējiem ieroču nebija. Kareivis izšāva divas reizes un pakrita uz muguras. Viņam blakus, paceltā rokā turēdams naganu, nogāzās Zokins. Baraņņikovs izšāva visu pistoles aptveri un sāka meklēt pa kabatām otru, bet trieciens vēderā lika viņam saliekties, un viņa galva atduras pret zemi.

3

Oda pēc sapuvušiem salmiem un karbola. Sergejs Nikolajevičs Baraņņikovs nevarēja saprast, cik ilgi viņš dzīvo šajā smirdoņā — jau sen tā bija vienīgā sajuta. Un vēl sāpes, kas viņu dedzināja kā uguns, te uzliesmodamas, te atslābdamas. Sapuvušo salmu smaka Baraņņi kovam šķita dzīva, labsirdīga un mājīga, bet karbola smaka — vēsa, ļauna, naidīga. Dažbrīd viņam šķita, ka šīs smakas cīnās un ka viņa dzīvība ir atkarīga no šīs cīņas iznākuma.

Tikai pirms trim dienām viņš bija sācis neskaidri apjaust, kur atrodas, un atcerēties, kas ar viņu noticis. Viņš gulēja garā, tumšā šķūni, kur agrāk laikam bijusi kolhoza kūts. Jumta segums bija saglabājies tikai vienā pusē. Šķita, ka tās sijas, kas bija palikušas neskartas, pārvilkušas debesīm pāri slīpas svītras.

Šķūnis bija piebāzts ar cilvēkiem. Hitlerieši bija lajā ieslodzījuši vairākus simtus ievainotu karagūstekņu. Viņi gulēja, rāpoja, staigāja. Viņu vaidi saplūda dobjā dunoņā, kas nerima ne dienu, ne nakti. īstenībā šķūnī nebija nekādas vācu priekšniecības. Seši sargkareivji dzīvoja patālāk, teltī, kas bija uzcelta piekalnē, un Šķūnī nc kāju nespēra. Ievainotajiem bija savs priekšnieks — Romans Fjodorovičs, drūms pavecs cilvēks ar baltu galvu. Vienā viņa saplēstās armijas blūzes apkaklītes stūrī bija saglabājusies emblēma — kauss ar čūsku. Šķūnī visi zināja, ka Romans Fjodorovičs kara sākumā bijis armijas ārsts, drīz ticis ievainots un saņemts gūstā. Viņam bijusi sašķaidīta kreisa roka. Lai apturētu gangrēnu, viņš tepat šķūnī ar kabatas nazi amputējis sev roku līdz elkonim. Cilvēki bezgalīgi ticēja ārstam, jo bija pārliecināti, ka viņš ir stiprāks par nāvi. Un tomēr viņi mira katru dienu. Mirušos nesa prom no šķūņa vēlu naktī, kad vairums ievainoto gulēja. Rītos apgaitas laikā viens otrs jautāja Romanam Fjodorovičam:

— Dakter, kur palicis mans kreisās puses kaimiņš?

Romans Fjodorovičs stingri noprasīja dežurantam:

— Kur ir šis biedrs?

— Pārnests uz citu telpu, — dežurants atbildēja.

Romans Fjodorovičs gaja tālāk. Drīz vien visi zināja,

kas tā ir par «citu telpu», un sāka to saukt par «augšējo». Taču katru reizi jautāja atkal. Dežurantu atbildes nez kādēļ nomierināja cilvēkus.

Tajā rītā Romans Fjodorovičs uzkavējās pie Barannikova ilgāk nekā parasti.

— Nu, tu, brāl, man sagādāji brīnumu.

— Kā tā? — Baraņņikovs jautāja vārgā balsī.

— Dabūjis lodi vēderā un vēl jautā! Tev, brāl, pēc visiem likumiem vajadzēja nolikt karoti. — Romans Fjodorovičs pārlaida skatienu Baraņņikova lielajam sfcī-vam. — Tev ir divas dzīvības. Bet nepriecājies par agru. Jābut ļoti uzmanīgam ar ēšanu, bet šeit, kā pats saproti, nav sanatorija. No balandām ēd tikai šķidrumu. Maizi zolē, kamēr tā mutē kļūst kā mannas putriņa. Ja to nodarīsi, nonāksi augšējā telpā. Ja būsi uzmanīgs — pēc divām nedēļām tiksi uz kājām, un es tevi iecelšu par brigadieri...

Romans Fjodorovičs aizgāja.

Pie Baraņņikova palika brigadieris — tēvocis Teron-lijs. Viņam jau pāri piecdesmit gadiem, piedalījies pirmajā pasaules karā un jau toreiz bijis vācu gūstā. Sājā karā devies brīvprātīgi. Paņēmis mednieka bisi, izgājis uz Minskas šosejas un iespraucies atejošā karaspēka ierindā. Vecajam zaldātam gadījusies neveiksme: jau pirmās bombardēšanas laikā šķemba ķērusi kāju. Tagad kauls gan bija saaudzis, bet nepareizi — kreisās kājas pēda bija sagriezusies uz iekšpusi. Terentijs piekliboja un staigāja ar resnu, zarainu nūju; stāvēdams viņš uz tas uzlika ievainoto kāju.

— Jā, tas ir brīnums, ka tu paliki dzīvs, — teica tēvocis Terentijs, bāzdams Baraņņikovam zem sāniem sapuvušos salmus. — Cik reižu es netiku minējis, kuru nakti nesīšu tevi uz augšējām telpām. Bet tu ņēmi un apvedi mūs visus ap stūri. Tu esi spēcīgs vīrs, kas tiesa, las tiesa. Artilērijā dienēji, vai?

— Nekur netiku dienējis, tēvoci Tcrenlij, mēģināju izlauzties pie savējiem. Karš mani pārsteidza uz robežas.

Tēvocis Terentijs saprotoši šūpoja galvu:

— Nav viegli izlauzties cauri mūrim. Jā ... Bet tagad neviens nezina, kas ar mums bus. To vācieti, kas bija pirmā kara laika, es pazinu. Bija nešpetns, bet, jāalzīsl, akurāts. Visu darīja pēc instrukcijas. Bet tagadējais vācietis, ka redzu, pavisam citāds, tāds kā dulns. No viņa visu ko var sagaidīt. Veseļojies vien ātrāk. Vai nu mazums moku vēl būs jāizcieš.

— Paldies lev, tēvoci Tcrentij, — Barannikovs klusi noteica.

— Kas es tev par tēvoci? Atradies krustdēls! — Te-rentijs pajokoja un nopietni piemetināja: — Mēs abi esam kā brāļi, tikai es esmu nedaudz vecāks. Labi, guli un klausies, ko Romans Fjodorovičs stāsta.

Pēc nedēļas Baraņņikovs bija uz kājām un sakumā apņēmās palīdzēt tēvocim Tcrentijam. Pagāja vēl dažas dienas, un Romans Fjodorovičs iecēla viņu par brigadieri, nu vajadzēja uzņemties atbildību par divpadsmit smagi ievainotiem gūstekņiem ...

Aizritēja diena pēc dienas. Dzīvība un nāve dalīja cilvēkus sava starpā. Tie, kas izveseļojās, sāka domāt par bēgšanu. Šī doma visiem bija atbalsts, tā palīdzēja Komanam Fjodorovičam piecelt no guļvietas šķietami bezcerīgus slimniekus.

Kādu nakti bija aizbēguši četri. No rīta par viņiem runāja viss šķūnis. Pie Baraņņikova pienāca Romans Fjodorovičs:

— Ja kaut viens no viņiem nonāks pie mūsējiem un kļūs par kareivi, es uzskatīšu, ka man ir tiesības mierīgi . . . pāriet uz augšējo telpu. — Viņš nopūtās un piemetināja: — Taču mani māc bailes. Bēdzēji nesasniegs mērķi. Mūsu sargi stāsta, ka fašistu karaspēks jau esot Vjazinā.

— Varbūt melo?

— Nē, šķiet, ka runā patiesību.

— Kas tad te notiek? — Baraņņikovs apjucis nomurmināja.

Romans Fjodorovičs sadrūma, viņa acis kļuva dzēlīgas:

— Kas notiek? Karš. Mēs taču neskatāmies kino. Nevajag uzdot muļķīgus jautājumus, bet gan rīkoties, ik vienam rīkoties jebkādos apstākļos. Redz, jau četrus izlaidām brīvē, bet mums janostada uz kājām visi. Tas nav joks, mēs esam atbildīgi par pusbataljonu. — Romans Fjodorovičs strauji pagriezās un sāka platiem soļiem mērot šķūni ...

Saule lēca tajā pusē, kur nebija jumta. Ausmas stunda pretējā jumta iekšpuse pielija ar sārtumu. Sārtojās ari ievainoto pelēkās sejas, un, skatoties uz viņiem, varēja domāt, ka šie cilvēki te apmetušies, lai kaut kā pārlaistu nakti.

Baraņņikovu pamodināja kāds troksnis, kas strauji pieauga. Piegājis pie sienas, viņš pieliecās pie spraugas. Pa ceļu, kas vijās gar mežu, traucās smagās automašīnas ar kareivjiem.

Baraņņikovs pieskrēja pie salauztajiem ratiem, kuros parasti gulēja Romans Fjodorovičs.

— Celieties, šurp brauc kareivji.

— Nu, un kas par to? Lai brauc veseli! — ārsts nomiegojies atsaucās.

Mašīnas apstājās piekalnē pie sardzes telts. Un tūlīt tur atskanēja kliedziens — kāds lamājās augstā, spiedzoša balsī. Pēc tam viss noklusa.

— Nāk šurp! — bažīgi iesaucās ievainotais, kas stāvēja pie vārtiem.

Romans Fjodorovičs izkāpa no ratiem un mierīgi teica Baraņņikovam:

— Drošs paliek drošs, paejiet tālāk no manis.

Baraņņikovs aizgāja pie ievainotajiem un apsēdās uz

kastes.

Šķūņa durvis apstājās pāris desmit vāciešu. Priekšā stāvēja virsnieks, ģērbies garā, zaļa lietusmētelī. Viņš pamāja ar roku, un no aizmugures iznira cilvēks privātās drēbēs. Viņš pavērsa seju pret virsnieku un kļuva līdzīgs sunim, kas gaida saimnieka pavēli.

Virsnieks kaut ko pateica kareivjiem. Viņi iegāja šķūnī un visā tā garumā sastājās retā rindā. Tad virsnieks kaut ko skaļi uzkliedza. Privātās drēbēs ģērbtais saslējās, ievilka elpu un krieviski uzsauca:

— Hauptšarfīrera kungs pavēl piecelties!

Neviens nekustējās.

— Tie, kas var, lai pieceļas, — klusi, bet skaidri teica Romans Fjodorovičs.

Virsnieks cieši pavērās ārstā un kaut ko pavēlēja diviem kareivjiem, kas stāvēja viņam aiz muguras. Viņi devās pie Romānā Fjodoroviča. Puse ievainoto ar pūlēm piecēlās kājās. Daži stāvēja, atspiedušies pret sienu.

Virsnieks atkārtoja komandu.

— Pārējie nevar piecelties, — Romans Fjodorovičs teica.

Cilvēks privātā uzvalkā pārtulkoja virsniekam ārsta vārdus.

— Klusu! Tev neviens nekā neprasa! — virsnieks uzkliedza.

— Es esmu ārsts, — Romans Fjodorovičs mierīgi al saucas.

— Klausieties, lopi! Četri jūsu idioti bija sadomājuši bēgt no gūsta. Visi četri ir nošauti.

Kamēr cilvēks privātās drēbēs tulkoja, virsnieks vēroja gūstekņus, taču viņu pelēkajās sejās nevarēja izlasīt ne bēdu, ne baiļu.

— Tāds liktenis gaida katru, kas nepakļausies mūsu noteiktajai kārtībai! — Virsnieks izņēma kādu papīru, kas bija aizbāzts aiz aproces, ieskatījās taja un jautāja: — Kurš te ir Romans Fjodorovičs?

— Es, — atskanēja ārsta mierīgā balss.

Virsnieks pamāja ar roku, viens no kareivjiem, kas stāvēja blakus ārstam, iebikstīja viņam ar automātu mugura.

Romānu Fjodoroviču izveda ārā no šķūņa, un pēc brītiņa klusumu pāršķēla īsa automāta kārta.

— Vai jus sapratāt visu? — virsnieks jautāja, aplūkodams gūstekņus. — Šis vienrokainais mērkaķis, kas bija nodomājis cīnīties prot dižo fīrera armiju, ir nošauts. Mēs zinām, ka tieši viņš bija tas, kas sagatavoja bēgšanu. Pēc priekšniecības pavēles šis lapseņu pūznis tiek likvidēts.

Virsnieks izgāja ārā no šķūņa. Kareivji rindā sekoja viņam. Ievainotie atlaidās uz zemes.

Baraņņikovs stāvēja, nenovērsdams acis no vārtu gaišā taisnstūra, aiz kura zaļoja pļava. Viņš vēl arvien neticēja. Viņš nevarēja iedomāties, ka Romans Fjodorovičs būtu miris. Ka tas var būt? Baraņņikovs taču tikko modināja ārstu, teikdams, ka brauc kareivji. Un Romans Fjodorovičs tik mierīgi atbildēja: «Lai brauc veseli.» Nupat, nupat viņš izgāja pa vārtiem zaļajā dzīvības pasaulē. Un pēkšņi — miris. Nē, tas nevar būt!

Baraņņikovs izgāja ārā un tubt ieraudzīja Romānu Fjodoroviču. Viņš gulēja uz sāniem, palicis roku zem galvas, it ka atpūzdamies rīta saulītē. Bet zāle ap viņu bija asinīm nošķiesta. Sergejs Nikolajevičs apgrieza Romānu Fjodoroviču uz muguras un sapurināja, vēl arvien neticēdams, ka ārsts ir miris.

Barannikovs paņēma Romānu Fjodoroviču uz rokām, ienesa šķūni un nolika viņa vietā — uz salauztajiem ratiem. Viņš lūkojās pazīstamajā sejā, kura jau bija pelēka kā zeme.

Pienāca tēvocis Terentijs, klusēdams pastāvēja blakus un klusu noteica:

— Un tāds cilvēks pagalam! Viņš bija mūsu visu vērts. Un zināja taču, ka viņu nogalinās. Pirmīt, kad gāja garām, klusām pateica: «Vecākais būs Baraņņi-kovs». Nu gan, Sergej, saturies. Tev tagad jāgādā par mums visiem ...

Atlikušo dienas daļu un nakti ievainotie pavadīja kā sastingumā. Pat vaidēja mazāk un klusāk...

Rītausmā nomira tankists. Aiziedams no dzīves, viņš ilgi mocījās, murgoja, kliedza briesmīgā balsī, stenēja, svaidījās. Bet pēdējās minūtēs apziņa piepeši atgriezās. Viņš satvēra Baraņņikovu aiz rokas un, krampjaini elpodams, sāka ātri ātri runāt, it ka baidīdamies, ka nepaspēs pateikt visu, ko gribēja:

— Viņi nošāva dakteri... nošāva... redzēji? Kaut tikai neaizmirstos. Tas ar lietusmēteli bija iezīmēts ... Viņam ir liela dzimumzīme zem auss, tu neaizmirsīsi? Mēs viņu atradīsim. Mēs viņam atriebsimies par mūsu dakteri. Es kārtošu rēķinus ar viņu, dzirdi, es, tikai es. Es viņam ... — Atskanēja krāciens, un kādu laiku tankists klusēja, tad atkal ierunājās, drudžaini elpodams un steigdamies: — Viņiem bail no mums. Tu redzēji? Tiem riebekļiem ir bailes! Tas ir labi. Ne velti viņi baidās. Tikko mans tanks būs saremontēts, es zināšu, kurp jābrauc. Uz turieni ir taisns ceļš ... cauri alksnājam, pēc tam upe... Tas nekas, ka tilts uzspridzināts... — Tankists atkal saka murgot, viņa balss kļuva aizvien klusāka. — Šāvēj, nesnaud! — tie bija viņa pēdējie vārdi.

Tankists apklusa un il ka pastiepās garāks.

Baraņņikovs un tēvocis Terentijs iznesa viņu ārā no šķūņa un ar divu viegli ievainotu gūstekņu palīdzību apglabāja gravā. Tā jau bija slavenā «augštelpa». Baraņņikovs to redzēja pirmo reizi: pasekla zaļa graviņa, lās dibenā — zemes pauguriņi.

Atgriezies šķūnī, Baraņņikovs, visa pārdzīvotā izmocīts, spēkus zaudējis, atkrita savā vietā ...

Tēvocis Terentijs ar pūlēm pamodināja viņu:

— Sergej, celies! Sergej!

Baraņņikovs lēni atvēra acis.

— Celies, Sergej. Tie neģēļi vēl kaut ko sadomājuši.

Pa šķūni staigāja kareivji un kāds cilvēciņš ar brūnu

seju.

— Visi ārā no šķūņa! Visi ārā no šķūņa! — nemitīgi

atkārtoja cilvēks ar brūno seju. No šķūņa iznāca ārā kādi simt piecdesmit cilvēki. Droši vien tikpat daudz nespēja piecelties. Tos, kas bija iznākuši ārā, kareivji steidzīgi nostādīja kolonā pa četriem. Gar kolonas maļam sastājās konvojieri. Atskanēja komanda: «Uz

priekšu!» — un kolonu sāka dzīt prom pa ceļu, kas aizlocījās mežā. Kad viņi bija pagājuši kādus divsimt metrus, kolonai aizbrauca garām divas automašīnas ar kareivjiem. Trešā mašīna bija palikusi pie šķūņa.

Kad kolona gāja ap pakalnu, aiz muguras atskanēja automātu tarkšķēšana.

— Saproti, ko tic briesmoņi dara? — klusu teica tēvocis Terentijs, kas gāja blakus Baraņņikovam.

— Saprotu.

Pie paša meža ceļš meta asu likumu, un visi ieraudzīja, ka šķūni apņēmušas liesmas.

Baraņņikovu kratīja drebuļi, viņš ar trīcošiem pirkstiem sagrāba Terentija roku:

— Tas tankists gan bija īsts vīrs! Bija pamanījis, ka tam ar lietusmēteli mugurā zem auss ir dzimumzīmīte. Cilvēks mirdams ņēma līdzi savu naidu.

Viņi gāja visu dienu un daļu nakts. Pa to laiku nošāva vienpadsmit cilvēkus — tos, kam nebija spēka iet tālāk. Vienpadsmit cilvēkus. So briesmīgo rēķinu iegaumēja tēvocis Terentijs un Baraņņikovs.

Pēc pusnakts kolona nonāca pie vientuļas dzelzceļa slarpstacijas. Uz rezerves sliedēm stāvēja garš preču vagonu sastāvs, kaut kur tālumā tumsā satraukti elsa lokomotīve. Gūstekņus sadzina vienā vagonā. Nodārdēja durvis, un drīz vien vilciens sāka kustēties. Izmocītie cilvēki stāvēja, cits pret citu atspiedušies. Taču pamazām notika šķietami neiespējamais — visi sagūlās uz vagona grīdas kā zāle zem krusas pātagām.

Baraņņikovs gulēja, cieši piespiedies pie tēvoča Te-rcnlija. Trūka gaisa. Cilvēki vaidēja, klepoja. Pie pašas Baraņņikova sejas bija sprauga, pa kuru sūcās iekšā dzestrs spirgtums. Viņš to krampjaini rija kā ūdeni. Tad viņam sametās kauns, ka viņš viens atdzeras gaisu, un viņš pagrieza galvu, lai svaigā strūkla sasniegtu ari citus.

Zem vagona ļodzīgās grīdas klaudzēja riteņi. Tālu, sastāva priekšgalā, nokaucās lokomotīve. Baraņņikovam pusnemaņā šķita, ka viņu aicina rūpnīcas sirēna tur, Urālos.

Piepeši viņš redz sevi izejam no mājas. Sieva bāž viņam kabatā sviestmaizīšu sainīti... Un nu viņš jau iet uz rūpnīcu pa ciedru apēnoto aleju. Cilvēki sasveicinās ar viņu, paziņas uzsāk sarunas, un caurlaižu telpai viņi tuvojas veselā kompānijā... Viņa galds slāv gaišā zālē, kuru sauc par galvenā tehnologa nodaļu. Blakus rakstāmgaldam atrodas rasēšanas dēlis. Bet viņam nepatīk ilgi sēdēt kabinetā. Vēl jo vairāk šodien. Galvenajā cehā beidz montēt milzīgu, gudru mašīnu, par kuru viņš ilgi domājis, kas visu aizgājušo gadu bijusi viņa dzīves saturs ... Un Baraņņikovs steidzas uz cehu. Kamēr neviens nav inženieri pamanījis, viņš stāv un iztālēm priecājas par mašīnu. Viņam žēl, ka drīz to izjauks, iekraus dzelzceļa platformās un aizvedīs uz Baltkrieviju. Taču šīs skumjas pārvar prieks un lepnums. Viņš iedomājas, kā tur, Baltkrievijā, mašīnu atkal samontēs un kāds skuķēns, nosēdies pie vadības pults, nospiedīs slēdzi un iedarbinās mašīnu. Tā atdzīvosies, sāks rīt nokaitēta tērauda gabalus un sviest ara gatavas, eļļaini mirdzošas caurules. Un pēc tam šis caurules, skaisti sakrautas piramīdās uz platformām, vedīs uz visām valsts malām. Baraņņikovs, vienmēr skaidri saskatīja labumu, ko dod viņa darbs, bija lepns uz to, un, protams, viņam šķita, ka tās mašīnas, ko viņš būvē, cilvēkam vajadzīgas visvairāk. Un tas viņa dzīvē bija svarīgākais. Sieva par to bija pikta, teica: «Tev vienmēr pirmajā vietā ir mašīnas!» Bet ka tad var pateikt, kas ir pirmajā vietā un kas pēc tam! Ģimene — ta arvien bija kopā ar viņu. viņa dvēseles nesatricināmajā mierā .. Un viņš domās skata vakaru mājās — visparastāko vakaru. Viņš sēd pie radio un, laimīgi atlaidies krēslā, klausās koncertu. Viņam patika simfoniskā mūzika, kaut viņš to ne visai saprata. Tā šķita sarežģīta kā pati dzīve, tā prata izteikt jebkuru cilvēka noskaņojumu. Un nu viņš klau

sās, ka čells dziļā krūšu balsī dzied par kaul ko, kas lolots visapslēptākajās dvēseles dzīlēs, un orķestris, ka baidīdamies to iztraucēt, piebalso ar klusiem akordiem ... I3et Saņka un Vitjka iedziļinājušies grāmatas. Jau vairākas reizes māte ir saukusi no guļamistabas: «Bērni, laiks gulēt,» — bet viņi izliekas, ka nedzird...

Baraņņikovs nodrebēja un pacēla galvu. Vagona durvis dārdēdamas atvērās. Žilbinošs kabatas lukturīša stars apgaismoja pilnīgi baltas sejas, izplestas acis. Cilvēki palīdzēja cils citam piecelties un izkāpt no vagona.

Vilciens stāvēja mežā. Nevarēja saprast, vai ir vakars vai agrīna rīta Stunda. Viņus atkal nostādīja kolona — tā bija kļuvusi manāmi inaznka. Tos, kas bija nomiruši pa ceļam, vācieši svieda lejā no uzbēruma.

Kolona sekoja hitlerietim, kas apgaismoja sev ceļu ar lukturīti. Baraņņikovam šķita, ka viņi iet tādēļ, ka ir pieķēdēti pie ši gaišā aplīša, kas slīdēja pa priekšu. Ceļš bija smilšains, irdens, veda te augšup, te lejup. Cilvēki klupa, krita, biedri tos atbalstīja. Atpaliki nedrīkstēja, tos, kas atpaliek, paņem nāve. Tā viņi gaja apmēram stundu, kamēr nonāca pie augstas dzeloņstiepļu sētas, kas tumsā tikko bija saskatāma. Kāds krieviski nokomandēja:

— Ejiet iekšā pa diviem!

Viņi pa pāriem gāja iekšā pa vārtiem, piesmakuši balss vāciski skaitīja:

— Ein, z\vei, drei, vier ... elf, zvolf...

Baraņņikovs gāja kopa ar tēvoci Terentiju.

— Nu redzi, brāl, — tēvocis Terentijs klusu teica. — Te nu mums būs dzīvošana vai miršana . ..

Baraņņikovs klusēja. Atrauts no laimīgām atmiņām, viņš domās brīnījās par to, kas ar viņu notiek. Viņš nesaprata, карее vāciešiem vajadzīgs tā mocīt cilvēkus, kas tikko turējās uz kajani. Viņš skatījās uz biedriem. Redzēja drūmas sejas ar sakniebtām tupam, redzēja niknuma pierietējušas acis. Un tad viņš nodomāja: «Tomēr viņiem bailes no mums! Bailes tādēļ, ka ikvienam no mums tur, dzimtenē, bijusi sava dzīve, sava laime, un cilvēku nav tik viegli atraut no tās. Arī tagad, kad liekas, ka nav gaidāms nekas gaišs un patīkams, visas mušu sirdis, visas domas ir tur, tajā — mūsu dzīvē, un, kamēr mēs esam dzīvi, nezudīs mušu ienaids pret tiem, kas atņēmuši mums laimi. Tātad galvenais tagad ir nezaudēt mīlestību uz šo tālo un tik tuvo dzīvi. Tad, lai cik necilvēcīgas mocības izdomātu šie nežēlīgie bendes, mēs nepadosimies ...»

4

Та vēl nebija nometne «Zero». Pirms tam Baraņņi-kovs gandrīz gadu dzīvoja te, nometnē, ko sauca «Schluchthaus» — «māja gravā» jeb «gravas māja».

■Nometne ka jau nometne. Tādu Vācijas teritorijā bija desmitiem. Sešas zemas barakas. Vienu no tam sauca par hospitāli. Pārbaudēm un eksekūcijām — «apelplacis». Baltas mājiņas, kur atrodas komandantūra, apsardze un kanceleja. Augsta dzeloņstiepļu sēta, pa kuru plūst strāva. Nometnes teritorijas stūros tornīši ar prožektoriem — ka milzīgi sargi ar lielām acīm.

Aiz nometnes austrumu malas melnēja dziļa grava, kas iestiepās mežā. Tā aizstāja krematoriju, kas maksātu dārgi un pārak kristu acīs. Pa naktīm līķus sameta gravā un pēc tam buldozeri uzgrūda tiem virsū zemi. Nometnes pusē grava kļuva arvien seklākā un šaurāka.

3 - 212

Baraņņikovs bija nokļuvis otrajā barakā, kur vairums ieslodzīto bija padomju ļaudis. Tur dzīvoja arī poļi, čehi, franči, beļģi, dienvidslāvi — lielākoties karagustekņi. Hei bija arī lādi, kurus, tāpat kā Baraņņikovu, atnesušas šurp kara vētras.

Baraņņikovs apmetās nāru pirmajā stāvā. Labajā pusē viņa kaimiņš bija Aleksandrs Gruško, bumbvedēja stūrmanis. Viņa lidmašīna bija notriekta virs Vācijas. Lidotajam nebija vairāk par trīsdesmit gadiem, bet viņa melnajos matos, kas bija atauguši pēc nodzīšanas, kā tērauds jau mirdzēja sirmums. Naktīs viņš briesmīgi grieza zobus un svaidījās kā drudzi. Acīm redzot, cilvēkam, kas bija pieradis pie bezgalīgajiem debesu plašumiem, nebija viegli nebrīvē.

— Te, lirai, ir vienkārša mehānika, — viņš teica Baraņņikovam. — Vai nu tu kļūsti par nelieti, vai — gravā.

— Tad jau iznāk, ka te barakā visi ir nelieši? — Ba-raņņikovs jaulaja.

Gruško melnās čigāna acis samiedzās:

— Te neliešus pārskaita katru dienu ... — Viņš parādīja uz garāmejošo kapo, kuru visi sauca par Panu no Varšavas. — Stāsta, ka bijis skolotājs, mācījis bērneļus, bet tagad pārdevis sirdsapziņu par priekšnieka apsēju ...

Kad Baraņņikovs jau trešo dienu dzīvoja nomelnē, pie viņa pienāca apmēram četrdesmit piecus gadus vecs plecīgs vīrietis ar lielu galvu. Viņi iepazinās.

— Mani sauc par Alekseju, — teica plecīgais. — Mums te ir sava padomju biedrība. Tāpat vien, lai būtu tuvāk cits pie cila. Tā ka tu nezaudē dūšu... — viņš pasmaidīja.

— Es neesmu «о bailīgajiem, — Baraņņikovs teica, skatīdamies viņam acīs.

— Nu, tad ir labi. Ja kaut ko ievajagas, saki. Mana vieta ir tepat pie durvīm, pa labi.

Nometnes dzīve ritēja savu gailu. Rītausmas mig-liņa — rīta pārbaude apelplacī, steigā aprītas brokastis — maizes gabals ar šķidrumu, ko sauca par kāliju, un tad — steidzīgā marša solī uz darbu. Vakaros — atpakaļ uz nometni. Atkal pārbaude, vakariņās — pus-kalliņa smirdošas, šķidras zupas, pēc tam cilvēki, kas izskatās ka pelēkas, ļodzīgas ēnas, izklīst pa barakām. Sešas stundas miega, un viss sākas no jauna. Un tā dienu pēc dienas, nedēļu pēc nedēļas, mēnesi pēc mēneša.

Pārtikas deva aprēķināta tā, lai cilvēkā uzturētu dzīvības dzirkstelīti. Darbs bija nogurdinošs. Ja cilvēks zaudēja spēkus, nevarēja strādāt, iet — viņu nošāva uz vietas. Ja kāds saslima, viņu sūtīja uz tā saukto «hospitāli», bet ārā no turienes veda tikai viens ceļš — uz gravu. Visniecīgākā pretošanās nometnes kārtībai — cietuma bunkurs un tā pati grava.

Baraņņikovam nebija vajadzīgs ilgs laiks, lai saprastu, kāds liktenis viņu šeit gaida, bet, paturēdams prātā Gruško vārdus, viņš neizvēlējās nodevību vai nāvi, viņš izraudzīja trešo ceļu — cīņu.

Kādu vakaru pēc pārbaudes viņš uzsāka sarunu ar Gruško:

— Tātad, pēc tavām domām, vajag vai nu kļūt par nelieti, vai iet nāvē?

Gruško gulēja augšpēdu un stingu skatienu vērās nāru otrā stāva grubuļainajos dēļos. Viņš klusēja, un Baraņņikovs turpināja:

— Bet ja nu mēs nekļūtu par nodevējiem, nedz arī mirtu, bet gan būtu gudrāki un viltīgāki par mušu bendem?

:— Nu, un tad? — Gruško jautāja piesmakušā balsī.

— Divas reizes tu piekrāpsi viņus, bet pēc tam kāds riebeklis pārdos tevi par puskukuli maizes ... — Viņš sagrāba Baraņņikova roku un stipri saspieda to.

Baraņņikovs atskatījās — durvīs parādījās Pans no Varšavas. Kad kapo bija pagājis garām, Gruško pagriežas pret Baraņņikovu.

— Te tev būs uzskatāms piemērs, — viņš čukstēja.

— Tavā viela agrāk gulēja polis, skolotājs no Krakovas, Staņislavs. Lielisks cilvēks, ar gudru galvu, labu sirdi... Turējās, turējās un tad reiz teica: «Nē, es vairs nevaru. Jābēg.» Aicināja mani līdz. Es nobijos. Redzi, viņš bija uzticējies šim Panam no Varšavas — tautietis, tā sakot, kolēģis, kādreiz kopā mācījušies. Sī pērkama dvēsele bija apsolījusi palīdzēt viņam — un pārdeva viņu. Un cilvēks pagalam. Bet Pans no Varšavas dzīvo, cepuri kuldams . . . Pamēģini vien cīnīties ar viņu.

Otrā dienā Baraņņikovs pastāstīja biedram Aleksejam par savu sarunu ar Gruško. Noklausījies Baraņņikova teikto, Aleksejs sacīja:

— Tavs Gruško uztrauc mani. Ļoti uztrauc. Neatkāpies no viņa.

Tai paša blokā dzīvoja puišelis, kuru visi sauca par Djomku. Viņam bija apmēram septiņpadsmit gadu. ne vairāk. Stāstīja, ka viņš esot no zaglēniem, bez mājas un ģimenes.

Baraņņikovam šis Djomka nepatika. Viņš to Vien zināja kā grozīties ap esesiešiem, bet vakaros sēdēja istabiņā pie Pana no Varšavas. Viņu bieži vien atbrīvoja no darba, un vispār nebija manāms, ka viņš dzīvotu vergu nometnē, — draisks smaids nekad nepazuda no viņa sejas. Bet Djomka nez kādēļ draudzējās ar cilvēku, kas bija par viņu reizes (ris vecāks. Tas bija Stepans Stcpanovičs, darbu vadītājs no Minskas — viens no cilvēkiem, kas bija tuvi biedram Aleksejam. Baraņņikovs redzēja, ka Stepans Stcpanovičs izturas pret puisi kā tēvs, gandrīz ar maigumu. Un Baraņņikovs meklēja izdevīgu bridi, lai parunātu ar viņu, ieteiktu but uzmanīgākam ar Djomku.

Torit pārbaudē piedalījās nometnes komandants un politiskās daļas priekšnieks. Visi bija kļuvuši modri — šie putni parasti tik agri necēlās. Taču pārbaudes laikā nekas nenotika. Ieslodzītie sastājās kolonā un devās uz izeju... Pie vārtiem stāvēja komandants un cieši vēroja garām ejošo ieslodzīto sejas.

Un tad, atradis meklēto, ar mājienu paaicināja to pie sevis. No kolonas iznāca Pans. Tikko viņš bija pienācis klāt komandantam, tas atvēzējās un iesita Panam pa seju ar savu īso steku. Kareivji sagrāba kapo un aizvilka uz komandantūru.

Baraņņikovs ar bažām un neizpratni pavērās Stepanā Stepanovičā. Tas mierīgi gaidīja, kad kolona sāks virzīties tālāk. Un tikai karjerā, kad viņi sagadījās blakus, Stepans Stcpanovičs klusi pateica:

— Djomkas darbs.

— Kāds darbs? — Baraņņikovs nevarēja saprast.

— Pans no Varšavas.

Djomka bija nolēmis atriebties kapo par Staņislava boja eju. Lai to panāktu, viņš bija iemantojis kapo uzticību, licis saprast, ka esot gatavs palīdzēt Panam viņa grūtajā dienestā. Pans no Varšavas sācis izjautāt Djomku par Stepanu Slepanoviču. Djomka pastāstījis, ka viņš esot ļoti labs, pret Djomku izturoties kā tēvs. Un Stepans Stepanovičs darot Djomkas labā visu, ko vien viņš palūdzot. Tad kapo ka lielu noslēpumu pastāstījis Djomkam. ka mājās, Polija, viņš bijis komunists un tagad gribētu nodibināt sakarus ar krievu komunistiem, lai darbotos kopā. Hei kā to izdarīt? Djomka iegalvojis kapo, ka esot gatavs viņam palīdzēt. Iepriekšējā vakarā Pans no Varšavas atklājis Djomkam savu plānu. Viņš teicis, ka uzrakstījis piecas vēstules — skrejlapiņas, un lūdzis Djomku nodot tās Slepenam Ste-panovičain. Djomka teicis, ka paņemšot tas nakamajā dienā līdzi uz karjeru un turpat nodošot Slepenam Ste-panovičam. Tā risks būšot mazāks. Kapo bijis ar mieru, liet, kad nometnē pienācis gulētiešanas laiks, Djomka, neviena nemanīts, nošļūcis lejā no nārām, izlavījies ārā no barakas un aizskrējis uz mājiņu, kurā dzīvoja nomelnēs komandants. Unteršturmfirnrs Hauhs saņēmis viņu visai laipni, ievedis savā kabinetā un pat pacienājis ar alu. Viņš nojautis, ka puisis atskrējis pie viņa nopietnā darīšanā. Rauhs iztaujājis Djomku, kas viņš esot un no kurienes, kāpēc atnācis. Djomka sācis aplinkiem — sak, viņam esot bailes teikt, jo runa būšot par lielu priekšnieku. Kad Rauhs uzzinājis, par ko Djomka runā, viņš iesmējies:

— Nu, kapo nemaz nav tik liels priekšnieks, saki vien droši.

— Viņš man visu laiku stāsta, ka esot komunists un gribot saistīties ar mūsu krieviem.

— Nu, un tad?

— Ka — un tad? — Djomka izbrīnā izpletis acis.

— Viņš lāču grib izdarīt jums kaut ko sliktu. Rit viņš karjera izdalīs skrcjlapiņas.

— Kādas skrcjlapiņas? Kam? — stingri jautājis komandants.

— Es nezinu. Kapo teica, ka viņam esot vairākas skrcjlapiņas, kas domātas tieši krieviem.

— Vai tu esi redzējis lapiņas?

— Ne, neesmu. Viņš tikai rīt tās iedos, lai es nododu savējiem. Ret es nezinu, kam lai dod. Viņš vēl nav pateicis, kam jādod.

— Vienu mirkli ... — Rauhs piegājis pie telefona un uzgriezis kādu numuru.

Ja Djomka saprastu vācu valodu, tad viņš bfitu dzirdējis šādu sarunu:

— Johan? Runā Rauhs. Vai tu esi otrā bloka kapo devis kādu uzdevumu, kas ir saistīts ar skrejlapiņām? Nē? Dīvains gadījums.

Politiskās daļas priekšnieku nevajadzēja ilgi gaidīt — viņš drīz ieradās pie komandanta. Viņi apsēdās uz dīvāna patālāk no Djomkas un pusbalsī sarunājās. Noklausījies komandanta stāstījumu, gestapovietis jautāja:

— Redzi, kā tu esi kļūdījies?

— Ret varbfit viņš pats gribējis parādīt iniciatīvu?

— Tas nevar būt. Ēs viņu brīdināju: ne soli bez mušu norādījumiem.

— Ko tu iesaki?

— Viņu vajag novākt. Tipisks divkosis ...

— Tā izšķīrās šī Varšavas pana liktenis. Viņš šodien tika notverts ar skrejlapiņām kabata ... — teica Stepans Stepanovičs.

— Klausies, bet es taču domāju, ka Djomka ir uz vienu roku ar kapu, — Baraņņikovs apjucis brīnījās.

— Ko nu! — Stepans Stepanovičs pasmaidīja. — Labs puisis. Mūsējais.

Tobrīd viņš vairak nevarēja nekā pateikt. Un tikai vakarā, jau barakā, Baraņņikovs uzzināja puišeļa dzīves stāstu.

... Djomka audzis kā nezāle laukā. Savu tēvu viņš nemaz nav redzējis. Māte strādājusi par sanitāri slimnīcā, gājusi prom agri no rīta un tumsā atgriezusies mājā. Kopš desmit gadu vecuma zēns atstāts savā vaļā, un viņa māja bijusi iela, kur viņš juties kā pilntiesīgs saimnieks un visu bērnu atamans. Ar mācībām viņam neesot veicies, taču kaut kā viņš vilcies no vienas klases uz nākamo. Divreiz izslēgts no skolas par huligānismu. Pēdējo reizi tieši pirms kara sākuma ...

Kad fašisti ieņēmuši pilsētu, kur Djomka dzīvojis, puisis pavisam aizmirsis mājas. Māte dažas dienas pirms vāciešu ienākšanas aizbraukusi uz laukiem pie slimās māsas un nez kādēļ nav atgriezusies. Djomka sācis strādāt vācu karavīru ēdnīcā par apkopēju un dzīvojis mazā istabelē pie virtuves. Drīz viņu atveduši uz Vāciju. Viņš kļuvis par bagāta zemnieka kalpu.

Reiz saimnieks iesitis viņam ar pātagu par to, ka viņš pārāk lēni jūdzis zirgu. Djomka izrāvis saimniekam pātagu un tā sazvetējis viņu, ka saimnieks aizvests uz slimnīcu. Bet Djomku aizvedusi policija . ..

Kad Djomka, līdz nāvei sadauzīts, atvests uz nometni un iemests otrajā blokā, Stepans Stepanovičs paņēmis viņu pie sevis, kopis un pēc tam palīdzējis aprast ar šo drausmīgo dzīvi. Djomka, kas savā mūžā nebija redzējis vecāku maiguma, no visas sirds pieķēries Stepanam

Stepanovičam un viņa dēļ esot gatavs katram rīkli pārkost ...

Starp cilu. kopš tas dienas, kad lika pazudināts Pans no Varšavas, Djomka kļuva par nomelnēs politiskās daļas priekšnieka ziņu pienesēju un piegādāja gestapo-victim informāciju, kuru sagatavoja biedrs Aleksejs Stepans Stepanovičs un vēlāk ari Baraņņikovs.

6

Varšavas pana novākšana labvēlīgi iespaidoja stūrmani Gruško. Viņš uzreiz nomierinājās un drīz sāka veikt pagrīdes organizācijas uzdevumus. Kopā ar Ba-raņņikovu viņš no hospitāļa nesa ārā zāles.

Iestājoties rudens salam, saslimšanas gadījumu bija daudz. Hospitāļa baraka bija pārpildīta. Otrajā baraka apmēram simt cilvēku nevarēja piecelties no nārām. Viņiem visiem draudēja iznīcināšana. Piektajā blokā tas jau bija noticis.

Tajā laikā aspirīna pulverītis dažreiz varēja maksāt dzīvību. Biedrs Aleksejs aicināja visu pagrīdi šajā, kā viņš teica, cīņā par cilvēkiem. Vieni gādāja zāles, otri slēpa slimniekus, cili viņus kopa. Sājā cildenajā cīņā pagrīdnieki iekaroja vispārēju cieņu un uzticību.

Tieši tajā laikā nometnē pienāca slepens priekšraksts no Berlīnes.

Nomelnos «SCHLUCHTHAUS» komandantam SS unlcršUtrmfīrcram Pēterim К a u h a m<

Kopija — politiskās daļas priekšniekam

SS reihsfirers. Koncentrācijas nometņu «П» Л 12 a inspektors. Oranienburga. 1041. g. 29. XL

SLEPENI

Jfisu ziņojumu «E-101» rūpīgi analizēja kompetenti eksperti, uu rezultātā radušies apsvērumi, kas liek apšaubīt jūsu optimistiskos secinājumus. Satraucošs ir fakts, ka par kapo bijis iecelts cilvēks, kura politiskos uzskatus jūs esat noskaidrojuši ar acīm redzamu nokavēšanos. Arī tas ir lakts, ka šis kapo tika atmaskots nevis labi organizētas aģentūras darba rezultātā, bet gan taper, ka gluži nejauši aktivitāti bija parādījis krievs, kuru jūs pats raksturojat kā «junge Lumpen» un nekā citādi. Ari tas, ka pie jums šajā brīdī nav disciplināru pārkāpumu, nav nekāds pamatojums. lai izdarītu tālu ejošus secinājumus, ka stāvoklis ir labs. Citu nometņu pieredze liecina, ka jau mēneša laika pēc kontingenta nokomplektēšanas rodas slepenas apvienības, kuru locekļi ir galvenokārt krievu tautības personas. Sis apvienības nekad nesteidzas darboties, bet gan veic viltīgu un rūpīgi konspirētu darbu, lai piesaistītu jaunus spēkus. īpašie uzdevumi, kas jūsu nometnei paredzēti nākotne, jau var but nākuši zināmi personām, kas vada slepeno organizāciju, un tieši tādēļ to pozīcija ir nogaidoša. Mēs varam jūs informēt, ka paralēlajā nometnē jau reģistrēti divi gadījumi, kad minētie īpašie uzdevumi kļuvuši zināmi, un. kāut art tur tika sperti radikāli soļi, lai novērstu šādu gadījumu atkārtošanos, pašam faktam jāmodina jūsu vidu nopietnas bažas. Kompetentas personas izsaka pārliecību, ka jūsu nometnē jau pastāv slepena organizācija, kuru Jūs varēsiet atklāt tikai tud, ja nopietni izvērsīsiet aģentūras darbu nometnes kontingenta vidū. Ir laiks galīgi atteikties no priekšstata, ka jūsu nometne ir parasta nometne. Nometnes kontingenta komplektēšana liks pabeigta vis tuvākajā laikā, un jau lagad jus esat pilnīgi atbildīgs par to, lai nometne veiktu savu īpašo uzdevumu. Jusu lūgums par apsardzes štatu palielināšanu apmierināts.

Kopš 1941. gada I. ХИ līdz turpmākiem norādījumiem no jums jasaņem ziņojumi šajā jautājumā nr nosūtīšanas datumu katra mēneša pirmajā, desmitajā un divdesmitajā dienā.

SS brigadeflrers un SS karaspēka ģenerālmajors

Glikt.

Pēc šī priekšraksta saņemšanas nometnē tika ieviesta jauna disciplīna. Stingri aizliedza sanākt kopā vairāk par diviem cilvēkiem, sarunāties kā darba laikā, tā arī barakās pēc vakara pārbaudes, dot citiem ēdienu un jebkādus priekšmetus, nedrīkstēja pat sarunāties ar nometnes dienesta personālu bez īpašas vajadzības.

Drīz ieradās divas kravas automašīnas ar karavīriem. Tagad darba laikā uz katra soļa rēgojās konvojieri. Pārbaudes laikā tie nemitīgi staigāja starp rindām. Kdiena sadalīšanu novēroja vesels bars sargkareivju. Rinda tika apturēta desmit soļus no virtuves, un pie lodziņa vajadzēja pieiet pa vienam. Barakās pa naktīm tika norīkoti sargposteņi. Visu nakti karavīrs staigāja starp nārām.

Politiskās daļas priekšnieks sāka pastiprināti vervēt aģentūru no ieslodzīto vidus. Katru vakaru pie viņa izsauca divus trīs cilvēkus. No rīta biedrs Aleksejs, Baraņ-ņikovs un Stepans Stepanovičs jau zināja, kurš izturējis un kurš salūzis. Tas bija redzams pēc cilvēka izturēšanās, bet daži paši pastāstīja, ka kļuvuši par ziņu pie nesējiem.

Biedrs Aleksejs uzdeva visiem pagrīdniekiem uzmanīgi vērot nometnes administrācijas darbiniekus, noklausīties viņu sarunas. Vajadzēja uzzināt, ar ko izskaidrojama šāda gestapoviešu aktivitāte.

Drīz kļuva zināms, ka visiem, kas bijuši ar mieru kļūt par špikiem, pavēlēts noskaidrot, vai ieslodzītie nerunājot par nometnes īpašajiem uzdevumiem.

Kādu ritu, šķūrēdams sniegu pie komandantūras, Ba raņņikovs izdzirda divu esesiešu sarunu.

— Šodien Berlīne apstiprināja, ka pie Maskavas neveicoties, es pats dzirdēju ziņojumu, — viens teica.

— Kaut kas nopietns? — otrs jautāja.

— Spriežot pēc visa — jā.

— Jālaiž darbā slepenais ierocis.

— Bet vai tad tads ir? Es esmu dzirdējis, ka mūsu jaunais objekts esot tieši saistīts ar tā izgatavošanu.

Baraņņikovs brīvi uzelpoja, ļauna prieka uzplūdumā iecirta lāpstu sniegā, pacēla veselu sniega blāķi un viegli aizsvieda prom. «Tātad meli vien ir, ka Maskava esot viņu rokās ...»

Vakarā viņš šo jaunumu paziņoja biedram Aleksejam.

— Saki mūsējiem, — biedrs Aleksejs atbildēja, — lai visiem stāsta, ka Hitlers pie Maskavas dabūjis pa zobiem. Bet es mēģināšu noskaidrot, ko nozīmē vārdi «mūsu jaunais objekts».

Nometnes kancelejā par rakstvedi strādāja čehs Jirži Stegliks, sens un uzticams pagrīdes darbinieks. Biedrs Aleksejs ļoti rūpējās, lai priekšniecībai nerastos aizdomas par Steglika darbību, saistījās ar viņu ļoti reti un tikai tad. kad bez viņa nevarēja iztikt. Tagad Stegliks saņēma uzdevumu par katru cenu uzzināt, ko nozīmē vārdi «mūsu jaunais objekts».

Tikai pēc nedēļas Stegliks atrada iespēju īsu brītiņu parunāties ar biedru Alekseju.

— Satraucoši jaunumi, — Stegliks teica. — Mūsu nometnē atlasa visus fiziski spēcīgos. Tos sūtīs uz nez ka das slepenas rūpnīcas būvi. Acīm redzot, tas būs tas «jaunais objekts». Kas tā par rūpnīcu un kur to cels, — man neizdevās uzzināt. Operācija notiek lielā slepenībā. Bet sarakstus gatavoju es.

— Mums jānosūta uz turieni savi cilvēki, — padomājis teica biedrs Aleksejs. — Vai tu varēsi nokārtot, lai viņi būtu sarakstā?

— Dažus varēšu ierakstīt.

— Baraņņikovu. Gruško un Stepanu Stepanoviču ar viņa puisi.

— Labi. Es ari braucu prom. Daļa mūsu kancelejas darbinieku aizbrauks ālrāk. Laikam jau vajadzētu atvadīties.

Viņi klusēdami paspieda viens otram roku un šķīrās ...

6

Tas notika četrdesmit otrā gada pavasarī agri norīta.

Nakti visu nometni pamodināja trauksmes signāls. Acīm redzot, hitlerieši gribēja nometnei «Zero» izraudzītos gūstekņus nogādāt jaunajā vietā tā. lai viņiem nervi bulu saspīlēti līdz pēdējai robežai un lai viņi iekšēji būtu sagatavojušies visļaunākajam.

Sākumā visiem ieslodzītajiem, kā parasti, vajadzēja nostaties apelplacī. Tad visu baraku kapo paziņoja savam kolonām to ieslodzīto numurus, kuriem vajadzēja iznākt no ierindas un sapulcēties īpašā kolonā pie hospitāļa. Drīz tur stāvēja ne mazāk ka viena trešā daļa gūstekņu.

Prožektoru stari no sargtorņiem nemitīgi tausta nakts tumsu. Sargi nobmņojušies līdz zobiem, it ka būtu sagatavojušies kaujai. Gar laukumu sastādīti stājložme-teji ar apkalpēm. Esesieši, it kā ieročus izmēģinādami, laiku pa laikam raida pa automāta kārtai. Rejošā basā sasaucas smagie ložmetēji, kas atrodas sargtorņos.

Tiem, kas bija palikuši ierindā, pavēlēja izklīst pa barakām.

— Ātrāk! Ātrāk! — esesieši kliedza.

Tagad prožektoru stari bija sakrustoti pār kolonu un nekur nevarēja paglābt acis no žilbinošās gaismas.

Baraņņikovs ar skatienu sameklēja Stcpanu Stcpano-viču. Djomka bija viņam blakus.

— Viss kārtībā, — Baraņņikovs klusu teica blakus stāvošajam Gruško. — Mūsējie visi ir kolonā.

— Vēl nevar zināt, kāda tā kārtība būs, — Gruško drūmi atsaucās.

— Gan būs labi. Divas reizes jau nemirsim, — Baraņņikovs pavīpsnāja.

Beidzot atskanēja pavēle «Uz priekšu!», un kolona devās uz galvenajiem vārtiem.

Viņi negāja pa ceļu, bet gan taisni — pāri laukiem un arumiem. Pa nakti bija piesalis, bet zem gājēju kājām zeme ātri vien pārvērtās par lipīgu ķīseli. Koka tupeles iestiga dubļos, muka nost no kājām. Daudzi gāja basām kājām. Esesieši šāva no automātiem ar trasējošam lodēm, cenzdamies šaut gar pašu kolonas malu. Šāvienu satracinātie suņi rāvās uz priekšu, aizrīdamies nikni rēja ...

Pa augstiem, dzelzi apkaltiem vārtiem, atkal šaudīgu prožektoru staru gaismā, kolona iegāja jaunās nometnes teritorijā un apstājās liela, bieza meža ieskauta kalna piekājē.

Attapušies no trakā gājiena, ieslodzītie sāka skatīties apkārt.

— Dīvaini! Nav redzama neviena baraka, — Baraņņikovs atzīmēja.

Ieslodzītie nezināja, ka visa galvenā nometnes «Zero* saimniecība atrodas viņiem zem kājām, dziļi zemē. Zem kalna kādreiz bijušas sāls raktuves. Sāls slāņi jau sen izsīkuši, bet pazemē palikušas milzīgas šahtas — alas.

Tās bija nākamais ieslodzīto miteklis. Un turpat, pazemē, gūstekņiem vajadzēja būvēt rūpnīcu ...

Cauru diennakti tūkstošiem ieslodzīto raka apakšzemes būvbedri rūpnīcai. Vācu inženieri bija labi sava darba speciālisti Darbi notika pēc plāna, ko vajadzēja ļoti stingri ievērot, tit* bija sadalīti, burtiski, pa stundām. Visi zemes darbi šaja plānā bija nosaukti par fāzi «termīts». Paralēli sakās laze «bruņas» — pazemes sienu belonēšana. Pēc tam vajadzēja sekot fāzēm «sirds» — rūpnīcas enerģētiskās saimniecības uzstādīšanai un montēšanai, un «ievākšanās» — darbgaldu montēšanai. Un, beidzot, pēdējā fāze — «uz priekšu» — ražošanas sākums.

Rūpnīcas būves laikā apakšzemes alās atradās gandrīz trīsdesmit tūkstoši cilvēku, kas tur bija sadzīti no dažādām nometnēm. Alas bija izvietotas apkārt galvenajai apakšzemes buvbedrei. Pazemes cehi, alas un ejas — visa šī velnišķīgā saimniecība bija plānota tā, lai cilvēki, kas lajā bija nodarbināti, būtu pēc iespējas vairāk nošķirti cits no cita. Kad cehos beidzās darbs, ieslodzītie' pazuda tumšajās ejās, kas veda uz alām, un tul it ceha no otras puses, no cita melna cauruma nāca iekšā jauna maiņa. Un to, kas, pusmiegā apjucis, ceļā uz cehu būtu sajaucis ejas, būtu gaidījis tikai viens — nave. Alās dzīvojošie vergi diendienā zināja tikai vienu ceļu: no alas uz cehu — pa pirmo eju, no ceha uz alu — pa otro eju. Ne soli sānis, vienīgi to soli, kas veda kapā. Izkļūt virszemē varēja tikai caur galveno bedri, no kuras sākās stāvs tunelis. Ieslodzītie nedēļām ilgi dzīvoja pazemē. Četrpadsmit līdz astoņpadsmit stundas no vietas viņi raka zemi, kas bija cieta kā betons, smakdami nost siltajā, mitrajā gaisā.

«Та bija Isla elle,» četrdesmit piektajā gadā izmeklētājam stāstīja vācu inženieris Allreds Sarks, kas bija redzējis, kā blīvēja rūpnīcu. «Sī elle bija radīta pašu mocekļu rokām. Varbūt par laimīgākajiem jāuzskata tie, kuri nomira darba laikā. Katru dienu no pazemes nesa ārā desmitiem līķu, bet tos, kas bija zaudējuši pēdējos spēkus un nespēja strādāt, esesieši izvilka ārā no pazemes, un ari viņu dzīve noslēdzās steidzīgi uzceltās krematorijas modernajās krāsnis. Vācu speciālistiem, kas strādāja rūpnīcā, bija tāds izteiciens: «Mums ir nometne ar vienām durvīm, un tajā var tikai ienākt iekšā.» Nometni pastāvīgi papildināja ar jauniem gūstekņiem. No kurienes viņus veda, to es nezinu, būvdarbos vienlaicīgi strādāja ne mazāk par trīsdesmit tūkstošiem cilvēku. Kad rūpnīca bija gatava, no visa kontingenta darbam rūpnīcā tika atlasīti apmēram desmit tūkstoši cilvēku. Izraudzīja tikai visspēcīgākos un tos, kuriem bija tehniskas specialitātes. Jādomā, ka visi pārējie tika iznicināti. Ši briesmīgā vieta tika turēta ārkārtīgā slepenībā. Mēs visi devām parakstu, ka nekad un nevienam ne pušplēstu vārdiņu nestāstīsim par to, ko redzam nometnē «Zero», citādi draudēja naves sods. Es rīkojos tā, kā man lika sirdsapziņa — drīz pēc tam, kad rūpnīca bija sākusi darboties, aizbēgu no šis elles un līdz kara beigām slēpos Bavārijā pie vecākā brāļa. Attiecībā uz ieslodzītajiem, kas strādāja rūpnīcā, bija dota pilnīgi skaidra instrukcija: neviens no viņiem nedrīkstēja tikt prom no turienes dzīvs. Rūpnīcas noslēpumam vajadzēja iet bojā kopā ar viņiem. Rūpnīcā strādāja diezgan daudz inženieru no ieslodzīto vidus. Dažiem bija pat sagādāti labāki dzīves apstākļi. Tomēr arī viņi bija nolemti nāvei...»

l'ii vel minf'sini fragmentu no ziņojuma, kas bija publicēts amerikāņu informācijās dienesta krājumā «Koncentrācijas nometne»:

«Ilarca dienvidu daļa atradas svarīgi kara rūpniecības uzņēmumi, tai skaita diezgan liela aviācijas rūpnīca un dziļi kalnos paslēpta pazemes rūpnīca, kur ražoja šāviņus «V 1» un «V-2». Galvenās šahtas, gandrīz pusotra kilometra dziļas, bija savā starpa savienotas ar četrdesmit astoņiem tuneļiem.

So rūpnīcu bija būvējuši politiskie ieslodzītie. Viņi arī apkalpoja uzņēmumu. Starp šiem politiskajiem ieslodzītajiem bija vācieši, franči, holandieši, krievi, čehi un poļi. Pēc kāda holandiešu ārsta liecības, nometne ik gadus krāsnis tika sadedzināti deviņi tūkstoši līķu.

Ieslodzītajiem vajadzēja strādāt astoņpadsmit stundas dienā. Viņu pārtika bija tikai nožēlojams maizes rieciens un litrs šķidras zupas. Kad ieslodzītie novājēja un vairs nespēja strādāt, viņus sūtīja uz «lazareti». Tur nebija ne medikamentu, ne produktu, ne ārsta palīdzības, izņemot to palīdzību, ko ieslodzītie varēja sniegt cits citam.

11. aprīlī, kad amerikāņi sasniedza Nordhauzenu, ap rūpnīcu un barakām gulēja divi tūkstoši septiņpadsmit līķu.»

Kamēr ritēja rūpnīcas būve, esesieši ievēroja taktiku, kura kāda dokumentā nosaukta par «caurstaigājama pagalma shēmu». Šurp veda un dzina vergus no dažādām nometnēm. Bija paredzēts, ka tiem jāstrādā, līdz tie krīt no kājām. Tūkstošiem gūstekņu aizgāja bojā pašā sākumā, kad apakšzemē notika spridzināšanas darbi.

Šajā periodā esesieši ar ieslodzītajiem darīja visu, kas vien tiem iešāvās prātā. Pats SS reihsfīrers Hinders pārzināja būvdarbu gaitu. Tieši viņš parakstīja slepeno pavēli, uz kuras pamata tika izveidota «caurstaigājamā pagalma shēma».

Nav iespējams precīzi konstatēt, cik desmiti tūkstošu cilvēku izgājuši cauri šim drausmīgajam pagalmam. Cilvēki mira pazemē no smaga darba, nosmaka gāzēs, aizgāja bojā skābekļa trūkuma dēļ. Esesieši nogalināja ieslodzītos par visniecīgākajiem pārkāpumiem. Regulāri notika tā sauktā «ventilācija»: galīgi izsūktu ieslodzīto grupu it kā veda atpakaļ uz to nometni, no kuras tie bija atvesti. Šie cilvēki gluži vienkārši pazuda. Šāda «ventilācija» notika ik pēc diviem trim mēnešiem. Galvenais bija neļaut cilvēkiem attapties, apskatīties apkārt. saprast, kas te notiek. Ikviens iznīcināšanas paņēmiens bija labs — tas taču atbilda uzdevumam saglabāt objektu slepenībā.

Stāvoklis zināmā mērā mainījās, kad rūpnīca bija uzbūvēta.

Tos, kurus atstāja strādāt rūpnīcā, vairs nevarēja «dzīt cauri pagalmam». Ja strādnieki bieži mainītos un nepārtraukli vajadzētu apmācīt jaunatnācējus, tiktu ietekmēti produkcijas ražošanās tempi.

Taču tas nenozīmēja, ka būtu atcelts galvenais noteikums: neviens nedrīkstēja aiziet no šejienes dzīvs. Spēkus zaudējušie, slimie, tāpat kā agrāk, tika iznīcināti. Rūpnīcas vergi dzīvoja pazemes alās, bez gaismas un gaisa. Gulēja uz akmeņiem. Vienā no šīm alām dzīvoja trīs tūkstoši cilvēku. Kamēr pusotra tūkstoša strādāja pie darbgaldiem, pārējie gulēja. Tie, kas bija atgriezušies no cehiem, gūlās uz vēl neatdzisušiem akmeņiem, kurus bija sasildījuši biedri. Mēnešiem ilgi viņi nemazgājas. Sviedrainās sejas klāja putekļu garoza, kuru cilvēki mazgāja nost ar savu urīnu. Nepietika arī dzeramā ūdens. Daudzi ieslodzītie, kuri aiz slāpēm bija vai prātu zaudējuši, dzēra savu urīnu un mira no saindēšanās.

Divas trīs reizes mēnesī tika rīkota tā saukto sabo tieru sodīšana. Daļu ieslodzīto sadzina pie divām karātavām, kas bija uzceltas virszemē, un sastādīja rindā.

Esesiešu orķestris spēlēja jautras operešu melodijas, un sākās sprieduma izpildīšana. Šādu sodīšanu esesieši sauca par «opereti».

Tomēr arī šajā ellē daudzi nesaliecās, nezaudēja gara spēku un cīnījās pret bendēm, nebaidīdamies nāves.

Te nekas nav izdomāts, tikai pārstāstītas oficiālas liecības, ko fiksējusi amerikāņu liesa Dahavā 1917. gadā, kad uz apsūdzēto sola bija nonākuši daži šīs elles organizētāji — nebūt ne galvenie.

7

Kara otrā ziema tuvojās beigām. Apakšzemes rūpnīcas būvē pilnā sparā ritēja fāze «ievākšanās», kaut gan vēl nebija pabeigtas fāzes «termīts» un «bruņas». Tagad visās trīs fāzēs paredzētie darbi tika veikti vienlaicīgi. Hitlerieši steidzās.

Sergejs Nikolajevičs Baraņņikovs, kas strādāja pie darbgaldu montēšanas, ar niknumu vēroja šo vāciešu organizētību. Tāpat kā cili ieslodzītie, viņš zināja, ka no nometnes vairs nav ceļa atpakaļ dzīvē. Dažkārt naktīs viņam šķila, ka viņš jau sen ir miris un ka viņā, mironī, dzīvo un domā pavisam cits cilvēks. Un viņš, šis svešais cilvēks patlaban guļ melnā, smacīgā alā, kura pilna ar cilvēkiem, kas smagi elpo, miegā sten. Un viņam, šim svešajam cilvēkam, blakus guļ Stepans Stepanovičs un saka:

— Varbūt tas ir labi, ka mēs no šejienes vairs neiziesim. Citādi pārnākšu mājās, pastāstīšu, ko esmu piedzīvojis, neticēs taču, domās, ka vecais sajucis . .. Un tāda neticība būtu ļaunāka par nāvi . . .

Nometnē bija puisis no Francijas. Viņu sauca par Raulu. Vairāk par viņu neviens nekā nezināja. Runāja, ka viņš esot bijis sakarnieks makī vienībā, bet Rauls pats, kad viņam par to jautāja, tikai smējās. Šis jautrais puisis, kas nekad nezaudēja dzīvesprieku, bija sadraudzējies ar Djomku. Nevarēja uzminēt, kā viņi saprotas. Taču viņi sarunājās. Satikušies kaut ko stāstīja viens otram, žestikulēja, smējās, un ieslodzītie, skatīdamies uz viņiem, sāka smaidīt. Reiz Rauls pateica Djom-kam, ka viņam būšot deviņpadsmitā dzimšanas diena. Djomka sagatavoja dāvanu — cigarešu paciņu, ko bija izdiedelējis no gestapoviešiem. Viņi norunāja nosvinēt Raula dzimšanas dienu svētdien, kad abi virszemē slaucīs gružus pie smilšu kalna. Rauls lika saprast, ka viņam būšot lielisks cienasts .. .

Svētdienas rītā Raulu pakāra nometnes ierindas priekšā. Šķita, ka Rauls nesaprot, kas ar viņu notiek, uzsmaidīja konvojieriem, kaut ko viņiem dedzīgi stāstīja. Bet, kad bende meta viņam cilpu ap kaklu, iekliedzās griezīgā, šausmu pilnā balsī. Balss aprāvās — bende ar kāju izsita soliņu viņam no kāju apakšas.

Raulu pakāra par to, ka viņš, gribēdams atzīmēt savu dzimšanas dienu, komandantūras virtuvē bija nozadzis

burku ar marmelādes atliekām. Stepanam Stepanovičam bija taisnība: tiešām, vai tad kāds ticēs, ka tas varēja nolikt pasaulē, cilvēku sabiedrībā?

Sākumā pagrīdnieki pazemē veica tikai izskaidrošanas darbu. Viņi visiem stāstīja, ka nometni neviens neatstās dzīvs. Saņēmis tādu uzdevumu no biedra Alekseja, Baraņņikovs brīnījās:

— Kālabad? Jau ta ir grūti . . .

— «Kālabad, kālabad»! — biedrs Aleksejs noskaitās. — Es, brāl, pats visu mūžu esmu stāstījis cilvēkiem par gaišo mūsu dzīvē. Bet te mums jāņem palīgā pati nāve ... — Viņš brītiņu klusēja un tad mierīgāk turpināja: — Apziņa, ka visi nolemti nāvei, saliedēs cilvēkus un bez tam apgrūtinās darbību špikiem un provokatoriem no ieslodzīto vidus. Un tas nav maz. Tai pašā laikā mēs ar vārdiem un darbiem liksim cilvēkiem saprast, ka izredzes izdzīvot sola tikai organizēta cīņa, ka tikai kopīgiem spēkiem var glābt to, kam uzbrukusi nelaime.

Un tomēr tas nebija vienkārši — cilvēkam, kura izdzisušajās acīs bija lasāma bezcerība, pasacīt, ka viņš nolemts bojā ejai. Taču drīz Baraņņikovs pārliecinājās, ka biedra Alekseja paredzējums bijis pareizs. Apziņa, ka visiem lemts vienāds liktenis, saliedēja cilvēkus, modināja viņos drūmu apņēmību un gatavību pašaizliedzīgi pretoties bendēm.

Pagrīdes organizācija nostiprinājās. Tādi vadoņi kā Baraņņikovs radās arī citās alās. Viņi nodibināja savstarpējus kontaktus, un vēlāk izveidojās vadības centrs, kura priekšgalā bija tankistu majors Pepeļajevs.

Centrs tiešām izveidojās pats, jo nekādas centra vēlēšanu sapulces, protams, nebija. Tikai pamazām visiem kļuva skaidrs, ka visspēcīgākie un gudrākie ir tie pa-grīdnieki. kas darbojas otrajā alā. Uz turieni stiepās samudžināti sakaru pavedieni, un sakari pamazām nostiprinājās. Drīz vien pagrīdes darbs pazemē pats no sevis bija koncentrējies ap otro alu, kur dzīvoja un darbojās krievu majors Pepeļajevs.

Tāpat pakāpeniski noskaidrojās, ka nometnē darbojas labi organizēta vācu antifašistu vienība, kuras locekļi ir arī citu Eiropas valstu patrioti. To vadīja biedrs Oto. Abas organizācijas nodibināja sakarus, un liktenis bija lēmis to izdarīt Baraņņikovam: tolaik biedrs Oto inita tajā pašā alā, kur Sergejs Nikola jevičs.

Tas notika šādi.

Reiz pēc darba pie Barannikova pienāca trīs vācieši, tādi paši ieslodzītie kā viņš.

— Vai tu esi krievs? — jautāja vecākais no viņiem.

Viņam bija strādnieka seja, melnu grumbu izvagota,

dziļi iegrimušas, uzmanīgas un mierīgas acis. Pirmajā mirklī Baraņņikovu visvairāk pārsteidza tas, ka viņš runāja krieviski.

— Jā.

— Vai jūsējo šeit daudz?

— Šinī alā — kādi simt cilvēki.

— Tas ir labi, — vācietis teica. — Jūsējie kapitulē pēdējie. Jāizskaidro jūsu cilvēkiem pirmais nometnes likums: lai saglabātu cilvēka seju. līdz galam jāsaglabā cilvēcība.

«Tas nav slikts likums,» Barannikovs nodomāja, vērodams savu sarunu biedru.

— Un kas tu tāds esi?

— Vācietis. — Viņš pasmīnēja ar lūpu kaktiņiem.

— Un ļoti pieredzējis vācietis. Desmito gadu studēju Hitlera cietumus.

— Komunists? — Barannikovs uzstādīja tiešu jautājumu.

— Vienkārši kārtīgs cilvēks, — vācietis tikpat mierīgi atbildēja, cieši raudzīdamies Baraņņikovam acīs.

— Tu labi runa krieviski.

Vācietis atkal pavīpsnāja:

— Bija izdevība iemācīties ... — Viņš brītiņu klusēja.

— Vai jūsu biedriem nav maldīgi ieskati par to, kas mūs visus sagaida? — Viņš pamāja uz to pusi, kur ieslodzītie čubinājās alas tumsā.

— Visur viens un tas pats, — Baraņņikovs atbildēja.

— Bet jāturas līdz galam.

Ar to viņu pirmā saruna beidzās.

Pēc tam viņi sarunājās vēl vairākas reizes. Baraņņikovs jau sauca vācieti par «biedru Oto», bet viņš Ba-raņņikovu uzrunāja «biedri Sergej». Ar katru jaunu tikšanos Oto kļuva atklātāks. Baraņņikovs juta, ka vācietis grib pateikt viņam kaut ko ļoti svarīgu. Par to, ka Oto veic slepenu darbu ieslodzīto vidū, Baraņņikovs vairs nešaubījās un pa sakarnieku ķēdīti paziņoja to majoram Pepeļajevam. Viņš redzēja, cik liela ir Oto autoritāte biedru vidū. Gandrīz vienmēr blakus Oto bija viens no diviem viņa vistuvākajiem biedriem, biežāk gados vecākais, kuru sauca par Verneru. Otrs, jauns, ar vienu aci. bieži pazuda no alas.

Reiz blakus Baraņņikovam apgūlās kalsns vīrietis un tūlīt pastāstīja, ka viņš esot ungāru komunists. Pēc šīs atzīšanās viņš vairākas dienas nerunāja ar Baraņņi-kovu. Apgūlās blakus un tūlīt aizmiga. Kādu rītu, kad

atskanēja sirēnas kauciens un visi alas iemītnieki sāka kustēties, runāt, klepot, vaidēt, Barannikova jaunais kaimiņš, paskatījies apkārt, teica:

— Par to visu viņiem vajadzēs atbildēt. Vai ne?

Barannikovs klusēja. Piepeši pamanīja, ka no tumsas

viņu vēro Oto. Kad ungārs atradās pie izejas, Oto pienāca pie Baraņņikova.

— Tavs kaimiņš ir gestapo cilvēks. Piesargies, — viņš ātri nobēra.

— Viņš teica, ka esot ungāru komunists.

— Domāju, ka viņš nemaz nezina, kur atrodas Ungārija. Piesargies. Arī mēs no savas puses kaut ko darīsim. Mani draugi novāks viņu .. .

— Paldies.

— Par to paldies nesaka. — Oto kā parasti tikko manāmi pasmaidīja: — Bez tādas savstarpējas izpalīdzības mēs nevarētu dzīvot, tāpat kā bez gaisa. — Viņš bridi klusēja un tad, cieši raudzīdamies Baraņņikovam acīs, teica: — Mums vispār jānodibina ciešs kontakts. Stāsta, ka otrajā alā esot ļoti prātīgs krievu majors Pe-peļajevs. Varbūt tu pazīsti viņu?

— Esmu dzirdējis.

— Būtu labi, ja es varētu saistīties ar viņu . ..

Un drīz sakari bija nodibināti.

Bet «ungāru komunists» tiešām pēc divām dienām pazuda un alā vairs neparādījās.

Vienu no alām, kas atradās kalna dienvidu pusē un kurai bija tiešā izeja uz virszemi, sauca par sanitāro bunkuru. Tur par sanitāru strādāja čehs Karels Zubka, kas sadarbojās ar pagrīdniekiem. Organizācijā viņu bija

iesaistījis Jirži Stegliks, kurš arī šeit strādāja par rakstvedi kancelejā. Sanitārais bunkurs kļuva par pagrīd-nieku tikšanās vietu. Stegliks dežurējošo bunkura apkopēju sarakstā ierakstīja tos, kuriem bija nepieciešams satikties . . .

Rūpnīcā bija pienākusi «ievākšanās» fāze. Sākās iekārtas montēšana. Stegliks ar apkopēju starpniecību paziņoja, ka nometnes vadība sākusi atlasīt ieslodzītos, kas paliks strādāt rūpnīcā. Atbildot uz to, vadības centrs deva rīkojumu visiem iespējamiem paņēmieniem bremzēt rūpnīcas būvi, paskaidrojot ieslodzītajiem, ka daudziem dzīve noslēgsies reizē ar būvdarbu pabeigšanu.

Divi serbi, kas strādāja spridzināšanas darbos, bija nozaguši sprāgstvielas lādiņu. Viņi to ielika zem betona plātnēm, ar kurām bija nostiprinātas galvenās ieejas sienas. Francūzis, kas darbojās kopā ar serbiem un montēja elektrības vadus, pieslēdza lādiņa detonatoru pie apgaismes līnijas, bet vadu galus noslēpa. Tas nozīmēja, ka vajadzīgajā brīdī varēs sarīkot sprādzienu, kura seku likvidēšana prasīs ne mazumu laika. Tā tika sagatavota pirmā lielā diversija. Vadības centrs gaidīja izdevīgu momentu, lai to realizētu.

Pazemes zālē, kuru sauca par otrā sektora piekto cehu, beidza gatavot betona laukumus darbgaldiem. Šeit diversiju veica cita ieslodzīto grupa . . .

Šī milzīgā ala izskatījās drausmīga. Spilgtajā starmešu gaismā rosījās cilvēki. Viņi strādāja, izģērbušies kaili līdz jostas vietai. Viņi bija neiedomājami izģinduši, kauli asi izspiedušies, āda sviedros spīdēja — ventilācija vēl nebija ieslēgta, un alā valdīja tveicīgs, mitrs karstums. Gaiss bija tā piesātināts ar mitrumu, ka tur, kur prožektoru stari krustojās, plaiksnījās varavīksnes. Me-

\

tāla žvarkstēšana, cilvēku balsis — visas skaņas te bija klusinātas un neierastas. Laiku pa laikam ieslēdza spēcīgu skaļruni, pa kuru darbu vadītājs deva rīkojumus. Šī necilvēcīgā balss skanēja apdullinoši, šķila, ka lur rēc milzis, kas pavēl pigmejiem.

Iegājis cehā, Baraņņikovs tūlīt saprala, ka tur notiek kaut kas satraucošs. Vairums cilvēku nestrādāja, bet drūmi vēroja grupu vācu inženieru, kuri stāvēja pie be tonētā laukuma, kas vēl bija ieveidņa ietverts. Grupas centrā bija pats doktors Gross, galvenais inženieris.

Viens no inženieriem iedūra spieķi mīkstajā betonā un uzbudināts kaut ko skaidroja Grosam. Pēc tam viņi visi pārgāja pie nākamā laukuma, un tur notika tas pats: inženieris ar spieķi bakstīja betonu un kaut ko stāstīja galvenajam inženierim.

Baraņņikovs noprata, kas noticis, un viņa sirds trauksmaini sarāvās. Viņam blakus kā no zemes izauga Djomka.

— Vairākos laukumos betons nesacietē, — Djomka pačukstēja. — Galvenais pavēlēja paņemt betona paraugu un nosūtīt kaut kur uz analīzi.

— Mudīgi pie Stepana Stepanoviča, — Baraņņikovs pavēlēja. — Pasaki viņam, ka vācieši var paņemt paraugu tieši no betona maisītāja.

Stepans Stepanovičs strādāja pie betona maisītāja, viņš bi ja brigādes vecākais.

Arī Djomka bija šajā betonētāju brigādē. Bet. kļuvis par «Zero» galvenā gestapovieša Valtera Šekera ziņotāju, Djomka bija ieguvis pilnīgu brīvību un varēja staigāt visur. Šo iespēju viņš plaši izmantoja un pagrīdnie-kiem bija labs sakarnieks.

Jau pirms mēneša Stepans Stepanovičs bija pateicis

Baraņņikovam, ka esot iespējams gatavot betonu, kas sacietēšot lēnāk. Pārliecinājies, ka Stepans Stepanovičs precīzi aprēķinājis šo diversiju un ka tā gandrīz nemaz nav bīstama, Baraņņikovs piekrita viņa plānam. Protams, drīz vācieši pamanīja, ka betons sacietē lēnāk, bet viņi to izskaidroja ar pazemes specifiskās atmosfēras ietekmi un grunts lielo mitrumu.

Tagad, pēc visa spriežot, vācieši bija saoduši, ka te kaut kas nav kārtība . . .

Darbgaldu montēšanā Barannikova tiešais priekšnieks bija vācu inženieris Sarks, vecāks cilvēks, kas stipri cieta no astmas. Pazemē viņš, burtiski, smaka nost un ik pēc brīža skrēja ārā. Varbūt tādēļ Sarks vairākkārt bija atklāti teicis Baraņņikovam, ka viņš ir sašutis par apstākļiem, kādos šeit tiek lūrēti cilvēki, un paziņojis, ka tam visam neesot nekāda sakara ar īstu vācu inženieru darbu. Jau ne reizi vien Baraņņikovs bija ieguvis no Sarka tādas ziņas, kas pagrīdniekiem ļoti noderēja.

Tagad, ieraudzījis Sarku, kas steidzīgi soļoja uz izeju, Baraņņikovs sekoja viņam. Tā sauktajā pieņemšanas zālē ventilācija jau darbojās, un lur Sarks apsēdās uz kastes. Viņa seju klāja lielas sviedru lāses, viņš smagi sēca, turēdams roku pie krūtīm. Baraņņikovs godbijīgi apstājās dažu soļu attālumā un gaidīja, kamēr inženieris atvilks elpu. Sarks sāka elpot vienmērīgāk, izņēma raibu kabatlakatu, noslaucīja kaklu, seju, atskatījās un ieraudzīja Baraņņikovu.

— Ko jums vajag? — viņš jautāja piesmakušā balsī.

— Es, Sarka kungs, gribēju uzzināt, vai šodien noliks montāžas darbi.

— Laukumi nav gatavi, — Sarks nopūtās un klusām piemetināja: — Nolādēts!

— Un kas tur noticis?

Sarks nikni parāva kaklasaiti un atpogāja iestīvināto krekla apkaklīti:

— Ne cilvēkam vien — pat betonam trūkst elpas šajā ellē.

Barannikovs klusēja. Viņš vienmēr klusēja, kad Sarks sāka runāt kaut ko tādu.

Viņiem garām aizgāja inženieris, nesdams uz finiera plāksnes dažus betona gabaliņus. Sarks pamāja uz viņa pusi:

— Aiznesa uz ekspertīzi. Doktors Gross domā, ka tā esot kaitniecība. Un kā domājat jūs?

— Es no betona nekā nesaprotu, — atbildēja Baraņ-ņikovs.

Sarks uzmanīgi pavērās viņā:

— Esesicši pratīs atrast kaitniecību arī tur, kur tās nav. — Viņš ar pūlēm piecēlās. — Lai velns parauj visu! Šodien darba nebūs. Uz redzēšanos!

Inženieris šļūcošiem soļiem devās uz cehu.

Līdz vakaram nekas jauns nenotika. Ieslodzītie atgriezās savās alās. Taču drīz noskaidrojās, ka tie, kas strādāja* pie betona maisīšanas, palikuši augšā. Djomka pienāca pie Barannikova. Viņš bija satraukts.

— Es iešu pie tēvoča Stjopas, — viņš teica.

— Tu paliksi šeit, — Barannikovs atbildēja.

Djomkas acīs iedegās spīts, taču, sastapis Barannikova stingro skatienu, viņš nodūra galvu un apsēdās Sergejam Nikolajevičam blakus zemē.

— Žēl tēvoča Stjopas. Visu pagājušo nakti viņš klepoja, — Djomka teica.

Baraņņikovam kaklā iesprūda kamols. Viņš noglās-

GO

tija Djomkas asos, cietos matus. Puisis izbrīnījies pa šķielēja uz viņu un pasmaidīja.

Alā ieskrēja kapo, kurš bija iesaukts par Svecīti. Viņš ar skatienu sameklēja Djomku un deva zīmi, lai puisis nākot ārā . . .

Oberšturmflreram Sekeram mugurā bija rītasvārki. Viņš stāvēja pie radioaparāta un klausījās mūziku. Norādījis Djomkam uz krēslu, viņš, svētlaimē piemiedzis acis, turpināja šūpoties mūzikas taktī pie radio. Kad atskanēja aplausi un samtaina sievietes balss ierunājās Djomkam svešā valodā, Sekers izslēdza aparātu un teica:

— Tā bija pārraide no Parīzes. Tu redzi? Mēs atrodamies Parīzē, un franči nebūt nedomā, ka tā ir traģēdija. Viņi iet uz koncertiem, aplaudē. — Viņš runāja, raudzīdamies uz radioaparātu, it kā skaļi domādams. Tad viņš strauji pagriezās pret Djomku:

— Kas jauns?

— Ar betonu kaut kas atgadījies, — Djomka tūlīt atbildēja.

— Vai visi to zina?

— Kur nu, — Djomka pavīpsnāja. — Kā tad lai viņi zinātu? Tikai es visu zinu.

— Tu esi brašs puisis. — Sekers paņēma no galdiņa vāzi ar cepumiem un pasniedza Djomkam. — Kā tu domā, kas ir sabotieri?

- To gan es nezinu . . .

Sekers nolika vāzi vietā, neievērodams, ka Djomka nav paspējis paņemt cepumu.

— Ko tad tu pļāpā, ka visu zini.

— Es taču, priekšnieka kungs, nekā nesaprotu no tehnikas.

— Kāds tam sakars ar tehniku. Jūsu vidū ir nelieši, kas sabotē darbus, domādami, ka viņus nepieķers. I3et tas ir tikai laika jautājums. Noķersim un nošausim. Vai tu pazīsti visus, kas strādā pie betona maisītāja?

— Pazīstu gan. Citus labāk, cilus mazāk.

Notrinkšķēja telefons. Sekers paņēma klausuli un

kādu laiku klausījās, ko viņam stāsta. Viņa seja kļuva nikna. Tad viņš teica:

— Tam, ka analīze nedeva rezultātus, nav nozīmes. Skaidrs, ka notiek sabotāža. Es neesmu ķīmiķis, bet esmu atbildīgs par kārtību. Mēs nošausim vienu brigādi, un tā būs mūsu analīze. — Sekers nosvieda klausuli. — Neprātīgie! Vai tad ir jēga cīnīties ar mums šeit? Sis betons viņiem dārgi maksās!

— Arī es strādāju pie vienas mašīnas, — Djomka klusi izmeta.

— Tad jau varbūt tu esi tas, kas bojāja betonu? — Sekers jautāja ar liekuļotu bardzību.

— Mēs nekā neesam bojājuši, priekšnieka kungs. Mēs strādājām, un tas ir viss.

Sekers padomāja un teica:

— Tu rit neej ārā no alas. Saki, ka esi slims. Es pateikšu kapo.

Djomka pārbijies paskatījās uz Sekeru:

— Nē, es iešu. Man jāiet. Viņi tūlīt sapratīs, kāpēc es esmu palicis.

— Neāksties! Es pavēlu palikt, un cauri. Un tagad

ej!

— Es rīt iešu uz darbu, — Djomka teica, spītīgi izsliedams zodu.

— Kas tās par runām? — Sekers uzkliedza. — Lasies prom!

Kad Djomka bija aizgājis, Sekers pasauca savu dieni-nieku:

— Aizskrien pie dežuranta, pasaki, lai šo puisi rit nelaiž ārā no alas. Lai kapo paseko.

Djomka atgriezās alā un apgūlās blakus Barannikova m. Viņš ilgi gulēja klusēdams, tikai reizumis nopūtās.

— Tēvoci Sergej, vai jūs guļat? — viņš beidzot no čukstēja.

— Kas ir? — Baraņņikovs atsaucās.

— Var taču gadīties, ka tēvoci Stjopu rīt nošauj.

Djomka izstāstīja, ka Sekers nolēmis izdarīt betona

analīzi pēc sava prāta.

Baraņņikovs pārdomāja dzirdēto. Bet ko viņš varēja darīt? Itin neko. Un viņam, apzinoties savu bezspēcību, iesmeldzās sirds.

— Sekers man pavēlēja, lai es rīt neejot ārā no alas, — Djomka čukstēja. — Bet es iešu gan. Es izraušos pie tēvoča Stjopas. Dzirdi, tēvoci Sergej, es taču nevaru atstāt viņu.

— Pagaidi, netrako, — Baraņņikovs stingri noteica. — Varbūt vēl viss būs labi.

— Kur tad nu labi? Vai tad jūs, tēvoci Sergej, nepazīstat viņus, vai? Nošaus. Es iešu.

— Labi, liecies gulēt. Rīt redzēsim.

Bet Djomka nevarēja gulēt. Pirmo reizi mūžā viņa sirds bija satraukta bažās nevis par sevi, bet par cilu cilvēku. Nekad viņam neviens nebija bijis tik tuvs un dārgs kā tagad Stepans Stepanovičs, tēvocis Stjopa. Puisim izmisumā trūka elpas, un viņš, pats nemanīdams, sāka raudāt bez skaņas, laizīdams sāļās asaras, kas ritēja pār vaigiem; te atkal viņu piepeši pārņēma nepārvarama

apņēmība darboties, galvā cits pēc cita dzima pārdroši ^>lāni, kā glābt tēvoci. Teiksim, viņš aiziet pie Sekera, izrauj no krekla apakšas savu rūpīgi glabāto nazi un saka: «Vai nu liec tēvocim mieru, vai es tev tūlīt pārgriezīšu rīkli.» Un līdz nāvei pārbiedētais Šekers dod pavēli palaist Stepanu Stepanoviču brīvībā. Bet viņš, Djomka, tomēr tiek sagrābts un vests uz soda vietu. Viņš iet uz karātavām garām ieslodzīto ierindai, un viņam ap sirdi tik viegli un saldi, ka viņš smaida . . . Bet tas jau bija sapnis.

Arī Baraņņikovs ilgi nevarēja aizmigt. No sākuma neskaidri, tad aizvien jaušamāk un mokošāk viņu grauza doma: vai šie upuri maz ir tik ļoti vajadzīgi? Viņš zināja, ka Sekers rīt nošaus betonētājus, ka par viņa upuri var kļūt Stepana Stepanoviča brigade un ka viņš, Baraņņikovs, nespēj to novērst. Vai visai viņu cīņai maz ir kāda jēga? Nu labi, uz dažām dienām aizkavēta darbgaldu montāža. Bet vai šīs dienas ir tik dārgas, lai par tam maksātu ar tāda cilvēka ka Stepans Stepanovičs dzīvību? Rūpnīca tik un tā tiks uzbūvēta . . . Šīs domas bija tik nomācošas, tik smagas, ka viņam kļuva baisi.

Tobrīd alas necaurredzamajā tumsā kāds miegā iekliedzās satrauktā balsī:

— Uz priekšu! Par Dzimteni! Uz priekšu!

Kliedzēju smacēja niknums. Pēc brīža tā pati balss

sauca:

— Māmiņ! Māmiņ! Māmulīt, mīļā . . .

«Cilvēks vēl aizvien dzīvo karalaukā,» Baraņņikovs nodomāja. Un piepeši viņa iztēlē pavērās kara aina — tāda, kādu viņš to iedomājās. (īstu karu jau viņš nebija redzējis.) Viņa acu priekšā pletās izmiris līdzenums. Tālumā liesmoja uguns līnija, un kareivji cieša ķēdē skrēja turp. Pret debesim cēlās melni sprādzienu stabi. Kareivju ķēde kļuva retāka, līdzenumā palika guļot nogalinātie. Dzīvie turpināja skriet un galu galā ieņēma uguns līniju . . .

— Uz priekšu! Par Dzimteni! — ieslodzītais atkal iekliedzās miegā.

Baraņņikovs nopūtās: «Jā, jā, arī šeit, pie mums, ir karš. Ari mēs uzbrūkam uguns līnijai, un ne jau visi to sasniegs. Mēs le, ienaidnieka aizmugurē, esam kā partizāņi. Viņi uzspridzina ešelonu, kas ved šāviņus ... Bet, ja mēs kaut vienu dienu aizkavējam rūpnīcas palaišanu, — vai tad tā nav palīdzība savējiem? Mēs taču zinām, ka ši rūpnīca strādās kara vajadzībām. Nē, nē, mūsu upuri nav veltīgi ...»

Mazliet nomierinājies, Baraņņikovs pagriezās uz sāniem un drīz vien aizmiga.

No rīta ala ieskrēja kapo un pavēlēja visiem nekavējoties doties uz virszemi. Djomka iejaucās ieslodzīto pūlī, bet kapo, kas stāvēja pie alas izejas, viņu notvēra. Djomka mēģināja izrauties, bet pieskrēja kareivis un iegrūda viņu atpakaļ.

Virszemē ieslodzītos sakārtoja puslokā kalna pakājē. Tie, kas bija strādājuši pie betona maisīšanas mašīnas, zvilnēja vai sēdēja uz mitras, atkusušās zemes soļus divdesmit no tās vietas, kur priekškalnes plato beidzās ar stāvu krauju. Parādījās nometnes komandants Dings un Šekers. Tātad nekas labs nebija gaidāms.

Baraņņikovs ar skatienu uzmeklēja Stepanu Stepano-viču. Viņš sēdēja zemē, aptvēris ceļus ar rokām, un vienaldzīgi vēroja notiekošo. Zemu zemu pār viņa galvu virmoja netīri mākoņi.

Atskanēja griezīgs svilpiens. Vairāki kareivji pieskrēja pie betona maisītājiem un nostādīja viņus gravas malā. Rinda bija sadalīta vienādās daļās, pa septiņiem cilvēkiem. katra brigāde atsevišķi. Viņiem pretī nostājās kareivji ar automātiem. Valters Sekers vingrā, dejojošā gaitā tuvojās ieslodzīto ierindai un pacēla roku:

— Tūlīt septiņi cilvēki tiks nošauti par sabotāžu. — Sekers labu brīdi klusēja. — Mēs nezinām, pie kuriem betona maisītājiem ir strādājuši sabotieri, tādēļ es izvēlēšos, kurus nošaut. Ja sabotieriem atlicis kaut krikums sirdsapziņas un viņi negrib, lai mirtu nevainīgi cilvēki, lai viņi sper soli uz priekšu. Dodu vienu minūti laika apdomai.

Tūlīt franču septiņnieks spēra soli uz priekšu. Viņu rinda nebija paspējusi izlīdzināties, kad uz priekšu devās Stepans Stepanovičs un aiz viņa pieci pārējie biedri (sestais būtu bijis Djomka). Pēc tam soli uz priekšu spēra arī pārējie septiņnieki.

— Ak tā! Ļoti jauki! — smiedamies iesaucās Sekers, bet varēja redzēt, ka notikušais viņam ir pilnīgs pārsteigums un viņš nezina, kā tagad rīkoties.

Druknais Dings, kas stāvēja blakus, kaut ko pateica viņam. Sekers pieaicināja pie sevis virsnieku, kas vadīja ar automātiem bruņotu kareivju grupu.

Baraņņikovs, sakodis zobus tik cieši, ka deniņi sāpēja, raudzījās uz Stepanu Stepanoviču un viņa biedriem. Arī franči pagriezās uz viņa pusi un sveicinādami māja ar roku. Stepans Stepanovičs skopi pasmaidīja un izslējās.

Virsnieks, saņēmis instrukcijas no Sekera, pieskrēja pie Stepana Stepanoviča, sagrāba viņu aiz rokas un aizrāva pie frančicm. Ātri paskrējis sāņus, viņš uzsauca:

— Uguni!

Notarkšķēja automāti. Gaisā izkūpēja zilgani pulvera dūmu lēveri. Cilvēki pakrita, kareivji pieskrēja klāt un šāva uz guļošajiem tiešā tēmējumā.

Virs zemes iestājās klusums. Saule bailīgi pavērās lejup pa spraugu mākoņos un paslēpās. Klusumu pārtrauca dežurējošā apsardzes virsnieka pavēle:

— Atgriezties pazemē un izklīst pa objektiem!

Barannikovs gribēja vēlreiz paskatīties uz Stepanu

Stepanoviču, bet kareivji bija nostājušies ciešā rindā gar vietu, kur gulēja nošautie. Baraņņikovam aiz muguras kāds klusi noteica:

— Skaista nāve, kā kaujā . . .

Barannikovs pazina balsi: ta piederēja gūsteknim, kas šonakt bija miegā kliedzis.

8

Tajā dienā, kad tika nošauta betona maisītāju brigāde, liela ieslodzīto grupa raka dziļu grāvi ap nometni. Acīm redzot, esesieši bija nolēmuši, ka slepenajai nometnei «Zero» nepieciešami nopietnāki nocietinājumi nekā parastajām nometnēm.

Kad bija pilnīgi satumsis un sāka gāzt lietus, ieslodzīto kolona atgriezās pazemē. Vienmuļi čabēja lietus, koka tupeles šļakstināja dubļus. Sargsuņi, mitri, izspūruši tecēja blakus kolonai, astes ierāvuši. Sargkareivji bija satinusies teltcnēs. Kolonas priekšgalā gāja apsardzes priekšnieks un virsnieks, kurš bija vadījis betona maisītāju nošaušanu . . .

Barannikovs, kas gāja priekšējā rindā, raudzījās tieši viņu mugurās, kurām bija uzstiepti melni, slapjumā mirdzoši lietusmēteļi. Kaut varētu zināt, ko domā šie divi cilvēki! Taču visu ceļu viņi nepārmija ne vārdu. Barannikovs ar ļaunu prieku raudzījās melnajās mugurās, it kā viņam būtu iemesls secināt, ka šie divi pašlaik nejūtas omulīgi.

Apsardzes priekšnieks apgriezās un, soļodams atmuguriski, pārlaida skatienu kolonai. Barannikovs manīja, ka cilvēki, kas gāja viņam blakus, bailīgi izslienas, pārstāj vilkt pa zemi savas koka tupeles un cenšas soļot militārā solī.

«Kāds barbarisms!» Barannikovs nodomāja. «Mūsu ir tūkstošiem, bet viņu — pāris desmiti ar četriem suņiem. Un mums bailes no viņiem.»

Pēdējā pagriezienā, kas bija gandrīz pie paša kalna, kolonu apgaismoja sargtorņu starmeši. Spožās gaismas strēles, trīcēdamas lietū, virzījās kopā ar kolonu. Ieslodzītie aizsedza acis ar plaukstām, nodūra galvas. Pie ieejas pazemē abās pusēs stāvēja apbruņoti esesieši. Tālāk rēgojās automašīna, no kuras Kārlis Dings un Valters Šekers vēroja kolonas kustību . . .

Djomka stāvēja pie alas ieejas un sasprindzināti pētīja ieslodzītos, kas gāja garām. Viņš metās pretī Ba-raņņikovam:

— Kas ar tēvoci?

— Pagaidi, — Barannikovs nogurušā balsī teica. — Ej uz savu vietu.

Viņi iegāja savā kaktā. Tikko viņi bija sataisījušies iet gulēt, atskrēja kapo. Bakstīdams ar pirkstu uz Barannikova pusi, viņš sauca:

— Klau, tu, ej uzkopt sanitāro bunkuru!

Baraņņikovs apskāva Djomkas plecus:

— Es drīz atgriezīšos.

— Kur ir tēvocis? — Djomka jautāja.

— Pagaidi. — Baraņņikovs piecēlās un steidzās pakaļ kapu.

Pie bunkura ieejas Baraņņikovu gaidīja Stegliks.

— Ieej sanitāra būcenī, — viņš klusu teica.

Alas attālākajā stūrī bija izrakta šaura niša. Tur mitinājās sanitārs Karels Zubka. Būcenī jau bija divi serbi, kuri gādāja sprāgstvielas, un francūzis — elektromontieris, par kuru Baraņņikovs zināja, ka viņš bijis partizānos un nonācis gestapo nagos nodevības dēļ. Plecīgais majors Pepcļajevs bija atbalstījies pret sienu.

Būcenī ienāca Stegliks un sanitārā bunkura ārsts, arī čehs, kuru visi sauca par doktoru Jančiku. Viņi abi ar saviem stāviem aizsedza ieeju nišā.

— Jāsāk rīkoties, — Pepeļajevs klusi teica. — Centrs uzskata, ka pašlaik ir ļoti izdevīgs brīdis. Nometnes vadība nesāks masveida izrēķināšanos. Mums ir zināms, ka tai radušās domstarpības ar firmu, kas būvē rūpnīcu. Firma baidās, ka pārāk ātri izsīks darbaspēks. Šīsdienas notikumi firmas pārstāvjiem nepatīk, viņi uzskata, ka nošaušana bijusi nevajadzīga. Ja mēs uzsāksim aktīvu darbību, tad tikai vel pieliesim eļļu ugunij. Un tā būs atbilde uz nošaušanu.

Viens no serbiem, melnajām, izvalbītajām acīm zibot, iesaucās:

— Sprādzienu! Rīt pat! Par biedru nāvi bendēm atmaksāsim ar nāvi!

Pepeļajevs klusēja. Visi raudzījās viņā.

— Sprādziens rīt, — beidzot Pepeļajevs teica.

Serbi kā pēc komandas pielēca kājās, brāzmaini apskāvās, pēc tam, uzlikuši rokas viens otram uz pleciem, pateica kaut ko tādu, ko citi nesaprata. Tas izklausījās kā zvērests. Pie viņiem pienāca francūzis, un viņi visi trīs apskāvās. Pārējie viņus vēroja ar saviļņojumu.

— Vai galvenā ieeja ir redzama no tās vietas, kur jūs ieslēgsiet strāvu? — jautāja Pepeļajevs.

— Labi redzama, — francūzis atbildēja.

— Eksploziju sarīkojiet rīt, — Pepeļajevs turpināja. — Bet rīt pāris tūkstošus ieslodzīto atkal dzīs grāvi rakt. Skatieties, lai visi paspētu iziet.

— Mēs jau esam domājuši par to, — teica viens no serbiem. — Katru reizi, kad pēdējie ieslodzītie izgājuši ārā, sargkareivis zvana kādam pa telefonu. Tajā brīdī mēs ... — Serbs enerģiski pavicināja roku.

Serbi un francūzis aizgāja. Būcenī palika Pepeļajevs, Stegliks, doktors Jančiks un Baraņņikovs.

Pepeļajevs uzrunāja Baraņņikovu:

— Steglikam un doktoram Jančikam ir vilinošs priekšlikums — noindēt to trako suni Šekeru. Kā tu skaties uz to?

— Sunim suņa nāve.

— Vispār centrs ir par Šekera sodīšanu. Kā pašlaik jūtas Stepana Stepanoviča puisis?

— Protams, viņam smagi. Un kas tad ir?

— Turi viņu savā tuvumā. — Pepeļajevs brītiņu klusēja. — Neviens cits, izņemot viņu, nevarēs pacienāt Šekeru ar indi. Viņš taču apmeklē Šekeru mājās. Sagatavo puisi .. .

Baraņņikovs atgriezās alā un apgūlās blakus Djom-kam. Djomka nekā nejautāja. Viņš gulēja uz muguras, palicis rokas zem galvas. Viņa kvēlojošās acis bija vērstas augšup. Djomka pavirzījās sānis. Dažas minūtes viņi gulēja klusēdami, tad Djomka klusu noteica:

— Es visu zinu.

— Tā nu ir, Djomka, — Baraņņikovs nopūtās un uzlika plaukstu uz puiša karstās rokas. — Mēs viņiem atbildēsim.

Djomka pietrūkās ceļos un, dvesdams elpu Baraņņi-kovam sejā, čukstēja:

— Tēvoci Sergej! Ļauj man... es... es... — Viņam aizrāvās elpa, un viņš apklusa.

— Ari tev būs darbs, — Baraņņikovs teica. — t ikai ar vienu noteikumu: pilnīgu mieru. Saņemies. Citādi nekādu uzdevumu nedosim.

Djomka klusēja.

Ieslodzītie laidās miegā nervozi, lēnām. Tas, kas bija pārdzīvots no rīta, neļāva aizmigt. Kāds vaidēja, kā skaļi raudādams. Sargkareivis, kas stāvēja pie ieejas zem blāvas elektriskās spuldzītes, izbijies vēroja alas tumsu un cilāja automātu no vienas rokas otrā, it kā gribētu pārliecināties, ka viņam tiešām ir ierocis.

«Bailes gan, maitasgabalam!» Baraņņikovs nodomāja.

Baraņņikovs tāpat arī aizmiga, turēdams Djomkas karsto roku. Šajā naktī viņš sapņoja, ka iet pa savu Urālu pilsētu un ved pie rokas dēlu Vitjku. Viņiem pretī lēnām virzās pelēkas ieslodzīto kolonas. Vitjka jautā: «Tēt, kas tie par cilvēkiem?» Baraņņikovs, brīnīdamies par dēla nezināšanu, saka viņam: «Vai tad tu neredzi? Tie taču ir karavīri!» Vitjka smejas: «Ko tu stāsti, tēt, vai tad tie ir karavīri? Tie taču ir skrandaiņi, nabagi.» Tad viņš rupji rauj dēlu aiz rokas un izmisīgās dusmās kliedz: «Tie ir karavīri! Saproti, karavīri, karavīri! ...»

Šajā brīdī Djomka viņu pamodināja.

— Klusāk, tēvoci Sergej! — viņš čukstēja Baraņņi-kovam ausī.

— Ко — klusāk? — nesaprazdams.

Barannikovs pietrūkās, пека

— Tu sauc kaut kādus karavīrus, visa ala skan.

— Protams, karavīrus, — Barannikovs norūca un pagriezās uz sāniem.

о

Sprādziens atskanēja tad, kad ieslodzītie bija iznākuši ārā no pazemes un devās uz darbu. Zeme nodrebēja, no pazemes rīkles izlidoja dzelteni dūmu mutuļi, zemes pikas, akmeņi. Svilpodams, virpuļodams gaisā kā kļavas lapa, garām aizlidoja viens no galvenās ieejas vārtu a iz vāriem.

Pirmajā mirklī ieslodzītie sastinga. Kolona apstājās. Konvojieri metās pie kraujas, lai paslēptos gravā. Bet atskanēja virsnieka svilpiens, kareivji kā labi dresēti suņi atgriezās un ciešā rindā nostājās aiz kolonas. Virsnieks uzkliedza:

— Ātri uz priekšu!

Milzīgā pelēkā kolona virzījās lēnām. Kareivji kliedza, vēcināja automātus un šajā brīdī vēl vairāk līdzinājās vilku suņiem, kuri skraidīja apkārt, piesmakušās balsīs riedami, taču kolonai netuvojās, acīm redzot, baidīdamies no cilvēku masas.

Ieslodzītie raka robežgrāvi, taču šodien darbs ritēja pavisam citādi nekā vakar. Visur bija dzirdamas uzbudinātas sarunas. Cilvēki laiku pa laikam atskatījās uz kalnu, virs kura vēl arvien karājās netīri dzeltens mākonis. Viņiem šķita, ka viņi visi piedalījušies sprādziena sarīkošanā. Barannikovs pirmo reizi visā nebrīves laikā izjuta priecīgu saviļņojumu: «Karavīri, velns parāvis! Karavīri!» Viņš atcerējās savu zīmīgo sapni.

Viņi strādāja ilgāk nekā parasti. Kļuva pilnīgi tumšs. Baidīdamies, ka neaizbēg kāds gūsteknis, sargi sakārtoja ieslodzītos kolonā, taču ilgi nebija pavēles iet. Atdrāzās motociklists, un tad atskanēja komanda: «Marš!» Pa priekšu lēnām brauca motociklists, apgaismodams ceļu. Ieslodzītos ieveda pazemē nevis pa galveno ieeju, bet gan no kalna otras puses, kur bija dzelzceļa atzarojums.

Alā pie Baraņņikova aizspraucās Djomka. Viņš bija uzbudināts:

— Tēvoci Sergej! Tas viņiem par tēli Stjopu? Vai ne?

Barannikovs apskāva puisi, pieglauda sev klāt:

— Par tēti, Djoma, par visu. Kur tu biji?

— Visu laiku grozījos ap tiem riebekļiem.

— Nu, un ko viņi?

— Sabraucis vesels bars priekšnieku. Šekers bāls kā līķis. Es pieskrēju pie viņa: «Vai kaut ko nevajag, priekšnieka kungs?» Viņš saka: «Ej pie velna!» Bet viņa raitnieks priecājas.

— Zini, Djoma, iepazīsties tuvāk ar šo raitnieku, — Barannikovs teica. — Varbūt viņš mums noderēs. Saproti?

— Saprotu. — Djoma raudzījās Baraņņikova mirdzošām acīm. — Tēvoci Sergej, tikai ļaujiet man Sekeru piebeigt! Ticiet man, es nekļūdīšos. Tēvoci Sergej ...

— Nesteidzies.

— Viņš taču pazudīs! — Djomka iesaucās.

— Nesteidzies.

— Tik un tā es viņu nositīšu.

— Labāk pastāsti, ko vēl tur dzirdēji.

— Es sēdēju ar raitnieku. Tas visu laiku runāja savu, — Djomka nelabprāt sāka stāstīt. — It kā viņu gribējuši par kaut ko tiesāt, bet viņš uzrakstījis Hitleram par saviem nopelniem. Tad viņš atsūtīts šurp, un tagad viņa likteni izšķiršot Šekers. Bet tas gribot viņu sūtīt uz fronti. Un tāpēc viņš ir nikns uz Šekeru, zobus vien griež. Es, viņš saka, ar viņu tā izrēķināšos, ka visi acis vien iepletīs. Kā iedzēra, tā sāka kliegt, ka Sekers pats esot draņķis, bet viņu gribot pazudināt nieku dēļ.

Barannikovs padomāja un teica:

— Zini ko, Djomka, pagaidi līdz rītam. Tev būs kaujas uzdevums. Bet tagad guli!

Tovakar alā troksnis noklusa vēlāk nekā parasti. Tūkstošiem uzbudinātu balsu saplūda kopā vienmērīgā dunoņā. Barannikovs zināja: visi runā par eksploziju. Un piepeši kāds, ko alas dziļumā, melnajā tumsā nevarēja saskatīt, sāka klusā, maigā tenorā dziedāt nometnes dziesmu. Tai bija tā pati melodija, kas dziesmai «Un viļņojas jūra tāltālu»:

Spindz spriegumā dzēlīgie vadi,

Uz torņa, ka vienmēr, stāv sargs.

No mājām šķir tālos un gadi,

Ik vakars to asinīs sarkst.

Ala noklusa. Tenors turpināja dziedāt. Pamazām dziesmā ievijās jaunas balsis:

Draugs saka man, kritis uz nārām:

— Jau nāve pa pēdām mums lien,

No šejienes notiksim ara,

Pat nezinās kapu neviens.

— Tu kāpēc man stāsti par nāvi?

Vai gribi, lai cerības zūd?

Līdz galam ir jāprot mums stāvēt Un lepniem līdz pēdējam būt.

Par mīļotās Dzimtenes brīvi Lai sirdis mums liesmaini gail.

Ja vajag, es atdošu dzīvi, bet gribu, lai bendēm ir bail.

Tie ieraudzīs skatienā manā,

Ka pašiem jau tuvojas gals.

Tie aizrīsies asiņu tvanā.

Un nodrebēs šautenes spals.

Lai zina, ka nenožņaugt visus,

Ka tiksim reiz atriebti mēs:

Ik vārds, pat uz mūžu te dzisis,

Līdz Dzimtenei aizlidot spēs.

Tagad dziesma picšalca visu alu. klusi to dziedāja simtiem cilvēku:

Jā, bēdai te plašu veļ vālu.

Kur agrāk bij laime un prieks.

Mans biedri, mēs esam tik tālu No zemes, kas cerēt mums liek.

Tad uzticīgs esi līdz beigām,

Līdz pēdējam tērauda ciets.

Es ticu, ka pārnāksim sveikā Pa takām, kur sen jau nav iets.

Kā dzīvoji šeit vai kā kriti,

Kā cīnījies drosmīgs un kvēls,

To uzzinās cilvēki citi Un teiks —

tas bij Dzimtenes dēls!

atilz. II. Heislers

Neviens nezināja, kā radusies šī dziesma. Vieni teica, ka tās autors esot skolotājs no Tomskas, kas dzīvojis pirmajā alā un gājis bojā jau tad, kad rakta rūpnīcas būvbedre. Citi apgalvoja, ka dziesmu sacerējis autoru kolektīvs — ieslodzītie no devītās alas. Lai nu kā, bet dziesmu prata visi. Dažreiz, ļoti reti, to dziedāja tā kā tobrīd — visi kopā, taču vairāk vieni paši, bet vēl biežāk — klusībā, domās.

Tā nebija pirmā reize, kad Barannikovs dzirdēja šo dziesmu, un, kā vienmēr, tā viņu saviļņoja līdz asarām, un viņš ilgi nevarēja aizmigt . ..

Tajā laikā nometnes komandanta Kārļa Dinga kabinetā notika apspriede, kuru vadīja esesiešu ģenerālis Zīgmals, viens no nometnes SS sistēmas vadītājiem. Firmu, kas būvēja rūpnīcu, apspriedē pārstāvēja divi: rūpnīcas galvenais inženieris Gross un firmas valdes loceklis Pfiršs, kas bija ieradies no Berlīnes. Lai gan šis garais, kaulainais, apmēram piecdesmit gadu vecais, dārgā uzvalkā tērpies vīrietis demonstratīvi bija apsēdies maliņā, viņš neapšaubāmi atradās apspriedes centrā. Viņš šeit pārstāvēja galveno varu. Pat ģenerālis Zīgmals visu laiku šķielēja uz viņa pusi.

— Galīgi noskaidrots, ka sprādziens ir diversija. —1 Ģenerālis Zīgmals norādīja uz papīriem, kas gulēja uz galda. — Tātad šajās ārkārtīgi atbildīgajās kara dienās izdarīts noziegums pret reibu. Eksplozijas seku novēršanai būs vajadzīgas vismaz divas nedēļas. Nodarīti lieli zaudējumi, un vainīgajiem par tiem jāsaņem pienācīgs sods. Vai jūs, doktor Pfirš, piekrītat tam?

Kaulainais tikko manāmi pamāja ar galvu, turpinādams ar mazām šķērītēm apgriezt cigāram galu.

— Un sodīšana, — ģenerālis Zīgmals pasmaidīja, — taču pieder mūsu darbības sfērai. Tur mēs esam speciālisti.

— Vai jūs esat atraduši noziedzniekus? — uzsvērti nevērīgi jautāja Pfiršs.

Ģenerālis Zīgmals īgni pastūma tālāk papīrus.

— Ir uzsākta izmeklēšana. Bet vai tad tiešām vēl nav skaidrs, ka ikviens no visiem šiem salašņām, ko mēs šeit turam, ikviens no viņiem ir potenciāls — un ne tikai potenciāls Vācijas ienaidnieks. Iebiedēšanas akcija, kuru mēs liekam priekšā, sasniegs savu mērķi, par to mēs galvojam.

— Mūs vispirms interesē, lai jūs ievērotu tās garantijas. kuras vakar devāt attiecībā uz darbaspēku, kas būtu spējīgs pabeigt būvdarbus paredzētajā laikā, — nikni teica galvenais inženieris Gross.

Ģenerālis Zīgmals paraustīja plecus, viņa uzburbusī seja piesārta.

— Ja apskatām skaitļus, šīs garantijas tiek ievērotas visu laiku, — viņš ērcīgi teica.

— Nebūt ne. — Pfiršs izņēma cigāru no mutes un izpūta gaisā zilganu dūmu strūkliņu. — Vienošanās, kas pastāv starp mums, paredz ne tikai darbaspēka daudzumu, bet arī tā kvalitatīvo raksturojumu. Nekur nav teikts, ka jūs piegādāsiet mums pusdzīvus cilvēkus vai sabotierus.

— Taču visumā celtniecības' termiņi nav pārkāpti, — Kārlis Dings uzmanīgi piebilda. — Pie tam doktors Gross pats vairākkārt ir runājis par būvdarbu neparasto raksturu.

Pfiršs pasmaidīja:

- \'ai jūs arī eksploziju pieskaitāt pie būvdarbu neparastā rakstura? Vai jūs runājat par strādniekiem, kas pēc trīs stundu ilga darba krīt no kājām nost? Varbūt jūs domājat betonu, kas nesacietē?

Ģenerālis Zīgmals paraustīja plecus:

— Es nekā nesaprotu! Kāpēc jūs, kungi, esat pret akciju? Vajag taču būt konsekventiem!

Labu brīdi valdīja klusums. Esesieši ar atklātu niknumu uzlūkoja Pfiršu un Grosu.

— Patlaban. — Pfiršs mierīgi ierunājās, — ne tikai mūsu firmas vien, bet arī visu reiba un fīrera kara plānu labā vissvarīgākais ir uzsākt rūpnīcas ekspluatāciju. Esmu diezgan augstās domās par jūsu iespējām, — Pfirša sejā pavīdēja smaids, — un esmu pārliecināts, ka šajā periodā — es pasvītroju: šajā periodā jūs varat nodrošināt, lai tie cilvēki, kurus jūs mums esat piegādājuši saskaņā ar vienošanos, būtu darba spējīgi.

Atkal iestājās klusums.

Valters Šekers, vērsdamies pie ģenerāļa, teica:

— Tagad jūs redzat, kādos apstākļos mēs te strādājam?

— Cietiet klusu! — neskatīdamies uz viņu, ar riebumu izmeta ģenerālis.

— Laiks steidzas, būvdarbi stāv, — doktors Pfiršs teica, — bet pēc mēneša rūpnīcai jāsāk ražot produkciju, kuru gaida mūsu varonīgā armija. Ņemot vēra šo ļoti vienkāršo, bet pietiekami svarīgo apstākli, mums tagad jāvienojas.

— Mēs nevaram atstāt bez ievērības šādu noziegumu, — Zīgmals kategoriski teica.

— Kādēļ atstāt bez ievērības? — Pfiršs brīnījās.

— Atrodiet konkrētos vaininiekus un sodiet viņus. Tn< būs niecīgs zaudējums, taču rezultāts būs vislabākais — jūs likvidēsiet īstos noziedzniekus.

— Lai tos atrastu, vajadzīgs laiks, — norūca ģenerālis Zīgmals.

Pfiršs noplātīja rokas:

— Par to ļaujiet rūpēties mums, ģenerāli. Mūsu pienākums ir ziņot fīreram, ka rūpnīca sākusi darboties noteiktajā laikā. Jums nav lik stingru termiņu. Nu, bet kad rūpnīca sāks dot produkciju, tad jūs varēsiet rīkoties pilnīgi pēc saviem ieskatiem. Mūsu vienošanās, kas attiecas uz būvdarbiem, būs izsmelta, un mēs jūs vairs nekaitināsim ar savu civilo iejaukšanos. Galu galā mums ir savs darbs, bet jums — savs. Taču reihs prasīs no mums abiem vienādu atbildību.

Ģenerālim Zīgmalam bija skaidrs, kādi ir firmas pārstāvju ieskati: rūpnīcai jāsāk darboties, bet pēc tam kaut vai ūdens plūdi.

— Es domāju, ka mūsu viedokļu apmaiņa bija noderīga, — ģenerālis Zīgmals ātri nobēra. — Mēs pieņemsim nepieciešamo lēmumu. Pateicos jums, kungi.

Galīgi pārskaities Valters Šekers devās uz savu dzīvokli. Kad firmas pārstāvji bija atstājuši apspriedes telpu, pār viņa un Kārļa Dinga galvām bija brāzies viss ģenerāļa Zīgmala niknums. Ģenerālis bija kliedzis, ka viņi esot zaudējuši varu pār nometnes salašņām un nonākuši civilo firmas darbinieku kaitīgajā ietekmē. Bet vai tad Zīgmals pats visu laiku nerunāja par nometnes specifiku, un vai tad tas nebija viņš, kas teica, ka svarīgākais uzdevums ir uzbūvēt rūpnīcu? Nevarēja taču būt, ka ģenerālis to aizmirsis!

No rīta Baraņņikovu izsauca uzpost sanitāro bunkuru. Djomka saposās viņam līdz, pamirkšķināja kapo — sak, tas vajadzīgs lietas labā. Taču Baraņņikovs viņu nelaida bunkurā. Līdz pusdienai Djomka viņu gaidīja pie ieejas. Viņš saprata, ka patlaban tur, bunkurā, tiek izšķirts viņa nodoma liktenis, un aiz uztraukuma nezināja, kur dēties.

Kad Baraņņikovs beidzot iznāca ārā no bunkura un bargi uzlūkoja Djomku, tam sirds sastinga.

— Nu, tēvoci Sergej! — viņš čukstēja, iedams blakus Baraņņikovam un mēģinādams ielūkoties viņam acīs.

Tumšajā ejā Baraņņikovs apstājās, izņēma no kabatas nelielu, papīrā ietītu pudelīti un pasniedza to Djomka m:

— Tur pietiks desmit šekeriem. Ielej to kaut kur, tai Šekers izdzer, bet to dari tikai tādā gadījumā, ja būs izdevīga situācija. Saprati? Ja būs izdevīga situācija.

— Tēvoci Sergej, labāk ar nazi... — Djomka nočukstēja.

— Tu klausies pavēli un izpildi to! — Baraņņikovs stingri teica. — Ielej to tikai tad, ja skaidri zini, ka neviens neredz. Neviens. Mums ir tāds aprēķins: lai viņi domā, ka to izdarījis raitnieks Boles. Saproti?

Djomka pamāja ar galvu.

— Tukšo pudelīti atstāj tur. Kamēr inde nav ielieta, turi pudelīti ietinumā. Tas ir tādēļ, lai uz pudelītes nepaliktu tavu pirkstu nospiedumi. Kad būsi izlējis, iztin pudelīti no papīra un papīru iznīcini. Pēc etiķetes viņi redzēs, ka pudelīte paņemta no priekšniecības aptiekas. Saproti? Un tagad, Djomka, visgrūtākais. Kad inde būs iedarbojusies, tu nebēdz, pats sacel paniku, sauc sargus, zvani pa telefonu. Nebēdz! Saproti?

— Saprotu, tēvoci Sergej.

— Tev nebūs viegli, Djoma, — Baraņņikovs nopūtās.

— Nemaz nebūs viegli. Viņi tevi pratinās, sitīs. Izturēsi?

— Ko tu runā, tēvoci Sergej! — Djomka apvainojās.

— Es tēta Stjopas dēļ visu izturēšu, neliekšos.

— Kad tevi pratinās, atceries, ko Boles tev teica par izrēķināšanos ar Šekeru. — Baraņņikovs apskāva Djomku. — Tev, puis, jādodas īstā peklē. Ātrumā viņi var ari tevi . . .

Baraņņikovs nepateica visu un apklusa.

Djomka stāvēja nekustēdamies.

— Mani, tēt, nekas nebaida, — viņš klusi teica, pirmo reizi nosaukdams Baraņņikovu tā, kā sauca Stepanu Stepanoviču.

— Nu skaties, — Baraņņikovs teica piesmakušā balsī.

— Mēs visi tevi mīlam. Paturi to prātā.

Vakarā Djomka aizgāja pie Šekera un naktī alā neatgriezās. No rīta, kad ieslodzītos dzina uz zemes darbiem, Jirži Stegliks, iedams garām Baraņņikovam, izmeta :

— Operācija izpildīta.

«Kas noticis ar Djomku?» Baraņņikovs gribēja iekliegties, bet čehs jau bija aizgājis . . .

10

Ilgāku laiku nometnē nezināja, kas noticis ar Valteru Sekeru. Parādījās vienīgi jauns politiskās daļas priekšnieks — Helmuts Bunge, bet nebija skaidrs, kur palicis iepriekšējais. Gestapovieši gaidīja, ka par viņu priekšnieka noindēšanu sāks runāt alās. un tas būtu apstiprinājis viņu aizdomas, ka Djomka noindējis Šekeru pa-grīdnieku uzdevumā. Pagrldnieki bija padomājuši par to un turēja mēles aiz zobiem. Baraņņikovs paziņoja kapo, ka Djomka pazudis, un katru dienu apjautājās, vai puisis nav atrasts. Sākumā kapo uztraucās. Viņš nosprieda, ka Djomka aizbēdzis, bet drīz bēgšanu vairs nepieminēja ...

Tieši tajās dienās tika izraudzīti ieslodzītie darbam rūpnīcā. Sis notikums aizēnoja visus pārējos. Pagrīd-nieki darīja visu, lai glābtu pēc iespējas vairāk ieslodzīto. Stegliks riskēja, ierakstīdams sarakstos vairākus simtus cilvēku, kuriem it kā bija tehniskas specialitātes. Apmēram simt cilvēku izdevās paslēpt alās tajā dienā, kad nāvei nolemtos sūtīja prom no nometnes.

Pazemes rūpnīcas atklāšana nolika saulainā pavasara sestdienā. Acīm redzot, priekšniecība steidzās atpūsties, jo nekādas īpašas svinības netika rīkotas. Firmas pārstāvji, kas bija atbraukuši ar automašīnām, nokāpa pazemē galvenā inženiera Grosa pavadībā un pēc pusstundas aizbrauca. Rūpnīca sāka darboties . ..

Baraņņikovu iecēla par virpotāju brigadieri. Viņa uzraudzībā bija trīs virpas, trīs virpotāji un divi palīgstrādnieki.

Viens no tiem bija Djomka, kas parādījās divas nedēļas pēc pazušanas. Puisi nevarēja pazīt. Šķelmīgās dzirkstis viņa acīs bija izdzisušas, galva raustījās un kreisajā pusē izskatījās kā ar miltiem apbērta — Djomka bija nosirmojis. Gestapovieši bija viņu turējuši aizdomās par Sckera noindēšanu un mēģinājuši piespiest atzīties. Taču Djomka bija izturējis visu, apmānījis savus spīdzinātājus, un pakārts tika Sekera rait-nieks.

Darba laikā Djomka klusēdams staigāja no vienas virpas pie otras, pasniedza virpotājiem sagataves, uzslaucīja skaidas. Barannikovs saprata — puiša nervi ir tik saspīlēti, ka viņš jebkuru bridi var izdarīt kaut ko neprātīgu. Kad Djomka redzēja hitleriešus, viņa acīs iedegās tad's niknums, ka Baraņņikovs izjuta bailes par viņu.

Visi trīs virpotāji Barannikova brigādē bija poļi — drūmi, nerunīgi, apmēram divdesmit piecus gadus veci puiši. Pret Baraņņikovu viņi izturējās piesardzīgi.

Ar visām trim virpām izgatavoja metāla detaļu, kurai bija konusa forma. Tās platajā daļā lika izvirpots padziļinājums, no kura līdz konusa virsotnei izurba gludu caurumu. Konusa tievais gals pārvērtās par serdeni, kuram tika uzvirpots ļoti smalks vītņojums. Detaļas apstrādāšana prasīja no virpotājiem lielu meistarību, un gods kam gods — poļi strādāja virtuozi.

Bija īpaši strādnieki, kas nesa detaļas uz galveno montāžas cehu. Ieslodzītie ne reizi nebija redzējuši gatavo produkciju. Naktīs to aizveda ar vilcieniem, kas tika piebraukti tuvu klāt pie rūpnīcas. Baraņņikovs secināja, ka pazemē tiek izgatavoti smagie artilērijas lādiņi.

Pēc diviem mēnešiem visa Baraņņikova dzīve krasi pārmainījās. Kādu rītu cehā parādījās Stegliks. Nolūkojis izdevīgu brīdi, viņš piegāja pie Baraņņikova un teica;

— Tuvākajā laikā nelielu ieslodzīto inženieru grupu pārcels uz kopmītni virszemē. Vāciešiem nepietiek savu speciālistu, un viņi grib jums pielabināties.

— Kas notiks ar Djomku? — Barannikovs bažījās. — Viņu taču nevar atstāt bez uzraudzības.

— Uz kādu laiku es viņu iekārtošu virtuvē, bet pēc tam paskatīsimies . ..

Pēc trim dienām inženierus pārcēla uz kopmītni. Taču tas nebūt nenozīmēja, ka viņi kļuvuši par brīviem cilvēkiem. Pēc darba viņus pie pazemes izejas sagaidīja leitnants un divi kareivji. Inženieri, tāpat kā citi ieslodzītie, iedami sakārtojās nelielā kolonā pa diviem. Priekšā gāja leitnants un viens kareivis, kas ar lukturi apgaismoja ceļu. Otrs kareivis gāja procesijas galā. Visapkārt valdīja necaurredzama tumsa. No svaigā gaisa reiba galva un acīs sakāpa asaras. Cilvēki gāja klusēdami, klupa. Labi. ka nebija tālu jāiet.-"Divstāvu koka baraka, kur dzīvoja inženieri, atradās mežā, apmēram septiņsimt metru no rūpnīcas. Tuvodamies mājai, inženieri pārkārtojās ķēdē pa vienam, un leitnants, stāvēdams pie durvīm, viņus skaļā balsī pārskaitīja. Mājas iekšpusē viņus sagaidīja cits konvojs — arī divi kareivji. Viens no viņiem visu nakti pavadīja apakšējā stāva, otrs — augšējā stāva gaitenī.

Ja kāds no inženieriem gribēja iet uz ateju, viņam vajadzēja pavērt durvis un pasaukt kareivi. No rītiem konvojieri abos stāvos allaž rīkoja izpriecas — mežonīgi kliegdami, skraidīja pa gaiteni un ar kājas spērieniem atvēra istabu durvis.

Šeit dzīvoja septiņpadsmit inženieru. Kāds nu kurš īstenībā bija. to Barannikovs pagaidām nezināja. Ese-sieši bija labi pārdomājuši inženieru izolēšanas sistēmu — katrs dzīvoja atsevišķā istabiņā, vienīgi ar čehu

Gajeku Baraņņikovam izdevās mazliet tuvināties — un ari tikai tādēļ, ka viņi strādāja vienā horizontālajā ejā, bet ceļā uz rūpnīcu un atpakaļ vienmēr centās iet vienā pārī.

Šeit dzīvoja francūzis Saris Borsaks, taču, Baraņņi-kovs nezināja nekā cita, vienīgi viņa vārdu. Francūzim bija varens stāvs un masīvs boksera žoklis, bet rokas smalkas kā pianistam. Zem pinkainajām uzacīm, kas bija gandrīz saaugušas kopā, drūmi spīdēja melnas acis. Baraņņikovu ļoti interesēja pavecākais polis Jans Ma-gurskis. Viņš strādāja ejā, kuru sauca «cehs-dzirkstele». Baraņņikovs redzēja, ka vācu inženieri pret viņu iztu ras ar cieņu. Acīm redzot, Magurskis bija liels speciālists savā nozarē. Baraņņikovam nekādi neizdevās ar viņu aprunāties. Reizēm pat šķita, ka polis stūrgalvīgi izvairās no sarunas. Pārējie inženieri bija beļģi, holandieši un norvēģi. Viņi visi bija ieradušies nometnē «Zero» vēlāk un norobežojās no citiem. Viens no viņiem, beļģis, tika uzskatīts par tādu kā kopmītnes vecāko.

Reiz vasarā Baraņņikovs sūdzējās beļģim, ka viņa istabā no griestiem tek mitrums. Beļģis iegāja istabā, apskatīja traipu, kas bija izplūdis pa griestiem, un mierīgi teica:

—- Pārstumiet gultu pie otras sienas, un būs labi.

— Bet vai tad jūs nevarat pateikt administrācijai vai sardzei, lai aizlāpa caurumu jumtā? — Baraņņikovs jautāja.

Beļģis pārsteigts paskatījās uz viņu un iesmējās:

— Karš tuvojas beigām, un tagad galvenais ir nekaitināt suņus un izdzīvot. Sī caura jumta dēļ jūs nenomirsiet, ja jau nenomirāt alā. — Viņš atsveicinādamies pamāja ar roku un izgāja ārā no istabas.

Kā lai saprot, kas tie par cilvēkiem?

Djomka tagad dzīvoja pie virtuves un strādāja lajā, un bija kļuvis par sakarnieku starp Stegliku un Ba-raņņikovu. Jau vairākas reizes Barannikovs bija sūtījis pieprasījumu centram, vai nav kādu ziņu par inženieriem, kas dzīvoja kopmītnē. Taču atbildi nebija saņēmis — Steglikam bija pārtrūkuši sakari ar centru. Djomka nesa no viņa aizvien satraucošākas vēstis. Jaunais nometnes politiskās daļas priekšnieks Bunge bija uzgājis pagrīdes organizācijas pēdas. Vienā no alām gestapoviešiem bija izdevies notvert pagridnieku. Tas bija cilvēks, kas ar pagrīdi bija saistījies nesen un par to zināja ļoti maz. Gestapovieši steigā bija pārcentušies. Viņi bija tā spīdzinājuši apcietināto, ka viņš nebija izturējis un nomiris, nepateikdams bendēm nekā būtiska. Tad Kunge bija nolēmis uz labu laimi apcietināt pa trīsdesmit cilvēkiem no katras alas. Viņi visi tika spīdzināti un iznīcināti. Tā bija gājis bojā biedrs Aleksejs un bijušais stūrmanis Aleksandrs Gruško. Un tomēr gestapoviešiem nebija izdevies sagraut organizāciju . . .

Darba diena tuvojās beigām. Cik ilgi tā šodien bija vilkušies, nebija zināms. Pulksteņa taču nevienam nebija, arī cehos tos neizlika. Kam gan tie bija vajadzīgi? Tur, zemes virsu, mūžīgi mainījās diena un nakts, bet te, smacīgajā pazemē, kuru pildīja darbgaldu dūkoņa un metāla šķinda, laiks tika rēķināts pēc vienas skaņas — signālsirēnas rēciena, no kura šermuļi skrēja pār kauliem.

Barannikovs maiņas beigu tuvošanos nojauta pēc citam pazīmēm, kas allaž atkārtojās. Inženieris bija ievērojis, ka poļi iztur darba tempu apmēram desmit stundas, pēc tam viņu kustības kļuva aizvien lēnākas un lēnākas. Kad bija nostrādātas divpadsmit stundas, viņi aizvien biežāk ar krūtīm atbalstījās pie darbgaldiem, aizkavējās ar motora izslēgšanu. Sevišķi atpalika gaišmatainais Anteks. Viņš grīļojās — tā vien skaties, ka nepakrīt. Barannikovs tad gāja pie viņa virpas, klusēdams pastūma virpotāju. sāņus un pats strādāja viņa vietā. Anteks, galvu nokāris, sēdēja pie virpas, gatavs pielēkt kājas, ja parādīsies vācu inženieris. Tas atkārtojās gandrīz katru dienu, taču ne reizi polis nebija Ba-raņņikovam pateicis paldies. Viņš tikai paskatījās uz Baraņņikovu ar savām zilajām, bezgala nogurušajām acīm un tūlīt aizgriezās.

Arī šobrīd Baraņņikovs strādāja Anteka vietā, bet polis, pietūkušo vēnu apvītās rokas nokāris, sēdēja uz virpas pamatnes, truli blenzdams cementa grīdā. Vācu inženieris parādījās pēkšņi, kā no zemes izaudzis. Baraņņikovs piegrūda Antekam, tas uzlēca kājās, bet sagrīļojās un ar roku pieķērās pie rotējošās daļas. Viņam norāva ādu no plaukstas. Anteks stāvēja un izbrīnījies vērās uz savu asiņojošo roku. Vācu inženieris to visu redzēja, taču nekā neteica, strauji apgriezās un steigšus izgāja no ceha. Baraņņikovs noplēsa gabalu no sava krekla un ātri pārsēja Antekam roku.

— Saņemies. Stājies pie virpas un strādā. Lai kā sāpētu, strādā! — Baraņņikovs nobrīdināja.

Pēc minūtēm desmit atgriezās vācu inženieris. Viņš piegāja cieši klāt Baraņņikovam un iebāza viņa brezenta uzsvārča kabatā kādu baltu sainīti.

— Tur ir saite un dezinficēšanas līdzekļi, — viņš klusi teica, ar acīm norādīdams uz Aņteku.

Baraņņikovs klusēja. Klusēja ari vācietis, vērodams dunošo cehu. Tad viņš teica:

— Mans vārds ir Rūdolfs Grims. Un jūsu?

— Baraņņikovs.

— Ba-raņ-ņi-kovs, — vācietis lēni atkārtoja. — Nu labi, būsim pazīstami. — Viņš atkal pārlaida skatienu ceham. — Jā. ar atriebību mums neiet viegli.

Baraņņikovs klusēdams mierīgi raudzījās inženierī.

Grims pasmaidīja:

— Vai tad jūs nezināt, ka nosaukums «fau» cēlies no vārdiem «atriebības ierocis»[1]? Lidojošie šāviņi...

Baraņņikovs klusēja.

Grims vēlreiz pasmaidīja un aizgāja gar virpām.

Baraņņikovs skatījās viņam pakaļ, nesaprazdams, kāpēc vācu inženierim vajadzēja stāstīt, ko izgatavo rūpnīca. «Fau»! Tomēr «fau»! «Rūdolfs Grims, Rūdolfs Grims,» Baraņņikovs klusībā atkārtoja.

Ierēcās sirēna. Virpas apstājās. Skanīgais klusums dunēja ausīs. Apdullinātie cilvēki atmuguriski atkāpās no darbgaldiem un stājās rindās. Daudzi grīļojās kā piedzērušies.

Baraņņikovs lā. lai citi nemanītu, iedeva Antekam sainīti:

— Ņem. Alā pārsien no jauna.

— Paldies, — polis pirmo reizi pateicās un nostājās rindā, slēpdams aiz mugurās ievainoto roku.

Baraņņikovs devās uz kaktu, kur pēc darba pulcējās ieslodzītie inženieri.

Uz kopmītni viņš gaja, ka parasti, viena pārī ar Ga-jeku.

— Vai tu zini, ko izgatavo mušu rūpnīca? — Baraņņikovs klusi jautāja.

— Velns viņu zina! — čehs ar niknumu atsaucās.

— Mēs ražojam «fau».

Gajeks pat palēnināja soli.

— Tiešām?

— Tiešām.

— Iznāk, ka mēs palīdzam viņiem? — Gajeks teica. — Palīdzam nogalināt savējos?

— Tā iznāk, — Baraņņikovs atbildēja.

11

Pagāja vēl viens mēnesis. Tagad jau visi inženieri zināja, kādu produkciju ražo pazemes rūpnīca. Par to bija parūpējušies Baraņņikovs un Gajeks.

Kādu vakaru Barannikova istabiņā ienāca beļģis — kopmītnes vecākais.

— Nu, kā jums ar griestiem? — viņš jautāja. — Jā, tiešām, jums taisnība, vajag kaut ko darīt.

— Kādēļ tad, jūs reiz runājāt par suņu kaitināšanu? — Baraņņikovs pavīpsnāja.

— Nu, ja trakus suņus palaiž vaļā no saites, tik un tā slikti vien ir.

Baraņņikovs klusēja.

— Mēs izgatavojam viņiem slepenus ieročus, ar kuriem viņi cer uzvarēt karā.

Baraņņikovs nekā neatbildēja. Beļģis turpināja:

— Un tad viss, ko jūsu krievi darījuši uzvaras labā, izkūpēs gaisā. — Viņš piesēda uz gultas blakus Baraņ-ņikovam, brītiņu klusēja un tad klusi iesmējās: — Sājā vietā pēcteči mums uzcels pieminekļus pateicībā par mūsu darbu, vai ne?

— Kā jūs reiz teicāt, galvenais ir izdzīvot, — Baraņ-ņikovs sacīja vienaldzīgā tonī.

— Beidziet šo spēlīti! Vai tad jūs gribat izdzīvot, lai saņemtu krustu no Hitlera un ar šo krustu kaklā atgrieztos mūsu «fau» nodedzinātās mājas gruvešos? Vai tā? — beļģis jautāja, un viņa acīs iedegās ļauna uguntiņa.

— Bet ko es varu darīt? — bezcerīgi teica Baraņņi kovs, nemaz nesteigdamies uzsākt atklātu sarunu.

Beļģis vai veselu minūti skatījās uz Baraņņikovu un klusēja. Tad viņš negaidīti jautāja:

— Vai tad jūs neesat krievs?

— Kādēļ tad ne? Esmu.

— Biedri man uzdeva aprunāties tieši ar jums.

— Par ko?

— Kā — par ko? Par to pašu.

— Nesaprotu.

— Beidziet! — Beļģis piecēlās un sāka staigāt pa istabu — divi soļi līdz logam, divi atpakaļ. — Mēs pieprasīsim, lai mūs pārved atpakaļ uz parasto nometni. Nekur nav sacīts, ka mums jāstrādā tieši šajā ellē.

— No šejienes nevienu nelaidīs ārā dzīvu, — Barannikovs mierīgi teica.

Beļģis apstājās:

— Tas nav nekas cits kā pasaciņa gļēvuļiem.

— Un ja nu tā nav pasaciņa?

— Tātad jūs mierīgi izgatavosiet «fau»?

— Nezinu.

— Man un maniem biedriem šo suņu tiesa pilnīgi skaidri formulējusi šo spriedumu. Soda veidu un tā termiņu. Mums ir pilnīgs pamats protestēt pret to, ka esam ieslodzīti šajā pazemē.

— Man personīgi nav nekas piespriests.

— Un jūs gribat aizsegties ar to?

Baraņņikovs klusēja.

Beļģis brītiņu pastāvēja, tad devās uz durvīm.

— Es ierados pie jums sakarā ar griestiem. Es pieprasīšu, lai te izremontē. Ar labu nakti! — Beļģis aizgāja, asi aizcirzdams durvis.

Šis negaidītais apmeklējums saviļņoja Baraņņikovu. Viņam gribējās parunāties ar beļģi atklāti, bet tik negaidīts un bīstams sarunas pagrieziens iedvesa bažas. «Ko viņš gribēja?» Baraņņikovs sasprindzināti domāja. «Lai es pievienotos viņu muļķīgajam un bezcerīgajam protestam? Vai viņš gaidīja manus priekšlikumus? Kāpēc viņš tā uzsvēra, ka es esmu krievs?»

Sājā naktī Baraņņikovs aizmiga tikai pirms pašas rītausmas. Visu laiku viņa domas kavējās pie sarunas ar beļģi. Nē, nē, viņš rīkojies pareizi, būdams piesardzīgs. Un lai pašā laikā Baraņņikovs bija gandrīz pārliecināts, ka beļģis nav provokators. Galu galā viņš nolēma, — jāapskatās, kā beļģis un viņa biedri izturēsies turpmāk. Un tad jau redzēs. Otrā dienā, kad Baraņņikovs sasveicinājās ar beļģi, tas neatņēma sveicienu.

Četrdesmit trešā gada vasara gāja uz beigām. Baraņņikovs aizvien asāk un mokošāk pārdzīvoja savu bezdarbību. Taču viņš ari saprata, ka šādas nometnes apstākļos nekā nevar izdarīt. No tā brīža, kad pārtrūka sakari ar centru, līdz šim laikam nebija izdevies tos atjaunot. Visu vasaru Baraņņikovs un Gajeks pacietīgi mēģināja uztaustīt pavedienu, kas viņus saistītu ar centru, kaut gan tagad, kad viņi dzīvoja virszemē, tas bija ārkārtīgi grūti. Viņu mēģinājumiem nebija panākumu. Airī Stegliks nevarēja atjaunot sakarus ar centru. Vai tas vispār pastāvēja, šis centrs? Varbūt gestapovieši to jau sen bija sagrāvuši?

Katru ritu, kad Baraņņikovs kāpa lejup pazemē un dzirdēja rūpnīcas vienmērīgo darba dunu, viņam sāpīgi sažņaudzās sirds — viņš taču zināja, ka šis vienmērīgais, ritmiskais troksnis nozīmē tikai to, ka top aizvien jauni un jauni lidojošie šāviņi. Bet ko viņš varēja darīt, nezinādams pat to, kāda detaļa tiek izgatavota ar viņa virpām? Protams, varēja izgatavot detaļas ar nepareiziem izmēriem, taču tas nekavējoties tiktu atklāts. Tad likvidētu viņa brigādi, un ar to viss būtu beidzies . . . Vajadzēja koncentrēt visu gribas spēku un piespiest sevi nesteigties, pacietīgi gaidīt un tikpat pacietīgi meklēt jaunus sakarus. Cita — prātīgāka ceļa nebija.

Inženieri, kas grupējas ap beļģi, arī pagaidām nekā nedarīja. Baraņņikovs bija pamanījis, ka viņu vidū nav saskaņas, un nolēma pamēģināt vēlreiz aprunāties ar beļģi. Vakarā Baraņņikovs iegāja viņa istabā. Beļģis sēdēja pie galda un kaut ko rakstīja.

— Ā, krievs? Ar ko varu pakalpot? — Beļģis nolika zīmuli un pagriezās pret Baraņņikovu. — Starp citu, jūs esat ieradies īstā laikā. Varat kopā ar mums parakstīt ultimātu nometnes priekšniecībai

— Kas tas par ultimātu? — Baraņņikovs mierīgi jautāja.

— Mēs atsakāmies strādāt, paskaidrojam iemeslus un izvirzām savas prasības. Es tieši pašlaik rakstu ultimāta tekstu. Gribat paklausīties?

— Pagaidiet. To nu gan nevajag darīt.

— Bet ko tad? — Beļģa acīs iedzirkstījās dusmas. — Cīnīties?

Ja, — Baraņņikovs apņēmīgi atbildēja. — Un mēs, inženieri, varam nodarīt viņiem lielus zaudējumus. Mēs . ..

— Pietiek! — beļģis pārtrauca viņu. — Man apnicis to klausīties no savējiem un pārliecināt viņus, ka nav nozīmes būt donkihotiem. Mēs esam izvēlējušies savu ceļu. Vai gribat nākt kopā ar mums? Nē? Tad nevaru jums palīdzēt. Man jāpabeidz ultimāts. — Beļģis demonstratīvi paņēma zīmuli.

Baraņņikovs, apjucis un pārskaities, izgāja ārā no istabas. Viņš lādēja sevi par to, ka spēris tik neapdomīgu soli un gandrīz atklājis beļģim savas kārtis.

Kādu rītu, izgājis ārā no barakas, Baraņņikovs gaidīja Gajeku, lai nostātos vienā pārī ar viņu, bet pienāca francūzis Saris Borsaks.

— Iesim kopā, — viņš klusi teica.

Un viņi gāja. Baraņņikovs juta, ka francūzis nostājies viņam blakus, gribēdams kaut ko pateikt, un gaidīja . . .

Raudzīdamies uz priekšu, Saris Borsaks klusām ierunājās vāciski:

— Man vajadzēja nodibināt kontaktu ar jums, biedri Sergej, jau nometnē «Grava», bet sakari bija aizkavējušies. Jums sveiciens no biedra Pola. Viņš jau ir brīvībā.

Pārsteigtais Baraņņikovs klusēdams raudzījās tieši uz priekšu .. . Jā, ar biedru Polu viņi bija kopā iepriekšējā nometnē. Kad Baraņņikovs bija tur ieradies un sācis iedzīvoties, viens no pirmajiem, ar ko viņš iepazinās, bija francūzis biedrs Pols, četrdesmit piecus gadus vecs

Parīzes strādnieks. Viņš nekad nezaudēja labu omu un prata uzmundrināt tos, kas bija nonākuši galīgā izmisumā. Reiz, kad viņi jau bija pietiekami sadraudzējušies, Barannikovs pateica, ka apbrīno viņa optimismu. Biedrs Pols iesmējās un jautāja: «Vai tad tas nav komunista galvenais pienākums?» — un pamirkšķināja ar aci. Viņš bija ļoti pieredzējis pagrīdnieks. Atrazdamies nometnē, viņš prata noorganizēt sakarus ar biedriem, kas bija palikuši brīvībā. Viņš pat laiku pa laikam saņēma avīzes. «Es šeit nonācu nejauši,» viņš stāstīja,

— «iekritu, kad fašisti bija sarīkojuši cilvēku medības. Tc neviens nezina, kas es esmu. Pašlaik mani draugi to mēģina izmantot. Viņi grib panākt, lai mani pārvieto uz nometni Francijas teritorijā. Un tur līdz brīvībai tikai viens solis . . .» Un tiešām, pēc pāris mēnešiem viņu aizveda no nometnes. Atvadīdamies no Barannikova, Pols teica: «Nebrīnies, biedri Sergej, ja, tevi uzrunājot, kāds atsauksies uz mani. Frančiem un krieviem taču tagad ir viens uzdevums, viens mērķis un kopīga cīņa ...»

Un nu atklājās, ka inženieris Saris Borsaks ir saistīts ar Polu. Tomēr Barannikovs nolēma pirmajā sarunā būt piesardzīgs.

— Ko tad jūs gribat no manis? — viņš klusu jautāja.

— Konkrētus priekšlikumus var dot pagrīdes organizācija, kuru vada biedrs Pols.

— Kur atrodas šī organizācija?

— Francijā, Bordo.

— Patālu.

— Man ir sakari ar to. Tieši vakar saņēmu vēstuli . . .

— Saris Borsaks brītiņu klusēja, gaidīdams, ko teiks Baraņņikovs. — Vajag rīkoties, biedri Sergej, vai ne?

Baraņņikovs tikko manāmi pamāja ar galvu. Viņi jau tuvojās rūpnīcai.

— Es atradīšu ieganstu, lai pieietu pie jums darba laikā, — Saris Borsaks ātri noteica un tad iegriezās savā

Ф-

Tūlīt blakus Baraņņikovam apstājās noraizējies Ga-jeks.

— Ko francūzis grib no tevis?

— Darbību, — Baraņņikovs īsi atbildēja.

— Varbūt provokācija?

— Nē. Viņš ir saistīts ar cilvēku, kuru es pazīstu.

Gajeks izbrīnījies paskatījās uz biedru un devās uz

savu darba vietu.

Poļi jau strādāja. Anteka roka bija rūpīgi pārsieta. Ieraudzījis Baraņņikovu, viņš uzsmaidīja:

— Labrīt, pan inženieri.

— Labrīt, pan strādniek, — Baraņņikovs atbildēja.

Anteks iesmējās. Arī abi pārējie poļi pasmaidīja.

«Ledus sakustējies...» Baraņņikovs nodomāja un devās apgaitā gar virpām.

Saris Borsaks strādāja blakus zālē. Baraņņikovs redzēja, ka viņš sēž pie spoži apgaismota galdiņa. Sājā cehā izgatavoja mehānismus, kas sastāvēja no sarežģī-tām, smalkām detaļām, un šo darbu veica ļoti augsti kvalificēti virpotāji un mehāniķi. Sarla Borsaka pienākums bija pārbaudīt gatavos mehānismus. Viņš bija precīzās mehānikas speciālists.

Darba dienas vidu Saris Borsaks atnāca pie Barannikova. Viņš atnesa kādu nelielu detaļu un sarunas laikā te aplūkoja to iztālēm, turēdams izstieptā rokā, te tuvināja sejai, te deva apskatīt Baraņņikovam.

— Mums, biedri Sergej, jādabū «fau» shematiskie

rasējumi, — francūzis ātri runāja. — Bez tiem mēs esam kā akli kaķēni. Šeit, rūpnīcā, ir inženieris vācietis, kuram būtu jāpagādā mums šie rasējumi, bet es šo cilvēku nepazīstu. Pols nevar paziņot man viņa vārdu. Ir tikai zināms, ka šis inženieris ir šeit un gaida, kad mēs nodibināsim sakarus ar viņu.

— Varbūt arī biedrs Pols viņu nepazīst? — Baraņņi-kovs sprieda.

— Starp citu, kāds iespaids jums ir par Rūdolfu Grimu? — Borsaks jautāja.

— Viņš man iedeva pārsēju, kad virpotājs bija ievai nojis roku. Un tas bija viņš, kas pateica, ko izgatavo rūpnīcā.

— Ak tā? — Francūža acis iedzirkstījās zem pinkainajām uzacīm. — Pret mani viņš ir atturīgs. Tikai vakar viņš pirmo reizi ar mani ierunājās par darbu. Bel vai nu viņam nepatika mana lauzītā vācu valoda, vai Vēl kas cits, — saruna bija ārkārtīgi dzestra un īsa. Sārts Borsaks padomāja un teica: — Un ja nu tas ir viņš? Varbūt viņš pats meklē kontaktu ar mums? Ziniet ko, biedri Sergej! Ja nu viņš ar jums ir runīgāks, pamēģiniet saistīties ar viņu. Atcerieties, mūsu parole ir «Ikvienam gadalaikam piemīt savi jaukumi» un viņa atbilde — «Tāpat kā ikvienam vecumam cilvēka mūžā». Ja nu jūs pamēģinātu parastā sarunā iepīt paroli? Galu galā frāze par laiku pati par sevi nekā nenozīmē. Riskēsim?

— Es padomāšu. Ir vēl viens vācietis. Viņa uzvārds ir Līdmanis. Pazīstat?

— Pazīstu. Ar šo esmu sarunājies vairākkārt. Man ir tāds iespaids, ka viņš labi saprot, kāds gals gaida Vāciju, un tikai tādēļ sācis meklēt mūsu simpātijas.

*

— Arī tāds var noderēt.

— Jā. jo sevišķi tad, kad izvēle nav plaša. Tātad riskēsim?

— Es padomāšu. Nemīlu steigties.

Saris Borsaks aizgāja uz savu vietu. Barannikovs ap stājās pie Anteka darbgalda un, skatīdamies, kā viņš strādā, iegrima pārdomās par francūža priekšlikumu. Jārīkojas droši. Sakaru ar centru nav. Nedrīkst gaidīt, kamēr šie sakari atjaunosies, un pa šo laiku turēt rokas klēpī. Maz ticams, ka sveiciens no biedra Pola būtu nodots pēc gestapo pavēles, un arī neliekas, ka Borsaks būtu provokators. Vispār jārīkojas ....

Dzīvi sarunādamies, cehā ienāca vācu inženieri Līd-manis un Rūdolfs Grims. Viņi devās pie Barannikova.

— Mums, pareizāk sakot, kolēģim Grimam, — pienākdams teica Līdmanis, — radusies ideja. Runa ir par to, ka vajadzētu vienkāršot detaļu, kuru izgatavojat jūs ... — Līdmanis paņēma rasējumu, kas gulēja blakus virpotājam, atritināja to un rādīja Baraņņikovam. — Tehnoloģiskās plūsmas pētījumi liecina, ka vistuvākajā laikā pēc visu ražošanas ciklu apgūšanas dažas detaļas, tai skaita arī jūsējā, var kļiīt par bremzējošu faktoru. Šeit. — Līdmanis parādīja rasējumu. — Redzat? Mēs te izvirpojam serdeni un uz tā — vītņojumu. Un ja nu to nedarītu?

— Bet kur tad būs vītņojums? — Barannikovs jautāja.

— Konusa iekšpusē, — Grims iejaucās sarunā, paņemdams no Līdmaņa rasējumu. — Galviņu, kuru agrāk uzskrūvēja uz serdeņa, ieskrūvēs konusā. Tad viss mezgls būs daudz stabilāks.

— Bet vai tas nesarežģīs izgatavošanu? — jautāja Baraņņikovs.

— Gluži otrādi, vienkāršos, — Grims atbildēja.

— Vienīgais jautājums ir jūsu virpotāju kvalifikācija.

— Jāpamēģina, — Baraņņikovs teica.

Inženieris Grims paskatījās pulksteni:

— Es iešu uz darba riku cehu un pēc pāris stundām atnesīšu kā jauno rasējumu, tā nepieciešamos instrumentus. Pamēģināsim.

Vācieši aizgāja, Anteks. kas bija dzirdējis inženieru sarunu, uzrunāja Baraņņikovu.

— Neuztraucieties, pan inženieri, vītņojums būs tāds, kāds vajadzīgs. Tas mums nav nekas jauns.

Grims atnāca tikai pirms pašām darba beigām.

— Vajadzēs pamēģināt rit, — viņš dusmīgi teica.

— Instrumentālisti ir gatavie formālisti, prasa, lai mūsu priekšlikumu oficiāli apstiprinot direkcija. Bet es domāju, ka šovakar pat padomē pie šefa dabūšu atļauju . .. Vācu kārtīgums dažreiz ir līdzīgs žogam ceļa vidū.

— Kārtība paliek kārtība, — izvairīgi atsaucās Baraņņikovs, ārkārtīgi uztraukdamies, jo šajā brīdī viņš nolēma riskēt.

— Redziet, kolēģi, — Grims atbildēja, — ir tādas situācijas, kad darba temps kļūst par galveno mērķi. Pie tam ne tikai par ražošanas mērķi vai šauri komerciālu mērķi, bet gan par valstiski svarīgu lietu. Un tad viss, kas stājas ceļā, jānovērš.

— Es saprotu, saprotu ... — domādams par paroli, atbildēja Baraņņikovs.

— Ir taču muļķīgi cilvēkam, kas mirst aiz slāpēm un beidzot ir sasniedzis oāzi, nedot dzert, aizbildinoties ar to, ka dzert nevārītu ūdeni ir bīstami.

— Tas tiesa, — Baraņņikovs pasmaidīja, turpinādams drudžaini domāt, kā pavērst sarunu tā, lai frāze par gadalaikiem neliktos dīvaina.

— Kā virpotājam ar roku? — Grims apjautājās.

— Viss kārtībā, paldies.

Grims pārlaida skatienu ceham un teica:

— Kad es redzu šos nelaimīgos cilvēkus, kas strādā smacīgā gaisā, bez gaismas un gaisa, es mierinu sevi tikai ar vienu domu: frontē kareivjiem ir vēl sliktāk, it īpaši tad, kad ir tāds laiks kā pašlaik — auksts un lietains.

Baraņņikovs mirkli aizturēja elpu un tad it kā ironizēdams teica:

— Katram gadalaikam ir savi jaukumi .. .

Neviens muskulis neietrīcējās Grima sejā, viņš turpināja vērot ceha krēslaino miglu. Baraņņikovs jau sāka domāt, ka parole izteikta veltīgi, bet tajā brīdī Grims lēnām pagriezās pret viņu un, skatīdamies acīs, teica:

— Tāpat kā ikvienam vecumam cilvēka mūžā . ..

Viņi ilgi klusēja. Mums jāsaprot, ko viņiem nozīmēja

šīs minūtes. Vēl nesen abi varēja domāt viens par otru visu ko, bet tagad viņi zināja: šeit viņu liktenis ir ko-pīgs.

— Es sen jus gaidu, — Grims klusu teica. — Es jau domāju, ka sakari pazaudēti. Turklāt saņēmu ziņu, ka mani uzrunāšot francūzis.

— Viņš man pateica paroli.

Grims pasmaidīja:

— Vai arī šeit esat sabiedrotie?

Cehā ienāca Lielmanis. Grims ar tikko manāmu galvas palocījumu norādīja uz viņu:

— No šā piesargieties.

— Nu, kolēģi, vai es jums neteicu, ka instrumentālisti prasīs doktora Grosa vīzp? — inženieris Lidmanis teica, pienākdams pie viņiem.

— Formālisti visur ir vienādi, — Grims atbildēja. — Jūs šovakar būsiet padomē pie šefa?

— Noteikti.

— Atbalstīsiet mani?

— Protams, kolēģi. Bet tas jau nebūs vajadzīgs. Doktors Gross pats uztvers jūsu ideju.

Sirēnas rēciens vēstīja, ka darbs beidzies. Vācieši devās uz savām mītnēm, bet Barannikovs — uz to ceha kaklu, kur inženieri parasti sapulcējās pēc darba.

Mājup Barannikovs atkal gāja vienā pārī ar Sarlu Borsaku.

— Kontakts nodibināts, — Barannikovs klusu pastāstīja.

— Ejiet nu? — pārāk skaļi iesaucās francūzis un paspieda Barannikova roku. — Lieliski! Lieliski! . . .

12

Logā sitās negants rudens lietus, mežs trauksmaini un sēri šalca, vēja brāzmas drāzās ka paisums vētras laikā. Istaba bija auksta un drēgna. Barannikovs to nemanīja. Viņš domāja par to, kas bija noticis šajā neparastajā dienā. Un visam, ko viņš atcerējās, strāvoja līdzi priecīga un lepna doma: redziet, kāda ir komunistu kaujinieciskā solidaritāte! Lai kur viņus aizvestu

too

liktenis, viņi ir un paliek komunisti, prot uzmeklēt cits citu un uzsākt ciņu. Nē, nelieši, nē, mūs visus jūs nevarēsiet iznīcināt. Un, ja no mums paliks kaut vai divi vai pat viens, sāksim visu no gala, un ap mums pulcēsies jauni cīnītāju tūkstoši. Komunists — šis vārds ir nemirstīgs. Nemirstīgs... Kur, kad viņš to bija dzirdējis?

Baraņņikovs atcerējās, kā viņa rūpnīcā reiz izvadīja pēdējā gaiļa ceha priekšnieku — vecu boļševiku, apdāvinātu ražošanas organizatoru un lielisku cilvēku. Viņu pazina un mīlēja visa lielā rūpnīca. Bērēs runāja nelaiķa draugs, arī Oktobra revolūcijas dalībnieks. Un toreiz viņš teica: nevarot ticēt, ka draugs ir miris, jo, lai kuru cilvēku viņš uzlūkotu, viņš lajā saredzot savu draugu. Viss skaistais un gaišais, kas notiek un notiks mūsu dzīvē, viņam šķiet kā drauga atspulgs. Pat Franču komunistu darbībā viņš saskata sava drauga dzīves turpinājumu. Un tas ir tādēļ, ka komunista vārds ir nemirstīgs. Cilvēks var mirt, bet komunists — nekad . . . Toreiz Baraņņikovs bija nodomājis: «Skaisti vārdi, bet patiesība taču ir vienkārša un nelabojama: lielisks cilvēks un komunists guļ zārkā.» Bet tagad Sergejs Niko-lajevičs neparasti skaidri saprata visu šo skaisto vārdu vareno patiesību.

— Jā, tas ir tiesa. Komunists — tas ir nemirstīgs vārds, — Baraņņikovs klusām noteica.

Un tādēļ, ka viņš izdzirdēja šos vārdus, it kā tos būtu teicis kāds cits, viņa saviļņojums pieauga.

Baraņņikovs vairs nevarēja gulēt. Viņā aizvien spēcīgāk iedegās tieksme darboties, un viņš nemanīja, ka skraida no vienas sienas līdz otrai savā šaurajā būrī, kas bija līdzīgs cietuma kamerai. Viņu bija pārņēmusi līksma lielu un drosmīgu darbu nojausma, un ne istabas šaurība, ne sargkareivja soļi gaitenī, itin nekas nespēja izdzēst viņā šo prieka pilno sava spēka apziņu.

No rīta, tikko Barannikovs bija ieradies cehā, viņš ieraudzīja inženieri Grimu, kas stāvēja pie An tekā virpas un vēroja viņa darbu.

Barannikovs sasveicinājās, un viņi pagāja sānis.

— Šefs neapstiprināja manu priekšlikumu. Tas jāda-rot šāviņa konstruktoriem un firmai. — Grims pavīpsnāja. — Varat iedomāties, kāda panika valda ap šiem «fau»! Nē, mēģināšu vēlreiz.

— Bet kālabad? — Barannikovs jautāja. — Tad taču darbs veiksies ātrāk.

— Mums ies ātrāk, viņiem — ne. — Grims izņēma no kabatas salocītu papīra lapu un pasniedza Baraņ-ņikovam. — Tā ir «fau» shēma. Tā eksplozijas galviņā jūs atradīsiet arī savu detaļu. Ja mēs paslēpsim vītņo-jumu detaļas iekšpusē, to būs grūtāk pārbaudīt, bet mums būs vieglāk to veidot pēc sava prāta — tā, lai galviņas mehānisms nedarbotos. Brīvā brīdī paskatieties shēmu, un jūs pats visu sapratīsiet. Pagaidām darīsim tā: vajag palēnināt jūsu detaļas izlaidi, tikai ne uzreiz, bet pakāpeniski. Un nedaudz. Tikai tā, lai mazliet asāk būtu jūtama tā atpalicība no kopējā ritma, kāda pastāv jau tagad. Vai to var izdarīt?

— Bet mūs var apvainot sabotāžā.

— Vajag rūpīgi pārdomāt, kā novērst tādas aizdomas. Uz kuru no jūsu inženieriem vēl var paļauties?

— Uz francūzi Sarlu Borsaku.

— Precīzo mehānismu cehs?

— Jā.

— Tā jau es domāju.

Anteks strādāja centīgi un ātri. Uz pieres bija izspiedušies sviedri, un viņam neatlika brīva mirkļa, lai tos notraustu. Ieraudzījis Baraņņikovu, viņš uzsmaidīja, nenovērsdams skatienu no griežņa.

— Nesteidzies, Antek, — Barannikovs teica un, brītiņu klusējis, piebilda: — Kur tev jāsteidzas?

Anteks izslēdza motoru, atlieca muguru un ar roku noslaucīja sviedrus.

— Baidos, ka nepiesienas par sliktu darbu rokas dēļ.

— Nebūs tik traki. Pabeigsi detaļu, atpūties minūtes piecas, ja tuvumā nav neviena sveša.

Kad Baraņņikovs aizgāja, Anteks nekavējoties atstāstīja biedriem savu sarunu ar panu inženieri. Pēc kāda laika Baraņņikovs redzēja, ka arī otrs polis uzsvērti nesteidzīgi iestiprina virpā sagatavi un pie tam jautājoši skatās uz panu inženieri.

«Pareizi,» Baraņņikovs tikko manāmi pasmaidīja.

«Viss skaidrs, pan inženieri,» virpotājs atbildēja ar smaidu.

Sājā maiņā brigāde nodeva vienu detaļu mazāk nekā iepriekšējā dienā. Kad darba diena bija beigusies, Baraņņikovs teica virpotājiem, ka šodien viņi strādājuši labi un rīt vajagot strādāt tāpat. Poļi uzklausīja viņu, nekā neatbildēdami, un tikai visi kā pēc pavēles saprotoši pasmaidīja . . .

Nākamajā rītā kopmītnē notika atgadījums, kas stipri satrauca Baraņņikovu.

Inženieru grupa, kuru vadīja beļģis — kopmītnes vecākais, atteicās iet uz darbu. Viņi pat necēlās augšā no gultām. Kareivji kliedza uz viņiem, lamājās neglītiem vārdiem. Viens no kareivjiem skrēja zvanīt pa tālruni priekšniecībai. Baraņņikovs piegāja pie istabas, kur dzīvoja vecākais. Pa atvērtajām durvīm Barannikovs ieraudzīja, ka viņš guļ gultā.

— Ei tu, nekrievu krievs! — beļģis uzsauca. — Mes streikojam, bet tu laikam iesi taisīt nāvi?

— Tas var slikti beigties, — ieiedams istabā, teica Barannikovs.

— O-o! To pašu mums tikko teica suņi konvojnieki. Apsveicu, nekrievu krieva un sargu viedokļi brīnišķīgi saskan!

— Vai tiešām domājat, ka jūsu streiks viņus iebaidīs?

— Svarīgi ir tas, ka mēs neesam nobijušies, — jau 'mierīgāk atbildēja beļģis.

Istabiņā iedrāzās esesiešu virsnieks.

— Kas te par kumēdiņiem? — viņš uzbļāva.

— Mēs protestējam ... — mierīgi atbildēja beļģis, turpinādams gulēt gultā. — Mums ir piespriests cietumsods. nevis darbs rūpnīcā.

— Vai jūs arī protestējat? — virsnieks pievērsa savu satrakoto skatienu Baraņņikovam.

— О nē! — iesaucās beļģis. — Viņš tieši pašlaik mēģina pierunāt mūs neprotestēt.

— Prom! — uzkliedza virsnieks, rādīdams, lai Barannikovs taisās ārā pa durvīm.

No kopmītnes ārā izgāja tikai Barannikovs, Gajeks, Magurskis un Saris Borsaks. Četratā viņi devās uz rūpnīcu viena konvojiera pavadībā.

Kādu laiku viņi gāja klusēdami. Tad Magurskis teica:

— Manuprāt, viņi nedara pareizi.

— Bet kā tad, pēc jūsu domām, vajadzētu darīt? —-Baraņņikovs jautāja, gribēdams poli pārbaudīt.

— Katrā ziņā jābūt gudrākam.

— Ikviena pretošanās ir cīņa, — Barannikovs nenoteikti izmeta.

Magurskis paskatījās uz viņu:

— Un kāds būs šādas cīņas rezultāts?

— Vismaz šodien viņi vairs nepalīdz ienaidniekam izgatavot ieročus, bet mēs ejam to darīt.

— Vismaz labi, ka jūs to saprotat, — polis sarkastiski noteica.

Atlikušo ceļu viņi gāja klusēdami.

Pie ieejas pazemē stāvēja vairāki vācu inženieri un doktors Gross. Tur bija arī Līdmanis ar Grimu. Barannikovs manīja, ka Grims ir satraukts.

Kad viņi gāja garām inženierim, doktors Gross pacēla roku:

— Vienu mirklīti, kolēģi.

Inženieri apstājās.

— Kas jums tur noticis?

— Mēs nezinām, — Barannikovs atbildēja.

— Streiks, — Magurskis nikni izgrūda.

— Tas nu gan ir jaunums! — Gross iesaucās un pagriezās pret Līdmani: — Aizejiet uz turieni un pēc tam ziņojiet man. Nekavējieties . . . Ejiet strādāt, — viņš pamāja inženieriem un straujā gaitā devās uz direkcijas ēku.

— Cik patīkami būt paklausīgam! — Magurskis norūca.

— Beidziet pļāpāt. Jūs taču nekā nezināt, — Barannikovs mierīgi aizrādīja.

Viņu skatieni sastapās, un, acīm redzot, krievu inženiera acis kaut ko pastāstīja polim. Viņš piekrītoši pamāja ar galvu un pirmais devās pazemē.

Kā streiks bija beidzies tā dalībniekiem, tas palika nezināms. Vakarā, kad Barannikovs, Gajeks, Borsaks un Magurskis atgriezās kopmītnē, tur neviena nebija. Tukšās istabas bija glīti uzkoptas, un nekas neliecināja, ka tur būtu notikusi izrēķināšanās ar streikotājiem. Taču apbrīnojamākais bija tas, ka no kopmītnes bija pazuduši sargi.

Pēc divām dienām tukšajās istabās nometināja inženierus, kas bija atvesti no citām firmas rūpnīcām: rumāņus, frančus un poļus. Tūlīt varēja redzēt, ka neviens no viņiem nebija gūsteknis. Viņi visi strādāja vācu rūpnīcās, kā saka, no laba prāta un tagad bija ieradušies šeit pēc firmas galvenā šefa lūguma. Viņi bija atveduši līdzi mantas, izturējās neatkarīgi. Jau pirmajā dienā viņi devās uz rūpnīcas direkciju un pieprasīja, lai viņiem tiktu sagādāti komfortablāki mitekļi. Uzzinājuši, ka Barannikovs, Gajeks. Borsaks un Magurskis ir ieslodzītie, viņi tūlīt lika sajust, kāda liela distance viņus šķir, un, kā Grims vēlāk pastāstīja Baraņņikovam, bija iesnieguši administrācijai jaunu protestu — par to, ka viņi nometināti kopā ar arestantiem.

Nav ļauna bez laba. Ieslodzītos no kopmītnes pārcēla uz mazu dēļu namiņu, kur rūpnīcas būves laikā bija atradies konvoja komandpunkts. Mājiņā bija divas nelielas istabas, un inženieri apmetās pa diviem katrā. Par mājas kurinātāju un uzkopēju kļuva Djomka. Ar Grima palīdzību beidzot izdevās izvilkt viņu ārā no alas.

Drīzumā inženierus izsauca pie sevis pats doktors Gross. Viņš pacienāja atnākušos ar alu, apjautājās par pretenzijām un atļāvās viņiem teikt veselu runu. Gross

runāja par koleģialitāti starp visas pasaules inženieriem, kas dzīvo un strādā savā īpašā pasaulē — tehnikas pasaule, kurai pilnīgi sveša jebkāda politiska jezga. Viņš pat atļāvās pasūkstīties par «zināmiem Vācijas militāri politiskajiem institūtiem», kas radot lieku nervozitāti tehnikas pasaulē, nesaprazdami, ka tās pārstāvjiem galvenais ir darbs un tikai darbs.

Pārlaidis skatienu ieslodzītajiem, kas sēdēja viņam iepretim, Gross teica:

— Mums jau bijusi iespēja pārliecināties, ka jūs esat īsti inženieri un labi sava darba speciālisti. Mēs esam panākuši, ka jūs savās jaunajās telpās dzīvosiet bez jebkādas apsardzes.

Sājā brīdī Saris Borsaks pasmaidīja, un Gross, to pamanījis, tūlīt jautāja:

— Par ko jūs, kolēģi, smaidāt?

Borsaks atbildēja:

— Mūsu kopmītnes apsardzībai vispār nav nozīmes, ja atceramies, l<a visu rūpnīcas teritoriju apjož nepārvarams žogs.

Grosa sejā pavīdēja nepatika.

— Rūpnīcas vispārējā apsardzība, — viņš teica, — tas ir pavisam kas cits ... — Brītiņu klusējis un pārvarējis sevī dusmu uzplūdus, viņš atgriezās pie pārtrauktās domas: — Jums personīgi visdrošākā apsardzība ir bijusi un būs jūsu apzinīgais darbs, kurā jūs ieguldāt visas savas tehniskās zināšanas. Starp citu, mēs domājam jūs izmantot plašākā mērogā nekā līdz šim. Mēs esam pārliecinājušies, ka jūs varat strādāt daudz vairāk un nebūt ne sliktāk par vācu tautības kolēģiem. Ar vārdu* sakot, es jums lieku priekšā sadarbību un esmu

un

pārliecināts, ka tā nesis augļus. — Viņš apklusa un, atbildi gaidīdams, skatījās uz inženieriem.

Piecēlās Barannikovs:

— Galvenā inženiera kungs, es uzskatu par savu pienākumu sirsnīgi pateikties jums par visu, ko jūs esat darījuši, lai atvieglotu mūsu dzīvi un darbu. Es domāju, ka mani kolēģi man pievienosies.

— О jā! — iesaucās Borsaks.

— Mēs ļoti pateicamies, — ceremoniāli palocījās Ga-jeks.

— Paldies, — Magurskis norūca.

Nez vai ierosinātāja nebija šī saruna ar inženieriem, bet doktors Gross vēstulē firmas šefam izteica domu, ka «inženieru izdalīšana no pārējā mums piekomandētā kontingenta un pat minimāli režīma atvieglinājumi dod daudz efektīvākus rezultātus nekā viņu ietekmēšana ar baiļu palīdzību, visu kopumā ņemot».

Inženieri atstāja Grosa kabinetu uzbudināti, pat jautri.

— Mūsu sirdsapziņa ir tīra, — teica Saris Borsaks. — Mēs ne ar pušplēstu vārdiņu neesam mānījuši doktoru Grosu. Es pat uzskatu, ka Baraņņikovs varēja nobučot viņam roku.

Visi iesmējās.

Sājā brīdī uz viņiem skatoties, gan nevarēja domāt, ka tur iet cilvēki, kam atņemta brīvība, cilvēki, par kuriem tai pašā Grosa kabinetā SS pilnvarotais rūpnīcā pulkvedis Biksbergs teica:

— Lūdzu, iegaumējiet, doktor Gros: ja es piekrītu jūsu liberālajai koķetēšanai ar inženieriem, ar to nebūt netiek atcelts rīkojums par šo cilvēku likvidēšanu Vajadzīgā brīdī. Šī rcihsfīrera pavēle ir likums ne tikai man vien.

Gross atbildēja:

— Pēdējais uz mani neattiecas. Pašlaik galvenais ir izpildīt vadoņa pavēli par slepenā uzvaras ieroča ražošanu.

Bet inženieri par šo «pēdējo» patlaban nemaz nedomāja . ..

14

Inženieru iecerētā diversija bija izplānota visai rūpīgi. Tā sastāvēja no trim operācijām, kuras vajadzēja izpildīt atkarībā no apstākļiem. Jāsaka, ka lidojošie šāviņi bija konstruēti ārkārtīgi vienkārši un lika izgatavoti diezgan primitīvi. Tikai piecās šāviņa vietās atradās precīzas darbības mehānismi, kas bija saistīti ar enerģētiku un navigācijas ierīci. Un inženieri \ērsa savu triecienu pret šiem mehānismiem. Pirmās operācijas objekts bija šāviņa detonatora galviņa un tās degļa mehānisms, kas iedarbojās trieciena brīdī. Šīs operācijas veikšanā izšķirošais bija smalkais, precīzais vītņojums detaļā, kura tika izgatavota Barannikova uzraudzībā.

Inženieris Grims beidzot bija panācis, ka viļņojums lika veidots konusa iekšpusē. Tas ievērojami apgrulinājā vītņojuma pārbaudi, it īpaši tad, ja montēšana nolika straujā tempā. Taču bija ņemtas vērā arī briesmas, kas varēja draudēt laboratorijas pārbaudē. Barannikovs montāžas ceham ik dienas nodeva divas trīs detaļas ar priekšzīmīgu vītņojumu. Uz tādām detaļām bija norunāta iezīme, un Grims, kas novēroja montēšanas gailu, parasti vienu no šīm detaļām sūtīja uz laboratoriju rūpīgi pārbaudīt. Viņš to darīja gandrīz katru dienu un par pārbaudes rezultātiem pedantiski ziņoja Grosam, katru reizi uzsvērdams, ka krievu inženiera virpotāju brigāde strādā teicami.

Sabojāto detaļu vītņo jums bija gandrīz par veselu vītni īsāks, bet, lai kontakta degļa mehānisms nedarbotos, vēl bija «jāizlabo» arī degļa mehānisms. To darīja Magurskis — mehānismu izgatavoja cehā «dzirkstele», kur viņš strādāja. Magurska iesaistīšana diversijā noritēja ļoti vienkārši. Reiz Barannikovs skaidri un gaiši noprasīja viņam, vai viņš nevarētu izgatavot degļa mehānismu ar mazliet saīsinātu belzeni. Polis saprotoši palūkojās Baraņņikovam acīs un klusi atbildēja:

— Varu.

— Esiet piesardzīgs.

— Un kā vēl! — Magurskis pasmaidīja. — Netaisos kļūt par pašnāvnieku. Man ar viņiem liels rēķins par Poliju.

Baraņņikovs klusēdams paspieda viņam roku.

Otra operācija bija saistīta ar saspiestā gaisa rezervuāru ieslēgšanas mehānismu. Trīs tā detaļas tika izgatavotas Gajeka uzraudzībā, bet mehānismu montēja cehā, kur strādāja Saris Borsaks. Šeit diversijas mērķis bija panākt, lai šāviņa lidojuma laikā neiedarbotos mehānisms, kas pārslēdz saspiestā gaisa padevi no pirmā — jau izmantotā rezervuāra uz otro. Gaisa padeve beidzās, un šāviņš apmēram savas trīssimt kilometru garās distances vidū krita zemē un eksplodēja, kur nu pagadījās.

Trešās operācijas mērķis bija sabojāt šāviņa magnētisko kompasu. Mehānismā, kas savienoja kompasu ar

navigācijas ierīci, likai vienai detaļai vajadzēja iziet no ierindas šāviņa palaišanas brīdī, pie pirmā trieciena. Rezultātā šāviņš mainītu virzienu. So operāciju veica Saris Borsaks viens pats.

Ne vienu vien nakti inženieri nosēdēja savā mājiņā, nodzēsuši uguni un čukstus sarunādamies, kamēr tika izstrādātas šīs Iris operācijas. Un, kaut arī diversijas galīgie rezultāti atklājās ārpus hitleriešu novērošanas loka, inženieri labi saprata, ka ikkuru dienu viņi var sagaidīt to liktenīgo nejaušību, kas atklās viņu darbību.

Kādu vakaru, kad visi tehniskie jautājumi beidzot bija atrisināti, pirmais par to ierunājās Barannikovs.

— Ja mūsu «darbu» atklās, mums, protams, nav ko gaidīt žēlastību, — viņš mierīgi teica. —Tad atliks tikai cerība, ka vismaz viens no mums paliks dzīvs un varēs turpināt darbu. Par to jāpadomā jau tagad. Ļaudis — neviena lieka smaida, ne vārda. Uz darbu un mājup jāiet klusējot. Maniem virpotājiem nav jāpazīst neviens cits, izņemot mani. tāpat tiem cilvēkiem, kas strādā ar jums. Šeit, mājās, satiekamies tikai tad, kad ugunis nodzēstas, un ne vārdiņu nerunāt skaļi. Sakarus ar Grimu uzturēšu es viens pats. Ja kas atgadās, sakari pāriet pie Sarla Borsaka, pēc tam pie Gajcka, pēc tam pie Magur-ska. Piekrītat?

Inženieri ilgi klusēja, tad Borsaks domīgi noteica:

— Būtu žēl iet bojā. kad uzvara tik tuvu.

— Arī frontē kāds kritis kara pēdējā minūtē, — Barannikovs teica un atkārtoja savu jautājumu: — Piekrītat?

— Protams, — Gajeks atbildēja.

— Pareizi darīts, — Magurskis nopūtās.

l

— Un tu? — Barannikovs uzrunāja tumsā tikko saredzamo Sarlu Borsaku.

— Piekrītu. Karš paliek karš.

Viņi ilgi klusēja, dzirdēdami tikai savu elpu un vienmuļo meža šalkoņu aiz loga.

— Dzīve ir apbrīnojami iekārtota! — teiea Saris Bor-saks. — Kādreiz jaunībā nevarēju izmest no galvas vienu dzejoli par mīlestību. Tajā bija apgalvots: «Ja jūs esat ļoti vajadzīgi viens otram, jūs noteikti satiksieties.» Man bija gandrīz trīsdesmit gadu, un es vēl nebiju apprecējies. Un ziniet, kā es sastapu savu sievu? Es braucu ar velosipēdu pa Parīzes nomali, sāku skatīties uz kādu reklāmu un uzbraucu virsū meitenei. Viņa pakrita, nobrāza ceļgalus, es viņu aizvedu pie ārsta. Un drīz viņa kļuva par manu sievu. Bet visinteresantāko jūs vēl nezināt. Atklājās, ka viņa bija strādājusi tai pašā rūpnīcā, kur es . . . — Borsaks brītiņu klusēja. — Vai tad tas arī nav apbrīnojami, ka mēs esam satikušies? Dzīvojam dažādās Eiropas vietās, bet satikāmies šeit, «nullē». Acīm redzot, cīņā ir tāds pats likums kā mīlestībā: ja cilvēki ir viens otram vajadzīgi, viņi noteikti atrod viens otru.

Barannikovs pastāstīja, ko reiz bija domājis bezmiega naktī:

— Fizikas likumi apgalvo, ka savstarpēji pievelkoties dažādi lādētas daļiņas. Attiecībā uz komunistiem tas nav pareizi, jo mūsu lādiņš ir vienāds.

— Es nemaz neesmu komunists, — tumsā nodūca Magurskis.

Viņi klusiņām pasmējās.

— Galvenais jau nav nosaukums, — nopietni teica Gajeks. — Svarīgi, kāds ir cilvēka lādiņš. Es kļuvu par komunistu tikai tad, kad Hitlers aprija manu Čehoslo-vakiju. Es tik un tā būtu kļuvis par komunistu, varbūt tikai mazliet vēlāk, tādēļ ka mani bija šis lādiņš. Kad gestapo Prāgā sagrāva mūsu pagrīdi, es nonācu cietumā. Sākumā mani iebāza kamerā, kur bija vēl četrpadsmit cilvēki. Es pavēroju viņus, paklausījos, ko viņi runā, un biju ļoti izbrīnījies — visi kā viens bija komunisti. Mums pagrīdē dārgs bija katrs cilvēks, bet te pilna kamera ar komunistiem. Kad es ar viņiem biju iepazinies tuvāk, noskaidrojās, ka kamerā ir tikai viens komunists — tas biju es. Bet pārējiem pagaidām bija tikai šis lādiņš. Tad es vēlreiz nodomāju, ka mūsu partijas kurss ir pareizs.

— Padodos, — Magurskis piesmakušā balsī iesmējās. — Ierakstiet mani savā partijā. Ja nu reiz tā ir pret šo bandītu Hitleru, es piederu jums.

— Beigsim nu savu partijas sapulci, jāiet gulēt, — Baraņņikovs teica.

Viņi paspieda cits citam roku un šķīrās.

Rūdolfam Grimam bija apbrīnojami izteiksmīga gaita. Baraņņikovs drīz iemācījās pēc gailas uzminēt viņa noskaņojumu. Grims, viens no direkcijas kontrolinženie-riem, bija pakļauts tieši galvenajam inženierim Grosam. Viņa pastāvīgā darba vieta bija montāžas cehs, bet viņš drīkstēja apmeklēt arī citus cehus, un tas viņam ļoti atviegloja sakarus ar pagrīdniekiem. Viņam bija apmēram četrdesmit pieci gadi, varbūt mazliet vairāk. Un, kaut gan viņa biezie kastaņkrāsas mati sirmodami bija ieguvuši pelēku toni, viņš bija saglabājis jauneklīgu iznesību un vieglu, lidojošu soli. Viņa kalsnā seja ar skaistu, taisnu degunu, vērīgām pelēkām acīm un enerģisku muti piederētos aktierim, kas tēlo lepnus vīriešus ar stipru gribu.

1933. gadā. kad Hitlers sagrāba varu, Rūdolfs Grims jau bija inženieris, bet strādāja par celtņu remontme-hāniķi Ilamburgas ostā. Toreiz inženierim Vācijā nebija viegli atrast darbu pa prātam. Ostā darbojās spēcīga komunistu organizācija. Reiz Grims bija nokļuvis viņu sapulcē. Inženieri pārsteidza loģiskā skaidrība komunistu runās. Viņš sāka lasīt avīzi «Rotē Fahne». Reiz viņš dzirdēja, kā runā Tēlmanis. Šis spēka vīrs ar gludi skūtu galvu un labsirdīgu bērna seju viņu pārsteidza ar savu mierīgo pašapziņu un apbrīnojamo pārliecināšanas māku.

Laiks ritēja, un Grims pārliecinājās, ka visi komunistu paredzējumi piepildās. Hitlers sagrāba varu tieši tā, kā bija teikuši komunisti, un sekas bija tieši tie traģiskie notikumi, par kuriem viņi bija brīdinājuši. Tad Grims aizgāja pie komunistiem un teica: «Es gribu būt kopā ar jums, jo jūs runājat patiesību un vienīgie spējat glābt Vāciju no fašisma.»

Drīzumā Grims varēja dabūt darbu, kas atbilda viņa kvalifikācijai un tieksmēm. Viņš kļuva par lidmašīnu remonta inženieri Tempelhofas lidlaukā Berlīnē. Viņš vēl nebija paspējis nodibināt kontaktu ar komunistiem, kas strādāja šeit, kad viņu uzmeklēja Berlīnes komitejas pārstāvis. Šī tikšanās izšķīra visu Grima tālāko likteni. Komunistiskajai partijai bija vajadzīgas ziņas, kas atmaskotu fašistu imperiālistiskos nodomus. Lai tās iegūtu, uzticami cilvēki tika nosūtīti darbā attiecīgās rūpniecības nozarēs. Neviens no apkārtējiem nedrīkstēja pat nojaust, ka viņi ir komunisti. «Jūs būsiet partijas acis barikādu viņa puse,» Grimam teica Berlīnes komitejas pārstāvis.

Grims godam pildīja partijas uzdevumu. Drīz viņš jau strādāja Junkersa lidmašīnu rūpnīcā. Hitlerieši trakoja, cenzdamies noskaidrot, no kurienes komunisti saņem tik precīzas ziņas par to, ko fašisti bija gribējuši zināmu laiku glabāt slepenībā. Pats Hinders liecināja, ka tad, kad tika sagrauta Komunistiskās partijas Centrālā Komiteja, gestapo izpētīja katru papīrīti komunistu arhīvā, meklējot pavedienus, kas ved uz militārās rūpniecības slepenajām nozarēm, taču tika atrastas tikai hipotētiskas ziņas. Gestapo moku kambaros mocekļu nāvē mira daudzi partijas darbinieki, taču spīdzināšana nesalauza viņus, un viņi aiznesa līdzi savos nezināmajos kapos lielu partijas noslēpumu.

Kad sākās .karš, Grims pārgāja strādāt firmā, kas bija apņēmusies izstrādāt jaunus bruņojuma veidus. Arī tur viņš turpināja izpildīt savas nemirstīgās partijas kaujas uzdevumu. Pirms gada viņš kopā ar inženieru grupu bija sācis strādāt pie Hitlera slepenā ieroča, kas saīsināti tika dēvēts par «fau». Vienu no sekcijām šinī grupā vadīja inženieris fon Brauns, tas pats, kas tagad kalpo amerikāņu militāristiem. Sājā sekcijā strādāja arī Grims. Viņš iepatikās Braunam un drīz tika iedalīts galvenajā projektēšanas birojā. Dabiski, ka gestapo viņu ārkārtīgi rūpīgi pārbaudīja, taču nekādas aizdomas neradās. Un atkal partija uzzināja vienu no Hitlera svarīgā ka jiern noslēpumiem.

Bet 1943. gada sākumā izveidojās situācija, kas izvirzīja jaunu kaujas uzdevumu — neļaut nacistiem laist darbā jauno ieroci. Ar to nodarbojās ne tikai vācu komunisti vien. Cīņā pret «fau» iesaistījās arī franču pagrkle, kura, slarp citu, savlaicīgi brīdināja angļu pavēlniecību par to, ka Anglijai draud bombardēšana ar lādiņiem «fau». Taču Anglijā pref lranču brīdinājumu izturējās ar klasisko angļu konservatīvismu. Ziņām, kas bija saņemtas no komunistiem, tur gluži vienkārši neticēja. Pieredzējušais angļu izlūkdienests pēc šī signāla būtu varējis darīt ļoti daudz, taču rīkoties sāka tikai tad, kad Londona jau bija saņēmusi pirmos «fau» triecienus. Franču pagrīdniekiem neatlika nekas cils kā rīkoties patstāvīgi un mēģināt nodibināt kontaktu ar vācu antifašistiem. Ko tas maksāja, kādus upurus prasīja, to zina tikai cilvēki, kas piedalījās šajā cīņā.

Un tāda bija viena no šīs cīņas epizodēm: reiz pazemes rūpnīcā, par kuru ir runa, vācu inženieris Grims satikās ar krievu inženieri Baraņņikovu, francūzi Sarlu Borsaku, ar čehu Gajeku un poli Magurski, lai kopā pašaizliedzīgi cīnītos pret fašismu.

15

Grims ienāca cehā straujā, vieglā gaitā. Barannikovs tūlīt uzminēja, ka inženieris par kaut ko noraizējies. Redzēdams, ka Grims nāk pie viņa, Baraņņikovs piegāja pie galda, uz kura stāvēja rasējumi, un noliecās pār tiem. Grims apstājās blakus, arī noliecās pār rasējumiem un ātri ierunājās:

— Šonakt no rūpnīcas aizveda pirmo mūsu sabojāto «fau» partiju. Es vēroju iekraušanu. Bet cik daudz aizveda tādu, kas bija lietojami! Un tādēļ es domāju: mums nav tiesību aizmirst, ka «fau» izgatavo ne tikai šinī cehā, bet vēl vienpadsmit rūpnīcas sektoros. Mūsu pienākums ir iespiesties arī tajos.

— Pagaidiet, Grim, nesteidzieties, — Barannikovs teica, aplūkodams rasējumu. — Var ļoti viegli pazaudēt pat to mazumu, ko mēs jau esam panākuši. Taču ari šim mazumam ir sava vērtība. Šodien aizveda ne mazāk par desmit bojātiem šāviņiem. Vai ne? Ja pieņemam, ka «fau» nogalina vismaz desmit cilvēkus, tas nozīmē, ka mēs jau esam izglābuši simt cilvēku, kas turpinās cīņu pret mūsu kopējo ienaidnieku.

— Bet mums jāglābj vairāk, — Grims turpināja. — Un mēs to varam. Septītajā sektorā ir cilvēki, kuri, es jūtu, sekos mums.

— «Jūtu» — tas nav nopietni. Cilvēki jāpazīst labi, pamatīgi, kā pašam sevi. Citādi mēs pakļaujam briesmām arī tos, kurus tagad uzskatām par izglābtiem.

Grims acīm redzami nebija apmierināts ar Barannikova iebildumiem:

— Bet pienāks taču stunda, biedri Sergej, kad Vācijas Komunistiskā partija man jautās: vai jūs darījāt visu, kas bija jūsu spēkos? Ko jūs atbildētu manā vietā?

— Es atbildētu — jā. Mēs pašlaik darām visu, kas ir mūsu spēkos.

— Bet es esmu radis raudzīties tālu uz priekšu.

— Arī es tiecos pēc tā. Taču mūsu apstākļos svarīgākais nav drosme un straujums. Svarīgāka ir gudra apdomība un skaidra situācijas izpratne, jo sevišķi tad, kad labs darbs jau uzsākts. Mums nav tiesību spert kļūmīgu soli šodien, jo jādomā par rītdienu.

Baraņņikovs apklusa. Arī Grims neteica ne vārda. No malas skatoties, varēja domāt — divi inženieri pētī kādu sarežģītu rasējumu.

Baraņņikovs ar elkoni pieskārās Grimam:

r— Uzmanīgāk, pēc iespējas uzmanīgāk! Visu laiku paturiet prata tos simt, kurus mes jau esam izglābuši. Norunāts?

Grims pamāja un. brītiņu klusējis, piebilda:

— Man jums jāpaziņo patīkams jaunums. Jums sūta sveicienus Pepeļajevs.

— Vai viņš dzīvs?

Grims pasmaidīja:

— No viņpasaules sveicienus nesūta. Drīz viņš saistīsies ar jums.

Barannikovs cieši saspieda inženiera roku:

— Paldies! Jūs nevarat iedomāties, kādu prieku man sagādājāt. . .

Grims aizgāja, un tagad viņš soļoja pa cehu mazliet lēnāk, gaiļa liecināja, ka viņš iegrimis dziļās domās . . .

...Tai laikā Djomka pārdzīvoja ļoti smagus brīžus. Viņš tikko bija sataisījies kurināt krāsni, kad mājiņā nepieklauvējis ienāca vīrietis privātā uzvalkā. Viņš klusēdams izgāja cauri visām istabām un, pārliecinājies, ka neviena nav, atgriezās virtuvē pie Djomkas.

— Visi darbā, — Djomka teica.

—■ Jādomā gan ... — Cilvēks privātā skatījās uz Djomku un savādi smaidīja. — Es redzu, tu esi tīri labi iekārtojies.

— Ko liek, to daru.

— Ar pūlēm tevi sameklēju.

— Bet kālab es esmu jums vajadzīgs? — Djomka piesmakušā balsī jautāja. Viņa sirds strauji pukstēja, jaušot sliktu.

— Tev sveiciens no Šekera.

— Kā — no Sekera? Viņš taču ir miris.

— Nu kā tad. — Cilvēks privātās drēbēs turpināja smaidīt savu dīvaino smaidu. — Viņš tev sūta sveicienu no viņpasaules un lCidz pateikt, ka ari tu drīz vari nonākt tur, ja nedarīsi to, ko tev liks.

— Man ir pavēlēts sargāt māju, turēt to kārtībā . . .

— Tam, ko lika pateikt Sekers, es varu piemetināt, ka viņa nāves apstākļu*noskaidrošana vēl turpinās. Un tu par agru esi nopriecājies, ka esi ticis cauri ar veselu ādu. — Cilvēks privātā izteiksmīgi pieklusa. — Es nākšu šurp katru dienu, un tu man sīki izstāstīsi, ko runā šīs mājas iemītnieki. Man jāzina, kuri no viņiem vairāk turas kopā, kurā istabā un kad viņi pulcējas. Vispār man jāzina viss, kas notiek šinī mājā. Pilnīgi viss. It īpaši mani interesē krievs.

— Viņi taču nerunā ar mani. — Djomka mēģināja iebilst. — Viņi vispār kā atnāk, tā liekas gulēt. Kas tur nu par sarunām . . .

— Ceru, ka tu saprati visu, ko es teicu. Gan par Sekeru, gan par iespēju sastapties ar viņu. Rit es atnākšu šinī pašā laikā.

Cilvēks privātā aizgāja.

Djomka turpināja kurināt krāsni, bet rokas viņam neklausīja. Pagales krita zemē. viņš ilgi nevarēja uzraut sērkociņu. Viņš bija aizmirsis atvērt aizbīdni, un visu māju piepildīja kodīgi dūmi. Vajadzēja atvērt logus. Un atkal viņam galva sāka raustīties stiprāk.

Tikko inženieri bija atgriezušies mājās, Djomka iešmauca Barannikova istabā un viņam visu izstāstīja.

— Labi, pagaidām ej savā vielā. Mēs aprunāsimies, ko darīt.

— Tēti, viņi taču nositīs mani.

Baraņņikovs saņēma viņu aiz pleciem:

— Cik reižu jau nav situši, bet mēs abi kā esam, tā esam dzīvi. Un bez tam, zini, kā tautas paruna saka: «Divas nāves cilvēkam nav lemtas, bet no vienas neizbēgsi.»

Barannikovs redzēja, ka Djomka ir ļoti iebaidīts, un tīšam runāja ar viņu mierīgi un pat bezrūpīgi. Bet, kad Djomka bija aizgājis, viņš iegrima satraukuma pilnas pārdomās.

Kad gaisma bija nodzēsta. Barannikova istabiņā sapulcējās visi inženieri. Viņi apsprieda Djomkas pastāstīto jaunumu. Rūpīgi apsvēruši un pārrunājuši visus apstākļus, viņi nosprieda, ka šī gestapo izdoma nav nekas vairāk kā profilaktisks pasākums un nekādi nav saistīta ar viņu diversiju. Viņi nolēma izdomāt sarunas, kuras Djomka būs «noklausījies». Piemēram, jau rit viņš paziņos, ka inženieri pukojušies par to, ka viņiem par darbu nemaksā naudā, ka viņi visi ir noplīsuši, skujas ar vienu notrulušu žileti un nemaz neizskatās pēc inženieriem, kas strādā lielu un svarīgu darbu . . .

Pēc tam Barannikovs pastāstīja biedriem par savu sarunu ar Grimu. Visi bija vienis prātis, ka Barannikova pozīcija bijusi pareiza. Taču par diversijas paplašināšanu būtu jāpadomā.

Gajeks un Magurskis aizgāja uz savu istabu. Barannikovs un Borsaks atlaidās gultās. Aiz loga svilpoja vējš, pa stikliem čabinājās putenis.

— Bērnībā man šausmīgi nepatika pērkona negaiss,— Borsaks nočukstēja. — Bet pēdējā laikā es ienīstu puteni.

— Kas nu šeit par puteni, — Barannikovs atsaucās. — Pie mums Urālos — tas gan ir ko vērts.

— Aizpērn Parīzē mani puteņa dēļ notvēra. — Borsaks pagriezās uz sāniem, ar seju pret Baraņņikovu, un, atspiedis galvu rokā, sāka stāstīt: — Mēs divi no Bordo ieradāmies Parīzē ar uzdevumu — likvidēt vienu bīstamu nelieti. Viss gāja pēc plāna. Nodevējs nepaspēja ne iepīkstēties, kad jau atradās Veļā pie senčiem. Mēs viņu nogalinājām viesnīcas numurā. Viņš kā sēdēja vannas istabā, tā turpat palika. Kā bija norunāts, mēs, atstājuši viesnīcu, devāmies uz dažādām pusēm, lai pēc tam sastaptos stacijā un brauktu atpakaļ uz Bordo. Piepeši sākās sniegputenis, turklāt tāds, kāds Parīzē reti gadās. Sniega pūkas — lielas, slapjas, — aizsedz acis, lien aiz apkakles. Zem kājām auksts ķīselis. Un šajā putenī es ieskrēju krūtīs gestapoviešu vienībai. Staigā, cilvēkus ķerdami, velns viņus parāvis! Nebīitu šī nolādētā puteņa, es būtu pamanījis viņus iztālēm un pazudis pirmajos vārtos. Bet te iekritu kā lamatās. Bēgt nebija jēgas. Dokumentus mēs katram gadījumam bijām atstājuši Bordo. Mani aizveda uz komandantūru, visu nakti pratināja, sita. bet es izturēju. Gestapovieši līdz šim laikam skaidri nezina, kas es esmu. Mani tiesāja par dzīvošanu bez pases. Bet, uzzinājuši, ka esmu inženieris, atsūtīja šurp. Kamēr es sēdēju Parīzes cietumā, mani biedri nodibināja sakarus ar mani. Un viņi prata pārliecināt attiecīgu darbinieku, ka mani kā precīzās mehānikas speciālistu vajadzētu sūtīt darbā rūpniecībā. — Borsaks brītiņu klusēja un jautāja: — Un tu tiešām esi inženieris?

— Jā. Mašīnbūves speciālists. Strādāju Urālos.

— Kur tas ir?

— Nu, kā lai tev pastāsta. . . Par Sibīriju esi dzirdējis?

— Kā nu ne!

— Nu. tad apmēram tur.

— Tāls, kā redzu, bijis tavs ceļojums... — jau

miegainā balsī noteica Borsaks un apklusa: acīm redzot, iegrima snaudā.

Tiešām, tāls . . . Barannikovs neviļus sāka atcerēties visu savu neiedomājamo ceļu no Urāliem uz šejieni, šo svešo Vācijas malu. Viss, kas ar viņu bija noticis šajā ceļā, atausa atmiņā, tāpat arī cilvēki, ar kuriem liktenis viņu bija savedis kopā dažādos brīžos. Piepeši ienāca prātā puisis ar rūtaino kreklu un čībām kājās — šoferis, kurš aizbēga, kad viņi mēģināja izlauzties pie savējiem. Ienāca prātā kareivis, kuru viņi bija satikuši mežā. Barannikovs redzēja, kā viņš gāja bojā apšaudē ar motociklistiem. Un pēc mirkļa ar naganu rokā no krita vietējās ciema padomes priekšsēdētājs, kurš tikai iepriekšējā vakarā bija pievienojies viņu pulciņam. Kā gan viņus sauca — kareivi un priekšsēdētāju? Taču, lai kā Barannikovs sasprindzināja savu atmiņu, viņš nevarēja atcerēties. Viņu pārņēma kauns un rūgtums.

Un kas bija pēc tam? Barannikovs it kā steidzās aiziet no tām aizmirstajām nāvēm .. . Kas lad bija pēc tam? «Ak tā, pēc tam es ievainots gulēju šķūnī, un mani izglāba kara ārsts, krievs. Viņu sauca par Romānu Fjo-doroviču. Jā, jā, Romans Fjodorovičs,» Barannikovs pie sevis atkārtoja, priecādamies, ka nav aizmirsis šī lieliskā cilvēka vārdu. Tur bija arī tēvocis Terentijs. Romānu Fjodoroviču hitlerieši nošāva turpat pie šķūņa, bet tēvocis Terentijs droši vien gājis bojā nometnē.

Baraņņikova acu priekšā slīdēja garām cilvēki, kurus viņš bija sastapis pavisam nesen. Stepans Stepanovičs — celtnieks no Minskas. Viņu nošāva šeit, kalna pakājē. Stūrmanis Gruško. Biedrs Aleksejs, pagrīdes vadītājs nometnē «Grava» un šeit. Ienāca prātā, ka biedrs Aleksejs reiz bija teicis: «Nevienam no mums nav tiesību pat visgrūtākajos apstākjos domāt tikai par sevi. Šeit mūs visus saista viena dzeloņstieple.» Un nu arī viņa nav ...

Jā, neiedomājami tāls ceļš noiets no tēva kapa pierobežas miestiņā līdz šai naktī noklusušajai mājiņai. Un ceļš vēl nav galā. Vai kāds var pateikt, kas mūs vēl gaida? Mēs taču neesam tikai gūstekņi vien. Mēs cīnāmies, cīnāmies . . .

10

1945. gada ziema — pēdējā kara ziema — bija kaprīza. Februārī lija lietus. Tad piesala. Šķita, ka neapsniguši zeme ietērpta stikla bruņās, bet pumpuri, kas bija paspējuši piebriest, izskatījās kā dārgakmeņi.

Šādā stiklainā rītā Baraņņikovs un Borsaks gāja uz rūpnīcu, turēdamies viens pie otra — tik slidens bija. Viņi steidzās. Gajeks un Magurskis jau bija rūpnīcā. Todien pusdienas laikā viņus visus bija izsaucis pie sevis galvenais inženieris Gross.

— Interesanti, — kāpēc viņš mūs izsauc? — klusi jautāja Borsaks.

— Šķiet gan. ka nekas patīkams nav gaidāms, — Baraņņikovs norūca.

— Labi, ka mēs laikus uzsākām to ļembastu ar plāna pārsniegšanu.

— Jā. It kā Grims būtu paredzējis ļaunu.

— Vai viņš nezina, kāpēc Gross mūs izsauc?

— Viņš zina vienu: starp rūpnīcas vadītājiem valda panika sakara ar kādu papīru, kas saņemts no Berlīnes. Jau otro dienu bez mitas turpinās apspriedes.

Visuztraucošākais ir tas, ka rūpnīcā ieradušies augsti SS vīri. Grims baidās, ka atklājusies diversija.

Pie pazemes galvenās ieejas stāvēja vairākas vieglās automašīnas. Acīm redzot, priekšniecība, kas bija at braukusi no Berlīnes, atradās rūpnīcā.

Barannikovs un Borsaks gāja lejup pa galveno tuneli. Tur viņi nekā neparasta neieraudzīja. Ieslodzītie stūma kalnup vagonetes ar ražošanas atkritumiem. No ejām, kas sazarojās uz dažādām pusēm, plūda ierastā, vienmērīgā rūpnīcas darba dunoņa.

— Lai mums labi veicas! — Saris Borsaks pasmaidīja un iegriezās savā ejā.

Barannikovs devās tālāk.

Pie ceha ieejas viņu gaidīja Grims. Viņam bija bāla un bezgala nogurusi seja. Tālāk viņi gāja blakus.

— Es neesmu kļūdījies: atklāta diversija. Taču, pēc visa spriežot, tā nav mūsu. Ļoti rupjš darbs. — Grims aizkavējās pie virpas, uzmanīgi apskatīdams tikko izgatavoto detaļu. — Visi atbraukušie priekšnieki pašlaik atrodas septītajā un devītajā sektorā. Apspriedē pie Grosa manis nebūs. Vēlāk ienākšu cehā . ..

Tajā laikā Grosa kabinetā notika sasprindzināta saruna, kurā piedalījās galvenais inženieris un divi ģenerāļi: viens no armijas galvenā štāba, otrs — no SS. Tas bija ģenerālis Zīgmals.

— Es vēlreiz pievēršu jūsu uzmanību, — uzbudināts runāja Gross, — tam, cik labi strādā otrais sektors, kur ražošanas operācijas praktiski vada arī sveštautieši. Es daru jums zināmu, ka tieši šie inženieri ierosināja paplašināt produkcijas izlaidi. Esmu lepns, ka eksperiments, ko es izkaroju ar tādām pūlēm, — sagādāt šiem inženieriem cilvēcisku dzīves apstākļu minimumu, — pilnīgi attaisnojies.

— Diemžēl, doktor Gros, mēs neesam atbraukuši pētīt jūsu eksperimenta rezultātus, kas varbūt tiešām ir lieliski, — ironiski iebilda ģenerālis Zīgmals. — Mēs esam ieradušies, lai apturētu jūsu rūpnīcā sabotieru darbību. Un šo sabotieru atmaskošanā jums jābūt ieinteresētam ne mazākā mērā kā reilisfīreram Ilimleram, kurš atsūtīja mūs šurp.

— Esmu ieinteresēts vairāk par Ilimleru! — iesaucās Gross. — Rūpnīca man ir visa dzīve, bet uz reihsfīrera pleciem guļ vēl miljons ne mazāk svarīgu darbu.

— Tad atļaujiet mums darīt rūpnīcā to. ko mēs uzskatām par vajadzīgu, — ērcīgi noteica ģenerālis Zīgmals.

— Nezinu, nezinu, — Gross kļuva piekāpīgāks. — Man šķita, ka jūs piedāvājat ko līdzīgu izrādei, par kuru nav zināms, vai tai būtu panākumi.

— Tā nebūs izrāde, doktor Gros, — kā skaldīt noskaldīja ģenerālis Zīgmals. —Tas būs enerģisks un pamācošs trieciens Vācijas ienaidniekiem, kas jūsu rūpnīcā sākuši justies kā mājās. Fronte, armija, — ģenerālis Zīgmals parādīja uz savu kolēģi, — māca mūs būt apņēmīgiem.

Štāba ģenerālis teica:

— Es pazīstu šos slāvu salašņas. Labākais viņu audzināšanas līdzeklis ir bailes.

— Nu, nošaujiet desmit cilvēkus, piecdesmit! Simt, galu galā! — Gross bija iekaitis. — Bet kāpēc vajadzīga šī, atkārtoju, izrāde, kas var laupīt morālos spēkus visam mūsu rūpnīcā nodarbināto cilvēku kolektīvam?

— Jūs, doktor Gros, esat liels speciālists tehnikā, — iecietīgi paskaidroja ģenerālis Zīgmals, — bet mēs protam darīt ko citu. Sājā gadījumā jūs vienkārši nesaprotat, kāds būs mūsu akcijas iedarbīgums.

— Cik es saprotu no jūsu atvestā dokumenta, — Gross vēl arvien nepadevās, — runa ir par to, ka izmēģinājumu poligonā divos šāviņos atrasts rupjš brāķis. Bet mēs taču esam izgatavojuši tūkstošiem šāviņu.

— Nevis brāķis, bet īsta kaitniecība! — iesaucās Zīgmals.

— Labi, kaitniecība, — Gross piekrita. — Bet tas taču ir piecu, augstākais, desmit neģēļu roku darbs. Nošaujiet viņus, un tas būs taisnīgs akts. Bet lielum lielais vairums cilvēku, kas strādā rūpnīcā, pat nesapņo par sabotāžu. Kādēļ tad viņi jāvirza uz šādām domām?

Ģenerālis Zīgmals pasmaidīja:

— Doktor Gros, atvainojiet mani, bet politikā jūs esat ļoti naivs. — Negaidīti ģenerālis sāka kliegt: — Viņi visi ir potenciāli sabotieri un Vācijas ienaidnieki! Visi! Visi! — Viņa seja kļuva sarkana.

— Ziniet, viņam taisnība, — lēnīgi ierunājās štāba ģenerālis. — Pat tad, ja mēs apskatām šo jautājumu no elementāras psiholoģijas viedokļa, — vai tad ikviens no viņiem nesapņo par mūsu sagrāvi? Viņiem taču tas nozīmētu brīvību, dzīvību. Un tā nebūt nav nejaušība, ka nelaime atklājās tieši tagad, kad mēs frontē ciešam īslaicīgas neveiksmes. Tas viņus spārno. Un tādēļ ir derīgi šajā gadījumā parādīt smagu roku un cietu sirdi. Bet, kā tas darāms, to, tik tiešām, labāk zina SS.

Gross padevās.

Ģenerālis Zīgmals paskatījās pulkstenī:

— Kad ieradīsies jūsu priekšzīmīgie inženieri?

— Divpadsmitos.

— Es palikšu. Ļoti interesanti redzēt tādus eksemplārus. Starp cilu, man ir viena doma .. .

Ģenerālis nepaspēja izstāstīt. Šajā brīdī kabinetā ienāca divi esesieši. Viens no viņiem strauji pienāca pie galda un izstiepās kā stīga:

— Ziņoju: kontrolzīmogi norādīja uz septīto un devīto sektoru. Veikta pirmā operatīvā izmeklēšana, atklāti divi sabotieri. Viņi nopratināti. Viens no viņiem gandrīz atzinās.

— Kas viņi ir?

— Viens ir krievs, bet otrs . . . Tas, ģenerāļa kungs, ir nepatīkams pārsteigums: otrs ir vācietis, no tā sauktajiem antifašistiem. Ieslodzījumā atrodas kopš trīsdesmit piektā gada. Tas, kurš gandrīz jau atzinās, ir viņš.

— Kā viņš te nonācis? — ģenerālis Zīgmals uzbrēca, skatīdamies uz Grosu.

-— Viņš atvests šurp pērnajā gadā ar strādnieku un speciālistu grupu, ko firma pārcēlusi no citām rūpnīcām, — esesietis skaļi atbildēja.

— Firmai vajadzēs atbildēt par to! — Ģenerālis Zīgmals uzsita dūri galdā. — Jūsu civilisti, Grosa kungs, atļaujas nepaklausīt reibsiīrera llimlera pavēlei par kadru pārbaudi ar mūsu palīdzību.

— Es viņus neattaisnoju, — Gross teica, — taču to var izskaidrot tikai ar vienu: ar steigu. Un to izraisa liels darbaspēka trūkums.

— Bet jūs redzat, kas notiek? Mēs desmit gadus sargājam valsti no ienaidniekiem, nodarbojamies ar šo, pēc jūsu ieskatiem, protams, netīro darbu, bet jūs šeit ienaidniekus apveltījat ar laipnību.

— Šie inženieri nav ienaidnieki, — teica Gross, skatīdamies sānis. — Viņi nestrādā sliktāk par vāciešiem.

Ģenerālis pavīpsnāja:

— Labi, paskatīsimies! — un uzrunāja esesiešus:

— Apcietinātos aizvediet uz Veimāru un apstrādājiet, kā pienākas. Dodu jums vienu diennakti laika. Jums jāpanāk, lai šie cūkas pasaka visu. Uzturiet sakarus ar cilvēkiem, kas paliek rūpnīcā, lai ķertos sabotiericin pie rīkles nekavējoties, nejaujot viņiem attapties.

— Klausos, ģenerāļa kungs!

Esesieši aizgāja.

— Tas taču ir velns zina kas! — brītiņu klusējis, ģenerālis Zīgmals ierunājās, it kā skaļi domādams.

— Vadonis, Vācijas gaišākie prāti rada slepenu uzvaras ieroci. Sķiel, varam būt pārliecināti, ka šai svētajai lietai nepieskarsies neviena netīra roka. liet kā ir īstenībā? — Viņš pagriezās pret Grosu. — Vai jūs, doktor Gros, negribētu manā vietā ziņot par šo notikumu SS reihsfīreram Ilimleram?

Štāba ģenerālis klusi iesmējās. Viņš iedomājās, kā Gross, šis izplūdušais sārtvaidzis, tipisks inteliģents, mēģina iestāstīt Ilimleram, kādēļ viņš laipni izturas pret ieslodzītajiem inženieriem.

Zīgmals izbrīnījies paskatījās uz smejošo štāba ģenerāli un. brītiņu klusējis, pajautāja viņam:

— Vai jūs pats bijāt klāt poligonā, kad tika atklāti bojātie šāviņi?

— Jā. Esmu pieņemšanas komisijas loceklis un pārstāvu artilērijas galveno pārvaldi.

— Kas konkrēti tika atklāts?

— Viejiā šāviņā nebija izurbta sprausla, caur kuru degšanas kamerā tiek padots saspiests gaiss. Otram radās īssavienojums elektrības sistēmā.

— Interesanti, interesanti! — ģenerālis Zīgmals runāja, cieši skatīdamies uz Grosu. — Un visi pārējie šāviņi bija kārtībā?

— Poligona apstākļos nav iespējams pārbaudīt visus šāviņus. Taču nākamo desmit šāviņu pārbaude nekā nedeva.

— Un visi šāviņi, doktor Gros, ražoti jūsu rūpnīcā.

— Šāviņus, kas nak no citām rūpnīcām, mēs pagaidām neesam pārbaudījuši, — štāba ģenerālis paskaidroja.

Ģenerālis Zīgmals pacēla roku:

— Tas nav svarīgi. Mani pašlaik interesē tikai tas fakts, kas jau ir konstatēts. Visi šāviņi, atkārtoju, ir no jūsu rūpnīcas, doktor Gros. Un uz tiem ir jūsu firmas marka. Kas pieņem produkciju?

— Man pakļauta īpaša inženieru grupa, — satriekts atbildēja Gross. — Viens vai divi no viņiem vienmēr uzturas galvenajā montāžas cehā. Viņi noformē produkcijas pieņemšanu.

— Tā, ta. — Ģenerālis izņēma pildspalvu un bloku.

— Nosauciet viņu uzvārdus.

.

— Lūdzu . . . Reinhards, Libke, Grims, Līdmanis, Ilardners un Kohs.

— Kohs?

— Jā. Tas ir Koha krustdēls.

— Tā, tā. Kā jūs teicāt, kad šeit ieradīsies jūsu mīluļi?

— Divpadsmitos.

— Vēl ir laiks. Es gribu tūlīt pat parunāties ar jūsu īpašās grupas inženieriem. Izsauciet viņus.

Pirmais kabinetā ienāca inženieris Kohs.

Tas bija pavisam jauns cilvēks ar linu baltiem matiem.

— Ileil Hitler! — viņš iesaucās, apstājies pie durvīm un izstiepis uz priekšu labo roku.

— lleil, — čerkstošā balsī atsaucās ģenerālis Zig-mals. — Nāciet tuvāk, sēstieties. Jūs esat nacionālsociālistu partijas biedrs?

— Tieši .tā. Kopš trīsdesmit trešā gada. Mani pieņēma pirms noteiktā vecuma sasniegšanas ar Baldura Гоп Šī-raha personīgu rekomendāciju.

— Jūs zināt, kas noticis rūpnīcā?

— Tieši tā, zinu. Un brīnos, ka tik vien atklājies.

Ģenerālis Zīgmals pacēla uzacis:

— Kā lai to saprot?

— Ļoti vienkārši. Rūpnīcā netiek diendienā vesta cīņa pret sabotieriem. Šajā jautājumā es redzu neizprotamu inertumu, lai neizteiktos asāk.

— Izsakieties vien. — Ģenerālis ar skatienu uzaicināja Grosu paklausīties, ko teiks Kohs.

— Man . teica, ka firma neesot vēlējusies, lai rūpnīcā pastāvīgi strādātu gestapo darbinieki. Tas man nav saprotams. Un vispār — lai mūsu šefs doktors Gross man piedod, ka es pateikšu patiesību — rūpnīcā vislielākajā godā ir cilvēki, kuru politiskā seja ir vairāk nekā apšaubāma. Šeit, pie mums, galvenais cilvēka politiskā noskaņojuma raksturojums ir skrūvju un uzgriežņu pārzināšana.

— Tā. tā, — ģenerālis Zīgmals teica ar smaidu, kas vēstīja jaunu, uzlūkodams Grosu. — Bet kā no rūpnī-

cas varēja izlaist nederīgus šāviņus? Es dzirdēju, jūs ietilpstot inženieru grupā, kas atbildīgi par to. Kā varēja gadīties tāda noziedzīga nolaidība?

Inženieris Kohs neatbildēja tūlīt.

— Par šāviņiem, kurus pieņemu es, varu likt galvu ķīlā.

— Bet par tiem šāviņiem, kurus pieņem jūsu kolēģi?

— Skatoties, par kuru ir runa.

Ģenerālis Zīgmals ieskatījās blokā:

— Nu, teiksim, Reinhards?

— Par viņu es arī galvoju.

— Un Lībke?

— Arī.

— Grims?

— Galvoju.

— Līdmanis?

— Nē.

— 0, interesanti! — Ģenerālis kaut ko piezīmēja blokā.

— Nu, bet Ilardners?

— Galvoju, bet ar zināmām šaubām.

— Tā, tā. — Ģenerālis Zīgmals padomāja. — Ziniet ko. Es palūgšu jūs tūlīt doties uz Veimāru, uz mūsu nodaļu. Uzmeklējiet tur majoru Kīhleru. Sakiet viņam, ka es lūdzu viņu aprunāties ar jums.

— Klausos ... — Inženieris Kohs piecēlās un militārā solī izgāja ārā no kabineta.

— Te nu ir jūsu īpašā grupa, doktor Gros, — īgni teica ģenerālis Zīgmals. — Es ceru, jūs saprotat, ko tas nozīmē, ja šādā grupā var šaubīties kaut par vienu cilvēku.

— Inženiera Koha domas var but dziļi subjektīvas,— Gross klusi noteica.

— Nu, bet, ja pēc pārbaudes tās kļūs objektīvas, — ko tad?

Gross paraustīja plecus.

Kabinetā ieaicināja inženieri Lībki. Viņš ienāca lēniem, mierīgiem solīšiem, pa ceļam slaucīdams acenes lakatiņā. Uzlicis tās uz deguna, viņš ar skatienu sameklēja Grosu:

— Jūs mani saucāt?

Gross pamāja uz ģenerāļa Zīgmala pusi.

— Ak lā! — Inženieris Lībke pagriezās pret ģenerāli, tad nogaidoši un diezgan nekautrīgi apskatīja viņu, nepagodinādams ne ar sveicienu, nedz jautājumu. Lībke bija izcils firmas darbinieks ar lieliem nopelniem un apzinājās savu vērtību. Pie tam visus, kas nestrādāja tehnikas jomās, viņš vispār uzskatīja par puscilvēkiem.

— Inženieris Lībke? — ātri jautāja ģenerālis Zīg-mals.

— Jā, ar jūsu atļauju. — inženieris pasmaidīja.

— Kā jūs novērtējat to. kas noticis rūpnīcā?

— Ko tad īsti? — Lībke vienmēr mīlēja precizitāti.

— Neizliecieties taču! — ģenerālis tikko spēja valdīties.

— Nē, protams, es nojaušu, kas jūs varētu interesēt, taču minējums ir tikai minējums, bet mūsu rūpnīca ir milzīgs un ne gluži parasts uzņēmums. Pie mums katru dienu kaut kas notiek.

— Beidziet! Runa ir par sabotāžu.

— O! Nederīgi šāviņi? Man personīgi šis fakts šķiet neaptverams, — Lībke dzīvi ierunājās. — Trīsdesmit gados, kopš strādāju firmā, neatceros nekā tamlīdzīga.

Pie mums ārkārtīgi retie reklamāciju gadījumi allaž tiek uzskatīti par apkaunojošu skandālu.

— Kā tas var būt. ka sabotieri nesodīti darbojas degungalā tādiem gaišiem tehnikas prātiem kā jums?

— Nenormāli strauji darba tempi, ko es ne vienu reizi vien esmu norādījis doktoram Grosam. Atcerieties, šef?

— Nu, bet ja karš nevar gaidīt? — Ģenerālis Zīg-mals pacēla balsi. — Tas jūs neskar?

Lībke lepni pacēla galvu:

— Gadu simteņiem mūsu tehnikas nacionālā īpatnība ir bijusi precizitāte un stingra plānveidība. Atvainojiet mani, bet pat Bismarks kādreiz ir teicis, ka vācieši protot paredzēt visu, izņemot dieva palīdzību. To gan spiesti izlūgties

Ģenerālis Zīgmals saprata, ka ar šo tipu viņam nav ko runāt. Mens bija skaidrs: šis sabotāžu neatbalstīs, bet vairāk nekā viņš nevarēja palīdzēt.

— Paldies par pamācošo sarunu, — ģenerālis Zīgmals ironiski teica. — Jūs esat brīvs.

Lībke pagriezās pret Grosu:

— Tā kā esmu ieradies šeit, gribēju atgriezties pie jautājuma par rezerves kabeļa shēmu.

— Vēlāk, vēlāk! — Gross viņu atvairīja ar rokām.

Lībke mierīgi palocījās visiem un izgāja ārā.

— Inženieris Lībke ietilpst mūsu firmas speciālistu pirmajā piecniekā, — Gross teica.

Ģenerālis Zīgmals nicīgi iespurdzās:

— Skaidrs. Ģeniāls skrūvju un uzgriežņu speciālists.

Kabinetā ienāca inženieris Grims. Augstprātīgi noskatījis visus pēc kārtas, viņš jautāja:

— Kam es esmu vajadzīgs?

— Man. — Ģenerālis Zīgmals parādīja viņam uz krēslu, kas stāvēja galda otrā pusē. — Sēstieties. Jūs esal partijas biedrs?

Grims atturīgi pasmaidīja:

— Bez juridiska noformējuma. Kopš trīsdesmit piektā gada esmu tā nodarbināts ar partijas militārās varenības stiprināšanu, ka man nav atlicis laika uzrakstīt iesniegumu.

Šķita, ka ģenerālim Zīgmalam atbilde patikusi. Viņš saprotoši pamāja ar galvu, brītiņu klusēja un tad jautāja:

— Kā varēja nepamanīt kaitniecību?

— Politiski es to nevaru izskaidrot, jo zinu, cik uzticīgi vadonim ir speciālisti, caur kuru rokām iet produkcija. Bet tehniski . . .

— Pagaidiet, — ģenerālis Zīgmals pārtrauca viņu.

— Vai, piemēram, jūs personīgi būtu varējis to palaist garām ?

Grims padomāja un atbildēja:

— Ja runājam atklāti, es nevaru šādu iespēju noliegt. pie tam vēl kategoriski.

— Paldies par atklātību. Nu, bet, ja mēs atklātu, ka tieši jūs esat palaidis garām kaitniecību, kā jūs attaisnotos?

Grims paraustīja plecus:

— Tehnikas ļaudis manu attaisnošanos pieņemtu. Nu, bet kā jūs — nezinu.

— Es tomēr pamēģināšu saprast. Atbildiet.

— Ziniet, ir tāda paruna, — brītiņu klusējis, Grims iesāka: — «Viens muļķis var uzdot tādus jautājumus, uz kuriem simt gudrie nespēj atbildēt.» Un šis gadījums ir tieši tāds. Novērodams šāviņu montēšanu, es skatos uz to visvārīgākajiem mezgliem, kuru nederīgumu var atklāt likai šāviņa krišanas vietā. Gudra kaitniecība balstītos tieši uz šādu aprēķinu. Šajā gadījumā kaitniecība bijusi, cik man zināms, apbrīnojami analfabētiska un stulba. Par analfabētismu un stulbumu liecina vispirms tas. ka kaitniecību ir iespējams atklāt pirms šāviņa palaišanas vai palaišanas brīdī. Un, ja nu reiz tā tiek atklāta, nav grūti atrast vainīgos. Neiz-urbta saspiestā gaisa padeves sprausla ir taisni tāds muļķa jautājums simt gudrajiem. Man ne prātā nenāktu pārbaudīt, vai sprauslā ir caurums, vēl jo vairāk tādēļ, ka rūpnīcā mēs šāviņus nepalaižam, tātad neieslēdzam saspiestā gaisa padeves mehānismus. Muļķis, acīm redzot, cerējis uz to. Gadījums ar enerģijas piegādi ir vēl stulbāks. Nu labi, sausie elementi tiek ievietoti šāviņa pēdējā brīdī, jo palaišanas brīdī tiem jābūt svaigiem un pilnīgi uzlādētiem. Taču īssavienojums, ko uzrīkojis šis muļķis, atklājas jau pirmajā sekundē, tikko baterijas ieliktas. Atkal naivums, kas robežojas ar idiotismu. Varu teikt vienu: tagad es pārbaudīšu pat nostiprinājuma ārējos kronšteinus. Kādam muļķim var ienākt prātā tos nepiegriezt cerībā, ka šāviņš nenoturēsies palaišanas rāmī. Jūs mani saprotat?

Ģenerālis Zīgmals vēlīgi pasmaidīja:

— Pilnīgi, kaut arī neesmu tehnikas speciālists. Nu labi, Grim, paldies. Jūs esat brīvs. Kāpēc jūs uzreiz nosvīdāt?

— Man pjrmo reizi ir darīšana ar . . . — Grims

iesmējās. — Vārdu sakot, ne ar tehnikas speciālistu.

— Jā, ar mums labāk neielaisties darīšanās, — ģenerālis Zīgmals pasmaidīja. — Vācijas ienaidnieki par to jau ir pārliecinājušies.

Kad Grims bija izgājis ārā, ģenerālis Zīgmals uzrunāja štāba ģenerāli:

— Man nekas nebūtu pretī, ja tad, kad es sniegtu ziņojumu reihsfīreram, būtu klāt šis inženieris. Man būtu vieglāk. Galva viņam strādā precīzi kā mehānisms.

— Jā, tas ir gudrs cilvēks, — štāba ģenerālis vienaldzīgi piekrita un piecēlās. — Pateikšu, lai pabaro manus ļaudis . . .

Pēdējais kabinetā ienāca Līdmanis. Jau uzzinājis no kolēģiem, kādas sarunas notiek šajā kabinetā, viņš bija pārbijies līdz nāvei. Seja bija nobālusi, lūpas raustījās. Viņš tūlīt uzrunāja ģenerāli Zīgmalu:

— Esmu inženieris Līdmanis.

— Bet kāpēc jūs domājat, ka ar jums runāšu es? — ģenerālis jautāja.

Līdmanis žēli pasmaidīja:

— Kolēģi pastāstīja.

— Labi, sēdieties. Par ko jūs esat tā noraizējies? Vai, pareizāk sakot, kas jūs tā pārbiedējis?

—- Jūs taču zināt, pie mums tāds briesmīgs nolikums.

— Bet vai tad jūs esat tajā līdzvainīgs?

— Nu . . . Man šķiet, mēs visi esam atbildīgi par to.

— Ak tā? — ģenerālis Zīgmals brīnījās. — Pēc jūsu domām, visi inženieri ir šīs netīrās lietas līdzdalībnieki? Es personīgi tā nedomāju.

Ģenerālis Zīgmals cieši uzlūkoja Lfdmani, un tas, lai nebūtu jāatbild uz ģenerāļa nesaudzīgo skatienu, skatījās ārā pa logu.

— Kā jūs vērtējat mūsu valsts stāvokli karā? — piepeši iejautājās ģenerālis Zīgmals.

— Optimistiski, pilnīgi optimistiski, — Līdmanis steidzīgi atbildēja. — Vadoņa ģēnijs, mūsu varonīgie...

— Pietiek. Es redzu, jūs esat īsts patriots, — izsmejoši teica ģenerālis Zīgmals. — Man vairāk jautājumu nav. Jūs esat brīvs.

Līdmanim izspruka atvieglojuma nopūta. Viņš pielēca no krēsla un, aizmirsis atvadīties, ātri aizgāja.

Ģenerālis Zīgmals pievērsās Grosam:

■— Nu, vai arī šis tips ir no pirmā piecnieka?

— Līdmanis ir pilnīgi kvalificēts inženieris, — Gross sausi atbildēja.

— Ko jūs te skaitāt: «Inženieris, inženieris!» — ģenerālis pārskaitās. — Vai jums ir ari kāda cita mēraukla cilvēku vērtēšanai? Es pēc triju minūšu ilgas sarunas redzu, ka šis jūsu kvalificētais inženieris ir nulle. Vēl jo vairāk: es jūtu, ka vajadzēs par viņu painteresēties ...

18

Barannikovs direkcijā ieradās pirmais. Grosa kabineta priekštelpas durvīs viņš sadūrās ar inženieri Līd-mani.

— Labdien, Līdmaņa kungs, — goddevīgi kāpdamies sānis, Baraņņikovs teica.

Līdmanis paskatījās viņā apstulbušu skatienu.

— Ejiet jūs pie velna! — viņš nošņāca un gandrīz skriešus aizmetās prom pa gaiteni.

Drīz Grosa kabineta priekštelpā bija sapulcējies viss četrinieks. Viņi sēdēja klusēdami, it kā nepazītu cits citu. Beidzot inženierus aicināja kabinetā. Viņi iegāja un rindā nostājās pie durvīm.

— Nāciet iekšā, sēdieties, — mazliet apjucis piedāvāja Gross.

Inženieri apsēdās pie galda: divi vienā pusē, divi — pretī. Ģenerālis Zīgmals, kas sēdēja galda galā, izskatījās kā sapulces vadītājs. Viņš klusēdams noskatīja visus pēc kārtas un jautāja:

— Kurš no jums ir krievs?

Barannikovs piecēlās:

— Es.

— Variet sēdēt. Bet jūs? Jūs?

Kad visi bija stādījušies priekšā, ģenerālis atkal ilgi un nekautrīgi viņus visus apskatīja.

— Jūs zināt, kas noticis rūpnīcā? — viņš beidzot jautāja.

— Nē, — Baraņņikovs atbildēja.

* — Sektoros, kurus notikušais neskar, nav iespējams kaut ko uzzināt, — Gross steidzīgi paskaidroja.

— Nu, nekas, drīz par to uzzinās itin visi, — ģenerālis Zīgmals teica. — Noticis kaut kas nepiedodams: jūsu rūpnīcā atklāta kaitniecība.

— Neticami! — iesaucās Saris Borsaks, izbrīnījušos un apjukušu skatienu raudzīdamies kolēģos.

Ģenerālis Zīgmals cieši uzlūkoja francūzi un, brītiņu pagaidījis, turpināja:

— Mēs jau esam atraduši neģēļus, kas to izdarījuši. Mēs dabūsim rokā un bargi tiesāsim visus, kas uzsākuši šo apkaunojošo, slepeno karu. Mēs, vācieši, mīlam atklātu cīņu, bet tādu karu — paslepenu, no stūra, kad pretinieks uzgriezis muguru, — mēs vienkārši nesaprotam. Vai jūs man nevarētu paskaidrot, ko domā šie nelieši, kāda morales izpratne ir viņu nelietības pamatā? Lūdzu, paskaidrojiet man.

Inženieri klusēja. Tad ģenerālis pievērsās Baraņņi-kovam:

— Jūs esat krievs, un tieši jūsu tautas brāļi ir lieli nelietīgā kara meistari. Faktiski viņi ir izdomājuši šādu karu. Palīdziet man izprast tā morālos principus.

Barannikovs piecēlās un kādu minūti stāvēja klusēdams, raudzījās pretējā sienā. Kā viņam gribējās pateikt šim nekauņām ģenerāļa mundierī visu, ko viņš domāja par šo slepkavu un mocītāju morāli un par padomju cilvēku cildeno varonību! Un pie reizes arī to, ka uzvara vairs nav tālu un pēc tās sekos briesmīga atriebība bendēm. Bet ... tā būtu pašnāvība. Ko tad lai saka? Kā lai atbild, nezaudējot padomju cilvēka cieņu un tai pašā laikā nemodinot ģenerālī nekādas aizdomas?

— Nu, nu, krieva kungs, es gaidu.

Barannikovs nopūtās un, pagriezies pret ģenerāli Zīg-malu, mierīgi un prātīgi teica:

— Es domāju, ka šāda rīcība katru reizi izriet no katra atsevišķa cilvēka subjektīvajām īpašībām. Man, piemēram, karš ir svešs un pretīgs. Esmu cilvēks, kas pārstāv absolūti miermīlīgu profesiju, cēlājs, nevis postītājs. Formulēt nepazīstama cilvēka psiholoģiju un uzminēt. kāda ir viņa morāle, — tāds uzdevums man nav pa spēkam. — Barannikovs apklusa, it kā mēģinādams tomēr atrast atbildi. Un. neatradis to, teica: — Man vieglāk atrisināt vissarežģītāko tehnikas uzdevumu.

— Interesanti, bet kā tad jūs, krievu inženiera kungs, iesaistījāties karā un kritāt gūstā? — ātri jautāja ģenerālis Zīgmals.

— Nevis es iesaistījos karā, bet karš nonāca tur, kur es pavadīju atvaļinājumu, — pie sava tēva Polijas robežas tuvumā. Karš aizrāva mani kā krāčaina upe skaidiņu. Sekoja vesela nejaušību virkne, kas nejauši beidzas ar gūstu, nevis ar nāvi.

— Bet mēs taču neņēmām gūstā mierīgus iedzīvotājus, — piezīmēja ģenerālis Zīgmals.

— Kā tad nu ne! — Barannikovs bija paliesi izbrīnījies. — Cik tikai uziet, un es esmu viens no tiem. Es nemeloju. Kad sākās karš, es atrados pierobežas ciematā, atpūtos pie tēva. Pieprasiet ziņas saviem cilvēkiem, kas tur atrodas, viņi pārbaudīs un pārliecināsies, ka tieši tā bija. Es taisni tādēļ neieredzu karu, ka tas ir akls, nežēlīgs, ka cilvēka liktenis tajā ir nulle.

— Jūs droši vien bijāt partizānos?

— Es kritu gūstā kara pirmajā mēnesī, kad ne no kādiem partizāniem ne miņas nebija.

— Dīvaini, augstākajā mērā dīvaini, — neuzticīgi teica ģenerālis Zīgmals. — Bet kāda ir jūsu attieksme pret Vāciju vispār?

— Tā ir dižena un gudra tauta, — Barannikovs atbildēja. — Strādādams šeit, rūpnīcā, es ieraudzīju, cik augsts ir vācu rūpniecības tehniskais līmenis, kādi lieliski inženieri nodarbināti jūsu uzņēmumos. — Viņš apstājās un piepeši jautāja: — Vai varu atklāti runāt par lietām, ko es nesaprotu?

— Nu, nu, interesanti.

— Es runāšu tikai par to, kas zināms man pašam, ko pats esmu pārdzīvojis un pārdzīvoju. To, ka karš tā apgājies ar mani, es vēl varu saprast, taču atsakos saprast, kāpēc Vācijai esmu vajadzīgs tikai kā puscil-vēks.

— Ko tas nozīmē — puscilvēks? — ģenerālis nozīmīgi paskatījās uz Grosu. — Esmu dzirdējis, ka jūsu stāvoklis šeit esot visai privileģēts.

Baraņņikovs pasmaidīja:

— Visai — tas ir pārāk spēcīgi teikts. Jā, pēdējā laikā es un mani kolēģi, kas atrodas šeit. dzīvojam samērā ciešami. Mēs atgūstam cilvēciskas dzīves sajūtu un, prazdami to novērtēt, strādājam augstākajā mērā apzinīgi. Bet vēl nesen Vācija apgājās ar mani kā ar primitīvu lopu, it kā tās interesēs būtu mani iznīcināt, nevis izmantot lietderīgi vācu tautas labā. To es nevaru aptvert.

Ģenerālis Zīgmals klausījās Barannikova runu ar acīm redzamu interesi, nemanīdams, ka doktors Gross viņu uzlūko, neslēpjot ļaunu prieku.

— Bet jūs pats teicāt, ka karš ir ļauns. Un kā lai mēs nebūtu ļauni, ja visu laiku saduramies ar tādiem atgadījumiem kā tas, kas nule noticis jūsu rūpnīcā?

— Es domāju aklu un savā aklumā totālu nežēlību, — mierīgi precizēja Baraņņikovs.

— Jūs ticat Vācijas uzvarai? — negaidīti jautāja Zīgmals.

Baraņņikovs uz mirkli sastostījās, it kā neuzdrošinātos uzreiz pateikt to. ko grib.

— Es ticu, ka miers uzvarēs karu, un miers, lai tas būtu kāds būdams, nāks par labu visām tautām.

— Es redzu, jūs esat nevis inženieris, bet diplomāts,— ģenerālis Zīgmals pavīpsnāja.

— Man vienkārši bija laiks, ar tukšu vēderu guļot uz nārām barakā un alā, padomāt par to visu.

Ģenerālis Zīgmals iesmējās:

— Nu. redzat, cik lieti noderējis tas, ko jūs esat pārdzīvojis. Interesanti, vai jūsu kolēģi piekrīt jūsu ieskatiem? — Ģenerālis paskatījās uz inženieriem.

Piecēlās Saris Borsaks.

- Es personīgi pilnīgi pievienojos krievu kolēģa domam un, tāpat kā viņš, gribu godīgi kalpot vācu tautai.

— Es arī, — pieceldamies teica Gajeks.

Ģenerālis paskatījās uz Magurski, kurš sēdēja ar nokārtu galvu.

— Polijai, kā vienmēr, ir savs viedoklis? — viņš jautāja.

Magurskis lēni piecēlās:

— Manas domas visumā sakrīt ar manu kolēģu domām. Bet saprotiet, man Varšavā palika sieva un bērni. Kādēļ man nav dotas tiesības aizrakstīt viņiem, ka esmu dzīvs, strādāju un, kad iestāsies miers, atgriezīšos mājās?

Magurskis apsēdās.

Ģenerālis padomāja un pagriezās pret Grosu.

— Tas būtu viss.

Gross iznāca no kabineta kakta, kur viņš visu šo laiku bija sēdējis, un, pienācis pie galda, teica:

— Arī es gribēju parunāt par pēdējo nepatīkamo incidentu, bet daudz no tā, ko gribēju teikt, jau noskaidrojās jūsu sarunā ar ģenerāli. Man atliek tikai lūgt, lai jūs strādātu tikpat labi kā līdz šim, lai nevienam nerastos iespaids, ka mūsu rūpnīcā strādā tikai sabo-tieri. Jūs esat brīvi.

Inženieri aizgāja.

— Nu, ko jūs, ģenerāli, domājat par šiem cilvēkiem? — Gross piesardzīgi iejautājās.

Ģenerālis izslēja plecus un domīgi noteica:

— Viltīgi, gudri bestijas, taču gribas viņiem ticēt.

— Tik tiešām, — Gross kļuva drošāks, — cilvēks vienmēr atvilgst, redzot cilvēcīgu attieksmi.

— Man ir viena ideja, — brītiņu klusējis, teica ģenerālis Zīgmals. — Šķiet, tā būs iespējams pārbaudīt, vai viņi tiešām vēl Vācijai labu. Bet to es apdomāšu.

Inženieri gāja atpakaļ uz rūpnīcu. Saris Borsaks stipri saspieda Barannikova roku.

— Ja es būtu Francijas prezidents, es tev par šo sarunu piešķirtu ordeni. Kara ordeni. Goda vārds!

— Es nekad tā nebūtu varējis, — Magurskis pievienojās. — Nekā nezināt, kas būs, piecelties un mierīgi novadīt šo sarunu ar vilku tā, lai katrai frāzei būtu divējāda nozīme.

— Biedri, pietiek kvēpināt vīraku, — Barannikovs drūmi atgaiņājās. — Vēl nav zināms, kas notiks rīt. — Un piemetināja kā pavēli: — Trīs dienas bez diversijām . . .

No rīta Baraņņikovs pa ceļam uz rūpnīcu ieraudzīja Oto. Sākumā viņš neticēja savām acīm. Oto stāvēja, piespiedies pie koka stumbra. Saide vēl bija zemu, tās ieslīpie stari apgaismoja viņa līķa bālo seju. Visiem alu iemītniekiem bija tādas sejas, un Baraņņikovs bija pieradis pie tām. Bet šeit, starp saules apzeltītajiem ozolu stumbriem, Oto seja šķita briesmīga. Ne mazāk briesmīgi bija arī tas, ka Oto atradās šeit tādā bīstamā momentā.

— Panāc šurp, — Oto klusi teica. — Nostājies blakus, kopā papriecāsimies par dabu. Un klausies. To, ko es teikšu, lika pastāstīt majors Pepeļajevs. Pieņemts lēmums sākt aktīvu cīņu.

— Tik nepiemērotā brīdī, — klusi izmeta Baraņņikovs.

— Tieši tādēļ, — stingri, pat ar zināmu izaicinājumu teica Oto. — Uz teroru mēs atbildēsim ar darbību. Mēs, godīgie vācieši, likai tā varam pierādīt, ka pastāv cita

Vācija. Vispār lēmums ir pieņemts. Tagad klausies uzmanīgi. Mūsu biedri ir izgatavojusi rāciju. Detaļas izdevās sadabūt cehos. Mēs klausāmies Maskavu. Varu tev paziņot, ka Padomju Armija jau atbrīvo Poliju. Un arī tas mudina mūs darboties. Pec paris nedēļām ar mūsu rāciju varēs arī raidīt. Mēģināsim nodibināt sakarus ar ārpasauli. Biedrus, kuri strādā ar rāciju, sauc Vilhelms Krīgers un Kristiāns Gāles. Atcerēsies?

— Jā. Vilhelms Krīgers un Kristiāns Gāles.

— To iegaumē gadījumam, ja mūs pārtrauks. Tu taču saproti, ko mums visiem nozīmē sakari ar ārpasauli?

— Saprotu.

— Mūs uztrauc tas, ka pazaudēti sakari ar jūsu grupu. Stegliks notverts. Centrs nolēma, ka man jamē-ģina nodibināt sakarus ar jums.

— Kā tu izkļuvi virszemē?

— Šodien esmu dežurējošais krematorijas apkopējs. Es pateicu visu, biedri Sergej. — Oto pavērās Barannikova ar savam mierīgajām acīm.

— Mēs arī nesēdām, rokas klēpī salikuši, — Barannikovs teica.

— Es zinu. — Oto tikko manāmi pasmaidīja. — Tādēļ jau atnācu pie tevis. Vēlu tev veiksmi un uzvaru.

— Un tev tāpat. Nodod sveicienus Pepeļajevain.

— Noteikti. Un tagad ej. Uz redzēšanos.

— Uz redzēšanos.

Barannikovs gāja uz rūpnīcu, un viņam visu laiku gribējās atskatīties, lai vēlreiz paraudzītos uz Oto, bet viņš to nedarīja. Aiz uztraukuma viņam sametās karsti. Viņš atpogāja brezenta jaku. Jā, jā, Oto taisnība, cita ceļa nav. Kādēļ viņš teica Oto, ka moments nav piemērots? Kāds tad būtu piemērots? Un tūlīt viņš nolēma: šodien pat atsākt pārtraukto darbu. Šodien pat! Un vairs nepārtraukt!

Iegājis cehā, Baraņņikovs paņēma no galda pirmo rasējumu, kas gadījās pa rokai, un devās «konsultēties» pie Sarla Borsaka.

Noliecies pār rasējumu, vilkdams pa to ar pirkstu, Baraņņikovs pastāstīja francūzim par tikšanos ar Oto. Tagad arī Saris Borsaks iegaumēja divus vārdus: Vilhelms Krīgers un Kristiāns Gāles.

— Bet mani sakari ar Franciju nez kādēļ pārtrūkuši, — Borsaks nopūtās.

— Es sāku otro operāciju, — Baraņņikovs teica.

— Pareizi. Es arī domāju par to. Tikai jābrīdina Grims ...

19

Darba dienas vidū pazemē iekaucās trauksmes sirēna. Cehos parādījās esesieši. Viņi pavēlējā pārtraukt darbu un pa galveno eju doties uz virszemi.

Baraņņikovs gāja kopā ar saviem virpotājiem. Viņi izbijušies skatījās uz kareivjiem, kas rēca, lai ieslodzītie virzoties uz priekšu ātrāk. Nepārtraukti gaudoja sirēna, un pazemē virpuļoja tās briesmīgā kauciena atbalss.

— Mierīgi, biedri, — Baraņņikovs stingri pavēlēja poļiem, kaut gan pašam nervi bija stipri saspīlēti. Viņš saprata, ka sākas izrēķināšanās par diversiju.

Izmocītie cilvēki iznāca virszemē un pirmajā mirklī apstājās. Pirmais tīrā gaisa malks viņiem bija kā sitiens pa krūtīm. Pie izejas nemitīgi veidojas sablīvējumi. Apstājušos gūstekņu pūlī, kur bija ari Baraņņikovs, iedrāzās esesieši. Viņi ar automātiem sita ieslodzītajiem pa mugurām, neglīti lamājās.

Saule stāvēja zenītā, bet to aizsedza melns dūmu priekškars no krematorijas, un saule kā bāls disks bija tikko saredzama caur dūmiem. Ieslodzītos dzina uz kalna piekāji, kur stāvēja divas karātavas. Pie tām šūpojās cilpas no sniegbaltas virves. Ieslodzītos sakārtoja kāre ierinda. Orķestris pie karātavām spēlēja bravūrīgu maršu. Mazliet patālāk stāvēja grupa SS priekšnieku. Barannikovs tur ieraudzīja ari ģenerāli Zīgmalu. Salicis rokas uz muguras, viņš vēroja, kā ieslodzītie kārtojas.

Atskanēja svilpiens. Orķestris aprāva maršu.

— Uzmanību, uzmanību! — gari novilka komandants.

Esesieši raudzījās uz horizontālo sānu eju, kas veda uz cietuma bunkuru. No melnā cauruma parādījās gājiens: priekšā trīs kareivji ar automātiem, aiz viņiem divi ieslodzītie, kuriem rokas bija sasietas uz muguras; sekoja vēl trīs ar automātiem. Orķestris sāka spēlēt cirka galopu. Kad procesija apstājās zem karātavām, vara instrumentu dimdoņa apklusa.

Barannikovs lūkojās nāvei nolemto sejās — tās bija vienādas. Bads, mocības, nogurums un netīrumi tās bija padarījuši vienu otrai līdzīgas. Baraņņikovam šķita, ka viens no viņiem ir krievs.

No cietuma bunkura izveda vēl vienu ieslodzīto. Barannikovs pazina viņu — tas bija Verners, Oto draugs. Verneru aizveda tur, kur stāvēja esesiešu priekšniecība. Konvojieri atgāja sāņus. Zemu nolaidis galvu, Verners vientuļi stāvēja dažus soļus no ģenerāļa Zīgmala. Viņa lielās rokas, kas nez kādēļ nebija sasietas, gurdi karājās gar sāniem.

Nometnes komandants ienāca kārē vidū un. pacēlis galvu, sāka runu:

— Tūlīt saskaņā ar tiesas spriedumu tiks pakārti sa-botieri. Viens no viņiem ir vācietis, otrs — krievs. Nav vajadzīgs nosaukt šo neliešu vārdus. Atmiņas par viņiem izgaisis reizē ar šiem dūmiem. — Viņš parādīja uz mākoni virs krematorijas un brīdi izteiksmīgi klusēja. — Šie tipi mēģināja pacelt roku pret Vācijas svētumu — pret tās militāro varenību. Nožēlojami tārpi pie milža kājām! Viņi jānospiež! Nekavējoties jānospiež! — Satracinājis sevi, komandants sāka kliegt: — Mēs aizmēzīsim no sava ceļa visus un ikvienu! Lai kur slēptos ienaidnieks, tas tiks atrasts! Mēs tam liksim aizrīties ar paša asinīm! Mēs ļoti labi zinām, ka šie divi neģēļi nebija vieni! Mēs esam atklājuši visus viņu līdzzinātājus — cilvēkus, kas pazaudējuši prātu un uzticējušies tārpiem. Par viņiem mēs vēl parūpēsimies. Nav vajadzīgs daudz laika, lai viņus visus uzvilktu pie kāķa. Šodien tiks sodīti šie divi. — Viņš apstājās un tad ierunājās gandrīz traģiskā balsī: — Vācija, mēs, vācieši, sarkstam dusmās un kaunā par to, ka viens no šiem neģēļiem pēc dokumentiem ir mūsu tautietis. Tagad Vācija pati iznīcinās šo nodevēju, kas gājis kopā ar mūsu ienaidnieku aģentu — krievu. Redziet, tur stāv cilvēks, — ar patosu runāja komandants, rādīdams uz Verneru. — Viņš ir vācietis, kaut arī gūstekņa tērpā. Viņš bija slikts vācietis, viņš bija komunists. Bet viņam bija pietiekami daudz laika padomāt par sevi, un šo to viņš ir sapratis. Tagad viņš mums parādīs, ka atkal ir kļuvis par vācieti. Ieslodzītais Verner, panāciet šurp.

Verners, augstu pacēlis galvu, iesoļoja kārē vidū. Ba-raņņikovam pat šķita, ka viņš smaida. Vai tiešām viņš būtu nodevējs?

Verners apstājās iepretim komandantam, raudzīdamies viņam tieši sejā.

— Ieslodzītais Verner, tagad jūs izpildīsiet Vācijas spriedumu. Es jums pavēlu pakārt šos neģēļus.

Verners turpināja stāvēt, cieši skatīdamies komandantam sejā. Apkārt valdīja mēms klusums. Pa krematorijas skursteņiem plūda melnu dūmu mutuļi.

— Jūs nesaprotat vācu valodu? — komandants uzkliedza.

Dažas sekundes valdīja kapa klusums. Tad visi izdzirda Verneru skaļi sakām:

— Es atsakos izpildīt šo pavēli.

Ieslodzīto rindas pāršalca troksnis, it kā būtu attraukusies vēja brāzma.

— Ņemiet viņu ciet! Ņemiet ciet! — komandants kliedza.

Kareivji sagrāba Verneru aiz rokām un aizvilka uz cietuma bunkuru.

— Devītā sektora kapo Virt, pie manis! — pavēlēja komandants.

No ierindas iznāca kalsns cilvēks ar lielu galvu. Viņš tuvojās komandantam gandrīz vai parādes soli. Komandants bija pārliecināts, ka uz šo cilvēku var paļauties. Izmeklēšanas laikā komandants pats bija vairākas reizes nopratinājis šo kapo, un bija skaidrs, ka tas ir uzticams suns, kurš ļoti trīc par savu vietu un dienestu. Nopratināšanā viņš komandantam bija zvērējis, ka atradīšot visus, kas piedalījušies kaitniecībā.

Kad ģenerālis Zīgmals bija nolēmis sarīkot šo paraug-sodīšanu, komandants tūlīt bija piedāvājis bendes pienākumus uzdot devītā sektora kapo. Bet ģenerālis nebija piekritis, teikdams, ka kapo esot «gandrīz mūsu cilvēks».

Zigmals bija gribējis, lai šo lomu izpildītu krievu inženieris Barannikovs, kas viņam bija iespiedies atmiņā. Bet galvenais inženieris Gross bija kategoriski iebildis pret to. Viņš pat bija piedraudējis, ka telegrafēšot firmai un pieprasīšot, lai viņu atbrīvo no atbildības par produkcijas plānveidīgu izlaidi.

Un tad tika nolemts izmantot iepriekšējā dienā notverto vācieti Verneru. Viņš bija apcietināts pēc nejauša ziņojuma, un gestapovieši vēl lāgā nezināja, kas viņš tāds ir.

Nopratināšanā Verners bija izturējies pilnīgi lojāli, apgalvojis, ka viņš jau sen esot aizmirsis savu kādreizējo piederību pie Komunistiskās partijas un esot gatavs izpildīt jebkuru nometnes priekšniecības pavēli.

Taču komandants neticēja šim vācietim, un nojauta nebija viņu vīlusi. Tagad, kad kapo droši soļoja pie viņa, komandants triumfēdams skatījās uz ģenerāli.

Kapo Virts apstājās trīs soļu attālumā no komandanta. Pats ģenerālis Zīgmals piegāja pie Virta un paklusi, bet pavēloši teica:

— Kapo Virt! Es tev pavēlu pakārt noziedzniekus.

— Es atsakos izpildīt šo pavēli.

Kā gan komandants varēja zināt, ka kapo Virts uzņēmies šo suņa amatu pēc devītā sektora pagrīdnieku pavēles!

Virtu aizvilka uz pazemes cietumu.

Pie nāvei nolemtajiem piesteidzās pats komandants un kādi divdesmit esesieši. Kamēr notika soda izpildīšana. ieslodzīto ierindā ducināja barga dunoņa. Iežvark-stējās orķestris, bet tfdīt sekoja pavēle apklust, un muziķi cils pēc cita aprāva jautro melodiju.

Iestājās klusums, un ģenerālis Zīgmals pavēlēja aizvest ieslodzītos.

Kolonas salīgojās, kārē salūza. Ieslodzītie stingrās rindās, gandrīz kā karavīri aizsoļoja garām karātavām. Pēc dažām minūtēm pelēko ļaužu plūsmu aprija pazeme . . .

Pie ģenerāļa Zigmala pienāca nobālušais nometnes komandants.

— Nu, redzat? — viņš nogurušā balsī jautāja.

— Es redzu, ka jūs neesat SS karaspēka virsnieks! — ģenerālis Zīgmals ierēcās. — Jūs esat bāba bez rokām un bez galvas! Dodu jums nedēļu laika. Vai nu jūs te ievedīsiet kārtību, vai es jūs ar visu jūsu tukšo pauri aizsūtīšu uz fronti, uz ierakumiem.

Visi bija atstājuši laukumu. Tikai mūziķi, kuriem priekšnieki bija aizmirsuši dot pavēli, turpināja sēdēt savās vietās, un viņu instrumentu vara virsmās nejēdzīgi jautri spīguļoja saule. Sacēlās vējiņš, izdzenāja melnos dūmus, un visapkārt pasaule pielija ar laipnu saules mirdzumu. Sniegs, kas sedza kalnu, bija maigi balts. Šķila, ka kalns izstaro gaismu.

20

Komandants netika pazemināts par kareivi. Viņš zināja, kā paglābties no šīs nelaimes. Tagad viņa ziņojumos, kurus katru dienu sūtīja priekšniecībai, laiku palaikam tika iesprausta stereotipa frāze: «Atklāta vēl viena sabotieru grupa, sperti nepieciešami sodīšanas soļi.»

«Operetei» bija pienācis neredzēts uzplaukuma laiks. Orķestris veselām dienām neatstāja laukumu. Bendes strādāja trīs maiņās. Pa alām, kur dzīvoja ieslodzītie, dienu un nakti tekalēja esesieši, meklēdami tos, kas bija zaudējuši spēkus. Kādā nometnes komandanta ziņojumā teikts: «Atklāta un likvidēta kaitnieku grupa, kuras metode bija darba tempu palēnināšana, vienlaicīgi simulējot slimību.» «Likvidēta» — tas nozīmēja nāvi, nāvi, nāvi. Citā reizē komandants ziņojis, ka veic enerģiskus pasākumus, lai novērstu epidēmijas draudus. Ar slimnieku iznīcināšanu nodarbojās īpaša esesiešu vienība, kura dienestu sarakstā tika dēvēta par «ārstu komandu». Krematorijā steidzīgi ierīkoja vēl vienu krāsni. Taču tik un tā katru rītu 'pie tās gulēja līķu grēdas. Grāvī kūra milzīgus ugunskurus un līķus dedzināja tajos.

Ar vārdu sakot, SS ģenerālis Zīgmals, kurš bija tik asi apgājies ar komandantu, tagad varēja domāt, ka nometnē valda kārtība. Tolaik Hitlers izdeva pavēli par īpaši izcēlušos SS virsnieku apbalvošanu. Pavēlē bija ari pazemes nometnes «Zero» komandanta uzvārds.

Uz masu teroru ieslodzītie atbildēja, pastiprinādami savu pašaizliedzīgo cīņu, kurā pastāvīgi gāja bojā un stājās ierindā aizvien jauni un jauni varoņi.

Pretestības grupas darbojās visos rūpnīcas sektoros un visās alās, kur dzīvoja ieslodzītie. Cehā, kur izgatavoja «fau» radionavigācijas iekārtu, strādnieki nozaga detaļas un uzbūvēja radiouztvērēju, bet vēlāk ari raidītāju. Divi vācu biedri — Krīgers un Gāles ieraka uztvērēju zemē tajā vietā, kur viņi abi gulēja, un pa naktīm klausījās Maskavu. Nometnē bija zināms viss par frontes tuvošanos. Kad sāka darboties raidītājs, radisti mēģināja nodibināt sakarus ar vieņu no amerikāņu armijas štābiem, kas uzbruka no rietumiem. Krīgers ziņoja, kur atrodas pazemes rūpnīca, izsaukdams uz šo mērķi amerikāņu aviāciju. Acīm redzot, amerikāņi neticēja ziņojumiem un uzskatīja tos par hitleriešu provokāciju. Vismaz vēlāk amerikāņu radists uz visiem Krīgera izsaukumiem atbildēja ar muļķīgiem jokiem, piemēram: «Pietiek plkšķināt par rūpnīcu, labāk iedod kāda gbla skuķa adresi.» Krīgers, pieņemdams šīs atbildes, aiz dusmām raudāja, bet atkal un atkal ķērās pie atslēgas.

Ap rūpnīcu visapkārt stāvēja zenītbatcrijas, kas pagaidām nebija ne reizi izšāvušas. Vairums to apkalpojošā personāla bija vecāki cilvēki no pēdējām hitleriešu rezervēm. Biedrs Oto bija atradis eju pie viņiem un saistījis viņus ar saviem pagrīdniekiem. Ar zenītnieku palīdzību viņi dabūja sprāgstvielas, un drīzumā pazemē notika vairāki sprādzieni, kas, tiesa gan. rūpnīcai lielu ļaunumu nenodarīja. Taču uz hitleriešiem šie sprādzieni atstāja pietiekami spēcīgu iespaidu. Rūpnīcā ieradās speciāla gestapoviešu vienība, kuru vadīja pieredzējis okšķeris — majors Leits. Majors ātri vien atklāja, ka nometnes komandants rīkojas uz labu laimi un viņa totālā terora runga var ķert pagrīdes vadoņus tikai nejauši. Leits saprata, ka notikušās eksplozijas ir tikai prelūdija bargiem notikumiem, kas briest, un steidzīgi saka rīkoties. No Berlīnes cietuma uz nometni atveda ap simt kriminālnoziedznieku, kas bija kļuvuši par gestapo aģentiem, kad viņiem bija pasolīta brīvība. Viņus izvietoja visās alās. Tagad Leits ik dienas saņēma informāciju par to, kas notiek alās un kas tur veic slepeno darbu. Sekoja jauni aresti un nāves sodi . . .

Bet rūpnīca pa to laiku strādāja. Pa naktīm piebraucamajos ceļos manevrēja vilcieni, platformās krāva «laii». Varēja domāt, ka izdaudzinātā vāciešu organizētība ir tik spēcīga, ka to neietekmē ne notikumi nometnē, ne nolikumi frontē. Taču tā nebija. Baraņņi-kovs, būdams pieredzējis inženieris, arvien biežāk manīja pazīmes, kas liecināja, ka rūpnīcas milzīgais mehānisms sāk buksēt, strādāt ar pārtraukumiem, un, jo tālāk, jo vairāk tas bija manāms. Tajā laikā pagrīd-nieki, ko vadīja Barannikovs, bojāja visus šāviņus pēc kārtas.

Naves cilpa aizvien ciešāk savilkās ap Vācijas kaklu. Padomju un angļu-amerikāņu karaspēks jau atradās tās teritorijā. Visi, kas vien nebija zaudējuši spēju domāt, saprata, ka katastrofa ir neizbēgama. Slepenais uzvaras ierocis, par kuru vēl arvien klaigāja hitleriešu propaganda, nebija glābis Vāciju. Šāviņu starta laukumus vajadzēja atvirzīt aizvien dziļāk Vācijas iekšienē, no kurienes «fau» vairs nevarēja sasniegt daudzus hitleriešu pavēlniecībai vajadzīgus mērķus Rietumos. Jāpiezīmē, ka lidojošo šāviņu konstruktori bija padomājuši arī par to un izstrādājuši projektu šāviņiem ar daudz lielāku darbības rādiusu. Rasējumi jau sen bija gatavi, bet neviens neiedrošinājās ziņot Hitleram par jauno konstrukciju. Ziņojot taču vajadzēja pateikt, ka šādi šāviņi būs nepieciešami, ja Vācija zaudēs starta laukumus Francijā. Un to pateikt nozīmētu pazaudēt galvu. Hitlers akli ticēja, ka sabiedrotie nevarēs attīstīt uzbrukumu un tiks sadzīti jūrā. Ne viens vien ģenerālis tolaik samaksāja ar karjeru un pat dzīvību par mēģinājumu pierādīt Hitleram, ka sabiedroto iebrukums ir nopietna militāra operācija, kas prasa no Vācijas milzīgu piepūli.

Pazemes rūpnīcas galvenajam inženierim Grosam jau bija jauno šāviņu rasējumi, un viņš darīja visu iespējamo, lai varētu uzsākt to izlaidi. Viņš gaidīja pavēli sākt jauno šāviņu izgatavošanu un izejvielu, kas bija vajadzīga to ražošanai, — jauno «fau» konstrukcija bija sarežģītāka.

Tai dienā, kad beidzot bija saņemta pavēle par jauno <fau» ražošanu, Grosu izsauca pie sevis rūpnīcas ģenerāldirektors. Iedams pie viņa. Gross sūkstījās, ka tik sasprindzinātā dienā viņam jātērē laiks šai nevajadzīgajai vizītei. Ģenerāldirektors nekad neiejaucās tehniskās lietās, viņš tās gluži vienkārši nepārzināja. Sājā augstajā postenī viņš bija iecelts tikai tādēļ, ka bija firmas šefa radinieks.

Sākumā šāda figūra direktora postenī Grosam bija pa prātam, viņš cerēja, ka ģenerāldirektors atbrīvos viņu no visa, kas bija saistīts ar nometni un esesiešiem. Taču tas nenotika — esesieši gluži labi zināja, kas faktiski vada rūpnīcu.

Iegājis ģenerāldirektora kabinetā, Gross mehāniski ievēroja, ka abi seifi ir līdz kājai vaļā, bet uz grīdas nolikti divi vēderaini ādas čemodāni. Ģenerāldirektors apgāja apkārt galdam, sasveicinājās ar Grosu, un viņi apsēdās krēslos viens otram pretī.

— Es parakstīju pavēli, — teica direktors, sniegdams Grosam papīra lapu.

Gross izlasīja trīs rindas un pārsteigts pacēla acis uz direktoru.

Pavēle bija rakstīta ar roku. Tajā bija divi punkti. Pirmajā bija teikts, ka ģenerāldirektors aizbrauc darba darīšanās. Otrajā punktā bija teikts, ka direktora pienākumi uzticēti galvenajam inženierim Grosam.

Gross gribēja noliki pavēli uz galda, bet direktors apturēja viņu:

— Nē, tas ir jūsu eksemplārs, un, kā redzat, tas ir vienīgais. Nepieciešams, lai viss paliktu slepenībā.

Gross vēlreiz pārlaida acis pavēlei.

— Jūs neesat norādījis, cik ilgi būsiet prom.

— Aiz tiem pašiem apsvērumiem, Gros. Es braucu ar vienu nolūku — nodrošināt rūpnīcu ar nepieciešamo izejvielu, lai varētu bez pārtraukumiem ražot jauno produkciju.

— Jā, es tieši par to domāju, — Gross teica. — Patlaban tas ir galvenais. Jūs domājat, ka jums izdosies to izdarīt?

— Esmu pārliecināts, — ģenerāldirektors pasmaidīja. — Man taču ir šādi tādi sakari.

— Vai es personīgi drīkstētu zināt, kad jūs atgriezīsieties? — Gross piesardzīgi apjautājās.

— Protams. Es jums piezvanīšu vistuvākajā laikā. Un vispār es jūs regulāri informēšu par visu. Tā kā aparāts, pa kuru mēs uzturam tiešus sakarus ar firmu, atrodas šeit, es jums ieteiktu apmesties manā kabinetā. Jūs taču saprotat, cik sarežģītu darbu mēs uzsākam.

Kad Gross bija aizgājis, direktors, noraudzīdamies uz aizvērtajām durvīm, skaļi noteica:

— Šis idiots nekā nesaprot.

Nepagāja ne stundas ceturksnis, kad gaiši pelēkais «Opel-Admiral» aizrāva direktoru nezināmā virzienā.

Gross pārcēlās uz direktora kabinetu un uzsāka jaunās ražošanas organizēšanu. Viņš to darīja ar aizrautību. kas piemīt tehnikas cilvēkiem, kuri ne tikai labi pārzina savu darbu, bet ari mīl to. Veselu nedēļu viņš rīkoja tehnisko darbinieku apspriedes, izvirzīdams interesantas un drosmīgas idejas, kā veidot jauno tehnoloģisko procesu. Viņš bija tā aizrāvies, ka nemanīja inženieru ironiskos skatienus. Viņu tikai nervozēja citu neizprotamā pasivitāte — inženieri visur viņam piekrita, bet neieteica nekā no savas puses.

Apsvēris visus apstākļus, Gross nāca klajā ar plānu, kas varbūt bija vienīgais pareizais: sašaurināt veco šāviņu ražošanu un vienlaicīgi sākt izgatavot tās jauno šāviņu detaļas, kuras rūpnīca varēja ražot, izmantojot jau esošo izejvielu. Bet, kad sāksies izejvielas piegāde, visi ražošanas spēki tiks pilnīgi pārslēgti uz jaunās produkcijas izlaidi. Ja izejviela sāks pienākt pēc nedēļas, varēs pat ievērot grafiku.

Taču izejviela nepienāca ne pēc nedēļas, ne pēc divām. Gross vairākas reizes dienā zvanīja firmas šefiem, bet nekādi nevarēja dabūt savienojumu. Viņš nevarēja notvert pat savu direktoru. Bet tie, kas runāja ar viņu, uz visiem jautājumiem atbildēja, ka viņi neesot lietas kursā.

Reiz Gross zvanīja uz firmas direkciju un pie telefona pienāca inženieris, kuru viņš labi pazina. Kādreiz viņi bija kopā mācījušies. Gross steidzīgi pastāstīja viņam par rūpnīcas katastrofālo stāvokli un izdzirdēja atbildi:

— Es tev varu dot tikai pilnīgi personīgu padomu. Cik es saprotu, tu pats un tikai tu pats vari atrast veidu, kā izlīst no maisa, kurā tu esi iesprostots.

— Ko? Ko? — Gross neticēja savām ausīm.

— Es pateicu visu, ko varēju teikt, — viņš izdzirdēja.

Viņš nolika klausuli un ilgi sēdēja kā pārakmeņojies.

Taču arī tagad Gross nesaprata, kas notiek. Viņš saprata tikai vienu: viņa varenajai un gudrajai firmai, kura gadu desmitiem bija darbojusies precīzi ka pulksteņa mehānisms, bija gadījies kaut kas ārkārtīgs. Taču, būdams vienmēr paklausīgs firmas gribas izpildītājs, viņš ari tagad iestāstīja sev, ka bezjēdzīgais padoms, ko viņš bija saņēmis, jāsaprot tā: firma ir aizņemta ar citām, svarīgākām lietām, un visā, kas skar šo rūpnīcu. paļaujas uz viņu.

Gross nekavējoties sasauca inženieru sanāksmi. Vajadzēja steidzīgi izdomāt, ko rūpnīca vēl spēj darīt. Steidzīgi sanākušo inženieru priekšā Gross juta kaunu par firmu. Šādas jūtas viņš nekad nebija piedzīvojis. Viņš vairījās skatīties inženieriem acīs.

Kā jau tas gadiem bija parasts, katrs inženieris vienu minūti ziņoja par stāvokli savā iecirknī. Sekoja divpadsmit ziņojumi, kas visi kopā prasīja mazāk par trim minūtēm.

— Darbi stāv, nav izejvielu.

— Darbi stāv.

— Gaidu izejvielas.

Gross būtu varējis iztikt bez tradicionālās inženieru aptaujas. Viņš jau tāpat zināja, ka rūpnīca faktiski stāv. Bet viņš nevarēja, neiedrošinājās lauzt tradīcijas. Viņa prāts drudžaini strādāja — viņš meklēja izeju pat no šī bezcerīgā stāvokļa. Piepeši viņš atcerējās kādu visai dīvainu sīkumu pavēlē par rūpnīcas pāriešanu uz jaunās produkcijas izlaidi. Pavēlē nekas nebija teikts par to, ka jābeidz ražot līdzšinējos šāviņus. Gross bija pievērsis tam uzmanību jau tad. kad pirmo reizi lasīja pavēli. Toreiz viņš bija nodomājis, ka pats par sevi saprotams, ka vecie šāviņi vairs nav jāražo. Tagad viņš nolēma izmantot šo pavēles detaļu. Gross deva rīkojumu pilnīgi atjaunot veco šāviņu ražošanu. Viņam bija teikts, lai pats liek ārā no maisa, nu, tad viņš mēģinās izķepuroties . ..

Kabinetā steidzīgi ienāca sekretārs.

— Es atvainojos, — viņš pieklājīgi teica, — pa radio runā reihsministrs Gebelss. Es domāju . . .

Grosam nekad nebija paticis klausīties politiskas runas, jo viņš uzskatīja, ka tam visam nav nekāda sakara ar viņa darbu. Bet tagad viņš metās pie aparāta, kas stāvēja viņam aiz muguras, un ieslēdza to. Kabineta atskanēja visiem pazīstamā sasprindzinātā Gebelsa balss, un pirmais, ko izdzirdēja inženieri, bija rupja lamāšanās. Reihsministrs lādēja Ruzveltu un Čerčilu, kuri, kā viņš teica, esot uzvilkuši bikses galvā un iedomājoties, ka Berlīnē viņus sagaidīšot ar orķestri. Tad viņš sāka kliegt par visjaunāko slepeno ieroci kurš varenā straumē jau plūstot no pazemes rūpnīcām, kas ienaidniekam neesot pieejamas.

Gross neviļus izslēdza radio un apjucis paskatījās uz inženieriem. Kabinetā iestājās baismīgs klusums.

— Protams, Vācijas rīcībā ir ne tikai mūsu rūpnīca vien, — Gross dobji noteica.

Inženieri klusēja.

Durvis plaši atvērās, un kabinetā strauji ienāca SS ģenerālis Zīgmals, viņam sekoja nometnes komandants un gestapo vienības priekšnieks majors Leits. Ģenerālis izbrīnījies lūkojās uz inženieriem:

— Kas te notiek?

— Tehniska apspriede, — galīgi apjucis atsaucās Gross.

— Esat nolaiduši rūpnīcu dibenā un tagad apspriežaties?

Ģenerālis Zīgmals piegāja pie galda, aiz kura sēdēja Gross.

— Mums vajadzīgs šis kabinets ar tiešo telefonu.

— Es izpildu ... — Gross iesāka.

Bet ģenerālis rupji pārtrauca viņu:

— Mēs zinām, ko jūs izpildāt. Pļāpāt jūs varat arī savā kabinetā. Lūdzu!

Inženieri klusām atstāja direktora kabinetu.

21

Nomira Jans Magurskis. Viņš jau sen bija juties slikti, sūdzējies par sirdi. Pazemē, kur vienmēr bija jūtams skābekļa trūkums, viņš ātri vien zaudēja spēkus un bieži uz maiņas beigām nevarēja pat nostāvēt. Saris Borsaks, kas strādāja blakus ejā, palīdzēja viņam, taču nevarēja draugam atdot savu sirdi. Magurskim pietūka seja. Pēdējā laikā viņu mocīja sāpes locītavās. Caurām naktīm viņš vaidēja. Grims nesa zāles no administrācijas ambulances, taču tās nedeva nekādu atvieglojumu.

Protams, visi centās uzmundrināt Magurski, runāja par to, ka drīz karš būs beidzies, ka Magurskis varēs braukt mājās un kārtīgi ārstēties. Jans klausījās, skumji smaidīdams — viņš labi zināja, ka kara beigas nesagaidīs.

Kādu rītu, kad inženieri gāja uz rūpnīcu, Magurskis piepeši iesmējās un teica:

— Es esmu viņus visus apvedis ap stūri. Viņi gribēja mani nogalināt, bet es ņemšu un nomiršu pats. Jums, maitas, rokas par īsām!

Un viņš nomira. Gāja pa eju ar rasējumu rokās un

pakrita . . . Kad Saris Borsaks pieskrēja pie Magurska, viņš jau sāka stingt.

Tai pašā dienā Oto sūtīts sakarnieks nodeva Djom-kam īsu ziņojumu, kas bija domāts inženieriem: «Angļi un amerikāņi uzsākuši jaunu lielu uzbrukumu, kas mums, acīm redzot, būs izšķirošs. Būsim divkārt vīrišķīgi un piesardzīgi.»

Vēlu vakarā, pārnākuši no rūpnīcas, inženieri vairākas reizes pārlasīja šo zīmīti.

— Jans tomēr pārsteidzās ar savu viltību, — drūmi noteica Gajeks.

— Vajadzēs aizrakstīt uz Varšavu, kad būsim tikuši ārā, — teica Saris Borsaks.

— Es teiktu: ja tiksim ārā... — domīgi novilka Ba-raņņikovs.

Pēdējā laikā Baraņņikovs ar pieaugošām bažām domāja par to, ka neizbēgami pienāks diena, kad hitlerieši nolems galīgi izrēķināties ar ieslodzītajiem. Sī diena nepielūdzami tuvojās reizē ar fronti. Vajag tai gatavoties un apvienot spēkus. Arī Oto savā zīmītē atgādināja par to: Baraņņikovs zināja, ka pagrīdnieki, kas darbojas alās, gatavo sacelšanos.

Borsaks mazliet izbrīnījies paskatījās uz Baraņņikovu:

— Beigas tuvojas, Sergej, un tagad katra nodzīvota diena ir vēl viens solis uz dzīvību un brīvību.

— Manuprāt, tikpat labi varētu teikt: solis uz nāvi, — nežēlīgi-atbildēja Baraņņikovs.

— Jā, arī es neesmu sevišķi optimistiski noskaņots, — teica Gajeks, — viņiem taču mēs esam apsūdzības liecinieki, un, protams, vislabākā izeja ir nogalināt mūs.

— Viņi tīri fiziski vairs nespēs iznīcināt tik daudz cilvēku! — dedzīgi iesaucās Borsaks.

Baraņņikovs palūdza Gajeku, kas bija dzīvojis vienā istabā ar Magurski, savākt un noslēpt visas viņa lietas.

Durvis pavērās, un istabā ielūkojās Djomka:

— Vai drīkst?

— Nāc iekšā. — Baraņņikovs apsēdināja Djomku sev blakus uz gultas.

— Šodien pie manis atnāca mans gestapovietis, — Djomka sāka stāstīt, — bet negribēja mani uzklausīt. Tikai jautāja, vai inženieri netaisoties bēgt. Es teicu — laikam gan ne, un apsolīju izošņāt. Bet viņš pasmējās un teica: «Nevajag. Es vairs nenākšu pie tevis. Vairs nav vajadzīgs.» Un atkal iesmējās.

— Ļoti slikta pazīme, — Baraņņikovs padomājis teica.

— Bet man šķiet, ka viņiem gluži vienkārši vairs nav laika domāt par mums, — pārliecināti paziņoja Borsaks.

Baraņņikovs saskaitās:

— Tu domā, ka rīt viņi atvērs vārtus un palaidīs mūs uz visām debess pusēm — sak, mums vairs nav laika domāt par jums. Sari, dārgais, tas nenotiks, un ne velti pagrīdnieki gatavojas paši atvērt vārtus. Viņi gatavo sacelšanos, un es gribu, lai mēs būtu kopā ar viņiem. Viņu ir daudz, tas ir spēks. Bet mēs esam nožēlojama saujiņa, mērķis vienai automāta kārtai.

Barannikova bažas apstiprinājās. Jau otrā rītā inženieru mājiņā ieradās divi esesieši. Viņi bez kādām ceremonijām atvēra durvis uz istabām, kur inženieri ģērbās, tad iegāja virtuvē. Pie tam viņi neteica neviena vārda un izturējās tā, it kā mājiņā nebūtu neviena cilvēka. Tad. tikpat pēkšņi ka parādījušies, aizgāja.

Ceļā uz rūpnīcu inženieri pamanīja, ka mežā stāv vesela kolona kravas furgonu, kuros parasti pārvadāja esesiešu kareivjus. Tagad furgoni bija tukši. Tikai šoferi. sanākuši bariņā, kaut ko dzīvi pārrunāja. Kareivjus, kas bija atbraukuši ar šīm mašīnām, inženieri ieraudzīja pazemē. Bruņojušies ar automātiem, viņi stāvēja visās ejās, ar ziņkāri un bailēm vērodami pazemes dzīvi. Barannikovs ieraudzīja kareivjus arī savā cehā. Viens no viņiem, jau krietni gados, droši vien no rezervistiem, skatījās uz visu šausmās izplestām acīm. Viņš droši vien nebija varējis iedomāties, ka pasaulē var būt tāda elle, ko radījuši paši cilvēki.

Savā straujajā, vieglajā gaitā cehā ienāca Grims un piepeši it kā atdūrās pret sienu — ieraudzīja kareivjus. Dažus acumirkļus viņš stāvēja, tad strauji pagriezās un devās tieši pie Barannikova. Pirmo reizi Baraņņikovs redzēja Grimu apjukušu.

Apstājies pie Barannikova, viņš vēlreiz paskatījās uz kareivjiem un teica:

— Tuvojas gals. Rūpnīcu savās rokās sagrābuši esc-sieši. Viņi tikko izklīdināja apspriedi pie Grosa. Ieradies tas ģenerālis, kas runāja ar jums. Ar vārdu sakot, beigas.

— Vai rūpnīca pārtrauc ražošanu? — Baraņņikovs mierīgi jautāja.

— Gross galīgi zaudējis galvu — viņš grib turpināt veco šāviņu ražošanu. Taču tas nav galvenais. Esmu gandrīz pārliecināts, ka banda ieradusies likvidēt rūpnīcu un nometni.

— Vai centrs zina par viņu ierašanos?

— Nu protams. Bet es baidos, ka sacelšanās noslīks asinīs. Nemaz nerunājot par visu pārējo, esesieši var sacelšanos izmantot par ieganstu, lai izrēķinātos ar ieslodzītajiem. Naktī uz rūpnīcu atvestas kastes ar sprāgstvielām. Saprotat? Ar vienu eksploziju viņi var visus aprakt zemē.

— Kas jauns frontē?

— Amerikāņi uzbrūk. Bet Berlīne pārraida pašpārliecinātus ziņojumus, kuros liek nojaust, ka tiekot gatavots prettrieciens. Nupat pa radio runāja Gebelss, kliedza par drīzu uzvaru. Taču jādomā, ka bandīti nesagaidīs šeit amerikāņus. Es zinu vienu: sākas pats briesmīgākais.

— Labi, Grim, — mierīgi un pat izklaidīgi teica Barannikovs. — Nevajag nervozēt. Mēs visu apdomāsim.

— Daži mani kolēģi grib bēgt, — klusu pastāstīja Grims.

— Bet jūs? — Baraņņikovs raudzījās viņam acīs.

Inženiera sejā ielija sārtums.

— Es būšu kopā ar jums līdz galam. — viņš teica.

Baraņņikovs pateicīgi paspieda viņa roku:

— Piedodiet.

Todien sirēna, kas ziņoja par maiņas beigām, iekaucās daudz ātrāk nekā parasti. Pēc dažām minūtēm viss noskaidrojās pats no sevis. Baraņņikovam, Gajekam un Borsakam esesieši neatļāva kāpt augšā. V iņiem pavēlēja kopā ar visiem ieslodzītajiem iet uz alu.

Viņi iegāja ejā. kas savienoja alas. un iekļuva ieslodzīto straumē, kas lēni virzījās uz priekšu. Koka tupeļu švīkstēšana pa asfaltu saplūda nemitīgā dunoņā. Spiedīgajā, mitrajā gaisā reti izvietotās elektriskās spuldzītes spīdēja blāvi, un šķita, ka to gaisma pulsē.

— Ko tās varētu nozīmēt? — Saris Borsaks jautāja Baraņņikovam, kas gāja viņam blakus.

— Pat esesieši saprot, ka tagad mums visiem jābūt kopā, — drūmi pajokoja Baraņņikovs.

Lai cik dīvaini tas būtu, taču tagad Baraņņikovs jutās daudz mierīgāk nekā pirms divām stundām, kad izdzirdēja no Grima satraucošas vēstis. Galvenais ne-būt nebija tas, ka viņš iekšēji bija apņēmies dalīties ar visiem ieslodzītajiem viņu traģiskajā liktenī. Nē! Viņš bija pārliecināts, ka centram ir rīcības plāns un ka pašreizējā situācijā jācīnās kopīgi. Tikai viens viņu šobrīd satrauca — Djomka. Kas ar viņu noticis? Kā ar viņu rīkosies esesieši? Ko varētu darīt viņa labā?

Kā vienmēr, Djomka dienas beigās gāja pēc savas devas, kuru viņš saņēma krematorijas apkalpotāju komandā. Kad viņš tuvojās ēdiena izsniedzējam, tas viņam teica: «Pagaidi,» — un aizgāja. Drīz viņš atgriezās kopā ar drūmu liela auguma tēvaini, kurš, noskatījis Djomku, krieviski jautāja:

— Tu. puis, dzīvo kopā ar inženieriem?

— Jā.

— Stājies blakus izsniedzējam. Palīdzi viņam, bet pec tam viņš tev pateiks, kur jāiet.

— Kā — kur? Man jāiet mājās, — Djomka apjuka.

Tēvocis pavīpsnāja:

— Skaties, kā iemīļojis savu māju! Redzi, tavi inženieri tur vairs nedzīvos. Kas ar viņiem noticis, tas vēl nav zināms. Bet tu paliec šeit. — Tēvainis pagriezās un aizgāja.

Izsniedzējs dusmīgi paskatījās uz apstulbušo Djomku.

— Paņem termosu un izmazgā. Tur ir ūdens tvertne. Kusties, citādi nedošu ēst!

Taču tas nebūtu Djomka, ja paklausītu. Ne vārda neteicis, viņš skriešus metās atpakaļ uz savu mājiņu. . .

Parastajā laikā inženieri no rūpnīcas neatgriezās. Djomka saprata, ka tēvainis viņam bija teicis patiesību. Itija pāri pusnaktij, kad puisis iznāca ārā no mājiņas un, turēdamies tuvāk mežam, aizskrēja uz krematoriju.

Pie krematorijas mūra, kā vienmēr, gulēja līķi, un gar tiem rosījās tumši slāvi. Sargu tuvumā nebija. Djomka, saņēmis dūšu, piegāja pie cilvēkiem, kas strādāja. Viņi izbrīnījušies skatījās uz puisi.

— Man vajadzīgs tāds garš tēvocis ar rudām ūsām, — Djomka klusi teica krieviski.

Gara auguma cilvēks panācās uz priekšu. Djomka nopriecājās:

— Tas esmu es.

— Kas tas ir par «es»? — rešņā basā jautāja cilvēks.

— Es dzīvoju pie inženieriem ... — Djomka sāka skaidrot, bet. ieraudzījis, ka noturējis citu cilvēku par meklēto, apklusa.

— Nu, un tad?

— Es nācu pēc ēdiena, man teica, lai es paliekot šeit, bet es neticēju. Teicējs bija tāds garš, ar rudām ūsām.

— Droši vien Daņilovs, — tumsā atskanēja kāda balss. — Es tūlīt pasaukšu viņu.

Jā, Daņilovs tiešām bija tas tēvainis ar rudajārti ūsām. Pienācis pie Djomkas un apskatījis viņu tuvumā, viņš stingri noteica:

— Ko tu te jokus taisi? Kad vecāki cilvēki saka «paliec», tad jāpaliek. Mēs te nespēlējam indiāņus. — Viņš pagriezās pret cilvēku, kas stāvēja blakus. — Lai strādā pie tevis. Dodiet viņam paēst.

Daņilovs iegāja krematorijā. Kāds iedeva Djomkam maizes gabalu, bet viņš to iebāza kabatā un jautāja, kas jāti ara.

— Te, brā), tikai viens darbs, — drūmi norūca garais, — biedrus vilkt pekles krāsnī.. .

Tā kā dienas maiņa atgriezās alā, kad tur vēl atradās otrā maiņa, sākās briesmīga drūzma. Ieslodzītie satraukti jautāja cits citam, kas noticis. Bet neviens nekā nezināja. Piepeši nodzisa gaisma. Sarunas tūlīt apklusa. Un šajā klusumā, kad visi dzirdēja tikai biedru straujo elpu, no alas dziļuma atskanēja valdonīga, mierīga balss:

— Biedri ieslodzītie! — Tas tika teikts krievu valodā, bet tūlīt cita balss atkārtoja uzrunu vāciski. — Bendes gatavojas iznīcināt nometni. Mēs nedrīkstam pieļaut šo noziegumu. — Tas pats tika atkārtots vāciski. — Mūsu ir vairāk, daudz vairāk par esesiešu bandītiem. Pie tam viņi saprot, ka viņu dziesmiņa nodziedāta: amerikāņu karaspēks atrodas tikai piecdesmit kilometru attālumā no mums. Padomju karaspēks sācis uzbrukumu Berlīnei.

Atskanēja prieka saucieni. Neredzamais runātājs un viņa tulks turpināja:

— Ja mēs atmetīsim bailes un kā mūris stāsimies pretī bendēm, viņi nevarēs izpildīt savu neģēlīgo plānu. Vai jūs esat gatavi cīnīties?

Šķita, ka no tūkstošiem balsu skaudrā rēciena ala izplešas uz visām pusēm. Sājā brīdī iedegās gaisma. Cilvēki ieraudzīja cits citu: tādi viņi nebija izskatījušies varbūt kopš tālajām mierīgās dzīves dienām. Acis priecīgi mirdzēja. Vieni smaidīja, citiem bija nopietnas, apņēmības pilnas sejas. Tikai nedaudziem acīs slēpās ierastais apjukums un bailes.

— Nu, redzat? Ko es teicu! — Barannikovs ar kvēlojošām acīm vērās Borsakā un Gajekā; tie klusēja, juzdami ne mazāku satricinājumu kā viņš. — Tas taču ir spēks! Es teicu!

Barannikovs pētīja cilvēku sejas, mēģinādams uzminēt, kurš no viņiem tikko runājis. Krieva balss bija pilnīgi sveša. Tas, kurš visu atkārtoja vāciski, varēja būt Oto — Baraņņikovam šķita, ka tā bija tieši viņa balss.

Pie alas ieejas stāvēja Valters, kas vienmēr bija kopā ar Oto. Puisis acīm redzami kādu meklēja. Ieraudzījis Baraņņikovu. viņš pasmaidī ja.

— Jāaprunājas, — viņš klusi teica, paskatījās apkārt un jautāja: — Vai runu dzirdējāt?

Baraņņikovs pasmaidīja:

— Kopā ar visiem kliedzu «urā ».

— Šodien tā bija visās alās. Tā ir pirmā gatavības pārbaude. Kāds ir jūsu iespaids?

— Cilvēki ies kaujā, — nedomādams atbildēja Baraņņikovs.

— Arī nevienlīdzīgā?

— Jā.

— Vai būsiet šajā alā?

— Acīm redzot.

— Tas ir labi. Šeit ir pamaz krievu un ļoti raibs sastāvs. Tādēļ jau šodien runāja pats Glušakovs.

— Kas viņš ir?

— Krievu apakšpulkvedis. Viņu pie mums atsūtīja biedri no «Gravas». Viņš vadīs sacelšanos.

— Un kur ir Pepeļajevs?

— Viņš darbojas virszemē.

— Bet biedrs Oto?

— Viņš runāja trešajā alā. Lūdza pasveicināt jūs. Jūs drīz redzēsieties, varbūt jau šodien. Viņš bija ļoti noraizējies par jūsu likteni.

— Kāda situācija visumā izveidojusies?

— Var teikt tikai vienu — sarežģīta. Ar Padomju Armiju viss ir skaidrs un saprotams — sākusies kauja par Berlīni. Bet ar amerikāņiem — kā miglā. Trīs dienu laikā viņi divas reizes ir mainījuši uzbrukuma virzienu. Mūsu radiogrammām vēl arvien netic. Ar vārdu sakot, sarežģīti, ellišķīgi sarežģīti.

22

Ģenerāldirektora kabinets tagad bija līdzīgs armijas štābam. Uz galda stāvēja lauka telefoni, no tiem stiepās vadi uz vēdlodziņu. Kaktā pīkstēja radiostacija. Uz impozantajiem ar ādu apvilktajiem krēsliem bija nevīžīgi sasviesti šineļi.

Bija jau vēla nakts, bet šeit darbs ritēja pilnā sparā. Nemitīgi dūca telefons, kāds paņēma klausuli, klausījās, deva pavēles. Uz galda bija izklāta karte, pār kuru bija noliekušies cilvēki militāros tērpos. Centrā SS ģenerālis Zīgmals.

— Pazemei ir četrpadsmit izejas. — Ģenerālis Zīgmals parādīja uz kartes visas tās pēc kārtas.

— Pie katras jānoliek ložmetēju pāris un trīs četri kareivji ar automātiem, — teica pajauns pulkvedis.

Ģenerālis Zīgmals uzmeta pulkvedim izsmejošu skatienu.

— Ak tā? Jūsu zināšanai — pieredze liecina, ka. apšaudot cilvēku masu no jebkura vieglā ieroča, pirmās divas rindas ir pilnīgi drošs vairogs pārējām. Un šajā gadījumā pārējie nevaimanās par kritušajiem — viņi pāris sekundēs noslaucīs gan ložmetējus, gan automātis-tus. Jūs. pulkvedi, nezināt, ko nozīmē tūkstošiem satracinātu cilvēku, kas nebaidās nāves.

— Jūs viņus idealizējat, — ar goddevīgu smaidu piezīmēja pulkvedis.

— Nē. Mēs paši esam iemācījuši viņus nebaidīties no nāves. — Ģenerālis ērcīgi nosvieda zīmuli uz karies* — Velns parāvis, nedomāju kādreiz kaut ko tādu piedzīvot. Ak civilistu kungi, civilistu kungi — smirdošs garīdznieku un liberāļu sajaukums! Saputro visu, sa-ķēpā, bet pēc tam sauc mūs — glābiet nu!

Iedūcās kāds telefons. Ģenerāļa adjutants paņēma klausuli:

— Ģenerāļa Zīgmala štāba mītne. Vienu mirkli. — Adjutants pasniedza klausuli ģenerālim: — Impērijas galvenā drošības pārvalde.

Ģenerālis paķēra klausuli:

— Zīgmals klausās ... Jā . .. jā. Sliktāk, nekā bija gaidāms. Šodien viņi sarīkoja atklātus mītiņus. Ož pēc dumpja. Kur nu vairs sliktāk ... Jā . . . Jā . . . Visu izdarīšu pats . . . Labi . . . Labi. Rīt sāksim. Saprotu. Vēl arvien nav pienākušas cisternas ar degošo šķidrumu. Pasekojiet, kas tur notiek. Tieši no rītdienas vajadzība pēc tā strauji pieaugs . . . Labi. Zvaniet rīt vienpadsmitos, es būšu šeit. Uz redzēšanos.

Ģenerālis nolika klausuli un atgriezās pie kartes:

— Viss apvidus ap kalnu mums jāuzskata par ielenktu ienaidnieka placdarmu un jāgatavojas kaujai par šo

placdarmu pēc visiem kara mākslās likumiem. Tādēļ, pulkvedi, vajadzīgs nevis viens ložmetējs pie pašas izejas, bet gan pastiprināti uguns punkti patālu no iz ejām, kas izvietoti tā. lai varētu nācējus turēt krustugunis. Tūlīt pat izstrādājiet shēmu. Izmantojiet arī zcnit-lielgabalus šaušanai pa virszemes mērķiem.

— Saprotu.

— Tālāk ... — Ģenerālis ar skatienu sameklēja SS virsnieku, kas snauda krēslā pie kabineta sienas. — Dirks!

Virsnieks pietrūkās, pusmiegā, nesaprazdams, kas viņu sauc.

— Es jūs saucu, Dirks.

Virsnieks stingrā solī pienāca pie galda:

— Lūdzu, atvainojiet. Trešo nakti bez miega.

— Es zinu. Dirks. Pasakiet man, kāda ir jūsu dzirnavu diennakts izstrāde.

Dirks pavīpsnāja, likdams ģenerālim saprast, ka viņa joks par zonderkomandu ir saprasts un pienācīgi novērtēts.

— Viss atkarīgs no miltu likvidēšanas tempiem. Ceptuve vienmēr aizkavē un pievāc manus dzirnavniekus.

Tagad pasmaidīja ģenerālis Zīgmals:

— «Ceptuve» — tas nav slikti teikts. Mēs saņemsim vairākas cisternas ar degošo šķidrumu.

Dirks padomāja un teica:

— Tādā gadījumā caurmērā piecsimt diennaktī.

Jūs zināt, kāda ir situācija?

— Ja, mans ģenerāli. Es saprotu. Mēs varam likvidēt arī vairāk, bet tad jānorīko vairāk cilvēku pie līķu dedzināšanas. Bet manējos nedrīkst atraut no darba. Pieredze liecina ...

— Jāiznīcina ne mazāk kā tūkstotis diennaktī, — ģenerālis Zīgmals viņu pārtrauca. — Dedzināšanai es izsaukšu rezervistu rotu no Veimāras.

— Tad viss bus kārtībā.

— Paldies, Dirks. Sastumiet kopā divus krēslus un nosnaudieties.

— Paldies, mans ģenerāli.

Jau agrāk kabinetā bija klusītēm iešmaucis un ielīdis tumšā kaktā gestapo speciālās vienības priekšnieks majors Leits. Taču veltīgi viņš cerēja, ka ģenerālis Zīgmals nav viņu pamanījis.

— Leit, tagad es gribu paklausīties, ko stāstīsiet jūs.

Majors lēnām piegāja pie galda.

— Kādas jums jaunas ziņas?

Leits klusēja.

(ienernlis Zīgmals paskatījās uz virsniekiem, kas bija sastājušies ap viņu.

— Viņš nezina, ar ko sākt. Nu labi, palīdzēsim. Vai jūs noskaidrojāt, kas izslēdza gaismu?

— Kad mani ļaudis ieradās sadales punktā, tur vairs neviena nebija.

— Ak nelieši, nebija varējuši pagaidīt jūs! Tātad jums vēl arvien nav zināms, kas turēja runas alās?

— Ziņas par vienu oratoru sakrīt. Runa ir par trešo alu. Tur runājis vācietis, kas pazīstams ar vārdu Oto. Mēs viņu meklējam.

— Lieliski, lieliski! — teica ģenerālis Zīgmals. — Visās alās ir runājuši krievi, bet jūs esat atraduši vienu vācieti.

— Aģentūra sniedz pretrunīgas ziņas.

— Es spļauju virsū jūsu aģentūrai! — Zīgmals saskaitās. — Es jums jautāju: ko jūs gatavojaties darīt, lai dumpinieki paliktu bez vadības.

— Pašlaik mēs izdarām apcietināšanas visās alās.

— Paļaudamies uz savu nojautu?

— Patlaban taču nav laika nopietnam darbam, — mazliet ērcigi teica majors Leits.

— Jums ir taisnība, major, bet es gribu atgādināt, ka jūsu grupa šeit atrodas jau labu laiku.

— Mums bija lokāls uzdevums — sabotieri. Tie ir likvidēti.

— Ak tā! Un rūpnīca tagad strādā ar pilnu jaudu?

Leits klusēja.

— Radioraidītāju atradāt?

— Atradīsim tuvākajās dienās. Mēs apcietinājām cil vēku, kas izplatīja pa radio dzirdētus ziņojumus par stāvokli frontē.

— Bet kā ar ieročiem?

— Domāju, ka viņiem nav tik daudz ieroču, lai būtu vērts uztraukties. Krematorijas pagrabā atrastas divas šautenes. Pārbaudot noskaidrots, ka tās dabūtas no zc-nītartilēristiem, bet agrāk atrastā pistole, starp citu, ir no SS arsenāla.

Zīgmals klusēja.

— Es jūs sapratu tā, — Leits kļuva drošāks, — ka šīsdienas aresti bijuši bezmērķīgi?

— Jūs, major, tīšām saprotat mani nepareizi, — ģenerālis Zīgmals atcirta. — Šāda veida saprašanās starp SS un gestapo vienu laiku bija diezgan populāra, bet tagad vairs ne, major.

— Kādēļ tad visa atbildība jāuzveļ man, ja gadiem ilgi šeit par kārtību gādājuši jūsu pārstāvji? Jūs taču to zināt labak par mani.

Ģenerālis Zīgmals atkal ilgi nebilda ne vārda.

— Es gribētu jautāt: vai nevarētu rit no rīta dot sirēnas signālu kā parasti — pirms darba sākuma? — jautāja Leits.

— Kālabad? — ģenerālis Zīgmals brīnījās.

— Tad ieslodzītie tiklu sadalīti vismaz divās daļās. Ikviena šis bandas dalīšana mums ir izdevīga. Un, beidzot, ieslodzītos vieglāk aizvākt no cehiem.

— Es padomāšu. Tā nav slikta ideja. Tipogrāfiju atradāt?

— Jādomā, ka cilvēks ar lapiņām, kuru mēs apcietinājām. zina visu arī par tipogrāfiju.

Tagad klusēja abi. Leits demonstratīvi paskatījās pulkstenī.

— Ja jums vairāk jautājumu nav, es iešu uz savām telpām. Tūlīt sāks vest apcietinātos.

— Labu veiksmi.

Majors Leits aizgāja. Ģenerālis Zīgmals atkal atgriezās pie kartes:

— Kā redzams, mēs nevaram būt pārliecināti, ka dumpinieki paliks bez vadoņiem. Mums jārēķinās ar ļaunāko. Uzdevums paliek tas pats — iznīcināt pa tūkstoš cilvēkiem diennaktī. Šeit atrodas apmēram piecpadsmit tūkstoši. Pēc mūsu rīcībā esošām ziņām, viņi gatavojas sacelties apmēram desmitajā, divpadsmitajā aprīlī. Mūsu rīcībā ir astoņas līdz desmit diennaktis. Tātad pret mums paliks pieci seši tūkstoši bandītu. Tas nav nekas briesmīgs. Tagad precīzi aprēķināsim savus spēkus . ..

2а

Jau trešo dienu Oto slēpās tajā alā, kurā dzīvoja Barannikovs. Viņš bija. noskuvis ūsas. Izbalējušo zilo brezenta blūzi, kas visiem bija pazīstama, apmainīja ar svītraino nometnes jaku. un tagad nebija tik viegli atrast Oto starp tūkstošiem cilvēku, kurus ciešanas bija padarījušas ārkārtīgi līdzīgus citu citam. Gestapovieši divas reizes ieradās alā un, lēnām staigādami starp guļošajiem, apgaismoja viņus ar spilgtiem lukturīšiem — meklēja Oto. Pa to laiku draugi gatavojās nogādāt viņu sanitārajā bunkurā. Tur gestapovieši nemīlēja ieskā tīties.

Jau pirmajā naktī Barannikovs apgūlās blakus Oto, un viņi, piespiedušies viens otram cieši klāt, vairākas stundas sačukstējās.

— Agrāk mēs rīkojāmies pēc principa: «Piesardzība un vēlreiz piesardzība,» — čukstēja Oto, — tagad mūsu devīze ir: «Piesardzība plus uzbrukums.» Pienācis tas laiks, kad mēs spējam vismaz apturēt bendes. Pie Berlīnes uzbrūk jūsu karaspēks. Šeit fašistus apdraud amerikāņi. Ja mēs uzbruksim visi kopā, bendes atkāpsies. Viņi taču neuzsāks karu pret mums, vai tad viņiem la gad tas prātā ...

— Bet mēs neesam apbruņoti, — Baraņņikovs teica.

Oto saspieda viņa roku:

— Ir arī ieroči. Nedaudz*, bet ir. Pat granātas.

— Bet ja nu viņi tomēr izsauks šurp karaspēku?

Oto paklusēja un atbildēja:

— Tad mirsim ar godu, mirsim cīņā, kā komunistiem klājas. — Viņš padomāja un turpināja: — Tu zini, šajās dienās fašisti nogalinājuši mūsu Tēlmani. Būhen-valde. Slepeni. Nogalinājuši un sadedzinājuši krematorijā. Šie slepkavas to darīja tāpēc, ka viņiem klājas stikli un ir bailes no mums. Bet mēs nebaidāmies. Mēs ik dienas laižam klajā lapiņas par stāvokli frontē un mušu uzdevumiem. Visas alās izveidotas rīcības komitejas. Kopā ar mums ir daudz lielisku jūsu biedru. — Oto atkal apklusa. -— Labi. ka tu esi šeit.

— Kopā ar mani ir vēl divi, uz kuriem var paļauties, — Barannikovs teica, — francūzis un cehs.

— Zinu, francūzi vajag pārsūtīt uz septīto alu. Tur ir daudz viņa tautiešu. Bet čehu atstāj pie sevis. Jā, gandrīz aizmirsu — par puišeli, kas dzīvoja pie jums. Mēs viņu pagaidām iekārtojām komandā, kas strādā krematorijā. Vai viņš tev vajadzīgs?

— Es tā neuztrauktos par viņu, ja viņš būtu šeit, — Barannikovs atbildēja.

— Tad pie pirmās iespējas viņu atgādās šurp.

— Kas mums jādara?

— Tuvākajās dienās ir viens uzdevums — pasargāt cilvēkus no bojā ejas. Par jūsu vietu sacelšanās spēkos tev paziņos . . .

Nākamajā dienā Oto pārveda uz sanitāro bunkuru. Viņš aizgāja kopā ar rīta maiņu. Barannikovs redzēja, ka ejā Oto un viņa draugi izspraucās ārā no cilvēku plūsmas un pazuda sānu atzarojumā.

Barannikovs iegāja cehā un pabrīnījās par klusumu, kas tur valdīja.

— Nav strāvas, darbgaldi stāv, — Anteks paziņoja.

— Vai tev ļoti gribas strādāt? — skumīgi pasmaidīja Baraņņikovs. — Ieeļļojiet darbgaldus un esiet modri.

Anteks pamāja ar galvu un atgriezās pie saviem biedriem. Neierastajā klusumā bija dzirdamas sarunas. Bet šķita, ka nervozās gaidas elektrizē visu atmosfēru cehā. Visi domāja vienu: kādēļ atkal kauca sirēna, aicinādama cilvēkus darbā?

Pie visām izejām stāvēja bruņoti kareivji. Tad cehā ienāca esesieši Dirka vadībā. Viņš soļoja priekšgalā, vicinādams pistoli. Apstājies ceha vidū, viņš uzkliedza:

— Visiem nostāties ar seju pret mani! Žigli!

Ieslodzītie izveidoja nevienādu rindu visā ceha garumā. Dirks lēnām gāja gar ierindu. Viņam sekoja esesieši. Dirks vēroja ieslodzīto sejas.

— Trīs soļus uz priekšu, — viņš pavēlēja, ar pistoles stobru piebakstīdams ieslodzītajam pie krūtīm, un tas iznāca no ierindas. Esesieši gāja tālāk. Starp izraudzītajiem bija arī Anteks.

Baraņņikovs saprata, ka esesieši atlasa cilvēkus, lai izrēķinātos ar viņiem. Pie tam izvēlas uz labu laimi, tos, kas ienāk prātā. Drīz vien rindas priekšā stāvēja kādi trīsdesmit cilvēki. Viņi meta bažīgus skatienus atpakaļ uz biedriem.

Kavēties nedrīkstēja. Baraņņikovs pačukstēja Anteka biedram:

— Pasaki tālāk: ja mūsējos vedīs ārā, visiem ātri aizstāties priekšā izejām.

Šķita, ka rindai cauri izskrien strāva. Baraņņikovs redzēja, ka Anteka biedrs paslepšus paņem no virpas smagu atslēgu.

Tos, kas bija nostādīti priekšā, ielenca kareivji. Procesija devās uz izeju.

Rinda, kas stāvēja visa ceha garumā, salūza, simtiem cilvēku klusēdami skrēja uz izeju un aizstājās tai priekšā kā mūris. Tas notika tik ātri, ka procesija nepaspēja apstāties un tagad atradās dažu soļu attālumā no ieslodzīto pūļa.

— Biedri, ātrāk pie mums! — Baraņņikovs uzsauca.

Nāvei nolemtie pagrūda kareivjus sānis un saplūda

ar pūli, kurš pašķīrās, lai ietvertu tos.

Pūļa priekšā izauga Dirka druknais stāvs. Pieliecies uz priekšu, viņš ar bērnišķīgu izbrīnu skatījās uz ieslodzītajiem. Pirmajā mirklī viņš nebija ne nobijies, nedz uztraucies, viņš tikai neticēja savām acīm. Viņš, kas ar savām «dzirnavām» bija apbraukājis daudzas nometnes un samalis tūkstošiem tādu pašu ieslodzīto, viņš, kas ar savām rokām bija nogalinājis simtiem cilvēku un pieradis izturēties pret saviem upuriem kā mēmu lopu baru, pirmo reizi ieraudzīja viņu sejas, acis, sažņaugtās dūres. ♦

Dirks nomērķēdams izšāva no pistoles uz pūli un

ievainoja trīs, starp tiem arī Anteku. Pūlis nepakustējās. Tikai Anteka biedrs ar visu augumu pasvērās uz priekšu, kā taisīdamies nokrist. Bet viņa labā roka piepeši atvēzējās, un atslēga triecās pret Dirka galvu.

Dirks saļima zemē, pie viņa piesteidzās esesieši. Baraņņikovs izmantoja apjukumu un uzsauca:

— Ātri ejā, uz alu!

Un, kā ūdens vienā mirklī iesūcas zemē, tā pūlis

pazuda ejas melnajā caurumā. Ievainotos viņi aiznesa līdz. Baraņņikovs mazliet aizkavējās un klausījās, kas notiek cehā, taču pēc skaņām, kas bija dzirdamas no turienes, nekā nevarēja saprast.

Atkal alā bija divas maiņas kopā — tūkstošiem cilvēku briesmīgā šaurībā. Pamodinātie biedri visu uzzināja. Visās malās skanēja balsis:

— Jāaiztaisa ciet alas ieeja!

— Bet kā tad mēs elposim?

— Jānorīko dežuranti ejā!

— Ievainotie jāaiznes uz sanitāro bunkuru!

Barannikovs stāvēja, piespiests pie sienas, un klausījās. Nē, nē, nekas neliecināja, ka notikušais būtu nobiedējis cilvēkus. Un arī viņš pats pamazām nomierinājās. Viņš visvairāk bija bažījies par to, vai ievainoto parādīšanās neradīs izbailes.

— Viņi speciāli izsauca maiņu, lai būtu vieglāk ķert cilvēkus! — kliedza cilvēks, kas stāvēja blakus Baraņ-ņikovam. — Nevienam nevajag iet ārā no alas!

— Viņi mūs nomērdēs badā! — atbildēja tāla balss.

— Bet kas ir labāk: nāve no lodes šodien vai bada nāve pēc nedēļas? — jautāja Baraņņikova kaimiņš.

Balsis saplūda vispārējā rūkoņā, kurā nekā nevarēja saprast. Un piepeši Baraņņikovs skaidri sadzirdēja, ka vairākas reizes atskan sauciens:

— Kur ir inženieris Baraņņikovs?

— Esmu šeit!

Baraņņikovs sāka spraukties uz alas centru un ieraudzīja, ka viņu sauc Anteka biedrs.

— Esmu šeit, — Baraņņikovs iesaucās un apstājās alas centrā.

Visi nogaidoši lūkojās viņā.

— Biedri! — sauca poļu virpotājs. — Lūk, šis krievu inženieris izglāba mūsu biedrus!

Cilvēki pievērsās Baraņņikovam. Inženieris redzēja viņu gaidošos skatienus un sasprindzināti domāja, ko viņš šajā brīdī varētu pateikt cilvēkiem.

— Biedri! — Baraņņikovs paskatījās visapkārt. — Tas kas nule notika, liecina: ja mēs rīkojamies saliedēti, bendes atkāpjas. Tas ir vissvarīgākais. Arī turpmāk mums jābūt kopā. Visi par vienu, viens par visiem. Mēs esam sākuši cīņu par savām dzīvībām, par atbrīvošanos no šīs elles, un mums jādod zvērests: lai notiktu kas notikdams, nepadoties bailēm un nezaudēt vīrišķību. Turēdamies kopā, mēs veidojam lielu spēku, kas ienaidniekam iedveš bailes. Taču nedomājiet, ka mēs rīkojamies uz labu laimi. Mūsu cīņu vada gudri, drosmīgi cilvēki. Visam savs laiks... — Baraņņikovs brītiņu klusēja un piemetināja: — Bet tagad svarīgākais ir sniegt palīdzību ievainotajiem. Kur viņi ir?

Anteka biedrs klusēdams ar roku parādīja uz alas tumšo kaktu.

Cilvēki cik spēdami pavirzījās, lai dotu ceļu, un Baraņņikovs piegāja pie Anteka, kas gulēja pie sienas. Viņš gulēja uz muguras, piespiedis roku pie krūtīm, kas krampjaini cēlās un plaka. Acis bija aizvērtas. Baraņņikovs notupās blakus, saņēma Anteka karsto roku. Pulsu tik tikko varēja sataustīt.

— Kur viņš ievainots? — Baraņņikovs klusi jautāja.

— Vēderā.

— Ar tek! — Baraņņikovs pasauca.

Taču poļa sejā nepakustējās neviens muskulis. Baraņņikovs ar roku pavēra viņa plakstus. Acis bija nedzīvas, uz gaismu nereaģēja, tikai krūtis krampjaini cēlās un plaka un pusatvērtā mute izdarīja tikko manāmas kustības, it kā Anteks gribētu to aizvērt, bet nevarētu. Piepeši ievainotais pakustināja roku, tā noslīdēja no viņa krūtīm, un tūlīt saraustītā elpa pārtrūka.

Anteks bija miris. Baraņņikovs piecēlās.

— Biedri! — viņš uzrunāja cilvēkus, kas stāvēja viņam apkārt. — Mēs esam cietuši pirmos zaudējumus šajā cīņā. No ievainojuma miris poļu biedrs Anteks. Viņš bija īsts karavīrs svētajā cīņā pret fašismu. Kādreiz jūs uzzināsiet, cik daudz viņš darījis šajā cīņā. Viņš krita par brīvību! Mēs neaizmirsīsim viņu. Lai šis zaudējums aicina mūs ciešāk saliedēties, būt drosmīgākiem! Nāve fašismam! Lai dzīvo brīvība!

Ala neatbildēja tūlīt. Vispirms tā iedūcās, šī dūkoņa ar katru sekundi auga augumā un beidzot izvērtās draudīgā rēkoņā, kurā atsevišķus vārdus nevarēja saklausīt. Bet Baraņņikovs redzēja, juta, ka cilvēki ir gatavi uz visu. Šodien pirmo reizi mūžā viņš bija runājis kā īsts orators un juta lepnumu, pacilātību, juta sevī jaunus spēkus. Viņš raudzījās uzbudinātajās un niknuma pilnajās sejās, vēl arvien nespēdams īsti aptvert, ka neviens cits kā vienīgi viņš ar saviem vārdiem izraisījis šo vētru, kas bija pārņēmusi visu alu.

— Kur ir citi ievainotie? — Baraņņikovs jautāja.

Par laimi divu citu ieslodzīto ievainojumi nebija bīstami. Vienam lode bija ķērusi roku, otram bija viegls ievainojums plecā. Abi turējās dūšīgi.

— Cik labi viss izdevās! — uzbudināts runāja viens no viņiem, raudzīdamies uz Baraņņikovu. — Jūs taču esat krievs? Es jau tā domāju. Paldies jums! Paldies!

— Jūs paši visu izdarījāt, — slēpdams mulsumu, Baraņņikovs teica.

Pie viņa pienāca trīs ieslodzītie, kurus viņš nepazina. Bet, pirms viņi bija sākuši runāt, Baraņņikova sirds sajuta: krievi.

— Sveiks, tautieti! — piesmakušā basā teica viens no viņiem un cieši saspieda Baraņņikova roku. — Bijušais artilērijas majors Pjatņikovs. Starp citu, kāpēc gan «bijušais»? Uzskatu, ka esmu atgriezies ierindā pēc piespiedu atvaļinājuma. — Viņa uzbudinātajā sejā jautri mirdzēja melnas, uz āru izspiedušās acis. Viņš norādīja uz saviem biedriem: — Tie arī ir mūsējie, no armijas. Uzskati, ka mēs esam pakļauti tev. Izpildīsim jebkuru pavēli.

Baraņņikovam sažņaudzās rīkle, un viņš tikai pamāja ar galvu, cenzdamies neskatīties uz biedriem.

Alā piepeši iestājās klusums. Baraņņikovs redzēja, ka visi skatās uz sānu ejas pusi. Tur stāvēja esesiešu kareivis. Viņš lūkojās alas krēslā, tad ielika mutē pirkstu galus un divas reizes aprauti iesvilpās. Un tūdaļ no alas dziļuma atskanēja sauciens:

— Valter! — Saucēja balsī bija gan prieks, gan izbrīns.

Uz kareivja pusi spraucās neliela auguma vecāks cilvēks. Ieslodzītie vēroja viņu ar nelabvēlīgu ziņkāri.

— Atradis drauģeli! — kāds ironiski piezīmēja.

Pusmūža cilvēks apgriezās:

— Tas ir biedrs Valters! Viņš ir tāds pats ieslodzītais kā mēs.

Beidzot viņš bija sasniedzis kareivi. Viņi apskāvās un uzsāka dzīvu sarunu. Cilvēki klusēdami vēroja viņus. Un tikai tad Baraņņikovs pazina kareivi — tas bija vienacis Valters, Oto draugs. Ieslodzītais, kas runājās ar viņu, atskatījās un parādīja uz Baraņņikovu. Tad abi kopā sāka spraukties uz inženiera pusi.

Nonācis alas vidū, Valters pacēla gaisā automātu un iesaucās:

— Apsveicu jūs, biedri, ar pirmo uzvaru!

Cilvēku sejas atplauka. Valters pienāca pie Barannikova:

— Labdien, biedri Sergej. Es redzu, ka jūs ari brīnāties. Bet viss ir ļoti vienkārši. Viņi sadzinuši pilnu nometni ar kareivjiem, un tagad labāk var noslēpties, kad mugurā šis formas tērps. Es nācu tieši pie jums no biedra Oto. Par to, ko jūs šodien izdarījāt cehā, uzzinās visi. Mūsu cilvēki pastāstīs par to visās alās. Diemžēl tas maita Dirks nav nosprādzis, bet guļ hospitālī.

— Kas notiks tālāk? — jautāja Barannikovs.

— Divos vārdos nevar izstāstīt. Stāvoklis pagaidām nav skaidrs. Stingri nolemts ir viens: no alām neiet ārā cehos. Mums ir ziņas, ka esesieši to jau paredzējuši un gatavojas pieveikt mūs ar bada palīdzību. Cīnīsimies. Fronte jau tuvu. Ļoti slikti ir ceturtajā alā, tur notverti mūsu biedri. To izmantojuši provokatori. Viņi ieteikuši ieslodzītajiem mierīgi iet ārā no alām un paziņot, ka viņi nepiedalās cīņā, jo tā viņi saglabāšot savas dzīvības. Diemžēl gandrīz visi noticējuši provokatoriem. Cilvēki izgājuši ārā no alas, sastājušies ierindā un devušies uz komandantūru. Bet, tikko gājēji nogriezušies gar kalnu, viņus no divām pusēm sākuši apšaudīt ložmetēji un zenītlielgabali. Līķu kaudzes — tāda ir maksa par mazdūšību. Varbūt esesieši domāja, ka sākusies sacelšanās. Tas nozīmē, ka šiem riebekļiem ir bailes! — Valters nemanāmi iebāza Baraņņikovam kabatā pistoli un turpināja: — Šonakt šurp tiks atgādātas vairākas granātas un šautenes. Izdaliet visuzticamākajiem cilvēkiem un turiet ieročus pa rokai. Sacelšanās laiks vēl nav precīzi noteikts, galvenais ir ieroči. Pagaidām mums to ir maz, ļoti maz. Bet būs vairāk.

Vairakas dienas nometne bija neskaidrs stāvoklis. Pretinieki it kā bija ieņēmuši katrs savas pozīcijas un nogaidīja.

Ģenerālis Zīgmals pēc Dirka ievainošanas bija secinājis, ka doma ik dienas izdabūt ārā no pazemes pa tūkstoš cilvēkiem nav realizējama, un gaidīja sacelšanos, kura izvedīs zemes virsū visus ieslodzītos. Un tad viņš sarīkos masu slaktiņu. Savai priekšniecībai ģenerālis paziņoja, ka ceturtās alas ieslodzīto iznākšana virszemē bijusi sacelšanās sākums. Bet nu jau vairākas dienas viss bija klusu. Viens no diviem: vai nu ceturtās alas ieslodzīto apšaušana bija salauzusi pārējo apņēmību un viņi atteikušies no sacelšanās, vai arī viņi gaida, kad amerikāņu karaspēks pienāks vēl tuvāk. Un šis karaspēks tuvojās. Nekā iepriecinoša ģenerālim neziņoja arī viņa draugi no Berlīnes. Ģenerālis Zīgmals sāka nervozēt. Naktī viņš deva pavēli sagatavoties pazemes uzspridzināšanai.

Arī ieslodzītie nogaidīja. Sacelšanās vadoņi uzskatīja, ka esesieši, ņemdami vērā mācību, ko bija dabūjis Dirks, alās savu degunu nebāzīs: ar katru novilcinātu dienu tuvojās fronte. Kad amerikāņi vairs nebūs tālu no nometnes, varēs iet ārā no alām ar tiem nedaudzajiem ieročiem, ko izdosies sadabūt. Bet pagaidām tika darīts viss, lai atbalstītu cilvēkus alās. Taču ar katru dienu asāk bija jūtams bads. Ieslodzītos uzturēja galvenokārt nervu sasprindzinājums, karsta vēlēšanās izrēķināties ar bendēm un izcīnīt brīvību.

Nometnes teritorija šajās dienās atgādināja frontes iecirkni, kur uz laiku iestājies klusums. Darbojās tikai

gestapovieši. Secinājis, ka sacelšanās vadītāji, ja nu reiz viņi var iespiest skrejlapas un iegūt ieročus, atrodas virszemē, majors Leits ķērās pie ieslodzītajiem, kuri strādāja virtuvē, sanitārajā bunkurā un krematorijā. Nekādu konkrētu datu gestapoviešiem nebija, un viņi lika lietā pārbaudītu metodi — apcietināja katru otro. Tā viņu rokās nonāca radists, kas strādāja ar krematorijas pagrabā noslēpto raidstaciju. Lai likvidētu pierādījumu, radista biedri iemeta raidstaciju krematorijas krāsnī. Grūti spriest, vai viņi rīkojās pareizi. Šā vai tā, pagrīd-nieki tagad bija zaudējuši sakarus ar ārpasauli. Gestapovieši notvēra Valteru. Sacelšanās vadība zaudēja vienīgo cilvēku, kurš uzturēja sakarus starp alām.

Nākamajā dienā gestapovieši uzbruka sanitārajam bunkuram. Pašā operācijas sākumā viņi ieraudzīja biedru Oto un saprata, ka sacelšanās centrs atrodas šeit. No šīs alas viņi paņēma visus. Viņu rokās nonāca arī majors Pepeļajevs, kas bija slēpies bunkurā. Pēc tam tika notverts apakšpulkvedis Glušakovs, kas nometnē bija ieradies nesen. Sacelšanās palika bez galvenajiem vadītājiem. Vēl nesākusies tā faktiski bija nolemta neveiksmei.

... Jau sesto stundu pēc kārtas ģenerālis Zīgmals kopā ar majoru Leitu pratināja biedru Oto, majoru Pe-peļajevu un apakšpulkvedi Glušakovu. Viņi zināja, ka tie ir sacelšanās vadītāji. Pepeļajevs un Glušakovs klusēja. Lai ko darīja ar viņiem, viņi klusēja.

Oto, ļoti labi zinādams, ka viņa personība gestapoviešiem nav nekāds noslēpums, bija ieņēmis citu pozīciju. Viņš stāstīja, ka viņa apcietināšana pagrīdniekiem neesot liels zaudējums, baidīja ar plašo, it kā jau pilnīgi sagatavoto sacelšanos, ieroču daudzumu un ar to, ka jau sen esot nodibināti radiosakari ar amerikāņu ģenerāļa Patona karaspēku, kuram jau esot paziņoti visu nometnes varasvīru uzvārdi un izskats. Oto ieteica ges-tapoviešiem neizaicināt likteni un vākties prom no nometnes, kamēr vēl iespējams. Vēlāk tas liecināšot viņiem par labu.

Pēc vienas šādas nopratināšanas, kad Oto aizveda, ģenerālis Zīgmals un majors Leits palika divatā. Kādu laiku viņi sēdēja klusēdami un skatījās viens uz otru.

— Nu, ko jūs teiksiet? — ar apšaubāmu vienaldzību jautāja Zīgmals.

Leits labi zināja, ar ko viņam darīšana, un netaisījās dalīties ar ģenerāli savās domās.

— Ko jūs iesakāt? — jau lietišķi jautāja Zīgmals.

— Laiks pielikt punktu, — ērcīgi atbildēja Leits. — Šie tipi jālikvidē.

Tai pašā laikā rūpnīcas galvenais inženieris Gross, izspūris, samiedzis acis spilgtā gaismā, sēdēja savā kabinetā pie galda, nenovērsdams neizpratnes pilnu skatienu no cilvēka, kas rosījās pie seifa.

Pēdējās dienās Gross neatstāja savu kabinetu, gulēja turpat uz dīvāna. Ar īsti vācisku pedantismu viņš tieši deviņos no rīta sēdās pie galda, lai pieceltos no tā mijkrēslī.

Tad, neiededzis gaismu, viņš likās uz dīvāna. Seja bija nogurusi, sirmiem sariem apaugusi. Sakari ar firmu bija pārtrūkuši. Kopš vakardienas vairs neatbildēja arī firmas Berlīnes pārstāvniecības tālrunis. Pirms tam viņam no turienes sacīja tikai vienu: «Gaidiet rīkojumus.» Un viņš gaidīja. Cili inženieri jau sen bija atstājuši nometni. Bija palicis tikai Grims. Viņš neatlaidīgi centās pierunāt Grosu brauki prom.

— Man nav tiesības to darīt, — Gross ietiepīgi atbildēja. Jums ir rīcības brīvība. Rūpnīca stāv, jums nav darba, un jūs varat braukt prom. Turpretim mani dienesta pienākumi un mans pienākums pret firmu liek man paliki šeit līdz galam. Es aizbraukšu, kad būšu saņēmis skaidru un nepārprotamu firmas rīkojumu.

Pirms trim dienām Grims, kuram nebija nekādas iespējas nodibināt sakarus ar ieslodzītajiem, bija aizbraucis. Viņš bija nolēmis izlauzties pie amerikāņiem, pastāstīt viņiem par nometni un pierunāt izsēdināt šeit desantu, lai glābtu ieslodzītos no nāves. Vai viņam to izdevās izdarīt un kas ar viņu notika, nav zināms .. .

Gross palika gaidot firmas rīkojumu. Bet šovakar pie viņa bija ieradies Rotbergs. Šī nerunīgā persona bija pakļauta tieši firmas šefam. Viņa oficiālais stāvoklis di-rektoriātā nebija izprotams, taču viņš klusēdams piedalījās visās sēdēs. Runāja, ka viņš esot tāds kā firmas šefa personīgs speciāls adjutants.

Rotbergs nekautrēdamies uzmodināja Grosu un pavēlēja iedot viņam seifa atslēgu. Nenovilcis mēteli un nenoņēmis cepuri, viņš atslēdza seifu un, nolicis pie kājām portfeli, sāka bāzt tajā papīrus. Kad seifs bija iztukšots, Rotbergs jautāja:

— Vai ģenerāldirektora seifā nekas nav palicis?

— Es visu pārnesu šurp, — Gross atbildēja.

— Lieliski. — Rotbergs neapsēzdamies, turēdams portfeli rokā, paskatījās pulkstenī.

— Kādi ir šefa rīkojumi man? — elpu aizturējis, Gross klusi jautā ja.

— Nekādi, — Rotbergs sausi atbildēja.

— Kā tad tā? — Gross apjucis nomurmināja.

Rotbergs smīnēdams paskatījās uz viņu.

ISO

— Es vienmēr esmu teicis šefam, ka jūs esat cilvēks bez iztēles, tipisks izpildītājs bez jebkādas fantāzijas,—* viņš nicīgi teica. — Pietiek paskatīties uz jums. lai saprastu, ka jūs vairs neeksistējat. Kādi rīkojumi tad jums vēl vajadzīgi? — Rotbergs aizpogāja mēteli un izgāja ārā.

Pēc minūtes gar logu aizbrauca viņa mašīna.

Tālāk Gross rīkojās kā sapni. Skatīdamies tieši sev priekšā, viņš pievilka tuvāk papīra lapu, plašā rokrakstā ar lieliem burtiem uzrakstīja: «Bojā gājušā Vācijā man vairs nav ko darīt,» — un izņēma no atvilktnes pistoli. . .

Ģenerālis Zīgmals un majors Leits vēl nebija pabeiguši savu sarunu, kad kabinetā ienāca ģenerāļa adjutants. Viņš pienāca pie galda un klusēdams nolika ģenerālim priekšā Grosa pirmsnāves vēstuli. Kad ģenerālis bija to izlasījis, adjutants pateica tikai vienu vārdu:

— Nošāvies.

Adjutants izgāja ārā. Mirkli padomājis, ģenerālis Zīgmals saplēsa Grosa vēstuli un iemeta papīrkurvī.

— Kas? — Leits jautāja.

— Gross, — smaidīdams atbildēja Zīgmals. — Jāat-zīstas, es brīnos, ka viņš to neizdarīja agrāk. Tipiska civilistu žurka.

— Ko viņš bija uzrakstījis?

— Ko tad šie idioti var rakstīt? Allaž vienu un to pašu. Lūdz viņa nāvē nevienu nevainot, heil Hitler, un mēs uzvarēsim. — Ģenerālis brītiņu klusēja. — Ja nu kāds uzvarēs, tad tie būsim mēs un tikai mēs. Un tikai tagad, kad visas šīs civilās žurkas aizvākušās no mūsu ceļa.

— Tātad tos divus es šodien pat likvidēšu, — Leits teica pieceldamies.

— Iebildumu nav. Jūs. Leit, esat kārtīgs puisis. Man jāatvainojas jums par dažiem asākiem izteicieniem. Jūs esat paveicis galveno. Sacelšanās bez vadības ir līķis...

Nakti krematorijā ieradās majors Leits un kopā ar viņu karavīru vienība. Ieslodzītajiem, kas tur strādāja, pavēlēja iziet ārā. attālināties divsimt soju no krematorijas un tur gaidīt turpmākās pavēles. Djomka šo rīkojumu nebija dzirdējis. Tā nu bija iznācis, ka dažas minūtes pirms gcstapoviešu parādīšanās komandas vecākais bija pateicis puisim, ka šajā naktī viņu aizvedīs uz alu pie viņa krievu drauga, un Djomka bija ieskrējis krematorijas pagrabā, lai paņemtu tur paslēpto pistoli.

Pie krematorijas piebrauca mašīna ar nodzēstām ugunīm. Kareivji iznesa no tās trīs smagus maisus. Kļūdīties nebija iespējams, maisos bija līķi. Kad viņus pa šauro gaiteni nesa uz krāsnīm, Djomka kāpa augšup no pagraba. Kareivji pagriezās uz zāli, kur atradās krāsnis, un tad Djomka ieraudzīja gestapoviešus, kas stāvēja pie sānu durvīm. Paiet viņiem garām nepamanītam nebija iespējams. Neredzēdams nevienu no ieslodzīto komandas. Djomka saprata, ka tie visi aizvesti prom no krematorijas.

Djomka ilgi nedomāja. Tieši viņam pretī bija lūka, pa kuru grūda ārā pelnus. Tā bija atvērta. Pietika uzskriet vēl divus pakāpienus, un lad varēja pa lūku izlēkt, meklēt glābiņu. Taču Djomka nolēma ne tikai izglābties vien. Uzlicis kāju uz pakāpiena, lai būtu gatavs lēcienam, viņš izņēma pistoli un visu tās aptveri raidīja uz gestapoviešiem. Paguva saskatīt, ka divi no tiem krīt, un metās ārā. Pēc tam, neviena negaidīdams, viņš skrēja uz pazemes galveno ieeju. Sargkareivis uzkliedza viņam, bet Djomka kā lode aiztraucās garām un pazuda tuneļa tumsā.

Driz puisis jau atradās blakus Baraņņikovam. Aizelsdamies un trīcēdams viņš pastāstīja savus piedzīvojumus.

25

Četras dienas starp visām deviņām alām nebija nekādu sakaru. Ieslodzītie vēl nebija atteikušies no domas par sacelšanos. Tagad viss bija atkarīgs no tā, cik pieredzējuši un gudri bija tie, kas vadīja ieslodzītos katrā atsevišķā alā. Barannikovs mēģināja nodibināt sakarus ar citām alām. Viņš to uzdeva trim krieviem, kas svinīgi bija paziņojuši, lai uzskatot tos par viņa palīgiem. Pusnaktī viņi aizgāja, bet pēc divām stundām viens no viņiem, smagi ievainots, atlīda atpakaļ. Noskaidrojās, ka esesieši atstājuši atvērtas visas izejas uz virszemi, bet horizontālajās ejās, kas savienoja alas, ierīkojuši slēpņus.

Ieslodzīto stāvoklis alās kļuva aizvien grūtāks. Pārtika vairs netika nemaz piegādāta. Daudzus bads bija padarījis apātiskus, un viņi stundām sēdēja nekustīgi, vienaldzīgi pret visu, nekā negaidīdami. Tie, kas mēģi* nāja remdēt badu, pārmērīgi dzerot ūdeni, nomira. Starp citu, vēlāk noskaidrojās, ka gestapovieši tīšām bija atstājuši brīvu pieeju ūdens krāniem. Cilvēki nomira klusi, nemanāmi. Laiku pa laikam kāds atklāja, ka viņa kaimiņš, ar kuru nupat bija sarunājies, ir miris. Un dīvaini: cilvēki, kas vēl nesen bija vienaldzīgi pret nāvi, tagad, atraduši mironi, ārkārtīgi uzbudinājās, un ļoti grūti bija nomierināt viņus. Histērijas brīdī viņi kā prātu zaudējuši runāja dievs zina ko. Visbriesmīgākā is bija tas, ka mirušie palika starp dzīvajiem. Briesmīgās šaurības dēļ tos pat nevarēja sanest vienā vietā. Aizvien neizturamāka kļuva saldenā līķu smaka.

Barannikovs, Gajeks un Djomka turējās kopā. Sājā briesmīgajā laikā atklājās brīnišķīga Gajeka rakstura īpašība. Viņš bija nācis no tās pašas tautas, kas bija radījusi brašo kareivi Sveiku, un šajos drausmīgajos apstākļos, kad šķita, ka jebkāds humors ir zaimi, sāka uzmundrināt cilvēkus ar ļoti vienkāršiem jociņiem.

— Interesanti, — ko par to visu būtu teicis mūsu Sveiks? — viņš sacīja un mazliet pārvērstā balsi atbildēja: — Es jums teikšu, mani dārgie, es Pankracā pazinu vienu savādnieku, kuram gāja vēl sliktāk. Viņš bija trīs reizes precējies un visas trīs sievas aizvadījis uz kapiem, bet trīs sievasmātes dzīvoja vienā mājā ar viņu. Jūs varat iedomāties, kāda ir dzīve ar trim sievasmātēm un bez jel vienas sievas?

Cilvēki apkārt skumji smaidīja. Atklājās, ka Djomka nav lasījis Sveiku, un Gajeks sīki stāstīja viņam par brašā kareivja dēkām. Baraņņikovs redzēja, ka apkārtējie klausās stāstījumu. Viņš to vēroja ar zināmu izbrīnu. Cik dažādi, pat negaidīti ir līdzekļi, ar kuriem var uzturēt cilvēka dvēseles spēkus!

Alā parādījās aģitatori, kas aicināja mierīgi iziet virszemē. Ar vienu šādu aģitatoru Baraņņikovs bija saduries pirms trim dienām. Viņš pazina šo cilvēku. Beiz Jaus Magurskis, rādīdams uz viņu teica: «Šā cilvēka priekšā visa Varšava krita ceļos, tik ģeniāls aktieris viņš bija.» Reiz Baraņņikovs uzsāka sarunu ar viņu un bija pārsteigts, jo atklāja, ka ģeniālais aktieris ir reti stulbs un fanātiski reliģiozs cilvēks. Viņš uzskatīja, ka viss, kas ar viņu bija noticis, ir dieva sods par viņa pasaulīgas dzīves grēkiem. Barannikovs piezīmēja, ka, sekojot šādai loģikai, esesieši jāuzskata par dieva cilvēkiem. Aktieris pilnīgi nopietni atbildēja: «Lieli bija mani grēki, un dievs izraudzīja smagu ceļu to izpirkšanai...» Toreiz Baraņņikovam bija pat žēl šī skaistā un, kā Jans bi ja teicis, talantīgā cilvēka.

Un nu pirms trim dienām viņš bija dzirdējis, ko aktieris savā skaistajā balsī saka cilvēkiem, kas drūzmējās ap viņu.

— Vajag paņemt baltu karogu — miera simbolu un iziet virszemē. Tagad, kad skaidri redzams, ka karš iet uz beigām, vācieši neņems uz savas sirdsapziņas vēl vienu grēku — nogalināt cilvēkus, kas nāk ar baltu karogu.

— Tūkstošiem miroņu no ceturtās alas smejas par jums! — bija uzsaucis Barannikovs.

Aktieris majestātiski pagrieza uz viņa pusi savu masīvo galvu.

— Ceturtā ala uzsāka sacelšanos, — viņš teica. — Tas ir pavisam citādi.

— Jūs runājat nepatiesību, — Baraņņikovs iebilda. — Ceturtā ala neuzsāka sacelšanos. Tur tikai gadījās tāds pats Kristus pravietis kā jūs, pareizāk sakot, provokators, kas aizveda līdzi cilvēkus, solīdams viņiem brīvību un dzīvību.

— Vācieši taču varēja nodomāt, ka tas ir sacelšanās sākums. — aktieris mierīgi atbildēja. — Bet mēs iesim ārā ar baltu karogu.

— Vai tad jūs neatceraties, kā viņi pakāra jūsu

bīskapu? — Barannikovs jautāja. — Viņš vērsās pie viņiem ar lūgsnu, bet viņi pārtrauca dievvārdus ar cilpu. Tā bija?

— Bija. — Aktieris acīm redzami bija samulsis un klusi nomurmināja: — Dusmu aklumā lika izdarīta šī ļaundarība.

— Bet kā jūs zināt, ka viņiem pārgājis šis aklums? — Barannikovs turpināja uzbrukt. — Vai tikai nav otrādi? Skaidri saredzamā sagrāve karā saniknojusi bendes. Viņi tagad ir kā zvēri. Un vēl jāpatur prātā, ka ikviens no mums, kas paliks dzīvs, būs viņu noziegumu liecinieks. Kas to nesaprot.kas cer, ka vilki ir pārvērtušies par avīm, un ies pie viņiem, tas pats meklēs savu galu.

Barannikovs no cilvēku sejām redzēja, ka viņa vārdi sasniedz mērķi, un. pacēlis balsi, turpināja:

— Mēs nesekosim jūsu baltajam karogam! Dzīvību un brīvi mēs iekarosim cīņā, ja mūs visus vienos apziņa, ka mēs esam spēks, no kura ienaidniekam jābaidās. Bet lūgties savu nāvīgo ienaidnieku ir ne tikai muļķība un gļēvulība, bet ari nodevība pret tiem, kurus mēs šeit esam apglabājuši.

Ieslodzītie, aizmirsuši aktieri, pievērsās Baraņņiko-vam. Viņš stāstīja par gaidāmo sacelšanos, par to, ka ir ieroči un kauju vadītāji, kas labi pārzina situāciju uri tikai gaida izdevīgu brīdi, lai sāktu sacelšanos.

Toreiz Barannikovs uzvarēja. Bet vakar visi uzzināja, ka sacelšanās vadoņi notverti. Pēc tam gadījās neveiksme, mēģinot nodibināt sakarus ar citām alām. Pastiprinājās aģitācija par mierīgu iziešanu virszemē ar baltiem karogiem, un cīnīties pret to bija aizvien grūtāk.

— Ko tad jūs iesakāt? — īgni jautāja ieslodzītie.

Bet ko varēja ieteikt Barannikovs? Tikai nogaidīt.

— Kamēr mēs apmirsim paši? — cilvēki sauca.

Uz vakarpusi Barannikovs saprata, ka otrā dienā cilvēki aizies no alas. Viņš redzēja, ka vairākās vietās ieslodzītie no lupatām meistaro baltus karogus.

Naktī notika atgadījums, kas galīgi salauza cilvēku gribas spēku un aptumšoja prātu.

Tikko ala sāka noklust, kaut kur augšā atskanēja dobjš sprādziens, pēc tā no griestiem saka birt zemes pikas. Visi pielēca kājās, kāds histēriski iekliedzās:

— Viņi uzspridzina pazemi!

Baraņņikovam apstājās sirds. Viņš zināja, ka esesieši bija ieplānojuši uzspridzināt pazemi, bet viņš zināja arī to, ka pagrīdes vadītājiem izdevies cehos noslēptās mīnas padarīt nekaitīgas.

Sekoja jauns trieciens, tad grāvieni saplūda ilgā dunoņā. Cilvēki kā prātu zaudējuši drāzās uz izeju.

— Biedri! Tas ir aviācijas uzlidojums! — Barannikovs kliedza. — Tā ir bombardēšana! Apstājieties! Jūs nogalinās bumbas!

Pūlis apstājās. Barannikovs izlauzās līdz alas vidum. Sājā brīdī dārdoņa aprāvās.

— Ne soli ārā no alas! — Barannikovs kliedza. — Tur bumbas grauj mūsu ienaidniekus! Bombardēšana beigsies. un mēs iesim ārā.

Ieslodzītie paklausīja. Nodzisa gaisma — acīm redzot, kāda bumba bija trāpījusi elektrostaciju.

— Mierīgi, biedri! — sauca Barannikovs. — Muļķīgi būtu iet bojā no bumbām, kas domātas mūsu ienaidniekiem.

Amerikāņu aviācijas uzlidojums nometnei tad, kad viņu karaspēks bija tik tuvu, ka varēja nonākt te jau šonakt, diez vai bija stratēģiski saprātīga operācija. Bija svarīgi sagraut pazemes rūpnīcu, taču amerikāņi nevarēja nezināt, ka rūpnīca jau sen nestrādā. Viņi arī nevarēja nezināt, ka rūpnīcai nav nekādas nozīmes, jo tā ir atgriezta no frontes. Var pieņemt, ka Grims bija iz-lauzies pie amerikāņiem un pastāstījis, ka liek gatavota sacelšanās, un viņi bija nolēmuši palīdzēt ieslodzītajiem, dodot triecienu esesiešiem, kas atradās virszemē. Taču tālabad nemaz nebija vajadzīgs tik spēcīgs, masveidīgs uzlidojums. Alās, kas atradās tuvāk virszemei, ieslodzītie detonācijas dēj gāja bojā, jo viņiem pārplīsa asinsvadi. Kāda bumba iztriecās cauri zemes slānim un eksplodēja alā.

Tikko kļuva skaidrs, ka uzlidojums beidzies, ieslodzītie no visām alām metās uz virszemi.

— Biedri, mierīgi! — Barannikovs kliedza aizlūzušā balsī. — Iesim ārā organizēti. *

Viss velti. Neviens viņā neklausījās. Ar mežonīgu rēkoņu pūlis metās ejā, un Baraņņikovu aizrāva straume . ..

— Djomka, turies līdzi! — viņš paspēja uzsaukt.

— Esmu šeit, — viņš sadzirdēja Djomkas balsi.

Eju pašā galā bija sagrāvusi bumba. Cilvēki metās

atpakaļ.

— Atpakaļ! Iesim cauri rūpnīcai! — kāds uzsauca.

Sākās panika un spiešanās. Kas šajā brīdī pakrita,

gāja bojā zem saprātu zaudējušo biedru kājām. Cilvēki, kurus vadīja vienīgi instinkts, ieplūda atpakaļ alā un ik) turienes ejā, pa kuru varēja nokļūt cehā. Izsteigušies cauri ceham, viņi skrēja pa galveno tuneli uz izeju. Šeit bija brīvāk, vairs nebija tik briesmīgas spiešanās. Jau bija jūtams svaigs gaiss ...

Viena no pirmajām bumbām izgāza rūpnīcas direkcijas ēkas slūri. Bumba zem gruvešiem apglabāja Grosa līķi. Ģenerālim Zīgmalam laimējās — viņš tai laikā atradās otrā mājas galā. Pusstundu pirms uzlidojuma Zīg-mals bija devis pavēli uzspridzināt rūpnīcu, un tieši tajā brīdī, kad viņam paziņoja, ka bojāti elektrības vadi, kas bija pievienoti mīnām, sākās uzlidojums.

— Varbūt mīnas iedarbinās detonācija? — ar cerību teica Zīgmals, kad noklusa pirmie sprādzieni, no kuriem ģenerāldirektora kabinetā bija izbiruši visi stikli.

Taču no detonācijas mīnas neeksplodēja.

— Ejam uz patvertni! Pārslēgt sakarus uz turieni, — mierīgi pavēlēja Zīgmals un, nesteidzīgi savācis no galda papīrus, lēnām devās uz durvīm.

Varēja domāt, ka šis ģenerālis — bende nav gļēvulis. Bet ja ģenerāļa palīgi, kas gāja viņam no muguras, būtu zinājuši, par ko viņš tobrīd domāja! Viņš domāja tikai par vienu: vai viņu pareizi sapratis šoferis, kuram viņš vakarā bija pavēlējis mašīnu ar pilnu benzīna bāku piebraukt pie medību namiņa un gaidīt ģenerāli tur, sēdot pie stūres . . .

Patvertnē telefons jau darbojās. Ģenerālis Zīgmals piezvanīja nometnes ārējās apsardzības priekšniekam.

— Kur ir dzelzceļa ešelons?

— Kā pavēlēts, stāv septiņus kilometrus no nometnes, — sekoja atbilde.

— Nekavējoties lieciet visam savam garnizonam sakāpt tajā un, tikko beigsies uzlidojums, steidzīgi pārvediet ešelonu uz austrumiem no nometnes un novietojiet

to desmit kilometru attālumā. Ne vēlāk kā pēc stundas ešelonam jabut tur. Jūs par to atbildat ar savu galvu.

Pa otru aparātu Zīgmals izsauca gestapoviešu vienības jauno priekšnieku (majora Leita dzīvību bija izdzēsusi Djomkas lode):

— Kur jūsu ļaudis?

— Izvietoti sanitārajā bunkurā.

— Atceļu viņu nosūtīšanu uz alām. Tikko beigsies uzlidojums, novietojiet viņus pie visām izejām no pazemes. Pārējais — kā vienojāmies. Lai jums labi veicas.

Trešā saruna ģenerālim bija ar SS pulkvedi, kuram bija pakļauti visi bruņotie spēki nometnes teritorijā.

— Vēlreiz atkārtoju — uguni alklal tikai tad. kad būs pilnīgi skaidrs, ka mūsu aprēķini nav piepildījušies. Bet es domāju, ka viss būs kārtībā. Panākumi atkarīgi no tempa, kādā jūs pārsviedīsiet savus spēkus, lai ielenktu šoseju, un no tā, cik enerģiska būs jūsu tālākā rīcība. Viņus vajag apdullināt un pēc tam neļaut viņiem attapties. Lai jums labi veicas.

Pēdējā bija saruna ar esesiešu vienības komandieri — šī vienība novēroja izejas no pazemes.

— Kā pie jums?

— Mierīgi.

— Par visu, ko redzat, ziņojiet man ik pēc trim minūtēm.

Visas šīs telefona sarunas notika sprādzienu dunoņā — uzlidojums turpinājās. Ģenerālis Zīgmals nolika klausuli un ieklausījās tuvajās bumbu eksplozijas.

— Kā redzams, jenkiji bumbas nežēlo. Nu labi, metiet, metiet, misteri, palīdziet mums apstrādāt alās sa līdušo bandu ... — Viņš brītiņu klusēja un tad gandrīz sapņaini teica: — Ak, ja šie bandīti izlīstu ārā zem bumbu lielus! Tad mums atliktu tikai pabeigt tīrīšanu, un viss būtu lieliski! Nu, nekas, paldies, misteri, par to pašu.

Pēdējo darbības plānu, ko bija izstrādājis ģenerālis Zīgmals, viņš pats nosauca par «psiholoģisko». Sājā plānā viss balstījās uz to, ka ieslodzītie, kas alās atradās briesmīgos apstākļos un pie tam bija palikuši bez vadības, galīgi pazaudēs gribas spēku un kļūs par aitu baru, ar kuru varēs darīt visu, kas vien ienāks prātā. Nogalināt desmittūkstoš cilvēkus nometnes teritorijā ģenerālis Zīgmals vairs nevarēja — amerikāņi bija pārak tuvu, viņš nebūtu paspējis likvidēt šī slaktiņa pēdas. Viņš nolēma iznīcināt ieslodzītos ārpus nometnes. Pirms dažām dienām šurp bija atvesti vēl divi simti kriminālnoziedznieku. Viņiem bija apsolīts, ka viņus nekavējoties atbrīvos pēc diezgan vienkārša uzdevuma veikšanas: viņiem vajadzēja alās izplatīt baumas, ka sardze atstājusi nometni, austrumu vārti ir atvērti un radusies iespēja bēgt. Iznākuši ārā no pazemes, ieslodzītie pārliecināsies, ka apsardzības tiešām nav. un sekos kriminālnoziedzniekiem uz austrumu vārtiem, kas būs atvērti. Bēgļi gribot negribot izstiepsies garā kolonā. Kad viņi būs trīs četrus kilometrus attālinājušies no nometnes, esesieši no slēpņiem atklās uz viņiem ložmetēju uguni. Bija ieplānots, ka tur tiks nogalināts ne mazāk par pusi ieslodzīto. Pārējos, kurus bailes būs galīgi paralizējušas, dzīs tālāk uz sagatavoto ešelonu. Katru vagonu piebāzīs pilnu, cieši noslēgs un aizplombēs. Pie durvīm būs plakāts: par plombas noņemšanu jāatbild. Pēc tam šis briesmīgais ešelons kursēs starp divām mazām pilsētiņām un ilgi stāvēs tukšās starpstacijās, kamēr cilvēki vagonos būs apmiruši. Taču, lai būtu vēl drošāk, pie Rāvensbrikas vilcienu apšaudīs no zenīllož-metējiem, kas atradīsies uz augstas ēkas jumta, — tad izskatīsies, ka vilcienu apšaudījusi amerikāņu aviācija . . .

Pēc šī plāna «kriminālajiem» vajadzēja otrā rītā doties uz alām, bet naktī sākās bombardēšana, un ģenerālis Zīgmals nekavējoties mainīja plānu. Pēc viņa aprēķiniem, amerikāņu aviācijas uzlidojumam vajadzēja piespiest ieslodzītos iziet virszemē cerībā, ka nometnes apsardze bombardēšanā gājusi bojā. Sis aprēķins bija diezgan pareizs.

Devis rīkojumus, ģenerālis Zīgmals palūdza visus iziet ārā no istabas un piezvanīja uz Berlīni Ilimleram.

— Te runā Zīgmals. Pie mums ir spēcīgs aviācijas uzlidojums. Ceru operāciju pabeigt diennakts laikā.

— Kas pie jums atrodas šīs sarunas brīdi? — Ilim-lers jautāja.

— Neviens. Es visus aizsūtīju prom.

— Labi. Galvenais ir un paliek mana pavēle par pēdu likvidēšanu.

— Tiks darīts viss ... — Ģenerālis Zīgmals apklusa. — Vai es drīkstu pēc operācijas veikšanas braukt prom no šejienes?

— Uz kurieni?

— Uz . . . Berlīni, — ģenerālis Zīgmals mazliet sastomījās.

— Palieciet Veimārā, — šie vārdi skanēja kā pavēle.

— Veimārā? — ģenerālis pārjautāja.

— Jā. Tur taču dzīvo jūsu māsas ģimene?

— Bet ne vēlāk kā rīt tur būs jenkiji.

Hinders turpināja, it kā nebūtu dzirdējis ģenerāļa atbildi:

— Brauciet pie māsas un gaidiet manus norādījumus.

— Bet . . .

— Vai jūs sapratāt?

— Sapratu, bet...

— Uz redzēšanos ...

Berlīnē nolika klausuli.

Ģenerālis Zīgmals neizpratnē skatījās uz rokā sažņaugto klausuli, kurā tikko bija skanējusi labi pazīstamā reihsfīrera balss.

Ģenerālis Zīgmals bija viens no uzticamākajiem Ilim-lera satrapiem. Kā zināms, pat visaugstākajās nacistu aprindās neviens cilvēks nevarēja saukt sevi par Him-lera draugu. Hitlers, kas atļāvās ar neglītiem lamu vārdiem uzbrukt daudziem saviem tuvākajiem darbiniekiem, nekad nepacēla balsi pret llimleru. Sis cilvēks zināja pārāk daudz fīrera noslēpumu.

Dienās pirms katastrofas, par kurām mēs stāstām, Hinders realizēja īpašu plānu, lai saglābtu uzticamus cilvēkus. Vēl nesen Rietumvācijas valdībā darbojās tādi noziedznieki kā Oberlenders, Globke un citi. Daudzus no viņiem tieši tajās dienas bija izglābis Hinders. Tie bija viņa kadri.

Ģenerālis Zīgmals nebija sevišķi izcila vai Ilimleram tuva figūra. Viņš bija no tiem gudrajiem izpildītājiem, kas visu paveica bez vārda runas un uz kuriem reilis-firers varēja paļauties jebkuros apstākļos. Savukārt Zīgmals saprata, ka jebkurā situācijā viņam jāturas pie llimlera kā pie visstabilākā un vislabāk informētā nacistu vadītāja. Tādēļ arī tagad, beidzot nolicis telefona klausuli, ģenerālis Zīgmals, lai kā viņš bija izbrīnījies par llimlera pavēli, ne mirkli neapšaubīja to un sāka aprēķināt, cik ilgs laiks tagad ir viņa rīcībā. Viņu satrauca tikai viens: ja nu piepeši ieslodzītie nenāk ārā no alām; tad visa operācija varēja par dažām stundām ieilgt . . .

Bombardēšana beidzās. Ģenerālis Zīgmals aicināja pie sevis virsniekus.

Viņi nāca iekšā, nogaidoši un bažīgi skatīdamies uz ģenerāli.

— Ludzu mani atvainot, kungi, es runāju ar SS reihs-fīreru. Viss pilnīgā kārtībā.

Zvanīja vietējais telefons.

— Zīgmals klausās . . . Tā ... Tā . .. Lieliski. Rīkojieties, ka jau bija pavēlēts. — Ģenerālis steidzīgi nolika klausuli. — Viņi nāk ārā. Visi savas vietās! Kad operācija pabeigta, brauciet uz Leipcigu, tur es jūs gaidīšu. Labu veiksmi!

Vienā mirklī visi pazuda no patvertnes. Tikai Zīgmala adjutants palika pie telefoniem. Ģenerālis piecēlās.

— Es dodos novērot operācijas norisi. Palieciet šeit. — Pamanījis adjutanta acīs satraukumu, Zīgmals, jau iedams ārā pa durvīm, piemetināja: — Rīt jūs arī dodieties uz Leipcigu.

Ģenerālis Zīgmals izgāja ārā no patvertnes un ieklausījās. Netālu sprakšķēja un dūca liesmas, kas bija aptvērušas komandantūras ēku. No rūpnīcas puses skanēja dobja dūkoņa, atsevišķi neskaidri kliedzieni. Brītiņu pastāvējis, ģenerālis enerģiskā gaitā devās uz mežu, kur pie medību namiņa viņu gaidīja mašīna.

27

Nebija tāda spēka, kas būtu varējis apturēt ieslodzītos, kad viņi skrēja pa galveno eju, kas veda uz virszemi. Koka tupeļu klaudzieni pa betona plāksnēm, gārdzoša elpa, nesakarīgi kliedzieni — las viss sapliida rezonējoša rēkoņā, kura skanēja gan izmisums, gan cerība.

Lai nepazaudētu viens otru, Baraņņikovs un Gajeks bija saķērušies rokas. Djomka bija palicis kaut kur aiz muguras — nebija nozīmes meklēt vai saukt viņu.

— Ja mūs sagaidīs ar uguni, — Baraņņikovs skriedams kliedza Gajekam, — dod komandu atpakaļ, kliedz pilnā kaklā.

Pūlis izrāvās virszemē. No svaigā gaisa cilvēki vienā mirklī apreiba. Viņi apstājās un grīļodamies skatījās apkārt.

Daudzi skrejot bija zaudējuši spēkus un apsēdās zemē. Augšā bija melnas debesis, kurās mirdzēja dažas zvaigznes. Pa kreisi dega kāda ēka, un visi pagriezās uz to pusi. Ugunsgrēka sarkanā atblāzma šaudījās pa bālajām sejām, metot uz tām sārtus plankumus, atspoguļojoties tūkstošos izplestu acu. Un klusums bija tik dziļš, ka metās baigi.

— Paskat tikai, nešauj, — Gajeks klusi noteica.

— Pagaidi, — Baraņņikovs ar satraukumu ieklausījās sarunā, kas bija dzirdama pūlī.

Kāds steidzīgi un skaļi stāstīja labā vācu valodā:

— Austrumu vārti ir atvērti, jāskrien turp.

To padzirdējis, Baraņņikovs nopriecājās, — tātad ir cilvēki, kas kaut ko zina. Viņš spraucās uz to pusi, no kuras skanēja balss. Pūlis bija cieši ielencis plecīgu cilvēku ar ieslodzītā apģērbu mugurā.

— Sargi aizbēguši! Tie vārti ir vaļā! — viņš saraustīti klaigāja, nez kāpēc neskatīdamies uz cilvēkiem, kas drūzmējās ap viņu, bet gan vērsdams seju uz ugunsgrēka pusi.

Varbūt tieši tas Baraņņikovā radīja aizdomas. Viņš piegāja šim cilvēkam cieši klāt:

— Kā tu zini, ka sargi aizbēguši?

— Bet kas tu tāds esi? Varbūt tu esi no apsardzības, tikai pārģērbies? — Un piepeši vīrietis sāka kliegt kā tirgus sieva: — Sis tips te ielavījies no apsardzības! Si-liel viņu!

Plecīgais metās virsū Baraņņikovam, bet lai brīdī nez no kurienes uzradies Djomka ar veiklu triecienu pa kājām nogāza plecīgo zemē.

Pūlis visapkārt satraukti dūca. Plecīgais nesteidzās piecelties, viņš tikai pacēla galvu un paskatījās apkārt.

— Nu, celies augšā! — Gajeks viņam pavēlēja.

Plecīgais lēnām piecēlās, tad strauji iegrūda mutē

pirkstus un griezīgi nosvilpās. Viņam atbildēja svilpiens no pūļa, un plecīgais metās tajā virzienā. Barannikovs aizšķērsoja viņam ceļu:

— Stāt! No kādas alas tu esi?

— Kas tev par daļu? — Plecīgais iegrūda Baraņņikovam dunku krūtīs un metās sānis.

Bet te viņa ceļā atkal parādījās Djomka:

— Stāvi, kad tev saka!

Plecīgais atvēzējās, bet mirkli agrāk Djomkas dūre uzgāza viņu virsū ieslodzītajiem. Kāds instinktīvi atkāpās. izveidojās brīvs ceļš, un plecīgais pazuda pūlī.

— Turiet provokatoru! — sauca Gajeks.

Bet bija jau par vēlu.

Tai pašā laikā Barannikovs izdzirda no otras puses:

— Sargi aizbēguši! Austrumu vārti ir vaļā!

Aizmugurē kāds sauca tieši tādus pašus vārdus.

Barannikovs un Gajeks saprata, ka tā ir organizēta,

plaša provokācija. Pūlis paklausīgi sekoja lai. Svārstījās pat tie, kas atradās blakus Baraņņikovam. Pārāk spēcīgas bija brīvības alkas.

— Kam ir ieroči, pie manis! — Baraņņikovs iesaucās, pats vēl īsti nezinādams, ko viņš darīs tālāk.

Pie viņa izlauzās vairāki cilvēki.

Pa to laiku pūlis acīm redzami plaka. Tā lielākā daļa jau bija izstiepusies kolonā, kas ātri virzījās uz ausim mu vārtiem. Pie Baraņņikova bija palikuši ne vairāk par simt ieslodzītajiem, un tie paši stāvēja neziņā, acīm redzot, nesaprazdami, vai rīkojušies pareizi.

Piepeši Baraņņikovs ieraudzīja, ka no austrumu vārtiem pie viņiem atgriežas liela ieslodzīto grupa, apmēram divi simti cilvēku. Saris Borsaks galu galā bija pārliecinājis un aizvedis no lamatām savas alas frančus. Kopā ar viņiem bija ari daži krievi. Viņi visi sākumā bija noticējuši provokatoriem, bet. piegājuši pie vārtiem — v iņi tos bija sasnieguši pirmie un ieraudzījuši, ka, viņiem tuvojoties, no vārtiem uz austrumiem aizdrāžas bruņotu motociklistu vienība, bija nojautuši kaut ko nelāgu.

— Nodevīgas lamatas! — uzbudināts teica Borsaks. — Ko darīsim?

— Vai taviem biedriem ir ieroči? — Baraņņikovs jautāja.

— Divas pistoles un viena paštaisīta granāta.

— Noderēs . .. Baraņņikovs ieklausījās klusumā, kas bija iestājies ap viņiem. — Jāaizsūta izlūki uz zenīt-artilēristu māju un to māju, kur dzīvoja sargi. Varbūt tur ir atstāti ieroči. Visiem pārējiem jāieņem pozīcijas dziļāk galvenajā ejā.

Izlūki drīz atgriezās. Izrādījās, ka sardzes māja nodegusi līdz pamatiem, to trāpījusi bumba. No zenītar-

Iilēris!ii pozīcijām izlūki atnesa automātu ar pilnu aptveri, vairākas granātas un veselu somu ar sanitārajiem sainīšiem. Neviena kareivja tur nebija bijis.

Izlūki, ārkārtīgi uzbudināti, stāstīja, kā notikusi izlūkošana. Tajā laikā pēc Barannikova pavēles ieslodzītie dalījās grupās pa piecdesmit cilvēkiem un ievēlēja komandierus. Pie Barannikova nāca tikko ievēlētie grupu komandieri, viņi stādījās viņam priekšā gandrīz kā karavīri. Vienu no viņiem, krievu, kas agrāk bija sapieru karaspēkā bijis vecākais leitnants, Barannikovs iecēla par savu vietnieku. Djomka palika pie» viņa kā sakarnieks. Tūlīt ari tika izstrādāts rīcības plāns.

Tuvāk izejai ieņēma pozīciju tie, kam bija ieroči. Viņus nosauca par triecienvienību. Viņi noslēpās aiz smagām betona plāksnēm. Ārpusē tika nostādīti četri sargposteņi. pa diviem cilvēkiem katrā. Pārējie apbruņojās, kā nu kurš mācēja. Tika savākti dzelzs gabali, virpu griežņi, atslēgas.

Reizē atskrēja divi sakarnieki no sargposteņiem.

— No rietumiem dzirdami šāvieni un motoru rūkoņa. Zenītartilēristu pozīcijās dzirdamas balsis, ipmā vāciski.

Ko tas varēja nozīmēt?

Atskrēja trešais sakarnieks:

— Tur, kur guļ nošautie no ceturtās alas, piebraukušas mašīnas. Bija dzirdamas sarunas angļu valodā. Mašīnas aizbrauca.

Vecākais leitnants ieteica aizsūtīt bruņotus izlūkus apskatīt visu nometni. Pēc dažām minūtēm izlūki pazuda tumsā. Arī sargposteņu sakarnieki aizgāja uz savām vietām.

Pagāja apmēram pusstunda, un visi izdzirdēja šāvic-nus. Barannikovs un vecākais leitnants izskrēja ārā no ejas. Atsevišķi šāvieni pa retam sprakšķēja rietumos.

— Djoma, teci mudīgi turp! — Barannikovs pavēlēja. — Ja tur šauj mūsu izlūki, pasaki viņiem, ka pavēlēts neiesaistīties kaujā un ātri atkāpties šurp. Mums ir pārāk maz ieroču un munīcijas.

Djoinka aizskrēja caur mežu.

Izrādījās, ka izlūki nebija šāvuši. Atgriezušies kopā ar Djomku, viņi pastāstīja, ka pie rietumu vārtiem esot atstāta esesiešu kareivju grupa, cilvēku desmit, ne vairāk. Viņiem esot smagā automašīna, kas ar iedarbinātu motoru stāvot mazliet tālāk. No ārpuses kāds braucis uz nometni, un esesieši sākuši šaut. Tas arī bijis viss.

— Dodiet man piecus kareivjus un vienu granātu, — lūdza vecākais leitnants, — es saņemšu ciet esesiešus.

Sākumā Barannikovs kategoriski nostājās pret to — viņš bija pārliecināts, ka tuvumā ir vēl citi hitlerieši. Bet vecākais leitnants neatlaidās, viņš pilnīgi trīcēja nepacietībā sastapties ar ienaidnieku ka kaujas laukā.

— Tas taču tīrais sīkums. Pietiks ar vienu granātu,— viņš gandrīz lūdzās.

Un Barannikovs piekāpās.

Vecākais leitnants veica šo operāciju zibeņātrumā un bez zaudējumiem. Viņa piecnieks sagūstīja četrus esesiešus, atveda smago automašīnu, desmit automātus, kastes ar patronām, granātas.

Ieslodzītie pieprasīja nekavējoties sodīt esesiešus. Viņus cieši ielenca draudīgi rūcošs pūlis. Barannikovs juta: pietiek ar vienu vārdu vai kustību — un esesieši tiks saplosīti gabajos.

—- pagaidiet, biedri! — viņš sauca, lauzdamies pie esesiešiem. — Viņus vajag nopratināt un uzzināt, kāda ir situācija.

Pūlis pašķīrās. Esesiešus ieveda ejā, Barannikovs un Borsaks sāka viņus pratināt. Esesieši pastāstīja, ka atstāti slēpnī, Viņu uzdevums bijis vismaz līdz rītam neļaut amerikāņiem ieiet nomelnē pa rietumu vārtiem, bet pēc tam atkāpties uz austrumiem. Viņi pastāstīja par lamatām, kas gaidījušas ieslodzītos uz šosejas.

Baraņņikovs redzēja, ka diez vai izdosies atturēt ieslodzītos no patvaļīgas tiesas, viņi tikai gaidīja, kad beigsies nopratināšana. Bet viņš noteikti zināja, ka viņam nav tiesību to pieļaut, kaut arī viņš pats būtu labprāt izšāvis veselu aptveri uz šiem bendēm, kas aiz bailēm bija gluži sarāvušies.

Pabeidzis pratināšanu, viņš uzrunāja ieslodzītos.

— Esiet mierīgi, biedri, tūlīt mēs tiesāsim viņus.

— Kālabad? — atskanēja sašutuma saucieni. — Vai viņi mūs tiesāja?

— Mēs nedarīsim tā. kā darīja viņi! — Baraņņikovs sauca. — Pavēlu izbeigt sarunas!

Iestājās klusums. Baraņņikovs griezās pie esesiešiem un pieprasīja, lai viņi nosauc savus uzvārdus. Viņš lika ieslodzītajiem iegaumēt visus četrus uzvārdus, lai pēc tam tos ierakstītu apsūdzības dokumentā. Simtiem cil vēku gan skaļi, gan pie sevis atkārtoja četrus vācu uzvārdus.

— Kāds būs spriedums? — jautāja Baraņņikovs.

— Nāve! — kā viens elpas vilciens skanēja daudzbalsīga atbilde.

Esesiešus izveda ārā no ejas, un triecienvienības kaujinieku grupa vecākā leitnanta vadībā izpildīja spriedumu.

— Pareizi, krievs! — Baraņņfkovam sauca no visām pusēm.

Cilvēkiem palika, ka viss darīts ar godu un ievērotas formalitātes.

Svīda gaismiņa. Uz visām nometnes malām tika nosūtīti izlūki. Pie Barannikova pienāca Saris Borsaks un kopā ar viņu — pusotra desmita franču.

— Mums ir tāda ideja, — uztraukdamies runāja Borsaks, — sakāpt smagajā mašīnā un mēģināt glābt tos, kuri tika iedzīti lamatās. Tie ir mani biedri, kas labprātīgi grib piedalīties šajā operācijā. Tur taču ir mūsu tautieši, viņus vajag glābt.

Baraņņikovs pats visu laiku bija domājis par tūkstošiem biedru, kas bija sekojuši provokatoriem, bet nezināja, kā viņiem palīdzēt. Tur darbojās liela esesiešu banda. Un ko pret viņiem varēja iesākt piecpadsmit cilvēku, ja visiem nebija pat ieroču?

Viņš to pateica Borsakam.

— Mums ir četri automāti, granātas, — francūzis uztraucās arvien vairāk. — Mēs uzbruksim no aizmugures, sacelsim paniku, un tad jau redzēs.

— Ko redzēs? — Baraņņikovs nežēlīgi jautāja. — Kā hitlerieši jūs visus nogalinās.

— Toties mēs zināsim, ka esam darījuši visu, lai glābtu biedrus! — Borsaks kliedza, un franči viņu dedzīgi atbalstīja.

Baraņņikovs redzēja, ka nevarēs viņus atrunāt. Viņš klusēdams apskāva Sarlu Borsaku.

— Mēs redzēsimies, Sergej, mēs satiksimies! — francūzis murmināja.

Bet viņa biedri, paceldami sažņaugtas dūres, sauca:

— Vive! Vive!

Pēc dažām minūtēm smagā mašīna aiztrauca uz aus-trumu vārtiem. Franči, kas stāvēja tās kravas kastē, dziedāja Marseljēzu. Saris Borsaks stāvēja uz kāpšļa un māja ar roku.

Baraņņikovs raudzījās pakaļ mašīnai, nemanīdams, ka pa viņa seju rit asaras.

Virs apvāršņa parādījās saules žilbinošais disks.

Cilvēki vērās saulē ar tādu sejas izteiksmi, it ka būtu ieraudzījuši brīnumu. Un piepeši visi izdzirdēja cīruļa dziesmu. Putneli apspīdēja saule, tādēļ tas izskatījās pēc zeltīta kamoliņa. Tas lidinājās virs kalna un dziedāja savu bezbēdīgo dziesmiņu. Cilvēki skatījās uz cīruli, un vai nu tāpēc, ka viņi nebija pieraduši pie saules gaismas, vai cita iemesla dēļ viņiem acīs bija saskrējušas asaras.

Rietumos kā sprādziens atskanēja skaļa rēkoņa. Cilvēki sarāvās.

— Tanki, tanki! — kliedza sargs, skriedams no meža.

— Mudīgi visi ejā! — nokomandēja Baraņņikovs. — Kam ir granātas, tie lai paliek kopā ar mani.

Divi tanki izgāza vārtus, piebrauca pie kalna un pie-kājē apstājās. Lūkas atvērās, tajās parādījās tankisti. Pārlaiduši skatienus apkārtnei, viņi izlīda ārā no torņiem un nolēca zemē. Pa izlauztajiem vārtiem iebrauca iekšā vairāki «vilīši» ar kareivjiem.

— Tie ir amerikāņi! — kāds iesaucās un metās pie tankistiem.

— Atpakaļ! — Baraņņikovs pavēlēja.

Taču cilvēkus vairs nevarēja apturēt. Baraņņikovs metās viņiem pakaļ.

Ieraudzījuši ieslodzītos, kas skrēja pie viņiem, amerikāņi sastājās puslokā un pacēla automātus.

— Brīvība, brīvība! — sauca cilvēki, kas skrēja pie viņiem. Un tomēr, ieraudzījuši paceltos automātus, cilvēki palēnināja skrējienu un apstājās. Starp pūli un amerikāņiem palika daži soļi.

Priekšā iznāca amerikāņu virsnieks.

— Kas jūs tādi esat? — viņš jautāja angliski un vāciski.

Arī Baraņņikovs iznāca uz priekšu, juzdams aiz muguras biedru karsto elpu.

— Mēs esam šīs nometnes gūstekņi, pareizāk sakot — daļa gūstekņu. Es esmu šīs grupas komandieris.

— Kur ir apsardze?

-— Aizbēgusi.

— Uz kurieni?

Baraņņikovs parādīja uz austrumiem:

— Viņi aizdzina turp vairākus tūkstošus ieslodzīto, jūs vēl varat izglābt viņus.

Amerikānis pasauca citu virsnieku, pateica viņam kaut ko, un tūlīt vairākas mašīnas ar kareivjiem aizdrāzās uz austrumiem.

Amerikāņi ar neslēptām šausmām skatījās uz ieslodzītajiem.

— Es gribētu jūs lūgt, — mazliet samulsis teica virsnieks, — aizvest jūsu ļaudis prom. Tas nepieciešams aiz sanitāriem apsvērumiem.

— Mēs esam veseli, — ar zināmu ironiju teica Baraņņikovs. — Mēs tikai esam ļoti izsalkuši.

Virsnieks nosarka un apjucis klusēja.

— Vai jūs nevarētu mūs paēdināt? — Baraņņikovs jautāja.

— Jā. jā! Protams! Kur ir jūsu ēdnīca?

Baraņņikovs pasmaidīja:

— Nekādas ēdnīcas šeit nav. Lai mums iedod konservus un maizi.

Piebrauca mašīna, no kuras izkāpa tukls ģenerālis. Viņš piegāja pie virsnieka un arī uzmeta ieslodzītajiem baiļu un ziņkāres pilnu skatienu. Tad viņš kaut ko pateica virsniekam, un tas skaļi jautāja:

— Vai šeit atrodas arī amerikāņi?

— Nē, — Barannikovs atbildēja. — Šinī nometnē jūsējo nebija.

Ģenerālis vēl kādu minūti skatījās uz ieslodzītajiem, tad, ne vārda neteicis, pagriezās, iekāpa mašīnā un aizbrauca. Virsnieks klusēdams noraudzījās viņam pakaļ un teica:

— Es tomēr lūgšu aizvest jūsu ļaudis kādā noteiktā vietā. Tur nekavējoties tiks nogādāts ēdiens.

— Labi, mēs būsim pie pazemes rūpnīcas galvenās ieejas.

Barannikovs pagriezās pret biedriem. Labu brīdi viņš nekā nevarēja pateikt viņiem. Bet viņi jau paši bija visu dzirdējuši. Baraņņikovs redzēja sejas, kas bija pelēkas kā zeme, iekritušas acis, kurās vēl staroja laime, un tās visas bija vērstas viņam garām — uz glābējiem.

Jā, brīvība un glābiņš bija klāt. Protams, ne jau tāda bija sapņos rādījusies šī laimīga stunda. Un tomēr brīvība un glābiņš bija klāt.

Šai brīdī nometnes teritorijā, nemitīgi taurējot, iedrāzās vaļējs džips. Mašīna vēl nebija apstājusies, kad no tās izlēca divi puiši militāros formas tērpos. Tikai laiviņas viņi bija pabāzuši zem uzplečiem. Rokās viņiem bija kinoaparāti. Apstājušies dažu soļu attālumā no ieslodzītajiem, viņi pacēla aparātus un sāka filmēt.

Tas notika tik ātri, ka Baraņņikovs nepaspēja tūlīt aptvert, kas notiek. Tad pamanīja, ka viņa biedri samulsuši novēršas no tarkšķošajiem aparātiem, cenšas paslēpties aiz cilu mugurām. Un piepeši Baraņņikovu nez kāpēc pārņēma niknums.

— Biedri! — viņš iesaucās aizžņaugtā balsī. — Lai dzīvo mūsu brīvība! Nāve fašismam!

Un šķita, ka dzirkstele būtu iekritusi pulverī. Pretī debesīm pacēlās sažņaugtas dūres, pļavu pāršalca priecīgi kliedzieni. Krievu «urā» saplūda ar francu «vive». Cilvēki katrs savā valodā kaut ko kliedza. Pie Barannikova metās Gajeks un gandrīz apgāza viņu. Viņš apskāva draugu, skūpstīja viņu. Ari citi apskāvās un skūpstījās. Kāds no mugurpuses apķērās Baraņņikovam ap kaklu. Viņš atskatījās un ieraudzīja Djomkas laimīgo seju.

— Tēti! Tēti! — Djomka kliedza viņam pašā ausī.

Tagad visi spiedās ap Baraņņikovu. No visām pusēm

viņam pretī stiepās rokas. Viņš redzēja uz sevi vērstas valgas, mirdzošas acis. Viņu satvēra rokās un sāka sviest gaisā. Cilvēkiem sajūsmā kliedzot, viņš lidoja augšup, krita lejā uz cieši kopā satvertām biedru rokām un atkal lidoja augšup.

Amerikāņu kareivji pieskrēja pie pūļa, viņus aizrāva kopējā līksmība. Virsnieks kaut ko kliedza viņiem, bet viņa balsi nevarēja sadzirdēt. Ieslodzītie jau meta gaisā amerikāņus. Lidodami augšup, viņi nelabās balsīs kliedza: < О kei!»

28

Atbrīvotos izvietoja tajā direkcijas mājas daļā, kas bija saglabājusies. Viņiem iedeva tīras kareivju gultas un kārtīgu apģērbu. Viņus labi ēdināja. Slimnieki atradās ārsta uzraudzībā. Vakaros agrākajā ģenerāldirektora kabinetā viņiem rādija kinofilmas. Taču sarunas tajās dienās skāra tikai vienu — kaut ātrāk tiktu mājās.

Te nu sākās kaut kas nesaprotams. Tikko sākās runa par atgriešanos mājās, šķita, ka amerikāņu virsnieks, kas bija palicis pie ieslodzītajiem, kļūst kurls. Sākumā viņš prasīja, lai ieslodzītie sniegtu savas apsūdzības liecības par escsiešu bendēm, kas bija darbojušies šajā nometnē. Liecības tika nodotas. Tad virsnieks sāka runāt, ka esot nepieciešams ievērot kaut kādas formalitātes, kas saistītas ar ieslodzīto došanos uz dzimteni. Vēlāk virsnieks aizbildinājās ar to, ka karš vēl neesot beidzies un viss transports strādājot kara vajadzībām.

Barannikovs, kas vēl arvien juta atbildību par biedru likteņiem, nolēma parunāt ar virsnieku. Viņš iegāja viņa kabinetā agri no rīta, pirms brokastīm. Virsnieks dzēra kafiju un klausījās radio. Ieraudzījis Baraņņikovu, viņš izslēdza aparātu.

— Lūdzu, lūdzu, mister Baraņņikov.

Pirms tam viņi bija runājušies vairākas reizes, un virsnieks ļoti labi zināja, kas ir Barannikovs un kas viņš bijis nometnē. Baraņņikovs varēja sarunāties ar viņu tikai vāciski, un katru reizi viņu tikšanās sākās ar vienu un to pašu virsnieka joku.

— Pārejam uz mūsu kopīgā ienaidnieka valodu ... — arī tagad viņš teica. — Vai nevēlaties kafiju?

— Paldies, mani gaida brokastis, — Baraņņikovs teica, apsēzdamies pie galda.

— Jūs esat nomākts. Vai kas noticis? — virsnieks jautāja.

— Tas pats vien. Es negribu runāt visu vārdā, bet, kas attiecas uz maniem tautiešiem, es varu droši teikt — mēs vairs negribam tupēt šeit. Mūsu armija karo, un mēs gribam but kopā ar to.

— Es tikko klausījos angļu radio, — virsnieks pasmaidīja, — jūsējie jau uzbrūk Berlīnei.

— Nu, redziet nu!

— Bet tai pašā laikā es nesaskatu nekādas fiziskas iespējas pārsviest jūs pāri mūsu frontei.

— Labi. Mēs noderēsim jūsu karaspēkam. Buna ir par simtiem kareivju, un mēs taču galu galā esam sabiedrotie.

Virsnieks pakratīja galvu:

— Kas attiecas uz mums, amerikāņiem, mēs nevaram pieļaut, ka jūs pēc tik briesmīgām ciešanām vēl nonāktu frontē. — Viņš pasmaidīja: — Tur dažreiz nogalina. Un tā būtu briesmīga nejēdzība. — Virsnieks atkal pasmaidīja un jautāja: — Bet vai jūs esat pārliecināts, ka itin visi jūsu tautieši vēlas to, ko vēlaties jūs?

— Jā. Izņemot vienu.

— Misteru Karasevu?

— Viņš var darīt, kā vēlas. — Baraņņikovs atbildēja.

So Karasevu viņš bija iepazinis tikai tagad. Sākumā

Baraņņikovam bija šķitis, ka viņš kļuvis dīvains pēc visa pārdzīvotā, bet tad noskaidrojās kaut kas cits. Karasevs bija cēlies no zemniekiem, pēc visa spriežot, no budžu ģimenes, kas bija cietusi kolektivizācijas laikā. Tagad viņš aizvien atklātāk runāja par savu nevēlēšanos atgriezties dzimtenē, kur, pēc viņa vārdiem, «no cilvēka tikai prasa un izpriecības nekādas». Viņš visu laiku grozījās ap amerikāņiem, viņa kabatas bija piebāztas ar cigaretēm un košļājamo gumiju.

Virsnieks pasmaidīja:

— Šodien Karasevs, bet rit vēl kāds? Es jūsu vietā tik droši nerunātu visu vārdā. Tas n'av demokrātiski.

— Visi, izņemot Karasevu, grib to pašu, ko es, — Barannikovs stingri teica. — Mēs pieprasām nosūtīt mūs nekavējoties.

Virsnieka sejā parādījās oficiāla izteiksme.

— Par jūsu prasību es paziņošu savai priekšniecībai. Atbildi saņemsiet tuvākajās dienās.

Barannikovs piecēlās un neatsveicinājies aizgāja.

Pēc brokastīm Barannikovs, Djomka un Gajeks trijatā aizgāja uz meža pļaviņu. Barannikovs pastāstīja par savu sarunu ar amerikāņu virsnieku.

— Es personīgi jau visu esmu izlēmis, — teica Gajeks. — No šejienes līdz čehoslovakijas robežai nemaz nav tālu. Hit no paša rīta es dodos mājup.

— Mēs arī iesim prom, — apņēmīgi teica Barannikovs.

— Pareizi, tēt! — Djomka iesaucās.

— Šodien pat aprunāšos ar visiem mūsējiem — un kājas pār pleciem . ..

Piepeši Gajeks iesmējās:

— Bet man šis virsnieks atklāti pateica — brauciet uz Ameriku. Jūs esat inženieris, dabūsiet labu darbu. Viņš runāja ar mani tā, it kā es būtu šinī vietā nokritis no Marsa un atpakaļceļa vairs nebūtu.

— Tātad nolemts: ejam, — Barannikovs atviegloti pasmaidīja. — Man gan tāls ceļš priekšā līdz Urāliem! Kļūst baigi iedomājoties, kā es pieklauvēšu pie savas mājas durvīm. Vai tev, Djomka, nav bailes?

— Es nemaz nezinu, kur klauvēt. Meklēšu māti. Un ja nu viņa vairs nav dzīva?

Barannikovs apskāva Djomkas plecus:

— Ceri to labāko, puis.

— Bet ja nu gadās, ka esmu palicis pasaulē viens pats? — Djomka nopūtās.

— Nerunā niekus, Djomka. Cilvēks nekur nevar palikt viens. Tu tikai veltīgi nezaudē laiku, ej mācīties, strādāt.

— Kurp tad lai iet? — Djomka uzticības pilnām acīm skatījās uz Baraņņikovu.

— Nāc man līdzi uz Urā Horn. Gribi?

— Gribu, — Djomka klusi atbildēja.

Baraņņikovs iesmējās:

— Norunāts. Iesim kopā, tu nenožēlosi. Sameklēsim tavu māmiņu . . . Urālos visiem vietas pietiks ...

Bija agrs rīts. Saule vēl nebija uzlēkusi, zemi klāja zilga migla, un koku galotnes rēgojās no tās ārā kā no ūdens.

Sājā stundā kalna piekājē padomju ļaudis atvadījās no Gajeka. Viņš bija ļoti uztraucies un, negribēdams, lai biedri to manītu, steidzīgi paspieda visiem rokas un ālri devās uz dienvidiem.

Pēc brīža viņš pazuda miglā.

Baraņņikovs pārlaida skatienu cilvēkiem, kas stāvēja viņam blakus. Jā, viņš nebija maldījies, kopā ar viņu bija visi, izņemot Karasevu. Nu, rauj viņu velns!

— Bet kurp mums jāiet? — Djomka jautāja.

Tai brīdī virs meža iedzirkstījās pirmais saides stars, un migla strauji sāka gaist.

Baraņņikovs iesmējās. Viņam bija priecīgs, pacilāts garastāvoklis. Tā bija kādreiz agrāk, tad, kad viņš, pabeidzis kādu grūtu darbu, vēl nebija sācis domāt par jaunu.

— Mūsu virziens ir vienkāršs, — viņš teica, rādīdams turp, kur saule kāpa augšup, — visu laiku turp. Kur lec saule, tur ir mūsu mājas. Ejam, biedri!

1959.-1961. g.

Ardamalskis Vasilijs Ivana d. DROSMĪGO NEPRĀTS

Redaktore M. Priednicce Maksi, redaktors A. Jēgers Tehn. redaktore V. Sporāne Korektore I. Gintere

Nodota salikšanai 1965. g. 17. februāri. Pa« rakstīta iespiešanai 1965. g. 18. aprīlī. Papīra formāts 70XI08'/s2 6.75 fiz. iespiedi.;

K2

9.25 uzsk. iespiedi.; 9,28 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 38 кар. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 19042/D 2573. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipo* grāfijā Rīgā, Ļeņina iela 137/139. Pasūt. Nr. 212.

1

Vergeltungswaffen (vac.) — atriebības ierocis.

Content

Ardamatskis Vasilijs Drosmīgo neprāts

1