Šiskovs Vjačeslavs

Drūmupe

Vjačeslavs Šiškovs

Drūmupe

Veltīju sievai un draugam — Klaudijai Michailovnai Siškovai

«Ak tu māmuļa Drūmupe,

Ak tu valdniece negantā.»

(No senas dziesmas)

PIRMĀ DAĻA

1

Laukmalē, kur pilsēta atdūrās pret meža ataudzi, sašķiebusies zvilnēja vienstāva māja. Uz jumta izkārtne:

«PIESTĀJ. FRIZETAVS. GRIEZ MATS, DZEN BARZDA.  PIRMĀ ŠĶIRA.»

Šīs frizētavas īpašnieks, kalnietis Ibrahims-Ogli, caurām dienām valstījās pa gultu vai blandījās apkārt, un vienīgi vakaros viņa darbnīcā saradās dažādi ļautiņi.

Ibrahims-Ogli bija pazīstams ne vien ar savu prasmi veikli griezt matus un skūt bārdu — pilsētas nomales dzērāji pazina viņu kā cilvēku, pie kura katrā laikā var atrast degvīna krājumu. Vakaros pie Ibrahirna gluži kā klubā: nodzērušies divdesmitnieki tā šeit dēvēja ierēdņus, brālīši amatnieki, dažs labs jautrs zellis no garīdznieku kārtas, lupatlaši, kabatas zagļi, čigāni; vai gan mazums visādu ļaužu līksmoja Ibrahima-Ogli viesmīlīgajā pajumtē! Pēdējā laikā viņu sākuši apmeklēt pat viens otrs skolu jaunietis. Ne jau nu degvīna lētums tos valdzināja, bet gan paša saimnieka bandīta un katordznieka -interesantais izskats. Puškins, Ļermontovs, Tolstojs tik dzīvi, spilgti iespaidi, teiksmainie kalnieši trauc no grāmatu lappusēm un vilina jaunos sapņus romantiskajā tālē, kalnu aizās, zem platanam. Nu, kā tur lai neiegriežas pie Ibrahima-Ogli? Viņš taču ir pats noslēpumu pilnais Kaukaza kalnu sātans. Plecos plats, tievu vidukli, sarkanais bešmets kā liesma. Bet acis un kuplās, melnās uzacis: paskatīsies vien bargāk, būsi pagalam. Gatavais velns!

Bet paraugieties, kā viņš smaida, cik viņš labsirdīgs, šis Ibrahims. Pasmīn, sagroza plecus, sasit plaukstas: — Allā-allā-hei! — un, mūzikai skanot, kā sāk lezginku dejot. .. Nu, tad nu gan nenopriecāties par Ibrahimu …

Laiku pa laikam ar biedriem šeit iegriezās arī Prochors Gromovs.

Orķestris jau sen beidzis spēlēt pēdējo maršu, trompetes atdzisušas, un turku bungaspašreiz traktieri tiek atsvaidzinātas ar sīvo. Ļaudis steigšus atstāj dārzu. Tas ir kupls, simtiem gadu vecs, milzīgs; nereti tā biezokņos pat gaišā dienas laikā notiek asiņainas slepkavības. Jāsteidzas mājās: tumst vēls rudenīgs vakars.

Ģimnāzists Prochors Gromovs atbīdīja cepuri uz pakauša un arī devās uz izeju. ,

Iztālēm bija dzirdama drausmīga daudzbalsīga bļaustīšanās, it ka ķērktu kāds krauķu bars, gatavodamies laisties projām. Prochors Gromovs apstājās:

«Kautiņš,» — un taisnā virzienā pāri puķu dobēm un peļķēm nr skubu traucās uz kliedzēju pusi.

— Gāz!

Prochors iezvēla pretimskrejošam zeņķim pa galvu. Ar pieredzējuša kaušļa skatienu viņš ātri aptvēra kaujas lauku: uz laukumiņa, kur parasti spēlēja orķestris, norisa karsta cīņa starp «zeminariem» un «ģimnazeriem». Kā vienai, tā otrai pusei pievienojās garāmgājēji, huligāni, visādi salašņas.

— Urā, urā!

— Trieciet ratā tos putras vēderus!

— Puikas! … Mūsējos piekauj! …

Prochors Gromovs izrāva no kabatas nazi un skriešus vien devās bēgļiem pakaļ. Viss viņā kūsāja aiz mežonīgas pārgalvības, elpa aizrāvās. Viņam blakus joņoja citi dūres varoņi, kaut kur sasvilpās policisti, tarkšķēja sargu tarkšķi, rēja suņi.

— Policija! — Un visi traucās kur kurais. — Diedzam krūmos!…

Taču nevaldāmais Prochora nazis, izraudzījis upuri, vairs nespēja apstāties. Prochors skriedams iešņāpa puisim ar nazi. Un tūdaļ atskurba.

— Policija! … — Prochoram blakus klaigādamas vīdēja skrejošas ēnas. — Laižamies lapās!

Prochors Gromovs uzlēca uz sētas režģa un, ieplesis aiz dzelzs aizķērušos šineli, pārlēca otrā pusē.

— Ahā! Rokā gan! Ar nazi, velnēns tāds! Policists sagrāba to klēpī, bet Prochors kā zutis izslīdēja viņam no rokām un pa galvu pa kaklu projām.

— Blēdis! Ķeriet! Turiet!

Taču Prochors, iešmaucis tumšā šķērsieliņā, paslēpās. Uzsmēķēja. Labā roka bija asinīs.

«Bet kur tad naģene?» Un sirds viņam sažņaudzās. Jaunā cepure ar skaidro uzrakstu uz naga «Prochors Gromovs» acīm redzot bija palikusi policista rokās. Prochoram aizrāvās elpa. Viņam jau šķita, ka dzird bargo ģimnāzijās direktora balsi, redz mirstošo puisi, policiju, cietumu. «Ak tu tētīt! Ko nu lai iesāk? …»

— Pie Ibrahima!

Jā, pie Ibrahima-Ogli. Tas izglābs, tas izpalīdzēs. Ibrahims spēj visu. Un Prochors atviegloti uzelpoja, prāts kļuva priecīgāks.

Viņš atvēra durvis un pakavējās pie sliekšņa. Istabā bija kādi pieci ģimnāzisti, viņa biedri. Ibrahims asināja bārdas nazi un melsa kaut ko jautru: ģimnāzisti vai plīsa aiz smiekliem.

Prochors pamāja Ibrahimam ar pirkstu, abi izgāja blakus istabā un pievēra durvis, Prochors gandrīz raudādams sāka stāstīt. Viņš staigāja šurp un turp, lūpas viņam raustījās, rokas grieza siksnas galiņu grīstē un laida atkal vaļā. Ibrahima melnās acis iegailējās.

— Es viņam pakaļ … Viņš metās bēgi … Es izrāvu nazi . . .

— Malacis!… Tālāk …

Cīņas karstumā es viņam ar nazi … — Prochors pabeidza satriektā balsī.

Cch! Nodūri? … čerkess līksmi iekliedzās.

Nē, ievainoju .. .

Dulnais!

— Es viņam drusciņ … ar kabatas nazīti, ar mazo, — Prohors taisnojās.

— Dulnais! Kinžalu vajga … Še tev! — Kalnietis norāva no sienas bagātīgi izrotātu kinžalu un pasniedza to Prochoram.

— Dāvans!

— Nu ko tu, Ibrahim … — Prochors ar asarām acīs iebilda.

Mani izslēgs … Dod padomu … ko lai daru? … — Viņš noslīga uz ķeblīša, sakumpa … — Galvenais — naģene… Pēc naģenes sazīmēs …

— Uzspļauj! Biedru — kunaku aizstāvēji, sevi aizstāvēji. Durt vajga! Zaķa pastala nevajga … Džigits būsi! . . .

Ģimnāzisti, padzirdējuši Ibrahima skaļo balsi, cits pēc cita nāca iekšā.

— Šautene — tpu! Kinžals — pats draugs, pats kunaks! … — Kalnietis vicināja dzirkstošo kinžalu. — Naklī Kaukāzā jājam savs sakļa. Mežs, mēness, kalni… Redzu — uz ceļa balta cilvēka. Kliedzu -stāv, vēl kliedzu — stāv, trešo reizi — stāv … Ņemam šautene, šaujam — stāv… Ķeram kinžals zobos.

lienam rāpus… pierāpjam… Atvēzu un zvēlu! Skatos — meitieša krekla uz auklas. Celi!

Visi sāka smieties, bet Prochors tikai skumīgi pasmaidīja un nopūtās. Ibrahims nosēdās uz grīdas, sakrustoja kājas zem sevis, tad pēkšņi atkal pietrūkās.

— Nu nepinkšķi… Visu nokārtosim … Nāc! Rādi, kur!

Prochors gāja lbrahimam līdz.

— Stāj! — Ibrahims apstājās. — Nauda vajga, maksāt vajga. Uz policija skriet. Uz ģimnāzijā skriet… Direktors par velti mati griezt, bārzda dzīt… nebaidies … Ibrahiška visu var.

Viņš rakņājās pa kabatām, ielūkojās galda atvilktnē, lādē, vilka no turienes ārā naudu un bāza to aiz čuvjaku stulmiem.

— Aiziet!

2

Vasara tuvojās vītumam. Pēc tveices pēkšņi uzpūta dzestrums. Dobji iegaudojas rudenīgs vējš. No ziemeļiem klīda zilganpelēki mākoņi ar sirmām krēpēm. Zaļo pasauli pārņēma skumjas: mākoņi slīd un slīd, smidzina aukstu lietu, draud ar sniegu. Beidzot tie atsperas debess pamalē, nostājas virs taigas un raud aiz ilgām pēc nesasniedzamām dienvidzemēm, raud bez gala, kamēr izplūst asarās.

Gāršinieku Gromovu miteklis ir kā cietoksnis: tam visapkārt ciešs baļķu žogs. Baļķu gali noasināti, apkalti kā šķēpi — ļauns cilvēks pāri netiks. Vārti smagi, dzelzs kalumā. Vārtu priekša aizaugusi ar zāli; tie, šķiet, reti virināmi. Blakus galvenajiem vārtiem — augsti vārtiņi, lai jātnieks varētu pa tiem izjāt. Žogā izcirsti sargu lodziņi. Divi sargi, viens otru nomainīdami, redz visu, kas notiek apkaimē. Bet, kas noris aiz augstā žoga, — no ārpuses nav redzams. Ja nu kāds uzkāptu priedē, kas aug laukmalē, un pašķirtu zarus, tad redzētu, ka baļķu iežogotā četrstūra vidū staltojas liels, pazems nams ar dzelzs jumtu. Tas uzcelts pērnējā gadā. Bet senāk dzīvojuši, lūk, tanī aiz vecuma nosirmojušajā ēkā, kas slēpjas aiz jaunā nama. Un vēl senāk, kad šeit uz dzīvi nometies vectēvs Daņila Grornovs, viņš ar sievu dzīvojis mazā mājelē. Arī to vēl saudzē, nejauc nost, lai mazbērni un mazbērnu bērni, raudzīdamies šķībajā un nokvēpušajā būdiņā ar pliedera krūmu uz jumta, zinātu, kā vectēvs sācis un pie kādas pils pats saviem spēkiem ticis.

No kurienes pirms turpat vai septiņdesmit pieciem gadiem šeit ieradies Daņila Prochoričs, neviens nezināja.

— Kas kuram par daļu? … Ierados — un beigas… No lāča midzeņa izlīdu, — vecais mēdza teikt.

Un patiešām. No sākuma viņš kārpījies pa taigu viens pats kā lācis, tad licis pie darba arī dēlu Pjotru. Pie upes viņi uzcēluši dzirnavas — maltuves, no medniekiem uzpirkuši kažokādas, likuši kapeiku pie kapeikas.

Un sūrā darbā, blēdījoties, ieraujot un skopojoties pamazām pārcēlušies no mājeles uz māju, no inajas — uz jauno, plašo namu.

PatlabanA'ecais Daņila — izdēdējis, za]gansirmu bārdu, pliku pauri, bet tām pašām ērgļa acīm — gulēja gultā aiz katūna aizkariem.

Bija nakts.

— Petjka! — viņš sauca dēlu. — Petjka! Nu celies, celies taču … — un, lūgsnu skaitīdams, sāka klepot.

Blakus istabā iečīkstējās gulta.

— Skrēju, tētiņ! — Un basām kājām, vienā apakšveļā Da-ņilam piesteidzās melnbārdainais, izspūrušais Pjotrs.

— Aizdedz svētbildes lampiņu!

Pjotrs, kaut ko purpinādams, satraukts aizdedza lampiņu: tas notika neparastā stundā.

— Nāc šurpu … Mirstu .,.

Pjotram sirds salēcās krūtīs, tīksmi pamira, tad sāka nevaldāmi pukstēt: beidzot tomēr tēvs vienā stundā padarīs dēlu bagātu.

— Petja, — vecais saņēma viņu pie rokas. — Nu, redzi, beigas … nu, redzi…

Pjotrs nopūtās un cieši paraudzījās viņa ērgļa acīs.

— Nekas, tētiņ. Varbūt vēl…

— Nē, dēls… Beigas… — Vecais vīrs sāka smagi elsot: —. Ai, padod jel ūdeni… Saslapini galvu! — Viņš paraudzījās uz plīvojošo svētlampiņas liesmu un pārmeta krustu: — Piedod, aizstāve dievmāte… Nu, Petjka, tu tagad paliksi viens. Nu, piedod inan, slepkavam! Esmu laupītājs … Nauda … tur… Zini žuburaino priedi pie Zujeva purva? … Nomēri divdesmit divus soļus uz saulrieta pusi, atradīsi lielu akmeni … No akmens trīs kroņa asis pa kreisi, tur.

Pjotrs aizturēja elpu, viņa acis alkatīgi iegailējās, ausīs ieskanējās zelta šķindoņa.

— Labiem darbiem … dvēseles glābšanai … Citādi būšu pagalam: tur nepiedos, jūs piemeklēs, tevi, Prošku, visu mūsu cilti … Uzcel baznīcu … Nabagiem … uzbūvē kādu nespējnieku māju . .. Dzirdi?

— Dzirdu, tētiņ … Izpildīšu …

— Pārmet krustu … Meties ceļos … Zvēri…

Pjotrs zvērēja-. Pēc tam jautāja:

— Bet cik daudz tad tur ir, tētiņ … pavisam?

— Daudz, Petjka … Ai, kāds liels akmens man uz sirds… Esmu slepkava… Ne vienu vien dvēseli esmu pazudinājis.. .

— Ko tad īsti?

— Nu, ko tur runāt… Nu … vēlāk pateikšu. Kad būs jāaiziet … uz viņpasauli .. . Tagadiņ, kazi, vel atspirgšu. Pamodini Marju … Pasauc Prošku. Jā-ā … viņš jau tai mācībā … Velti gan… Nevajadzēja. Aicini popu… Lai Garaska jašus aizšauj uz Medvedevu … Pag, pag!… Pagaidi taču … Nu labi… Pasauc Marju …

Pjotrs lāgā nesaprata, ko tēvs runāja. Viņa acu priekšā rēgojās priede, ar sūnām apaugušais un zemē iegrimušais pelēkais akmens, mirdzēja un tīksmi žvadzēja zelta naudas gabali, bet tālāk … plaša kā jūra plūda un viļņoja brīva, baudpilna dzīve.

Pjotrs steigā noskūpstīja tēva auksto pieri, šķebīgi noslaucīja lūpas un sapurināja galvu:

— Tētiņ, svētī mani!

— Lai dievs tevi svētī! Ej pasauc!

Pjotrs iepleta elkoņus, pateicīgi paraudzījās uz uguntiņu, kas staroja pie svētbildēm, un priecīgi basām kājām aizšļūca pa krāsoto grīdu.

— Marja, tēvs sauc! Celies!… — viņš sapurināja sievu aiz pleca. — Nu, kusties…

— Kas tur ir? — piemiegusi acis sveces gaismā, viņa pietrūkās sēdus. — Uz kurieni tad tu posies?

— Kurp vajag… pēc popa, — Pjotrs atcirta, no gultas apakšas vilkdams purvā brienamos zābakus un steigšus audams kājas.

— Velni… Nevarēja iesmērēt. Cieli kā koka gabali, kājā nelien … Sātani!

Pjotrs, smagajiem zābakiem klaudzot, meklēja svārkus. Ātrāk… Jāpārbauda… Viņš ļoti labi atceras šo akmeni, daudzreiz medībās uz tā atpūties.

«Dieviņ tētiņ! Bet ja nu nejauši kāds atradis?»

Mocīdamies neziņā, vai viņš patiešām bagātnieks vai tikai tā — ne šis ne tas, Pjotrs nogāja pa kāpnēm sētsvidū un pasauca Sariku. Tas pievēlās viņam kā pelēks kamols, sāka luncināties gar kājām un, paodis purva zābakus, neziņā raudzījās uz tukšajām rokām: sak, kur tad bise?

— Luka, slēdz vaļā, — Pjotrs uzsauca sargam, — tēvs tā ka sasirdzis …

— Bet uz kurieni tad pats?

— Es tepat, netālu, — Pjotrs samulsis uzmauca cepuri zemāk uz pieres. — Paklau, Luka! Ej tu, puis, uz virtuvi! Varbūt saimniece liks ko darīt. Vai nu pēc popa, vai. Ja pops vajadzīgs, sūti Garasku, lai seglo sev Bēri, bet popam Sirmi.

— Tu saki — vecajam slikti?

— Slikti.

Mazais, baltmatainais kuprītis Luka žēlodams pašmaukstinaja lūpas, norāva no galvas valgo cepuri un pārmeta krustu.

Pjotrs ātri soļoja pa pazīstamo taku. Sariks tecēja pa priekšu. Sīks lietus neatlaidīgi slacināja taigu. Iemītā taciņa bija slidena, laternas gaisma nespodra, un Pjotrs reizes divas atdūrās ar seja pret zariem.

Viņš nokāpa dzija gravā un pārbrida pār čalojošu strautu. Bez lakas ceļš kļuva grūtāks. Līzdams cauri biezoknim, Pjotrs ar nojautu kā vilks sameklēja virzienu. Sausos zarus hrikšķinā-dams, viņš soļoja taisni cauri tumsai. Domas rosījās drudžainā steigā, viņš gāja kā tvanā. Brīžiem Pjotram šķita, ka izaudzis lielāks un kļuvis plecīgāks; tad viņam acu priekšā tēlojās bagāta, vēl neizbaudīta dzīve, tāda, lai visiem ir ko brīnīties, lai viņu daudzina visās malās, lai taures skan un zvani zvana. Brīžiem atkal viņa sapņi pēkšņi nogrima kā atvarā: viņš saruka maziņš, sīciņš, viņa dzīvi uz mūžu noslēdza baļķu žogs, kas iekļāva Gromovu taigas mājokli kā burvju lokā.

Pjotrs pacēla laternu un apgaismoja apkārtni, prātodams, uz kuru pusi iet.

«Ahā! Zujeva purvs,» — viņš noglaudīja Sariku un devās taisni uz priekšu. «Tur jau ir tā priede.»

Pjotrs sameklēja to pašu nosūnojušo akmeni, nomēroja trīs asis pa kreisi, nokasīja skuju un trūdzemes kārtu un sāka rakt.

Šariks iegrūda purnu iešķeltajā smaržīgajā zemē, paskatījās uz saimnieku un arī ņēmās ar priekškājām kasīt zemi, mezdams atpakaļ lielas zemes pikas. Pjotrs paņēma lauzni un iztaustīja visus bedres kaktus. Lauznis dziļi iegrima zemē. Tukšs. Sāka rakt citā vietā. Tukšs. Pjotrs kļuva nepacietīgs. Taču viņš jutās noguris, piegāja pie akmens, apsēdās un uzsmēķēja pīpi. Sirds viņam smeldza, laterna palika karājoties attālajā priedē, bet šeit, pie akmens, bija tumšs. Pjotrs pavērsās turp: viņam šķila, ka laterna līgojas, bet vēja nebija.

— Sarik! — viņš iesaucās un pasvilpa.

Kāds viņam viegli pieskārās augšpus papēža. Pjotrs uzlēca kājās.

— Tu?

Šariks glaudās viņam klāt. Laterna tagad karajas nekustīgi, bet dzelzs lāpsta tur, bedrē, klaudzēja pret zemi un čirkstēja. Pjotru sāka kratīt drebuļi.

«Velni rok . .. Nolādēta manta .. .» viņš nodomāja.

Bedrē kāds kūņojās, pelēks, sirms.

— Šarik! Puc! Puc!

Un Pjotrs kā ārprātīgs metās pie bedres. «Vajag runāt, kliegt… Citādi šausmas.»

Zemi rakņādams, viņš piesmakušā balsī purpināja vienu un to pašu:

— Ir gan tas vectēvs Daņila!… Tas tik ir tēvs! Nekas, labs ir… Slepkava … Vai tu redzi? Ir gan varena tā mūsu sugai Sarik, kā tu domā? Ko? Vectēvs? Daņila? Zini, tas, kas tev tos kaulus pēc pusdienām nesa … Brīnišķīgi… Bet, ja paraugies, — svētais — liec kaut vai svētbildes vietā … Roc! Ko guli… Šarik!

Taču suns, ķetnas izstiepis, mierīgi gulēja un ar svešādu, velnišķīgu skatienu glūnēja saimniekam sejā.

— Nu! Tu! — Pjotrs izbijies apsauca suni. — Skaties jautrāk!

Visapkārt tumsa, baismi. Pjotrs aizvien biežāk lūkojās apkārt.

Tur kāds sauca viņu, ūjināja, svilpa, kāds dauzīja pa koku. Lietus aukstām lāsēm ritēja no cepures aiz apkakles. Pjotram zuda pa-cietība. Lāpsta tā kā atdūrās pret ko, iedunējās. Pjotrs aizvien biežāk cilāja laternu un ar niknumu vēroja tikai resnas kā čūskas savijušās saknes ar svaigiem, baltiem ievainojumiem.

— Te nav.

Viņš no jauna rūpīgi nomērīja trīs asis un sāka rakt mazliet pa labi.

Noslēpumainās suņa acis iegailejās. «Dievs tēvs, tas taču nav Šariks … Tas ir pats sātans! …» Pār muguru pārskrēja salti drebuļi.

'— Šarik!. .. Tu?!

Bet suns, ausis saslējis, paspēra soli un, tumsā raudzīdamies, sāka rūkt… Atskanēja tikko sadzirdams sauciens:

— U-ūū …

Suns sabozās, pastiepa purnu uz priekšu un, ieelpodams mitro gaisu, piesardzīgi, nojautas» vadīts, sāka iet uz apklusušā sauciena pusi.

— Kungs Jēzus… — Pjotrs uztraucās. — Tas taču sātans, kas baida . . .

— U-ūū, — atkal, kā likās, atskanēja no,tumsas, un kaut kur ievaukšķējās Šariks.

Pjotrs kļuva uzmanīgs, pamīņājās: zābakos žļakstēja ūdens.

«Grib iebiedēt…» Viņš no krekla apakšas izvilka krustu.

— Nāc tikai! … Tas kungs stāv man klāt! — Iespļāva saujā, izpleta kājas un nosēcies no visa spēka trieca lauzni zemē. Iešķin-dējās metāls. Palēcies Pjotrs cirta mazliet pa labi.

— Tas kungs stav man klāt! — Lauznis atkal atsitās pret metālu un noslīdēja no tā.

Aizmirsis aukstumu, Pjotrs nometa svārkus un vienā kreklā, sasprindzinājis spēcīgos muskuļus, svaidīja zemi kā mīkstas pūkas.

— Vēlreiz! Vēlreiz!

Tumsa kļuva pelēcīga. Ausa apmācies rīts.

Pjotrs iekāpa bedrē un, ar rokām pa melnajiem dubļiem mīcīdamies, tikko spēja izlauzt no zemes lielu katlu.

— U-u-ū! — viņš iegaudojās un izcēla no katla ādas somu, papurināja to — soma iežvadzējās.

— Zelts …

Rokas viņam trīcēja. Sejā rotājās smaids. Sariks, asti luncinādams, raudzījās viņā ar izbrīnu.

— Sarik!… Sarikiņ!… E-hē! Vai redzēji?!

Viņš saķēra suni klēpī un sāka ar to griezties ap bedri. Rokās sažņaugtais suns rūca un kulstīja asti. Bet Pjotrs dejoja, kliedza, svilpa un smējās pilnā kaklā.

— Tētiņ!… Ko tad tu! …

Pjotram kājas it kā pieauga pie zemes. Netālu no viņa stāvēja jātnieks. Pelēkajā miglā sprauslāja zirgs.

— Tētiņ… Tas esmu es… — Prochors teica. Viņš nolēca no zirga un nedroši tuvojās tēvam, kas, smagi elsodams, kāpās atpakaļ.

Te pēkšņi tēvs strauji noliecās un no zābaka stulma izrāva dunci.

— Noduršu! — Kā pakaļkājās saslējies lācis viņš nostājās pie somas ar zibošo dunci rokā un sēkdams smagi elsa. — Ej garām, ej!… Neatdošu… Ehē!… Krusts… Izgaisti!… Uf!

— Nu, kas ar tevi noticis, tētiņ! dēls pārbijies raudošā balsī iekliedzās.

— Proška? Tu?!

— Es… Mēs te pārnakšņojām. Apmaldījāmies… Ko tad tu tāds — vienos dubļos?

— Tāpat vien, Proška … Nekas. Nu, šausim uz mājām!… Vectēvs Daņila slims … pavisam vārgs. Bet kāpēc tu esi ieradies?

— Mani izslēdza … padzina.

Mājās viņi uzzināja, ka viņu tēvs un vectēvs, sirmais Daņila, naktī šķīries no šīs pasaules.

3.

Tirdzniecības ciems Medvedeva atradās pie pašas upes.

Pjotrs Gromovs bija pārnācis uz šejieni ar visu ģimeni. īsā laikā viņš šeit uzcēla divstāvu namu ar viesistabu un sāka tirgoties.

Prochoram ļoti patika rosīgais darbs. Ar mērlentu viņš nosprauda mājas vietu, brauca kopā ar zemniekiem mežā, kārtoja strādnieku algu sarakstus un, neraugoties uz saviem septiņpadsmit gadiem, bija tēvam labā roka.

— Nu, Proška, tu tālu tiksi, — Pjotrs mēdza sacīt dēlam.

— Bet kā tad, tētiņ, būs ar ģimnāziju? …

— Ek, ko tur lielu … gan jau mājās izmācīsies. Man padomā pavisam kas cits …

Pjotrs Daņiličs ar mīlestību vēroja Prochoru, viņa tievo, stalto stāvu, viņa ērgļa skatienu no biezo uzacu apakšas un domāja: «Kā izspļauts vectēvs Daņila.»

Prochors aizvien bija aizņemts darbā. Viņu nevaldzināja ne iela, ne laišanās no kalna, ne jautrās meteņa dienas, ne ari vakarēšana ar meitenēm. Prochors vienmēr bija nodarbināts gan veikalā, gan taigā ar šauteni, gan mājās, sētsvidū.

Viņš mēģināja pirtī ierīkot ūdensvadu ar Archimeda skrūves palīdzību, kā bija lasījis grāmatā, bet neprata. Pēc tam no malkas šķūņa sāka būvēt sliežu ceļu, lai vieglāk varētu mājai malku piegādāt.

Viņš daudz lasīja, ņēma grāmatas no mācītāja, no rakstveža, no politiskajiem trimdiniekiem, un izlasītais dziļi iespiedās viņa atmiņā.

Kādreiz pavasara sākumā tēvs, tēju dzerdams, teica:

— Prochor, zini ko, dēls… Ņem tu kādu cilvēku un taisies uz Drūmupi… Dzirdēji?

— Vajag, tētiņ, karti…

— Kādu tur vēl karti? … Dod šurp papīra lapu, es tev uzzīmēšu. Lai gan pats tur savā mūžā neesmu bijis, bet esmu saklausījies no piedzīvojušiem ļaudīm.

Marja Kirilovna nopūzdamās vērsa izbaiļu pilnu skatienu no dēla uz vīru.

— Mēģini tikai pinkšķēt! … — Pjotrs tai piedraudēja. — Ja reiz ir nolemts, tad ar to pietiek. — Viņš paslapināja pie mēles zīmuli un neveikli uzvilka uz papīra līniju. — Re, šitais, teiksim, ir ceļš no mums līdz Dildinai, divi simti četrdesmit verstis… Šeit tu nogriezīsies uz Frolku — vairāk nekā trīs simti verstis. Te, domājams, būs upe — Lielā Straume. No tās pa valku pār-sviedīsies uz Drūmupi pie pašas iztekas.

Tirgotājs uzvilka krustu un teica:

— Šī te pie Drūmupes ir Pievalku sādža. Tur liec izgatavot plostu vai arī nopērc lielu laivu, piekaltē sausiņus. Nu, tur tev zemnieki pateiks, kas vajadzīgs. Bet pavasarī, palu laikā, laidies lejup.

— Kādā vajadzībā, tētiņ? — Prochors jautāja un palūkojās uz māti. Viņai pa vaigiem ritēja asaras. — Kādēļ man jābrauc uz turieni?

— Nu, tā nav tava darīšana. Klausies!

IJn veselu stundu viņš skaidroja Prochoram, kas tam darāms.

— Upe liela … Esmu dzirdējis — trīs tūkstoši verstis. Iete-kot pašā lielākajā upē, bet tā savukārt tieši okianā. Upes piekrastē tungusi, jakuti. Tur varot saraust lielus kapitalus… Ja sādžās sastapsi tirgotājus, iztaujā tos un visu pieraksti grāmatiņā. Bet mēli pievaldi, kas tu tāds, kādas vajadzības pēc… Tāpat vien — garāmbraucējs. Tā, redzi, draudziņ, briesmas tev draudēs ik uz soja … Varbūt pat bojā aiziesi, lai dievs nedod … To es saku tāpēc, lai piesargies, liec visu aiz auss.

— Nelaidīšu … nelaidīšu!… — māte iekliedzās un pievilka dēlu sev klāt. — Mans Prošeņka, puisīt tu manu mīļo!…

Pjotrs spēji paklauvēja ar zīmuļa galu pa galdu.

— Gana-a!…

Māte palaida vaļā Prochoru un, rūgti raudādama, izgāja no istabas.

Prochors drebēja. Viņam gribējās doties mātei paka], mierināt to, bet tēvs paņēma dēlu aiz piedurknes un nosēdināja sev līdzās.

— Uh! — tēvs izdvesa. — Neklausi meitiešus, neliecies par tiem ne zinis… Ej tikai taisni uz priekšu, neviena nebaidies, būsi īsts vīrs.

— Tētiņ, vai drīkstu paņemt līdzi kādu paziņu? … Mēs divatā …

— Kas tas tāds ir? …

Prochors satraukts izstāstīja viņam par kalnieti. Ibrahimam māte esot čerkesiete, tēvs turks, bet pats Ibrahims-Ogli dēvējoties par čerkesu.

— Uzticams, tu saki? Nu jā, pareizi. Šie ļaudis vai nu ir pirmā numura razbainieki, vai arī draugi, uzticamāki par suņiem … Lai notiek!

Prochors kļuva priecīgāks un tūlīt aizrakstīja Ibrahimam vēstuli: «Strādāsi pie mums… Tēvs maksās lielu algu.»

Sākās pošanās ceļā. Māte lāpīja veļu, kaltēja baltmaizes sausiņus, gatavoja pelmeņus. Smagu sirdi viņa samierinājās ar dēla aizceļošanu. Pjotrs centās viņu pārliecināt, ka tirdzniecības darīšanās risks neizbēgams.

— Atceries manu tēvu — vectēvu Daņilu… Viņš reizes divdesmit nāvei acīs skatījies, bet, paldies dievam, nodzīvoja turpat simt gadu …

Maija Kirilovna nomierinājās.

Vēl bija ceļa laiks, pieturējās pēdējais sals, taču marts jau stāvēja durvju priekšā. Pēkšņi nakts vidū skaļi ierējās suņi.

«Ibrahims,» Prochors nodomāja un caur dubultlogiem sadzirdēji^:

— ver vaļā!… Ja nelaidīs, pāri siena lēksim, visi suņi nodursim, tevi nodursim!…

— Ibrahims! — Prochors līksmi iesaucās, uzmauca kājās velteņus un, uzmetis uz pleciem bešmetu, izskrēja sētsvidū.

— Nu, Proška, mans klāt gan … — Kalnietis viņu apskāva.

— Paldies, Proška. Mans visu pameta, taigu mīlu, brīva dzīve mīlu … Nekas, Proška, braucam … Būsi sveika …

Tēvam un mātei iepatikās Ibrahims-Ogli. Viņa bandita izskats tos neatbaidīja: taigā daudz visādu laužu nākas salikt.

Nedēļa aizskrēja nemanot.

— Paklau, Ibrahim, — Pjotrs viņam teica, — es tev uzticu dēlu … Esmu pilsētā par tevi dzirdējis … Vai vari būt, tā teikt, par miesassargu?

— Miršu! — kalnietis iespiedzās, gluži apskurbis no padevības jūtām. — Ja uztici, nosprāgšu, bet nepametīšu … Būs vajadzība — mans visus nodurs, viņu glābs . . . Cch! Dod roka, dod, saimniek, roka! Nu! Būsim kunaki …

Teju dzēra virtuvē vienkārši, tāpat kā vectēva Daņilas laikā — saimnieki kopā ar kalpiem. Virtuve bija plaša, gaiša, goda vietā liels galds, piebīdīts pie soliem, kas nolikti gar sienu.

Krāsnī sprēgāja gaiša uguns. Virēja, sārtvaidze Varvaruška, tikko spēja piecept un celt galdā čauganas pankūkas. Sviests tecēja aumaļām. Saimniekiem pat.'ka labi paēst, un ari pārdevēji un kalpi neatpalika no viņiem.

Saimniece Marja Kirilovna mudināja:

— Puiši, mērcējiet medū!… Ar medu taču pankūkas garšīgākas … Ibrahim, ēd, Varvaruška, sēdies …

Ibrahims dzēra tēju, mirkdams vienos sviedros. Viņš allaž bija drūms un mazrunīgs. Bet šodien mēle atraisījusies: saimnieks viņam parādījis pilnīgu uzticību un cieņu.

Slaucīdams nosvīdušo pakausi tumšzilā bešmeta piedurknē, Ibrahims runāja:

— Pavisam velti… katorgā dzina …

— Par ko tad? — pie galda sēdošie visi reizē iesaucās.

Ibrahims noglaudīja ar plaukstu ūsas, nožagojās un iesāka:

— Pavisam velti… Sēdām sava sak[a, dzeram tēja. Atskrēja viena džigits: «Ibrahim, celies, tava brālis nodurts.» Sēdām, dzeram. Vel atjoza džigits: «Celies, otra brālis nodurts!» Sēdām, dzeram. Trešais atskrēja: «Met drīzāk tēja pie malas, tava māsa nodurts!» Tad mans uzlēca kājās, — Ibrahims pietrūkās no savas vietas un metās uz virtuves vidu, — kinžals zobos, no sakļa ārā, pats visus nobeidzu, septiņiem galva nocirtu! Re, šitā! — Čerkess paķēra kinžalu un, zobus griezdams, cirta gaisu.

Vis.i, mutes atpletuši, vērās kalnieša mežonīgi izvaikstī-tajā sejā.

Drīz vien Prochors ar savu miesassargu devās nezināmā, tālā ceļā.

4.

Pēc tēva nāves Pjotrs Gromovs sāka dzīvot plaši jo plaši.

Visu laiku esmu bijis ķēdē piesiets kā kvekšķis… Jāiz-Kustas, naudas zutnis jāpapurina…

Un Marijas dienā pa godam nosvinēja savas sievas vārda dienu. Pēc dievkalpojuma novēlēja viņai laimes un nenocietās, nepateicis!:

Tu tomēr neiedomājies, ka šī lielā dzīrošana būs tevis dēļ. Tapat vien, aiz lepnības…

Viesi drūzmējās augu dienu. Nepaspējuši pēc pusdienas ne lāgā nosnausties, vakarā saradās atkal — pilna māja.

Marja Kirilovna rosījās virtuvē, viesus saņēma pats namatēvs.

Viesistaba — diezgan liela telpa, ar raibām tapetēm, griesti izrotāti gailēniem un puķēm, bet vidū — Belcebula purns, atplestajā mutē ieskrūvēts āķis, pie tā lampa ar stikla karekļiem.

Viesistabas vidū liels, apaļš galds; pie tā piebīdīts otrs mazāks — četrstūrains, speciāli «vīna baterijai», kā mēdza teikt pristava kungs — pats cienījamākais viesis no neželastībā kritušo virsnieku vidus; krūtis tam lepni izrieztas, milzīgi garās ūsas kā izplesti spārni.

— Nu, tad lūdzam pie galda, lūdzam! — smaidīdams un viesus pie galda bīdīdams, rīko saimnieks, ģērbies tumšzilā biezas vadmal'.s vamzī. — Ipata tēv, lafitiņu [1] ! skābeno. Ņemiet!…

— Man ko vienkāršāku, — un mācītājs, talara piedurkni marinētās rudmiesēs mērcēdams, sniedzās pēc karafes.

— Dzer vispirms vīnogu portvīnu, pēc tam arī krievu brand-vīnu, — namatēvs smejas. — Vai arī iekamp «ķīsi», brandvīnu ar lafitiņu.

— Ej tu pie visiem svētiem, — garīdznieks atjoko. — Kāda velna pēc? Nu, bet lai jau iet… — viņš tējas glāzē sajauca degvīnu ar konjaku. — Nu, lai dievs dod! — un iemeta, ne acis nepamirkšķinājis: — Gaužām braši!

Ciema vecākais, apaļu vēderiņu un tumšrudu bārdu kā lāpstu, noķiķinājās un teica:

— Esat gan jūs, Ipata tēv, stiprs, lai dievs jūs sargā … Kaut kas apbrīnojams.

— Nu, kas tad tur?

— Es gan, piedodiet dieva dēļ, tā nevarētu. Uz vietas ļekas atmestu.

— Paradums… Un ari daba. Man tēvs aiz dzēruma nomira. Saproti?

— Ai-ai-ai!… Lai dievs mielo viņa dvēselīti! — Ciema vecākais, paraudzījies uz lampiņu svētbildes priekšā, pārmeta krustu un iekampa glāzīti sapiparota degvīna:

— Uz gavilnieces veselību, Pjotr Daņilič!

— Veseli dzēruši! … Pristava kungs! Pieraugiet, neatpalieciet …

— Ko nu!… Es jau trešo. ..

— Kas tā, pie joda, par skaitīšanu … Ivan Kondratjič, ko tad tu gaidi? … Un vēl par rakstvedi dēvējies!

— Lūgtu nešaubīties… Mēs savu darīšanu stingri zinām, — atbildēja rakstvedis, slaids, diloņslims, ar mazu bārdeli un kaklu aršinas garumā.

Bija arī vairāki bagāti zemnieki ar sievām. Visas tās pilnīgas — «uz grūtām' kājām». Zemnieki sākumā kautrējās no iecirkņa priekšnieka, grauza ciedru riekstus un saulespuķu sēkliņas; pēc tam kad pristavs, izdzēris desmito mēru un mazliet ieskurbis, pārvērtās jautrā telēnā, zemnieki kļuva drošāki, meta glāzīti pēc glāzītes, un arī viņu grūtnieces nepalika iepakaļ.

Visizcilākā starp viesiem, protams, bija jaunā, skaistā atraitne Anfisa Petrovna Kozireva; tā kādreiz bija strādājusi pie vecā Daņilas par istabeni, pēc tam apprecējusies ar viņa augstības leibhuzaru pulka rotas vachtmistru Antipu Degtjarevu, kas aiz nezināma iemesla otrā nedēļā pēc kāzām pēkšņi nomiris. Viņa nelabprāt atcerējās vīru un sāka atkal saukties savā meitas uzvārdā.

Brašais pristavs, neraugoties uz ģimenes stāvokli, diezgan atklāti meta baudkāras acis uz Anfisas pilnīgajām, maķenīt atsegtajām krūtīm.

Anfisa tomēr — ko tur slēpt — mazliet koķetēja ar pašu namatēvu. Tirgonis cienāja viesus ar dažādiem uzkožamiem: apvidus bagāts, visa papilnam, un naudas tirgonim atliku likām. Taukas nelmu nabas, kaltēta, saldā krējumā mērcēta gaļa, briežu mēles, vārītas aļņa lūpas, bez tam dažādi krievu un ārzemju saldumi, visvisādi vīni — gan no angļu, amerikaņu, gan japaņu pagrabiem.

Viesi kļuva drošāki, kāri metās uz gardumiem — runāt nebija laika, skaļi, tīksmi šmakstināja, rija uz ātru roku un atkal ar dakšiņām bakstīja pašus taukākos gabalus, dažiem jau aiz pār-ēšanas neatvairāmi mācās virsū miegs.

l.i . tomēr bija tikai sākums. Tiklīdz sienas pulkstenis nosita ilr .mil, bet tas, zem kupola, trīspadsmit, istabā, bikli smaidīdama, kā peldēt iepeldēja pati gavilniece; viņas seja bija bez viltus, viss viņas stāvs brūnajā tērpā pauda vienkāršību un mieru.

Nu, dārgie ciemiņi, lūgtu vakariņās… — viņa viesmīlīgi aicināja. — Nāciet ēdamistabā, nāciet!

Pēkšņi iestājās klusums: dakšiņas mitējās šķindēt, mutes beidza čāpstināt.

Va-ka-ri-ņās? — Ipata tēvs iesita sev pa apaļajiem gurniem, iesvilpās un, komiski saķēris sev aiz bārdas, pietupās.

Vai tu, māt, jel pie pilna prāta? — Un sāka skaļi smieties.

Pristavs piebalsoja ar saviem maigajiem, pieklājīgajiem smiekliem un, piešus saskandinājis, noskūpstīja gavilniecei roku.

— Apžēlojieties!… Ko jūs… Tikko jaudājam elpot…

— Bez pīrāga nevar … Kā tad bez pīrāga, — Marja Kiri-lovna runāja, — Anfisuška, Ipata tēv, lūgtu, lūgtu tanī istabā. Nāciet…

Garastāvoklis visiem kļuva gaisīgs, taču arī nospiests: vēderi pārpildīti līdz beidzamajai iespējai; tas vēl nekur nebija piedzīvots, ka ed pusdienas, pēc pusdienām šādus sātīgus uzkožamos, bet pēc uzkožamiem — vakariņas…

Zemnieki stāvēja, acis iepletuši, un raustīja kreklus; viņu sievas žagojās un smējās, muti ar roku aizsegdamas.

Tomēr, pakļaudamies neparastajai viesmīlībai, visi pūlī devās uz ēdamistabu. Mazais, resnais Ipata tēvs iedams pārmeta namatēvam:

— Kāpēc tad nevarēji brīdināt… Man jau krietni pār mēru. Ek Pjotr Daņiīič! … Nu, bet… Cik spēs, tik iekamps… Ar ko tad cepts pīrāgs? Ar stori droši vien? Ai, ai… Man gar-šo pīrāgs.

Pie galda skaļas valodas, jautrība. Sākumā gan viesi bija vēl tādi kā domīgi, vēdzeļu zupu ēda piesardzīgi, ieklausīdamies sevī: paldies dievam, vēderos viss kārtībā, vārda dienas pīrāgam vietas būs gana. Taču daži savos aprēķinos bija gaužām kļūdījušies, un pēc piektā ēdiena, proti, zoss cepeša ar biezputru, Ipata tēvs, pēc viņa ciema vecākais un pats ļoti samulsušais pristava kungs ar steigu kaut kur nozuda it kā pēc mutautiņa, kas palicis šineļa kabatā, vai papirosiem, bet drīz atkal atgriezās sasarkuši, asaras no acīm slaucīdami un bārdas kārtodami.

— Anfisa Petrovna! Vēlos sadzert… tikai ar tevi. Saproti? — skaļi un satraukti sacīja namatēvs un sniedzās saskandināt glāzes ar skaisto atraitni, kas sēdēja tam pretī.

— Ak, ko nu jūs, — Anīisa klīrējās, uzpūtīgi un ar ļaunu izsmieklu pamezdama acis uz gavilnieci.

— Nu, netielējies, netielējies… Ak tu odziņa!… Es taču tevi pazinu kā meiteni, kad skraidīji ar plikiem papēžiem . . .

— Nez kur gan lagadiņ mūsu Prošeņka? … — Marja Kiri-lovna nopūtās, vērodama, kā nekaunīgā atraitne ar acīm mirkšķina tirgonim, bet tas …

— Prochors tagad jau lie-iels, — Ipata tēvs atsaucās, ar labpatiku un atjaunotu centību apskrubinādams pīles stilbu. — Vajag dievam pateikties, māt… Redz, ko vajag…

— Tādā elles malā!.. . Bet pats taču vēl tīrais puika.

— Drošajiem, māt, palīdz dievs… Piemini lūgšanās, tas arī viss …

— Pieminiet jūs, tētiņ, no altara .. .

— Pieminēšu, māt, pieminēšu… Nu, uzliec man, — kas tev tur ir? Sivēns, vai? Man ellišķīgi garšo sivēna cepetis… Gaužām braši!…

— Lai iet pirms sivēna cepeša! — pristavs ielēja konjaku. — Ile, he, he! . . . Uz jūsu veselību, visudārgā! — viņš iesaucās un tik prasmīgi pabolīja acis, ka uz viņa vēlējumu atsaucās reizē abas sievietes — Anfisa un Marja Kirilovna: — Dzeriet, dzeriet!

— Bet vai šis sivēns, piedodiet dieva dēļ, pašu barots? — painteresējās ciema vecākais, kam jau stipri sāka uzpūsties vēders, — lielisks sivēns … Redzams, ka pašu barots… Man, edz še, aizpērn …

— Anfisa!… Anfisa Petrovna!… Esi gan tu īsta pāviene …

— Kas? Kas tāds?

— Prošeņka taču ir mans vienīgais …

— Ai, cik viņš labs puisītis, piedodiet augstsirdīgi …

— Petrovna!… Klausies… Daņilič… Ei! Namatēv!

— Pagaidi! Ļauj viņam ar daiļavu, — arī zemniekiem atraisījās mēles.

— Ek, trijjūgā būtu vareni… Anfisa! Vai ne?

— Trijjūgā? … Gaužām braši!… — jautrais Ipata tēvs iesaucās… — Māt, kas tev tur vēl ir? …

Atnesa meža irbju kotletes, veselu kaudzi.

— Dod tālāk… Negribu!… — iekliedzās sārts vecis ar sirmu bārdu. — 0, kā esmu pierijies!… Metas jau nelabi.

— Nē, māt… Tā tu mūs pārbarosi.

— Ēdiet, dārgie ciemiņi, ēdiet!

— Ēdiet, brāļi, līksmojiet!… Lai debesu valstība manam vecajam … Kapitaliņu man atstājis tīri krietnu …

— Bet tu ziedo baznīcai! Saviem garīgajiem tēviem.

— Se tev piga! Ha, ha, ha!… Mēs paši vēl padzīvosim… Anfisa, vai nav tiesa?

Ne mana cūka, ne mana druva, — tā paraustīja apaļos

plecus.

Bet nu ķīseiīti nogaršojiet!… Ar pieniņu, ar biezpiena rausīšiem. Ņemiet!

— Ej tu pie joda ar savu ķīseli!… Nu, kas brauks?… Ei, Garaska! Pasauc kučieri… Trijjūgu!.,.

— Kaunies! — sieva, dusmas valdīdama, klusu teica.

— Pie velna ķīseli, pie velna! .. .

— Nē, Pjotr Daņilič … Pagaidi, liecies mierā … Man ķīselis garšo … — Un pops žagodamies pielika pilnu šķīvi.

— Kungi, tostu! … — Pristavs noskandināja piešus un, braši ūsas griezdams, pašķielēja uz Anfisas daiļo, pietvīkušo seju. — Ja nu jūs, Pjotr Daņilič, esat nolēmis dzīvot plaši, tad dzīvojiet cildeni. Tosts!

— Pie velna tostu! Pie velna cildeno dzīvi! — Namatēvs plātīja rokas, kratīdams kudlaino bārdu: — Trijjūgu!… Anfi-suška, parādi cieņu …

— Kaunies taču, Petruša … No cilvēkiem kaunies …

— No cilvēkiem? Ha, ha!… — Un, izrāvis no kabatas biezu naudas zutni, zvēla ar to pa delnu. — Edz!… Te ir visi likumi, visi cilvēki …

Pēc vakariņām sāka dejot. Bet dejotāju piedzērušās kājas cilpoja dievs zina kā, no pārēšanās it visiem bija nelabi. Ipata tēvs, vēderu izgāzis un iespiedies starp atzveltņa rokturiem kaktā, smagi tusnīja.

— Pārbaroji tu mūs, māt, gaužām braši. Ar tādu lērumu taču piecus tūkstošus laužu var paēdināt…

— Braucam! — Ienāca Pjotrs Daņiličs, ģērbies briežādas kažokā, ar garausainu briežādas cepuri galvā. — Anfisa! Cienīgtēvi

Un šaurajā priekšistabā, kur drūzmējās viesi un ar skurbajām galvām bakstīja cits citam gan vēderā, gan citā vietā, Pjotrs Daņiličs, visiem dzirdot, teica atraitnei, kas vīkstījās pūkainā lakatā:

— Lai gan varbūt es tevi, Anfisa, nemīlu … saku to visu un tāpat arī, Ipata tēv, tavā klātbūtnē… Kas tu tāda, Anfisa, man esi? Tpū!… Vectēva Daņilas naktspodu nēsāji. Nu, teiksim, purns tev … tas taisnība, un tāpat viss cits, teiksim, kā pienākas… Tomēr brauksim kopā vizināties. Par spīti manai vecenei. Gaudo vien, gaudotāja!… Brauksim, Anfisa!

Zem zvaigžņotajām debesīm visi jutās možāk. Ipata tēvs lika klāt sniegu pie deniņiem un sēca.

Meļņu trijjūgs pacietīgi gaidīja.

— Markovaj, trausies nostai! — cienīgtēvs jokodamies no-blēja kučierim Markam, kas aitādas kažokā ar vilnu uz āru un pinkainos suņādas cimdos tupēja uz bukas kā siena guba.

— Trausies nostai, Markovaj!

— Vai tad tu, cienīgtēv, pats, vai? … Pieraugi, izgāzīsi vēl saimnieku, — siena guba, rausdamās nost no bukas, ievēlās sniega kupenā.

— Nu, vai jūs tur drīz? — Tirgonis svila aiz nepacietības.

— Aši, knaši!… Markovaj, nāc iejūdz mani… Nesavelc cieši!… Kāpēc tik cieši?! — Ipata tēvs sēca. — Tā jau acis no pieres … 0! … Esmu gan pierijies … — Apjozts ap lielo vēderu, viņš uztrausās uz bukas, saņēma grožus saujā un, pavicinājis pātagu, nebēdnīgi iesvilpās:

— Nū-ū, jūs!… Dieva kukainīši… Fjū!…

Gludi nobarotie zirgi, iekodušies laužņos, sāka auļot. Pašā pirmajā verstī pagriezienā kamanas aizķērās aiz celma, braucēji stāvgrūdām sabira dzijā sniega kupenā, bet trijjūgs ar kamanām, pārbraucis popam pāri, aizjoņoja tālāk.

— Tev, skābputra, vienīgi sprāgoņus suņus kučierēt, nevis zirgus! — Pjotrs Daņiličs dusmojās, vilkdams no sniega ārā Anfisu, kas smējās kā kutināta.

— Nu, nu … Ne tik strauji… — atcirta Ipata tēvs, paceldams savu ādas cepuri un cimdus. — Ne jau tādu vien trijjūgu esmu kučierējis.

Visi ciema lielmaņi, kas bija piedalījušies vārda dienas svinībās, dienas trīs mocījās ar vēderiem. Ipata tēvs laimīgā kārtā atdzērās gurķu sālījumu, pristavs izmēģināja visus līdzekļus no Kellera lauku aptiekas, ciema vecākais visu lieko dzina ārā ar pirts sutu un rutkiem.

Bet pats namatēvs cauru nedēļu staigāja ar pārsietu kaklu un nevarēja pagrozīt galvu.

— Ir gan važonis! … Velna kalps tāds! — viņš gremzās uz cienīgtēvu.

5

Pie Lielās Straumes mūsu ceļotāji nonāca agrā pavasari. Diženā upe pat vasaras vidū te sasniedz trīs verstis platuma, bet pašreiz tā apņēma nepārredzamu platību. Salas atradās zem ūdens, to robežas iezīmēja tikai pārpludināto mežu gali, kas atgādināja sarus.

Šur tur vēl peldēja atsevišķi ledus gabali, daži bija tik milzīgi lieli, ka šķita: uz katra no tiem varētu izvietoties trīs četras sadžas ar laukiem un pļavām.

Plašās piekrastes bija pieblīvētas augstiem izmestā ledus blāķiem, kas saule lāsmoja visās varavīksnes krāsās.

Aina bija speķa pilna, mežonīga, dižena. Slīdošo ūdens masu no vienas puses ierobežoja klinšains, biezu mežu apaudzis krasts, otrā pusē tā saplūda kopā ar apvāršņa zilo tāli. Vakaros tālumā klīda migla, bet, rīta gaismai svīstot, zemu nolaidās sirmi mākoņi. Kad parādījās saule, tad parasti sāka pūst viegls vējiņš un iedzirkstījās virmojošās upes līmenis. Ne sādžu, ne ciemu. Jā, tomēr tālumā bija redzama baznīca. Tas — Počuiskas ciems, no turienes Prochors ar Ibraliimu-Ogli dosies nezināmā pasaulē.

Prochors apciemoja Počuiskas mācītāju. Tas sēdēja virtuvē, dzēra degvīnu un uzkoda sālītas saldūksnes.

— Tu nenopel… Vai maz kas gadās… — viņš saņēma viesi. — Seit mes visi pa druskai dzeram. Garlaicība, brāl. Un arī gremošanai derīgi. Un ēdam mēs no rīta līdz vakaram: dzīvojam ziemeļos, pats redzi. Bet kas tu tāds esi?

Prochors minēja savu vārdu.

— Ahā … Tā gan, tā gan … Tas ir, abi ar tēvu esat nodomājuši tungusiem ādu plēst? Pareizi. Vai dzer? Nē? Gan jau dzersi. Pēc purna redzu, ka dzersi… Mūlis tev, puis, ir ieverī-bas cienīgs … Ērglēns!… Gan deguns kā ērglim, gan acis … — cienīgtēvs iedzēra, uzkoda sēnīti. — No tevis iznāks labs lielas koks… Tu neesi vis Prochors, bet gan Proks *. Tā es tevi arī no altara pieminēšu, ja ziedosi pussimtiņu …

— Ak kungs! — kāds nopūtās tumšajā kaktā. — Proks ir kā auna rags: kā loku apliec, tā aunam acīs.

Prochors atskatījās. Pie krāsns adīja zeķi kāds gadus četrdesmit piecus vecs, plecīgs, bakurētains vīrietis ar pliku pauri.

— Tas ir Pāvels, — cienīgtēvs paskaidroja, — no dzimšanas neredzīgs. Dažreiz pareģo. Nu, dieva kalp Pāvel, vai ko nojaut?

— Sirds nojauš. Sākums ir labs, vidus būs rosīgs, bet gals — oi-oi-oi!… — Aklais pārmeta krustu un nopūtās.

— Vai tu maz redzi gals, aklais muļķi?! — Ibrahims iesaucās. — Sarlatans! Aiz bārzda jāplūc par tādi vārdi. Ko bērnam prātu jauc?

— Ak kungs!… Vai tas ir tatars, vai? — Dieva kalps pavērsa uz augšu aklās acis.

Cienīgtēvs iesmējās, pačukstēja Prochoram:

— Prodior, netici . ., Par muļķi izliekas, — un skaļi turpināja: — Bet drīz vien šeit ieradīsies tirgoņi ar peldošo gada tirgu.

— Ar peldošo? — Prochors pārjautāja. — Interesanti.

Pēc dienām divām ap saules rietu Prochors gāja sagaidīt šo gada tirgu. Tālumā balsnīja liellaivas ar uzvilktām burām. Pa straumi un pa vējam tās ātri tuvojās ciemam. Kā balli gulbji ar izliektām buru krūtīm tās peldēja cila pakaļ citai.

— Četrdesmit laivas… Ibrahim* vai nav lieliski? — Prochors priecājās.

Drīzumā atklāja gada tirgu, uzvilka karogus, atvēra peldošo veikalu durvis, sāka tirgoties.

Visi ciema ļaudis pulcējās krastā. No taigas izbrauca jakuti un tungusi — milzīgas briežu karavanas, pa plašo upes līmeni no visām pusēm slīdēja laivas; apkārtējiem ciemiem un ulusiem vajadzēja pasteigties: pēc trim dienām gada tirgus dosies simtiem verstu tālāk.

No agra pavasara līdz vēlam rudenim las peld uz tālajiem ziemeļiem, iegriežas ikkatrā bagātā ciemā un beidzot apstājas Jakutskā. Tur tirgoņi visu izpārdod, pamet liellaivas likteņa varā un iedzīvojušies atgriežas mājās.

Vakarā Prochors Gromovs apstaigāja visu peldošo gada tirgu un apstājās pie visgreznākā veikala. Pie paša krasta trīs liellaivas, ar bortiem cita pie citas pieāķētas. Katrā — vasarnīcai līdzīga dēļu virsbūve. Pie virsbūves dzegas karājās laternas dažādās krāsās un izkārtne:

TIRDZNIECĪBAS NAMS. GRUZDEVS UN DĒLI

Prochors iegāja pirmās liellaivas veikalā: visi plaukti pilni manufaktūras, telpu apgaismo četras petrolejas lampas, gaisma tā žilbina, ka pircēji miedz acis, dzeltenais zīds un katūns liesmot liesmo brašo pārdevēju veiklajās rokās. Tungusi stāv kā sastinguši, nezinādami, ko pirkt, tikai šmakstina bezūsainās lūpas. Jūtama sviedru, petrolejas kvēpu un vēl kāda skāņa sarkanas un indigo krāsas auduma smaka.

Pats īpašnieks — tirdzniecības nama galva Inokentijs Fila-tičs Gruzdevs — sirms vecis ar apaļiski apcirptu bārdu, brillēm uz pieres, samta cepuri uz pakauša — tikko spēj saņemt naudu: kā skanīgs strautiņš tek zelts, apaļie rubļi plūst kā sudraba upe, bet papīri čaukst kā birstošas lapas rudenī. Troksnis, kņada, klaigas.

Ko t ielej ies, parādi cieņu!… Nolaid kauč kapeiku!

Lētāks par Ietu … Nogriezt, vai?

Naglu vajadzētu … Naglas ir?

Ej uz viņu galu …

— Bet kur jums šeit kliņģeri?

Prochors stāvēja pie sienas un smaidīja. Viņam patika visa -.1 trokšņainā tirgošanās; tā vien gribētos stāties aiz letes un parotaļāties ar olekti.

No ceļa nost! Ei, jūs lauki! — pēkšņi iegārdzās ienākušais skrandainis ar zili sadauzītu aci. — Vācieties projām, knišļi! Zeltracis nāk! Sveiki, tirgoņi! — Viņš zvēla pa leti ar savu noskrandušo cepuri, ļoti pārbaidīdams tuklo mācītāja cienīgmāti, kas pirka samtu.

— Cik maksā? — zeltracis izrāva samta baķi cienīgmātei no rokām.

— Septiņi ar pusi… Ej tālāk, neķēmojies, — pārdevējs vēsi teica.

— Draņķīgs! Dod augstākā labuma … Par rubļiem divdesmit, — skrandainis nočērkstēja. — Un ātrāk! Zini, kas es tāds esmu? Esmu Ivans Pjatakovs, — pirkšu un izpirkšu visu. Man te, — viņš uzsita pa kabatu, — divi mārciņas zelta smilšu, bet šeit zelta gabals, lielāks par tavu ožamo. Saproti?

«Pats» pamirkšķināja ar acīm otram puisim. Tas jautri no-bliukšķināja uz letes vēl nesāktu samta baķi.

— Lūgtu! Labāka nav. Speciāli grafiem domāts.

— Ahā, labs ir, — zeltracis nošņaucās, vienu nāsi aizturēdams. — Bet vai labāka nav? Plūksnas par īsam… Nu, labs ir. Cik vajag vienam pārim autu?

— Pārim autu? — pārdevējs sāka mirkšķināt acis. — Tas ir, kājautiem?

— Pa divas aršinas! … — «pats» iesaucās un labsirdīgi nosēca.

— Pa divas tu pats vari valkāt! Dod pa četras vai piecas aršinas, lai skaitlis būtu apaļš!

Kad viss bija padarīts, viņš pa roku galam pasvieda divus simtrubļu papīrus un nosēdās uz grīdas:

— Lasies projām, orda! — un tina samtu ap savām šausmīgi netīrajām, nosutušajām ķetnām, tad uzspīlēja briežādas zābakus un piesita kāju pie zemes:

— Nost, lauķi! Ivans Pjatakovs vēlas cejot uz krogu… Kas grib vīnu palakties, lai nāk līdzi!… Līksmojam, brāļi! . ..

Un, paslējis uz augšu savu āža bārdeli, gāja krastā. Garas samta sirēmeles spraucās ārā no zābakiem un, maigi krokodamās, vilkās pa zemi. Aiz brīnumiem apklusušie pircēji visi uzreiz sāka runāt, smieties.

— Tad ir gan garstilbis sisenis!

— Re, kādi ļaudis no taigas lien ārā. Tīrie tūkstošnieki… — «pats» noteica maigā, glaimīgā tenora balstrņā. — Taču līdz rīta gaiļiem viss būs notriekts … Jo-ocīgi ļautiņi…

Gada tirgus dūca līdz vēlai naktij. Taču tirgonis Gruzdevs agri noslēdza veikalu.

— Sākums, paldies dievam, labs. Vajag arī atpūsties. Nu, šurp tēju un uzkožamos mums… ar ciemiņu, — viņš nokomandēja un paņēma Prochoru pie rokas. — Nāc, mīļais puisīt, uz manu midzeni … Sapazīsimies . .. Tātad tirgoties gribi? Prātīgi. Gluži prātīgi, saku. Tāpēc ka tirgonim visur laime smaida. Un tirgonis aizvien ēd pildītus pīrāgus ar mīkstu garoziņu. Nu, un arī dievam no viņa gods un cieņa.

Pašķīruši sarkani izrakstītus, drapētus linaudekla aizkarus, viņi no manufaktūras nodaļas nonāca otrā liellaivā: «Pārtikas preces un galantērija».

Uzkožamiem tirgonis paņēma dažas konservu kārbas.

— Man pašam gan nepatīk no skārda kārbām, to es tev. Es vairāk cienu svaigu. Nopērku, piemēram, stori — tā pudiņus divus trīs smagu, uzšķēržu to, tur vairāk nekā desmit mārciņas ikriņu, uzkaisu sāli, sīpolus… Un ja vēl ar konjaciņu, nū-ū, velns lai parauj! — tirgonis aizrijās un nospļāvās. Arī pārdevēji tīksmi norīstījās.

— Ek Prochor Pelrovič! … Cik labi, sak, ir dzīvot dieva pasaulē! Redz, esmu vecs, bet tūkstoš gadu būtu dzīvojis. Goda vārds! Man tas viss patīk: darbs, pūles, bet, kad iespējams, — palīksmot. Ai, cik jauki!

— Mēs vēl tiksimies… Vēl kopā pastrādāsim.

— O-o-o… Bet cik tev, brašo puisi, gadiņu?

— Astoņpadsmit.

— O-o-o! … Biju domājis tā ap divdesmit divi. Dūšīgs puisis, nekas. Bet vai tētim kapitals ir?

— Tētim tur nav nekādas daļas. Es pats būšu miljonārs. — Un Prochora acīs iedzirkstījās jauneklīga drosme.

Tirgonis laipni iesmējās, viņa žirgtās, melnās ačeles pazuda starp sirmajām uzacīm un sārtajiem vaigiem. Viņš uzsita Pro-ehoram uz pleca un aicināja:

— Nāc, puis, padzersim tēju! Meitenēm droši vien acis sprāgst no pieres laukā, tevī raugoties. Nu. nekas, nekas … Ha, ha, )ia …

Līdz vēlai naktij Inokentijs Filatičs mācīja Prochoru, kā jābrauc pa nepazīstamo upi, kas jānovēro, ar ko jāiepazīstas. Prochors klausījās uzmanīgi, šo to drošības pēc pierakstīja grāmatiņā. Viņi sēdēja nelielā istabiņā ar vienu logu. Turpat bija ari saliekamā gulta ar zaķādas segu un trīs svētbildes ar lampiņām, tām blakus karājās ģitara.

Vecais virs smēķēja trešās šķiras papirosus, dzēra konjaku, meta krustus pret svētbildēm, plijās Prochoram virsū, gribēdams to noskūpstīt, un beidzot apraudājās:

— Bet esi gan tu brašs puisis, Proška, sātana bērns tāds!… Dieva vārds. Apprecināšu … Man meiča ir padomā. Būšu precinieks. Pieraksti: Kraiskas pilsēta. .Jakovs Nazaričs Kuprijanovs, ievērojams tirgonis, viņam ir medaļa. Nu, mandeļu medaļa — tpū! Bet viņam ir meita Ņinočka … Saproti? To tu gan iegaumē, lai tevi piķis un zēvele …

Prochors gāja mājup jautrā omā. Gar krastmalu dega ugunskuri. Pie tiem rosījās, vārīja brieža gaļu, gulēja un dziedāja noreibušie tungusi savos košajos, krāsainajos, ar zīlēm izrakstītajos uzvalkos, briežādas apavos, paši melni, gariem, bizītēs sapītiem matiem. Kvēloja ugunskuru liesmas, ap melnajiem tungusu matiem liesmoja sarkani apsēji, skanēja viņu dobjā valoda.

Debesis bija zilas, zvaigžņainas. Ap mēnesi liecās loks. Lielā Straume šalca un čaloja, mēness gaismā dzirkstīja garām peldošas ledus paliekas.

Pēc trim dienām gada tirgus sāka virzīties lejup. Pirmās devās ceļā Gruzdeva liellaivas; rīta‘saulei mirdzot, šļakstījās ūdens no aptēstajiem airiem.

— Lai tikai tiekam līdz vidum! — vecais jautri klaigāja.

— Tur straume pati nesīs.

Pūta spēcigs pretvējš; tas kavēja plūsmu: liellaivas, pārvarēdamas vēja pretspēku, tikko manāmi slīdēja uz leju. Taču cilvēka pieredze zināja cīņas noslēpumu. Liellaivas priekšgalam abās pusēs nolaida upē ūdens buras.

Prochors nenocietās, nepavadījis gada tirgu līdz pirmajam upes ielokam, un, piedurknes atrotījis, dedzīgi strādāja. Tik neparastas un dīvainas viņam likās šīs ūdens buras un izrotātās peldošās celtnes, kas traucās brīvajā tālē.

— Piespiediet, piespiediet, puiši! Ciešāk! Hoplā!

Krūtis uz priekšu izliekuši un dibenus atstiepuši, strādnieki atsperīgi zvēla pa ūdeni ar garajiem irkļiem.

— Stūrējiet uz straumes vidu!

— Aiziet, aiz-iet! — skanēja pa visu plašo, gludo upes līmeni.

— Ha, ha! Cik jocīgi, — Prochors smējās, palīdzēdams strādniekiem. — Ūdenī, bet buras… Kā tad tās darbojas?

Uz klāja atradā.s divas asis garš koka rāmis, apvilkts ar brezentu. To ielaida ūdenī, nostatīja stāvus, vienu šķautni piestiprināja cieši pie borta, otru ar auklām piesaistīja pie abiem laivas galiem. Tādu pašu rāmi piestiprināja iepretim pie otra borta.

Liellaiva kļuva līdzīga teiksmainai zivij, kam spuras rēgojas taisnā leņķī pret ķermeni.

— Pat ļoti vienkārši… Tagadiņ tā lieta ies, — bārdains strādnieks paskaidroja un nosēcās.

Procbors pats uzminēja: pretvējš cenšas apturēt liellaivu, bet pa ceļam plūstošā straume spēcīgi šļāc burās un, turēdamās vējam pretī, dzen laivu pa viļņiem uz priekšu. Līksmi peld liellaiva, kā jautri smiekli skan zvārguļi, kas piekārti garajā mastā pie vēja rādītājiem, uz kuriem attēlots svētais Nikolajs. Dūc buru tauvas, čīkst airi, un liellaivas cita aiz citas slīd pretī aukstajiem ziemeļiem.

Un trakais vējš pūš pretī, arvien pretī, bet straume — burās, trauc augstie viesi.

— Lieliski, velns lai parauj! — Prochors sapurināja plecus, viņa skatiens tīksmi tiecās aptvert tāli.

— U-u-uh .. . brīnišķīgi! .. . Paraugieties, viļņu ņirboņa saulītē zvīļo kā sudrabs. Nu, brāļi, sanāciet, sanāciet … Uz atiešanu! — saimnieks aicināja un kratīja lielu, dzirkstošu degvīna pudeli, kas vilināt vilināja.

Dzēra, krekšķēja, slaucīja bārdas, laizījās un atkal sniedzās ar glāzītēm.

— Nu, Inokentij Filatič, man jau laiks, — Prochors teica.

Vecais vīrs noskūpstīja viņu uz lūpām.

— Brauc ar dieva palīgu! Bet Ņinočku atceries! Ei, laivu!

Un, kad Prochors izkāpa krastā, no Gruzdeva liellaivas sāka dārdēt šāvieni.

— Uz redzēša-nos!… Laimīgu ce-ļu! — Prochors kliedza, cik jaudāja, un pats ar revolveri šāva gaisā.

Liellaivā turpināja šaut, un atvadu dārdi vēlās visai upei pāri.

Prochors drīz atgriezās ciemā. Pie apdzisušajiem ugunskuriem valstījās piedzērušie, tirgoņu apzagtie cittautieši, no katliem suņi rija saimnieku atdzisušo ēdienu, pilnā kaklā gaudoja kāda puskaila tungusiete no augšas līdz apakšai pārplēstā apģērbā, ar rokām ieķērusies nekad nesukātajos matos.

Bet iesānis pie akmens, kājas iepletis un rokās cieši sažņaudzis degvīna pudeli, vārtījās un krāca dieva kalps Pāvels ar gaisā saslietu bārdu. Uz krūtīm tam gulēja pārbarotais popa runcis, paslēpis purnu pusnoadītajā zeķē.

Prochors pakavējās pie piedzērušā pravieša, pasmējās, taču jaunajā sirdī ietrīcējās bailes: bet ja nu viņš ir burvis? Prochors kļuva nopietns, iesita knipi runcim pa pieri un uz aklā krācošajām krūtīm uzlika desmit kapeikas:

— še tev, dieva kalp Pāvel, saņem!

Taņečka, man garšo rūgušpiens. Atnes mums ar Ibrahimu vienu krūzi, — rītā agri Prochors teica sprigacainai saimnieka meitai.

— Tūlīt, tūlīt, — meitene nočivināja, novilka ar rādītāja pirkstu gar degunu un nesteidzās aiziet — aizmirsās, Prociiorā skatoties.

— Viens kāja šeit, otrs tur… Marš! — Ibrahims pa jokam iekliedzās, un meiča pa galvu pa kaklu metās ārā.

— Cch! Bail?… Nekas. Nu, celies, Proška, laiks. Sausiņi ceļam gatavot, laiva drīvēt. Pēc nedēļas jābrauc: ūdens no-skries.

Prochoram slinkums celties; ar tūbas apmetni apsedzies, viņš gulēja uz tīras, krāsotas grīdas un apskatīja bagātā taigas zemnieka istabu. Uz durvīm, ko izrakstījusi garāmejoša klaidoņa vienkāršā ota, lēkā rīta saules zaķīši. Pie sienas karājas septiņas bises: skrotene, turku bise, lāču šaujamā, centrētā, trīs paštaisītas kramenīcas, kaktā — žuburains mednieka durklis, gar sienām — ar dzelzi apkaltas lādes, apsegtas tungusu briežādas paklājiem, uz palodzēm vesela kaudze pilu knābju — bērnu rotaļlietiņas. Svētbildes, lūgšanu krel'.es, vīraka kvēpināmais trauks. Sienas plaisā iesprausta liela misiņa ķemme ar matu izsukām, zem tās — noplēšamais kalendars; kalendarā tikai datumi, lapiņu apakšējās daļas ar svēto vārdiem izlietotas «kazas kājiņām», cigaretēm.

Durvis atvērās, pazibēja sprigacainais smaids.

— Dod šurp, meitēna … Nebīsties. Es — miermīlīga, — Ibra-hims teica.

— Kas man no tevis, plikpaura, ko pīties! — Taņa atcirta.

— Es ar lēti esmu gājusi lāčus medīt. — Tad smaidīdama piebilda: — Celies, puis… ko valsties! Vai uz ballīti pie mums atnāksi?

— Aiziešu. — Prochors atsvieda tūbas apmetni un sāka ģērbties.

Meitene pakalpīgi pasniedza Prochoram platās bikses, zābakus, audekla kreklu un nevarēja vien nobrīnīties par viņa veļu.

— Vai re, kāds tu esi bagāts! Skat, kādi burtiņi!… Kas tad tos uzšuvis? Droši vien līgava? Nu, ko tad viņa, muļķe… uz apakšbiksēm uzšuvusi, bet kreklu atstājusi neizrakstītu. Laikam gan bagāta?.'.. Droši vien ēd tikai cukuru un piparkūkas? … Vai tu bieži ar viņu bučojies? — Taņa šaudījās apkārt, sisināja, un Prochors aiz satraukuma nekādi nevarēja aizpogāt apkakli. Bet Taņa tā ij spiedās ar krūtīm tam klāt un kairinādama blisināja acis.

— Cch! Prom, sērga! — Ibrahims nopliukšķināja ar pirkstiem. — Ķer viņu ciet!…

Meitene, skanīgi smiedamās, atkal metās ārā.

Ibrahims palūkojās Prochorā. Tas atlieca rokas, pacēlās pirkstgalos, tīksmi pastiepās un ierēcās kā jauns zvērs, kas tikko izlīdis no migas. Acis viņam dega, Ibrahims pagrozīja galvu un noteica:

— Nevajga, Proška.

Taču Prochors nekā nesaprata. Rūgušpiens bija vēss, atsvaidzināja. Prochors piemeta tam labi daudz cukura. Taņa brīnījās:

— Cik gan jums, bagātajiem, salda dzīve! Būtu ņēmis mani pie sevis kaut vai par putras vārītāju.

Taņas acīs iegailējās jaunības kaisle un neatlaidīga pārliecība. «Gan es tevi nobučošu … Gan tu būsi mans…» — tā runāja viņas alkanās acis.

Jaunas, neizprotamas izjūtas pārņēma Prochoru.

— Cik te smacīgi… — viņš teica un izgāja ārā.

Rīts bija saulains. Pļavā kvēloja dzeltenās gundegas. Prochors paraudzījās apkārt. Sādža, kurā viņi ar Ibrahimu vakar ieradās, bija maziņa. Mājeles vecas, sašķiebušās. Tikai Taņas māja izskatījās bagāta: četri uz ielas pusi pavērsti logi, aizkari, ģerānijā, gludi noēvelēts jumts, durvis ar trīsi veda sīku preču bodītē, virs vārtiem tumšzils strazdu būris.

Prochors nogāja lejā pie upes. Šaurā, klusā upe snauda.

«Tad tāda vien ir tā Drūmupe,» jauneklis vīlies nodomāja. «Nemaz pēc upes neizskatās.»

Viņš nolaida bešmetu no labā pleca un svieda akmeni pāri upei. Žvīkstēdams un dūkdams līdzīgi lielai kamenei, akmens kā lode šķērsoja upi un atdūrās pret saules apmirdzētu, sārti dzeltenu priedes stumbru. Prochors nokāpa no krasta un piegāja pie ūdens, kur zemnieki drīvēja laivu.

— Kāpēc tā jūsu upe tik maza? Akmeni var pārsviest.

Taņas tēvs, melns kā krauķis, pacēla acis no darba un sacīja:

— Nav spēkus sakrājusi… Tā vēl sasparosies. Uz Pēteriem, kad taigā visi purvi atkusīs, tad tikai redzēsi. Tu gan laikam ceļā esi nomocījies?

Jā, vakar Prochors bija pamatīgi noguris. Trīsdesmit verstis, kas šķir Počuisku no šīs sādželes, bija likušās kā simt verstis. Dubļi, stāvas kraujas, kritušie koki, odu bari.

— Pagaidiet tikai, — Prochors lielīgi iesaucās. — Pēc desmit gadiem izrakšu kanalu no jūsu Drūmupes līdz Lielajai Straumei. Tad uz Počuisku varēsiet braukt laivās. Varbūt pat kuģus iegādāšu.

— Nekas, brāl, neiznāks, — otrs zemnieks zobgalīgi iebilda,

— tev vēl spēciņa par maz.

— Ko tu saproti, lācis tāds! Bet es zinu.

Stabulē iepūst, to tu zini.

Ēzelis! — Prochors iedomīgi uzkliedza.

Zemnieks atvēra muti, lai puiku stiprāk nolamātu, bet, saslapis viņa nikno skatienu, noliecās pie laivas un dusmīgi sāka klabināt ar veserīti pa drīvēkli.

Pa taciņu lejā nāca Taņa pēc ūdens. Ar abām rokām viņa turēja pār pleciem pārliktos nēšus, tāpēc krūtis bija pacēlušās uz augšu un līgojās zem viegli krītošas, gaišzilas jaciņas.

— Laid … Paskat, kā ceļu aizkrustojis, — viņa pagrūda aiz-sapņojušos Prochoru ar savu vingro gurnu un pasmaidīja, rādīdama baltos pērļu zobus.

Prochoram vaigos iedegās sārtums. Bet meitene, svārkus pacēlusi, iebrida ūdenī. Bija sekls. Viņa paraudzījās Prochorā, pacēla svārkus vēl augstāk un iesmēla spainī sudrabaino ūdeni. Prochors neatraudamies skatījās uz viņas spēcīgajām kājām un pēkšņi ar acīm izģērba viņu kailu. Taču samulsis tūliņ novērsās un gāja uz laivu. «Jāizpeldas,» viņš nodomāja.

Viņš iesēdās laivā un spēcīgi atvēzējās ar irkli, kas šķita tik viegls kā salmiņš. Plūsma kļuva straujāka, pavīdēja krūmi, ūdens vērpetēs grima platās ūdensrožu lapas un izplaukušie ziedi. Rau, straumes sanestu smalku smilšu pusloks! Prochors pieīrās tam klāt, ātri izģērbās un metās ūdenī.

Jūnija ūdens tomēr bija pavēss. Pūta stiprs vējiņš, tas pār-šļāca upi ar sudraba virmu, dzina taigā sīcošu odu barus. Prochors sprauslāja, sēca, skaļi smējās, aizpeldēja viņā krastā, saplūca vijolītes, martagonlilijas, puķu pušķi izmargoja ar zeltaino ūdensrožu ugunim un peldēja atpakaļ.

— Velna milti! Kur tad veļa?!

Laiva bija tukša. Acīm redzot vējš aizpūtis. Viņš ielēca laivā un naski ķērās pie irkļa.

— Uhū! — pēkšņi atskanēja no krūmiem.

— Ei! Atdod! Vai tu paņēmi? Tatjana, tu!

— Nāc, draudziņ, pie manis . .. Nāc! …

Prochors sēdēja laivā, saliecies un kaunīgi aizsedzies ar roku. Ko nu lai iesāk?

— Nāc … Nu drīzāk … Manu skaistulīt!

Prochors vēl nepazina sievietes, bet vīrieša brieduma sajūta viņu bieži vien mulsināja. Un, lūk, tagad …

Cauri šalcošai lapotnei vidēja Taņas gaišzilā jaciņa, šķita, ka no augšas neredzama roka ber neaizmirstules.

— Vai tu atdosi vai ne? Man ir auksti.

Atbildes vietā — draiskulīgi smiekli. Prochoram sanāca dusmas. Viņš izmeta dzēlīgu vārdu.

— Es aizeju. Rauj tevi piķis! Pajokot nevar… — Taņa aizvainota iesaucās, un krūmi nočabēja kā niedres, laivai aizpeldot.

Prochors, arvien vel aizsedzies un vēsajā vējā drebinādamies, skrēja pie drēbēm. Viņa staltais, ūdens lāsēm klātais stāvs mirgoja saulē balts kā sniegs. Vējš kavēja uzvilkt kreklu, plandīja piedurknes, draiskojās. Prochoram galva aizķērās drēbēs un pēkšņi… kāds apskāva viņa kājas un pie tām karsti piekļāvās.

— Bezkauņa! Ir gan bezkauņai — Aiz kauna gluži sarāvies, viņš Taņu dusmīgi atgrūda un nesavaldījies iecirta tai pliķi.

Meitene nodrebēja, atlieca galvu un klusēdama un it kā lūgdamās raudzījās tam sejā.

Prochors ar pūlēm atrāvās no viņas, noslīga zemē un lamādamies sāka ģērbties. Viņam aizžņaudzās balss, kļuva nevarīga.

— Nu, tās ir gan meitas… pie jums… Neko teikt! Pirmoreiz redz un tūlīt karas kaklā.

Bet Taņa drebēdama kļāvās viņam klāt.

Mājās viņi atgriezās laivā pa sīkiem, rožainiem viļņiem. Apakšā šausmu pilna dzīle, kas vilināt vilina, visapkārt — saulgozī vīstošu ziedu smarža. Taņai acis aizvērtās, viņa smaida, rādīdama baltos, skaistos zobus.

Pagāja nedēļa. Laiva bija gatava. Sausiņi ceļam lieliski izkaltēti — skanēja kā stikls. Varētu doties ceļā, bet Prochors nesteidzās.

— Vēl ūdens nav sacēlies, — viņš mēdza teikt.

— Mēs pazīstam šo ūdens. Nevajga, Proška … Agri meitām mīlēt, par jaunu, — Ibrahims viņu rāja, sēdēdams aiz loga un kinžalu uz galodas asinādams.

Pie viņiem Kaukāzā tas pavisam citādi: tur saule tik karsta kā elles acs, tur janvarī mandeles zied un ļaudis nobriest ātri. Nē, Proška slikti dara. Ne jau tādēļ tēvs māte viņu sūtījuši uz svešu zemi. Kurš atbildēs, ja bērnam kas ļauns gadīsies? Viņš, Ibrahims. Kas zvērēja, ka ar bērnu nekas nenotiks? Kas?

— Es neesmu bērns! — Prochors kliedza. — Iegaumē to. — Apkaltos zābakus tīši pret grīdu klaudzinādams, viņš lieliem soļiem piegāja pie sienas, norāva no nagias bešmetu un izgāja ārā.

Ibrahims, kā bija noliecies pār kinžalu, tā arī palika, tikai noklakšķināja ar mēli un noraudzījās Prochoram pakaļ kā vecs ērglis vanadzēnam, kas tikko izspurdzis no ligzdas.

Vakars bija rāms. Saule iegrimusi mākoņos, ūdens upē kļuvis zilganpelēks, domīgs, un kailās kraujas sārtums satumsis. Iztālēm ducināja: naktī droši vien plosīsies pērkona negaiss.

Lai aizdzītu prom nekaunīgos odus un knišļus, jaunieši ieslēgušies ugunīgā lokā; visapkārt liesmo un pret debesim zvīļo jautri ugunskuri, bet vidū — līksmas dziesmas, dejas.

AIkāpieties sāņus, brāļi, Prochors ienācis loka. Dziediet skaļāk, draudzīgāk, Prochors šodien svin atvadīšanos, bet rīt… Ek, ko tur domāt par rītu: dziedi, dejo, dimdini zemi ar papēžiem!

Vareni atskan dziesma:

Tediņu es mitēju,

Vii,)a gaita sparīga …

Vasilīti mīlēju,

Viņa nauda svarīga!

Prochors ģērbies čaukstošā zīda kreklā, kas ap tievo vidukli apjozts ar Ibrahima dāvāto kaukaziešu sudraba jostu; rokas uz krūtīm sakrustojis, viņš dejo blakus līksmajai Taņai.

Bet dejas dziesma bramanīgi dārd, tulznainās delnas spēcīgi sit takti.

Skaļās puišu rīkles un skanīgās meitu balsis liek tālu lidot dziesmai uz visām pusēm. Dziesma slīd pāri upei, atduras pret krastiem, pret taigu un, locīdama ugunskuru liesmainās krēpes, ceļas augšup pretī zilgani pelēkam, vistuvāk piepeldējušam mākonim.

Michailu es mīlēju,

Viņam krekls izrakstīts.

Pēteri es mīlēju,

Viņam zīds ir jostā vīts.

Augstu palecas Prochors, papēžus sasizdams, griežas, virpuļo, nenolaizdams sajūsmas pilno skatienu no mīļotās sejas. Bet Taņa, saldā tvīksmē pavisam zaudējusi spēkus, klusi uzsmaida Procho-ram, slinki vēcina gaisā mutautiņu ar košu apmali.

— Skūpsti! Prochor, skūpsti! — no ugunskura sauc.

Prochors pievelk Taņu sev klāt, apskauj; viņa klīrīgi sniedz

lūpas, neatgrūzdama viņu un arī neiedegdamās: tā taču rotaļa, nav no tiesas… Bet tad Prochoram iezveļ kā ar baļķi pa galvu nikna, aizsmakusi dzērāja balss, kas skandalozi auro:

Prochoru es skūpstīju,

Pēc tam gauži raudāju.

Drīz viņš projām aizlaidās,

Taņai bēdas nerimās.

— Ha, ha, hal — visi iezviedzās, gaiss saviļņojās.

— Ciet klusu, Osjka! — puiši zviegdami rēca. — Viņš tev sados… Viņš paaicinās čerkesu.

Prochoram mati slējās stāvus. Viņš piegāja pie ugunskura, kur sēdēja puiši.

— Kurš tas bija? — Balss viņam vingra un drošsirdīga.

Vai tu?

Kājas uz augšu saslējis un rokas uz priekšu pastiepis, it kā

aizsargātos no neizbēgama pēriena, Prochora priekšā uz muguras gulēja liels lamzaks un tīšu prātu spiedza smalkā kucēna balsī:

— Es … tas biju es. Nudien, es… tagadiņ kupcis mani nositīs. Dieva vārds… Brālīši! Aizstāviet…

Ugunskura liesma meta gaismu uz viņa ņirdzīgi sašķiebto muti ar biezajām lūpām un uz piemiegtajām, apskurbušajām acīm. No puišu spēcīgajām rīklēm dārdēja smiekli.

— Velns! — Prochors izlamājās. — Tu mani izsmiesi?! — Un, veikli satvēris, norāva lamzakam no kājas dubļos sabradāto zābaku un atvēzējies zvēla ar to savam aizvainotajam.

Tas ierukšķējās, uzlēca kājās un, krūtis izriezis, mācās virsū Prochoram:

— Ak tā, tirgonīt! Ak tad tu šitā?

— Taisies, ka tiec!

— Ak tad tu mūsu meitas aizskarsi? Biedri, smērējiet viņam!

Tad starp viņiem nostājās puiši, bet meitas sacēla šausmīgu

troksni.

— Prošeņka mīļais! — Taņa šņukstēja, vilkdama Prochoru projām.

— Motjka! Vai tu esi traks? … — Puiši turēja lamzaku ciet un šņāca kā zosu bars: — Papriekš iedzersim … Tad … Lai būtu bez meitām, bez trokšņa … — un Prochoram: — Draugs, Prochor Petrov, kur tu esi? Viņš jau netīši, viņš tāpat vien… Nu, saderiet mieru!

Pirtī deg uguntiņa, bet no ārienes tās vājā gaisma nav saskatāma: vienīgais lodziņš aizbāzts ar vecām saimnieka biksēm.

Puišus pirti sadzinis pērkona negaiss. Sēž, cits pie cita piespiedušies, uz grīdas pie ceturtdaļspaiņa lielās pudeles, sūc degvīnu no pirts kausa. Šaurās sienas un zemie griesti nokvēpuši, ož pēc deguma, ziepēm, sviedriem, un visam tam vēl piejaucas klāt kāda skāba, it kā sutinātu kāpostu smaka. Dzer klusēdami, ar steigu, skaļi šmakstina stipri sasālītu maizi ar sīpoliem.

Tad klusumu pārtrauc lamzaks. Viņš ielej kausā degvīnu.

— Uz tavu drīzo aizbraukšanu, Prochor Petrov… — Un nepaspēj iešļākt degvīnu platajā rīklē, kad nodārd neparasti spēcīgs pērkona grandiens; visi salecas, cits pie cita pieķerdamies, visiem šķiet, ka pirts iegāzusies bezdibenī.

— Tas tik bija spēriens! — kāds nosaka.

Sarunas neveicas: nav par ko runāt, visiem mēles saista viena doma, un šī doma ir melna kā pirts sienas. Degvīns tomēr dara savu: klusēšanai seko čuksti, pēc tam draudi.

Taču Prochors šobrīd maz ko spēj sadzirdēt. Prochors — tīkamu, pievilcīgu sapņu varā. Upe kļūst aizvien straujāka, laivā veļas mucas uz priekšu, Prochors pats airē, Taņa pie stūres. Saule vējiņš, buras. Bet krastā puķes, puķes. Un nevis puķes, bet /.cila gabali, zelts. «Taņa, zelts!» — «Jā, Prošeņka, zelts.» —

Taņa, mēs abi dzīvosim kristālā pilī.» — «Jā, Prošeņka, jā.» Iln, lūk, pienācis vakars un tad nakts. Sarkankrūtītis dzied tik klusi, uri klusi čalo zilie viļņi, pīlādža lapas sačukstas. Un karstas asinis virmo dzīslās, un valgās lūpas kļaujas kopā. «Taņa, mana mīļā.» — «Ai Prošeņka!»

— Ai Proška! — Tas bija tur, istabā.

Cauri nejaukās nakts līganajai tumsai, cauri zibens uzliesmojumiem, dubļus šļakstinādams, krizdams klupdams pa sādžu joņoja Ibrahims.

Steidzīgā lietus čaboņa un dobjie pērkona grandieni nespēja noslāpēt ne suņu riešanu, ne skaļās klaigas un lamāšanos tur, upmalā, pie pirts. Klau, ar lielu brīkšķi noknašķ no sētas izlauzts miets, un skaļi nodārd pazīstamā balss.

«Tur Proška karo,» Ibrahims, soļus paātrinājis, apmierināts nodomāja. Skriedams viņš šad un tad uzdūrās gan sētai, gan mājām, gan ceļa vidū augošām priedēm, taču palaimējās iegriezties vajadzīgā šķērsicliņā, un, birstošiem akmeņiem grabot, viņš vēlās pa nogāzi lejā.

Uzmanīgi klausoties, Ibrahims sadzirdēja, kā gaisā nožvīkst sētas miets, kā piedzērušie puiši auro un sēc, klau, noblīkšķ boze, kā pa podu sitot, kāds iesaucas: — Oi, oi! — un nikni izlamājas.

«Proška.»

Zibens nesteigdamies pāršķēla tumsu. Ibrahima acu priekšā no tumsas iznira dzīvu ķermeņu kaudze. Prochors vārtījās pa zemi ar seju uz leju, puišu dūres ar labpatiku velēja viņam, kur tikai trāpīja.

Ibrahims apstājās, viņa sejai pārslīdēja smaids.

— Nekas … Lai jau … Būs pieredze… — Tad pēkšņi caur nāsīm viņš izgrūda gaisa vilni: — Hei, hei! — Un pie sāniem bargi iešķindējās skanīgais tērauds: — Kinžals neredzat?! Nāve gribai? Cch! Cērt!

Puiši klusēdami metās prom kā aitas no pātagas, ieskurbušās kājas nesaprata, kur skriet, un baiļu sviedriem pārplūdušās muguras juta, ka čerkesa kinžals jau līdz spalam iestrēdzis starp ribām. Puiši krila zemē, gārdza, rāpoja uz krūmiem nomirt un pierēm badījās cils ar citu. Kāds ielēca upē, taču arī tur to panāca atriebības kārais čerkesa asmens; puisis iekviecās kā sivēns un sāka laist burbuļus.

Bet čerkess pa to laiku stāvēja uz vietas, labsirdīgi brīnīdamies par puišu bailību. Pēc tam viņš piegāja pie samulsušā

Prochora, sataustīja to, saņēma aiz apkakles, pacēla gaisā kā jēru un sapurināja.

— Vēl skriesi meitām? Vēl rīsi šņabis?!

Prochors šņāca un spļaudījās.

— Hei! — Ibrahims iekliedzās un nosvieda to zemē.

Prochors pēkšņi atskurba, un acumirklī viņu pārņēma cieņa

pret Ibrahimu un bailes no tā, bet pats viņš sajutās mazs un nelaimīgs. Viņš sāka šņukstēt kā nosodīts bērns un, vainīgi sakņupis, vilkās mājup.

Prochoram pa pēdām drūmi un svarīgi soļoja čerkess. Viņam gribējās apmīļot Prochoru, paraudzīties tam acīs, pateikt laipnu vārdu, uzmundrināt.

— Citreiz ribas būsim lauzt! Kucēns tāds! — viņš spalgi iespiedzās.

Prochors grīļodamies paātrināja soļus.

Puiši, staigādami lielā barā, plosījās pa sādžu cauru nakti līdz pašai gaismai. Apstādamies pie Taņas majas, viņi aicināja čerkesu godīgā dūru cīņā.

Rītā Taņa rūgti raudāja, vaigi viņai dega no divām spēcīgām pļaukām, ko tai bija iecirtis tēvs. Māte šņukstēdama rīkojās gar krāsni un samulsusi šņauca priekšautā degunu.

Bet čerkess, atlocījis piedurknes, ar kinžalu rūpīgi nokasīja darvas traipus no vārtiem, lai glābtu meičas godu. Tatjana iemiedza seju spilvenā; pleci viņai raustījās, asaras ritēja cita pēc citas.

Un Tatjanai vēl būs daudz jāraud, ļoti daudz. Prochor Pet-rovič! Paliec sveiks!

7.

Laiks bija nemīlīgs, līņāja lietus, un sirds Prochoram bija smaga.

Pievalku sādža, kur dzīvoja Taņa, jau tālu aiz muguras. Laiva klusi slīdēja aizvien tālāk, aizsteigdamās priekšā miegainajām ūdens strūklām. Mežiem apaugušie krasti nomāca ar savu vienmuļību, zem smalkā lietus miglainā tīkla viss apkārt šķita pelēks, garlaicīgs.

Apdeguša koka stumbrā, kaklu izliekusi, ar pūlēm ķērca vārna, it kā ar kaulu būtu aizrijusies: khrā-khrā! Pie pašas upes tarkšķēja divas žagatas, uztupušās uz ūdens apskalota akmens, kas vizēja lietū.

Drūmupe izraisīja skumjas Prochora dvēselē. Laiva traucas uz priekšu, bet jaunekļa domas vērsās atpakaļ pie viņas, pie Tatjanas, un viņš nekādi nespēja ievadīt tās prātīgā gultnē.

Pietiks, pablēņojos… Vajag ķerties pie darba, — viņš pāls sevi mudināja kā ar pieredzi bagāts cilvēks, šad tad n&lt; -piclni izvilka no kabatas grāmatiņu, uzmeta upes pagriezieni s, ikreiz precizi atzīmēdams laiku.

— Ei, Farkov! Kā sauc šo strautiņu?

Konstantins Farkovs, gadus piecdesmit vecs, melnbārdains vīrs garām, stiegrainām rokām un lieliem vaigu kauliem, sēdēja pie Iāpstveida airiem. Viņš bija salīdzis par ceļvedi, tā sakot, par loci. Viņš aizvadīs laivu līdz Jerbochomochļai, kas ir pēdējā apdzīvotā vieta pie Drūmupes.

Farkovs noslaucīja nosvīdušo pieri pelēkā azjama [2] piedurknē.

— Tas nav strautiņš, tā ir vecupe, caurtece. Redzēsi, kāda plaša tā kļūs verstis trīs no šejienes.

Prochors atzīmēja grāmatiņā. Bet turpat malā uzrakstīja: «Taņa, Taņa… Es tevi milu.» Tad pašķīra lapu un pēc atmiņas sāka zīmēt mīļoto seju; pēc sejas parādījās kakls, kailas krūtis. Prochors tīksmi nopūtās, pašķieleja uz Ibrahimu, kas sēdēja laivas otrā galā, un sasvītroja zīmējumu pavisam melnu.

— Bet, pavej, šeitan sākas Antipa tece, — atskanēja Kon-stanlina spēcīgā mežinieka balss. Viņš ņēmās stāstīt raiti, mierīgā balsī; viņš zina daudz jocīgu gadījumu, interesantu nostāstu par šo mežonīgo taigas apvidu. — Bet ar Antipa teci bijis šitā. Tur atrodas, tā sacīt, ziemas miteklis — brauksim garām, tad redzēsiet — ziemas laikā tanī iegriežas braucēji sasildīties un tēju padzert. Un tur dzīvojis vecais Antips, bet netālu no šitā mitekļa paglabāta tungusiete, varen skaista meiča, šamaniete, burvene. Viņa, ače, pa naktīm cēlusies augšā no zārka un māžojusies pa taigu, stipri visus baidījusi…

Prochors ar sirdi un dvēseli bija šeit, laivā, bet lad atkal pēkšņi nokļuva pie Taņas, un viņu no jauna pārņēma smagas šķiršanās sāpes. «Vai uz ilgu laiku? Varbūt uz visu mūžu!»

— Bet sals bijis svelošs: nospļausies — siekalas kā skrotis birs zemē. Bet viņš — lai viņam dieva miers! — vienās apakšbiksēs un kreklā. Tā arī nosalis pavisam beigts.

— Kas nosalis? — Prochors it kā atmodās, lūpas viņam drebēja, kaklā smeldza.

— Kas? … Nu, Antips … Vai tad nemaz nedzirdēji manu stāstījumu?

Prochoram acis aizvien vēl bija vērstas tālē, aizmiglotas, tomēr viņš savaldījās:

— Pastāsti! Man interesē.

— Ače, es jau saku, — Farkovs iesāka aizvainotā balsī.

— Viņa, tā pati burvene, tā šanianiete, kādreiz nakts vidū ņem un parādās Antipam. Un iekliedzas: «Ei, Antip, celies! Es, mirone, atnācu pie tevis, atnācu līksmot, dancot atnācu! …» Bet pati sasit plaukstas, iespiež rokas sānos, apģērbs viss sarkans, zīlēm izrakstīts, un sukā vaļā trepaku tā, ka viesulis svilpo pa ziemas mitekli. Tad mūsu Antips aiz bailēm iebļāvies pilnā rīklē: «Izgaisti, nešķīstā, izgaisti!» — un vienā apakšveļā, basām kājām tādā salā jozis, ko māk! Nu, tici vai ne, piecpadsmit verstis bez apstājas nojozis, bet tad, tā sacīt, ar degunu sniegā — un beigts … Gulējis viss balts, baltāks par sniegu, ari acis baltas, stiklainas kā zandartam … Tā gan, brāi.

— Brīnišķīgs stāsts… — Prochors ar interesi pavērās Far* kovā un sāka pierakstīt.

— Brangi proti melst, — Ibrahims iesaucās. — Ar airi tev pa galva vajga. Nemelo!

Laivas vidum uztaisīts jumts no brezenta, kas pārstiepts pār lokā saliektām līkstēm. Tāpēc, lai labāk saskatītu laivas otrā galā sēdošo Ibrahimu, Farkovs izstiepa kaklu, nometa airi un jautāja:

— Kā tā — meloju?

Un arī Prochors:

— Nemaz nemelo. — Prochoram gribējās pakaitināt Ibrahimu par vakarējo, un viņš juta, ka Farkovs ir viņa sabiedrotais.

Ibrahima lūpu kaktiņi ar strupi apgrieztajām melnajām ūsām un kuplo, melno bārdu aizstiepās līdz ausīm. Viņš dzēlīgi pasmīnēja:

— Vai tu redzēji, kas pie Antipa atnāca?… Varbūt auns atnāca! Un kādi vārdi runāja — tu dzirdēji? Varbūt mirušais vecis tev stāstīja?

Prochors dzīrās sabozties, bet tad pēkšņi sāka smieties.

— Pareizi taču.

Farkovs nesaprazdams samirkšķināja acis, nosēcās un gausi ķērās pie airiem.

— Tā ļaudis stāsta … Ko es tur varu zināt… — viņš samulsis atteica un ar acīm ieurbās ūdenī, kas, viņam airējot, meta burbuļus.

Debess noskaidrojās. Rietošās saules stars pāršķēla mākoņus. Apkārt viss kļuva tik laipns un maigs kā meitenes smaids, kura tikko beigusi raudāt. Arī Prochora smagā noskaņa izzuda. Viņam gribējās draudzīgi pajokot ar samelojušos Farkovu, bet tas bija drūms, joprojām lūkojās ūdenī un dusmīgi klaudzināja airus. Visu vakaru viņi brauca klusēdami, un, kad braukšana pa upi, tumsai uznākot, kļuva nedroša, Farkovs norīkoja:

— Griez krastā! Straujāk, straujāk!

Krasā pagriezienā laiva šķēla ūdeni, un drīz vien tās dibens sāka čirkstēt pa piekrastes smiltīm.

Uzkūra sārtu, uzvārīja lēju, izvārīja arī divas pa ceļam nošautās pīles. Farkovs vel arvien bija drūms un kluss. «Nē, v;ņš nav melis, viņš tomēr attaisnosies, pierādīs,» — tā runāja viņa melnās, mazliet ieslīpās acis.

Satumsa. Upe, taiga un debesis saplūda kopā. Bet tad uzlēca mēness, un aina uzreiz kļuva citāda: viņā krastā iezīmējās tumšā meža gali, smilšainā nogāze un no upes izslējušās siekstas, pie kurām klusi skalojās ūdens, vizēdams mēness staros kā iezilgans sudrabs.

— Šeitan būs nobrauktas četrdesmit verstis, — Farkovs ierunājās. — Un tur, pavej, Antipa ziemas miteklis, — viņš rādija ar roku pāri upei. — Edz, mēness zibinās logu rūtīs. Arī šamaniete tur apbedīta.

Prochoram pārskrēja viegli drebuļi, taču viņš ar jauneklīgu dedzību iesaucās:

— Iesim turp … Paraudzīsimies …

— Iesim!

Viņi ātri pārbrauca pāri upei.

Kad piegāja pie būdiņas, Prochoram sirds sāka stiprāk pukstēt. Farkovs atsvieda mietu, ar ko no ārpuses bija aizspiestas durvis, un viņi abi, dievticīgi pārmetuši krustu; iegāja būdā. Iekšā valdīja necaurredzama tumsa. Mēness droši vien bija iebridis mākoņos.

— Kas tas? — Prochors čukstēja.

— Kur?

Viņam šķita, ka tumsā gailē divas degošas ogles kā vilka acu pāris. Lūk, gaiss saviļņojās, kaut kas klusi nošvīkstēja, ogles nodzisa, taču pēc mirkļa iedegās citā vietā. Prochors pieķērās Farkovam pie rokas.

— Nekas … Es zinu, kas tas… Tas ir ūpis, — Farkovs mierīgi teica, iededza sveces galiņu un devās kaktā, kur bija gailējušas acis. Bet tur nekā nebija, tikai nokvēpusi svētbilde.

— Brīnums, — viņš nopurpināja, aplūkodams visus kaklus,

— tad jau tā ir viņa …

— Kas?

— Nu, kas, kas… Vai tad nesaproti, vai?

Prochors nemanīja, ka Farkovam balss cīnās ar bailēm, un jautri teica:

— Interesanti!.'..

Farkovs pavērās viņā ar izbrīnu un sakaunējies nomierinājās …

— Edz, tavs plikpauris netic, bet, starp citu, pēc Antipa šeitan dzīvoja zaldāts no Oskina sādžas. Brauksim garām, — varēsi pajautāt. Arī viņam rādījusies — pavej, pa šito pašu lodziņu burvene līdusi pie viņa iekšā, — Farkovs pacēla sveces galiņu virs galvas. — Redzi?

Augšā pie griestiem bija caurums.

— Edz, šamaniete tad arī katru mīļu naksniņu laidusies pie zaldāta, bet tas, labs iemetējs, iereibis būdams, ar tungusieti saostījies. Kā lai ne! Pārlieku tīkama bijusi, ne meiča, bet tīrā konfekte. Zaldātam viņa stipri bijusi pa prātam. Zaldāts taču domājis, ka viņa dzīva, bet vēlāk izrādījies, ka beigta, īsta mirone.

— Bet kur tad viņa apglabāta?

— Nu, iesim, ja nav bail.

Prochors satraukts paskatījās apkārt. Dzīvā tumsa aizvien vairāk sabiezēja, spiedās virsū, grasījās nodzēst sveces galiņu kā jūras viļņi bāku. Svešādas ēnas viegli šaudījās pa tumsu, krita, cēlās, triecās uz Prochoru. Lūk, it kā plaukstas kāds sasita un, klusi smiedamies, sāka dejot — tuvāk, tuvāk — kaut kas gaiši zils, trīcošs, auksts.

— Iesim, Farkov! — Prochors izbijies metās uz durvju pusi.

— Ko tad tu? Tas taču mēness.

Kā spoks pa logu iekšā sniedzās mēness gaisma, ēnas slīdēja uz leju, sastinga, un tumsa kļuva nekustīga, saspringta.

Viņi gāja pa bieziem krūmiem. Mēness rādīja tiem ceļu. Baltegles, priedes un vilkābeles ķērās Prochoram drēbēs, brīdinot šalca, nelaida uz priekšu, atvēzējās un sita pa seju.

— Nu, pavej, skaties, — Farkovs pamāja uz augšu un aizsmēķēja pīpi.

Uz diviem zemē ieraktiem gariem stabiem bija uzlikts vien-koča šķirsts. Tas bija pārsegts ar platiem tass gabaliem. Tāss zilnēja un šķita cilājamies, it kā mironis zem tās smagi elpotu.

«Tas no vēja,» abi reizē nodomāja, bet zilganais, klusais gaiss neviļņojās. Mēness bija nostājies uz pirkstgaliem, taču nekādi nevarēja pacelties virs taigas, tikai greizsirdīgi kustināja savas pelēkās uzacis: «Ei, jūs! Naktsputni!»

No šķirsta plaisas kā pātaga nokarājās melna grīste.

— Tā viņas matu pīne… tās burvenes …

— Kāda melna!

Viņu balsis bija kļuvušas svešas, it kā skanētu no zemes apakšas. Viņi pavērās viens otrā: sejas — bāli zaļganas kā miroņiem. Prochors sajuta krūtīs vēsu smeldzi.

Pēkšņi, negaidot iekliegušies, viņi metās prom. Šausmīgu baiļu dzīti, tie skrēja cauri tumsai un necaurejamam biezoknim kā gaišā dienas laikā pa klaju stepi.

Laiva neprātīgi šķēla ūdeni, krampjaini cilājās baltie airi, plaukšķinājās it kā sastingušas slīkoņu rokas. Bet no taigas tiem pakaļ brāzās nikna šņākoņa. Taču Prochors at&amp;idies beidzot saprata, ka no viņa paša krūtīm ar šņākoņu izlaužas gaiss. Viņš nometa airus un noslaucīja no pieres aukstos sviedrus. Abiem bija lieis kauns. Viņi sargājās skatīties viens otram acīs un, ne vārda nepārmijuši, likās gulēt.

Prochoram miegs bija nemierīgs, kvēls. Viss gluži sarkans kā asinis. Zeme sarkana, debesis sarkanas, burve tungusiete sarkanā tērpā: «Boijč*, draugs, apskauj mani!… Nu ciešāk, ciešāk!» Prochoram tvīksmi, karsti, tīkami. Un viņš dzird balsi: «Celies, Proška … Ir laiks!»

Prochors pamodās. Ibrahims raustīja viņu aiz pleca un stingrām acīm raudzījās viņā laipni jo laipni.

Rīts bija jauks, saulains. Laiva slīdēja lēni. Upe tecēja nesteigdamās, kā maigā pussnaudā, it kā vēl nebūtu pamodusies no brīnišķīgiem sapņiem.

Sāka parādīties uzkalniņi. Tālumā vizēja klints kailā krūts. Gaudās agrīna dzeguze, niedrēs kaisli brēca pīles.

— No kā tu vakar tā nobijies? — Prochors klusu jautāja.

— Bet tu?

— Es saku skriet, uz tevi raudzīdamies.

— Bet es, puis, uz tevi.

Abi pasmaidīja un apklusa. Upe krasi nogriezās pa labi, pret? saulei. Ūdens iemirdzējās kā izkausēts metāls. Prochors piemiedza acis.

— Man likās — šķirsts sāk brakšķēt. Nu, tās burvenes… Un kā iečīkstējās! … — Farkovs sacīja.

Prochors izbrīnījies paraudzījās viņā piemiegtām acīm.

— Bet es dzirdēju tungusietes balsi: «Boijē, draugs, apskauj mani!»… Tā skaidri, skaidri.

— Melo! — Un Farkovam seja pastiepās garāka, acis kļuva nopietnas. — Uz mata kā tam zaldātiņam … Uz mata. — Viņš slepus pārmeta krustu.

— Ko tu? Varbūt mežaini redzi? Kāpēc purnam krusties?! — Ibrahims iesaucās.

— Nē, — Farkovs atteica. — Šodien manas vecmāmuļas nāves diena …

Prochors nogrima domās. Sapnis un burvīgā īstenība bija viņu satraukuši. Kaut kur tālumā skuma vālodze. Prochors nopūtās.

— Nevajga galva kārt! Vajga taisni! — Ibrahims viņu drošināja.

— Ače, drīz būs darbs .. . Skumt nebūs laika, — Farkovs piebilda. — Dzi, kā šalc… To dēvē par Jereminskas krāci.

Patiešām, tiklīdz viņi pagriezās iesāņus no saules, tā izdzirdēja tādas kā attālas meža šalkas. Plūsma kļuva aizvien gausāka un gausāka, bet krāces šalkoņa pieņēmās stiprumā, un pēc vairākiem upes ielokiem straujš vilnis pēkšņi pacēla laivu un rāva uz priekšu.

— Pa labi! — Farkovs kliedza, taču viņa balss saplūda ar krāces šalkoņu. — Vai akls, ka neredzi?!

Ibrahims, zobus sakodis, airēja, cik vien jaudāja, tomēr laiva, ar priekšgalu atdūrusies pret akmeni, sagriezās šķērsām un nosvērās uz sāniem. Farkovs ielēca ūdenī. Ūdens nesniedzās pat līdz ceļiem. Viņš paņēma mēru un, cīnīdamies ar straumi, nostaigāja no viena krasta līdz otram, mērīdams dziļumu. Viņš kaut ko kliedza, māja ar roku, atkal kliedza, bet ūdens čaloņa sadrumstaloja un jauca skaņas.

— Nav ceļa, — viņš, tuvāk pienācis, teica, — Ibrahim, met bikses nost… Meklēsim, kur dziļāks.

Abi aizgāja mērīt dziļumu, bet Prochors kabatas grāmatiņā sāka zīmēt krāces stāvokli. Tomēr, tiklīdz viņš atrāvās no darba, acu priekšā tēlojās skumīgā Taņa, un atkal sirdi pārņēma vientulība. Kāpēc gan Ibrahims bija ierēcies kā zvērs, kad Prochors gribēja ņemt Taņu līdz? Ēzelis tāds! Kā viņš iedrošinās!

Te pēkšņi Taņas tēls izgaist kā viesuļa brāzmas aiznesta pūka un skumīgās, asarainās sejas vielā pārgalvīgs smaids, zīles, burvenes sarkanais tērps: «Boijē, draugs! …» Prochors pikti atgaiņājas un ilgi, ziņkāri raugās upē: tur starp akmeņiem ātri ātri urdz ūdens strūklas. Viņa acu priekšā sāk ņirbēt. Prochors pamet skatienu uz krastu, un viss, ko viņš redz, viss kustas, peld: krūmi, vilkābeles, irbenāji, zaļā pļava, klusā taiga — viss ir mānīgās plūsmas varā, un — velna milti! — atkal tungusiete sarkanā tērpā vijas un griežas straujā dejā, māj Prochoram ar roku, vilinādama pie sevis, un tad izgaist biezajā mežā, kas no jauna apstājies. Prochors saīdzis smaida: «Velna mātīte! Nu pagaidi, es tevi noķeršu un pakampšu nevis mirušu, bet dzīvu!» Sabangotās asinis pulsē smadzenēs, saulgozī visu ķermeni pārņem trauksmainas trīsas: gribas mīlēt, gribas skūpstīt visas meitenes.

— E-e-ei! Proška! Šurp…

Prochors veikli noģērbjas, apauj zābakus, lai būtu ērtāk staigāt pa akmeņaino upes dibenu, un iebrien ūdenī. Straume gāž no kājām, viņš krīt četrrāpus — uh! — pieceļas, krīt atkal, skaļi smejas. Akmeņi apaļi, glumi kā roņa galvas, ūdens mutuļo. Prochors neveikli plāta rokas un kā neprasmīgs virves dejotājs tvarsta līdzsvara mirkļus. Farkovs vienā laidā skrien krastā, lauž vītola zarus un sprauž tos starp krāces akmeņiem, ar meijām apzīmēdams ceļu, kur jāvada laiva. Kādas simt asis no Prochora atradās divēji ūdens lauki: viens trokšņaini mutuļo, virmo, bet tālāk otrs — rāms, stiklains, viss saules ugunīs. Robeža starp šiem ūdeņiem — vieta, kur krāce beidzas. Ibrahims ūdeni valstīja akmeņus. Iztālēm Prochoram šķita, ka čerkesa plecīgais ķermenis, it īpaši rokas un kājas, viss vienās tumšās svītrās. «Tetovējums,» viņš nodomāja, taču, piegājis čerkesam klāt, nobrīnījās:

— Ir gan tev muskuļi, Ibrahirn! … Kā cīkstonim… Laikam arī spēciņa papilnam.

— Ir jau drusciņu. — Ibrahims noliecās un pacēla virs galvas apaļu, vairāk pudu smagu akmeni; reljefie, asi iezīmētie muskuļi zem melnīgsnējās ādas atdzīvojās, saspringa un kā no māla veidoti pēkšņi sastinga, modri uzmanīdami sava pavelnieka gribu.

— Cch! … — Un akmens, apjozis gaisu melnā lokā, noplunkšķēja tālu ūdenī.

— Urā!… — Prochors sajūsmā kliedza.

— Ko auro, strādā!…

Prochors ķērās pie darba. Ar jauneklīgu degsmi viņš vēla akmeņus, taisīdams' ceļu.

— Siekstu redzi? Vēl uz to pusi… Taisni! Kādas desmit asis, tad sāksies dziļums.

Darbs gāja no rokas. Farkovs jau bija laivā un vadīja to uz straumes vidu. Atpakaļ nākdams, Prochors soļoja blakus Ibra-himam.

— IzVēsis, Proška, nosalis? Vajga spirta iekampt…

Sadzirdējis Ibrahima balsī maigumu, Prochors teica:

— Nedusmojies uz mani! Tu man esi mīļš.

— Mēs ari mīlam. Nekas, malacis, Proška. Džigits!…

— Kopā ar tevi, lbrahim, nav bail… Tu esi stiprs.

— Kinžals ir stipra… Ibrahiška uzticīgs, uzticīgāks par suni…

Viņi apsēdās noguruši, nosaluši. Laiva droši traucās pāri krācei uz priekšu, ar priekšgalu apgāzdama iespraustās vītola meijas.

— Paldies dievam! — Farkovs atviegloti iesaucās. — Vienam draņķim esam garām.

— Bet tālāk?

— Grūtību būs daudz. Ai, cik daudz, brāļi! Drūmupe, tā ir neganta.

8.

Pjotrs Daņiličs Gromovs rādīja, ko spēj. Trijjūgā traucās cauri dzīvei aulekšiem vien. Zirgi apkalti mežaiņa pakaviem, un, kurp tie joņo, tas Pjotru Daņiliču neinteresē. Pa ciņiem, pa sniegkupenām, bezdibenī:— viss vienalga, lai tikai ausīs līksmi svilpo vējš, lai tikai smiekli skan un zvani zvana.

Tomēr Pjotrs Daņiličs rūpējās ari par saimniecību. Paplašināja tirgotavu, atveda desmit vezumus manufaktūras un par pilnvaroto veikalā ielika pārdevēju lļju Sochatichu. Taigā viņš uzcēla darvas tecinātavu un ķērās vēl pie šādiem tādiem uzņēmumiem. Taču visu to viņš uzraudzīja maz, viss gāja kā pa celmiem.

Marja Kirilovna ierīkoja lielu piensaimniecību un tā nogrima darbā, ka viņai neatlika laika domāt par vīra palaidnībām.

Sākumā viņš ieturēja diezgan veiklu politiku: iet it kā medībās, bet pats — pie Anfisas, gatavojas pieskatīt meža cirtēju arteli, bet pats — pie Anfisas. Putni, zvēri sūta uz debesīm pateicību, meža cirtēji slinkumā ielaižas, pilnvarotais 11 ja Socha-tiehs zīda lakatus un sudraba rubļus netīšām kabatā bāž. Bet tirgonis no pudeles — klunkš, klunkš, klunkš! — un pie savas Anfisas.

Hjam Sochaticham rudi, cirtaini mati, seja kā nosēta vasaras raibumiem, tāpēc iztālēm izskatās sārta, taču īstenībā viņš ir vājš un slimīgs, bet uz sievietēm krīt kā muša uz medus. Ciemā viņš ir pirmais švīts: vienmēr apkaklīte, aproces, spilgta kaklasaite, arī spieķis ar lepnu rokturi, etvija no ārpuses gluži pieklājīga, bet, ja atver vāku, tad gan velns zina kas; pat Ipata tēvs ieraudzījis nospļāvās. Iļjam Sochaticham ir vel pāris duču nepieklājīgu atklātņu: puiši ballītēs smejas, vēderus turēdami, bet meitas pieklājības pēc spiedz: — Ak tu bezkauņai Tpū … — Tomēr acis tām šķelmīgi deg un pazagšus tiecas pēc aizliegtā augļa.

lija Sochatichs mēdz stipri sasmaržoties ar lētam smaržām: jau triju verstu attālumā no viņa ož pēc dillēm un ķiplokiem. Gredzeni, aproču podziņas, saspraudes viz neīstās stikla krāsās, apzeltītais pulkstenis un važiņa mirdz kā īsts zelts. Visu šo «civilizāciju» — viņam patīk puišu un meitu priekšā padižoties ar nesaprotamiem vārdiem — Sochatichs aizguvis apriņķa pilsētiņā, no kurienes viņu atveda Pjotrs Daņiličs Gromovs, iekārdinājis ar kārtīgu algu un ērtu dzīvi.

Meitas par lļju vien sapņoja, bet pašas glītākās naidojās savā starpā: katrai viņš zvērēja un dievojās, ka mīl tikai viņu vien. Dažu labu reizi meitu ķildas aizgāja tiktāl, ka sāncenses zaudēja mēra sajūtu un visu laužu priekšā sāka klāstīt savas mīlas dēkas: ar mani viņš tur un tur, bet ar mani, rau, tur, taču pēc tam atskurbušas gauži raudāja un sev vai mēlē koda, tomēr izlietu ūdeni nevar sasmelt.

Precētās sievas — jaunuves arī nepalika meitām iepakaļ un uzskatīja par jo lielu godu ar lļju Sochatichu pavadīt nozagtu naksniņu kaut kur pie čalojoša strauta zem smaržīga ziedošas vilkābeles krūma.

Iļja Sochatichs visus glāstus ņēma pretī, it kā tie viņam pienāktos, tikai novājēja gan kā blandonis runcis marta mēnesī; panākumus mīlas laukā viņš izskaidroja vienīgi ar savu, pēc viņa domām, neatvairāmi iespaidīgo ārieni. Un beigu beigās kļuva tik iedomīgs, ka riskēja ar savu valdzinošo mīlestību aplaimot ari Anfisu.

To viņš darīja ar sirds trīsām un nervoziem drebuļiem kā pieredzējis kara zirgs. Anfisa tam šķita nepieejama. Un arī saimnieks… O, tas uz līdzenas vietas noraus viņam galvu no pleciem! Taču Iļju Sochatichu pārņēma drosme. Iegūt Anfisas sirdi par katru cenu — lūk, viņa dzīves mērķis. Tātad droši cīņā, pretī uzvarai!

Kādā krēslainā vakarā, sagriezis ūsas gredzenā, sasukājis matu cirtas cekulā, Iļja Sochatichs devās pie skaistules.

— Neviens neredzēja? — tā, durvis atvērdama, jautāja. — Tu piedauzi pie vārtiem — viens, divi! — tad zināšu, ka tu tas. Saprati? Bet kur pats? Aizbraucis?

Anfisas mājiņa maza, vecs grausts, bet blakus tai ar Pjotra Daņiliča gādību būvē jaunu māju — drīz varēs pārvākties.

Anfisa klāja galdu, lika patvāri. Iļja izvilka no kabatas pīlādža šņabja pudeli un vīstokli ar Saratovas sarpinku.

— Atļaujiet pielaikot! Liekas, piestāv…

Anfisa stāvēja stalta, sārtās lūpas sakniebusi; acīs vēss izsmiekls. Iļja lakslīja ap viņu kā gailis un, pielaikodams sarpin-kas gabalu, centās piespiesties ciešāk pie Anfisas krūtīm, kas viņu tā valdzināja.

— Liekas, piestāv …

Anfisa iesita ar knipi pa netiklo roku un atstūma dāvanu.

— Nevajag. Man netrūkst…

— Ak Anfisa Petrovna! … Tas pat sarūgtina… Jūs droši vien pats tirgonis bērtin apbēris ar dāvanām.

— Un kas tev par daļu? Arī tevis paša man nevajag. Nu, kam tu man esi vajadzīgs? … Saki, Iļjuša!

— Nu, kā tad tā! Sieviete, var teikt, pašos ziedu gados… Poētiskā vientulībā. Un tamlīdzīgi…

Tēju dzerot, Iļja melsa, stāstīja anekdotes par mūkiem, Anfisa smējās pilnā kaklā, vicināja rokas, spieda ausis ciet.

— Kāds tu esi muļķis! … Un par ko gan tās meitas tevi mīl? Nu saki, Iļjuša! Bakurētains, strupu degunu, diloņslims, tīri kā aitu sērgas ķerts.

— Nu, kad tad jūs mani iemīlēsiet? — viņš jautāja, nervozi lūpas košļādams.

—Nekad.

— Nav tiesa … Varu tūlīt jums pierādīt…

Viņš sagrieza ūsas, noslaucīja nosvīdušo seju ar iesmaržotu zīda kabatas drāniņu, un viņa acis no glaimīgām kļuva lūdzošas.

— Anfisa Petrovna, eņģelīt! Nu, tikai vienu vienīgu bučiņu … uz vaidziņa, Anfisa Petrovna?

Bet tā smējās skaļi un vēsi.

— Tā ir mocīšana. Kā jūs to nesaprotat? Es pastiprināti ciešu …

— Tu esi muļķis, tāpēc tev arī jācieš. — Anfisas seja pēkšņi kļuva kā ledus; iekaisušajai vīrieša sirdij viņa uzšļāca kā auksta ūdens šalti. Iļja piepešā iekāres uzliesmojumā metās Anfisai klāt un kaisli apskāva viņas vidukli.

— Dūjiņa! Odziņa! … Salīdziet manu nervozi!

Te pēkšņi kāds pieklauvēja pie aizklātā loga.

— Pats! — abi reizē nočukstēja. Pārdevējam aiz bailēm pat vasaras plankumi nobāla. Viņš sāka šaudīties pa istabu.

— Lien pagrabā, veicīgāk! Nositīs … Nu! …

Viņa aizcirta smago pagraba lūku grīdā un vai aizrijās aiz pārgalvīgiem smiekliem. Pie vārtiem klauvēja. Anfisa atvēra.

Ienāca Pjotrs Daņiličs, ģērbies vieglā mētelī, baltu cepuri galvā, gariem zābakiem kājās. Viņš saglauda kuplās ūsas.

— Trakoti salda tu esi, velna mātīte… Bet kāpēc te piepīpēts? Viesi bijuši? Ko?

— Es pati.

— Pati? Vai tu jau sen smēķē? Še, paraugi…

Viņa ievilka dūmu un sāka klepot.

— Par daudz stipra.

— Stipra? — Pjotrs Daņiličs iesmējās, nolika cepuri. — Bet es pats? Vai tad es neesmu stiprs? Paskaties, kāds!… Kas par krūtīm, dūrēm …

— Spēkavīrs, — Anfisa pasmaidīja. Viņas kuplie linu krāsas mati bija savīti uz pakauša stingrā mezglā, sārtās lūpas pavērtas.

Pjotrs Daņiličs satvēra viņu aiz baltajām rokām, pievilka sev klāt. Viņa nosēdās tam uz ceļiem. No pagraba atskanēja nemierīga kņada. Pjotrs Daņiličs sāka ausīties.

— Tas ir runcis, — Anfisa teica un smējās, kā sudrabu bārstīdama.

Iļja Sochatichs sastinga. Nolādēts šis pagrabs ar zemajiem griestiem! Viņš sarāvies sēdēja uz kāda koka kluča starp divām lielām mucām un pēkšņi juta, ka viņa jaunās, svītrainās triko bikses kļūst slapjas. Iļja pietrūkās kājās un — velns lai parauj! — spēji atsitās ar pakausi pret griestiem. «Paldies dievam, laikam nedzirdēja, viss labi.» Tad viņš ar drebošu roku aptaustīja to, uz kā bija sēdējis…

IV tev nu bija… Sālītas sēnes, rudmieses!… — viņš sni'ulis norūca un nospļāvās.

I.i;‘,,id viņš stāvēja, saliecies deviņos līkumos, ar pomades piczinto pakausi pret appelējušiem pagraba griestiem atbalstīdamies, un prātoja, kur būtu ērtāk piemesties. Viņa ausis uztvēra dobjas sarunu skaņas, kas spiedās cauri plaisām.

Vai tu zini, kas man pagrabā paslēpts? Mīļākais… — Anfisa sacīja un māksloti iesmējās.

Mīļākais?! — tirgonis skarbi jautāja, un grīdas dēļi iečīkstējās.

Iļjam Sochaticham kājas pamira, un viņš atkal iesēdās sēnēs.

— Pag, kur tad tu? — Anfisa iesaucās. — Ak tad noticēji gan? Ak tu tāds!

Iļja Sochatichs atviegloti uzelpoja un pārmeta krustu.

Pjotrs Daņiličs noburkšķēja kaut ko nesaprotamu. Pēc tam ilgāku laiku valdīja klusums. Zeltainā plaisa grīdā satumsa — redzams, uguns bija nodzēsta.

«Aiz greizsirdības mani var ķert trieka,» Iļja nikni nodomāja;, sirds dauzījās tā, ka sāpēja. «Un to vēl dēvē par tirgoni … Savam paša pārdevējam nekautrējas atņemt skaistuli.., Eks-platators, sātans!». . . Viņš aptaustīja kabatas. «Ek, sērkociņi tur palikuši!» Vajadzēja taču pārmainīt vietu, bet viņš baidījās pakustēties un pacietīgi gaidīja. Mācās virsū smags, zilganpelēks snaudiens. Iļja aizsnaudās, miegā paklanīja degunu un pietrūkās. Klusums. Šausmīgi sagribējās ēst. Viņš pataustīja mucā — kāposti. Pataustīja otrā — «gluži vienkārši — gurķi!» … Izvilka sulīgu gurķi un kāri to apēda.

— Svaigi iesālīts, — viņš paklusām nopurpināja.

Pavilcis aproci augstāk, viņš atkal ielaida roku muciņā. Gurķis gadījās lielisks. Apēda.

— Ei, tu mocekli! Tu laikam esi aizmidzis?

— Nekā tamlīdzīga! — sašķiebis muti un gaismā acis piemiedzis, Iļja Sochatichs iesaucās un steigšus atstāja savu cietumu.

— Tu tikai, puis, nebļauj! — Anfisai balss nopietna, bet krūtis dreb no aizturētiem smiekliem. — Ja tu plātīsies — izsviedīšu ārā.

Ar lielu aizvainojuma un greizsirdības rūgtumu balsī Iļja atteica:

— Jūs man esat nodarījusi lielu zaudējumu. Mans jaunais uzvalks . .. Pēc kā tas tagad izskatās? Ko?

Anfisa klusēja.

— Nu redzat, jūsu vieglprātīgās uzvešanās pēc es veselas trīs stundas sēdēju sālītās sēnēs, mucā.

Anfisa iesita sev pa gurniem un pilnā kaklā sāka smieties.

Bet Iļjam pēkšņi acīs ieriesās asaras, viņš ar paceltām dūrēm metās Anfisai virsū, taču Anfisa sakampa viņu ar abām rokām un, vēl aizvien smiedamās, noskūpstīja uz nosvīdušās pieres, ka nošmaukstēja vien.

Iļja aizmirsa visu uz pasaules.

— Anfisočka! … Puķīti …

— Pagaidi! Pagaidi! — Viņa nosēdināja to pie galda.

— Tagad dzīrosim!

Pjotrs Daņiličs dzīvoja vienkārši — kā jau krievs; ēdiens nekāds smalkais, tāds pats kā zemniekiem; viņam garšoja rūgušpiens, jera cepetis, trekni kāposti. Ari ģērbās vienkārši, bez dižošanās: žūpošanas ligai uznākot, dzēra līdz nesamaņai, vienīgi degvīnu. Būdams bez plaša vēriena, viņš īsti nezināja, kā šai nomalē tērēt naudu. Ziedoja baznīcai, uzcēla Anfisai māju, iegādājās pats sev un viņai mebeles, paklājus, pulksteņus, izrakstītus patvārus. Nu, ko vēl? Ek, vajadzētu aizlaisties uz Maskavu! Bet spārni par īsiem, un arī gadi vairs nav tie.

Tomēr triju četru mēnešu laikā viņš paguva pamatīgi piesūkties: deguns kļuva sarkans, seja uztūka, rokas guļot drebēja, visu viņu raustīja krampji. Bet, kad ieraudzīja divus mazus velnēnus, *kuri ka zaķēni sēdēja uz skapja augšas, tad cieši nolēma: «Jātaisa pārtraukums.»

Divas dienas viņš dzēra kvasu, ēda kāpostus, bet trešā aizbrauca verstis piecdesmit tālu taigā, pat no Anfisas neatvadījies.

9.

Vasaras vidus. Ceļotāji iedeguši kā arabi. Prochoram jau trīs reizes no deguna āda nolobījusies.

Ceļošana bija patīkama un laiks brīnišķīgs. Cēlās viņi ar gaismu. Kamēr Prochors peldejās, lbrahims cepa šašliku. Farkovs rīkojās ap spaiņa lieluma tējkannu. Atspirdzinājušies, žirgti viņi devās tālāk, un saules lekts tos sastapa jau ceļā.

Jau otro nedēļu gaiss bija dūmu piesātināts; kaut kur dega taiga. Saule izskatījās liela, sarkana kā sārti nokaitēta vara bumba. Asie toņi un apveidi ainavā nozuda, atstatums kļuva mānīgs, nepareizs: tuvais kļuva tāls, tālais šķita pienācis gluži tuvu klāt. Gaiss nekustīgs. Cauri blāvi iezilganai dūmakai apkārt viss neskaidri zilnēja: mežs, klintis, salas — viss bija nespodrs, rēgains.

— Ibrahim, cik tas tomēr skaisti… Vai ne?

— Elpa trūkst. Aci grauž… Slikti, Proška!

[brahirns tagad airēja, Farkovs sēdēja pie stūres; upe vē! .n vien hija sekla, bet vadziņa, pa kuru jāvada laiva, līkumota, . Tad sākās dziļāki ūdeņi.

Farkovs jautā:

Prochor Petrovič, vai jums ēsma ir? Pusdienai vajadzētu zivis pamakšķerēt.

Prochors pasniedz viņam kārbiņu, pilnu aklo dunduru, un vēl sev uz ceļgala noķer pārīti.

— Va velns, cik daudz!

Farkovam ir divas makšķeres. Cita pakaļ cilai žļakstēdamas laivā nepārtraukti krīt zeltainas karūsas. — Aplam treknas, — Farkovs priecājas un pēc piecām minūtēm paziņo: — Nu, ta-gadiņ gana.

Prochors jau pieradis pie bagātīgajām Drūmupes veltēm, tāpēc nebrīnās. Viņš skatās pulkstenī — laiks pusdienot. Noskata ērtu vietu un norīko:

— Farkov, uz krastu!

— Labāk drusciņ tālāk, Prochor Petrovič, tas mēģina klusām iebilst, — drīz sādža.

Prochors jūt, ka nošāvis greizi: protams, sādžā labāk apstāties atpūta — olas, piens, biezpiena rauslši, bet viņa vārds paliek vārds.

— Tu dzirdēji?

Farkovs neuzdrošinās nepaklausīt.

Zivju zupa ir pārlieku trekna, putra bieza, ar sviestu, sausiņu pārpilnām, un tēju dzer, līdz sviedri līst aumaļām. Ibrahims maltītes laikā atpogā bikses, nomet bikšturus un apmierināts raugājas.

— Nu, Ibrahim, paēdi?

— Nē-e.

Acis viņam gail kā vilkam, tad apmiglojas, apaļā karote veikli staigā no katla pie mutes, beidzot viņš vēl skaļāk norau-gājas un, no ēdiena apreibis, lien četrrāpus ēnā nosnausties.

Prochoram un Farkovam gulēt negribas. Farkovs guļ uz muguras un stāsta par Daņilas kalnu, kam vakar brauca garām. Daņilas kalnā esot ala, kurā nesenos laikos dzīvojis ugunīgs pūķis. Dienā viņa nebijis, bet, līdzko pienācis vakars, it kā liesma apgaismojusi debesis — joņojis pūķis. Daudz kristiešu nomaitājis, it īpaši jaunas sievas un meitas. Dzīvojis ar viņām, līdz nāvei nomocījis. Bet viena no tām dzemdējusi viņam meitu — šamanieti, to pašu, kas Antipu nogalinājusi.

— Vai tiešām?

— Es jau tev neiešu melot. Bet, pavej, šai pašā vietā, kur mēs guļam, vīrs sievai degunu nokodis. Papriekš aiz matiem plūcis, bet tad nokodis un izspļāvis … Sak, nepārkāp laulību …

Pēkšņi kaut kur tuvumā sāka šļakstēt ūdens un atskanēja dobja balss:

— Velciet, ve-e-elciet!

Airi plikšķināja pa ūdeni, zem kājām čirkstēja oļi. Prochors uzmanīgi paraudzījās uz to pusi: blāvi zilgana, teiksmaina migla visu aizsedza. Bet pagāja vēl mazs bridis, un Prochoram gandrīz blakus no dūmakas iznira kāds miglains nezvērs; kā neskaidrs rēgs tas lēni slīdēja pa ūdeni.

— Nu, sātani! Velciet, velciet!

Laiva liela. To aiz valga pret straumi velk pieci vīri, sestais pavīd pie stūres, septītais ar ķeksi stāv priekšgalā; tas atgrūž laivu no akmeņiem un siekstām, ka's pagadās ceļā.

— Nū, sātani, nū! … Velciet, maitas gabali! Nū!

Pieci vīri iebrien ūdenī pāri viduklim un, saņemdami beidzamos spēkus, velk smago laivu.

— Ātrāk, ātrāk, ātrāk! — birtin birst caur degunu izkliegti uzblāvieni un stipri sālīti lamu vārdi.

— Tas ir šejienes piparbodnieķelis, sīkumtirgotājs, armēnis. Kriminalais, — Farkovs paskaidro. — Pag, pag, es viņu pasaukšu, vajadzētu viņam sadot pa kaklu. Vislielākais blēdis.

Laivā bija sakrauta vesela kaudze no tungusiem sapirktu alņādu, uz ādām trīs dūnu spilveni, uz spilveniem kā Buda mākoņos svarīgi sēdēja baroklim līdzīgs aptaukojies vīrs. Pār viņu kā baldachins līgojās un meta ēnu liels, balts saulessargs.

— Ko apstājāties? Ei, tu sarkanmati! Velc! Velc! …

Virves, šķiet, nupat, nupat trūks, tās dziļi iegriezušās saliektajās algādžu mugurās. Aiz karstuma un sasprindzinājuma iztvīkušie ļaudis ar mokām elpo kā dusuļaini, slimi zirgi.

— Aganes Agababič! — Farkovs, pieceldamies kājās, kliedza.

— Pavej, kas par velna vārdu, mēli var izmežģīt, — viņš sacīja Prochoram. — To velk politiķi — cara noziedznieki. Aganes Agababič, paklau! …

— Kādu ļaužu? — siena guba atsaucās.

— Vietējie. Šeitan kāds cilvēks grib ar tevi pamēļot, tirgoņa dēls.

— Ā-ā-ā, — sīktirgotājs gari novilka un caur degunu iespiedzās: — Ei, jūs! Krastā!… Noņemt atsaites, pievilkt burundukus … Krastā, maitasgabali! …

Uz īsām pudeļveida kājām pie Prochora pievēlās apaļš, bumbai līdzīgs cilvēks, ko labi ja divi vīri varētu aptvert; viņš tusnīja, stenēja, svīda, slapjais krekls viņam bija atpogāts, piedurknes atrotītas, uz krūtīm un rokām kuplas spalvas kā lācim.

— Laba diena jums! — Viņš pasniedza Prochoram tuklo un mīksto kā spilvens plaukstu. — No kurienes? — Viņa valoda bagāta rīkles skaņām, nebija krieviska.

Prochors pateica savu vārdu, ar interesi vērodams vilnā un Katūnā neveikli ievīstīto čagano siena gubu uz īsajām kājām. Sīktirgotājs nosēdās zemē kā turks un jautāja: /

— Kas tev še vajag? Ko tavs meklē? Varbūt grib tirgo-? ties? — veikalnieks iesēcās, ietusnījās, izpūta gaisu caur nāsīm un, grozīdams apaļo, noskūto galvu, šņācošā balsī iesaucās:

— Vel-tī-gi! Šeit tev gals klāt… Ļaudis, nelieši, zin tik ņemt uz parāda un neatdot. Kārtība nav, valdīšana nav, tīra izputēšana! Tungusi — zvēri, orda, tā vien pielūko, nobendēs… Oi, neieteicu! Oi-oi!…

— Ko nu mels niekus, Aganes Agababič, — nenocietās Far-kovs, kas stāvēja pie ugunskura. — Ļaudis pie mums labi. Bet tu gan esi iekodies kā ērce, pavej, kādu vēderu piesūcis …

— Ko-ko-ko? — Smiltīs sēdošā guba, mīņādamās uz vietas, ar pūlēm pagriezās ap savu asi pret Farkovu. — Ko? Ērce? Es — ērce? i

— Vai mēs līdz salam nokļūsim Kraiskā? — Prochors satraukts jautāja.

Papēži atkal sāka mīņāties, un guba, skaļi tusnīdama, pavērsās ar seju pret Prochoru.

— Ilo-ho! Nē-ē!… Vai traks? Griez tūlīt atpakaļ… Zini, cik verstis? Trīs tūkstoši verstis. Bet upe — oi-oi! Tīrā nāve.

Prochors pameta ar roku uz algādžiem, kas sēdēja nomaļus, un jautāja:

— Bet kas tie tādi?

— Politiķi… Duinpiniki… Izsūtīti… Draņķi. Es viņus, raug, šitā!…

— Kāpēc draņķi? — Prochors jautādams paraudzījās viņam acīs, kas bija aizaugušas taukiem kā baroklim.

— Kā ne? Pret cara, pret kārtība, pret kapitals? Lai tagadiņ viņi, sumpurni, mani velk, lai stiepj valgā… Ha, ha, ha … Es viņus, raug, šitā! — Viņš pacēla spalvaino dūri un gaisā to pavicināja.

— Nu, tu jau visu lautu gribētu — šitā! — Farkovs iesaucās, dedzīgi vēlēdamies izraisīt sadursmi.

— Ko-ko-ko? — guba apgriezās ap asi un kliedza: — Ei, sarkanmati! Dod šurp grāmata! Tūliņ redzēs… Es tevi, putni, pazīstu… Tu ir Farkovs? Zinu… Tu man ir parādā vairāk par simtu.

— Ne pliku vērdiņa neesmu tev parādā … Tu uzskrūvē cenu desmitreiz dārgāku par īsto.,. Tu mūs žņaudz ar savu procenti … Tu…

— Ko-ko-ko?

Prochors piegāja pie politiskajiem. Kādreiz pilsētā viņš kopā

ar pazīstamu studentu bija aizgājis uz jauniešu sanāksmi. Tur bija ari politiskie. Runāja degsmīgi, taisnīgi, dziedāja, lamāja valdību, kārtību. Un tik trāpīgi, tik pareizi! Prochoram toreiz viss ļoti patika; viņš daudz ko jautāja studentam, tas iedeva viņam kaut kādas grāmatiņas, tiesa, ļoti nesaprotamas un garlaicīgas. Prochors tās kā nekā pārlasīja un atdeva atpakaļ, gandrīz neko neiegaumējis.

— Sveiki!

Visi paraudzījās uz viņa stalto stāvu, lepni pacelto galvu un vērīgajām acīm. Prochors sniedza tiem etviju. Uzsmēķēja.

— Kas jums par prieku vilkt šito velnu? — Prochors iesāka.

— Būtu labāk nomieguši to kādā vietā.

Visi laipni pasmaidīja, bet tas, kam platmale galvā, nopūties teica:

— Kad sāk aiz bada uztūkt, tad ar visu jābūt mierā, čaldoņi * darbā neņem, un mes arī nevaram: taigā celmus lauzt un plēsumus uzart nav mūsu spēkos.

Prochors palūkojās viņa bālajā sejā ar melno bārdu, paraudzījās uz baltajām, maz iedegušajām rokām, kas no odu kodieniem bija uzpampušas.

— Es, piemēram, esmu grāmatvedis, mans biedrs farmaceits, — teica otrs — vājš, mazs vīrelis, bet, palūk, šis cilvēks ir jurists; protams, mēs neesam piemēroti zemnieku darbam. Bet cik jums gadu, biedri?

— Divdesmit, — Prochors meloja, un visi viņam noticēja.

— Arī es esmu tirgonis, — viņš teica. — Varbūt pārnākšu uz šejieni strādāt.. . Bet es gan savu uzņēmumu vadīšu citādi.

Tas, platmalē, bezcerīgi atmeta ar roku, tomēr painteresējās:

— Nu, kā tad?

— Vispirms šito begemotu un visus neliešus, kas aplaupa ļaudis, noslīcināšu atvarā … Bet pēc tam …

Šai mirklī aiz krūmiem šausmīgi iebļāvās:

— Blēdis!

— Nē, tu pats esi blēdis! … Edz, kas tu esi!

Farkovs stāvēja taisns kā miets, viņa garās rokas viegli šūpojās. Ap viņu tusnīdams lēkāja resnis un grūda tam zem deguna a-tvērtu grāmatiņu.

— Šeit rakstīts! Še, še! Cietumā! … Trimdā! …

— Tpū, tava pierakstīšana! — Farkovs nikni uzspļāva grāmatiņai.

Resnis, palēcies uz augšu, iesita Farkovam pa zodu, tas atvēzējies trieca ar dūri pa apaļo vēderu. Resnais atlēca nost, nolieca galvu un, dūres ātri vicinādams, kā vepris metās virsū pretiniekam. Farkovs zvēla ar dūri pa trekno muguru kā pa mīklu, taču tūlīt, spēja belziena ķerts, nogāzās gar zemi…

— Ahā! Maitasgabals tu!

Viss sapinās vienā rēcošā jūklī: re, Farkova kāju starpā sprauslā armēņa piesārtusī galva ar pārgrieztām acīm, lūk, pats Farkovs, uz muguras atlauztām rokām skrāpē zemi un lokās kā liela ķirzaka, kas lien laukā no kalna apakšas, kurš tam uzgāzies virsū. Gaisā paceļas vesels smilšu mākonis, čirkst akmens šķembas; pagales un degoši zari kā ugunsputni laižas no sārta, kur tik pagadās.

— Diezgan! — Prochors iekliedzās pilnā kaklā un metās tos šķirt.

— Pietiek, — resnais, sarkans kā biete, smagi piecēlās un sāka bāzt biksēs saplēsto kreklu. — Vēl sāksi?

Farkovs klusēdams paķēra airi un deva ar to resnajam pa plato dibenu. Pliķim līdzīgo skaļo un spēcīgo sitienu pavadīja pēkšņa smieklu šalts. Armēnis, abām rokām saķēris no sitiena kaistošo sēžamo, iespļāva Farkovam sejā un nokomandēja:

— Ei jūs, uz laivu! — un vēl no spilveniem, atplesto saulessargu kratīdams, kliedza: — Cietumā tevi, sumpurni, cietumā! Liecinieki ir!

Ieburbtilojās un zem pārgurušajām kājām iežļakstējās ūdens, aizvien tālāk, spokaināk, līdz viss izgaisa blāvajā zilgmē. Bija dzirdams tikai «velciet, velciet!» un tik sīvas lamas kā turku pipari.

Prochors ilgi un skumīgi raudzījās uz to pusi, kur nozuda velna spoks, pēc tam piegāja pie izdzisušā ugunskura. Farkovs ar siltu tēju rūpīgi mazgāja kautiņā sadāuzīto aci.

Pēkšņi tuvē'ā krūmā kaut kas iekustējās. Ibrahims pacēla galvu un pavērās saulē.

— Laikam aizgulējušies?

— Kurš tad nu ir aizgulējies? — Prochors iesmēiās. — Te jau vesels karš gāja vaļā … Vai patiešām nedzirdēji?

— Ko mels, — čerkess drūmi atsaucās. — Kāda karš?

— Tas gan ir miegamice! — Farkovs iesaucās. — Pavej, pat aci nnn zi'u pataisīja! Karš gan. Tevi pašu gandrīz samīdījām. Kūleņojām pāri.

— Ko mels! — Ibrahims sarauca uzacis un dusmīgi pavalbīja acis. — Vai es miris, vai? — Viņa lielais, plikais pauris laistījās saulē.

Prochors ar Farkovu smējās locīdamies.

Ibrahims nožagojās un saīdzis sniedzās pēc tējkannas.

Augusts jau bija pāri pusei. Ziemeļu vasara tuvojās beigām. Odens kļuva vēss, lāsmoja kā tērauds. Apsēm un piekrastes vītoliem sāka dzeltēt lapas; tās trīcēja vējā kā dzeltenu putnu spārni. Apbrīnoiami dzidrais gaiss vērta ainavu labi saskatāmu, skaidru. Jau iztālēm varēja redzēt, ka saulē sārtojas pīlādžu čemuri un vilkābeļu ogas. Klusums kļuva dzirdīgs, ilgojās pēc skaņām. Tālās vālodzes svilpošana šķita atskanam gandrīz tepat Procho-ram blakus; varēja dzirdēt, kā lapsa zogas biezoknim cauri. Naktī spalgi skanēja pūču vienmuļīgās raudas. Bet šautenes šāviens atgādināja pērkona grāvienu; tas ilgi dunēja un atbalsojās klinšaino krastu šķautnēs.

Drūmupe arvien vēl bija tāda pati untumaina un vīzdegunīga. Tās dabā kaut kas savvaļīgs, viltīgs. Lūk, cik laipni tā pasmaida, starp zaļajiem krastiem pašķir šauru, taisnu teci: «Brauciet, dārgie viesi, laimīgu ceļu!» — un laiva, irkļiem dzirkstot, bezrūpīgi dodas pretī vilinošai tālei. Taču pēkšņi aiz ieloka tā negaidot kļūst plaša, nepārpeldami sekla, raita. Straujā plūsma dzen laivu pilnā sparā un ar nodevīgu brīkšķi uzsēdina uz sēkļa. Bet ūdens, ar šalkoņu veldamies pa akmeņaino upes dibenu, ņirdzīgi un skaļi smejas par ceļotājiem kā veikls blēdis par lētticīgu spēlmani. Tad izģērbušies tie lādēdamies ilgi bradā pa auksto ūdeni, mēra dziļumu, valsta akmeņus, kamēr atrod ceļu.

Un atkal klusa, smaidīga, dziļa tece, un atkal to nomaina nepārejams sēklis vai krāce. Tā no dienas dienā. Brasla, sēkļi, krāces, sēres, salas. Bet laiks rit neapstādamies. Laikam stipras buras, ceļš senu senais, gals tam telpas okeānā bezgalīgs.

Ibrahims aiz dusmām bija kļuvis gluži dzeltens; viņš grieza zobus un lamājās, izvalbīto acu baltumi dusmu brīžos viņam pielija ar žulti. Prochors lamāja Farkovu visrupjākiem zemnieku lamu vārdiem, it kā tas būtu pie visa vainīgs.

— Ir gan upe! Kas tā par upi? Sēklis uz sēkļa! Tāda kā padumja!… Tik daudz laika tērējam…

— Upe pārgalvīga, neganta … Tādu to jau dievs radījis, — Farkovs lēnā garā runāja. — Tāda pati kā cilvēka dzīve: ej nu to izproti. Tāpēc dēvējas par Drūmupi. Uz mata kā cilvēka dzīve. Jā gan.

Kādreiz, pirms ceļā došanās, pamājis ar roku pāri upei uz kailā kalna pusi, kas atradās netālu no krasta, Farkovs sacīja:

— Lūgtu paraudzīties … Pavej, mēs sāksim braukt no šitā kalna, brauksim visu dienu un, ja labi veiksies, vakarā atkal būsim pie tā, tikai otrajā pusē.

— Kāpēc?

Nu, tā māmuļai upei paticies tecēt, — Farkovs steigšus paskaidroja. — Pa ceļam tā met trīs milzum lielus līkumus, trīs megus, kā pie mums dēvē. Sacilpojusi šeitan vairāk par septiņdesmit verstīm, bet, ja taisni pa sauszemi, — pusotras verstis.

Ibrahims pagrozīja galvu un nospļāvās.

Prochors izkāpa viņā krastā un, atlaidis laivu, devās pa taigu kalnā.

Nu viņš jau kailajā kalna virsotnē, kas plakana kā galds. Kāds augstums! Viņa acu priekšā uzreiz pašķīrās nepārredzams plašums.

Agrs rīts. Sarkst blāzma austrumos, no apvāršņa aiz taigas biezokņa uz augšu sniedzas maigi gaismas stari. Pret debesīm pavērstā taigas seja ir tumši zaļa, drūma — no tās vēl nav noslīdējušas nakts ēnas. Klusums. Gaiss nekustīgs. Prochors dzird, kā tikšķ viņa pulkstenis. Sirds Prochoram nemierīga. Tur, lejā, (brnhimam un Farkovam klāt esot, viņš beidzamajā laikā arvien biežāk un biežāk bija izjutis trauksmi, izjutis to neskaidri, nenoteikti, it kā nemiera pilnu, klusu brīdinājumu, taču arvien bija pratis aizmirsties darbā. Bet, lūk, šeit, patlaban būdams viens, padots visiem četriem vējiem, Prochors atkal sajuta šo uzbāzīgo viešņu; tā spēji pieklauvēja pie viņa dvēseles durvīm, tā saduļķoja sirdi ar smagu priekšnojautu. Viņš atcerējās tēvu, atcerējās māti, kas, rūgti raudādama, svētīja viņu briesmu pilnajā ceļā: «Prošeņka, puisīt manu! Lai tevi dievs pasargā!» Tobrīd Prochors — jauns, vēl nepiedzīvojis puika — tikai pasmaidīja. Tagad viņam aiz muguras jau pieredze; grūtais, noietais ceļa gabals nākotnē sola bezgala daudz likstu. Drīz viņi ar čerkesu paliks vieni krastos neapdzīvotas, svešas upes vidū, drīz virs upes pacelsies migla, un tad uzsnigs sniegs, sāksies ziema. Ko lai iesāk? Varbūt griezties atpakaļ? Un, lūk, tikai šai mirklī jauneklis skaidri un gaiši saprata savas mātes dziļo satraukumu: «Prošeņka… Lai tevi dievs pasargā!»

Prochors atcerējās to, izjuta un dziļi nopūtās. Vai patiešām viņu sagaida bojā eja? Un viņam uznāca vēlēšanās no visa.4 sirds pielūgt dievu, izlūgties no dieva žēlastību: lai sūta savu sargeņģeli, lai piešķir viņam laimi ceļā. Prochors svētbijīgi nometās ceļos uz rasainas akmens plātnes un nolieca seju pie zemes. Viņš cītīgi rauca pieri, vairākas reizes nopūtās, pūlēdamies izraisīt asaras, bet kaut kas kavēja koncentrēties; Prochors vāji sadzirdēja lūgsnas vārdus, kurus čukstēja viņa paša lūpas;

— Eņģei mans svētais, mans miesas un dvēseles sargātāj … — Jā, jā … Tā ir viņa, tās viņas abas, kas traucē — Taņa un skaistā šamaniete. Grēcīgi smaida, vilina viņu … — Tu, sargātāj svētais, piedod man visu, ko grēkojis vārdos un darbos, un domās… — Lūgšana tomēr nelīdzēja: sirdī skumjas, apjukums.

Bet tad viņa acis apžilbināja ataususī gaisma. Un mānīgie rēgi acumirklī izgaisa. Procbors uzlēca kājās un skaļi, svinīgi, no visas sirds iesaucās:

— Saule! Saule!

Saule lēja jaunajā dvēselē spirgtus starus, šaubas tūdaļ izzuda.

— Sveika, saule! — Procbors vairāk nespēja pateikt, lūpas viņam drebēja. Sājos staros, kas modina dzīvību, viņš sajuta spēcīgu palīgu, viņa sirds pildījās ar cerību un pašpaļāvību.

— Tu un čerkess… Jūs abi… Ks nekā vairs nebafdos … Saule!

Prochors sāka elpot vienmērīgi, nesteigdamies, asinis sirdī nomierinājās; viņš noslaucīja asaras un ilgi, tīksmi vērās tālē, kas pletās viņa acu priekšā.

Saule kā vēl neiededzies, vēss ugunskurs rāmi kāpa augšup pie blāvajām debesīm; tās slīpie stari gurdi maldījās pa mežu galotnēm, kuri sedza kalnu virsotnes un nogāzes. Un viss, kam snaudā bija noslīgusi galva, tagad vēra vaļā acis, modās.

Pamodās gaiss, pār taigu sāka viļņot svaigas vēsmiņas, skujas ar zīda čaukstoņu nošalca slavinājumu spožajai zemes valdniecei, un — atkal klusums. Dzirdama vienīgi vāveres šmaukstināšana un lepnā ērgļa klaigas. Vāvere, kuplo asti izpletusi, bezrūpīgi lēkā no zara uz zaru; skat, viņa izraudzījusi čiekuru ar riekstiem — lai dievs svētī! — un nupat mielosies. Bet ērgļa nagi ieurbjas siltajā, šausmu pārņemtajā kamolītī līdz pašai sirdij, un zvēriņa zīļu acis aizveras uz mūžu.

Prochors paceļ šauteni, un — blīc! — ērgļa galva noripo no vieglajiem pleciem, un putnu valdnieks kā akmens iekrīt bezdibenī. Lācis ierūcas midzenī; viņš paceļ atņirgto purnu nodārdējušam šāvienam pretī un atklepo brieža asinis, kuru tikko saplosījis pie vēsā avota. Un sākas… Un sākas… Asinis, trīsas, nāve dzīvībai par godu. Dzelzs likums stājas spēkā.

Bet saule iet savu gailu … Kas tai daļas gar to, kas noris kādā niecīgā zemeslodē. Vienaldzīga, bez ļaunas gribas, bez prieka un naida tā kurina savu sārtu aizvien karstāk, aizvien kvēlāk.

Prochors nesteidzās aiziet. Viss tagad kļuva redzams skaidri un spilgti. Drūmupe mirdzēt mirdzēja. No šejienes tā izskatījās pēc klusa līču loču strautiņa. «Bet kas tur melnē uz upes kā mazs kukainītis? Vai tiešām laiva?»

Lejā, netālu no kalna piekājes, vijās tieva zilu dūmu strūkliņa.

«Ahā, tungusu apmetne.»

Uz gaišzaļa, saules apspīdēta klajutniņa kā apgāztas, brūnas cepures rēgojās trīs smailas teltis.

Prochors aizsmēķēja papirosu un steigšus devās no kalna lejup. No Farkova viņš bija daudz dzirdējis par šiem meža ļaudīm — tungusiem, bet nekad vel nebija tos redzējis tuvumā. Prochoram ceļā pagadījās brieži. Spēcīgi, skaisti, ar platiem ragiem — spalva saulē laistījās, melnās acis mirdzēja. Bet dažiem bija tikko nogājusi spalva, jaunā vēl nebija ataugusi, tie kliboja; uz kājām virs ceļiem strutoja brūces, tanīs ņudzēja balti tārpi.

— Ahā, luča* atskrējis, krievs! Sveika, boijē!

Sīkiem solīšiem, baltās, kuplās sūnas piemīdams, Prochoram tuvojās vecs lunguss.

— Sveika! — viņš runāja dobjā balsī un pakratīja Prochora pasniegto roku. — Kā nokļuva, boijē? Tirgonis, ne? Ugunīga ūdens ir, nav? Pulveris, skrotis, cukura, tēja? Ko? — Vecis piemiedza ieslipās, šaurās acis, un visa viņa bezbārdainā sīkām grumbiņām izvagotā seja atplauka smaida.

— Aidā! — Tunguss pamāja ar roku, un viņi sāka iet. Garās ziemišķādas untēs autās tievās, slaidās veča kājas vingri cilājās ātros soļos.

— Kur, boijē, skries, laivā uz leju? — tunguss jautāja, kad viņi bija nonākuši krastā.

— Uz Kraļsku, vecais, uz Kraisku. Vai vēl pagūsim tur nokļūt?

Tunguss izbrīnījies pavērās viņā un pakratīja galvu:

— Nē. Nosprāgs.

Prochors nepiekrita un sāka dedzīgi strīdēties, tunguss tomēr palika pie sava:

— Tava gluži stulba … Drīz ziema … Gaužām tālu, boijē. Dies pa-sar-gi!

Apmetnē dzīvoja trīs ģimenes. Dega liels sārts — hulivuns, ap to rosījās sievietes, vecas un jaunas; tās gatavoja ēdienu, katlos vārīja gaļu. Kalsnējs tunguss ar garu, kā ķīnietim melnu matu pīni, ģērbies šausmīgi novazātā kreklā, pūlējās nosist ragus no nokauta brieža galvas. Nomaļus sēdēja resna vecene ar kailām, neredzēti netīrām krūtīm. Ar asu skrāpi viņa kasīja izplātu brieža ādu, izgatavodama rovdugu — ziemišķādu. Viņai blakus — no tāss izpīta un māliem noziesta liela abra, līdz malām pilna ar cilvēka urinu, kas jau ieskābis; tanī miecējās āda. Vecene rupjā balsī visu laiku kaut ko purpināja sev zem deguna un aiz piepūles stipri svīda:

— Ei… boijē … Ei! — Vecā neprata runāt krieviski. Pro-chors tomēr saprata, ka viņa lūdz šauteni. Viņas acis iegailējās.

Vecais tunguss, kas ne soli nešķīrās no Prochora, viņam teica:

— Tas mans vecene … Gaužām labi šauj … Lāci šāva, pašu tēvaini amikani … gaužām daudz… Dies pa-sar-gi! … Tagad akla … Acis maz maz nelaba palicis …

Vecā sieva, ar meli klakšķinādama, grozīja rokās šauteni, lika to pie pleca, tēmēja «puh-puh!» un priecājās kā bērns.

Pie pašas telts gar nelielu ugunskuru rosījās jauna -sieviete. Viņai bija karsti — saule dedzināja ne pa jokam. Sieviete bija kaila līdz pašam viduklim, tikai krūtis viņai kaut cik apsedza zilganpelēka, zīlēm izrakstīta un ar lapsādu apšūta halmi *.

Ar veco viru sarunādamies, Prochors meta zaglīgus skatienus uz sievietes smuidro stāvu, sākot no melnajiem, zili vizošajiem matiem līdz mazajām, kailajām dubļiem notašķīto kāju pēdām.

— Tas mans meita… — vecis teica. — Vīrs beigts, maz maz nosprādzis … Viena palicis. Gaužām slikti . .. pavisam slikti. Puika vajdzīga, bet nedzimst… — un tungusam balss kļuva skumja. — Mana ir bagāts: daudz brieži, daudz zvērādi, šis un tis… Nomiršu, kur saimnieks? Oi, gaužām vajdzīga puika, mazdēls. Nu, paliec, boijē, dzīvo maz maz. Viņa gaužām karsti bučo. He, he, he … Dies pa-sar-gi! … Vai tad slikts meita? Ko? Paliec, pamīli! Dzims puika, tad aiziesi…

Prochors samulsa. Jaunā atraitne, redzams, saprata krievu valodu. Viņa koķetīgi izlieca savu smuidro stāvu — zilu krūšu sega pacēlās augstāk — un pazagšus uzsmaidīja Prochoram.

— Kurš tev gads? Divi desmiti pieci ir? — tunguss jautāja.

— Nē, septiņpadsmit, — Prochors samulsa.

— Nudie? Tad nevajga … Septiņpadsmit — tad nekā… Tpū no tevis! — vecis tusnīja.

Prochors nosarka. Tungusiete izslējās taisni, nolaida acis, kaut ko klusi pateica un nopūtās.

— Varbūt laivā gaužām liels vīrs ir? Ko? — vecis dobjā balsī Čāpstināja. — Gaužām vajga …

Četras meitenes ziņkārīgi noraudzījās Prochorā, sačukstējās, rādīdamas uz viņu ar pirkstiem, kuros spīdēja sudraba gredzeni. Tad visas pēkšņi iesmējās, it kā būtu nočivinājis jautrs putnu bars, un steidzās pretī staltai jaunai meičai.

— Otrais meita, — vecis paskaidroja. — Gaužām jauns… Gaužām patīkams. Nu, paraugi…

Prochors, noņēmis cepuri, palocījās. Taču meitene, dodamās ar spaini uz upi, pagāja garām klusēdama, pat nepaskatījās uz viņu. Lepni paceltajā galvā viņai koši zaļš turbāns, kas izcēla

meičas iedegušo vaigu sārtumu. Liesmaini oranžkrāsas svārki ar platām, sarkanām apmalēm cieši piegula lokanajam viduklim. Skanēja un vizēja sudraba izrotājumi uz krūtīm un kaltās aproces, kas apklāva slaidās rokas. Bet kājās krāsaini, neskaitāmām zīlēm izrakstīti zābaki.

Meitene gāja ātri, mazliet gurnus šūpodama, un savos oranžkrāsas svārkos sārtojās saulē kā liesma.

Prochoram sirds pamira. — Tā gan ir skaistule!… — viņš nočukstēja. Viņām gribējās to panākt.

Vecais tunguss uzsita Prochoram uz pleca, čerkstoši iesmējās, paklakšķināja mēli:

— Salda! Nu, precē! … Paliec, staigā pa taigai, lāča tēvaini amikani medī, vāvero … Ko? Viss tev atdošu, visi brieži, še!

— Atbraukšu pēc pāris gadiem, tad precēšos, — Prochors pasmaidīja.

Vecais bezcerīgi iesvilpās:

— Tūlīt precies! … Kam gaidi? … — Un viņa balss kļuva nopietna. — Divi gadi divi desmit vietai būsim, neatradīsi … Mans nomīl vietai sēdēt, pa taigai klejo, daudz redz … Kam gaidi? Meita pats saldums! … O, kas par meita!… Lai nedod dies! — Vecis nočamstināja un norija siekalas, tad aizvilka Prochoru uz taigu. — Nāc, būsim skatīs brieži, saimniesība … Precies, boijē, precies… Mans pareizi runā, kam gaidi!

Un iekliedzās:

— Ei, meitieši! Strādā ātrāk, ko ierīt. Viesi pasienāt vajga … Gaužām ātrāk!

Tuvojās klusa, zvaigžņaina nakts. Prochors, gaidīdams nokavējušos laivu, gulēja krastmalā pie ugunskura. Aiz gara laika viņš pārlasīja piezīmes savā grāmatiņā. Vecais tunguss bija pastāstījis viņam daudz interesanta. Viņš tagad zina, kur klejo tungusi un kur tie izbrauc ziemā, lai apmainītu savu bagātīgo kažokādu krājumu pret krievu laupītāju tirgoņu niecīgo ubag-dāvanu. Prochors atbrauks šurp un visu ierīkos citādi — lai uzelpo vieglāk šī viesmīlīgā, laipnā tauta.

Vai ari vēl tā: kalnā, kurā viņš šorīt bija uzkāpis, izrādās, atrodams varš. Viņam rokās metala gabals, kuru atradis vecais tunguss akmeņainajā kalna nogāzē. Vecis izpļāpājās arī par zeltu; tungusi zinot, kur to atrast, bet negribot teikt, jo tad, sak, atnākšot krievi, izdzīšot no taigas visu viņu cilti. Ne, labāk lai zelts guļot zemē!

Prochors, protams, strādās šeit, izbūvēs platus ceļus, atdzīvinās šo sastingušo zemi, uzars laukus, bet pats svarīgākais — saņems, lūk, šinīs rokās upi kā spraigus milzu čūskas gredzenus un atlieks to taisnu. Katrā ziņā, katrā ziņā tas būs tā.

Prochors Gromovs vel tikai sāk savu dzīvi. O, pagaidiet vien!

Jaunekļa seja šai mirkli šķita barga, starp uzacīm ievilkās dziļas rievas, un no lūpu kaktiņiem stiepās veča grumbas.

Un tomēr, cik skaista šī meitene! Ja nu viņš pēkšņi apprec to… Māte droši vien būtu ar mieru, bet, redz, tēvs… Katrā ziņā, līdzko atgriezīsies mājās, parunās. Nu, bet ir gan jokupēteris šis vecais tunguss. Jauks vecis, labs. Sadabūja spirtu, piedzērās, pacienāja Prochora un par visu vari centās to pierunāt palikt taigā pie viņa meitas. Slavēja to kā tik mācēdams, bet ieskurbis stingri pavēlēja meitai izģērbties: lai boijē paskatoties, tas nekas, prece jāparādot no visām pusēm. Lai! Kad vecis sāka uz meiteni kliegt un kratīt dūres, tā smiedamās izskrēja laukā un vairs neatgriezās. Bet vecene iesita tam pa pieri ar mīklā notašķītu karoti. Vecais apraudājās, apgūlās pie sārta un, saritinājies kamolā, tūlīt aizmiga.

Prochora seja atkal kļuva jauna. Viņš gulēja, acis aizvēris, uz lūpām smaids. Bet domas nevaldāmi nesa to aizvien tālāk, tālāk.

Klusums. Airi plunkšķ. «Tā droši vien laiva.» Nē, tur niedres šalc. Nē, sabulis zogas pie putna, kas aizsnaudies.

— Boijē … Celies, boijē …

Prochors atver acis. Pār viņu noliekusies meitene. Viņas mazās, sārtās lūpas smaida, bet skaistās acis pilnas asaru.

— Tad gribi gan aiziet, pamest?

— Jā, gribu … — Prochors saka, un viņam kļūst žēl meitenes. — Bet varbūt arī palikšu. Brauksim abi.

— Nē, nevar… Es guļu taigā. Mani apsargā.

— Ko tas nozīmē — guļu? Kas tevi apsargā?

— Velni, — viņa saka un skumji pasmejas. — Arī tēvs apsargā. — Viņa ]oti labi runā krieviski, un balss tai maigi dūdo.

Prochoram slinkums piecelties. Viņš paņem tās mazo roku un noglauda.

— Kā tevi sauc?

— Sinilga. Kad piedzimu, tēvs izgāja ārā no čuma * un ieraudzīja sniegu. Tā arī nosauca par Sinilgu,. tas nozīmē — sniegs … Tāda tungusiem ticība …

Pie debesīm mirdz daudz zvaigžņu. Bet vēl vairāk ir krāsainu zīļu un kreiļu meitenes tērpā. Prochors viegli pārlaiž roku pār krūšu aizsegu — halmi. Meitenes krūtis saviļņojas. Meitene atsviež zīļaino halmi un piespiež Prochora roku pie savām krūtīm, kas viegli dreb.

— Klausies, kā dauzās putniņš: tuk-tuk! — Viņa pieliecas

pavisam tuvu un paraugās acīs, atrod Prochora lūpas, noskūpsta.

— Boijē, mans mīļais! — Viņas balsī ir ilgas un sāpes, pārmetums un lūgums.

Prochoram kļūst vēsi, it kā no drūmas aizas būtu uzpūtis vējš.

— Es nogulšos tev blakus … Apskauj mani… Ciešāk, boijē, ciešāk!… Sasildi mani… Bez tevis mana sirds kļūs auksta, asinis apstāsies riņķot, acis pārvērtīsies ledū. Nevis vējš noplūks man no vaigiem meža rozes, nevis nakts nodzēsīs manu acu kvēli. Tu, boijē, tu! Vai patiešām tev nav manis žēl?

Sai mirklī pie paša ūdens Prochors pamana uz krauja akmens sēžam jauno atraitni tungusieti. Krūtis tai dreb no aizturētām elsām, un melnie, atrisušie mati nokaras pār acīm. Prochoram pēkšņi rodas vēlēšanās meiteni sāpināt, un viņš dzedri saka:

— Nē, Sinilga, man tevis nav žēl. Lūk, viņas man žēl…

Sinilga klusēdama pieceļas un pieskrējusi iegrūž atraitni ūdenī,

bet pati atgriežas auksta.

— Vai patiešām salds krējums ir sliktāks par saskābušu pienu? Ek tu! — Sinilga saka un nogulstas uz zeltainajām smiltīm viņam blakus. — Tātad tu nemīli mani?

— Es mīlu citu, — Prochors čukst, nespēdams atraut acis no valdzinošās Sinilgas sejas. — Tu esi brīnišķīgi skaista, bet tā otra ir simtreiz labāka par tevi.

— Ai boijē! — meitene nopūšas un satumst. — Paliec šeit, paliec! Es tev daudz ko iemācīšu. Vai tev patīk pasakas, lādas baismīgas baismīgas? Es esmu pasaka. Vai tev patīk dziesmas — skumīgas skumīgas. Es pati esmu dziesma, bet mana sirds ir burvju tamburins. Ņemšu uzsitīšu pa tamburinu un aizvedīšu tevi pa brīvo, plašo gaisu pāri mežam, bet mežs ir sarmā tīts, piesnidzis, sniega kupenas dziļas, sals negants, un ap mēnesi apvilkts loks. Ha, ha, ha! Ai, cik grūti mān, cik smacīgi!

Viņa sāk raudāt un raut sev drēbes nost, bet nespēj: drēbes piesalušas pie miesas kā auksta dzelzs. Sinilga ilgi raud, lauza rokas dziļās skumjās, un viņas raudas saplūst ar cilām: otrā krastā raud atraitne skaļā balsi, uzrāpusies uz balta, ūdens apskalota akmens, kas nakts vidū redzams zvaigžņu gaismā.

Prochoram vēl arvien slinkums celties; viņš tikai klausās un ne par ko nebrīnās.

— Netici atraitnei! Viņa izliekas: viņa raud par to, kā nav bijis un meklē, ko nav zaudējusi.

Sinilga spiežas Prochoram klāt aizvien ciešāk, — viņš virzās tālāk nost.

— Tu esi salta kā sniegs, Sinilga.

— Es jau esmu sniegs.

— Sinilga! Ja tu būtu viņa, es tevi mīlētu.

— Boijē! Es jau esmu — viņa, viņa ir — es… Vai tad tu nepazīsti?

— Es nekad neesmu viņu redzējis. Es tikai dzirdēju teiksmu … Viņa mirusi… Bet es atdošu viņai dzīvību.

— Vai tad es neesmu mirusi? Vai es, pēc lavām domām, esmu dzīva? Boijē? Nu, noskūpsti mani karsti karsti. Met mani savas sirdš ugunīs, noslīcini mani savās karstajās asinis, tad es kļūšu dzīva. Ai, cik grūti man gulēt vienai šķirstā un sa-.alti…

Prochoram metas baismi. Viņš pievirzās ugunskuram gluži klāt un nekādi nespēj novērst acis no Sinilgas: tik brīnišķīgi skaista viņa ir.

— Tātad tu esi šamaniete? Tā pati, kas…

— Tā pati.

Kā ledus gabals viņam pārveļas pār muguru. Drebēdams viņš kliedz:

— Melo!

— Prochor Gromov! — skarbā zinlnieces balsī teic Sinilga.

— Kā tu to zini? Kas tu esi? — Jauneklis pietrūkstas kājās gluži sastindzis.

Bija tā pati nakts, klusa, zvaigžņota. Prochors pārmeta krustu, uzelpoja. Viņš tūlīt gribēja pierakstīt šo savādo sapni, bet atlika uz rītu — galva bija smaga, nogurušās acis vērās ciet. Piemeta ugunskuram malku un aizmiga cieši, kā nāves miegā.

— Celies, ko guli… Ei, Proška!

Laiva krasi sagriezās pret kuģu ceļu. Saule iesitās Prochoram sejā. Viņš piecēlās.

— Kas par velna būšanu! — No atšķaidītā spirta, ar ko vakar Prochoru bija pacienājis vecais tunguss, viņam vēl līdz šim galva bija dulna un mutē nelaba garša.

Krastā stāvēja pulciņš tungusu — vīri un sievas.

Tie bija atnākuši paraudzīties uz laivu un novēlēt laimīgu ceļu.

Prochors piegāja pie vecā tungusa un jautāja viņam:

— Kur tad Sinilga?

— Kāds Sinilga? Nav tāda … Varbūt mans meita? Tas sēd čumā, slims.

Prochors lūkojās viņā kā neprātīgs un nesapratnē berzēja pieri.

«Varbūt pajautāt atraitnei, varbūt tā bija atnākusi pie manis naktī uz satikšanos? Varbūt to par Sinilgu sauc?»

Bet Ibrahims no laivas vēlreiz uzsauca:

— Proška, braucam!

Pašās augusta beigās ceļolāji, ar lielām grūtībām neatlaidīgi cīnīdamies ar upi, beidzot nonāca Jerbochomoclīļā — beidzamajā apdzīvotajā vielā.

Žēl no jums šķirties… Paliesi žēl! — Farkovs sirsnīgi teica. — Trakoti esmu pieradis pie jums… Nudien!

Lai gan Prochors ar Ibrahitnu viņu ļoti lūdza tos neatstāt, Farkovs nepiekrita:

— Man tur ir dēls, saimniecība. Kā pametīšu? Ja jau brauc, tad labi ja uz lieldienām var mājās atsagriezties… Atceļā daudzas tūkstošas verstis jānocilpo. Vecene vēl nodomās, ka esmu noslīcis. Nevar, brāļi.

Farkovs vispirms atsveicinājās no Ibrahima, tad piegāja pie Prochora un apskāva to kā dēlu:

— Nu, Prochor Petrovič, ardievu, draudziņ! … Varen ar tevi esmu apmierināts… Tātad pēc gadiņa tevi gaidīsim. Tā gan … — Viņš noveda Prochoru sāņus. — Nāc, puis, uz pāris vārdiem, Un, nosēdinājis to mājas sienmalē uz paviļām, sāka runjtf klusā, aizkustinošā balsī: — Paklau, Prošeņka. Tu labi pārliec, vai braukt. Pavej, cik vēls! Ja nu nosalstat, ko? Tālāk taču nav ne dzīvas dvēseles.

— Esmu nolēmis braukt.

— Kā redzi. Vajag šejienes zemniekus iztaujāt, večus. Kazi, kāds ir bijis. Nu, labs ir, varbūt dievs gādās … Tad vēl kas … — Viņš uzlika tam roku uz pleca un sāka čukstēt pavisam klusu:

— Tā tungusiete, šamaniete, tā, kas mirusi, to jau pa īstam saukuši par Sinilgu. Atcerējos, nudien pareizi . . . Sinilga, palies.

Prochors pavērās viņā kā jautādams, iekšēji nodrebot:

— Nu, un tad?

— Tad … tad .. . Pārāk vis nepiesauc to! Lai dievs nedod:

. pieķersies — prātu zaudēsi. Tādas jau, kā stāsta, pa naktīm

asinis sūcot. Ja nu sāk tevi vilināt, liecies vairāk uz lūgšanām. Ir jau dzirdēts daudz dažādu gadījumu . ..

Kas par niekiem! savaldījies Prochors nicīgi pasmējās.

Farkovs nopirka zirģeli un aizjāja tai pašā dienā.

Prochors ar Ibrahimu palika bāri.

Jerbochomochļa ir mazs, panīcis ciems. Ir tur koka baznīca, bet tās zvani sen klusē: jau piektais gads, kamēr nav pastāvīga garīdznieka, tikai reizi gadā atbrauc pops, ciema kapsētā apstāv reizē visus, kas pa gadu apbedīti, nokrista bērnus, tad savukārt sākas jautras kāzas: cienīgtēvs, kā nākas, pieklūp pie bezmaksas mielasta un atgriežas mājās gluži uzblīdis no degvīna. Tautā

rūgti smiekli, ņirgāšanās, patiesas asaras: ticīgais kļūst neticīgs, mazticīgais atmet visam ar roku: «Māņi, krāpšana.»

Jerbochomochļas iedzīvotāji šeit dzīvo no seniem laikiem. Viņu senči atceļojuši šurp no Krievzemes jau cara Alekseja Klusā laikā. Pa daļai tie bijuši zemnieki, kas bēguši no klaušām vai karadienesta, pa daļai kazaki, kas apmetušies šeit uz dzīvi pēc Sibirijas iekarošanas. Tagad laba tiesa iedzīvotāju nodarbojas ar zvēru medīšanu, citi vēl tāpat rušina zemi, kā to darījuši mēra laikos, kaut ko tur sēj un ir pilnīgi atkarīgi no bargās un viltīgās dabas. Pārējie, arī ne mazums, ir nelabojami blēži. Tie apkrāpj kaimiņus, cits citu, tēvu, brāli un kas pagadās, bet it īpaši naivos, lētticīgos tungusus, kuri lielā skaitā ik gadus sarodas šeit ar bagātīgajām taigas veltēm uz gada tirgu ziemu Nikolaja dienā. Uz šo tirgu brauc arī manīgie tirgoņi no tuvējās pilsēteles, kas iestrēgusi kaut kur pusotra tūkstoša neviena nemērītu verstu attālumā. Mēdz atbraukt arī pats iecirkņa priekšnieks — cara acs — ar uradņiku un dažreiz pat draudzes gans, lai noturētu garīgās ceremonijas.

īstenībā tas nav nekāds tirgus, bet laupīšana dienas laikā, banditisms, izvirtība un žūpošana; gandrīz neviens neaiziet no šejienes ar sveiku miesu un dvēseli. Dažu kauliņā sakropļo, dažu aizraida uz viņpasauli, cits saņem bargo nāvi no bargā sala: nomizo tirgonis kā sīpolu, iedod ceļam ugunīgo šķidrumu — degvīnu, piesūcas tunguss, nosalst — ej nu sadzen pēdas! Gadās, ka dažs aiz bēdām zaudē prātu un uz mūžu par kropli paliek, gadās, ka vienu otru ar sliktu slimību apveltī.

Ikviens atgriežas taigā, lādēdams krievu kārtību, likteni, dzīvi — ek, labāk bijis nepiedzimt, lai nolādēts tēvs un māte!

Priekšniecība izrāda šķietamu rosību: kliedz*, strostē, raksta protokolus, draud tirgotājiem ar cietumu — aktieri ar nenoliedzamām spējām, — galu galā, «par paldies» piebāzuši kules ar sabuļādām, tie priecīgu prātu steidzas mājup.

To visu un vēl daudz ko citu Prochors sīki jo sīki uzzināja no gudrajiem seniemitniekiem, viņa piezīmju grāmatiņa kļuva arvien biezāka — bija jāpiešuj jaunas lapas.

Viņš apciemoja brāļus Sungalovus — godājamus sirmgalvjus. Vecākajam, Ņikitam, tik vecam kā sirmie viļņi, bija simt seši gadi, bet tas nekavēja viņa galvai būt skaidrai.

Viņš Prochoram teica:

— Brauc! Ja liktenis būs lēmis, — sasniegsi. Bet, ja ne, tad, brāļuk, arī peļķītē noslīksi. Katram sava laime.

Jaunākais, deviņdesmit gadus vecais brālis, kuru Ņikita pa vecai paražai dēvēja par Spirku, Prochoru turpretī brīdināja:

— Rau, ziema jau deguna galā. Teju, leju sals būs klāt.

Šeitan ir paša ziemeļa valstība, mūsu puse vissaltākā … Nav joki, puisi

— Tagadiņ sāksies straule, laivu nesīs, ka tikai turies! — Ņikita iebilda, atstiepdams taisnu sakumpušo muguru.

— Kas tā, brāl, par strauli? Seklākās vietās vēl šā vai tā, bet kā tad dziļajā tecē?

— Nesīs, — Ņikita palika pie sava. — Tu, Spirka, gļēvulību godā cel.

Prochors jautāja:

— Bet cik verstu jūs rēķināt līdz ietekai?

— Tūkstoša pusotra.

— No krāces, puis, sargies… — deviņdesmit gadus vecais Spirka pamācīja. — Krāce ir neganta, ātri atvarā ieraus, tavu laivu lupatu lēveros sadauzīs.

— Upe pati sevi rādīs, tikai nesnaud! Viss dieva roķā, nekas. — Un vectēvs Ņikita cieši pavērās Prochorā ar savām no vecuma izbalējušajām acīm.

Ibrahims pa to laiku līdz vēlai naktij staigāja no mājas mājā, meklēja pavadoni. Tomēr neviens cilvēks nebija ar mieru braukt:

— Kāda vajadzība? Labāk mājās nomirt nekā braukt drošā nāvē.

Ibrahims solīja simt rubļu, solīja divi simti, bet visi stūrgalvīgi atteica:

— Nē. .

Ibrahims ļoti noskuma: kā viņam, tā Prochoram par braukšanu pa upi bija maz sajēgas.

Viņi pārnakšņoja zemstes mājā, bet laivu sargāja dzērājs zemnieks, salīgts par degvīna glāzi. Ārā bija rudenīgi vēss, dūmenī gaudoja vējš, un loga rūtis no patvāra garaiņiem mirklī nosvīda. Ceļotājiem bija patīkami no sliktiā laika paglābties siltā istabā.

— Varbūt beidzamo nakti tā pavadām, — Prochors skumīgi teica.

Ibrahims, domās nogrimis, klusēdams dzēra tēju un netīrā lupatā slaucīja nosvīdušo, pliko pauri.

— Vai tu, Proška, neesi saslimis?

— Nē, — Prochors atbildēja, — bet kaut kā tā …

Viņš atcerējās mājas, vecākus. Gribējās pieglausties mātei — viņa tā mīl Prochoru, tā saudzē, mielo ar aveņu ievārījumu … Ar kādu prieku viņš būtu apēdis prāvu gabalu salda pīrāga ar biezu jo biezu putu krējumu vai ari šķīvjus trīs ērkšķogu ķīseja. Tā apnikuši šie sausiņi, zivis un brieža gaļa — viens un tas pats šodien, rit. Varbūt mest visu pie velna? Nē, ja esi uzņēmies, — dari! Vajag taču viņam patiešām izdibināt: kur, kādās vietās gar visu upi sanāk tungusi ar vērtīgajām kažokādām, kur apmetušies krievu tirgoņi. Tads ir tēva norādījums.

Vējš laužas satrunējušajos loga rāmjos, pavirši ietepetās rūtis skumīgi šķind un sīc kā sprāgoņas odi.

. — Ibrahim, par ko tu domā?

— Ne par ko.

īstenībā Ibrahima domas bija drūmas. Viņu bija pārņēmušas šaubas: «Uz kurieni braukt, kādēļ? Priekšā taču nevienas apdzīvotas vietas, neviena cilvēka, tikai zvēri. Ko gan Prochors tur iztaujās? Tīrais sātans, ne tēvs! Kāpēc viņš sūtījis dēlu tādā drošā nāvē?»

Lampa dega nespodri. Krāsnsaugšā tupēja nobarojies runcis; aiz gara laika tas mazgājās un šad tad paraudzījās svešiniekos ar tik dzeltenām acīm kā rudens lapas. Meimurodams basām kājām ienāca saimnieks. Melns, pinkains, kā pēc kauliņa izspūrušiem matiem. Viņš noraugājās, pakasīja jostas vielu, nosēdās uz grīdas un sāka kaut ko runāt. Bet mute viņam kā putras pilna — valstīja vārdus un izrunāja savādi: solu sauca par «šolu», «sauc šurp» viņam iznāca «sauc šurp». Runādams caur degunu un stiepdams vārdus, stāstīja par lāčiem, par viņu paražām, kā mednieki ar eglītēm ieslogot lāci migā: nocērtot nelielu kociņu un iebāžot migas caurumā, bet lācis saķerot to un velkot sev klāt, vēl iebāžot — viņš atkal sev klāt.

— Višu šev, višu šev …

— Taisies, ka liec! — čerkess tam nikni uzbļāva.

Vīrs dusmīgi ar abām rokām pakasīja pinkas, sašūpojās, piecēlās un, skaļi noraugājies, izgāja.

Guldamies Prochors teica:

— Pazīlēsim, Ibrahim! Ja rīt spīdēs saule, —brauksim. Bet, ja ne, — griezīsimies atpakaļ.

Ibrahims bija ar mieru, tikai piebilda:

— Ja atpakaļ, ziema gaidīt vajga.

Prochors saprata, ka viņi ar Ibrahimu iekļuvuši slazdā; no šejienes atpakaļ nav cita ceļa kā ūdens, pa krastu nevar tikt projām pat jātnieks: pār neskaitāmajām straujajām Drūmupes pietekām nebija pārceltuvju, un iedzīvotājiem tās arī nebija vajadzīgas. Kurp tie brauks, ko meklēs? Visa to pasaule ir pašu sādža, necaurejamā taiga, purvs. Visapkārt plašums un nav plašuma; kājas cieši ieaugušas zemē, dvēsele bez spārniem.

«Apbrīnojami dzīvo ļaudis, tādi kā akmeņi, ka celmi.. .» Prochors aizmigdams prātoja. Visa viņa jaunā dvēsele alkst dzīvot, redzēt, uzzināt. Visu Sibiriju, visu Krieviju viņš izbrauks krustām šķērsām … Varbūt pat visu pasauli. Taču kad tas būs. kad? Viņš pieskārās pie dīgstošajām ūsām. «Velns viņu sazina, vēl tikai septiņpadsmit gadu … Tik maz!»

Sapņiem tomēr nav daļas gar to, ka viņš ir jauns — tie aicina viņu burvīgā ceļā, nokaisa ceļu ar puķēm; te viņš joņo uz Ameriku pats savā automašīnā, te vada okeana tvaikoni, medī vaļus, roņus vai ari — tas tikai ir joks! — viņš ir Dons Kichols, Ibra-liims — Sančo Pansa; abi, iekalti bruņās, nikni cīnās ar šaita-niem, velniem, ar visiem taigas ļaunajiem gariem, viņi uzmodinās skaisto Sinilgu no velnišķā nāves miega un dzīvu, līksmu, izlasītām periem rotātu aizvedīs uz savu kristālā pili. Bet tālāk, tālāk? Kas iālāk? … Guļamistaba. Tapetes guļamistabā sarkanas. Lam: pas cilindrs sarkans. Uguns krāsnī sarkana. Un pali Sinilga kā magones zieds — ari sarkanā tērpā. Piala divguļamā gulta aiz zelta brokātā aizkara. Veselas kaudzes sarkanu samta spilvenu un ari sega sarkana.. . Prochoram smagi elpot. Prochoram karsti. Sarkanās asinis pāršļākušas dvēselei sarkanus viļņus, dvēsele iekaisusi, iekvēlojusies. Prochoram gribas noraut tērpu skaistajai Sinilgai, ātrāk, ātrāk!… Bet kas tad tālāk? Kāzas. Skaļas dzīres. Viesi kliedz: «Rūgts, rūgts!» Viesi gaida. Klau, viņiem par godu nogrand lielgabals, pec tam skaļa bungu rīboņa.

Prochors pamodās un nevarēja saprast, kur atrodas. Bija tumsa, gaiss smacīgs, neganti oda. Kājgalī, purnu uz viņa pusi pagriezis, tupēja runcis, acis tam gailējās. Ibrahims krāca skaļi, aizvilkdamies, ar tādu kā niknu izmisumu.

Bet sapnis vēl nebija beidzies, tas plosījās jaunajās asinīs. Sinilga šeit, blakus, un viņas pavērlās lūpas gaida skūpstu.

— Ei, celietieš, patvāriš uzvārījieš!

Ceļotāji acumirklī pietrūkās kājās.

— Saule! — Prochors iekliedzās. — Skaties taču, Ibrahim!… Tātad brauksim.

— Taisnība tava, — čerkess skumji atteica.

— Laikš pač labaiš, — nošļupstēja pinkainis, gluži kā sūnām apaugušais mežainis saimnieks, — žini tikai stūrēt.

Ceļotāji padzēra tēju un — ātri uz laivu. Debesis dzidras un rāmas. Saulē mirdzēja zeltītais baznīcas krusts, divi gaiļi kāvās — sarkanais ar balto, bārdas un sekstes tiem bija saknābā-tas, asins lāses dega saulē kā rubini. Ceļam pāri cienīgi soļoja vepris, sapņaini rukšķinādams. Tas viss bija novārtījies šķidros dubļos un spīdēja kā nolakots. Pretim nāca kāda sieva pēc ūdens-. Skārda spaiņi viņai zaigoja, un šķita, ka tie būtu izgatavoti no stikla.

— Atpakaļ, puiš, atpakaļ! — iebrēcās saimnieks, kas pavadīja ceļotājus, — nāciet šķēršielā!

— Kāpēc? — Prochors brīnījās.

— Ja meitietiš pretī, — laimes nebūs …

Ceļotāji padevās, lai jau viss būtu labvēlīgs viņu ceļam.

Saimnieks tiem paskaidroja, ka nekas pasaulē neesot tik kaitīgs kā tāds meitietis. Lai tikai pamēģinot sastapt to, dodoties uz taigu medībās. Ar tukšām rokām mājās atnākšot vai vēl zvēram virsū «uzgrūdīšotieš». Bet meitietis varot arī izpalīdzēt. — Lai tas nostājas durvīs un izpleš kājas, bet tev ar visu šauteni četrrāpus jāizlien cauri; ļoti derīgi tādā pašā kārtā izvilkt cauri arī galveno suni.

Saimnieks mēģināja pasmaidīt, taču savieba tikai skābu savu kā pirts slota raupjo seju un nošķavājās.

Pie laivas slaistījās kāds desmits cilvēku. Žūpa sargs kažokā, briežādas zābakos un ausainā cepurē pacietīgi, svīda, un viņa sarkanā bārda saulē liesmot liesmoja.

Laiva krasi pagriezās uz upes vidu. airi iečīkstējās, nelaipni ieguldzās miegainais ūdens.

— Nu, Proška … Kurp braucam? Zini, kurp?

— Nē.

— Arī es ne. Ļoti labi!

Bet upe šeit bija dziļa, plūda brīvi, tūlīt aiz ciema viņi nokļuva straulē, devās uz priekšu bez kādiem kavēkļiem, un saule pavadīja tos, laipni sildīdama. Prochora seja drīz noskaidrojās, acīs dega nesatricināma paļāvība saviem spēkiem, viņš jau iztēlojās, ka ceļš laimīgi galā, lai gan tas vēl tikai neziņā līts ceļa sākums. Tā lētticīgs arājs, mezdams sēklu zemē, iedomās sajūt tīkamu svaigas maizes smaržu un aplaizās, pakustina žokļus, norij siekalas, bet aklās dabas roka ņem un nobirdina krusu pār viņa sējumu, un arāja vēders visu ziemu paliek tukšs.

— Labi, Proška. Uh, kā dzen!

Paraudzījies Ibrahima sejā, Prochors klusībā juta, ka čerkesa acis runā ko citu, un nekā tam neatbildēja.

Virs upes virmoja garaiņi: saule no paša rīta sūca ūdeni. Ap pusdienas laiku tā kļuva pavisam karsta, vasarīga. Acīm redzot saule bija kļūdījusies savā dienu skaitā, uz mirkli apstādinājusi mūžību, veco zemi pagriezusi atpakaļ vēža gaitā un visu to viņu, šo divu ceļotāju dēļ.

Ibrahimam pietiekami labi saprotams šis nežēlīga viltus pilnais nodoms.

— Tu atceries, Proška, kā Farkovs uz lielās muša… Kā viņa? Dundurs? Nu, nu … kā viņš karūsas ķēra? Ko? Karūsas — zini kas ir?

— Nē. Nezinu.

— Mēs. Viens un otrs.

— Bet aklais dundurs?

— Nezini, vai? — Un Ibrahimam lūpu kaktiņi savilkās uz augšu. — Re! — Viņš ar airi norādīja uz sauli.

Prochors nesaprazdams blisināja acis.

— Ēzelis! — Ibrahims sadusmojās un pēkšņi iespiedzās:

— Akmens, akmens, akmens!

Laiva atsitās pret lielu, apaļu zemūdens akmeni, virs kuni tikko jaušami vērpās viļņi, savalstījās sānis un, viegli ievainota, peldēja tālāk.

— Stūrē piesardzīgāk, ko žāvājies! — Proehors uzkliedza.

Bet tālāk tece kļuva rāma, toties laiva virzījās uz priekšu

lēnākā gaitā.

— Kas tas tāds? Ei, Proška? — Cerkess laivas galā sakustējās un pamāja ar galvu uz tālo krastu.

Dzīdamies ceļotājiem pakaļ, pa krastmalu auļoja balts jātnieks. Tas kratīja piedurknes un kaut ko kliedza. Proehors mitējās airēt.

— Stāt, stāt! Uzgaidiet, lūdzami… — tikko dzirdami atskanēja balss.

— Piebrauksim krastā, — Proehors teica. — Varbūt ko esam aizmirsuši. — Viņš aptaustīja kabatas: naudas maks ir, grāmatiņa ir.

Baltajā jātniekā Proehors sazīmēja simt gadus veco Ņikitu Sungalovu. Sirmgalvis nokūleņoja no putās saskrietā zirga un krišus izstiepās zemē:

— Oi, nu ir gals klāt!

Baltās apakšbikses un krekls bija sasvīduši slapji un pielipuši pie miesas, seja sasarkusi, it kā vecais vīrs tikko būtu iznācis no karstas pirts; mute kustējās, acis bija pārgrieztas. Kamēr Proehors ņēma ārā no lādes spirtu,, vecais piecēlās sēdus. Malks spirta to atdzīvināja.

— Vanadziņ manu, cilvēciņ mīļo! — viņš vērsās pie Prochora un izvilka no azotes ādas kuli. — Pavisam no prāta bija izgājis, ak tu kungs! Tu taču klosterim garām brauksi … Taču jau, taču … Nu, še tev, draudziņ, desmit rublīši. Pasūti pie mūkiem dvēseles aizlūgumu! Lai piemin Mikitu … Mani saukā par Mi-kitu. Bet pamiliju nemaz neskaidro. Dievmāte pati zina, kas tas Mikita tāds. Nu, ače, vari jau arī pateikt, pieraksti, sak, dieva kalps vecais Mikita Sungalovs no kazaku cilts. Drošības pēc… Citādi, ko var zināt, Oskinā arī nesen nomira Mikita, tāds pats kā es — vecs prauls.

Ceļotāji lūkojās viņā ar sirsnīgu izbrīnu.

— Bet tu taču esi dzīvs! — Proehors smaidīdams iesaucās.

— Nebēdā … Pokrova dienā miršu, — vecais vīrs mierīgā garā runāja. — Māte jau bija atnākusi mani projām vest: «Pokrova dienā, saka, es tevi, dēliņ, ņemšu pie sevis, sagatavojies.» Bet dievmaizīti gan, puis, nopērc pašu lielāko, par piecpadsmit vai par divdesmit kapeikām. Tagadiņ brauciet ar dieva palīgu … Nu, palīdzi nu man uzrāpties!

— Ko tu runā, vectēv Ņikita, — Prochors teica, palīdzēdams tam uzkāpt zirgā. — Mēs vēl tiksimies.

— Tiesa gan, satiksimies. Tikai nc vairs zemes virsū, brā-ļuk… Lai dievs tevi svētī, lai dievs tevi svētī! Brauciet, nebaidieties, upi nelādiet, tā jūs novedīs galā. Upe tāpat kā dzīve,

— Būtu jel atpūties …

— Es tagadiiļ solīšiem, lēnītiņām… Brauciet, pavadīšu jūs …

Baltais vectēvs vēl ilgi balsnīja starp zaļajām skujām un ar plašu rokas vēzienu meta krustus pār peldošo laivu.

12.

Vēl četras dienas ceļotāji virzījās uz priekšu laipno saules staru pavadībā. Dienas bija rāmas, siltas, vakari zelta saulrietā, bet naktis zvaigžņainas, ar stipru salnu; ceļotājiem metās auksti. Prochors gāja gulēt neizģērbies. Aizvien biežāk Ibrahims meta ugunskurā sausus, sveķainus sakārņus.

Dienas kļuva īsas, vakars iestājās ātri, gandrīz tūlīt pēc saules rieta, un steidzīga tumsa ietina savā segā visu apkārtni; vakarā braukt nebija iespējams, un ceļotāji, nepārtraukta darba izmocīti, tomēr bija spiesti atraut miegam stundas. Viņi cēlās agri, pirms saules lēkta, pēc kārtas pagulēja vēl ceļā, kas bija bez putekļiem un nekratīja — vienīgais tāds savā veidā: visi zemes ceļi uz laiku laikiem piekalti vietai, tikai brīnišķīgais ūdensceļš mūžīgā kustībā; upe pie savām krūtīm nes pat nāves miegā guļošu, sak, atpūties, atmodīsies okeānā.

Aiz Jerbochomochļas Drūmttpe nogriezās uz rietumiem.

Vēlā, sirmā piektās dienas rītā ceļotāji kā norunājuši pamodās reizē un kļuva mēmi: bija iestājusies ziema.

Viss bija līts biezā sniega segā, kailie uzkalniņi uzmaukuši baltas mices, un rāmais ūdens, kur stāvēja laiva, vienā naktī pārklājies ar ledu. Virs galvas mutuļoja auksta migla; tā cēlās taigas dziļumos un nesteigdamās klīda uz bālā mēness pusi, kas vēl nebija norietējis.

— Proška! Kas tad nu? Cch!…

Prochors uzreiz nevarēja atjēgties. Viņu apstulbināja šī pēkšņā pāreja no saulainajām, gandrīz vasarīgajām dienām uz ziemu, un viss, ko viņš pašreiz savā acu priekšā redzēja, viņam šķita kā liela kapsēta.

— Tās tik ir ziepes! — viņš iesvilpies nostiepa, nopurinādams veselu sniega kupenu no savas burkas, zem kuras bija gulējis. No vakara rasas mitrās drēbes, kas karājās pie izplēnējušā ugunskura, bija sasalušas ragā.

— Ēst gribas . . . Iekur uguni, — Prochors mierīgā balsī sacīja. — Nebaidies! — Viņš saldams nodrebinājās, paķēra cirvi un no visa spēka ņēmās skaldīt sveķotos malkas gabalus. Asinis dzīslās sāka ātri riņķot, un satraukums, kas vēl nebija paguvis laist dziļas saknes, norima.

— Kā braukt? Visapkārt ledus… — čerkess žēlojās.

— Blēņas! Gan tiksim cauri.

Cerkess sajūsmināts paraudzījās viņā.

— Malacis, Proška! Iesim purniem nomazgāt!

Prochors atvēzējās ar mietu, ledus nobrakšķēja kā stikls, plaisas kā bultas šāvās uz visām pusēm, no tālienes atsaucās līksma atbalss.

— Nāc lauzties! — Prochors smaidīdams negaidīti iesaucās.

Un spēcīgi, žirgti, sprauslādami un pilna kaklā smiedamies,

tie abi ķepurojās svaigajās kupenās, saceldami gaisā veselu sniega mākoni.

— Mirt vai dzīvot?! — sauca čerkess, piespiezdams Prochoru pie zemes.

— Putru strēbt!

— Vāri, bet es iešu. — Ibrahims paņēma mēru un steigšus sāka solot pa krastmalu.

Modās rīts. Migla izgaisa. Mēness, zaudējis visu gaismu, nobāla. Virb meža rīta zvaigzne kā tuvredzīga miedza acis, bet baltā cepure attālā, augstā kalna virsotnē kļuva sārta.

— Ehē, teicami! — Prochors priecājās. — Saule.

Sārtā mundri sprēgāja uguns, dūmi jautri mutuļoja, putrā kusa un patīkami smaržoja aļņa tauki. Prochors bez mitas skraidīja no ugunskura pie laivas, rausa tur sniegu nost, purināja brezentu, no airiem un ķekšiem dauzīja ledu.

Ar spožu ledu pārklātais platais un rāmais ūdens spogulis pamazām sāka sārtoties; saulei uzlecot, stari viegli slīdēja pār gludo ledus virsu, vēl mazliet — un sāka celties garaiņi.

— Blēņas! — Prochors, pats sev uzsmaidīdams, teica. Saule rotājās viņa jaunajās, melnajās acīs.

Biezputra bija garšīga. Tauki peldēja pa virsu. Krietni piemetis sāli, Prochors ēda ar labpatiku, uzdzerdams tēju ar karamelēm.

— Tālāk tīrs! Straule! — iztālēm kliedza čerkess, aršinmēru vicinādams un steigšus atgriezdamies pie Prochora.

— Ūdens straujš?

— Mm … Straumēm plūst!…

Ar pūlēm drupinādama ledu, laiva lēnām lauza sev ceļu. Darbs bija grūts. Rokas gura, smagos ķekšus cilājot, sviedri lija aumaļām, delnās asiņoja tulznas.

Saule bija slinka, ledus ietiepīgi turējās pretī tās slīpajiem stariem. Izspūrušais sals slēpās taigas baltajos sniega klājos. Tas kā sazvērnieks blēdīgi mirkšķināja saulei ar acīm un smējās sev bārdā, raudzīdamies uz nosvīdušajiem cilvēkiem, kas bija gatavi sūtīt tam visniknākos lāstus. Bija jau pāri pusdienai, bet līdz straujtecei vēl ne pusceļš nebija noiets.

Prochors ar dusmām nometa ķeksi, apsēdās uz sola un aizsmēķēja papirosu. No pirmā piesmēķēja otro, no otrā — trešo. Acu priekšā viss kļuva zaļš.

Arī Ibrahims pārtrauca darbu un iespieda rokas sānos. Viņa muskuļainās, līdz elkoņiem kailās rokas kūpēja, lielais, līkais deguns skumīgi nokārās uz leju kā tītaram, lūpu kaktiņi aizstiepās līdz ausīm, atklādami nikni sakostos zobus.

— Cch!

Viņi apmainījās skatieniem, ne vārda nebilzdami, paraudzījās atpakaļ, kur kā melna sēru lenta stiepās ledū izlauztais ceļš, un ar klusu nopūtu ķērās pie darba.

Tuvojās vakars. Ļoti gribējās ēst, viss ķermenis smeldza no šīs ellišķīgāspiepūles, taču vilcināties nebija laika; vajadzēja nopelnīt atpūtu, vajadzēja svinēt uzvaru no ledus brīvajā straujtecē.

Saule, iedama pie miera, ar atdzisušo maliņu jau pieskārās tumšajiem mežu galiem. Ibrahims padraudēja saulei ar dūri un nospļāvās.

— Urā! — Prochors skaļi iekliedzās, kad laiva, pārrāvusi ledus lauka beidzamo aizžogojumu, ātrā gaitā sāka slīdēt uz leju.

Upe vēl aizvien tecēja uz rietumu pusi, saules stari žilbināja ceļotājiem acis un traucēja pareizi vadīt laivu: laiva peldēja uz labu laimi. Upe bija sekla, tās dibens nosēts ar akmeņiem un paprāviem oļiem, kurus straume čalodama valstīja. Laivas dibens čirkstēja un švīkstēja, atdurdamies pret akmeņiem. Viļņi nesa ātri un viegli, bet briesmas draudēja ik mirkli.

Un tad priekšā parādījās sala. Tā bija melna, drūma klints sniega izraibinātā sēru uzvalkā, savu smailo, ļauno degunu ta pastiepusi ceļotājiem pretī. Pa labi vērās spēcīga caurtece, pa kreisi — tikko saredzama šaura, krūmiem aizaugusi atteka.

Ibrahims ievadīja laivu plašajā caurtecē. Pēc kādas stundas, kad jau tuvojās krēsla, laiva ar sparu ietriecās smiltīs. Sabiezējusī rudenīgā tumsa visu apkārtni ietina necaurredzamā segā. Nācās pārnakšņot uz sēres.

Nakts nemaz nebija, bija mirklis. Abi pamodās, brīnījās: vai jel maz gulējuši? Šķita, ka tikko apgulušies. Taču ne, saule jau uzlēkusi, un sniegs, žilbinādams acis, nodevīgi mirdz visapkārt. Ūdens tāpat kā vakar ātri slīd laivai garām, priekšā spīguļo zaķīši.

— Vispirms, Proška, atradīsim cejš… Izbrauksim uz dziļums un — prom krastā. Tad karsta tēja dzersim … Auksti!

Izsalkuši, aiz aukstuma pavisam zili, abi bez biksēm iebrida ledainajā ūdenī un ar mēru sāka taustīt upes dibenu. Ūdens ar saviem ledus zobiem ieķērās kājās. Nosaluši, neveiksmes izmocīti, tie lādēdamies atgriezās atpakaļ: priekšā ceļa nebija, to noslēdzis nepārtraukts smilšu sēklis, kam pāri urdz plāna ūdens kārtiņa. Un tā tas turpinās verstis divas trīs. Ko lai dara? Tātad jāiegriežas šaurajā attekā.

— Jods to zināja!… Bez cilvēka, Proška, mums beigas.

— Jā. Aiziesim gan bojā. Tur tālāk salas vien redzamas. Bez plāna ir grūti. Mēdz būt tādas lielas kartes, kur viss uzzīmēts, tās dēvē par plāniem.

— Saprotu, — Ibrahims atteica.

Pēc steigšus tāpat sausā iekostajām brokastīm viņi ar lielām pūlēm nodzina laivu no sēkļa un, no visa spēka guldamies uz ķekšiem, sāka lēni virzīties atpakaļ, uz augšu. Tikai pievakarē viņi nonāca salas degungalā; tā raudzījās viņos ar saviem melnajiem un baltajiem sēru plankumiem tikpat ļauni kā vakar.

— Velns viņu sazina, viss vakardienas darbs bijis velts. — Prochors iekodās drebošajās lūpās un saīdzis skumji noraudzījās uz tecē izlauzto ceļu: sals to atkal bija iekalis ledū.

— Vajga šauties kā bulta, tad paspēs … Bet mēs divi desmit verstis uz priekšu, piecpadesmit atpakaļ… Tpū! — Ibrahims nospļāvās, lūkodamies mazajā attekā.

— Jānobrauc pa divi simti verstu dienā, Ibrahim. Vajag braukt dienu un nakti.

— Vai maz ko vajga! — čerkess iesaucās. — Mājās vajga sēdēt! . . . Kāda velna dīda!… Nav joks.t

— Uzkursim sārtu tepat laivā, lai nebūtu malā jābrauc.

— Kaut jel kāda sātana satiktu … Nav ne tungusa, ne velna nav. Tpū!!

Kreisā caurtece, kurā ievadīja laivu, pamazām kļuva platāka; tā bija dziļa un strauja.

— Kāda viltīga! — sacīja Ibrahims, nometis airus: laiva pati peldēja uz leju.

— Kas ir viltīga?

— Kas? Ūdens!… Mazā ūdens, paskat, kāda liela, bet lielā vakar — pavisam muļķe. Ej nu uzzini…

— Hi, velns … Dzi, atkal krāc!

Priekšā atskanēja dobja rūkoņa.

— Ūdenskritums kalnos vai krāce, — Prochors satraukts klausījās pieaugošajā troksnī.

Bezspēcīgā saule iebrida mākoņos. Vēl arvien pretim vērās balta septembra ziema it visur, kur tikai skaties. Kaut kur tuvumā iemāvās alnis.

— Zosis, Proška, zosis!

Ibrahims paķēra šauteni un sastinga. Moži gāginādanis, zemu pār upi laidās zosu bars.

— Ai, kaut trāpītu! — Ibrahims čukstēja, aizrīdamies senajā mednieka kaislē. — Kunak, balodīt!… Šurp, šurp!

Veikls šāviens trāpīja zosi. Satrauktais bars aplieca skaļu loku virs ūdenī iekritušās biedres un, skumīgi gāginot, devās tālāk uz dienvidiem.

— Tā ir ievainota! Ķer rokā! — Prochors kliedza.

— Airē, airē!

— Šauj! Dod šauteni!… Dod šurp!!

— Airē, airē!

Aizšauto zosi straume nesa uz leju, laiva dzinās tai pakaļ, airi brakšķēja, duļļi grabēja un čīkstēja.

— Uz krastu, Proška, uz krastu! — čerkess pēkšņi nelabā balsī ieķercās. — Krāce!… Allā! Allā!

Sajūsminātie ceļotāji, ap sevi nekā vairs ne dzirdēdami, ne redzēdami, negaidīti bija nonākuši trakojošu viļņu vidū, draudīgas krāces priekšvārtos.

— Uz krastu!

— Pagalam esam… Oi!

— Piespied, piespied! …

Airis skaļi nokrakšķēja un — pie velna!

— Pagalam gan!

— Kur jaunais, kur?!

Prochors pietrūkās kājās un, satvēris ķeksi, spēcīgi atgrūzdamies pret akmeņiem, grieza laivas priekšgalu uz krasta pusi. Otrā ga’ā, sakodis zobus un gluži bāls aiz piepūles, stenēja čerkess. Viļņi sitās pret laivas malu — nupat, nupat apgāzīs. Priekšā krāce rēca tik neganti kā simt zvēru.

— Vēl, vēl, vēl! Piespied!

Otrs airis — krakš! — un pie velna. Taču cīņa beidzās: pie pašas krāces laiva ieslīdēja rāmā upes līcī un, cīņas gara pārņemta, kas uz to bija pārgājis no dzīvajām būtnēm, droši lauza sev ceļu uz krastu.

— Phū-u-u!… — samirkušais Prochors drebēdams novilka. Bet Ibrahinis tikai iesvilpās un asiem vārdiem nolamāja kā aizpeldējušo zosi, tā krāci.

Viņos abos vēl nebija atdzisis cīņas karstums, vēl bija jūtams spēku pieplūdums, acis liesmoja, asinis strauji pulsēja visās dzīslās. Bet, kad tas viss viņos sāka norimt, tad Ibrahims un Prochors ar trīsām iedomāja nupat izbeigto tuvcīņu ar Drūmupi un stipri izbijās.

— Proška, bet ja nu mūs apgāztu? … Kas tad? Ko?

— Izpeldētu.

— Tas slikti. Vajga noslīkt. Ko mēs tad rītu? Kur sausiņš, kur viss? Ai, ai Proška!

— Jā-a-a, — Prochors smagās pārdomās novilka un pēc īsas atelpas teica:

— Pusdienas jāpaēd.. . Divas dienas neesam ēduši, kā nākas.

'Nekāda pusdiena . .. Pie joda pusdiena! … Vajga braukt…

Te nosprāgs… Nāc iesim krāce skatīt!

Prochors lūdzoši paveras Ibrahimā; tas, saraucis uzacis, dusmīgi sēca. Prochors saprata, ka jāpadodas.

Milzīgie laukakmeņi krastā bija apsniguši, glumi. Prochors pakrita starp akmeņiem un tikko nepārlauza kāju. Un tad sākās arī krāce. Šeit upe bija sakļāvusi savus klinšainos krastus gandrīz vai kopā. Šais šaurajos vārtos gāzās visa vizmainā, gludā ūdens masa bez viena burbulīša. Pēc vairāk nekā asi augstā krituma pēkšņi nosirmojusi, tā ārprātīgā steigā brāzās tālāk, dārdēdama un nikni uzklupdama akmeņiem, kas draudīgi rēgojās no ūdens. Ūdens mutuļoja, trakoja, dārdēja un rūca neaprakstāmi. Prochors kliedza kaut ko Ibrahimarn, Ibrahims — Prochoram, taču ne viens, ne otrs nevarēja sadzirdēt pat savu paši balsi.

….. Skat, tur pats drausmīgākais akmens! Pašā vidū! Jāizmēģina! — Prochors kliedza, rādīdams milzīgu, zaļu akmeni; satracinātais ūdens vēlās no tā sirmiem lokiem kā no briesmīga nezvēra galvas, kas pacēlusies virs straumes mutuļiem.

— Proška! Tas akmens — nāve! — bez skaņas kliedza Ibra-hims, sviezdams milzenim ar laukakmeni. — Tam gnrām neliks.

Viņš paņēma koka kluci un iemeta to pašā notekā.

Klucis ātri pārslīdēja pāri ūdens kalnam, aizrijās ar putām un ieskrējies ar galu zvēla akmenim pa pliko pauri.

«Tā nevar, jābrauc vairāk pa kreisi,» Ibrahims domāja un laida otru klucīti pa kreisi. Taču arī tas ūdens vērpetē drāzās tieši uz akmeni. Prochors saprata Ibrahima mēģinājumu un ari sāka laist pludiņus. Visas strūklas trakajā plūsmā atsitās pret akmeni. Lai kur iemestu koka kluci, tas, kā magneta pievilkts, traucās uz zaļā nezvēra pliko pauri.

Zaudējuši drosmi, apbēdināti viņi vilkās atpakaļ pie laivas.

— Ko darīt?

— Braukt! — Ibrahims cieši noteica. — Palikt pa ziemu te, vai?

Nebija izvēles, kur braukt. Ceļš viens: platajā nāves rīklē. Jautājums tikai, kad izdarīt pašnāvību: tūlīt ar tukšu vēderu vai vispirms pieēsties līdz kaklam uh tad iet nāves cīniņā. Lai tas arī būtu beidzamais ar stipru indi saindētā dzirkstošā vīna kauss.

Bet, kad gars sasprindzināts un traucas pretī uzvarai, bojā

ejai, neizbēgamā cīņā, — miesa klusē: ceļotājiem piepeši bija zudis līdz tam tik stiprais izsalkums.

— Darīts! Brauksim!

)

Ibraliims centās Prochorā uzturēt gaidāmās cīņas radīto možumu, sauca viņu par džigitu, aprautām, nesakarīgām frāzēm stāstīja par briesmām, kas Kaukāzā ik mirkli apdraudot kalnu iedzīvotāju. Nepārtraukti uzbrukumi, šaušana, kinžala dūriens krūtīs. Un vai Proška zinot ko par atriebību, par asinsatriebību Kaukāzā? O, tā esot drausmīga, nemaz nevarot salīdzināt ar šito draņķīgo krāci. No paaudzes uz paaudzi!

— Nekas, džigit, nezaudē dūšu! Nemirsim… Būsim sveikai

— Es zinu, ka mēs nenoslīksim, izpeldēsim.

— Malacis, džigits! … Vienmēr tā … Cīņā cilvaks briest… kā persiks. Divi desmit gadi veca būsi ērglis. Nekas, džigit… Malacis! Kā kinžalu norūda — zini? Ugunī un ūdenī — žvīgs!… Ugunī un ūdenī. Tā arī cilvaku vajga… Stipra būsi, spēcīga būsi!

Prochors dziļi, brīvi elpoja, acis dega, un vaigus sārtoja jauneklīga pārgalvība. Viņš klausījās Ibrahimā ar uzmanību un mīlestību, un sirds viņam pildījās ar cieņu pret to kā pret drošsirdīgu varoni.

— Tikai, lūk, produkti… To mums maz. Nedēļām divām trim, — viņš teica. — Varbūt vajadzētu aiznest tos viņpus krāces? Ja nu pēkšņi apgāžamies?

— Blēņas, — čerkess to spēji pārtrauca. — Nevajga domāt. Domās — noslīks, nedomās — nenoslīks. Celi!

Vakars pamazām dzisa. Visapkārt nemīlīgi, vientuļi, vēsi. Krāce rēca senseno, sirmo rēkoņu, un šķita, kopā ar to rēc nosalusī taiga.

No nerimtīgā trokšņa un rūkoņas Prochoram reiba galva un gura sirds. Bet apskurbusī dvēsele bija kā spārnos.

Abi ar Ibrahimu tie tuvojās elles vārtiem. Elle vārījās un kūsāja. No laivas, .kuru straume rāva aizvien ātrāk un ātrāk, viļņu vērpetes šķita milzīgas, drausmīgas. Tās cēlās, grima un cēlās atkal kā kapi nolādētā kapsētā.

Blāzma bija auksta, dzeltena. Un visapkārt baismi: auksta kapsēta, auksti kapi, nāve. Laiva aiz bailēm aizvēra acis un neskatīdamās traucās uz priekšu.

— Atvadīsimies, Ibrahim… Katram gadījumam… Ardievu, Ibrahim! . ..

— Kāpēc ardievu!… Sveika!

— Ardievu, Ibrahim! — Prochors pilnā kaklā kliedza pēdējo reizi.

— Džigit! …

Un visu apslapēja rēkoņa. Pie debesim koši uzliesmoja blāzma.

Kā dārdoša ugunskura dzirkstis iemirdzējās šļakatas. Šņākdama un kaukdama sāka lēkāt un kūleņot taiga, debesis nogrima viļņos, un viss mutuļoja trakajā elles katlā.

— Airē, airē!

— Uh-h-h!

— Lūdz dievu!

— Turies pa labi!

Kliedzieni, rūkoņa, dunoņa. Gals.

13.

«Liekas, būtu jau laiks Prochoram par sevi kādu vēsti atsūtīt, aizbrauca jau vēl kamanās, kad pavasaris tikko pie debesīm bija manāms, bet tagadiņ baltas mušas sāk laisties, nupat, nupat Pokrovs būs klāt. Būtu laiks Prochoram līdz Kraiskas pilsētai aizkulties, bet no turienes, stāsta, stafetes pa vadiem uz visām pusēm skraidot; tad jau varētu ari uz šejienes pilsēteli ziņu atlaist. Brauca uz pilsētu pēc stafetes pārdevējs Iļja Sochatichs, atgriezās tukšā, atveda tikai sev sarkana safjana zābakus un ziemsvētku ballei maskas.»

Tā par sava dēla likteni domāja biklā, iebiedētā Marja Kiri-lovna; viņas mātes sirds skuma, un viņai rādījās nelāga sapņi. Pat kumoss spriedās rīklē; viņa novājēja, tā vien tikai sēdētu un par viņu domātu, par savu acuraugu Prochoru: kur viņš tagad, kur viņa nabaga galviņa, braukt tādās šausmās un vēl kopā ar to melnmutaino čerkesu.

«Bet tēvs, Pjotrs Daņiličs Gromovs, kas viņam? . .. Uzdzīvo sev par prieku ar to nelietīgo Anfisku, svaidās ar naudu. Tagadiņ jau pavisam atklāti.»

Marjai Kirilovnai sirdī divas rētas:

«Nu kā tev nav kauna, Pjotr Daņilič?… Sirmus matus esi piedzīvojis, bet pats … Sāp taču sirds …»

Otra rēta tomēr sāpīgāka — dienu un nakti kā dedzināma sūrst:

«Prošcņka, dēliņ … Vai tu dzīvs?»

— Tu, skat, ar saldu liķieri mani pagodini, bet, kas man uz sirds, — nevēro, — runāja Pjotrs Daņiličs kādā tumšā septembra vakarā, saldu tēju dzerdams pie savas mīļās Anfisas Petrovnas Kozirevas.

— Uz sirds tev spirts,,— Anfisa rotaļīgi padraudēja ar savu mazo pirkstiņu un iesmējās. — Par daudz viltīgs esi, gribi ar mani pa tukšo paspēlēties. Iа vērā, es neesmu no tādām. Pats paliksi tukšā. &gt;

— Patīkama jau tu esi, bet prāta tev tik daudz, cik aklam kaķēnam. Par dēlu ir runa. Saproti vai ne?

-Kā nesaprast, saprotu. Hi, hi, hi! … — Un pēkšņi sadrūma, pret pašas gribu kaut kas iedūrās sirdi, nez no kurienes radies, tā negaidot. — Runa par dēlu? Vai viņš jel maz tev ir dēls? Šaubos, — vai tikai nav atradenis?

— Ko tu teici?

— Vai patiešām savu miesīgo dēlu tu būtu sūtījis drošā nāvē? Taču nāvē, Petruša, vai ne?

— Klusē! — Pjotrs Daņiličs drūmi iesaucās, raudzīdamies uz viņas lūpām un bezrūpīgajām acīm, kas pēkšņi bija kļuvušas skumjas.

Un abi dzēra tēju klusēdami, liķieri dzēra klusēdami, vairāk ne vārda, grūti runāt.

Pjotrs Daņiličs aizgāja mājās neatvadījies. Bija nakts. Zem kājām kā plāns stikliņš lūza un krakšķēja ledus, kas tikko bija pārklājis ūdens peļķes, un tēva sirds sažņaudzās sāpēs.

Bet Anfisa ilgi mocījās bez miega. Visu nakti pati sev taujāja un nespēja atrast skaidru atbildi, kāpēc tik negaidot iesāpējusies sirds, kāpēc mīļais zēns iekritis prātā nez^ no kurienes, tā — gluži pēkšņi?

Un viņa paturēja prātā šo vakaru, šo dīvaino nakti, — pat negribētu paturēt, taču pret viņas gribu, viņai neprasot, kāds lika paturēt to prātā uz visu viņas, Anfisas, nemierīgo, liktenīgo mūžu.

«Vai dzīvs?»

Sni tumšajā naktī Gromovu mājā pārnakšņoja kāds utains klaidonis Ivans Ņepomņaščijs. Laikam gan Marja Kirilovna tādu viesi nebūtu laidusi pār savu slieksni, bet pārdevējs Iļja Socha-tiehs un tirgoņu virēja sārtvaidze Varvaruška lūdza: laid nu, laid, sak, varbūt viņš pa to pašu malu blandījies.

Klaidonis, tāpat kā mūks, tīko par velti labi paēst. Ari šoreiz bānhinais klaidonis dzīroja par velti pie vēlā nakts galda, šmakstināja jēra taukos ceptus kartupeļus, drupināja baltmaizes kukulīti un piesmakušā dzērāja balsī stāstīja Marjai Kirilovnai, kas skumīgi sakumpusi sēdēja uz sola:

— Kā man, kundzīt cienītā, nezināt? Es visu zinu sīki jo sīki. Ari tunguseļus pazīstu. Tunguss — tas tikpat kā zvērs . . . Orda — un vairāk nekas. Tas gan lens jo lēns, bet, kad tam uznāk niķi, — ņem un nošauj.

Marja Kirilovna groza galvu.

— Vai patiešām tu esi bijis tanīs pašās vietās, pie Drūrnupes?

— Tanīs, ne tanīs, bet ap tām. Khe, khe!

— Neaizrijies, paspēsi pierīties… Kur steidzies? — iesmējās vasaras raibumiem nosētais lļja Sochatichs, kas uz sarunu bija ienācis no savas mazās istabiņas.

— Būtu jel lāsīte brāgas, — klaidonis nočerkstēja, — es jums izstāstītu vienu atgadījumu … Khe!

Marja Kirilovna iznesa no savas puses un nolika klaidonim priekšā glāzi degvīna.

Ar lielu kāri norijis ugunīgo šķidrumu, Ivans Ncpomņaščijs iesāka:

— Pirms gadiem pieciem kāds tirgotājs, tāpat kā tavs dēls, aizbraucis ar precēm taigā, arī palīgu paķēris līdz. Tā tas bijis. Aizbraucis — kā ūdenī iekritis un vēl tagadiņ brauc. Trešā gadā es pats tām vietām cauri gāju, dzirdēju, it kā mednieki uzgājuši sārtu, bet sārtā divus škeletus. Ta tas bijis. Jādomā, tie paši tirgotāji jau arī bijuši. Tā, edz še… Khe!

— Lai dievs mielo viņu dvēselītes, — dievticīgā namamāte pārmeta krustu. — Kā tad tos tā, par ko tad?

— Ķeras tik pie rīkles, māt, kundzīt cienītā … Vispirms vienu ar degunu sārtā, tad otru tādā pašā kārtā …

Marja Kirilovna ar sāpju un kvēla lūguma pilnu skatienu palūkojās nomelnējušajā svētbildē, bet IIja Sochatichs uzkliedza:

— Muldoņa tu esi, brālīt, blēdis!… Es pats esmu no taigas. Pazīstu tungusus labāk par tevi. Tikai veltīgi cilvēkus baidi, ķē-meklis tāds.

Klaidonis dedzīgā strīdā zvērēja un dievojās, līda pat svētbildei klāt — to bučot un tā aizsvilās, ka sāka muldēt acīm redzamas nejēdzības: it kā vai viņš pats tungusiem palīdzējis tirgoņus sārtā iemest.

Varvaruška smējās, Iļja kliedza:

— Lai tik atbrauc saimnieks, viņš tev, blēdim, sados ar spieķi! Mistiķis tāds, sātans! …

Marja Kirilovna tomēr ar sirdi noticēja šim plušķainajam blēdim un cauru nakti nevarēja tikt vaļā no sirds nemiera, kas to bija pārņēmis, domās viņai visu nakti acu priekšā stāvēja dēls Prochors un runāja: «Lūdz dievu, māmiņ, lūdz dievu, man ir grūti.» Savā guļamistabā, nelielā kambarī, kas oda pēc vīraka, dievmātes zālītēm un spirta, — glābdamies no aukstuma, uz šejieni no terases bija pārvācies spirta piesātinātais Pjotrs Daņi-ličs, — Marja Kirilovna aizdedzināja lampiņu pie greznā, sudrabā ierāmēta kiota un, asarām plūstot, no sirds lūdza dievmāti un apustuli Prochoru, lai tie dāvā veselību cietējam ceļotājam.

— Ak kungs, palīdzi, uzklausi!

Bet virtuvē trijsavienība: klaidonis ar Iļju Sochatichu un virēja; tiklīdz Marja Kirilovna ieslēdzās uz naktsguļu, tie sāka dzīrot: teja, liķieris, Varvarai krāsnī tirgoņu pīrāgs, pats jau nez vai rīs, labi ja tupus rāpus no savas mīļās atvilksies, tpū, tpū!

Pārdevējs rāda aizliegtas atklātnes, klaidonis smej, vēderu turēdams, Varvaruška skanīgi ķiķina. Iļja Sochatichs izstāsta pa ciniskai anekdotei, klaidonis laiž vaļā vēl neķītrākas — ausis svilst, troksnis, smiekli, liķieris iet uz beigām.

Bet aiz sienas Marja Kirilovna čukst bez mitas:

— Dievmāte, pasargi… Aizstāve, glāb … — Un sirds viņai smeldz un smcldz bez riinas.

No rīta ēdamistabā ne no šā, ne no tā pārsprāga sienas spogulis. Marja Kirilovna pašlaik dzēra tēju, no patvāra nāca garaiņi. Arī vakar taču visu dienu patvāris laida garaiņus uz spoguli, bet, re, šodien …

— Miris! Dieviņ tētīt! … — Marja Kirilovna nobālēja un ieskrēja virtuvē. — Varvaruška, mīļā … Nu gan Prošeņkam kāda nelaime. Spogulis pārsprāga … Ak tu dieviņ, dieviņ!

Virējai no liķiera galva plīst pušu. Nesapratusi, par ko runa, tā iegaudojās pilnā kaklā:

— Vai tad tev sēru stafete pa logu ieskrējusi … Ak tu tētīt! …

— Spogulis pušu … Ej tūdaļ paskaties!

— Ak tu tētīt!… Ko nu es tur skatīšos? … Es jau tikai pa glāzītei izdzēru … Kampaņas pēc … Nu piedodiet… Tas vazaņķis vainīgs…

Marja Kirilovna caur asarām viņā cieši paraudzījās, saoda degvīna smaku un, atmetusi ar roku, iegāja atpakaļ, bēdu sagrauzta. Viņa uzmeta uz pleciem turku lakatu un — pie garīdznieka Ipata tēva.

Ipata tēvs cēlās pirms gaismas; viņš jau bija pabrokastojis, ēdis rīvētus rutkus ar kvasu un tagad, atraugādamies un kaut ko jautru svilpodams, taisīja bišu stropus zem nojumes. Darbīgajās rokās džinkstēja zāģis, baltās zāģu skaidas bira kā putraimi uz velteņa zābakiem un rīta salā sastingušo zemi.

— Gaužām braši, — Ipata tēvs noslēdza Marjas Kirilovnas satraukto stāstu. — Nu, ko tur, var jau arī dievkalpojumu … Kāpēc gan ne? Bet par dvēseles aizlūgumu tu nedomā… Nekādas vajadzības … Veselība jālūdz.

Tad, pieliecies viņai pie pašas auss, lai gan tuvumā neviena nebija, Ipata tēvs, žirgtajām acīm smaidīdams, sāka runāt klusa balsī:

— Jauneklis atgriezīsies, nebēdā. Bet, lūk, tas tavējais… Ar to nav labi … Pārlieku dedzīgi pieķēries. Kārdinājums.

Marja Kirilovna izvilka kabatas drāniņu un sāka šņaukt degunu. ,

— Zini ko? — Ipata tēvs turpināja. — Tikai tu ne pušplēsta vārda. Zem četrām acīm teikšu, man žēl tevis, Kirilovna.

— Bet kāpēc, cienīgtēv?

— Pats taču, — Ipata tēvs sāka runāt pavisam klusiņām,

— pats taču grib no tevis šķirties. Nu nešņaukājies, pagaidi … Neraudi, Kristus dēļ … Nu, tas tomēr viņam neizdosies… Nieki! Par šito mums likumi stingri: «Ko dievs savienojis, to cilvēkam nebūs šķirt.» Tomēr brīdinu tevi. Esi uzmanīga.

Marjas Kirilovnas kājas vēl nebija vecas, nepavisam ne, — viņai apritējuši tikai trīsdesmit pieci gadi, — un tomēr tās ļodzījās kā vecenei, kad viņa no Ipata tēva vilkās mājup. Sirdī krājās dusmas, taču viņas sirds tāda kā siets — visas dusmas izlija turpat uz vietas kopā ar asarām, tikai bēdas nostājās dibenā un krājās lāse pie lāses.

Pārnākusi mājās, viņa redz: divi zemnieki ieved lievenī piedzērušo Pjolru Daņiliču.

— Ak kungs, vēl ne gaisma nav svīdusi! — Marja Kirilovna sasita rokas.

— Tas vēl no vakarējā, — smaidīdams savā milzīgajā, rudajā bārdā, rupjā balsī norūca nolādētās Anfisas kaimiņš Silantijs.

— Ak Pjotr Daņilič, Pjotr Daņilič! — Marja Kirilovna ar pārmetumu iesāka, kad bija palikuši divatā.

— Nu! Iesmeldzās atkal tā zobu sāpe…

— Mājās spogulis pārplīsis, paskat nu … Visļaunākā zīme .. . Mūsu Prošeņka, ak kungs …

— Ciet klusu! — iekliedzās Pjotrs Daņiličs, grīļodamies istabas vidū. — Kas par Prošeņku … Bet tu, kad tu nosprāgsi, zobu sāpe tāda?

— Vai tad es tev ceļā stāvu, ko?

— Jā! Prom no mana ceļa! Ek tu! — Viņš atvēzējās ar smago atzveltnes krēslu drēbes pārvalkā. Marja Kirilovna izskrēja ārā, un tirgonis no visa spēka ietrieca atzveltni spogulī.

— Se tev! Paskat, kur tava zīme!

Un, drumslām birstot un šķindot, kliedza:

— Šņabi! Gurķus! Ei, Iļjucha!

Pārdevējs iznira no gaiteņa kā no zemes apakšas un, ap saimnieku pakalpīgi luncinādamies, paņēma to zem rokas.

— Kurp tu mani vedīsi, uz guļamistabu?

— Tieši tā. Tāpēc ka jums nepieciešams pilnīgs miers un atpūta kā dižciltīgās, pieklājīgās mājās.

— He, lie, he… Nu, labs ir, Iļjucha… Tu man esi brašs puisis. Vai tu mani atzīsti par pilnīgu komersantu? Ko?

— Ak tu kungs, ar tādiem kapitaliem? Kā tad citādi var buti Mūsu pilsētā jūs būtu gandrīz pirmais … Pardon …

Tirgonis, pašapmierināti glaudīdams bārdu un sēkdams, nosēdās uz gultas.

— Noauj man kājas!

Pārdevējs atbīdīja aproces un ar riebuma vaibstu, kuru pūlējās paslēpt zem glaimīgā smaida, vilka nost svaigos mēslos sabradātos zābakus.

— Vai re, kads sprogainis! Tu, Iļjucha, esi laimīgs… Sprogainiem, stāsta, laimējoties.

— Pilnīgi skaidrs, Petro Daņilič… Man traki laimējas. Par-don…

— Tā-a. Sākot ar Pokrovu, vēl pielikšu tev piecnieku pa mēnesi. Bet, ja manu antiresi ievērosi, uzreiz divdesmit pieci piesviedīšu. Dzīvosi kā minislers! Saprati?

— Mirsī. Bet kāda būs tā jūsu antirese?

Saimnieks pavērsa uz viņu piepampušās acis un aizsmakušā balsī iesmējās:

— Gaidi, ka tev, muļķim, teikšu. Neesi taču maziņais. Vari pats uzminēt. Ek tu, ar savu sprogaino, utu pilno pauri!

— Mirsi, — Iļja pasmīnēja, slaucīdams paklājā notraipītās rokas. — Vairāk neko nevēlaties pavēlēt? — Un devās uz durvīm.

— Piestāj, pagaidi! Paklau: vienā rāvienā aizjoz pie Anfisas Petrovnas un izsakies pēc skoloto manieres, sak, tā un tā, saimnieks, sak, cauru nakti plītējis ar vācieti dzirnavnieku, sak, bēdājas par dēlu… Nē, tā nevajag… Bet, sak, novēl tev labunakti. Saprati? Nu, kā tu visu to kopā sastādīsi? Ko?

— Nu, ļoti vienkārši, — Iļja noklepojās. — Viņa cienība, tāds un tāds tirgoņa kungs sūta …

— Tas ir, kas tas tāds un tāds? … Ak tu nelieti!

— Nu, Pjotr Daņilič, to taču tā tikai mēdz teikt… Pasludināšu kā arķibiskapa diakons visu jūsu goda tituli. Nu, bet kāpēc jums labpaticis laikā kļūdīties, ja drīkstu jautāt? Jūs pavēlat Kozireva kundzei novēlēt labunakti, bet pie mums tagadiņ ir pats īstenais rīts un sniedziņš snieg… Pardon …

— Tas ir, kas par rītu? Ko tu muldi?

— Pilnīgs lakts. Komentāri lieki …

— Tādā gadījumā dod šurp zābakus … Vajag veikalu vert vaļā.

— Ko nu!… Liecieties gulēt… Jums ir vajadzīgs atsvaidzināt smadzenes miega stāvokli. Bet es kā dievs Cebaots tūlīt nolaidīšu logu aizkarus, un būs nakts.

— Re, kas par velnu!… Nu, rīkojies, ja tā…

Tiklīdz pārdevējs aiz durvīm:

— Piestāj, nāc atpakaļ! — tirgonis uzkliedza tādā kā muļķa balsī. — Paklau, Iļjucha, — vai tev patīk mans meitietis?

Iļja pietvīka sarkans un sarauca pieri.

— Tas ir, kurš, Pjotr Daņilič?

— Esi gan tu stulbenis, [jjucha! Ko? Nu, ej tagadiņ… Un, ja ir patika, nekas, rīkojies… Ja ievērosi manu antiresi, apzeltīšu. Bet, kas tā tāda par antiresi, palauzi pats galvu.

Viens palicis, Pjotrs Daņiličs gan nopūtās, gan smaidīja. Viņa skatiens pārslīdēja pār svētbildi, pie kuras blāvajā puskrēslā mirgoja lampiņas uguns, un tirgonis pēkšņi iesēcās:

— Proška, puisīt!… Lai dievs tevi sargā!

Pār visu seju viņam plūda asaras.

14.

Divu skaidru dienu laikā no krastiem nozuda viss sniegs, un Drūmupe saulē zilnēja aukstā spožumā.

Ceļotāji vēl joprojām nespēja atžirbt no tās asās baiļu izjūtas, kas bija iešņāpusi kā ar nazi, kad viņi laidās krācei pāri.

— Zvīgs! — un beigas, — Ibrahims smaidīja.

Joprojām ausis skanēja trako viļņu rēkoņa, un vēl arvien satrauktās ceļotāju dvēseles atradās brīnuma burvības varā.

— Ar varu lauzies cauri — dzīva būsi. Nobīsies — tavam beigas… — čerkess mācīja.

Saule un straujais upes plūdums darīja savu. Ticība, ka laimēsies, bija acīm redzama. Nu, kas tur, vēl kādas trīs nedēļas — un Kraiskas pilsēta klāt. Velns lai parauj, cik tomēr labi, cik līksmi ir dzīvot pasaulē!

— Vai tikai mums, Ibrahim, krājumu pietiks? Pulvera un skrošu palicis pavisam maz.

— Pietiks …

Kādā rāmā vakarā saulriets bija sārts, ar dzeltenām apmalēm.

— Būs vējš, — Ibrahims teica. — Ievēro!

Patiešām, ap pusnakti sāka plosīties vējš. Nācās pietauvot laivu cieši jo cieši: viļņi šļakstēdami sitās pret laivas sāniem, un krastā šalca taiga.

Pārsalušie ceļotāji pamodās agri. Virs sēkļiem vērpās smiltis kā ziemā sniegputenis, un visa upe bija sakulta baltās putās.

— Pretvējš! . .. Tas ir draņķis, — Prochors pukojās.

— Pārbrauksim rāmo vielu, varbūt upe nogriezīsies.

Pie debesīm nebija neviena mākoņa. Drūmupe bija varena.

Laiva iegriezās pašā straumes vidū. Vējš pūta tieši pretī. Plūsma pret vēju bija it kā apstājusies, ceļotāji tikko manāmi virzījās uz priekšu.

Pēc neatlaidīga, stundu ilga darba Prochors atskatījās atpakaļ — ugunskura zilpelēkie dūmi bija pavisam tuvu. Ccrkess

aizgāja no stūres un arī ķērās pie airiem. Laiva sāka virzīties ātrāk. Bet tad pārbrauca pāri sērei, no kuras rēgojās akmeņi, un tālāk sākās pavisam slābana tece. Laiva gandrīz apstājās. Vējš trakoja, plosījās brāzieniem. Masts drebēja, pie tā šaudījās un plandījās sarkanbalts karogs. Bija neciešami auksti, vējš svilpodams pūla piedurknēs un rosījās zem apģērba, atvēsinādams miesu.

Pēc piekrastes krūmiem ceļotāji varēja vērot, ka vējš dzen laivu pret straumi.

— Iet pa vējam. Piespied, Proška! — Taču trūka spēka, laiva neatlaidīgi kāpās atpakaļ.

— Pamēģināsim ar valgu!

Ibrahims piejūdzās pie valga un, saliecies pret vēju, urbās ar laivu uz priekšu.

Prochors mēģināja aizkurt laivas priekšgalā ierīkoto ugunskuru, lai sasildītu sastingušās rokas, taču velti — uguns vējā dzisa.

Vējš no piekrastes nesa smiltis, sāpīgi kapāja ar tām seju, aizmigloja iekaisušās acis. Ibrahims, aizmiedzis acis un galvu zemu noliecis, sasprindzināja visus spēkus, elsa kā zirgs, bet laiva tikko kustējās.

— Nāc tu, Proška! … Mans piekusa. — Viņš nometa valgu un, aiz pārpūles grīļodamies, devās uz laivu. Vējš plēsa un plandīja viņa drēbes, baltā bašlika gali kā divas sirmas bizes līmeniski plājās gaisā.

Līdz pašam vakaram viņi bez jēgas kūlās vienā un tai pašā vietā. Otrā dienā bija tas pats: saule, viesuļvētra, baltas viļņu krēpes. Un taiga draudīgi šņāca. Viņi nemaz nemēģināja braukt: veltīgs darbs.

Trešajā dienā tas pats.

Kritās sausiņu, putraimu un pulvera atlikušie krājumi, un reizē ar to zuda cerības uz laimīgām beigām, nomodā esot, sāka rādīties nelāga sapņi …

Piektajā dienā ceļotāji mēģināja iebraukt laivu upes vidū. Stiprie airi krakšķēja, aukstie duļļi čīkstēja kā nelabie. Viņi ķērās pie kārtīm, no visa spēka atspiedās pret upes dibenu, kārtis saliecās lokā, taču ūdens bija biezs kā mīkla un tvirts, čerkesa kārts nokrakšķēja un pārlūza, bet pats viņš uz mutes iekrita ledainajā ūdenī. Ar to mēģinājums izbeidzās. Atkal ugunskurs krastā, sirdī dusmas un slepeni pamodies izmisums.

Viņi centās viens otru uzmundrināt:

— Nekas … Tiklīdz piestās vējš, brauksim bultas ātrumā.

— Nekas. Nebaidies!…

Bet acis ir vaļsirdīgākas par mēli. Prochors ar mēmu jautājumu lūkojās čerkesā un saņēma mēmu atbildi: «Slikti, Proška!»

Bija pagājusi mokpilna nedēja. Saulei noejot, vējš norima.

Un viens prieks pēc otra — sāka rādīties jauki sapņi; pēkšņi viņi abi ieraudzīja: upes malā pie līkuma stāv tunguss ar briežādās cepuri galvā.

— Sveiks, mīļais boijēl — Prochors iekliedzās, gandrīz raudādams aiz prieka.

— Sveika, tava — mana …

Tunguss bija pusmūža vīrs bez ūsām, uz muguras nokarājās melna matu pīnīte, piemiegtās acis ar bailēm un izbrīnu noraudzījās uz pienākušajiem — Prochoru un Ibrahimu.

— Vai tu upi labi pazīsti?

— Pazīst… Viscaur pazīst… Tā-ālu!… Galu pazīst…

— Kad mēs nobrauksim galā? — Prochors jautāja un, elpu aizturējis, gaidīja atbildi.

— Nenobrauks. Vēl maz maz, un viss sasals … Sti-ipri.

— Ko tad lai mēs iesākam? — Prochors nedroši jautāja.

— Lien ārā … Pārziemos. Ies pa taigām … Ehe …

— Mēs gribam braukt! — Prochors iekliedzās.

— Nosprāgs, — tunguss sacīja mierīgā garā un ar steigu sāka smēķēt pīpi.

— Nav taču tālu?

— Tā-ā-lu. Jau sals, sinilga. Sniegsvētra … Ehe… Pats nāve.

— Pavadi mūs līdz Kraiskas pilsētai! Maksāšu, cik vien gribi.

— Nē-e … Mana negrib … Maz maz gaidi pavasars, tad var… Ūdens liela, strauja… Piecas dienas aizdzīs. Kraiska pie otra upe stāv.

— Boijē mīļais, dārgais, — Prochors sāka maigi lūgties. Paņēmis tungusu aiz piedurknes, viņš laipni, bērnišķīgi raudzījās tam šaurajās, piemiegtajās acīs. — Boije, man tur dzimtenē ir māte … Tēvs … Māte nomirs, nodomās, ka esmu pazudis. Dieva deļ, boijē, pavadi mūs!

— Nē, mana negrib.

— Nooo-duršu! — čerkess pēkšņi iebrēcās un, saķēris tungusu aiz apkakles, savēcināja kinžalu.

Tunguss tūlīt nokrita zemē un aizsargādamies pacēla roku.

— Nāc!

— Kur velc?

— Nāc!

Vakariņas ēda klusēdami, diviem sirdī bija svētki, trešais šķita redzam šausmīgu sapni. Tunguss nepieskārās ēdienam.

— Nebēdā, Proška, — Ibrahims čukstēja, piebikstīdams jauneklim pie sāniem. — Aizvedīs … Upi pazīst. Mēs būsim pavēlēt.

Tunguss noraudzījās viņos nikni, meta acis uz taigu, kas bija iegrimusi tumsā, laiku pa laikam it kā aicinādams iesvilpās un dusmīgi kaut ko purpināja. Prochors mēģināja ievadīt sarunu, taču tunguss kratīja galvu: — Mana nesaprot, — un ietiepīgi klusēja.

Cerkcss noguldīja tungusu, ar auklu tam cieši sasēja rokas uz muguras un piesēja to pie koka turpat blakus ugunskuram.

— Pamēģini, aizbēdz tagadiņ. — Un atkal padraudēja ar kinžalu: — Ehe!… Cch!

Bronzai līdzīgā, tumšā tungusa seja raudulīgi saviebās, viņš sprauslāja caur degunu un sirdīgi, saraustīti runāja:

— Kāpēc dusmīga? … Nav labi dusmīga … Kāpēc moci? Ehei…

— Redzi? — Cerkess draudēja ar kinžalu.

— Nobrauksim Kraiskā, boijē, visu tev došu: tēju, cukuru, pulveri …

— Dullais! — tunguss iekliedzās un viss sabozās kā lūsis.

— Dullais! Kā mans atpakaļ būs liks? Vecene, brieži, viss te… Lūgta, atlaid, kāpēc stipra sien? Tpū!

Viņš raustījās, grauza auklas ar zobiem un bezspēcīgās dusmās sāka rūgti vaimanāt pār visu taigu.

— Vai šito redzi? — Ibrahims šķelmīgi teica un, mēli klakšķinādams, sāka liet spirtu zilā, vēderainā glāzītē.

Tunguss pēkšņi apklusa, acis viņam iegailējās, un — it kā masku būtu nometis — visa viņa platā, asarainā seja sāka smaidīt…

Ahā! Vīna! Vīna! Dod ātrāk! Dod lava mana … Pats saldais. — Siekalām tekot, viņš viss drebēja kā pēdējais žūpa.

— Mums ceļa rādīsi?

— Rādīs! Kā nerādīs. Tava mana … Pats saldais. Dod vēl. ātrāk…

Kā nepavadīs, protams, pavadīs… Tikai rītā viņš aizies uz apmetni, paņems līdz pārtiku, paķers šauteni, liks vecenei vienai klejot, liks viņai vāveres« un aļņus šaut… Ko citu, arī viņš ir cilvēks, viņš saprot… Kā tad var cilvēkus pamest vienus taigā, dies pasargi! Neizbēgama nāve pienāks: no šejienes nekur netiek, nāve. Bet Kraiskā viņam viss pazīstams: tirgoņi pazīstami, ierēdņi pazīstami, vēl pats lielākais priekšnieks pazīstams, Sljopka Iva-ničs … tam pogas spožas, ūsas, re, kādas, pie sāniem nazītis, rau, tāds, līdz pašai zemei! … Gaužām labi viņam pazīstams Stjopka Ivaničs, galvenais, tas viņu pašu ķēris, piedzērušu aiz kājām uz cietumu vilcis, pa purnu dauzījis: — Policists…

Ibrahims smaidīja. Prochors rauca pieri, un, raugoties uz pļāpīgo tungusu, sirds viņam bija nemierīga. Ibrahims mieloja tungusu ar spirtu, dzēra pats, mieloja to ar tēju, biezputru, ēda arī pats. Iereibušais tunguss šļupstēja, smējās; viņš ļoti bagāts, visa šī apkaime viņa, varot iet vēl divdesmit dienas uz visām pusēm — viss viņa … Briežu vairāk nekā saujā smilšu graudu … Viņš esot kņazs, taigā viņš — pats lielākais cilvēks …

Tornēr, naktij uznākot, ceļotāji piesēja tungusu pie koka vēl ciešāk un likās gulēt krastā pie liesmojošā sārta.

— Nu tagad, Ibraliim, mums nav ko baidīties. Trijatā… Tunguss upi pazīst. Un, pat ja kur vajadzēs pārziemot, viņam te viss zināms. Ibrahim mīļais, dārgais!…

— Nekas, kunak, nekas. Tagadiņ labi.

— Māmuļa … Ak māmuļa!… Kā viņa priecāsies! Tad gan dzīvosim vareni, Ibrahim!

— Vareni, džigit…

— Paies gadi — kļūšu bagāts, slavens… Būšu goda virs.

— Zinu, bagāta būsi, slavena būsi … Goda vīrs — grūti, Proška.

— Būšu! … Bet, tiklīdz nobrauksim Kraiskā, nopirksim kūkas… Simt gabalu, Ibrahim!… Man kūkas ļoti garšo…

— šašliks būsim gatavot. Cureks cept. Pilavs garšo. Pieliksim ķiploki, rozines.

Cerkesam parasti miegs ciets, dziļš. Prochors pa sapņiem dzirdēja troksni: neredzami ļaudis dziedāja, strīdējās, bārās un atkal saskanīgi dziedāja, aicināja Prochoru nez uz kurieni, un viņam tik saldi, tik tīksmi bija klausīties meiteņu dziedāšanā.

— Sātans!

Prochors pietrūkās un paraudzījās apkārt. Jau diena. Ugunskurs deg pilnā spēkā.

— Aizbēdzis, sātans! — Ibrahims grieza zobus, roka nikni tvēra pēc kinžala.

Prochors pavērās stiprajās auklās, kas karājās pie koka, un pēkšņi sajuta sirdi neciešamas sāpes. Viņš vairs neko citu neredzēja. Viņš vēl nezināja, ka pa nakti iestājies stingrs ziemas sals un upe cieši aizsalusi, bet laiva — vienīgā ceļotāju cerība — biezā ledū.

Prochors piecēlās no zemes un klusēdams soli pa solim vilkās uz savu veco kuģi. Jauneklis nemaz nejuta, ka viņu, svelmainā sārta siltumā sakarsušu, pārņem aukstums. Kā mēnessērdzīgs vai kā kaķis, kam pienākusi nāve, viņš neapzinādamies palīda zem jumta pašā laivas galā, pieplaka ar seju pie maisa, kurā stinga nožēlojamas sausiņu atliekas, un rīstīdamies sāka rūgti raudāt.

15.

Visu dienu Ibrahims klaiņāja pa taigu. Ne cilvēku pēdu, ne atlieku no tungusu apmetnes, viltīgais tunguss kā ūdenī iekritis.

Taiga bez dzīvības un klusa, pat vāveru neredzēja. Sals pieņēmās, knieba ausis. Ibrahims apsēja bašliku ciešāk. Kā savvaļas briedis viņš bez atpūtas lēca pāri kritušiem kokiem, lauzās cauri bieziem krūmājiem — taiga bija tukša. Ibrahims zaudēja drosmi. Viņš vairs necerēja ne uz kādu glābiņu: pulvera nav, sērkociņu nav, pārtika pie beigām. Ko lai iesāk? Iet atpakaļ uz Jerbocho-mochļu — drošas piecsimt verstis — var vienīgi muļķis. Uz priekšu? Nav zināms, kurp. Palikt uz vietas — gaidīt tungusus? Taču aizbēgušais aiz bailēm visus tos droši vien ir aizvedis uz viņu pasaules malu.

Cerkess izmocījies nonāca krastā. Rudenīgie krūmi dzeltēja un sārtojās, no apsēm klusi raisījās lapu zelts, un tāpat kā vasarā visapkārt zaļoja taiga. Bet trokšņaino Drūmupi sals bija iekalis ledū, kristālā zārks aizvāzis pār to savu vāku līdz pavasarim.

Ibrahims no augstā krasta trieca upē smagu akmeni. Ledus no sitiena kļuva balts, bet nelūza, un akmens griezdamies sāka slīdēt pa gludo virsu.

— Cch! Slikti…

Viņa acu baltumi bija kļuvuši dzelteni, vaigi iekrituši, nedabiski atņirgtie zobi piešķīruši sejai liela apjukuma izteiksmi.

Jā, laikam gan visam beigas. Taču Prochoram ne vārda, ne mājiena. Cerkess zina, ko darīt. Vispirms Prochoru, pēc tam pats sevi …

Ar maigumu un trīsām, ar dziļu svētuma sajūtu Ibrahims paraudzījās uz sava uzticamā drauga — kinžala spalu un ātriem, viegliem soļiem devās pa lāsmaino ledu uz laivu.

Visu vakaru, visu nakti, visu nākamo dienu lielām pārslām sniga sniegs un ietina zemi aršīnu biezā, blīvā sniega kupenā. Naktī kaut kur tuvumā bez apstājas vaidēja ūpis; viņš purpināja ziemas sala pasaku, iedvesdams šausmas vientuļajām būtnēm, kas gaidīja sava likteņa izlemšanu.

Prochors, ar visu galvu ievīstīts Ibrahima burkā, klusi snauda. Tā nelaimīgā diena, kad viņus bija pametis tunguss, nepagāja bez sekām: Prochoru kratīja drudzis.

Cerkess bija nikns un drūms. Velns tāds! Vajadzēja aplaupīt to tungusu, atņemt tam ādas cepuri. Ja viņu tagad satiktu, čer-kess reizē ar cepuri tam dzīvam ādu noplēstu. Asinis? Lai plūst asinis. Re, viņš, Ibrahims-Ogli, sēž vienā vieglā bešmetā, bet visapkārt sniegs. Pie ugunskura ir silti, — bet kā lai iet pēc kurināmā? Rokas stingst, sals griež visu miesu kā ar nažiem. Ai, ja sastaptu tungusu, simt tungusu! Ja taigai vajadzīgi upuri, visus tos nolaistu no kājas, re, ar šito pašu kinžalu. Erkuļainās galvas kā saulgriezes ripotu no pleciem, lai tikai paliktu dzīvs viņa jaunais džigits.

Bet džigits vaidēja, ar katru stundu tam kļuva ļaunāk:

— Ibrahim mīļais… Dod vēl chinu!… Apsedz mani!

Tā pagāja diena pēc dienas, garas, bezgalīgas. Neatlaidīgais sniegs sniga bez apstājas, it kā tur, debesīs, negrozāmi būtu nolēmuši piedzīt taigu ar sniega kupenām līdz pašām koku galotnēm. Ibrahims ar niknumu un slepeniem lāstiem cilāja plato lāpstu, atmezdams sniegu tālāk prom. Drīz vien ap viņu apmetni pacēlās sniega valnis, augsts kā cietoksnis. Cerkesam vienīgi bešmets, citu siltāku drēbju nebija. Galvu cieši ietinis bašlikā, no kura rēgojās laukā nosalušais degungals un kreisā acs, čer-kess, vai no kājām krizdams, strādāja vaiga sviedros. Taču spēcīgās rokas sala, sapampa no aukstuma un, sildot tās pie uguns, sāpīgi smeldza.

Ar lielām pūlēm viņš atkausēja brezentu virs ugunskura un kaut kā uzcēla čumam līdzīgu telti. Šai niecīgajā mājoklī ar caurumu augšgalā no ugunskura uzkrājās daudz dūmu. Ibrnliimam acis asaroja, viņš klepoja, Prochors slāpa nost. Bet, kad brezenta malu pasita uz augšu, lai ielaistu svaigu gaisu, teltī vēlās aukstuma vilnis. Ibrahimam loti gribējās ēst. Bet nekā nebija. Putraimu atlikumu viņš glabāja Prochoram, pats iegrauza dienā pa nelielam sausiņam un izdzēra lielu daudzumu tējas.

— Nem, džigit, ēd … Biezputra — pirmā šķira. Ed vairāk, stipra būsi!

— Bet tu pats?

— Paēdis …. Ed, nežēlo … Mums visa diezgan.

Ibrahims paslepus rija siekalas, un, kad Prochors pazuda zem

viņa burkas, čerkess klabināja zobus kā izbadējies āpsis.

Bet laiks pa tam vilkās lēni. Sniega kapa kurgāns ap telti auga augumā. Robežas starp moku pilnajām dienām izgaisa, un pelēka nakts nemanot nomainīja pelēku, sniegainu dienu.

Prochors atveseļojās gausi. Ibrahima gars aizvien vairāk padevās grūtsirdībai. Visapkārt bija jūtama nāve, un tās dobiā, uzmācīgā zobu šņirkstināšana nerimtīgi grauza cilvēka dvēseli, kas tiecās dzīvot. Duļķainās, tagad gluži trulās čerkesa acis gan stinga nāves skumjās, gan atkal pēkšņi uzliesmoja nesalaužamā gribā dzīvot. Dažbrīd viņš viss aizdegās nervozā liesmā, ar steigu uzāva paštaisītās slēpes, izlīda dieva pasaulē un, aiz aukstuma spēkus zaudēdams, vilka savas izsalkušās kājas pa mīksto ziemas sedzeni, cerēdams satvert dzīvības pavedienu, kuru tam varbūt pasviedīs liktenis. Bet tumšs nāves noslēpums iežņaudza viņa sirdi ledū: apkārt viss bija nedzīvs un tukšs.

Satriekts, nomākts čerkess atgriezās atpakaļ mājās, trausās pāri savam kapu uzkalnam un sēdēja ilgi, bezgala ilgi, drūms, nekustīgs, stulbi raudzīdamies Prochorā, kas murgoja pa miegam.

Kad beidzās visi krājumi, čerkess vienaldzīgi pateica Pro-choram:

— Nu tagadiņ, Proška, vajga mirt. Pagalam esam, Proška!

Prochors apmulsis ieurbās ar skatienu biedra kaulainajā sejā,

kas bija pārvērtusies līdz nepazīšanai, viņš kaut ko gribēja teikt — mēle neklausīja, gribēja raudāt — trūka asaru. Viņa zods sāka raustīties.

— Māmiņ … Mana mīļā māmiņ!…

Prochors palīda zem burkas un gulēja tur klusiņām, sarāvies. Šņauca degunu.

Cerkess pēkšņi uzlēca kājās un kā kaķis naktī pazuda no telts. Tālumā kaut kas bija mazliet iečabējies, bija atlidojusi nopūta. Cerkess sasprindzināja dzirdi. Pie debesīm ledū stinga nespodra mēness ripa. Visapkārt bija klusums. Mežmalā vīdēja tumša, neskaidra ēna.

Ar auksto kinžalu cieši sakostajos zobos čerkess asinskāri līda uz priekšu, ķepurodamies pa sniega kupenu. «Alnis, ragainis,» iedzirkstījās viņa smadzenēs. Pacēlis uz augšu savu lielo galvu ar žuburainajiem ragiem, alnis apgrauza mizu jaunajām apsēm. Tuvu. Čerkesa acis pieplūda asinīm un skatiens kļuva ass kā kinžals. Un pa zobos iekostā, nosvīdušā kinžala asmeni tecēja siekalas. Alnis stāvēja, pagriezis sānus uz čerkesa pusi. No nāsīm viņam plūda garaiņu strūkliņas. Viegls vējiņš pūta no aļņa puses, tāpēc tas nesaoda ienaidnieku, kas zagās viņam klāt.

Cerkess notēmēja zem kreisās lāpstiņas, metās uz priekšu un līdz pašam spalam ietrieca kinžalu neuzmanīgā zvēra sirdī. Atskanēja ārprātīgs bļāviens, kas pāršalca visu taigu, melnā ēna palēcās kādas ass augstumā un spēra ar kāju, tad — skaļi, velnišķīgi smiekli, zvārguļi — čerkesa acis aizklāja tumsa. Reizē ar sāpju pilnu vaidu viņš tikko atvilka elpu un zaudēja samaņu.

Pamodies viņš ātri aptaustīja rokas, tās bija siltas. «Ahā, tad jau nav ilgi.» Labajos sānos iedūra sāpe. Čerkess pakustējās un iekliedzās: griezīgas sāpes iešņāpa nervos kā ar nazi. Viņš pabāza roku zem apledojušā bešmeta, aptaustīja sānus. Ribas nav lauztas, bet krekls slapjš un lipīgs no asinīm. «Ahā, ar kāju iespēris, sātans!… Tīrā nieks . ..»

Vēsmoja pēc sniega, pēc cīņas, bija jūtama nāves smaka.

«Zvērs! Kur zvērs?» galvā acumirklī atplaiksnījās doma, un sāpes tūdaļ norima. Mēness spīdēja tikpat neskaidri un smaidīja. Cerkess piecēlās, piespieda plaukstu pie labajiem sāniem un salīcis vilkās alnim pa pēdām. Kupenā dziļš rakums un kopā ar sūnām izsvaidīts sniegs.

Ar pakaļkājām gaisā, viss krampjos sarauts, meža klajumiņā gulēja beigtais alnis.

— Jakši! Jakši!* — čerkess sāka smieties, klusi, baismīgi, kā prātā jucis, un steidzās atpakaļ uz telti. Pa ceļam viņš ne vienreiz vien apstājās un īsi ievaidējās.

— Proška! Dzīva būsim! Piecpadsmit pudi gaļa ir!… šašliks ir, tauki ir!… Cch!

Prochors zem burkas grūti stenēja, nekā neatbildēja. Cerkess cieši pārsēja sev sānus ar netīru dvieli un atkal devās taigā. Pret rītu viņš atgriezās ar lielu gaļas gabalu un mīkstu ādu.

Augu dienu bez mitas dega uguns, patīkami smaržodams, kūpēja katls ar treknu gaļas zupu. Prochors gurdeni strēba silto virumu. Bet Ibrahims ēda ar lielu kāri — līdz nemaņai. Acis viņam kļuva valgas, viņš tās tīksmi piemiedza kā pārēdies zvērs un skaļi atraugājās.

Atkal satumsa nakts.

Cerkess allaž guļ cietā miegā, nav atmodināms; viņa miegu pārtraukt nespēja arī tā niknā kaukšana un plēšanās, kas izcēlās naktī. Toties Prochors, izbāzis no burkas apakšas savu murgu sāpņiem apmigloto galvu, ilgi klausījās, kas tas par troksni: vai vējš gaudo, vai velni kaujas, un nekādi nevarēja saprast, kas tur, taigā, noris.

No rīta, tikko pamodies, Ibrahims atkal ķērās pie ēšanas. Izbadējies ķermenis nerimtīgi prasīja barību. Ccrkesa dzelzs žokļi strādāja vienmērīgi, viņš visu uzmanību pievērsa ēšanai. Pabarojis arī Prochoru ar trekno zupu, viņš ķērās pie zvēra ādas izstrādāšanas, berza to, spaidīja un ar kinžalu kasīja nost rupjo zemādas plēvi. Sānos sāpes bija tik neciešamas, ka acis no pieres sprāga laukā. Taču čerkess, zobus sakodis, turējās, lai nevaidētu un nesatrauktu Prochoru. Viņš runāja:

— Re, kunak, tev būs kažoka … Diegs ir, adats ir. Jakši … Tagadiņ, kunak, aukstums mums — tfu! Gaļa ir. Atkopies, kunak, un — aidā! — ceļā… Ies taisni, tungusu sastaps… Bet, ja nesastaps — tfu! — paši ceļa atradīs.

Prochoram gribējās cieši jo cieši apkampt šo cilvēku ar līko degunu, lielo, pliko pauri un kuplajām, izspūrušajām uzacīm.

— Nekad nešķiršos no tevis … Ja nebūtu tevis, es nomirtu … Tagad zinu, ko nozīmē uzticams draugs.

Šodien Prochors jutās labāk. Jaunības spēka uzvarētā slimība vēlās kā no kalna lejā. Prochors kļuva mundrāks. Lūk, atspirgs, nostiprinās veselību, tad lai pats velns viņam blakus nestājas. Kopā ar Ibrahimu izgatavos nartas, sakraus uz tām aļņa gaļu un atkal uz priekšu.

— Urā, Ibrahim!

Pievakarē čerkess kā nekā pabeidza kažoka šūšanu.

— Nu, še tev, saņem bebri… Varbūt — jenots, varbūt — lapsa… Dod man burku, ha, ha, — tagadiņ sals — tfu! Aizkur uguni, es tūliņ atnesīšu gaļa: vārīsim aļņa lūpas, niere taukos cepsim. — Cerkess aiz prieka aizmiedza acis un gardi nospļāvās.

— lešu.

Prochors uzvilka uz ātru roku sadiegto aļņādas kažoku ar garo vilnu uz āru un kā liels, pakaļkājās saslējies lācis izlīda no sava mazā cietuma. Viņš sen nebija gājis ārā, tapec tūdaļ apskurba no svaigā, aukstā gaisa. Prochoram acis bija iekaisušas no dūmiem. Slimība bija kā spiedin iespiedusi tās dziļi dobumos, tāpēc viņam sejā atspoguļojās tāda īpaši izciesta dvēseles skaidrība.

Viņš pārrāpās pāri augstajam sniega valnim un pavērās apkārt. Virs zemes un debesīs sveša, auksta ziema. Koki kā nedzīvi — balti, kupli, apsarmojuši. Tie spiedās cits pie cita un ar slēptām izbailēm lūkojās cilvēkā no baltām pūkām klāto zaru apakšas: šķita, cilvēks pakustesies, iekliegsies, un tic sairs baltos pīšļos. Taču cilvēks stāvēja nekustīgi un klusēja. Nekad viņš nebija redzējis tik balti sudrabotu mežu, un viņa skatiens sastinga, godbijīgi vērojot. Balts, kupls mežs, balta tāle, bālgana, rietumu puse mazliet iezaļgana debess. Bālais mēness kļuva arvien skaidrāks un sudrabaināks, it ka to spodrinātu kāda neredzama roka. Un tad kāds sāka sēt debesīs bālas zvaigznes, vispirms tā paskopi — pa divām, pa trim, pēc tam veselām riekšavām, kā sējējs sēj jaunu sēklu.

Kad šķietamie dimanti uzmirgoja pa visu izplatījumu un iedzirkstljās sniegainā tāle, Prochors atjēdzās, nodrebeja no spirdzinošā aukstuma un atgriezās teltī pie ugunskura, kas šaudīja sarkanas liesmu mēles.

— Cik brīnišķīgi, cik gan silti ir kažokā! — viņš izģērbdamies teica, un sirdī viņam raisījās maigas pateicības jūtas pret drūmo čerkesu. — Bet kāpēc viņš nenāk? Vai nav kas noticis? — Prochors jautāja sveķainam koka klucītim un, nesaņemis atbildi, iemeta to ugunī.

Roka sniedzās pēc piezīmju grāmatiņas. Pirksti šķirstīja pierakstītās lapas, skatiens slīdēja pār tām izklaidīgi.

«1898. gads. Šķiet, oktobra beigas. Datums nav zināms,» Prochors, noliecies pie uguns, sāka rakstīt. «Nu redz, esmu it kā izveseļojies. Pamazām atkal atdzīvojos. Varbūt Tu, rnāmiņ, esi lūgusi dievu par mani? Neskumsti, drīz tiksimies. Es tik ļoti vēlos apskaut Tevi drīz jo drīz. Gribas parunāties ar Tevi, mīļā, kaut vai uz papīra. Esmu tik tālu no Tevis, ka varētu rībināt ar Caru-lielgabalu, tomēr nesadzirdēsi. Esmu dzīvs, māmiņ, dzīvs! Tētiņ, es esmu dzīvs! Neskumstiet! Skat, uzrakstīšu lapiņu, izraušu un aizsūtīšu ar vēju. Vai arī parādīšos sapnī. Māmiņ, kāpēc Tu man neparādies sapnī? Ibrahim, mans draugs! Tu nonāvēji ragaino alni. Mēs būtu nomiruši badā — es taču zinu, ka krājumi izsīkuši. Lai ko Tu man teiktu, Ibrahim mīļais, es zinu, ka putraimi beigušies, sausiņu nav. Bet tagad, paldies dievam, būsim paēduši. Gaļas mums pietiks pusgadam. Māmiņ, urā! Kliedz — urā! Tavs puišelitis sveiks un vesels. Paklau, tiklīdz aizbrauksim pie Tevis, ta dzersim teju un ēdīsim saldus pīrāgus un ievārījumus. Ar labu nakti, māmiņ! Liekas, nāk glābējs, mans uzticamais draugs un kalps.»

Patiešām, aiz telts sienas kāds ieklepojās. Pacēlās brezenta mala, un teltī ielīda Ibrahims. Viņš nosēdās pie ugunskura, ar rokām apņēma ceļus, sakumpa. Prochors pavērās viņā. Cerkesa acis bija neskaidras, nemierīgi šaudījās, un viss viņa saliektais, pie zemes pieplakušais stāvs Prochorā uzreiz modinaja nemieru.

— Kas noticis? — viņš izbijies klusi jautāja.

Cerkess neatbildēja. Viņš atraisīja bašliku, noņēma pinkaino cepuri un sēdēja pie ugunskura, ievilcis galvu plecos.

— Bet kur tad gaļa?… Vajadzētu ēst vakariņas.

Cerkess joprojām klusēja, apmulsis spļāva ugunskurā, beidzot

pateica dobjā, nedrošā balsī:

— Neatradu aļņa.

— Kā tā?

— Ko kliedz?!… Es saku, neatradu … Nav … Tumsa … Rīt.

Prochoram ļoti gribējās est.

— Izvāri biezputru, Ibrahim!

— Nav biezputra! — Ibrahims dusmīgi iekliedzās.

— Nu, dod sausiņus… Uzvāri tēju!

— Nav sausiņš! Nav tēja. Nekā nav. Ir divi sērkociņš, skat, sadedzinās tos, ko tad darīs?

Viņš runāja kā bārdamies, aprauti, asi, un katru viņa teicienu pavadīja nikns, uz Prochorā pusi vērsts skatiens. Maigās jūtas pret Ibrahimu Prochorā sirdī pēkšņi sagrīļojās, Prochors jutās dziļi aizvainots.

— Kāpēc tu dusmojies? Vai tu neesi slims? — viņš jautāja klusi, bet ar pārmetumu balsī.

— Nav tavs darīšan!

Ugunskurs skumīgi sprakšķēja, pa telts sienām ložņāja neskaidras ēnas, pie tukšajām tarbām — apgrauztu kaulu kaudze.

— Guli! — čerkess pavēlēja. — Rīt būsim brīvi… Rīt visa gana… Šodien — guli! Cietā miegā… — Viņš nopūtās un, aizvēris acis, ar pieri pieplaka pie ceļiem.

Prochoram sirds pamira, iesāpējās. Tumšas aizdomas urbās dvēselē. Viņam trūka drosmes izjautāt Ibrahimu līdz galam. Un kāda vajadzība? «Guli!» Kā lai aizmieg tādā nestundā? Kas būs rīt? Vai patiešām taiga viņus iznīcinās?

Prochoru pārņēma auksti drebuļi. Vispirms sāka klabēt zobi, pēc tam trīsas pārskrēja pār visu ķermeni no pleciem līdz kājām, viņš viss drebēja un raustījās, nespēdams savaldīties. Viņš viss — no galvas līdz kājām — cieši ietinās aļņādas kažokā, no kura nāca skābuma un satrunējušu sūnu smaka. Taču drebuļi joprojām kratīja viņu tikpat stipri.

«…Nē, nevar būt, nevar būt. Ibrahimam vienkārši uznākusi slikta oma. Rīt viss noskaidrosies, rīt viņi mundri dosies ceļā. Uz priekšu, uz rietumu pusi, uz Kraisku!… Ak tu velns … Kapec mani visu tā krata? Būtu jel krūzīte karstas tējas… Ar rumu. Šausmīgi gribas ēst. Ei, lbrahim!»

Zem kažoka ir silti un klusi . ..

Pār taigu rit minūtes un stundas, minūtes paraugās zem kažoka, un no ikkatra mirkļa izaug stunda. Bezgala gari velkas laiks. Kaut kas vidējs starp miegu un nomodu, kaut kas smags, apnicīgs kūņojas zem kažoka, spiež jauno galvu, kremt izbijušos sirdi. Varbūt jau rīts? Vai arī nakts vēl nav beigusies?

«Vilki.»

Peleki, izkāmējuši, deviņos līkumos saliekušies, gaudo vilki, dzirkstīdami badīgām acīm. Septiņi vilki.

— Vilki! — Prochors iekliedzās un pamodās. Viņš mazliet pacēla kažoku, sastinga. Sākumā plūda mežonīga vientuļa vilka balss, pēc tam, īsi ierējušies, pievienojās citi, viss bars. Kaut kur tuvu, pavisam tuvu. «Viņi apris zirgu. Viņi apēdis visas govis, aitas, teļus. Ko gan domā tevs? … Ei, celieties!»

— Vilki! — Prochors atskārta, nomezdams kažoku un lūkodamies apkārt uz nabadzīgās telts apnikušo brezentu.

— lbrahim… Vilki… Viņi aprīs mūsu alni… Ei!

Sakņupis un paslēpis seju plaukstās, Ibrahims vēl arvien

sēdēja pie ugunskura. Nu viņš pacēla galvu un, paraudzījies jaunekļa sejā, teica:

— Guli, kunak! Tie nav vilki. Taigā nav vilki… Tas ir vējš. Guli!

— Kas noticis, lbrahim? Kāpēc tu runā tā, it kā raudātu? Un arī acis tev tādas … Ko?

— Mans neraud. Tu mels. Mans nekad neraud.

Viņš sāka elsot, nošņauca degunu un izgāja ārā.

«Vilki,» Prochors cieši nolēma. «Tad, redz, kas par nelaimi… Viņu nakti gaudoja, tagad atkal… Aprijuši gaļu. Tad tāpēc Ibrahims tāds sagrauzts …»

Vilku gaudošana gan attālinājās, vējam uzpūšot, gan nāca tuvāk, spiedzīga, šausmīgi nikna. Prochoram šķita, ka zvēru gaudās ieaužas baismīgi cilvēka vaidi. Nē, tā ir dunoņa ausis, pa galvu vēl rosās slimība; saprotams taču, Ibrahims tā nevaidēs.

Telti plosīja stiprs vējš. Pa dūmu caurumu virpuļodams iegāzās sniega mākonis. Taiga piepeši iešalcās. Ienāca Ibraliims vingriem, nosvērtiem soļiem. Divas dziļas grumbas bija iespiedušās viņa kuplo uzacu starpā, lūpas cieši sakniebtas.

— Sniegputenis. Tuvojas sniegavētra, — viņš īsi pateica.

— Nekas, saņemies, džigit. — Viņš pietupās pie Prochora, uzlika roku tam uz pleca un ar aizkustinošu maigumu sāka raudzīties viņam acīs.

— Ko, mīļais Ibraliim? … Bēdīgas mūsu izredzes? …

— Jakši .. .

— Jaman? *

— Jakši, jakši! Sāni — jaman… Sāp… Kaula smeldz, riba … — Ibraliims iestenējās, uzacis viņam pašāvās uz augšu, viņš gurdeni aizvēra acis un, taustīdamies kā akls, glaudīja ar plaukstu Prochoram galvu un plecus.

— Es mīlu tevi, Proška … Mīlu … — viņš izdvesa šos vārdus ar dziļām skumjām, it kā Uz mūžu šķirdamies no Prochora.

— Mīlu …

Prochors aiz satraukuma aprauti elpoja. Viņš noskūpstīja čerkesa gudro, grumbaino pieri un pret paša gribu ieklausījās sevī: viņā viss satricināts un samulsis. Un kā jērs zem pacelta dunča Prochors raugās sava likteņa lēmējā ar uzticības pilnu skatienu. Taču sirds viņam stingst, sirds kaut ko nojauš — baismīgu, neatvairāmu, tas jūtams kā izsalkušo zvēru riešanā, tā niknajā meža šalkoņā, kas pieņemas skaļumā.

— Guli!… — čerkess sacīja. Viņa balss atkal bija kļuvusi stingra un noteikta. — Guli mierīga, nemosties.

Un vēl no ugunskura viņš uzsauca Prochoram, kas taisījās gulēt:

— Ardievu, Proška!… Ardievu, džigit… Ardievu!…

«Ko nozīmē — ardievu? Kāpēc ardievu?» Prochors pūlējās pajautāt un nespēja.

Prochors gulēja zem kažoka vaļējām acīm. Domas klīda drūmas, saraustītas, steidzīgas kā trauksmaini putna spārnu vēzieni. Šīs nemierīgās domas dzima skaļajā taigas šalkoņā; līdz ar šalkām, kaukšanu un dārdiem tās nonāca sirdī, iztukšoja to, izvilināja no sirds vaidus. Skumjas bija dziļas dziļas. Un visas šīs jūtas, šīs neskaidro pusvārdu, pusskaņu druskas kāds satvēm spēcīgā saujā kā satracināta neprātīga trijjūga grožus un sāpīgi rāva atpakaļ, dedzināja un prasīja: «Est.» Neapmierināma izsalkuma smeldze.

«Est!»

Taču nav ko ēst. Un ari rit nebūs ar ko iepriecināt vai apmānīt kuņģi. Bet parīt?

«Ardievu, Proška … Ardievu, džigit.»

Cerkess asināja kinžalu.

Cauri troksnim, cauri taigas šalkoņai, kas pieņēmās skaļumā, Prochors skaidri sadzirdēja — čerkess asina kinžalu.

Džinkstoša, pazīstama skaņa. Spoža, auksta, liesmaina, sārta šī skaņa kā čūska lien zem kažoka, piemiedz acis un raugās Prochorā ar stiklainu skatienu, tik asu kā oda dzelonis.

«Džinks, džinks … ardievu, džigit.»

«Cerkess uzasinās kinžalu, nodurs alni… Atstieps to uz telti … Sprēgās ugunskurs.» Prochors smaida, sapņo tīksmi un, dzelzij džinkstot un šķindot, iegrimst miegā, nebūtībā.

Tērauda asmens, tik sens kā cilvēks, ir jau piekusis dzīvot, piekususi dzīvot arī čerkesa dvesele, tāda pati sena kā tērauda asmens.

Cerkess asināja kinžalu.

Vajag asu. Mēģina griezt malu: nē, kinžals vēl nav diezgan ass. Vajag asāku, asāku. Iekaisušais skatiens, smadzenes, dvēsele — viss vienās apslēptās liesmās kā pazemes degsme taigā. Tērauds balts, ar dzelteni zilu lāsmojumu gar malām, tērauds — dzivs, ļoti gudrs, tērauds — uzticīgs spēcīgajā rokā, kas nonāvē mīlot. Straujš, griezīgs asmens veziens — un…

— Ai džigit, džigit! …

Sviedru lāses rit pār līko degunu melnajā, kuplajā, nekoptajā bārdā. Un, kad lbrahims ar mokām atvelk elpu, viņa dvēseles cieši savilktā atspere atslābst, pāri mūžības robežām aizklīdusī doma atvēs, atgriežas savā vietā, un dvēsele skaidri saskata to, kas neizbēgams.

Lūpas čukst:

— Tev, Proška, būs viegli… Bet kā man? Ai, ai Ibrahim-Ogli!… Kur paliek tavs Kaukāzs, kur vīns, vīnogas, smaržīgās mandeles? Allā! Allā! …

Viņš paveras apkārt nespodrām acīm, pieskaras ar roku pie aptītajiem sāniem, kur sūrst un smeldz sadragātā riba.

— Kas taigai vilki raidījis? Lai nolādēts! Kas mūs šeitan pametis nosprāgt? Lai nolādēts! Un vel, un vēl. Trīskārt nolādēts! Cch!

Ar savām vērīgajām, šai stundā ļoti redzīgajām acīm viņš ieurbās ugunskurā, beidzamajā taigas ugunī, beidzamajā dzīvības dzirkstelē. Un lbrahima acu priekšā atrotījās viss viņa liktenīgais mūžs kā balts, kvēpiem klāts papīra vīstoklis. Nabadzīgs puika — svešu ganāmpulku gans tur Kaukāzā kalnos. Jauns, spēcīgs džigits, no visiem apkārtnes auliem pirmais jātnieks un strēlnieks. Mīla pret čerkesieti tik karsta kā verdošas asinis; viņš izzog to, paslēptu aiz divdesmit atslēgām, un, ložu krusas pavadīts, atauļo ar to uz savu nabadzīgo, kalnu ziediem izkaisīto sakļu.

Bet, re, viņa dzīves baltais vīstoklis griežas un rotinās kā tāss ugunī; biezi melni kvēpi pārklāj baltumu, un čerkesa dzīve kļūst auksta, pelēka kā izdzisuša ugunskura pelni. Svētā atriebība, kinžals, asinis. Un čerkess, atšķirts no mīļotās sievas, dzelzs vainagā — važās — salaulājas ar katorgu uz veseliem desmit gadiem. Bads, pātagas, važas, drūmie Akatujas kalni. O, lai nolādēta dzimšanas stunda! Par ko? Kur esi tu, sieva? Kur vecā māte? Kur esat jūs, zaļās vīnogas, rozes, kvēlā saule, kuplās platanas, dziesmas, dejas pie ugunskura, kinžaliem žvadzot. Kur esat jūs, zilās debesis, kur zibens un pērkona grandieni dzimtajos kalnos? Ak! Viss pagājis kā sapnis…

No domām smagā čerkesa galva pieliecas tuvāk miegainajam ugunskuram, pīpe izkrīt no zobiem, kas kļuvuši vaļīgi. Cerkess tver roku pie sirds, Vaid.

Bet aiz apledojušās telts, viņam piebalsodama, nikni elso ledaina vētra un triec ugunskurā asas sniega adatas. Auksti. Ugunskurs nodziest, sērkociņu nav.

— Ardievu, džigiti… Piedod man, džigit… Dusi saldi…

Cerkess paceļ galvu, paņem pīpi zobos, ar krasu vēzienu

griež kinžalu virs savas plikpaurainās galvas un stāvus cērt gaisu:

«Cch! — Tā, pareizi …»

Viņš noskūpsta auksto tēraudu un iebāž makstī. Un līdz ar kinžalu visa viņa dvēsele iegrimst galīgā tumsā. Glābiņa nav. Taigai nav ne gala, ne malas, Drūmupe vairs nenesīs viņu žiglo laivu.

— Ardievu, džigit!

Apkārt viss pēkšņi iegaudojās draudīgi un asi — vētra brāza neparasti spēcīgi. Vētras spiediens pacēla nožēlojamo telti kā ziepju burbuli un, saplaukšķinājis brezentu, aizsvieda prom. Viesulis acumirklī apbēra ugunskuru ar sniegu, un iestājās tumsa.

Bija tikai dzirdams, kā auro sniegavētra, kā izrauj kokus ar visām saknēm un dunot gāž zemē. Rēca lāči, rēja lapsas, sēca sirmbārdainais sals, bāzdams no sakņu apakšas savu pauri ar sārto mūli: «Ujā-ā … ujā … U-uuuu …»

Sniega kapu kurgāns gan nolīdzinājās ar zemi, gan atkal pacēlās, pa visu pasauli locījās neskaitāmas niknas čūskas, vētra lauza lielus zarus, un tie kā putni laidās pa gaisu. Viss griezās bezgalīgā jūklī.

Cerkess ieklepojās, pagrozīja galvu — sniegputenis slāpēja nost. Ar pūlēm atvilkdams elpu, viņš sataustīja kinžalu un ar izmisuma pilnu apņēmību norāva kažoku dziļā miegā guļošajam džigitam-

— Lai tad! — Nozibēja kinžals …

Vētra lauza kokus un krākdama, aurodama nesa to nožēlojamās atliekas pāri upei kā sausu zāli. Trakais viesulis lieca taigu pie zemes. Viss apkārt griezās sātaniskā dejā. Šausmas nespēcīgajam, šausmas stiprajam, šausmas visam dzīvajam, ko pārsteigusi šī baismīgā nakts.

OTRĀ DAĻA

I.

Sarkans un uztūcis, drebošiem, resniem pirkstiem, no kuru galiem šķita izplūstam spirts, Pjotrs Daņiličs Gromovs atplēsa telegramu un pavilka brilles no pieres uz acīm; Marja Kirilovna lūkojās viņā ar izbailēm un visa trīcēja.

— Še tev nu bija! — tirgonis sagurušā balsī iesaucās; viņa vaigi nodrebēja un zaudēja sārtumu. — Pagalam mūsu Proška! . . . Tā tikai vēl trūka… No gubernatora stafete…

Rokās galvu sakampusi un iekliegusies, Marja Kirilovna nokrita ceļos, paslēpa seju plīša atzveltnī un sāka histēriski raudāt.

— Nu, pagaidi taču! Pagaidi! Paklausies, ko raksta … Varbūt vēl dzīvs.

Un viņš skaļi nolasīja tik nozīmīgo un rūgto aprakstītā papīra lapiņu, kas trīcēja viņa rokās:

«Saskaņā ar pastāvīgā pristava ziņojumu caur klosteri un tā apkaimi ceļotāji nav ne braukuši, ne gājuši. Meklēšanu var iesākt tikai janvan, kad uz ezeriem būs tirgus un vietējie iedzīvotāji ar briežiem iemidis ceļu. 13013.

Vicegubernators Nolde.»

Vai redzi? Nu, negaudo tak, Marja! . . . Rimsties jel! … Taču teikts: nav ne braukuši, ne gājuši. Varbūt vēl ies.'

— Bet kur tad viņi ir? — Marja Kirilovna pacēla bēdīgo, asarām klāto seju.

— Nu kur, nu kur? … Dievs to zina, kur… Varbūt atpakaļ atgriezušies. Varbūt Gruzdevs kaut ko paziņos … vai Meteļovs … Viss dieva rokā … Jā, bet ko tas skaitlis nozīmē?

Viņš iegāja stūra istabā, kur mazāk bija dzirdamas Marjas Kirilovnas vaimanas, un, staigādams turp un atpakaļ, samulsis atkārtoja:

— «13013»… «13013»… Ko tas varētu nozīmēt? Brieži iemīdīs ceļu «13013»… Nekā nesaprotu… Ak tu dievs tēvs!

Viņš izvilka no svārku kabatas plakanu blašķi ar degvīnu, noskrūvēja metala glāzīti, iedzēra.

— «13 013» … Varbūt viņi grib tik daudz naudas — tie tun-gusi? … Nu nē. .. Vācieties pie velna! Lai iemīda vien paši uz sava rēķina, ja grib. Ak Proška, Proška!… Žēlīgais dievs! .. . Muļķis es esmu, muļķis. Aizlaidu puiku ar tādu plikpaurainu sātanu — nometināto… «13 013»… Jāpasauc Iļja .. .

Uz pirkstgaliem, papēžus uz āru izliekdams, pie saimnieka pienāca augumā mazais pārdevējs un vairākas reizes pārlasīja telegramu.

— Nu, gudriniek, kādas tavas domas? — Pjot-rs Daņiličs jautāja.

— Manas domas ļoti labas. — Iļja sapurināja savas cirtas.

— Piemēram?

— Piemēram, sveiki un veseli. Rezidence viņiem ir kaut kur pie lungusicm, jurtā. Un nekādu ziņu padot nevar. Ja gribētu ar vārnu vai, piemēram, krauķi — nepieņems. Es taču jums teicu. Bet, kad pienāks pavasaris, ņems un atbrauks, tāda tā cirkulēšana. Komentāri lieki.

— Hm! Tas nu tā. Bet ko nozīmē «13 013»?

— «13013»? — Pārdevējs klepoja saujā, vilka pieri krunkās, rauca uzacis. — Iedomājieties tikai, nevaru dot skaidru atbildi.

— Bet neskaidru?

— Tas ir, es nevaru aptvert… Tā būs drukas kļūda.

— Bet vai tikai tas gubernators neprasa naudu? Tā teikt — meklēšanai? Es nedošu.

— Kā nu to var? Tādu finansu sumu aizgrūst, — prātu var zaudēt!

— Es nedošu, — tirgonis cieši nolēma un iedzēra vēl pus-glāzītes.

Viņš vēl ilgi viens pats staigāja, raudzīdamies krāsnī, kur šaudījās sarkanas liesmas, un šļūkdams pa grīdu garajos velteņos, kas tam bija pāri ceļiem.

— «13 013»… «13 013»… Jāaiziet pie popa.

Viņš ātri ielēja trešo, pārmeta krustu, izdzēra.

— Redz, kas par lietu … Ak tu dieviņ mīļais!

Caur stipri aizsalušajām loga rūtīm raudzījās diena ar irdenu sniegu un sprēgājošu salu.

Pjotrs Daņiličs aizbrauca uz apriņķa pilsētiņu.

Anfisa palika viena. Viņai sirds bija bēdu un nemiera pilna: žēl bija Prochora. Anfisa no sirds apraudāja jaunekļa bargo likteni. Katru vakaru līdz vēlai naktij viņa lika kārtis, pūlēdamās uzzināt Prochora tālo nākotni, bet iznākumā ikreiz bija (auns liktenis, pīķi ņēma virsroku. «Ak kungs, ak kungs! Būtu jāaiziet pie Marjas Kirilovnas; nabadzīte droši vien gluži nomocījusies, bet kā lai iet? Ja nu nepieņem, ja pēkšņi uzkliedz: «Ārā!»?»

Tā Anfisa pavadīja laiku, aiz bēdām savārgusi, bet Pjotrs Daņiličs ar pārjūdzamiem pasta zirgiem traucās uz priekšu bez atpūtas.

— Paklau, puis, zvārguļus pie velna! Man prāts nenesas uz zvārguļiem, — viņš pasta puisim pavēlēja un visu ceļu bija kluss un drūms.

Skumīgām acīm viņš noraudzījās sudrabotajā tālē, vēroja no aukstas miglas iznirstošus mežus, pilno mēnesi, kas iekļauts plašā lokā, un visur šķita redzam Prochoru. Lūk, tur viņš traucas pa straujajiem Drūmupes viļņiem; tur atkal, salīcis zem smagas nastas, uz slēpēm slīd pāri sniega kupenām, bet tur, palicis jau bez spēka, nokrīt, nosalst.

Pjotrs Daņiličs sten un met krustus:

«Svētais apustul Prochor! Neļauj aiziet bojā!…»

Taču slieces čirkstēdamas skandē: «Ardievu, tēv… Ardie-ie-vu…»

Tādās smagās pārdomās, savu vainu apzinādamās, svaidījās viņa dvēsele kā skaida jūrā visu ceļu.

Pilsētiņā vienīgā «Sibirijas viesnīca», pie kuras sala naktī piestājās putās sabrauktie zirgi, bija neglīta kā cietums, mitra un auksta akmens ēka. Pie ieejas kā patvāris spaiņa lielumā karājās nejauka petrolejas laterna, durvis čīkstēja, trīsis kvieca, bet šaurajā, pelējumiem piesmakušajā gaitenī valdīja smaga krēsla.

— Ei! Vai te ir kāds no dzīvajiem? — Pjotrs Daņiličs iesaucās un, nesaņēmis atbildi, sāka iet pa gaiteni un tīši klaudzināt ar ādu pazolētiem velteņiem. Klusums un tumsība.

— Nāc zvetēsim pa istabu durvīm, — viņš teica pasta puisim, un abi sāka nežēlīgi dauzīt un spārdīt visas durvis pēc kārtas. No vienas istabas atsaucās rupja balss:

— Kāda velna jums vajag?!

— Kur apkalpotājs? — Pjotrs Daņiličs kļuva priecīgs.

— Kā lai es to zinu! … Muļķis tāds …

— Es jautāju, kur apkalpotājs!.. . Nevaru taču nakti uz ielas palikt… Esmu iebraucējs, tirgonis Gromovs …

— Pagaidi vien, kad iešu ārā, tad tev parādīšu tirgoni Gro-movu… No kājas nolaidīšu! — Balss aiz durvīm kļuva nikna.

— Ļauj tikai man bikses uzvilkt… Pagaidi tikai, pagaidi!…

— Vazājas pa naktīm šādi tādi, — aiz tām pašām durvīm negaidīti iečiepstējās sieviete. — Gulēt neļauj … Velni, sātani! …

Pjotrs Daņiličs nolamāja viņus sīviem krievu lamu vārdiem un lādēdamies sāka rībināt pie blakus istabas. Bet tad gaiteņa galā iečīkstējās nesmērētas durvis, un kāda balss nopīkstēja:

— Kas te tādu traci ceļ? Ko?

— Man vajadzīgs apkalpotājs, — tirgonis ar ceļasomu rokā virzījās uz balss pusi.

— Kas vajadzīgs? — no tumsas izniris, atkal jautāja kāds vīrs aitādas kažokā, kas tam bija uzmests uz pleciem.

— Es meklēju apkalpotāju.

— Kālab?

— Man istaba vajadzīga.

— Istaba, vai? Tas ir, pārnakšņot?

— Nu jā!

— Vai tu viens pats vai ar meiču reiz par visām reizēm?

— Protams, ka viens. Esmu iebraucējs.

— Tā arī būtu teicis. Istabas mums ir visādas… Tev par kādu cenu? Ir par trīsdesmit kapeikām. Ir dārgākas… Pats labākais divistabu dzīvoklis — rubli.

— Dod pašu labāko!

— Nāc man līdz, caurbraucēja kungs! Tikai uzmanīgāk, pieri nenodauzi… Mums šeitan sija nogāzusies… Namdari nekādi nevaram sameklēt. Tā esot pilsēta! … Tā tikai dēvējas par pilsētu .. . Bet pats viesnīcnieks tuptūzī iespundēts. Jau otru nedēļu sēž. Tāpēc ka pilsētas vecākajam kautiņā bārdu samaitājis un kreiso aci. Bet no kurienes tu esi? Kādā vajadzībā atbrauci? Sviestu atvedi, vai? Jeb arī būsi kāds augsts ierēdnis? Varbūt dakteris? Vai nezini, kā skrofulozi izdzīt? Man ieteica irbenājus, bet šeitan kāds klaidonis vazājās, tas lika tēju ar olu ziepēm dzert. Tas ir, izdzert kādas pusotra desmita glāzes un likties zem kažoka … Izkarsīsi, sak … Nu, es mēģināju ar, bet sirds neņem pretī. Gandrīz vai nedēļu vēmu. Domāju, nosprāgšu reiz par visām reizēm …

Dūkdams caur degunu kā apnicīga kamene, nelielais vīrelis vilka tirgoni sev līdz. Pa kādām nomaļām kāpnēm ar greiziem kāpieniem viņi uzgāja augšā, taustīdamies pa tumšu gaiteni pagājās uz priekšu, beidzot vīrelis apstājās, iespieda Pjotram Daņiličam rokā notecējušu sveces galiņu, izvilka no kabatas kādu mēra laiku atslēgu, ar ko uz līdzenas vietas jebkuru vilku varētu nolaist no kājām, iebāza to atslēgas caurumā un no visa spēka sāka griezt. Taču durvis nepadevās. Vīrelis izpleta kājas, aizmiedza acis, atvieza zobus, aiz ko viņa seja pāri ausīm apsieta sarkana galvas lakatiņa ietvarā ieguva cietēja izteiksmi, un, aiz pārpūles tusnīdams, veltīgi lēkāja ap nolādētajām durvīm.

— Tpū! — Trakās dusmās viņš uzspļāva uz tirgoņa labās kājas zābaka un nopīkstēja: — Nu, pamēģini tu… Tu esi spēcīgāks par mani.

Tirgonis atrotīja piedurknes, iespļāva delnās un, ieķēries atslēgā, sāka to visādi grozīt un raustīt, saceldams tādu ellišķīgu troksni, it kā zirgs ar ratiem lēkšotu pa akmeņiem.

— Pag, pag, caurbraucēja kungs, es atstiepšu petrellu vai kādu citu eļlu. Vajadzīgs sasmērēt. Tad būs vieglāk. Ak tu kungs! No ausīm man arī tek.

Kamēr viņš skraidīja, tikmēr saniknotais tirgonis salauza atslēgai sprandu.

— Ko nu lai iesākam?

Abi — vīrelis un tirgonis — nesaprašanā raudzījās viens otrā kā divi koka dievi.

— Vajadzēs iet citā istabā, — pasta puisis ieminējās.

— Nu, patiešām! — abi — tirgonis un apkalpotājs — reizē priecīgi iesaucās. — Kāda velna pēc mēs, muļķi, te tusnījam?

— Var ari citā, — vīrelis piekrita. — Mums brīvu istabu, cik uziet. Tikai tās būs vienkāršākas. Cena astoņdesmit sudraba kapeikas un nepatikšanas aiz blaktīm reiz par visām reizēm…

— Vai tad daudz gan to blakšu? — tirgonis iejautājās, zaudējis pacietību.

— Ne jau pārlieku, bet būt ir … Pavisam jau neaprīs …

Skābs, sasmacis gaiss iesitās tirgonim nāsīs. Viņš pagrozīja

degunu un sacīja:

— Nu, tad ir gan krātiņš! … Zini ko: aši aizkur krāsni, uzliec patvāri un stiep šurp vakariņas. Vai nu kāpostus, vai jēra gaļu, biezputru … Ja pelmeņi ir, stiep šurp pelmeņus.

Vīrelis samulsis vērās tirgonī, piemiegdams gan labo, gan kreiso aci, un nospiestā balsī to pārtrauca:

— Tas ir, būsiet tik laipnīgi, nekā tāda mums nava … Un ķēkša dikti apdzērusies …

— Uz rāviena cel augšā!… Esmu izsalcis kā vilks…

— Tas ir, viņa pat nomirusi… Reiz par visām reizēm. Tā ka piecelt nevar… No brandvīna sadegusi. Vakar uz policiju aizveda vēderu uzšķērst.

Tirgonis pārlaida vīrelim nicinājuma pilnu skatienu un īsi noteica:

— Muļķis!

No turpmākās sarunas kļuva skaidrs, ka virtuve ir kā izslaucīta un šis vīrelis pats jau otro dienu pārtiek vienīgi no maizes, bet pašreiz arī maize apēsta. Pjotrs Daņiličs saniknots strauji uzgrūda cepuri galvā un taustīdamies izgāja ārā, lai nopirktu vismaz klēpi baltmaizes, kas varētu remdēt viņa lielo izsalkumu.

— Diez vai izdosies, — skumīgi atskanēja vīreļa ietrunējusī balss. — Tagadiņ visi guļ… Pulkstenis droši vien drīz rādīs deviņi. Suņi ķersies pie rīkles… No ķēdēm palaisti.

Grimdams mīkstajās kupenās — nakts bija sniegaina, tumša, — tirgonis, slapjš nosvīdis, izsalkuma saniknots, brida pa ielu un lamāja pats sevi, ka pa ceļam nav attapies iegādāt ēdamo. Uz mirkli gan atkal viņam iešāvās prātā bez vēsts pazudušais Pro-chors, taču dabas prasība ālri noslāpēja visu pārējo, un atlika vienīgā doma — ēst, ēst labi daudz, lai tur vai kas!

Un kaut jel viena dzīva dvēsele gadījusies! It kā visi būtu izmiruši, logos tumsa, pat suņi guļ kā nosprāguši, bet vel tikai desmitā stunda.

Uz mirkli no mākoņiem izpeldēja mēness; tā nespodrajā gaismā pavīdēja balta divstāvu ēka.

«Ahā! Valsts banka… Tad jau pats centrs… Valdības ēka …»

Pie plašajiem vārtiem uz sola sēdēja milzīga siena guba. Virs tās mutuļoja garaiņi kā virs tungusu telts. Pjotrs Daņiličs noprata, ka tas ir sargs.

Patiešām: vismaz divos kažokos, kas izgriezti ar vilnu uz āru un uzspīlēti viens otram virsū, milzīgi lielos velteņos ar briežādas galošām, kurās kā laivā droši varētu pārpeldēt ikvienu upi, naktssargs atgādināja neaprakstāmu aizvēsturisku būtni un turklāt gulēja kā nāves miegā.

Kad Pjotram Daņiličam bija apnicis gulētāju cilvēciski modināt, viņš sagrāba to pie nosarmojušās apkakles, kas kulbas veidā bija uzslieta ass augstumā, un nogāza zemē. Tusnīdams un veldamies no vieniem sāniem uz otriem kā grūsnēja govs uz Iedus, sargs nekādi nevarēja piecelties kājās.

Vērodams šo begemotu, kas nevarīgi ķepurojās pa sniegu, viņa nejēdzīgo suņādas cepuri un dūraiņus, piekārto klabekli ar akmeni un auklā piesieto alvas svilpi, Pjotrs Daņiličs smējās no visas sirds:

— Tad ir gan sargs!… Tas tik ir smalks joks!

— Oi mīļais, palīdzi nu .. . Esi tik labs!

Pjotrs Daņiličs nostatīja viņu stingri uz kājām.

— Vēl to nūju … Pats nevaru pieliekties, — vecis žēli iesmilkstējās kā veca lapsa, kas iekritusi slazdā.

Tirgonis pasniedza viņam smago, žuburaino nūju.

— Ak, paldies, paldies tev, dārgais tēvaini! — Un sargs, nometis dūraiņus, negaidīti iezvēla pārsteigtajam tirgonim ar maiksti pa galvu.

— Kā tu drīksti, vecais velns?

— Še tev — drīksti! Citreiz pa naktīm neplosīsies. Katordznieks tāds…

Pūzdams svilpē un dauzīdams klabekli, vecis ar savām šaurajām, duļķainajām ačelēm noskatīja pieklājīgi ģērbušos vīru, kas stāvēja viņa priekšā.

— Kā tu, vecais sātan, uzdrošinies? Es rit ispravņikam pateikšu … Esmu tirgonis!

— Tir-go-nis? — sargs novilka; viņam no krūtīm izlauzās smaga nopūta. — Tādā gadījumā staigā, cik palīkas… Bez bailēm . .. Tas nekas. Bet kādu ļaužu esi?

— Gromovs. Es gribētu paēst.

— Gro-movs? — vecais vīrs brīnījās un, pievirzījies Pjotram Daņiličam tuvāk, cieši paraudzījās viņam sejā. — Vai tu neesi no taigas?

— No turienes gan. No taigas.

— Tad ta joks!… Ko tu teiksi! Tu, kā redzams, esi Daņilas dēls? Ko, vai tad vecais Daņila vēl dzīvs?

— Nomira.

Pjotram Daņiličam gribējās rupji apraut sarunu, taču viņā pamodās cerība, ka vecis beigu beigās to pabaros.

— Vai tad tu viņu pazini, vai?

— Ko, veco Daņilu? Ne tikai pazinu viņu, bet tā kunga pastarā tiesā abi līdzās stāvēsim … Tik labi pazinu. Par važoni biju pie viņa, pa taigu vadāju. — Veča balsī ieskanējās rūgtuma pilnas dusmas, it kā šņāktu čūska, kam uzminuši uz astes. — Kā tad! Ar vienām asinīm esam svaidīti.

— Kā tad tā?

— Nu, tā nav tava darīšana … — sargs zīmīgi nokrimšķi-nāja, uzsita ar nūju pa sniegu un apklusa.

— Paklau, vectēv, vai tu mani nepabarosi? — Pjotrs Daņi-ličs sāka lūgties un izspļāva siekalas, kas aiz izsalkuma bija sakrājušās mutē. — Man pavisam nelaba dūša. Kamēr no rīta neesmu ēdis.

— Kāda naktī var būt barošana! Nakts, visi guļ . .. Bet, pag, teiksim, aizslāj līdz Grabilovkai, tepat viņpus tilta, tur puiši kliņģerus cep un ilgi neiet gulēt. Varbūt tev palaimēsies.

Viņš atkal nozvēlās uz sola kā siena guba un saka purpināt, klausīdamies soļu čirkstoņā, kas attālinājās:

— Pa-ba-rot? Mm! Ko tik vēl neizdomāsi! Gaidi vien, ka tevi barošu … Liku ar mietu pa galvu — un vari būt mierā … Odžu dzimums. Tpū!

Un vecajā galvā sāka vērpties atmiņas, jo tālāk — jo spilgtākas:

«Jā, nelaiķis bija liels pārgalvnieks, Daņila … Braucam abi melnā naktī pa taigu … Pēkšņi ieskanas zvārguļi — mēs tūlīt brikšņos … Man rokā ratu tapa, viņam — duncis … Nu, es jau gan savu grēku ar ciešanām izpirku katorgā, bet viņš, pūķis, ar zeltu atpirkās … Jā, jā!…»

No rīta līdz ar gaismu Pjotrs Daņiličs aizgāja uz traktieri «Piestātne». Vēl ir agrs, bet visi galdiņi jau aizņemti, gaisā jūtama skāņa presētas tējas smarža, kas saplūdusi ar skābu aitādas un cilvēka sviedru smaku. No tālienes uz tirgu atbraukušie zemnieki sautēja savus izvēsušos vēderus ar karsto dziru; tiem piebiedrojās uzpircēji un zirgu mijēji, kurus šeit dēvēja par «tauku nabām». Rau, divi «Ivani», kas nezināja savu izcelšanos, netīri, nopluskājušies; mugurā tiem meitiešu jaķeles, kājās nodriskāti apavi; viņi naktsmājā nosaluši, pilnos aulos atskrējuši šurp pa visu salu, tagad nu izkratīja «sazvejotos» pieckapeiku gabalus un nesteigdamies tīksmīgi dzēra tēju. Pie griestiem un uz letes dega petrolejas lampas.

Pjotrs Daņiličs, uz svētbildēm pavēries, pārmeta krustu un nosēdās pie ievērojamākās publikas — pie miesniekiem un zivju tirgoņiem. Otro glāzi dzerot, jau visa sabiedrība zināja, kādēļ Pjotrs Daņiličs atbraucis, un ikviens pēc savas saprašanas izteica viņam līdzjūtību bēdās, kas tam uzbrukušas.

— Es tikko no Kraiskas, — sacīja skūtais, plecīgais zivju tirgotājs ar mongoļa acīm. — Atšāvu divās nedēļās, triecu dienu un nakti bez atelpas.

— Nu, kā tur iet? — Pjotrs Daņiličs viņu nepacietīgi pārtrauca. — Vai tad par manu zeņķi itin nekā nedzird?

— Ar visiem tirgoņiem, var sacīt, sastapos, bet neviens nenieka nav stāstījis. Nu, kā tad jūs varējāt tik jaunu puiku laist taisni nāvē? …

— Jā, patiešām, tādās briesmās, — malā sēdošais vecis piebalsoja.

Pjotrs Daņiličs nesteidzās atbildēt. Apdedzinādams lūpas, viņš ar steigu dzēra glāzi pēc glāzes. Pār uzblīdušo seju ar lielo, stipri iesirmo bārdu viņam aumaļām lija svētlaimīgi sviedri, bet acīs šaudījās trauksmains nemiers.

— Nu, iznāca jau tā nelāgi, — viņš skumīgi teica. — Tīri vai pats velns bija sakūdījis. Man paurī bija ieperinājusies tāda doma, ņēmu un aizsūtīju. Domāju, sak, vajag tirdzniecību paplašināt, vajag dēlu uz kājām nostādīt, lai iesāk dzīvi ar savu pieredzi, lai pats liec muguru. Redz, tā tas bija, mani kungi… Pēc visa tā, kā jums tīk… Ekur, stafete. Lūgtu paraudzīties.

Telegrama gāja no rokas rokā, pat vecis, kas nemaz lasīt neprata, izskata pēc pielika to ačgārni pie acīm, paoda un, smagi nopūties, atdeva Pjotram Daņiličam atpakaļ.

— Trīspadsmit tūkstoši trīspadsmit… Ko tas gan varētu nozīmē0

— Tas, āre, ko nozīmē, — mazliet piemiedzis savas kalmika

acis, zivju tirgotājs sacīja. — Protams, mans nolūks nav jūs baidīt, taču ņemiet vērā, ka jūsu mantiniekam draud lielas briesmas. Var aiziet bojā gluži negaidot.

Visi saskatījās cits ar citu, gaidīja, ko atbraucējs vēl teiks. Pjotrs Daņiličs nobālis saglauda bārdu ar drebošajām rokām un novilka:

— Vai pa-tie-šām? Nu ko jūs runājat…

— Negribu jūs velti iebaidīt, taču fakts var iznākt pat ļoti bēdīgs… Jūs iedomājieties, piemēram, tā, — zivju tirgotājs, ķeblītim rībot, piešļūca pie Gromova, kas samulsis blisināja acis,

— pirmkārt, teiksim, vieta tur ir pilnīgi neapdzīvota, otrkārt, sniegs jums līdz padusēm, tātad nevienam nav pārbrienams, atskaitot suņus. Un kas tur ies? Kas brauks? Tam taču vajag būt ļoti laimīgam gadījumam, lai kāds tunguss vai, teiksim, jakuts, braukdams uz tirgu — uz ezeriem, notrāpītu nonākt taisni tai vietā, kur, var teikt, jūsu dels cīnās ar nāvi … Neņemiet par ļaunu, es nemaz negribu jūs baidīt, bet, manuprāt, vicegubernators ir devis ļoti saprātīgu atbildi. Vai es pareizi runāju, tirgoņu kungi?

Visi piekrizdami kaut ko nobubināja, bet Pjotrs Daņiličs, galvu saķēris, purpināja:

— Ko tad lai iesāku? Ko lai daru? Kungi miļie, dodiet man kādu padomu …

— Jānogaida, ko dievs dos. Spārnos jau nevar turp aizlaisties.

Pjotrs Daņiličs izmisis iestenējās un ar abām plaukstām uzsila pa ceļiem.

— Ko es esmu izdarījis! Ko es, mežainis, esmu izdarījis!

Visas trīs nākamās dienas Pjotrs Daņiličs šaudījās pa pilsētu

kā aizsvilies. No telegrāfā pie ispravņika, no ispravņika pie pazīstamiem tirgoņiem, no tirgoņiem uz telegrāfu. Uz divām steidzamām telegramām — tirgonim Jeropkinam un protojerejam Vsesvjatskim Kraiskā — viņš saņēma atbildi vienīgi no garīdznieka.

«Ievācu sīkas ziņas. Jūsu dēls pilsētā nav atrasts.»

Ceturtajā dienā Pjotrs Daņiličs, kas līdz šim nebija zaudējis dūšu, nogāja no ceļa un jau no paša rīta sāka iemest. Vakarā viņš atgriezās savā viesnīcas istabā pavisam pilnā. Tāpat ar visu cepuri un kažoku ielikās gultā un sāka raudāt tik rūgti, ka atskrējušais vīrelis ar rāvienu atvēra čīkstošās durvis un tādā pašā čīkstošā balsī jautāja:

— Atvainošanu … Tas ir, vai ta jūs esat apzagts?

— Apzagts! — Pjotrs Daņiličs iekliedzās; caur asarām viņš paraudzījās uz izblīdušo apkalpotāju ar sarkano lakatu ap galvu.

— Un kas apzaga? Pats sevi apzagu. Pats savām rokām!

— Tas ir — kādā nozīmē?

— Ek mīļais!… Nāc šurp, sēdies … Vai tu dzer? …

— Es dzeru dekochtu … Tāpēc ka man no ausim tek. Dzeru degvīna uzlievi uz dārgām zālēm, tas ir, sarsapareļu. Reiz par visām reizēm.

— Sliep šurp! Še tev nauda, stiep!… Tev sāp ausis, bet man sāp sirds un visas aknas . .. Man ir bēdas, draugs, bēdas! …

Līdz pusnaktij viņi abi bija piesūkušies līdz nemaņai. Vīrelis sadedzināja trīs klēpjus malkas — istabā bija kā pirtī. Tirgonis, izģerbies vienā apakšveļā, gulēja gultā, stenēja un meta krustus, bet vīrelis, nometis lakatu, kālab ausis viņam bija saslējušās uz augšu kā medību sunim, sēdēja uz grīdas pēc tataru paraduma un caur satrunējušajiem zobiem runāja:

— Mums klosterī ir vecs, slavens mūks … Jā, tas ir gan īsts… Visu paredz uz priekšu … Paklau, tirgoni, aizej tu pie viņa … Par tavu dēlu izliks visu kā uz delnas … Paklau … aizej gan … Negaudo. Arī es aiziešu, palūgšu vati ausīm … Pamērcēs lampiņas eļļā un iedos … Tā, edz še …

— Ko tu tur murkšķi?

— Pie vecā mūka, sak, aizej… Reiz par visām reizēm. Ir tāds svētas dzīves večuks …

— Vācies pie cūkām ar visu savu veco mūku! Vai man tagad mūks prātā? … Muļķis tāds!

— Pats esi muļķis, — vīrelis līgodamies caur degunu nošņāca, — vēl lamājas … Domā, ka bagāts, tad šim visu brīv … Pag, pag, izdzīšu tevi no viesnīcas, tad tu redzēsi… Mani viesnīcnieks savā vietā atstāja, ja gribi zināt. Sak, Miška, paliec reiz par visām reizēm … Tāpēc vācies, iebraucēj, prom! Arā!… Lai būtu U7. vietas ārā!

— Uja, — tirgonis norūca, paķēra tukšo dekochta pudeli un no visa spēka zvēla ar to vīrelim.

Tas izcilpoja ārā kā zaķis, brēkdams tik riebīgā balsī kā durvju starpā iežmiegts kaķis:

— Palīgā, palīgā, nomušīja!

Atceļā zvārguļi skanēja skumīgi, slieces skandēja kaut ko. Pjotrs Daņiličs noguris snauda savā segtajā kulbā, un viņam negribējās klausīties, ko stāsta slieces. Taču tās neatlaidīgi, bez rimas mala vienu un to pašu: «Vai tiešām beigts? Beigts, beigts… Vai tiešām beigts?» Tas kaitināja un mocīja Pjotru Daņiliču; viņš grozījās no vieniem sāniem uz otriem, acis neatvērdams, raudulīgi stenēja un ar miegainu roku vilka no kabatas sarkanu mutautiņu.

«Jā. Pareizi, beigts gan … Velti es laidu Prošku … Vēl tiesai nodos. Varbūt ir tāds likums. Ak tu kungs!»

Vispareizākais būtu — paņemt mājās naudu, nekavējoties doties uz Kraisku un no turienes uzsākt meklēšanu. Nu, gan jau redzēs.

Divas dienas un naktis viņa doma risinājās šādā virzienā, divas dienas un naktis viņš pavadija bez miega; ne sniegā nirstošo kamanu aijas, ne mīkstais pēlis stacijā nedeva viņam ilgotā miera. Kā nejaušu noziedznieku, kas padarījis ko jaunu neprāta bridi, viņu mocīja sirdsapziņa.

Pusceļā no mājām viņam pēkšņi iešāvās prātā: «Vai nenogriezties uz Drfnnupi?»

— Paklau, važoni! Cik jūs rēķināt līdz Pievalku sādžai?

Vecais virs nesteigdamies nolieca augstās apkakles malu un,

iebāzis galvu kulbā, ar pārsaldētām krūtīm nogārdza:

— Ko-e? Tu sauci, vai?

Izrādījās, ka līdz Drūmupei kādi seši vai septiņi simti verstu. Ja ņem labu zirgu un maiņai paķer vel otru līdz — dienās piecās, jādomā, to ari var sasniegt.

Otrā dienā pieredzējuša zvēru mednieka Izotiča pavadībā Pjotrs Daņiličs jāšus devās pa valku vietām, pa necaurejamu taigu uz Pievalku sādžu. Ceļš nebija vieglais — pa sniega kupenām, naktis pārlaižot pie ugunskura, bet laiks rādījās labvēlīgs: sals bez vēja, un arī ceļa mērķis solīja dot atrisinājumu miklai, kas viņu mocīja.

Drūmais, mazrunīgais mednieks Izotičs reiz pārnakšņojot teica:

— Netālu no šenes Lāču aizā dzīvo vietuļnieki. Divi ga: bali. Tādi kā zintnieki. Visu mūžu jau iepriekš zina. Tiem ir kaķi.

Pjotrs Daņiličs tūdaļ klusībā nolēma: «Jāiegriežas. Varbūt ko prātīgu pateiks. Vajadzēja jau gan arī pilsētā aiziet pie veca mūka. Tas stulbenis kaut ko tur muldēja par klosteri. Edz, kas par nelaimi!»

— Vai no klaidoņiem, vai?

— No tiem pašiem.

Lāču aiza bija pilna sniega. Visapkārt snauda simtgadīgas priedes un ciedri, ietinušies baltās, mīkstās villainēs. Piekļāvusies pelēkai, vēju appūstai klintij, nogāzē zvilnēja nomelnējusi būda. Tās sienām bija pieticis triju vainagu: baļķi neredzēti resni. «Tādus bluķēnus valstīt var vienīgi spēkavīri. Ekur baļķi!» Pjotrs Daņiličs, no zirga nokāpdams, brīnījās.

Pašā korē, purnus kopā sadūruši, tupēja divi melni kaķi. Trešais skrāpējās pie durvīm un ņaudēja. Saule rietēja. Aukstais saulriets, kas atklājās ceļotāju skatieniem, kvēloja dzeltenās, vēsās liesmās. Kaut kur sasaucās divi kraukļi, un to balsis vispārējā klusumā skanēja spalgi.

Pjotrs Daņiličs dievbijīgi pārmeta krustu un iegāja būdā.

Tumšs, ka vai aci durams. Lodziņš ar Iedus gabalu stikla rūts vietā skopi deva gaismu. Tikai tīra zelta kaudzei līdzīgās ogles, gailēdamās pavardā, viegli viļņoja tumsu, lenācčjiem nāsīs iesitās nejauka smaka — oda pēc kaķiem un sasmakušas maitas.

— Nu, sveiki! — Pjotrs Daņiličs sauca tumsā un atkal sāka mest krustus. — Vai te ir kāda dzīva dvēsele? — Viņš pārsteigts ievēroja, ka visos kaktos pa zemi un šur tur arī augstāk neskaidri iemirdzas fosforiskas gaismas punktiņi.

«Tie ir kaķi.»

— Ei, vectēv Nazarij! Vai dzīvs? — Izotičs jautāja.

Tumsā kāds nokrimšķināja, un rupja, zema balss atsaucās:

— Dzīvs. Abi dzīvi … ari Ananijs dzīvs. Viņš mežā, aizgāja pēc malkas… Pag, uzpūtīšu uguni. Kādu ļaužu?

— Tālinieki.

— Zinu, ka neesat tuvie. Zvēru mednieki, vai? Jeb pilsētnieki?

Izotičs, nozīmīgi ieklepojies, piegrūda elkoni Pjotram Daņi-

ličam pie sāniem un jūtu pārpilnībā steigšus iesaucās:

— Kā pēc grāmatas! Zvēru mednieks un tirgonis. No pilsētas. Mēs divatā. I la!

— Zinu, ka neesat čctralā. Nu, novelciet drēbes! Telpas gan maz, un mēslu daudz. Slimojam, redz, abi ar brāli. Ari incīši izsalkuši, lnc, inc, inc!

Blāvie, gaišie punktiņi nodzisa, iedegās no jauna, sāka šaudīties šurp un turp, un žēla ņaudēšana piepildīja visu būdu. Pašu veču izgatavotas sveces gaismā Pjotrs Daņiličs saskatīja līdz griestiem garu, plecīgu melnbārdaina vientuļnieka stāvu.

— Sēdieties, vai, kauču tepat uz sola. Droši vien esat nosaluši? Katrā ziņā tēju gribat? Tējas mums nav. Kausējam sniegu un dzeram ūdentiņu. Dzīvojam trūcīgi.

— Nerūpējies, taisnais vientuli, — Pjotrs Daņiličs teica,

— man ir viss.

— Kas mēs par taisnajiem? Esam grēcinieki. Lieli grēcinieki. Nez kā vēl dievs tēvs mums ļauj staigāt pa zemes virsu? Svēts, svēts, svēts. Ar kādu vajadzību? Vai bēdas? Bārs esi kļuvis? Vai sieva pametusi, vai arī tu pats no viņas esi atrāvies?

Pjotrs Daņiličs nopūtās un, pūlēdamies runāt maigākā balsī, satraukts sacīja:

— Nav gan ne viens, ne otrs… Bet tā pa vidam. Man dēls pazudis.

Pjotrs Daņiličs stāvēja pretī Nazarijam, kas sēdēja uz plata celma. Ar cerību un slēptām, neapzinātām bailēm viņš raudzījās vecā vīra sejā ar dzelteniem, iekritušiem vaigiem, vēroja viņa melno, garo bārdu un melnās matu šķipsnas, kas sedza augstu, grumbu izvagotu pieri. Nazarijs sarauca kuplās uzacis un klusēdams cieši skatījās tirgonim acīs.

— Aizbrauca taigā agrā pavasari, vēl pa sniegu. Un kā ūdenī iekrita, pazuda.

Vientuļnieks joprojām vēl skatījās acis tikpat bargi: Pjotram Daņiličam kļuva neērti, baismi. Kaķis uzlēca viņam uz pleca. Viņš noglaudīja to ar drebošu, it kā paralizētu roku un viss sarāvās un pamira no šī klusā, uz viņu vērstā melno acu skatiena.

— Varbūt ko zini? Saki … — beidzot viņš dabūja pār lūpām.

— Kā lai es varu zināt? Vai es burvis, vai? Zemnieks tev ir samelojis par mums. Grēks tev, zemniek.

Izotičs, pīpi aizsmēķēdams, tikai nokrimšķināja un atkal piegrūda elkoni Pjotram Daņiličam pie sāniem.

— Nē, jūs pareģojat gan, — Izotičs bijīgi teica.

Uz sniega iečirkstējās soļi, ienāca maza auguma večuks ar lielu galvu un mazu, sirmu bārdiņu.

— Sveiks, Ananij! — Izotičs viņu sveicināja.

Večuks neatbildēja; pavēries uz goda kaktu, kur aiz lampiņas melnēja nokvēpis dēlis bez kādas svētbildes, viņš dedzīgi pārkrustījās.

— Kā tev klājas, Ananij? — Izotičs atkal jautāja.

— Viņš ir klusētājs. Velti jautā. Ar mirstīgajiem viņš tagad nerunā.

Būdiņā kļuva karsti. Pjotrs Daņiličs izģērbās līdz kreklam. No smacīgā gaisa un karstuma sāka sāpēt galva. Viņš nožēloja, ka iegriezies pie večiem, kas nedod nekāda atvieglinājuma, un vēlreiz pievērsās Nazarijam:

— Ko lai iesāku? Ar dēlu? Pamāci mani!

— Laiks rādīs. Es nekā nezinu … Pacieties!

Pārgulējis nakti, tirgonis aizjāja, būdams nemierā ar vientuļniekiem un dusmodamies uz pļāpīgo Izotiču. Pēc divām dienām viņš bēdīgs un satriekts ieradās Pievalku sādžā, kas bija aizputināta līdz pašiem jumtiem.

3.

Pēc vīra aizbraukšanas Marja Kirilovna ik dienas pasūtīja dievkalpojumu ar pazemīgu aizlūgumu par cietēja ceļotāja jaunekļa Prochora veselību.

Ipata tēvs noturēja pasūtītos dievkalpojumus ar divkāršu centību un roku slaistīšanu — maksa bija pieklājīga, bez tam vēl ikreiz sātīgs pīrāgs ar pamatīgu iedzeršanu. Marja Kirilovna nežēlotu cienīgtēvam pat mucu vislabākā vīna, ja vien tas taisnais kungs uzklausītu viņas nepārtrauktās lūgšanas un pievērsti! savu ausi viņas vaidiem.

Ar Ipata tēva starpniecību nodrošinājusi sev dieva žēlastību un pakļāvusies savai sievietes vājībai, bet galvenokārt — virējas Varvaruškas un pārdevēja IIjas pamudinājumam, Marja Kirilovna nolēma lūgt ari šamani, lai pazīlē; tas nozīmēja griezties pēc palīdzības pie paša velna elles spēkiem. Savam garīgajam tēvam viņa neteica par to ne pušplēsta vārda, lai arī ļoti labi zināja, ka pašu popu no ļaunās žūpošanas bija ārstējis tunguss šamanis.

Un kādā decembra vakarā, likusi visiem pateikt, ka aizbrauc uz pilsētu pie vīra, kurlā sētnieka baltmatainā kuprīša Lūkas pavadībā viņa devās tumšajā taigā pie zīlnieka.

«Dievs kungs, piedod man, grēciniecei!» viņas dvēsele klusībā dvesa nopūtas visu ceļu, bet lūpas bija mēmas, jo nedrīkst taču piesaukt dieva vārdu, ja nolemts ķerties pie tāda darba, pat krustu nedrīkst turēt uz krūtīm — Marja Kirilovna brauca bez krusta kā pagāniete.

. Sirmā naktī ātrais zirgs aizveda viņus tungusu apmetnē. Apaļā klajumiņā, kas piekļāvās ziemas ceļam, gaiši liesmoja nedziestošais sārts — hulivuns. Ugunskura gaismai viļņojoties, viegli šūpojās briežu bara izmīdītais sniegs, bet koku stumbri raustījās un drebēja, it kā tie redzētu šausmīgu sapni. Vairākas teltis ar asām smailēm mierīgi snauda; tikai no pašas vidējās skanēja kliedzieni un tamburina šķindoņa.

— Vai re! — pakurlais Luka iesaucās. — Pat es dzirdu. Buršana iet pilnā spēkā. Oho! Dzi, dzi, kā rietin rej!

Nedroši apkārt skatīdamās, ar bailēm sirdī Marja Kirilovna tuvojās tungusu teltij; viņai šķita, ka pa visu klajumu ņudzēt ņudz nešķīstie gari, ka melnajos dūmos virs sārta virpuļo velni un raganas, tagad tie ieraudzījuši viņu un ar troksni joņo pretī.

— Ai Luka! — Un, dēla dēļ atrāvusies no dieva, bez krusta kā pagāniete Marja Kirilovna ieskrēja teltī.

Viņpus sārta kā ārprātīgs trakoja, dauzīja milzīgu tamburinu un ķērca šamanis Hirmanča, tērpies dzelzs grabuļiem apkārtā, pudu smagā šamaņa kažokā. Bet šaipus sārta pie ieejas uz briežādas paklājiņa, paslējusi uz augšu savu pārmērīgi lielo vēderu, pati izdēdējusi, pusdzīva gulēja viņa sieva un kā nāvei nolemta skumīgām, asarainām acīm raudzījās kaut kur tālumā.

Šamanis nelikās par ienācējiem ne zinis. Marja Kirilovna iespiedās kaklā un gaidīja. Viņa redzēja, kā šamanis rītin rija sievas slimību: «Am, am! Ahik!» — kā viņš, burvju vārdus runādams, ar upurēta brieža asinīm iezieda sievai pieri, krūtis un vēderu, kā no jauna griezās ap sārtu velnišķīgā dejā, kamēr, smagi stenēdams, bez spēka novēlās zemē.

Bet, kad atžirba, novilka šamaņa kažoku un, izsmēķējis no vietas trīs pīpes, teica Marjai Kirilovnai:

— Sveika, Maška! Kālabad atskrēji?

— Mīļais Hirmanča … — viņa iesāka. — Redzi, kāda vajadzība … — un izstāstīja viņam visu par dēlu, pēc tam izņēma no ceļa somas dāvanas.

— Tas tev, bet tas tavai sievai… Dieva dēļ… Ai, tpū, tpū, tpū! Pazīlē, lūdzams… Nekur miera nerodu. Varu vai prātu zaudēt. Sirds sāp kā augonis.

— Nekas… Tas labi, — šamanis priecīgi atteica, ar lielu kāri klupdams pie dāvātās konjaka pudeles. — Tad iešu un pasaukšu pašu galveno sātanu, pašu spēcīgāko…. Dikti tālu jābrauc, ai, ai, cik tālu … Uz turieni, tad vēl uz turieni un vēl uz turieni … Kur lai atrod? Varbūt tavs puika nosprādzis, tad jābrauc uz elli, uz melno dienu jābrauc … Varbūt nosprādzis, kā lai zina.

— Ko nu tu runā, ko nu! — Marja Kirilovna sāpīgi sarauca seju, pacēla galvu — Hirmančas vairs nebija telti.

Hirmanča taigā sauca un aicināja pašu galveno sātanu, un viņa griezīgā balss gan pacēlās virs telts, gan nolaidās ellē, tā bija dobja, nospiesta.

Cils pēc cita teltī sāka pulcēties samiegojušies tungusi. Piemiegtām acīm raudzīdamies spilgtajā gaismā, tie sasēdās ap ugunskuru dzīva pakava veidā un laipni lūkojās viešņā: sak, varbūt ielies pa krūzītei ugunīgā šķidruma, no kā rokas un kājas piepeši kļūs jautras, pēkšņi pazudīs ziema, sals, slimības, ikviens būs bagāts un spēcīgs.

Hirmanča ienāca noguris, bāls; jau no pagājušās nakts viņš neko nebija ēdis — nedrīkstēja. Taču viņa kustības bija noteiktas, raitas. Pārlaidis teltij satrauktu skatienu, viņš nosēdās uz briežādas paklājiņa — kumolana un lika atnest šamaņa tērpu. Tuvs Hirmančas radinieks pasniedza viņam zābakus, smago kažoku, cepuri, dūraiņus un sāka sildīt tamburinu, turēdams virs uguns: āda savilksies stingrāk, tamburins būs runīgāks, spalgāks.

Šamanis kļuva nemierīgs. Viņš nepārtraukti smēķēja, žāvājās tā, ka žokļi krakšķēja un žāvas arī citiem pielipa, svilpoja un murmināja kaut ko nesaprotamu. Un atkal bezgala žāvājās, žokļus vai pušu plēsdams. Satrauktā Marja Kirilovna sēdēja viņpus sārta, šamanim iepretī, un raudzījās viņā ar cerību.

Piepeši kalsnējais Hirmanča ar jauno, laipno seju bija pazudis, tagad viņas priekšā sēdēja bargs, smagnējs šamanis burvja tērpā.

— Tamburinu! — viņš iekliedzās un viegli iesita ar klabekli pa stingri savilkto ādu.

Tamburins atdzīvojies dobji nonūtās, reizi, divas reizes, šamanis sāka dziedāt kā pa sapņiem, vilkt smalkā balsī un dziedādams stāstīt tungusu valodā, ka pie viņa atnākusi bagātniece Maška, nu lai jau, viņš ar prieku tai pakalpos, tikai droši vien šodien viņam būs grūti laisties; nu, bet nekas, viņš zina — kā. Vajag tikai tālāk no svaigiem kapiem, no ēnām, kas apsargā savas vel nesatrunējušās miesas, tālāk no viltīgiem burvjiem, tālāk no midzeņa, kur sieviete dzemdē. Tālāk, tālāk!

Sitieni pa tamburinu kļuva aizvien straujāki, aizvien stiprāki.

— Ei, gari, sanāciet! — Viņš, pieliecis galvu pie paša tam-burina, dzied, apsveic ikkatru garu, kas ierodas: — Aliā, tā esi tu, gagara? Tas ir vareni … Tu esi visveiklākā … Ei, kur labi! Vai atceries, kā mēs abi nirām, ar mokām līdz dibenam nonācām… Karūsas tad gāja barā, grūti bija cauri tikt. Oho-o… Bet kur tava māsa, tavs brālis?

Un māņticīgajai Marjai šķiet: gari cits pēc cita pulcējas kopā, neredzami nosēžas uz tamburina malas, gaida. Sākot no lūkas telts augšā, pa kuru no debesīm raugās zvaigznes, līdz beidzamajam tumšajam kakliņam visa telpa piepildījusies ar baismu, ar nedzīvām būtnēm. Un visiem, kas apdulluši, kas zaudējuši veselo prātu, šķiet: naksnīgie burvju spēki sačukstas, saviļņo kluso, elles smakas piesmirdušo gaisu, un nāk un nāk aizvien vēl jauni klāt, ar klusu iesvilpienu sveicinādami savu paziņu, kas tos izaicinājis esamībā. Gan labie, gan ļaunie, gan pazemīgie, gan arī tādi nevaldāmi kā satracināts alnis — tie salaižas šurp no visām septiņām debesīm, no zemes un elles.

Un atskan šamaņa dusmīgā, it kā aizlūzusī balss:

— Ahā! Tā esi tu, nolādētā čūska? Vai tu man toreiz aizķēzīji acis, lai mani aklu padarītu? Nieki, es redzu! Redzu! Esmu stiprāks par tevi!… Nu panāc šurp spēkoties!

Tad skaļi nodārd tamburins — teltī viss sāk drebēt, līgoties, šamanis spiedz un kliedz šausmīgā balsī, un visi dzelzs gabali pie viņa kažoka neganti kratās un žvadz.

Marja Kirilovna sastinga, aiz bailēm sirds viņai tirpa un dauzījās. Vajadzētu bēgt, kamēr nav par vēlu … «Luka, Luka! … Kur viņš palicis?»

— Visi! — šamanis nokliedza un izslējās visā augumā. — Salaidušies, sabraukuši, atjoņojuši… Visi! Nu tik tā … Nu tik tā … O, cik jūsu daudz!… Mans tamburins kļuvis slnags … Ei, palīdziet. Celiet mani augstāk, augstāk!

Viņš apgriezās, no visa spēka iebelza ar tamburinu pa kreiso celi un sāka lēkāt ap sārtu kā zvirbulis ar abām kājām reizē. Spiedza, ķērca, dziedāja nesaprotamā valodā, un skatītāji, kas līdz šim bija vienaldzīgi, tagad sāka korī vilkt līdzi nevienam nezināmu dziesmu.

— Augstāk, celiet augstāk!

Viņu balsis bija mežonīgas, ļoti satrauktas, kā lāču rēkoņa; viņi gan rūca, gan reja kā suņi. Klau, kāds it kā aizrijās, kāds cits spalgi iegaudojās. Mistērija bija sākusies. Visi ārprāta pārņemti. Telts drebēja.

— Ahik! Ahik! … Trata-ta-ta-ta! — šamanis, griezdamies un tamburinu rībinādams, rēca.

— Es jau esmu augstu, — viņš tagad ierunājās tālā, it kā vēderrunātāja balsī, bet ārprātīgā rēkoņa visapkārt sāka norimt, nomierināties. — Āre, redzu upi: trīs briežu pārgājienus uz augšu, trīs uz leju … Skat, tur telts… Ei, vai tur ir kāds? Ehē, tur vecais Sintips sēž…

— Ko viņš tur dara? — no tumsas nedroši iesaucās kuprainais Luka.

.— Tīklu lāpa, āķus asina… Ahā, tur pie ezera mežainis ar septiņām acīm. Lai rēgojas kā satrunējis celms! Tur, lejā, nav redzams neviens ienaidnieks … Labs ir … Ei, mani knišļi! Celiet mani vēl augstāk! Skatīšos tālāk.

Viņš sāka vaidēt un svaidīties. Dzelži šausmīgi džinkstēja, pie cepures kratījās pūces spalvas, šamanis iekliedzās skaļi, griezīgi:

— Redzu! Visu pārredzu!… Simts briežu pārgājienus… — Un vēl skaļāk uzkliedza: — Šķirsts! Atpakaļ šķirstā, ātrāk!… Ei, šamaniet, šķirstā! …

Vārds «šķirstā» iezvēla Marjai Kirilovnai pa sirdi un pa galvu smagāk nekā āmurs. Ar spalgu kliedzienu, it kā tai dzīvību laupītu, viņa nokrita augšpēdus un zaudēja samaņu.

— Ūdeni! Dod ātrāk ūdeni, sniegu! — Sāka šaudīties kuprainais Luka.

— Redzu, dzirdu … Dzīvs… — šamanis aizsmacis ķērca, un lielais tamburins dārdēja kā pērkons ķalnos.

Šamanis savā pudu smagajā kažokā locījās kā viegls pīkstu-lis. Teltī sacēlās viesuļa vējš, svieda pelnus sēdošajiem mutē un acīs, un sārtā svilpodama plivinājās liesma. Ātrāk, vēl ātrāk!

Šamanim lūpas klāja baltas, burbuļainas putas, viņš smagi krāca. Sirds viņam pamirusi, tikko jaušami pukstēja.

— Aliā!… Tad re, kur tu esi? Nu, sveiks, — tikko dzirdēja viņu čukstam. Tad viņš nogāzās zemē.

— Turiet tamburinu! Ķeriet! — Teltī visi pietrūkās kājās: sadegs, saplīsīs tamburins, tad šamanim jāmirst.

Šamanis gulēja aizvērtām acīm, ar seju pret zemi. Viņš viss raustījās, drebēja, putas vēlās pāri lūpām. Viņu saudzīgi pagrieza ar seju uz augšu, noslaucīja no lūpām baltās, biezās putas, apsedza galvu ar dāvāto zīda lakatiņu. Šamanis sāka mierīgi krākt.

Kupris Luka, kājas izpletis, vienā gabalā piesaukdams Kristus vārdu, berza ar sniegu seju un kaklu samaņu zaudējušai Marjai Kirilovnai. Viņa sakustējās, paraudzījās uz Luku, un acu plakstiņi atkal aizvērās.

Kad Marja Kirilovna galīgi atžirba, šamanis Hirmanča jau sēdēja vecajā vietā un saņēma viņu ar smaidu. Viņš bija ģerbies sarkanā kreklā, ar lielu sudraba krustu uz krūtīm kā popam. Garie popa mati bija savēlušies un mitri. Hirmančas jauneklīgajā sejā ar iekritušajiem vaigiem laipni mirdzēja mundras, bet ciešanu pilnas acis.

— Ahā, Maška, sveika! Kas nolicis? — viņš apvaicājās un iekoda zobos pīpi, kuru ar verdzisku padevību pasniedza kaimiņš: ikviens tīkoja pasniegt šamanim savu pīpi, jau iepriekš sagatavotu, tabakas piebāztu — ņem tik un smēķē.

— Nu, Hirmanča, — Marja Kirilovna atjēgusies teica, — savu mūžu neaizmirsīšu … Ai, ai, kas par šausmām! —. Viņa kavējās jautāt pašu galveno, — ja nu kas ļauns? Pavēlēja melei, taču mēle klusēja.

— Dzīvs, — pēkšņi atskanēja Hirmančas bezrūpīgā balss no kodīgā maehorkas mākoņa. — Kā tad, pavisam dzīvs… Dzer tēju, cukaru grauž… Reku!

— Kur tad, vai taigā, sniegā? — Marja Kirilovna pievirzījās tuvāk.

— Tā-lu … — Hirmanča, mierīgi pārdomādams, pavērsās uz visām pusēm un norādīja pa labi:

— Tur.

— Dzīvs? — Marja Kirilovna iesmējās, ņemdama kabatas drāniņu. Lūpas viņai drebēja.

— Dzīvs, vesels … Sar-kans … Samaniete viņu izglāba, meiča, no šķirsta piecēlās… — Hirmanča gvelza. — Lai dievs pasargā … Bet čerkesietis gan nosprādzis.

Marja Kirilovna aiz bēdām un prieka sāka raudāt un, atmaņu zaudēdama, apķērās Hirmančam ap kaklu.

Klusā cerībā un samierināta ar dzīvi, priecīgā māte atgriezās mājās, lai noturētu pazemīgu pateicības dievkalpojumu.

4.

Gaiši sprēgā izrakstītās krāsnis ziemeļu pilsētas Kraiskas ievērojamā tirgoņa Jakova Nazariča Kuprijanova mājā. Pie griestiem gaiši deg lampa ar kristālā karekļiem. No sudraba patvāra mutuļo garaiņi: ģimene dzer teju.

Jakovs Nazaričs apslauka nosvīdušo pieri rūtainā kabatas drāniņā, čičunčas krekla platā apkakle atpogāta, no rudās bārdas apakšas redzams balts, īss kakls. Viņš ir smagnējs, sārtiem vaigiem, neliels augumā, bet plecīgs un veselīgs, neraugoties uz viņa piecdesmit pieciem gadiem. Rudie, iesirmie mati vijas lielos gredzenos. Plaukstas resnas, pirkstos zelta gredzeni.

— Dzer, mīļais ciemiņ, dzer, — viņš saka, pievērsdamies blakus sēdētājam — Prochoram Gromovam, un runā smalkā, gandrīz vai sievietes balsī, kas nemaz neatbilst viņa augumam.

— Taiga droši vien tevi ir cienājusi ne visai devīgi …

Prochors kautri smaida, plūkā uz virslūpas tikko uzdīgušās ūsas un piemīlīgajai namamātei Domnai lvanovnai nedroši piebīda lielo tasi ar uzrakstu: «Nu tad vēlreiz…»

Viņš dzīvo šeit jau trešo dienu.

Bet vakar no guberņas pilsētas atbrauca ģimnāziste Ņina ziemsvētkus svinēt. Viņa vienos priekos: ilgāku laiku brīva no kalšanas, kazarmai līdzīgas pansijas vietā jauka vecāku māja un tad vēl tāds viesis. Cik viņš daiļš, cik interesants! Šķiet ni'^'iet bikls. Nu, tā nav liela nelaime… Ak, lūkojas gan, lūkojas viņā!

Ņina pēkšņi nodūra savas lielās, pelēkās acis zem tumšajām, viegli izliektajām uzacīm, taču drīz vien atkal raudzījās uz jauno viesi, slēpdama smaidu lūpu kaktiņos. Kāds jocīgs!… Būs jāizraksta viņam krekls …

Prochors gluži vai pazuda neaptverami platajā Jakova Na-zariča vilnas kamzolī. Pēc grūtā ceļa viņš nejutās vesels — iekritušie vaigi dega, acis mirdzēja drudžaini. Viņa paša utu pilnās drebes — šie uzbāzīgie kukaiņi piesitas katram, kas uz ilgāku laiku iestrēdzis taigā — tika nežēlīgi sutinātas, vārītas, žāvētas.

— Jūs ciemosieties pie mums visus ziemsvētkus? Vai nav tiesa? — Ņina jautāja.

Ikreiz, kad atskanēja viņas trauksmainā balss, Prochoram pamira sirds un visu viņa būtni acumirklī caurstrāvoja tāds tīksmīgs apmulsums.

— Vai nav tiesa?

— Nē, Ņina Jakovļevna …

— Atkal Jakovļevna? … Ko tas vēl nozīmē? — viņa koķeti paklauvēja ar tējkaroti pa galdu. — Nav brīv! … Vienkārši Ņina, Ņinočka .. .

— Labi. Es allaž aizmirstu. Esmu kļuvis par mežoni… Atvainojiet! Mums ar Ibrahimu jāsteidzas uz mājām. Māte uztraucas, tēvs…

— Blēņas! Mēs jūs nelaidīsim! — Ņinočka iesaucās.

Arī vecāki:

— Paciemojies, jaunais cilvēk. Gan paspēsi atgriezties mājās, savā alā.

— Nē, — Prochors neatlaidīgi atteica. Visi pavērās viņā: balss valdonīga, jautājums izlemts galīgi.

— Skat, tūlīt redzams, ka viņš ir paklausīgs dēls, — pec brīža iesāka Domna Ivanovna, kārtodama savu zīļu galvas rotu.

— Vecāku sirdis droši vien gaidot gluži iztvīkušas. It īpaši Marja Kirilovna droši vien noilgojusies … Brauc, mīļais!

Prochors ievilka no papirosa dziļu dūmu un nervozi atmeta melno malu cekulu no augstās pieres. Viņš bija kļuvis vīrišķīgāks, izskatījās divdesmit gadus vecs. Vienīgi balss dažreiz nodeva: no zemiem, nobriedušiem toņiem pēkšņi pārgāja gaiļa balsī. Tad Prochors neveikli nokrekstējās un grozījās atzveltnī.

— Es tavu tēvu pazīstu, Pjotru Daņiliču. Kā tad, — neatrazdams sarunai pavediena, Jakovs Nazaričs jau trešo reizi atsāka vienu un to pašu un pec sestās glāzes skaļi atraugājās.

— Tētiņ!

— Nu, kas par tētiņu! Vēders rūc, alus prasīdams. Vai re, kas par mamzeli!… Domā, ka šī ar augstāko izglītību, tad…

— Pagaidām neesmu ar augstāko … Bet būšu gan …

— Lai dievs dod! — Domna Ivanovna noteica, meitu laipni noglaudījusi.

— Jā. Tas, protams, nekaiš… Ko tur leikt. .. Lai gan pie mūsu turības var nospļauties, kā saka … No līgavaiņiem jau tagad atkauties nevar. Nupat nesen atnāk pie manis Pāvels Pankratičs un saka: «Meitiņa tev kā odziņa … Ko tu viņu vēl skolo? Izprecināt vajag …»

— Tētiņ!

— Bet pašam dēls precību gados… Nu, netrūks jau … — Jakovs Nazaričs ar mīlestību noraudzījās Prochorā. — Netrūks piemērotu precinieku. Nekas. Bet es taču, Prošeņka, dēls, ari tavu vectēvu Daņilu pazinu. Ek, bija gan viņš Jcruslans — asi garš! Brašs! Tāds nebēdnieks, ka bail! Redzu, puis, ka ari tu esi pēc viņa. Pēc dabas un arī pēc izskata. Viņā esi atsities. — Jakovs Nazaričs smaidīja pats pie sevis, kaut ko atcerēdamies.

— Tad tu saki, ka tavam tēvam ir kapitals? Paskat vien! Daņila viņu pirms nāves apveltījis. Tikai … Ehē!… — Viņš piemiedza kreiso aci, viltīgi pasmaidīja un pakasīja aiz auss. — Domāju, ka veltīgi. Labuma nekāda nebūs …

— Nu, tēv! Kas tev par daļu? — Domna Ivanovna to dusmīgi pārtrauca.

— Nebūs labuma, nebūs, — galvu purinādams, Jakovs Nazaričs atkārtoja. — Negribu tevi, Prošeņka, dēls, aizvainot, bet viņš nav veikalnieks. Nav stingrības. Sieviešicm pakaļ skrien. Nu, pasteidzies tu izaugt liels un ņem visu savās rokās! Tad veikals plauks … Plauks.

— Par mani vēl dzirdēsiet. Mani visi daudzinās! — ar jau-nekllgu dedzību lepni atsaucās Prochors un pašķielēja uz meiteni. — Ja mani dievs no nāves izglābis, tad es…

— Nelielies, kaujā iedams. Vēl esi jauns, — namatēvs viņu brīdināja. — Dau-dzinās. Ek tu, jau esi degunu gaisā uzslējis! Ko tad īsti tu ar laiku domā iesākt?

— Visu! — Prochors cieši noteica.

Sarunā laiks bija aizritējis pāri pusnaktij, Ņina gāja gulēt. Prochora maigais skatiens pavadīja viņu līdz durvīm un it kā iestrēdza tumsā, kur pamazām apklusa viņas raitie soli.

«Aizgāja… Cik viņa daiļa!» viņš domāja, nesaprazdams, ko viņam jautā Jakovs Nazaričs. «Ar labu nakti, Ņinočka! Ar labu nakti …»

Otrā dienā sātīgi pabrokastojis, Prochors devās ar Ņinu pastaigā pa pilsētu.

Prochors bija aizņēmies no Kuprijanova naudu un paspējis nopirki melnu aitādas puskažociņu un garausainu briežādas cepuri. Sai tērpā viņš izskatījās slaids un skaists. Prochors piesardzīgi un kautri noraudzījās Ņinā, kas bija ģērbusies vienkārši — tumšzilā kažokā ar ballu apkaklīti un ballu cepurīti galvā. Viņam palika Ņinas lielo, gudro acu atklātais, domīgais skatiens, kurā atspoguļojās skumjas, patika viņas mazās, stingri savilktās lūpas, ļoti baltā, veselīgi sārtā seja un viss viņas staltais, plaukstošais stāvs.

«Krievu skaistule. Lūk, ja varētu …»

Sājā «lūk, ja varētu» viņš vēl nespēja ietvert noteiktu saturu, vienīgi izjuta, ka sirdī rosās kas jauns un neparasts. Viņam aizvien gribējās ar Ņinu runāt, aizvien sapņot, iztēlot sevi par varoni, kaut kā izcelties, viņam vienkārši gribējās tai patikt. Bet mēle, smadzenes un visas viņa kustības bija nebrīvas. Prochors vēl arvien kautrējās viņas sabiedrībā, baidījās izrādīties smieklīgs, noraudzījās viņā kā izglītotā jaunkundzē, bet pats sevi uzskatīja par pusskolotu zemnieku un aizdegās kā dzirkstele, kad Ņina tam jautāja:

— Bet kā tad būs ar mācīšanos? Vai patiešām jūs pavisam atmetīsiet grāmatām ar roku?

Padomājis un paberzējis pret salu jutīgās, taigā apsaldētās ausis, viņš atbildēja:

— Mācīšos. Nezinu — skolā vai ne, bet mācīšos. Visiespējamākais — mājās. Sapirkšu grāmatas, programas …

— Nu, tam es neticu. Kas nu mājās par mācīšanos. Mācīties vajag pilsētā, cilvēkos, sabiedrībā.

— Var arī mājās. Ja tikai ir vēlēšanās, — Prochors atbildēja.

— Bet vai tad jums patīk mācīties?

— Jā gan!

— Bet vienkārši gudrie, stiprie?

— Gudrajam un stiprajam nav grūti kļūt izglītotam. Jā gan. — Viņa saknieba lūpas un iesmējās caur degunu, noglāstīdama Prochoru ar maigu skatienu.

— Centīšos, — Prochors sacīja un stostīdamies piebilda:

— Lai jums patiktu …

— Ha, ha, ha!… Vai patiešām jums tā gribas man patikt? Kāds jūs esat jocīgs!

Prochoram nejauši paslīdēja kāja, un viņš tikko nenotrieca Ņinu gar zemi. Viņi gāja pa pašu iebraukto ceļa vidu. Iela bija bez dzīvības. Sur tur pavīdēja kads ietuntuļojies, neveikls stāvs.

— Skat, kur zeltrūpnieka Fokina māja, — Ņina teica. — Viņam daudz miljonu, taču īsta vēriena trūkst; kvern šeit un ir apmierināts. Rīko dzīres. Reiz iebāzis piedzērušo pristavu cukura mucā un nolaidis no kalna. Tad bija liels tracis. Pat gubernatoram biia kļuvis zināms. Viss, protams, apklusa …

— Nauda ir spēks, — Prochors dedzīgi iesaucās. — Ņinočka, kā jums šķiet, vai es kļūšu bagāts?

— Jūs jau tagad esat bagāts.

— Nu, kas tā par bagātību?! Es būšu tā pa īstam bagāts. — Prochoram acis iegailējās, balss vairs nemainījās. — Būšu bagāts pa īstam. Uzsākšu īstus veikalus. Es to esmu labi pārdomājis.

Meitene iesmējās un viegli iesita viņam ar uzroci.

— Cik jums gadu, Prochor?

— Trīsdesmit!

— Ha, ha, ha! Nolaidiet!

— Divdesmit pieci. Es neticu ne tēvam, ne mātei. Viņi pārliecināti, ka man astoņpadsmit gadu. Maldās, pārrēķinājušies,— viņš satraukts runāja. Viņa soļi kļuva stingri, plati. Ņina tikko spēja tikt līdzi.

— Kāda jums nomaļa pilsēta, nav pat konditorejas, — viņš žēlojās. — Man šausmīgi gribas kūkas.

Meitene plaši iepleta acis un aizvilkdamās sāka smieties.

— Ak jūs mazais bērniņš! Cik tas ir jauki! Pag, aiziesim mājās un izcepsim torti.

— Cepsim, — Prochors saplakušā balsī piekrita un domās nolamāja sevi: «Muļķis.»

— Vai jums patīk dejot?

— Nē, ar to nenodarbojos, — viņš māksloti svarīgi sacīja.

— Neatzīstu.

— Hm, sakiet, lūdzami, — viņa iedzēla ar paslēptu ironiju.

— Jūs esat kaut kas īpatnējs.

— īpatnējs? — Prochors palēnināja soļus. — Varbūt es patiešām esmu īpatnējs. Es iesākšu agri. Kādreiz skolotājs stāstīja mums par ievērojamiem māksliniekiem un mūziķiem. Tiem jau bērnībā bijusi… Nu, kā to sauc?

— Tieksme?

— Nu jā, nu jā! Piemēram, Bēthovens, man šķiet. Vai ir tāds? Ahā! Viņš it kā sācis jau četru gadu vecumā. Varbūt ari es esmu tāds. Tikai sava veida mūziķis. Rūpniecībā, tirdzniecībā.

— Bet vai jūs ar lellēm nespēlējaties?

Viņš pārsteigts apstājās.

— Cik jūs esat dzēlīga!

— Es? Jā gan … — Ņina atkal iesmējās un pavilka lūpu uzmetušo Prochoru aiz piedurknes. — Pilsēta izbeigusies, aiziesim lidz mežiņam!

— Iesim. Tikai kāpēc jūs visu laiku par mani smejaties? Man nepatīk, ka par mani smejas.

— Ko, vai jūs to nopietni sakāt? Lūdzu, Prochor, nerauciet uzacis. Tas jums nepiestāv.

Kā pieradinātu lāci viņa uzmanīgi paņēma to zem rokas. Prochors tlksmīgi iesēcās un vēlreiz klusībā nosauca sevi par muļķi: «Kāpēc es cenšos izlikties par bārdaini? Muļķis tāds!»

Pa šauru, līkumotu ceļu vilkās bezgalīga vezumu rinda ar salā sastingušām, nokautām cūkām. Atņirgtie purni ar lielajiem ilkņiem bija izteiksmīgi un nožēlojami; šķita, ka nodurtie dzīvnieki vēl aizvien klusībā kviec un sten. Uz viņu pakaušiem rēgojās dziļas, platas rētas, sarecējušās asinis bija salā sastingušas kā sarkani ķekari.

Ņinai šis skats bija pretīgs: tas iedvesa riebumu pret cilvēku cietsirdību. Bet Prochors, mēli paklakšķinājis, iesaucās:

— Edz, kas par bagātību! Lūk, tas man patīk. Kad es pats būšu sev kungs, es ierīkošu konservu rūpnīcu. Trekni gaļas gabali, treknas zivis, meža irbes skārda kārbās ar uzrakstu: «Pro-ehora Gromova tirdzniecības nams» — tiks sūtīti uz visām malām, pat uz ārzemēm. Ierīkošu lopkautuvi — tādu ar trikiem. Pats pamācīšos Amerikā, kaušu vēršus pats savām rokām … Es…

— Kāds jūs — miesnieks… Tas nav labi. Tas ir riebīgi! Bet es esmu nolēmusi kļūt par veģetārieti.

— Veģetārieti? Kas tā tāda par nāciju? — Prochors jautāja.

— Kas par nāciju? — Ņina atsaucās ar vieglu pārākuma pieskaņu balsi. — Veģetārisms ir uzturs bez asins izliešanas, bez dzīvības iznīcināšanas.

— Ak jā, — Prochors atģidās, un lūpas viņam iedrebējās aiz dusmām. — Nu, es to neatzīstu. Asinis ir garšīgas. Man ļoti patīk receklis no cūkas asinīm, ar speķi, ar etiķi.

, — Cik mēs tomēr esam dažādi, — Ņina nopūzdamās teica.

Pusdienas bija pagatavotas ļoti garšīgas. Prochors ēda par trim, skaļi čāpstinādams. Ņina raudzījās viņā ar ziņkāri, it kā nogaidīdama. Dzēra, saskandināja glāzes. Turēja līdzi ari Prochors.

— Kāpēc jūs man sīki jo sīki neizstāstāt par savu ceļojumu? — Ņina jautāja viesim.

— Nu, gan jau, vakarā. Man pat dienasgrāmata ir. Varu palasīt.

Jakovs Nazaričs kāri notiesāja sterletes galertu. Pie alkohola nepieradušais Prochors bija mazliet iereibis; viņš visu laiku svētlaimīgi smaidīja un, acis nenovērsdams, lūkojās meitenes žirgtajā sejā.

— Nu, jaunieši, iedzersim! — Namatēvs pacēla kausu. — Uz jūsu veselību! Laimīgu dzīvi … mūsu maiņai.

— Urā! — Prochors iesaucās. — Ņinočka, uz jūsu veselību! Ha, ha! Bezasins uzturs, bet pati ēd sivēna cepeti ar biezputru.

Namatēvs iedzēra, palocīja galvu, papurināja cirtainos, iesirmos matus.

— Pazinu, pazinu tavu vectēvu, kā tad. Tavs vectēvs ar manu tēvu — lai dievs mielo viņa dvēseli! — labi salika. Aizvien gadījās, ka, atgriezdamies no kažokādu tirgus, pie mums iebrauca. Bel tad nogalināja manus vecākus, lai viņiem debesu valstība .. . Abus, tēvu ar māti… Nogalināja laupītāji, noslepkavoja… Jūsu pusē… Pirms daudziem gadiem… Ek, ielej vēl! Bran-davu! Ar sūbra zālīti.

Prochors ar mokām atrāvās no pudiņa. Bet Jakovs Nazaričs, raustīdams resno zelta pulksteņķēdi virs tumšzilās plīša vestes, smalkā balsi runāja:

— Ņinočku mums dievs devis. Nebija, nebija bērnu, bet ļoti gribējās meitiņu. Pielūdzām dievmāti, dievs deva. Deviņus gadus nnmna nebija dzemdējusi, nu kļuva grūta…

— Tētiņ!

— Ivana tēvam uz Kronštati telegramu aizgrūdām… Tikai tad viņa, tā sacīt, palika grūta … Jā gan, Domna. Un piedzima Ņinočka, dieva svētītā … Edz, kas par daiļavu! Ko? Prochor? Vai nav?

— Tētiņ! Liecies mierā!

— Pat ļoti daiļa … — Prochors piekrita. — Pat neparasti.

— Redz, redz… Audz liels, brāl … Īle, he … — Jakovs Nazaričs pamirkšķināja Prochoram ar aci un uzsita meitai ar plaukstu pa muguru. — Ekur precīte, pirmā labuma!

Ibrahims skubināja Prochoru braukt mājās. Prochors nesteidzās. Kuprijanovu ģimenē viņam patika: garšīgs ēdiens,

mājīgums — pēc taigas tīrā paradīze. Bet galvenais — Ņinočka. Viņš ar nepatiku apzinājās tās pārākumu pār sevi; viņam likās, ka Ņina daudz zina, daudz lasījusi. Viņš ikreiz piekāpās, kad tā iesāka nopietnu sarunu, un piekāpdamies dusmojās uz sevi. Pro-ehors pats sev nosolījās daudz zināt, daudz mācīties; viņš saprata, ka nemācīts var dzīvot tikai taigā. Jā, viņš būs mācīts. Un labi mācīts!

Kādā krēslas stundā viņi abi sēdēja pie aizkurta kamīna. Ņinai uz ceļiem, acis pret uguni piemiedzis, ņurrāja kaķis.

— Jā, Ņinočka, — Prochors sacīja. Ar plato delnu viņš glaudīja kaķi, neatlaidīgi un parupji cenzdamies it kā nejauši pieskarties pie meitenes kājām.

— Es klausos, — Ņina sarauca uzacis un nometa kaķi zeme.

— Nu, es jau teicu. Jūs esat pareizi novērtējusi, ka esmu vecāks un nopietnāks, nekā vajadzētu būt manos gados. Bet pie visa tā vainīga Drūmupe un taiga. Bija šausmīgi grūti. Beigās taisni gals bija klāt, bet mirt ir tik smagi. Pēc tam atmetu visam ar roku, saslimu, ko est nebija, aukstums. Pat negribējās vairs ne par ko domāt. Bet galvenais — auksti. Nu, pārāk auksti. Brrr! …

Prochors viss nodrebēja un pievirzīja krēslu tuvāk pie uguns.

— Nabaga puika! Man jūsu žēl.

— Un dīvaini sapņi man rādījās. Nezinu, vai man tāda galva, vai. Ļoti dīvaini. Un šausmīgi. It īpaši pēdējais.

— Kāds tad? Vai atkal Sinilgu redzējāt?

— Jā. Viņu.

Ņina nogrima domās, pēc tam teica:

— Pastāstiet vēlreiz, kā jūs atradāt viņas šķirstu. Un vispār par visu to nakti. Man ļoti patīk baismīgi stāsti. Tikai nesteidzieties.

Atcerēdamies sīkumus un arī tāpat izdomādams, lai pabiedētu Ņinu, Prochors soli pa solim no jauna atstāstīja viņai savu un Farkova gājienu uz šamanietes kapu — mēnesnīcas nakts, pakārtais šķirsts, melnā matu pīne, — par savu bēgšanu, par to, kā viņus pavadījuši svilpieni un mirušās Sinilgas čuksti: «Boijē, noskūpsti mani!»

Ņina nodrebēja un pārmeta krustu:

— Kādas šausmas!…

— Un tanī pašā naktī es redzēju sapni. Viss sarkans sarkans un — skūpsti … — Prochors runāja klusi, pats savos vārdos klausīdamies. — Bet pēc tam otrs sapnis — gaišs: redzēju meiteni, kādu pazīstamu zemnieci, Taņu…

Ņina, nogrimusi dziļās domās, lūkojās ugunī. Istabas krēsla viļņojās līdz ar liesmu un kaut ko čukstēja. Tumšajos kaktos slēpās nemierīgs klusums, un Ņinai šķita, ka tur slēpjas drūmā, nemierīgā Sinilgas dvēsele … «Skat, viņa tur, skat, viņa nāk .. .» Un Ņina iekliedzās.

— Jaunkundz, ko jūs? Tā taču esmu es. — Klusiņām, viegliem kaķa soļiem virēja pagāja viņiem garām ar kruķi un sāka rušināt karsto ogļu zeltu.

— Cik jūs esat bailīga! — Prochors teica.

— Man nervi… Mums ģimnāzijā meitenes pa naktīm blēņojas. Ar spiritismu nodarbojamies, garus izsaucam… Un, lūk …

— Bet es gribēju jums izstāstīt vēl kaut ko. Baismīgāku.

Ņina paraudzījās apkārt, paklausījās — aiz loga svilpoja

sniegputenis un laizīt laizīja tumšās loga rūtis.

— Aizdedziniet lampu! Man tumsā bail.

Gaišās lampas rožainais abažurs tuvināja tumšos kaktus, izaicināja no tumsas. Kakti bija klusi un tukši.

— Pielieciet malku, man auksti, — Ņina uzņēma uz pleciem lakatu un iesēdās dziļāk mīkstajā atzveltni. — Tas ir ļoti interesanti. Nu, es klausos, — viņa ierunājās gandrīz čukstus. Viņas seja bija bāla.

Prochors samulsa un bezbēdīgā balsī iesaucās:

— Nē, es labāk izstāstīšu jums par kādu jaunu atraitni — tungusieti… Ļoti komisks gadījums… Reiz vecs tunguss aizveda mani pie sevis …

— Kāds jūs tomēr esat meitu mednieks! — mazliet piecirlusi papēdi pie grīdas un nicīgi saviebusi seju, Ņina teica. — Atraitne, Taņa, vēl par kādu tur Anfisu stāstījāt…

— Tā ir mūsu laba paziņa, ļoti daiļa, mūsu ciematā, — Pro-chora balss iedrebējās. — Es par viņu nebiju domājis. Man Sin-ilga viņu atgādināja pēdējā sapnī. Es pat nezinu, vai tas nebija īstenībā.

— Es vēlreiz gribu dzirdēt, kā jūs izglābāties.

— Lūdzu.

Prochors nervozi aizdedzināja sērkociņu un aizsmēķēja.

— Es jau biju pie miršanas. Atceros, ka uznāca vētra, vienā mirklī, piepeši. Mūsu telti atsvieda sānis. Viesulis man rāva nost kažoku. Viesulis vērpās balts, auksts… Es izbāzu galvu, un man pie pašām acīm pēkšņi kaut kas iedzirkstījās kā uguns, kā zibens. Kāds uzpūta man dvašu un ar tādu šausmīgu, zvērisku kliedzienu nogāzās zemē un sāka kūleņot. Tur kūleņoja Ibrahims; viņam rokā bija kinžals. Es zinu. Lai gan viņš neatzīstas. Kāpēc kliedzis — arī nestāsta. Pat jums neteiks, labāk nekaitiniet viņu, nejautājiet… — Prochors satraukts smēķēja, ar steigu rija dūmus un izelpoja tos mutuļiem, ar troksni. — Pēc tam tālumā ierējās suņi. Es domāju, ka tie atkal ir vilki. Nē, suņi, un iedomājieties — braucamie: jakuti brauca uz tirgu, uz ezeriem.

Paņēma mūs līdz. Tā mēs izglābāmies no nāves. Jā, es jau jums stāstīju … Un, lūk, nevaru saprast, nevaru atcerēties — biju ļoti slims, satraukts, — vai tas bija pirms tam vai vēlāk, bet varbūt tieši tai laikā es redzēju Sinilgu. Atceros, dejoja, dziedāja, sila pa savu tamburinu. Un daudz daudz stāstīja. Visu esmu aizmirsis.

Abi ilgi sēdēja klusēdami. Krāsnī sprēgāja malka, ņurrāja kaķis.

— Nu redz, tie ir visi mani piedzīvojumi, — Prochors nopūtās.

Ņina saprata, ka viņam ir smagi atcerēties. Viņai gribējās to uzmundrināt, bet nezināja, ko lai saka, tāpēc izvilka no somiņas konfekti.

— Ņemiet, šokolāde. Pēc rūgtuma noder.

Prochors izklaidīgi iebāza konfekti mutē un teica:

— Blēņas!

— Kas?

— Sinilga. Tīrie nieki. Pirmoreiz biju pārēdies. Bet beigās — slimoju. Arī visādi velni rādījās. Murgi. Piemēram, it kā lācis man galvu būtu nograuzis, bet man jauna uzaugusi, lauvas galva. Es saplosīju lāci un sameklēju savu galvu, tikai jau ar bārdu apaugušu un asarām noplūdušu. Kad pamodos, tad patiešām sāku raudāt… Atcerējos māti. Bet apkārt bija auksts, cilvēka neviena. Un nekādas cerības uz izglābšanos. Tā, lūk, Ņinočka, mana mīļā… Tā gan… Bet miroņi nekad apkārt nestaigā.

— Staigā gan. Nevis miesas, bet dvēseles. To sauc par metafiziku. Nē, piedodiet, par mistiku. Jā, liekas, mistika, bet varbūt citādi. Es lasīju Flamariona «Mūžīgie spoki». Tur ļoti daudz dažādu gadījumu ar miroņiem. Vēl arī Kruksam …

— Blēņas! — Prochors aprauti teica un ar spēju rokas kustību iemeta papirosa galu kaminā. Šai mirklī Ņina viņam izlikās maziņa. «Jā es esmu vīrietis, bet tu sievišķis,» viņš pašapmierināti nodomāja.

— Jakov Nazarič, vai jūs vēl neguļat, vai drīkstu ieiet pie jums? — Prochors pieklauvēja pie namatēva durvīm.

— Nāc vien, brālīt, iekšā, nāc vien bez ceremonijām. Tu jau man esi kā savs cilvēks, vienalga.

Jakovs Nazaričs chalalā sēdēja pie liela rakstāmgalda, kas bija apkrauts ar kantora grāmatām, formulāriem, preču paraugiem, un klakšķināja skaitāmos kauliņus. Bija vēls vakars.

— Parīt es braukšu projām.

— Nu kāpēc! Viesojies vien …

— Ir jau laiks. Jakov Nazarič, vai jūs man neizsniegsiet preces uz parāda par kādiem pusotra vai diviem tūkstošiem?

— Kam tev vajag? — tirgonis ieurbās viņā piemiegtām acīm.

— Pa ceļam iztirgošu.

— Hm! … Skat, kāds maitasgabals, piedod man laipno vārdu! Man tas pa prātam. Ilm!… Labs ir, labs ir, — viņš viss atplauka smaidā, pievirzījās ar savu krēslu tuvāk Prochoram, kas pieklājīgi stāvēja kājās, un parāva to pie svārku stūra.

— Nu, sēdies, vai! Parunāsimies.

Prochors noslīga uz krēsla maliņas un sēdēja godbijīgi, kā lūdzējs pie cilvēka, kam vara.

— Tā, pareizi. Kā tad tu brauksi ar precēm? Būs taču jākavējas ceļā.

— Es pāris divjūgos, ātri. Vakar uz dzelzceļa staciju aizbrauca tirgonis Boldirevs — dodas uz Maskavu. Pierunāju viņa važoni, iedevu tam piecnieku dzeramnaudas un vēl traktierī pacienāju ar degvīnu, uzēdām soļanku. Viņš izziņos pa sādžām, ka es braucu ar precēm. Vietas šeit nomaļas. Cik tālu ir no jums līdz dzelzceļam? Tūkstoš verstu? Domāju, ka būs izdevīgi.

— Skat, sātans! — tirgonis iesaucās, izlikdamies dusmīgs.

— Tā tu man visus pircējus atņemsi!… Hm! Došu, došu, došu. Ņem, brālīt, ņem. Rīt no paša rīta aiziesim uz noliktavu.

Prochoram aiz laimes sametās karsti.

Pilsētu viņš atstāja ar sirdssāpēm. Ņinočka apsolījās rakstīt. Skumīga skumīga iznāca viņu pavadīt. Namatēvs ar namamāti deva viesim padomus, pārmeta viņam krustu. Lai viņš braucot pa ceļiem uzmanīgi: naktis tik tumšas, ka vai acī durams, ļaudis neganti, lai Ibrahims pieraugot Prochoru kā pats sevi. — Nu, laimīgu ceļu!

Prochors, stāvēdams ragavās, ilgi vicināja savu ausaino briežādas cepuri. Bet tad ceļa līkumā ātrie zirgi pagriezās tik spēji, ka viņš nogāzās no kājām.

6.

It kā no viņsaules atgriezies pats dārgākais negaidītais viesis, tā Prochors Grornovs tuvojās Medvedevas ciemam, kur atradās vecāku māja.

Platajās kamanās sēdēja trijatā: Ibrahims, tēvs un dēls. Tēvs aizbraucis simt Verstis pretī: jau sen bija saņemta telegrama no dēla, otra — no Kuprijanova:

&amp;

«Sagaidiet. Brauc.»

Bruņu trijjūgs auļo ātri, Pjotram Daņiličam nav vis zirgi, bet zvēri. Cauri ciemam — ar pātagu, ar zvārguļiem, tie joņo kā viesulis. Lūk, jau baznīca — «pateicos tev, kungs, ka esi izglābis!» — un, lūk, par visiem augstākais zaļais jumts, — tā viņu māja.

Spoža saule žilbināja acis. Pie savas jaunās mājiņas vārtiem stāvēja Anfisa; no saules aizsargādamās, viņa bija pacēlusi balto roku un ar acīm urbtin ieurbusies Prochora sejā.

Pjotrs Daņiličs pamāja viņai ar savu sabuļādas cepuri.

— Kas tā? — Prochors jautāja. — Vai nav Anfisa?

Bet tur jau arī citi… Visi pie vārtiem, uz ielas. Virēja Var-vara, Iļja Sochatichs švītīgā puskažociņā, ar cepuri uz pakauša, ciema vecākais, kupris, visādi plušķi un kvekšķi, mācītājs Ipata tēvs un, šķiet, arī paša vectēva Daņilas gars.

Ļaudis saskrējuši no malu malām — patiešām interesanti. Sveiks un vesels!

— Nu redzi, māt, kādu ērgli es tev atvedu! Vai pazīsti? — Pjotrs Daņiličs nosēca.

— Gaužām braši! — Ipata tēvs pasludināja un pat atzinīgi iesvilpās.

Māte raudāja, raudāja arī Prochors.

Pēc grūtā ceļa Prochors nogulēja līdz vakaram. Tēju dzēra vienīgi pašu ģimene, tikai viesistabā. Prochors stāstīja bez mitas, raudzīdamies piezīmju grāmatiņā. Tēvs klusēdams klausījās ļoti uzmanīgi, un viņa sejā atspoguļojās gan sajūsma, gan dusmas, gan šausmas. Māte bieži nopūtās, meta krustus, smaidīja un klausījās nevis ar ausīm — vārdi tā vien slīdēja garām, — klausījās ar sirdi.

— Nu redziet, esmu sveiks un vesels. Mani Ibrahims izglāba.

Tēvs svarīgi piecēlās un, mazliet līgodamies, smagiem soļiem

izgāja virtuvē.

— Tētiņš laikam atkal iedzēris?

— Dzer… — māte atbildēja. Viņa nopūtās, un lūpas viņai sāka drebēt. — Mums nelāga dzīve …

Tēvs nāca atpakaļ. Viņam sekoja Ibrahims, mazliet saliecies uz priekšu.

— Sēdies, — tēvs aicināja.

— Mans pastāvēs kājās, — Ibrahims atbildēja.

— Sēdies! — tēvs iesaucās. — Nevis šeit, bet tur, atzveltnī. — Ar plīšu apvilkto atzveltni viņš izbīdīja pašā istabas vidū un nosēdināja tanī kalnieti.

— Māt! — tēvs teica. — Lai visi sanāk šurp! Ej pasauc!

Prochors pakalpīgi izskrēja virtuvē. Un, viņa aicināti, drīz Vien stāvēja pie durvīm kupris, pārdevējs, ķēkša un kučieris.

— Paraugieties, — tirgonis rādīja uz Ibrahimu, — šis cilvēks ir izglābis manu dēlu no neizbēgamas nāves. Un es, ievērojams tirgonis, gribu viņam pateikties, lbrahim, — viņš vērsās pie kalnieša, — var jau būt, ka tu esi ļaundaris, bet tas nekas, tāda nelaime katram var gadīties, taču tu … tev tātad ir zelta sirds. Tāpēc paldies tev no visas krieva dvēseles, pazemīgi pateicos. — Viņš gribēja nomesties Ibrahima priekšā ceļos, bet Ibrahims pietrūkās kājās.

— Saimniek! Nevajga!

— Sēdi! Sēdi!… Ei jūs, visi klanieties, visi!… Varvara, Iļjucha! Sakiet visi paldies! lbrahim! Dāvinu tev balto zirgu. Ņem… Kučieri! Nodod čerkesam zirgu ar segliem, ar visu. iļjucha, tu izsniedz Ibrahimam vislabāko vadmalu, zābakus, zīdu — visu, ko vēlas. Un tad vēl, pagaidi, pagaidi! — Viņš iznesa no guļamistabas ārzemju medību bisi. — Tā vēl īpaši.

Ibrahims noslīga ceļos, noskūpstīja bisi un, balsij drebot, tteica:

— Cch! Paldies, tēv… Ja devi man šautene, ja zirgs devi, tad zini, tēv, es miršu par tevi, par Prošku, par saimnieci. Miršu! Lai Allah tevi pasargā, tēv… Paldies, tēv!

i

Vēlu naktī, kad Prochors jau gulēja, Marja Kirilovna nosēdās tam blakus un mīļi raudzījās viņā. Kāds skaistulis!

Un Prochors ar maigu dēla skatienu noraudzījās visā mātes stāvā. Kāpēc viņa tā novītusi? Paskat, jau grumbas sejā un tāda kā rieva iegulusies starp acīm, un mīļo, laipno lūpu kaktiņi mazliet noslīdējuši uz leju. Viņam kļuva žēl mātes.

— Tu bieži nopūties, māmiņ ;.. Kāpēc tā?

Viņa nosēdās pie galvgaļa, atglauda no dēla augstās pieres melno matu cirtu, noskūpstīja. Viņš apķērās tai ap kaklu un piekļāvās ar seju pie tās sejas.

— Pat negribētu nopūsties, bet jānopūšas… Dēliņ, Pro-šeņka!

— Vai tad tev slikti klājas, vai?

— Nē, nekas … — viņa atbildēja ar dziļu nopūtu. — Nu, sāksi dzīvot, tad redzēsi.

— Māmiņ!… — Prochors ierunājās un pietrūkās sēdus. Viņa platās krūtis bija kailas. Mirdzēja ķēdītē uzkārtais zelta krustiņš.

— Mana mīļā māmuliņ … Esmu jau liels izaudzis, es neļaušu tev pāri darīt. Tu man esi mīļāka par tēvu. Neļaušu.

— Grūti būs, Proša, nespēsi … Viņš ir vājš cilvēks … Un nav jau viņā tā nelaime… Tur ir kas cits …

— Bet kas tad?

— Cits, Proša … Pat mēle neklausa. Un dievs laikam mani ir atstājis. — Viņa izvilka kabatas drāniņu, sāka raudāt.

— Māmiņ! Māmuliņ!

7.

Bet drīz atjoņoja īsts Sibirijas metenis: ar bliņām, degvīnu, pelmeņiem, krējumā ceptām zivīm, ar zvārguļiem un krepainieni trijjūgiem, ar ugunskuriem, dziesmām un dzīrēm.

Jau pirms trim četrām dienām vesels bars bērnu uz lielā laukuma pie pašas baznīcas ceļa «pilsētu». Par «pilsētu» dēvēja tādu ļoti augstu sniega valni, kas jātniekam pāri galvai. To ierīkoja plaša loka veidā, šķautnē sasprauda eglītes, bet vidū, pašā «pilsētā», zemē iedzina garu, karogotu kārti. Pjotrs Daņiličs nežēloja krāsaina katūna. Kārts galā plakaniski uzmauca riteni, bet «grēku piedošanas» svētdienā Pjotrs Daņiličs uz riteņa uzcels degvīna muciņu. Ek, tie gan būs joki! Meteņa svētdienā drosmīgākie puiši sturmēs «pilsētu»: kas zirgā piejās pie kārts, tam piederēs degvīns. Bet nav jau vis viegli ar joni ielēkt «pilsētā».

«Grēku piedošanas» svētdiena sākās gods godam — pareizticīgie straumēm plūda uz baznīcu. Saule pacēlās spoža, skaties tikai, ka uz pusdienas laiku jau nesāk pilēt no jumtiem, sniegs žilbināja acis, un gaiss bija pavasarīgi smaržīgs.

Pat zvanu dunoņa gluži kā jautra dejas mūzika; tur vienkājis zaldāts Jefimka — lai viņu jupis! — palūk, kā dancina!

«Ceturtdaļbliņas, ceturtdaļbliņas!» — bramanīgi rokas sānos iespieduši, dietin dejo mazie zvani.

«Pusbliņas, pusbliņas, pusbliņas!» — vidējie pievieno savas vara rīkles.

Un nesteigdamies pamatīgi dārdina trīssimt pudu smagais tēvocis:

Dliņu, bliņu, bliņu!

Bet vienkājis zvaniķis Jefimka — deguns gaisā, smaids līdz ausīm, acis šķelmīgi šķielē — rausta tikai virves un ar vešelq kāju piespiež paminu, kas pievienota lielajam zvanam. Tik vien jau Jefimkam ir tā prieka, tik vien tās slavas — vislabākais zvaniķis. Nu, paraugieties taču! Viņš viss dzīvo līdzi zvaniem un skaņām: elkoņi šaudās, galva klanās, koka kāja dejo, veselā —f paminu min. Tu vari sašaut viņu no trīsdesmit stobriem, arī tad nejutīs. Vēl miris viņš turpinās savu zvanu deju:

Ceturtdaļbliņas,

Pusbliņas,

Ceturtdaļbliņas,

Pusbliņas.

Bliņu, bliņu, bliņu!

Un Jefimkam šķiet — viss viņa acu priekšā dejo: saule, mājas, mežs. Bet, paskat, tur. . . ha, ha!… Uz baznīcu cītīgi soļo vectētiņš Naums ar jauniem suņādas dūraiņiem rokās, viņš apstājas pret zvanu torni, iesprauž nūju sniega kupenā un rauj vaļā trepaku. Tad pēkšņi — stop! — pasit gaisā pret zvaniķi vareno, sirmo bārdu un kliedz:

— Ei, tu Erod! Lai tu ar sausu bliņu aizrītos . .. Pirms dievvārdiem liki man apgrēkoties!…

Bet jokupēteris Jefimka tikai smej un piespiež vēl trakāk.

Ceturtdaļbliņas,

Pusbliņas,

Ceturtdaļbliņas,

Pusbliņas.

Bliņu, bliņu, bliņu!

Baznīca bija pilna ļaužu. Veceņu un veču sejas staroja dievbijībā — pēc nedēļas viņi savus grēkus atnesīs popam, — bet zaļoksnējās sievas un vīri, tie dzīroja, eda bliņas.

Ērkuļainas, plikpaura, apcirptas un citas galvas neredzami izgaroja skurbuli un stipru degvīna smaku, turpretī no altara it kā pārmezdami plūda zilpelēki vīraka dūmi. Vecenītes bijīgi viebās, ņirdza zobus: «Tpī, kā krogā,» — un visas reizē skaļi šķaudīja. Bērneļi aiz smiekliem spurkšķeja cepurēs un no vecākiem dabūja pa pakausi dunkas.

Mācītājs Ipata tevs, lai gan noturēja dievkalpojumu svinīgi, tomēr steigšus, it kā jautrā veidā. Arī viņam taču nebija nekas pretī palīksmoties: bliņas, ikriņi. No vakardienas bliņām, kas tika kārtīgi apslacītas, cienīgtēvam prāts bija kā aptumšojies — visur rēgojās bliņas: pa svētbilžu stāvu, altarī, zem kupola un līdz pašai baznīcas priekštelpai — bliņas un bliņas.

— Paklau, — viņš čukstēja kvēpināmā trauciņa pasniedzējam, — atnes man sniegu! Gribu drusciņ atspirdzināties.

Viss klirosa labais spārns bija stāvgrūdām pilns ar vislielākajiem izbļāvējiem — vīriem un puišeļiem. Vai no ādas laukā līzdami, tie bļāva tik neganti, ka tēvocim Mitrodoram, kas dziedāja basu, rīklē pat kaut kas nokrakšķēja. Un, kā rāva vaļā: «Kā pie cara!» — pats Ipata tēvs nenocietās, sāka māt tiem ar vīraka trauku.

— Klusāk, pareizticīgie! Palēnām.

Prochors Gromovs ar māti stāvēja priekšā. Pjotrs Daņiličs ari bija izteicis vēlēšanos piedalīties: viņš piesprauda svecītes, nožagojās vienreiz, otrreiz un projām bija. Klirosa kreisajā pusē uz pakāpieniem kā magone puķu dobē staltojās Anfisa Petrovna, Tūkstošiem acu skatījās viņā gan nelabvēlīgi, gan ar patiku un nevarēja vien noskatīties. Tad ir gan lepni ģērbusies tā skaistule, ir gan lepna!

Prochors kož lūpās līdz asinīm. Negrib viņā raudzīties, nē, neraudzīsies! Taču viņa pievelk skatienu kā magnets adatu. Redz, nelietīgā!

Bet Iļja Sochatichs stāvēja drusciņ atstatus aiz Anfisas un smagi pūta. Viņš bieži meta krustus, roku tīši cēla augstu: sak, raugieties, ekur gredzeni, ekur rokassprādze karājas.

Ipata tēva sprediķis bija bargs. Viņš sadeva visiem pēc kārtas.

— Jūs, pareizticīgie, esat tikpat kā neticīgie, — viņš izsaucās, spiezdams analoju pie svētā, resnā vēdera. — Kā jūs gatavojaties tā kunga lielā gavēņa saņemšanai? Ar mežonīgu diešanu, ākstīšanos, nepieklājīgām dziesmām un tā tālāk, un tā tālāk, līdz bezgalībai. Posts un bēdas Kanaanas zemei, es jums pasludinu bojā eju! «Nepiedzerieties vīna, jo vīnā ir netiklība» — iā sacīts sentēviem. Bet ko jūs darāt? Jūs esat ielaidušies dzeršanā kā tādi mežoņi indiāņi, kam trūkst dieva bijāšanas. Atjēdzieties! Taču mazi bērni aug jūsu vidū un redz visas jūsu neģēlības. Visļaunākā priekšzīme! Un tad vēl izdomājuši sātana spēli — «pilsētas ieņemšanu». Sī zirgu skriešanās ir līdzīga pagānu amfiteatrim, bet jūs šo negantību esat pieļāvuši blakus tā kunga namam. Kā stāv rakstīts: «Atjēdzieties, pareizticīgie!» Šīs dienas ir lūgšanu un nopūtu dienas. Amen!…

Kad saule sāka grimt ielejā, ciemā nodārdēja šāvieni. Puikas ar neganti skaļiem tarkšķiem rikšoja no viena gala uz otru.

— Sanāciet! Sanāciet! Pilsētu sturmēt!

Pilsētai blakus ar Pjotra Daņiliča gādību bija uzcelts paaugstinājums goda viesiem. Šeit salasījusies visa viņa ģimene un visa ciema augstākā sabiedrība. Vienīgi Prochors aizgājis uz zvanu torni. No turienes labāk var redzēt, un viņš arī nevēlas būt kopā ar Anfisu, nepavisam ne.

— Kur tad Ipata tēvs? — apjautājās ūsainais pristavs, ģērbies formas mētelī.

— Aizgājis mājās, jūsu augstdzimtība, — ciema vecākais atbildēja.

— Viņi stipri žēlojās par vēderu, — godbijīgi piebilda Iļja Sochatichs, pat roku pielicis pie cepures kā karavīrs.

Saskrējuši puse ciema. Sejas visiem smaidīgas, sārtas. Saule neskopojās: krusti baznīcas torņu galā zeltojās, un arī logu rūtis

Ipata tēva mājās, kas turpat iepretim, dega liesmās. Uz vaļņa, pie sniega pilsētas vārtiem un abpus vārtiem, pulciņos stāvēja bērni un pusaudži ar tarkšķiem rokās. Žirgti un uzmanīgi lie vēroja ceļu, sasvilpās, sasmējās.

Lūk, no šķērsieliņas izlēkšo jātnieks, uzšauj zirgam un drāžas tieši uz spēju pilsētu. Aiz tā otrs, trešs. Tuvāk, tuvāk. Puikas brēkdami, svilpdami dauza tarkšķus, sviež jātniekiem ar sniega pikām, ledus gabaliem, zirgu mēsliem; sievietes spiedz, plivina galvas lakatiņus pie paša purna zirgiem, kas saslējušies pakaļkājās. Jātnieki slāna zirģeļus ar pātagu, biksta tos ar papēžiem, ' kliedz gan nū, gan tprr, zirgi sprauslā, griežas riņķi, slienas pakaļkājās, dejo un iesānis, iesānis — prom, jautrā ļaužu pūļa skaļo smieklu pavadīti.

— Tutū!

— Jājēji! Jātnieciņi!

— Vai tika gan salds šņabītis? Tutū!…

Mitjka Duņkins nolido no zirga. Un jāj atkal citi no šķērsielām, no vārtiem: dažs uz laba skrējēja, cits uz kraupaina ādeņa.

— Skat, skat! Nāve govs mugurā, nāve!

— Kur?

Patiešām, no viena ielas stūra uz otru šaudījas apdullusi govs, no abām pusēm to zvetēja divi piedzēruši tēviņi uz īsām kājelēm. Tie krita uz deguna sniegā, pielēca atkal kājās, traucās govij šķērsām pretī, tā šad un tad iemāvās, grozīja augsti uzslieto asti, tad pacēla uz ragiem četrrāpus zemē nokritušo vīreli, tas iekaucās kā vilks un palīda zem šķūņa. Govs mugurā nekustīgi sēdēja nāve garā, baltā kreklā, ar izkapti rokā.

— Nāve! Nāve!… — ļaudis brēca.

Sai mirklī iečīkstējās popa vārti un rūsganā, cekulainā zirdziņā nesteigdamies izjāja pats Ipata tēvs.

Viņa sejas izteiksme bija gurdena, šaurās ačeles piemiegtas, viņš it kā snauzdams klanīja degunu. Jāja soļos prom no pilsētas. Visi izbrīnījušies apklusa.

Tumšzilā cepurītē, skufijā, galva viņam smaila kā uz augšu pavērsts ķīlis, pleci šauri, bet dibens plats. Ja paskatās no mugurpuses — tīrā siena guba ar smailu virsotnīti.

— Uz kurieni tad vecais saposies?

— Uz kurieni, droši vien darīšanās. Nav citādi kā pie kalēja, — pūlī sprieda.

Pēkšņi cienīgtēvs strauji pagrieza atžirbušo zirģeli, savēcināja elkoņus, uzbļāva zirgam un, cepurīti sakārtojis, negaidīti sāka joņot uz pilsētu.

Aiz pārsteiguma uz brīdi visapkārt iestājās klusums. Tad acumirklī visi sāka kliegt un aurot, tarkšķināt, svilpt, rāva vaļā trīs harmonikas, visi steidzās aizsargāt pilsētu.

— Nieki, cienīgtēvi Tutū!…

— Gribēji ar viltu? I la, ha, ha! … Še tev sprediķis!…

— Ujā, ujā! Ei, ei, ei! Gāziet viņu zemē! Gāziet zemē!

Vīrieši saskrēja uz vaļņa, svieda mācītājam ar sniega pikām,

cepurēm, cimdiem, zābakiem. Visi kliedza līdz aizsmakumam, kamēr aptrūka spēka. Cienīgtēvs trīs reizes joņoja uz spēļu pilsētu, tris reizes atkāpās. Viņa zirģelis pavisam satracināts: griežas riņķī, slienas pakaļkājās, purns putās, viss — no nagiem līdz ausīm — dreb.

— Nū, Kristus bērns! Nū-ū! — Ipala tēvs iezveļ tam ar pātagu. Zirgs iekrācas, saslienas. Vēl viens lēciens, un… pilsēta būtu ieņemta.

Bet šai mirklī kāds puņķains zeņķis ņēma un pagrūda degošu pagali zirdziņam zem pašas astes. Tas kā aizsvilies notrieca gar zemi veselu pūli iereibušu meitiešu un pilnā sparā joņoja pa kupenām, bez apstājas sviezdams pakaļkājas gaisā un skurinādams asti. Ipata tēvs ar visu augumu bija uzlīdis uz zirga kakla un ar roku un kāju knaiblēm ieķēries zirgā kā tinis.

Pēkšņi zirģelis auļodams tā cirtās sāņus, ka Ipata tēvs pa kaklu pa galvu līdz viduklim ietriecās sniega kupenā ar kājām gaisā. Un viss ļaužu pūlis kā raibs, skaļš mākonis kliedzot un klūpot steidzās viņam klāt. Kā sēru tērps uz sniega melnēja priestera talars. No tā pret debesīm rēgojās divas kājas plīša biksēs, no kabatas bija izkritusi bērza tāss tabakdoze un spēļu kārtie. Abas kājas lēni kustējās, gan tuvodamās, gan attālinādamās viena no otras, it kā lielas šķēres ar pūlēm kaut ko grieztu.

Ļaužu pūlis drīz vien izvilka īso, resno popu no sniega. Viņš sēdēja uz kupenas pavisam lēnīgs. Bet apkārt spiedza un kliedza, dārdēja smiekli.

Cienīgtēvs nopurināja sniegu no bārdas, izslaucīja acis un pārmeta krustu.

— Bet es skalos un skatos pa logu, — viņš noklepojies uzsāka, — ek, domāju, nelieši! Pat pilsētu ieņemt neprot.

— Kā ar jūsu veselību, cienīgtēv? — pristavs atsteidzies laipni apjautājās.

— Ko nu par veselību, — Ipata tēvs atmeta ar roku. — Redz, kāds es trekns … Un viss šitais treknums gaužām braši šļūc tik uz leju.

— Nū, nū! — atskanēja spalgs sauciens. Pilsētas priekšā uz ceļa stāvēja balts zirgs. Tā seglos čerkess.

— Puiši! Ibrahims!

Ļaužu pūlis kā melns mākonis traucās uz vārtiem. Ibrahims atņirdza zobus, uzšāva zirgam ar pletni, zirgs, nemeklēdams vārtus, drāzās uz priekšu un cauri pūļa rēkoņai vienā lēcienā pārlaidās pār valni kā putns.

— Urā! lbrahim! Urā! Urā! — viss laukums dedzīgi un līksmi iegavilējās. — Pāri valnim! Brālīši! Tas tikai ir lēciens!

No zvanu torņa pie Ibrahima steidzās Prochors, arī visa augstākā sabiedrība traucās no sava paaugstinājuma uz pilsētu: ir gan brašs puisis tas čerkess! Bet Ibrahims visiem laipni uzsmaidīja, lai gan bērnus pat šis smaids baidīja kā pātaga. Viņš atbīdīja uz pakauša kažokādas cepuri, atsegdams lielo, sviedraino pieri, un sacīja:

— Kam džigitam vārti? Ja kalns gadās. Cch, pie velna!… Līksmojiet, kunaki, dzeriet, mans degvīns!… — Un soļos izjāja no pilsētas, urā un paldies saucienu pavadīts.

— Kur tad jūs, Prochor Petrovič, tā slēpāties? — Anfisa nodūdoja.

Prochors tikai uzacis sarauca un jautāja mātei skaļi, lai visi dzird:

— Kāpēc šī sieviete stāvēja kopā ar jums, māmiņ, uz paaugstinājuma?

— Prošeņka, es nezinu.

— Kas tad zina? — viņš jautāja vēl skaļāk, vēl dusmīgāk.

— Es, — kā sitiens atskanēja tēva balss, viņš paņēma dēlu pie rokas un noveda no pūļa sānis. — Zini ko, mīļais jaunekli, — viņš teica, — tu man pretī nestājies, nedomā mani uzraudzīt, negudro niekus. Saprati? Ja ne, tad es ar tevi citādi parunāšu.

Prochors ar rāvienu atbrīvoja roku un ātriem soļiem devās mājup.

8.

Vakarā pie Pjotra Daņiliča bija bliņu viesības. Protams, piedalījās arī Anfisa Petrovna Kozireva. Viņa visādi glaimoja Prochoram, raudzījās acīs, bet viņš — lai arī tas maksāja daudz pūļu — gandrīz nemaz neievēroja Anfisu vai arī centās pārtraukt skaistuli pusvārdā, tai iedzelt. Taču jo vairāk Prochors dusmojās, jo stiprāk viņa dvēselē iekvēlojās savādas jūtas: viņš būtu ar mieru iesist Anfisai vai pat nogalināt to un tad, asarām birstot, skūpstīt tās nedzīvās brīnišķīgās lūpas.

Bet viesi cits caur citu sauca:

— Prochor Petrovič, pastāstiet, — kā jums tur gāja?.. . Esiet tik laipns.

Un jau desmito reizi viņš atsāka stāstīt atkal ko jaunu, atcerēdamies jocīgus un brīnišķīgus gadījumus no sava bīstamā ceļojuma. Taču viņa stāsts iznāca tāds saraustīts, negluds, — Anfisas burvīgo acu ļaunais spēks ietina viņa domas juceklīgā tvanā.

— Es, māmiņ, iešu atsvaidzināties. — Viņš piecēlās un izgāja.

Zvaigžņu pilnās debesis bija iezaļganas kā no stikla, un arī mēness sirpis pie debesim — zaļgans. Pie baznīcas dega ugunskuri. Puiši lika jaunuvēm un meičām lēkt pāri sārtam, lēca arī paši. Spiegšana, smiekli, kliedzieni. Sārtā uguns pacēlās augstu gaisā, liesmas locīja savas apskurbušās mēles. Harmonikas, dejas, skūpsti.

Procbors nostājās pūļa vidū, garš, stalts. Jaunuves un meičas vilka to pie ugunskura. Kā spārnots zirgs Prochors lidoja pāri liesmai. Zaldāta sieva Dūņa uzkārās viņam kaklā un nosiekaloja lūpas ar savu valgo muti. Viņa oda pēc degvīna un sīpoliem. Prochors viņu tā saspieda, ka Dūņai satrūka visas saites; spiegdama viņa ievēlās sniegā, ieraudama Prochoru sev līdz. Un piepeši visi sabira čupā. Prochors stenēdams atbrīvojās no ķermeņu kaudzes, kas bija uzvēlušies virsū, un sākās kņada. Kliedzieni un brēcieni kā kara laukā.

Prochoram kļuva karsti. Viņš atpogāja puskažociņu un, glābdamies no iereibušajām sievietēm, teciņus devās pāri laukumam uz nomales mājām. Vai uz katra soļa viņš sastapa piedzērušos. Pa ganu ceļu Prochors devās laukā no ciema. Sur tur ierējās suņi. Viss nosarmojis, tālumā neskaidri sudrabojās mežs. No turienes atlidoja dobjie ūpja vaidi. Atmiņā atplaiksnījās šama-nietes šķirsts taigā, nāca prātā beidzamā baismīgā stunda, pret viņu pavērstais čerkesa kinžals, burvju tamburins un Smilga. Kāds šausmīgs sapnis! Nevienam viņš nestāstīs šo sapni: ne Ibrahimam, ne mātei. Un cik labi tomēr, ka viņš ir dzīvs, ka viņš šeit, dzimtenē, piederīgo tuvuma! Un kāds prieks par to, ka viņam ir Ibrahims un māte! Un tomēr — kāpēc tik nemierīgi pukst sirds? Anfisa? Viņš gatavs dot zvērestu, lūk, šepat, šī pusmēneša priekšā — viņš to atšķirs no tēva.

— Mā-miņ! Cik daudz gan tēvs tev ppri darījis…

Un viņam gribējās kliegšus kliegt, lamāties. Viņš atriebs Anfisai par ikkatru mātes sirmo matu, par katru agro grumbiņu viņas seiā. Bet kā tad, kā?

— Kā?!

IJn viņa acu priekša iesmejas Anfisas maigā seja un vilinot atvērās viņas sārtās lūpas.

— Ņinočka! — Prochors iesaucās, lai aizdzītu kārdinājumu.

— Mīļā Ņinočka … Līgava mana! …

Mēnesnīcas nakts. Prochors atgriezās no meža.

Meteņa svinēšana vēl nebija mitējusies. Vēl joprojām dega ugunskuri; dziedādami ap tiem griezās jaunieši, šur tur pa kupenām brida piedzērušie; no viena ciema gala līdz otram sasaucās gaiļi.

Tad no sudrabotās miglas izpeldēja trijjūgs, ieskanējās, ietrinkšķējās zvārguli un zvaniņi. Prochoram garām aizauļoja tēvs. Tam blakus — Anfisa. Ap galvu viņai gaišzils lakats. Tevs kaut ko kliedz ieskurbušā balsi un vicina cepuri. Viņa smejas, un skumju caurausti, sudraboti smiekli laužas cauri skaļajai zvārguļu trinkšķoņai.

— Ahā! — Prochors pie sevis iesaucās un nemanīts skriešus devās uz mājām.

Trijjūgs jau stāvēja pie tirgoņa vārtiem. Prochors paslēpās iepretim ēnā. Tēvs, noskūpstījis Anfisu, sacīja: — Ej ar dieva palīgu! — un trausās pa kāpnēm augšā lievenī. Viņa nopūtās tā gari: — O-oh! — un devās mājup, papriekš lēnām, pēc tam paātrinādama soļus.

Prochors pieskrēja pie trijjūga, kas bija nodzīts putās, čukstus pavēlēja kučierim: — Taisies, ka tiec! — un uzlēca uz bukas.

Smuidrā skaistule gāja, rokas uz krūtīm sakrustojusi un domīgi noliekusi galvu. Prochors saķēra grožus plaukstā, iekliedzās un sāka joņot tai pakaļ.

Viņa ātri pavērsās, gribēja noskriet malā:

— Prochor! Dzīvība mana … — bet piejūga zirgs notrieca viņu gar zemi.

— Ei, sabraukšu! Vai neredzi?! — Prochors uzkliedza, un trijjūgs aizauļoja tālāk.

Anfisa piecēlās bāla kā sniegs un, visa ar sniegu aplipuši, pastāvēja mirkli, noraudzījās trijjūgam pakaļ un sāka raudāt neremdināmās sāpēs. Trijjūgs joņoja uz mežu. Prochora acis dzirkstīja. Dzirkstīja arī zvaigznes naktī. Prochors sakoda zobus, viņam reiba galva. Arī zvaigznes naktī meta lokus kā noreibušas, un mēness palēcās uz zemes pusi. Skumjas, sirdī auksta kvēle, mokpilns kauns un žēlums …

Pjotrs Daņiličs lamāja sievu, draudēja, kliedza, ka visa māja skanēja, taujāja, kur Prochors.

Ienāca Ibrahims un, drausmīgi savalbījis acis, teica:

— Kliegt nevajga. Saimniecei pāri darīt nevajga. Ja. piedzēris — guli. Ja ne — kinžals vēderā .. .

Pjotrs Daņiličs kaut ko noburkšķēja un drīz vien nolikās gulēt.

Trīcošā ragana, iesaukta par Kļuku, ieberzēja terpentīnu Anfisas vingrajā, baltajā miesā. Anfisa vaidēja, kāja gurnā ļoti sāpēja. Rīt Kluka vedīs viņu uz pirti, apslacinās ar veselības ūdeni no septiņiem aplietiem akmentiņiem.

— Kā tu to dabūji? Kas tevi tā? …

— Pati. Pati.

Anfisa cauru nakti nevarēja aizmigt. Cauru nakti — līdz pat saltajai rītausmai viņa domāja. Cik bāra viņas sirds, cik karsta un alkana!

«Manu vanadziņ!… Ar savām asinīm tevi iedzirdīšu. No visa atteikšos: no pasaules, no debesu valstības. Bet tu būsi mans . . . Vanadziņ!»

Cauru nakti — līdz aukstās, dzeltenās gaismas svīdumam Prochors rakstīja vēstuli Ņinai Kuprijanovai. Nemaz negribējās rakstīt, pavisam bija aizmirsis Ņinu, tomēr rakstīja. Uzraksta rindiņu, saķer galvu un sāk staigāt pa istabu, nosvītro rindiņu un raksta no jauna. Pūlējās atrast pašus maigākos vārdus, taču visu laiku viņam likās, ka šie vārdi ir melīgi, izdomāti, bez siltuma. No vēstules, no raksta rindām viņā kā pārmezdamas raudzījās Anfisas acis.

— Mīļā, — viņš dusmodamies čukstēja, — mīļā… Ņi-nočka …

Bet Anfisa to uzņēma kā sev domātu, laipni māja ar galvu un visa tiecās viņam pretī.

Prochors zvēla ar dūri pa galdu, saplēsa papīru gabaliņos un apgulās neizģērbies. Sapnī redzēja ziemsvētku eglīti pilsētas labdarības biedrībā. Viņš vēl bija mazs, ar pušķi matos un īsās biksītēs. Kāds nepazīstams tēvocis iedāvināja viņam zelta zirdziņu.

9.

Anfisa drīz izveseļojās. Viņa nevienam neko neteica. Arī Prochors klusēja.

Balsnīja mīksts, tikko uzsnidzis sniegs. Prochors bija nošāvis divus zaķus un nāca mājās. Tīši meta līkumu, lai varētu noiet gar Anfisas vārtiem. Saule mirdzēja kā zelts. Zvirbuļu baros bija sācies pavasarīgais skurbulis. Anfisa sēdēja uz paviļām zilā vamzī, ap galvu tai dārgs lakats, tā neparasti apsiets: sārtās ausis atsegtas un garie lakata stūri atsviesti atpakaļ. Viņai blakus Iļja Sochatichs, švītīgi uzposies.

— Sveiki, Prochor Petrovič! — Viņa piecēlās un stāvēja stalta, vingra, mīļi lūkodamās viņam sejā.

— Sveiki! — Viņš tikko pameta acis — un tālāk. «Cik viņa skaista, velns lai parauj!» Tad atskatījās atpakaļ, un pēkšņi viņu pārņēma dusmas:

— Iļja! Nāc mājās! Se aiznes zaķus.

— Prochor Petrovič, pēc kalendara taču šodien iznāk svinamā diena.

— Izrunājies tikai tu man! — Prochoram drebēja lūpas. Nē, šito lutausaino stulbeni viņš atradinās no Anfisas.

Kādā vakarā Prochors bija viens pats mājās, viņš aizrautīgi pārlasīja Zilu Vernu.

— Sveiks, gaišumiņ!

Prochors pacēla galvu. Viņa priekšā stāvēja Kluka melnā paltrakā, galva viņai trīcēja, mazās peles ačeles urba kā svārpsti, mute bija sažuvusi kā tāss. Prochors lasīja vien tālāk. Kļuka nosēdās blakus un sāka glāstīt viņam muguru un galvu, iesmiedamās kā čīkstošas durvis un čerkstēdama:

— Ai, cik tu viņai esi mīļš!

Prochors joprojām raudzījās grāmatā, taču sāka ausīties, un Zila Verna lidojums uz Mēnesi tūdaļ apstājās.

— Būtu jel ņēmis. Nav jau veca, tikai divdesmit otrais gadiņš.

Prochoram vaigi pietvīka, un apklusušās rindas pēkšņi nozuda.

— Un kas par pārīti būtu!… Vismaz tēvu atradināsi, māti paglābsi. — Kļukai drebēja galva, acīs parādījās asaras, viņa oda pēc trūdiem, pēc kapa smiltīm, bet viņas vārdi plaucēja kā verdošs ūdens.

— Vai tev, vecen, zobi vēl ir? — Prochors jautāja.

— Nav, gaišumiņ, nav.

— Zēl … Es tev tos būtu izdauzījis. Vāķies projām!

— Muļķis tu esi, gaišumiņ, — Kļuka iesaucās, pieķēra rokas pie muguras, ko garie gadi bija saliekuši, un vaidēdama piecēlās.

— Zīdainis sivēns, edz še, kas tu esi. Šitādu daiļavu palaist garām! Kamēr vien dzīvoju, lādu karalieni pirmoreiz redzu. Visas viņas domas pie tevis… Ek tu stulbeņu stulbenis! … Būtu jel māti pažēlojis. Pavisam izdilusi. — Un līka kā loks, čīkstēdama un uz nūjas atspiezdamās, viņa devās uz durvīm.

— Paklau, vecā, — Prochors pasauca Kļuku atpakaļ un iespieda tai saujā rubli. — Pasaki, vecā, tikai neizpļāpā nevienam, dzirdi? Vai viņa tēvu mīl?

— Tēvu?! — vecene brīnījās. — Kristus augšām cēlies… Paķircina tikai… Kam šis viņai…

— Melo… Paklau, vecā! Bet Iļjucha, mūsu pārdevējs, vai tas bieži iet pie viņas? Paklau, vecā …

— Nu, ko tu viss drebi? Tevi mīl, edz ko, tevi! Vai maz pie viņas iet… Kurš ta nezina, ka mušas uz medu krīt. Edz, vienreiz pats pops bija atnācis, izrija krējuma podu un aizgāja. Viņa tikai ķircinās.

— Melo! Viņa ir tēva mīlniece. Viņa . ..

— Tpī! Viņa tev ies pīties ar vecu vīru. Es tev saku — vienīgi tevi … Ak puisīt! Tu uz viņu pirtiņā palūkojies — izkusīsi… Nu, precē viņu. Nenožēlosi… Citādi paņemsi gan pilsētnieci ar biezu zutni, bet pats, puisīt, izbālēsi. Pat skatīties uz tās mūli tev varbūt būs kaitīgi.

— Pasaki viņai … Nē, labāk nekā nesaki … Ej … Nu ej, ej. Es viņu nogalināšu, tā ari pasaki… Nogalināšu!

Viņš ilgi nevarēja nomierināties. Zilu Vernu nosvieda zem galda. Paņēma ģeometriju un lasīja, neko nesaprazdams, šķīra lapas, ka švīkstēja vien. Tīrā ragana šī Anfisa. Viņa izģērbjas starp puķēm Prochora acu priekšā: «Sveiki, Prochor Petrovič!» Viņa nesteigdamās iebrien upītē. Nē, tā ir Taņa. Mīļā Taņa, kur tu esi, nekaunīgā, jocīgā Taņa? Hipotenūzas kvadrats līdzinās… Pie velna hipotenuzu! Kam viņam hipotenūza? Vajadzīga nauda un darbs.

Un viņa priekšā tumšmate Ņinočka dejo menuetu, rokās tai virs galvas pacelta hipotenūza. Viņa tur rokās hipotenūzas galus un smaidīdama viegli viegli to vicina: tirli, tarli, tirlirlā… «Ņinočka!» Viņš noslīgst uz dīvāna un aizver acis. Viņš skūpsta un izģērbj Ņinočku. yiņa smejas, pretojas. Viņš lūdz: «Nu, atļauj!» Viņš nekad nav redzējis, kā ģērbušās jaunkundzes. Mež-ģines, tils kā putu krējums, lentītes.

Asinis pieplūst galvā, mute kļūst sausa, plaukstas valgas.

— Paskat, no ciema pasta tēvam atveduši «Ņivu», bet tev — vēstuli. Vai neesi slims? Tāds sasarcis … — Varvara teica. — Nu, ļauj mums ar Ibrahimu bildītēs paraudzīties.

«Mīļais Prochor Petrovič, nu nedusmojieties, es Jūs saukšu par Prochoru,» Ņina rakstīja. «Šī ir mana trešā vēstule, bet Jūs neatbildat. Grēks Jums. Vai tikai Jūs nav savaldzinājusi tā atraitne, kā viņu tur, Anfisa laikam? … Nu, ko lai dara, kas no acīm prom, no sirds laukā. Redzams, visi vīrieši tādi. Bet es esmu kļuvusi ļoti gudra, mēs nodibinājām literatūras pulciņu, šo to mācāmies, rakstām referātus. Pulciņu vada valodas skolotājs Dolgovs; viņš tāds ļoti jauks, goda vārds. Vai Jūs arī ko lasāt? Vajag lasīt, mācīties. Citādi — mūsu ceļi būs šķirti … Kad gan mēs tiksimies? Brauciet šurp, diezgan esat dzīvojis tanī nomale!»

Un vēl daudz ko bija rakstījusi Ņina, ar steigu, nesalasāmi, veselas sešas lappuses.

— Jā, — Prochors piekrita, — vajag mācīties. — Vēstuli līdz gnlam neizlasījis, viņš sāka soļot pa istabu. Vispār palika vienaldzīgs pret vēstuli: nezin kas aizēnoja Ņinas teļu, tas aizpeldēja kā miglā, un rakstītās rindiņas neatdzīvojās.

— Jā, vajag gan mācīties.

Staigādams viņš aplūkoja sevi spogulī: skaists, slaids, plecīgs. Paplucināja melnās Ūsiņas. Izlasīja vēstuli līdz galam — un beigās: «Jums labu vēlēdama un Jūs tn … Ņina.»

Viņam neatlaidīgi sekoja Anfisas acis, smaidīja, vilināja.

Burvene!… Beidzamās rakstu rindiņas tomēr iedegās, viņš pārlasīja vēstuli vēlreiz, uzmanīgi, ar siltām jūtām. Protams, Ņina būs viņa sieva. Uz to jāsagatavojas, kā pienākas.

Prochors gāja pie izsūtītā Sapošņikova. Sirdī viņš nesa Ņinas tēlu, savu neskaidro sapni. Viņš lūkojās uz zemi un domāja.

— Ai vanadziņš, iet ar noliektu galviņu.

— Anfisa! — Prochors iekliedzās un pirmajā mirkli nemaz nesaprata, kas ar viņu notiek. Galvu atliekusi, viņa priekšā stāvēja skaistule vaļējā vamzī. Rokas Anfisa bija salikusi uz krūtīm; viņas liesmainais skatiens apskāva Prochoru, pati viņa visa liecās tam klāt.

— Manu vanadziņ!

Prochors ātri nogriezās no ceļa un, dūres vīstīdams, gāja tālāk.

— Kā jūs iedrošināties sūtīt pie manis visādas vecenes?! — viņš kliedza. Un caur zobiem izgrūda: — Paklīdene!

Un tomēr viņam tik ļoti gribējās pavērsties atpakaļ, paraudzīties: Anfisa droši vien cieši lūkojās viņā. Nē, tālāk, prom! Viņā vārījās dusmas. Pretim nāca Marja Kirilovna.

— Māmiņ mīļā! …

— Ko tu ar viņu runāji?

— Es viņu nosaucu par paklīdeni… Vai tu uz mājām?

— Uz mājām. Biju pie cienīgmātes. Tu, Prošeņka, turies no Anfisas tālāk nost… viņa ir slikta sieviete — šī Anfisa. Viņa ir burvene.

— Māmiņ, ko jūs runājat? Mana mīļā!… Viņš apskāva māti, noskūpstīja un noskatījās tai pakaļ. Prochoram kļuva ļoti žēl mātes. Viņš tuvojās pašai beidzamai mājiņai, kurā dzīvoja Sa-pošņikovs.

Marja Kirilovna pa to laiku sastapa Anfisu, gribēja nogriezties, — nevarēja.

— Anfisa-Petrovna, neaizskariet manu puisēnu… Vai patiešām jūs dieva nebīstaties?

— Kas jums nāk prātā? … Ak tu kungs! … Jums ir gan mēlei

Sievietes pagāja viena otrai garām kā uguns un pulveris.

Sapošņikovs — bārdains vīrs kuplām uzacīm, pliku pakausi, bet gariem matiem; viņš runā stostīdamies, smalkā balsī. Un, kad runā, grūtākās vietās cieši piemiedz acis, it kā pūlēdamies vārdus izspiest ar varu.

— Esmu dzirdējis, ka jūs esot beidzis augstskolu?

— Jā, beidzu … Juridisko nodaļu. Sēdieties! Ar ko varu pakalpot?

Prochors zināja, ka Sapošņikovs revolucionārs, mēģinājis nogalināt ģenerāli, laikam gubernatoru, izcietis katorgu Akatujā un tagad šeit nometināts uz dzīvi.

— Es gribētu mācīties, taču šeit… Vai jūs zināt, piemēram, vācu valodu?

— Nē, — Sapošņikovs atteica un uzlika pensneju. — Pareizāk sakot, zinu, bet ļoti vāji. — Viņš nosēdās un salika kājas krustiski. Zābaki viņam bija cauri un dubļaini, bikses noplīsušas, rokas raupjas, zem nagiem melnumi, — gluži pēc zemnieka.

Prochors palūkojās apkārt. Mazs lodziņš skopi laida cauri gaismu; uz plauktiem — izbāzti putni un zvēriņi; kaktā vilks plosa zaķi. Uz galda izplāta vāvere, lancetes, pakulas, stieple. Oda pēc lakas un sakaltušas zāles.

— Izbāžat?

— Preparēju.

— Jūs tātad mācīsiet man visu, ko zināt, — Prochors sacīja; viņš pūlējās raudzīties sānis, balsī — mākslota augstprātība.

— Es labi samaksāšu. Par to nebēdājiet. Es vispār gribu… Man jākļūst par cilvēku.

— Vai vecāki jūs spiež? — Sapošņikovs, bārdu uz priekšu izslējis, jautāja.

— Pats. Es pats gribu.

— Slavējami! Protams, jūsu tēvam nav laika par jums domāt.

— Ar ko sāksim? — Prochors to pārtrauca.

— Nu ķersimies pie vēstures, ģeografijas. Par laimi man ir Kļučevskis un Rekliu. Pēc lieldienām, vai?

Prochors, cenzdamies balsij piešķirt solidus basa toņus, sacīja:

— Nē… Ja jums ir laiks, tad sāksim tūlīt.

Sapošņikovs noņēma pensneju, piemiedza acis un, pavēries

Prochorā, nodomāja:

«Tas ir gan tips!»

10.

Vēls vakars. Marja Kirilovna jau apgulusies. Iļjas Sochaticha istabā jautrība. Ibrahims guļ gultā, rokas zem galvas palicis, un melš kaut ko par sievietēm. Iļja Sochatichs, ik mirkli atsviezdams no pieres rudās matu šķipsnas, smej sīciņus smieklus, grauž zīmuli un raksta albumā.

— Kā, kā, kā?

— Raksti, — Ibrahims saka un pūš vaļā bezkaunības. Zīmulis tikko paspēj uzrakstīt. Iļjucha rīstās, krimšķina un skaļi smejas. Viņš negrib palikt parādā. Ieskatās albumā, nosprauslā, noslauka siekalaino muti un iesāk:

— Raug, šeit, par piemēru, rakstīts, kā ķēkša uzminējusi, ka tas ir kungs ,.. Ļoti interesanti. Kādreiz dzīvojusi ķēkša, trekna, resniem ikriem, tāda pati kā tu, Varvaruška …

— Ha, ha, ha, ha, ha, hal

— Nu ziniet, aizsējuši tai acis un nu tikai bučot visi pa kārtai: divi sētas puiši, kučieris, sulainis un trīs zaldāti, bet ķēkšai jāuzmin, kas bučojis.

Ibrahims laiž smieklus cauri ūsām un zobiem: šņāc, iesvilpjas, klakšķina mēli, klabina zobus. Varvarai smiekli ir iekšķīgi: viņa saķer vēderu, aizvelkas un klusēdama klanās uz priekšu un atpakaļ, pati viņa pilnasinīga, gaļīga, liekas, nupat, nupat pārsprāgs pušu, bet tad it kā iespurdzas, kā iekviecas, vai ausis sit ciet, un atkal aizvelkas, sāk klanīties, šķiet, dabūs vai galu.

Iļja Sochatichs saviebās, paoda gaisu un, šķebīgi saraucis degunu, paziņoja:

— Saskaņā ar tautas tumsību jūs nezināt, ko nozīmē poēzija … Raug, šeit, par piemēru, ir akrostiks. Uzklausiet! — Viņš iesūca malku degvīna, pacienāja virēju un čerkesu, pašķirstīja albumu un sāka blēt svešā āža balsī:

AU eņЈel elegantais,

Nav jūsu daiļums pieietams vēl.

Formeli es nelaimīgais,

Iļja Sochaticha dēls.

Sirds lūzis man, vai tevi gūšu,

Adjē, mans draugs, pie tevis būšul…

Divas beidzamās rindiņas viņš nobļāva pārvērstā, raudulīgā balsī un kaislīgi nokrita pie iereibušās virējas kājām.

— Adjē, mans draugs, pie tevis būšu!… — Iļja iespieda viņai klēpī savu sarkanmataino galvu — matu šķipsnas izspūra uz visām pusēm — un sāka raudāt. Viņš bija piedzēries.

Varvara piepeši gluži saļuma, it kā silts ūdens tecētu no viņas miesas: stenēdama noliecās, apķērās Iļjam ap kaklu un nez kāpēc sāka rupjā balsī baismīgi gaudot:

— Tu manu eņģelīt… Iļju-šeņ-ka-ā!… Neraudi!

Iļja Sochatichs izslīdēja no viņas rokām, pietrūkās kājās.

— Stulbā! Vai patiešām tu varēji iedomāties, ka es interesējos par tavām iekšām vai sirdi? … Stulbā!

Cerkess piecēlās gultā pussēdus un dusmīgi pazibsnīja uz Iļju ar acīm.

— To dēvē par akrostiku, — Iļja paskaidroja, noslaucīdams asaras zīda mutautiņā, un iekampa vēl glāzīti degvīna. — Tanī mīlestības priekšmets atklāts sākuma burtos, bet jūs nekad nespēsiet iedomāties, kuru es mīlu. Ek jūs mani mīlīši… Varvara! Ibrahim! … Jums nezināt, kuru es tik karsti mīlu un kā es ciešu.

— Zi-i-nām, — virēja, paduses kasīdama, novilka. — Ko tad nu citu? … Tā jau visiem paurus groza, tā nekrietnele Anfisa …

Pareizi! — Iļja iekliedzās un sasita plaukstas. — Pareizi. liLii viņa nav nekāda nekrietnele! Par tādiem vārdiem vaja-&lt;l/« lii dot pa zobiem.

Istaba bija pilna zaļu velnēnu; viss tā kā šūpojās, viss līgani dunēja. Un nevarēja saprast, ko dara ibrahims: vai lamājas vai dungo zem deguna kādu kaukaziešu dziesmu; nebija zināms, ko dara Varvara: vai raud, vai viņai iekšas dreb no apslāpētiem smiekliem. Degvīns lija straumēm. No tvana miglas iznira vārdi:

— Precēšos … Kauču lai nosprāgstu, bet precēšos! … Tas ir, lai būtu laulības …

— Precies gan … Padancosim!

— Varvaruškai — gredzenu … Ibrahimuškam — zelta pulksteni… Viņa gan tielējas… Man ir sirsnīgi ienaidnieki… Ienaidnieki!…

— Būsim durt!… Ienaidnieki…

— Marja Kirilovna, nabadzīte, teica, — virēja nokunkstēja.

— Sak, vajadzētu viņu saprecināt… Tas ir, tevi, Iļjuša. Viņa, nabadzīte, raud sava nešķīsteņa pēc …

— Man žēl saimniece, — Ibrahims piebilda. — Marja nav samaksājams, edz, kas viņš par sievieti … Zēl!…

1— Ir jau gan traki skaista tā ragana, šitā Anfiska! — Varvara turpinaja. — Pat meitiešam, ij tam ir kaitīgi raudzīties viņas daiļumos, nemaz nerunājot par vīrieti. Šitik skaistas visā pasaulē reti kad piedzimst.

— Kā Anfisa, vai? Oi! Negrib viņa mani ieredzēt! — Iļja iesaucās, plūkādams savas matu sprogas. — Ļautiņi mīļie, sapreciniet jel jūs mani!… Sasieniet kopā!… Bet mēs abi… Viņa būs tirgotāja madama. Prom uz pilsētu. Mūra nams. Man šis tas iekrāts. Tikai brīdinu, turēt muti… Anfisa! Poētiskais eņģelīt! Tulpe!

Viņš lēkāja kā āzis un sūtīja Anfisai gaisa bučiņas.

Istabā bez kāda trokšņa bija ienācis Prochors. Iļjam seja tūdaļ saruka maza un šaura. Viņš paķēra albumu un noslēpa zem spilvena.

— Kas tev tur?

— Tas tāpat vien, Prochor Petrovič … Nieciņš.

— Rādi šurp!…

— Bet es nevēlos … Nu, patiešām? Tas taču ir mans.

— Parādi! — Prochors dobji atkārtoja, nometa spilvenu uz grīdas un paņēma albumu.

— Man tur visādas blēņas. Tādam skaistam jauneklim nav pieklājīgi lasīt… Poētiskas bezkaunības … — Iļja trinās uz krēsla, lišķīgi piemiedza miegainās ačeles, bet roku bailīgi stiepa pēc albuma. — Nav vērts skatīties, Prochor Petrovič. Pardon, lūdzu!

Prochors nesteigdamies noņēma avīzes papīru, kas bija

aplikts ap vākiem. Iļjucha saravas un samulsis atpleta bezusaino muti. Sarkanā safjana vākā bija iespiests zelta burtiem:

! «VĪĶA augstdzimtībai

IĻJAAV PETROVICAM SOCHATICHAM NO VISAS SAVAS MĪLESTĪBAS DAVA ANFISA PETROVNA KOZ1REVA PAR PIEMIŅU»

Bet augšas stūri kronis.

— Ak tā gan, — Prochors dzēlīgi novilka, apsēdās un ielēja glāzītē degvīnu. — Vai sen tev uzdāvinājusi? — viņš jautāja.

— Nu, kā lai jums saka? … Nesen. Ja labi pārliek, tad iznāk ne šis, ne tas, tikai tāds veltījums,

Prochors nesteigdamies izdzēra degvīnu, kļuva domīgs.

— Bet mēs šeit nejauši iemetām visi kopā, kompānijā. Arī veselība man tā ne visai… Un pirmā kārtā — garlaicība.

— Garlaicība? — Prochors kā murgos pārjautāja un atdzīvojās, viņa acis iedegās. — Vai zini ko, Iļjuša, es tevi tūlīt uzjautrināšu. Anfisa Petrovna taču mīl tevi? Saki kā draugam, lijuša! Ko?

: — Nu, kā lai jums pasaka tā racionalāk? — Pārdevējs noslaucīja siekalaino muti.

— Pagaidi… — Prochors izgāja un tūlīt atgriezās ar karafi degvīna, kas bija uzliets citrona miziņām. — Iekamp! — viņš teica, pasniegdams pārdevējam pilnu glāzi.

— Vai nebūs par daudz?

Arī Prochors iedzēra.

— Nāc, Iļjuša, liksimies gultā.

— Ar lielāko prieku, — Iļja piekrita. Viņš bija kļuvis pavisam truls, mēle tikko kustēja. Prochoram sirds stipri dauzījās, ausis kā atvars kārīgi rija lļjas vārdus. Viņi gulēja viens otram blakus: Prochors kā slinks lācis, Iļjucha kā susliciņš — verdziski padevīgi, ar ķepiņām pie krūtīm.

— Arī es esmu nelaimīgs, Iļjuša . -.

— Zinu, zinu… Tēva pēc viss… Ak jūsu' māmiņa, jūsu māmiņa! … Tādas nepatikšanas mājas; Nu, es to visu griezīšu par labu, varat nešaubīties … Es savu panākšu …

— Nu, kā ir? Vai skūpstījies arī esi ar viņu?

— Tas ir, brīnišķīgi skūpstījāmies.

— Pavisam?

— Tas ir, pavisam tā, ka vairāk nav iespējams. Ar pilnu komentariju. Pēc lieldienām bildināšu. Ar dieva palīgu — saprecēsimies. Mersi.

Prochors nokrimšķinājās un jautāja:

— Bet saki, Iļjuša, — vai patīkami skūpstīt skaistuli?

Oi! — Iļja aizrijās, aizvērdams šaurās ačeles. — Pat ļn als nespēj aptvert…

Pastāsti, kā tas ir…. Nu pastāsti, I]juša, mīļais ,. ; — Prochors mīlīgi viņu apskāva. Iļja sāka melst visādas nelietībās; zinādamies, ķiķinādamies un aplaizīdamies.

Prochoram galvā un sirdī gan uzliesmoja kvēla mīlestība pret Anfisu, gan greizsirdīgs naids pret viņu. Vaigi viņam dega, celī»1 ko taigā bija pārsaldējis, smeldza skaudras sāpes, mute kļuva sausa.

— Vai esi lasījis Dostojevska «Noziegumu un sodu»? — viņšr strauji pārtrauca Iļju. — Tur rakstīts par studentu Raskoļņikovu. Man ļoti patīk šis students … Drošsirdīgs!

— Ari es cienu studentus, — Iļja atsaucās, — piemēram, politisko Aļochinu …

— Viņš nonāvējis veceni…

— Nē, slepkavības gan neesot bijis, viņš zivis makšķerējis!

— Es taču par Raskoļņikovu runāju, — Prochors iekliedzās pēkšņās dusmās, — par Raskoļņikovu! Stulbeni! — Viņš pagrūda pārdevējam dūri zem zoda un izgāja, aizcirzdams durvis.

— Velns! — šņāca Prochors, iedams platiem soļiem. — Es viņam rādīšu, kā precēt Anfisu! — Viņš drebēja. Pa logiem lija mēness gaisma. Gribējās cirst ar krēslu pret grīdu, gribējās kādu piekaut, apvainot. Viņš apsēdās uz palodzes, piespieda karsto pieri pie rūts. Plikpauris mēness ņirgādamies smējās.

«Anfisa!»

Anfisa aicina viņu. Sirds apklust, maina stīgas; Prochoru vilināt vilina plašais sniega klajums, tā liktenīgā māja, kas nekautrīgi zilnē mēness staros kā kaila nāra.

— Nolādētā.

Viņš ieskatījās mātes-istabā. Pie svētbildes dega divas lampiņas. Tēva gulta bija tukša. Marja Kirilovna pa miegam vaidēja. Kur tad tēvs? Prochors taču vakarā viņu redzēja. Kur viņš varēja paliki: ahā, tur…

Pa parādes durvīm Prochors uzmanīgi izgāja ārā un devās uz Anfisas māju. Mēness, jocīgi uzraucis degunu, rādija Pro^ ehoram mēli. Uzspļaut! Skat, viņš jau pie mājas. Uzkāpa uz paviļas, pieķērās pie izrakstītā loga rāmja, ar sakarsušo ausi pieplaka pie burves loga. Klusums. Tevs droši vien tur. Viegli pieklauvēja. Tūlīt pateiks viņam, ka māte saslimusi.

Loga aizkars nepakustējās. Uz palodzes, šķiet, adīklis, aizsākta melna zeķe — rēgojās adāmās adatas. Pieklauvēja stiprāk. Guļ. Iedziedājās gaiļi. Prochors no visa spēka zvēla ar dūri pa rāmja režģi — nodžinkstēja, sāka birt stikli — un, zemu noliecies, ieskrēja sānielā.

Ritā atbrauca Pjotrs Daņiličs. Ragavās bija miltu maisi un pats viss ar miltiem noputējis.

— Kur tu, tēv, biji? Dzirnavās? Vai turpat arī pārnakšņoji?

Vēdīja degvīna smaka, no zemē nosviestās cepures pacēlās

vesels miltu mākonis.

— Kur gan citur?

Prochors klusībā pats sev pārmeta — viņam bija liels kauns — un izgāja ārā. Baznīcas sargs, pie loga pakāpies, lika iekšā vakar izdauzītās rūtis. Prochors vēl vairāk nokaunējās. Viņš gāja lēnām, rokas piedurknēs sabāzis un galvu nodūris, it kā pārdomātu kaut ko, bet pats acīgi šķielēja uz sirdī lolotajiem logiem. No lieveņa izskrēja meitēns ar spaiņiem. V'flš gribēja pajautāt, vai Anfisa Petrovna vesela, bet tikai nodomāja: «Kā es vēlētos viņai ūdeni nest!» Un cita pēc citas pavīdēja domas, karstas un kodīgas kā pipari. Uz mirkli iznira mātes tēls, uz mirkli sirds sažņaudzās sāpēs, taču Anfisas sirsnīgie čuksti pauda mīlu, un trūka spēka tiem pretoties.

— Melo… Melo! — Prochors drebēdams iešņācās, sasparojās un ātriem soliem devās uz ciema galu. Ko lai viņš iesāk ar sevi? Vajag strādāt, vajag mācīties, laiks aizrit. Uz pilsētu, vai? Taču kā lai pamet māti, tēvu? Tēvs dzer, māte cieš. Un šitā . . . šitā velna mātīte! Vai varbūt sākt tirgoties, nodarboties ar zemkopību un visu jaunību nokvernēt šajā alā kopā ar tēvu, māti, Anfisu? Bet viņš taču nolēmis saistīt savu likteni ar Ņinu Kupri-janovu. Jā, jā, pilnīgi pareizi. Un tas būtu ļoti labi. Viņa ir gudra, skaista, viņa to izglābs un pataisīs par īstu cilvēku. Ņinočka! Līgava!

Skat, jau ciems izbeidzies. Balts plašums. Sniegs vizuļo marta saules staros. Un sirdi viss norimst. — Pavasaris! — Prochors skaļi iesmejas un palēkdamies skrien uz taigu. — Hei, heisā! — viņš skaļi iekliedzas un tupus uz papēžiem virpuļo kā vilciņš iesvilpdamies. Un svilpodams dejo lauks, dejā griežas krēpiainā taiga, bet saule pilnām riekšavām sviež viņam zeltu un smieklus: «Hei, heisā!…»

No baznīcas kā vara nopūta atskanēja zvans. Prochors pēkšņi noņēma cepuri, pārmeta krustu: viņš gavēja.

— Velns tāds, muļķis! — viņš sevi nolamāja, atskatīdamies uz sniega kupenām. — Veselu desetinu esmu nomīdījis dejodams.

Asinis strāvoja dzīslās: gribējās darboties, rosīties. Pa ceļu viņam pretī nāca večuks.

— Sveiks, Prochor Petrovič!

Prochors saķēra večuku aiz kājām, apsvieda otrādi, tikai

bārda noplivinājās, un no saiņa, kas pārlikts pāri plecam, visa malka izbira zemē.

— Traks esi palicis! Kā nostāvējies ērzelis…

— Ha, ha, ha!… Celies augšā, vectēv, pavasaris! — Pro-ehors uzmeta sev uz pleciem malkas saini un sāka soļot uz ciemu. — Nu, vectētiņ, tiec tikai līdzi! Vai ari sēdies pats man mugurā. Tu droši vien esi burvis?

— Tpū, tu nelabais! …

Mājās viņš izrāva čerkesain no rokām lāpstu un, sviedriem aumaļām plūstot, ņēmās tīrīt iedzelteno, lipīgo sniegu.

— Nav brīv malku skaldīt… Es pats! — viņš uzkliedza greizmutim vecim. Un patiešām, pēc grēksūdzes paēdis vakariņas, viņš mēness gaismā saskaldīja veselu asi malkas. Asinis joņo, būtu jel drīzāk pavasaris: paķertu šauteni, ietriektu pulveri spārnoto barā, izlietu purvā zosu asinis, savējās aprimtu… Asinis! Jā, būtu jauki nolaist kādam asinis, būtu jauki kādu nogalināt!

Uz dūmeņa tupēja popa runcis, rūsgans, resns kā pats pops: marta mēnesis, runcis gaidīja Mašku: Prochors notēmēja, šāviens noblīkšķēja, runcis uz galvas ieripoja dūmenī. Prochors smaidīja. Iegribējās arī garām skrejošam sunim ielaist biksēs smalko skrošu lādiņu.

— Blēņas! — čerkess uzkliedza. — Pietiek tavs māte baidīt!

Viņam daudz gribējās pateikt, bet runa neveicās. Epitrachils oda pēc vīraka un dedzināta vaska, popa vēders — pēc augu eļļas un auzu grūdeņa.

— Es, dieva kalps, tā kunga vārdā … — Bet dieva kalpa balss aprāvās, Ipata tēvs iesēcās pavisam pasaulīgi: — Vai vēl nav kādu grēku? Ne? Vai neesi stājies tēvam ceļā? Ne? Vai neesi metis acis uz kādu tīkamu atraitnīti? Nemelo, pats »dievs mūs uzklausa. Tātad ne? Piesargies, jo esi jauns un trūkst gudrības, atraitne turpretī ir velna nagos un piedevām — tai slikta slimība. Sabruks degunā spāres.

Prochoram pārskrēja kauna un karstuma vilnis, krūtīs dega kā sārts: «Edz, kā melo, putras vēders tāds, baida!»

— Es, dieva kalps, tā kunga vārdā pasludinu tev, mans dēls, grēku piedošanu.

Prochors izgāja no baznīcas kā viens no taisnajiem, sirdī dziedāja eņģeļi, taču pie kājām viņam velns skurināja asti, gar pašu zemi vērpās un vijās sniega grīstes.

— Rīt mani pieņems pie svētā vakarēdiena. Cik gan jauki ir ticēt. Cik brīnišķīgi!

Un, sekodams astainajam velnam, Prochors gāja gar Anfisas maju, gar viņas magneta pilnajiem logiem: re, uguntiņa vīd, re, Iljucha stāv pie loga

— lija!

Kā zeme ielīdis! Baltais zempūtis acumirklī nolīdzinājis Iļjas pēdas. Un Prochors pie sašķiebušās būdiņas sačukstas ar diviem puišiem, spiež tiem saujā pa zelta naudas gabalam.

— Redzējāt? — viņš pamāj ar galvu uz sānieliņas pusi.

— Saprotam, nemāci…

Ciemā dzīvoja Vachramejuška, ne vecs, ne jauns, viņam turpat vai simts gadu. Jau nelaiķa Nāchimova laikā Krimas karā Vachramejuškam šrapnelis norāvis kāju, tagad viņš jau septiņpadsmito bērza kāju valkā, — re, cik viņš jauns!

Prochors bija nodomājis lieldienās pārsteigt ļaudis. Viņi abi ar Vachramejušku sāka pa naktīm slepeni atrakt lielgabalu, kas atradās baznīcas sētsvidū un aiz liela vecuma bija iegrimis dziļi zemē. Vai nu cara Borisa laikā kazaku nodaļa garām gājusi un pametusi lielgabalu, vai, bet šeit tam bija kaps.

— Tikai pieraugi, nevienam ne vārda …

— Ko, ko?

— Sak, turi muti…

— Ko? Bļauj stiprāk! Bļauj man rīklē!… Ausis neuzņem. — Vecis kā sams atplēta savu bezbārdaino muti. Prochors savilka lūpas urskulī un skaļi iekliedza vecajam rīklē.

— Ahā! Saprotu! — Vachramejuška priecīgs atbildēja un pameta ar acīm. — Līdz pēdējam brīdim nevienam nav jāzina … Lai slepus … Bet, kad nodārdināsim, šķaudīt sāks … Redzēsi! ..»

Uz mājām Prochors gāja smaidīdams: tiklīdz kļūs bagāts un slavens, iegādāsies īstu lielgabalu.

— Dažu labu reizi mēs ar Nachimovu, lai miers viņa pīšļiem…

Koka kāja pa tikko uzsnigušo sniegu — čirks, čirks; Anfisas vārtiņi melnajā naktī čīkst, valdzina, un strauji pukst Prochora sirds. Eh!

«Ņinočka, līgava mana!… Drīz lieldienas. Bet pie mums vēl auksts. Ņinočka, lieldienas. Ņinočka, kad gan mēs? … Tad es tevi noskūpstīšu visu no vienas vietas… Trīs reizes, tūkstoš reizes. Es saņēmu tavu vēstuli un neatbildēju. Esmu tīrais cūka un mūlāps.»

Šai vietā zīmulis nolūza, viņš ieslēdza savu slepeno dienasgrāmatu. Cik muļķīgi un … puiciski! Trokšņaini noāva kājas. Ar ādu pazolētais veltenis nokrita uz grīdas. Prochors iesēcās un, krustu nepārmetis, apgūlās.

— Ar labu nakti!

«Cik jaukas ir Uguntiņas pēc divpadsmit evaņģelijiem un pēc tā kunga ciešanām: plīvo, plīvo…» — tā domāja dievbijīgā Anfisā.

Tumsa un klusums. No baznīcas klusi spīgo uguntiņas, sačukstas, samirkšķinās. Daudz uguntiņu. Katra uguntiņa dzīva — roka un sirds. Anfisai roka balta, silta; Anfisai sirds neizprotamā — magnets. Bet svecīte viņai resna, ar zeltu notīta kā Prochoram, kā viņa mātei Marjai Kirilovnai. Skumīgā Marja Kirilovna devās mājup.

Prochors nodzēsa savu sveci, ietinās tumsā un pazagšus cauri tumsai — Anfisai pa pēdām. Pa Anfisas seju ložņā uguntiņa, tā kustina viņas pilnīgās, daiļās lūpas: uz lūpām inde un medus. Un viņai tik maiga, jaunavīga seja.

Anfisa čukst uguntiņai:

— Uguntiņ, paklanies, lūdz dievu par mīļoto… Vanadziņ manu! . . . Jauniņais!

Prochors čukst tumsai:

— Paklīdene!… Paskat!… Dievlūdzēja!… — Un Prochors nevar saprast, vai viņš mīl vai nīst Anfisu.

Bet mājās — tēja. Pjotrs Daņiličs gluži sasarcis dzer glāzi pēc glāzes, apdedzinās. No viņa vēdī pirts un pirtsslotas smaka.

— Fū!… Tad nu gan noslānījos, ak tu dieviņ tētīt. Pat slota aiz karstuma sāka sprakšķēt. Fū!… Ei, Ibrahim!

Ibrahims virtuvē kuļ putās o'u baltumu, grib lieldienām kūkas cept, lai būtu tādas pašas kā pilsētā, kuras dēvē par bezē. Ahā! Ne jau to vien viņš prot… Viņš …

— Nevaru atdzerties. Ej uzņem uz šķīvja sniegu man tējai. Man patīk likt glāzē.

Cerkess pietvīcis sarkans kā biete: seja, acis, bet sakarsušajam, plikajam paurim no pirts slotas pielipusi bērza lapa.

Zaļā ceturtdiena ir visu ceturtdienu ceturtdiena. Marja Kirilovna ar Varvaru rosās virtuvē, abas priekšautos, piedurknes virs elkoņiem, abas nosvīdušas mīca mīklu, krūtis vien līgojas. Kuli-čus ceps divas naktis no vietas, viesu sanāks daudz, «svētā» nedēļa ir gara, bet smalko kviešu miltu un aizdara — veseli kalni. Iļjucha Sochatichs, Iļjas Petroviča kungs, grūž ceturtdienas sāli.

— Šausmīgi cienu visu šito aizspriedumu, — viņš delikāti runā, pie ikkatra vara stampas sitiena grozīdams galvu gan uz labo, gan kreiso pusi.

— Vai tu, Ibrahimuška, ari iesi uz baznīcu — saimniece jautā.

— Iešu, Marja. Mans kuliči svētīt nes. Vajga.

Ķēkša sāka ķiķināt sev zem deguna un pameta acis uz čerkesu:

— Bet tu, tatara gabals, taču esi nekristīts.

— Viens algs … Uzspļaut… Uz Kapkazu brauc — Mucha-medam tic, šeit brauc — Jissam. Viens algs … Uzspļaut. Kristus augšam cēlies …

— Vai tad tu, Ibrahimuška, uz Kaukāzu prāto braukt? — saimniece jautāja.

— Ne, ko tu runā, — viņš sviedin uzsvieda uz galda šķīvi ar olu baltumu un nolaizīja pirkstus. — Cerkess uzticīga kā suns.

— Nepamet gan mūs, Ibrahimuška.

Kā var pamest? Lai saimniece pat nedomā. Vai tad viņam šeit slikti, vai tad viņam nav uzticēts Proška? O, čerkess to labi saprot, augstu vērtē. Proška viņam mīļāks par dēlu. Lai to AUah pasargā! Edz! To saka čerkess, kalnu cilvēks. Šeit čerkesu saudzē kā savējo, kā viņam vēl vajag? Lai tikai nedzen projām, viņš nomirs pie kājām kā suns. Ibrahiška patiesību runā, Ibrahiška nemi! asti luncināt. Cch!

— Dzīvo vien, dievs ar tevi, — Marja Kirilovna aizkustināta teica. — Tu jau gan esi par daudz pazemīgs, nekā nelūdz. Nu, redzēsi, es tev uz lieldienām uzdāvināšu pulksteni.

Cerkess ietusnījās un nikni savalbīja acis.

— Biju dzirnavā … dzirnavnieks zobi dauzīju … Nezodz saimnieka miltus! … Calašņa. Es tev rādīšu zagt!

— Nu, nebrēc jel! Trakais, — virēja sāka vicināt rokas.

— Ca-lašņa! Saimnieks piedzer, stulbs. Nauda taupīt neprot… Calašņa! Prošku vajga ātrāk liels augt… Būs labs džigits… Calašņa! Apprecināt vajga… Ai, cik jauks meita Kuprijans Kraiskā … Calašņa!

— Nu, ko tu mal vienu un to pašu . .. Nekvankšķi… Atjēdzies! — Ķēkša pabolīja acis.

— Dzirnavnieks vajga cits mainīt… Miltus zaga. Pārdevējs vajga cits. Preces zog. Palūk šurp, calašņa, maitas gabals! — Viņš izrāva kinžalu un padraudēja Iļjucham. — Zarnām izšķetināšu! …

Iļjucha kaunīgi iesmējās, bet vasaras raibumi viņa šaurajā sejiņā piesarka.

— Es šausmīgi interesējos novērot, kad viņš trako, — Iļjucha, sāli sijādams, teica. — Atļaujiet, Marja Kirilovna, es krāsošu olas, — viņš turpināja. — Varvara, kur mums tā paciņa ar sarkano krāsu?

— Ja tavs sakļa ielien čūska, korāns liek galva ar papēdi samīt. Marja, tavs sakļa čūska lien. Meitietis. Zinu. Redzu. Neskumsti. Cch!

Marja Kirilovna klusi nopūtās, noslīga uz soliņa un sāka raudāt, slaucīdama acis ar mīklā notašķīto roku.

— Nu pagaidi! … — čerkcss nopūtās… — Man tā žēl… Tā žčl …

Un visa virtuve nopūtās: sākot ar nokvēpušajiem griestiem, beidzot ar pēdējo ogli krāsnī.

12.

Lieldienu nakts bija tumša kā miegs pavasarī. Toties sveķainās malkas sārti baznīcas iežogā tik koši grieza virpulī vijīgās liesmas, ka baltā baznīciņa, visa sasarkusi, smaidīga, kā dietin dejoja. Ļaudis devās šurp gan braukšus, gan kājām. Re, tumsa izspļāva pie ugunskura trīs jātniekus vienā zirgā: priekšā, zirgam uz kakla, — pats; viņam ar krūtīm pie muguras piespiedusies sieva; aiz tās — puišelis, ieķēries mātes puskažociņā.

Tumsā blāvoja māju miegainās uguntiņas, čīkstēja vārti, sasaucās neredzamas balsis.

Čirkstēja smagi soļi; tur nāca čerkess lielos, jaunos zābakos, — bija jūtama deguta smaka, smaržoja arī kaut kas garšīgs, — čerkess nesa kuliču. Skaudri un skanīgi ar papēdīšiem pa sastingušo zemi čirkstināja kāds neredzams — čirks-čirks, čirks-čirks — rezeda, ievas zieds, un peldēja kaut kas balts. Tā droši vien Anfisa baltā villainē ar kuliču rokās. Prochoram acis kā jaunam tīģerim: no viņas, Anfisas, vēsmo ziedu smarža. Ei, paraugies šurp!

Pa vienai lidoja vārgas pavasara sniega pārsliņas. Klau, pusnakts kārīgi norija pirmās baznīcas zvanu skaņas un kaut kur aiz taigas atdeva atpakaļ. Steidzās puikas, krustmāmiņas, meičas, vīrieši.

— Ei, vecā, ko tūļājies!… Jau zvana …

Anfisa nolika kuliču pa labi, pie loga. Ibrahims savu nolika līdzās. Anfisa pasmaidīja un — čik-čak, čik-čak — uz priekšu, pie svētbildēm, novilka mēteli. Baltais kašmira tērps cieši piegula tievajam, smuidrajam stāvam ar pilnīgajām krūtīm.

Prochors paplikšķināja Vachramejuškam pa plecu. Vachra-mejuška iepleta muti kā rijīgs kovārnēns. Prochors iekliedza mutē:

— Vilksim to lievenī, lai stiprāk! Dzirdi?

— Tieši tā! — Vachramejuška atbildēja un sāka klepot.

— Mēs to tēvoci aizpuļķosim ar slapjām lupatām, iegrūdīsim kādus desmit autus. Dārdēs, ka šausmas! Šķaudīt sāks…

— Bīstami, vai nepārsprāgs?

— Tu mani mācīsi! Mēs ar Nachimovu dažu labu reizi…

Pilnā balsī dunēja zvani, pilnā balsī dziedāja ļaudis, bet

nakts pēkšņi apklusa no zemes līdz pašām debesīm. Krusti, svētbildes, karogi, sveces… Sāka rībināt šautenes, tarkšķēt tarkšķi, zirgi slējās pakaļkājās, rāvās sānis. Bet milzīgs, pasakains pūķis līda ārā no baznīcas vārtiem kā no alas rīkles. Lūk, pūķis jau ietvēris dzīvā lokā visu dievnamu, un zvīņās tam mirdz tūkstošiem lāsinainu uguntiņu.

Kad torni apklusa zvani un tikai pats lielākais vēl noguris elsoja, dunēja tumsā, Prochors ar Vachramejušku un vēl diviem vīriem paklusām ievilka lielgabalu baznīcas priekštelpā.

— Stiepiet pie durvīm, — Vachramejuška purpināja.

Iebēra pulvera lādiņu. Vachramejuška aizpuļķoja, kā nākas,

un sāka dzīt stobrā slapjas lupatas: izzvejo no ūdens spaiņa aršinas trīs garu autu, izgriež cieši un — rīklē iekšā, bet pats rīko zēnus:

— Dodiet vēl! Raus stiprāk.

Prochors izbijās, pamāja vecajam ar pirkstu: sak, bīstami, pārsprāgs.

— Mums dievs stāv klāt! — Vachramejuška nočamstināja.

— Nemāci! … Mēs dažu labu reizi…

Bet baznīca ļaužu pieblīvēta, tur smacīgi un svētsvinīgi. Ipata tēvs mundrs un spirgts, kvēpina bez mitas. Večiņas murgo. Labajā pusē pie klirosa nostājusies visa augstākā sabiedrība. Kreisajā — Anfisa. Spīd pristava plikais pauris, ūsas, uzpleči. Viņa druknā, patuklā sieva cieši pieskata vīru, bet viņam tik ļoti gribas pamest acis uz Anfisu. Pjotrs Daņiličs, ģērbies svārkos, domīgi salicis rokas zem vēdera, skatās acīs Kristum, kas augšām cēlies. Ibrahitns — jaunā, gaišzilā čerkesu kreklā ar patronām; mirdz sudraba josta un kaukaziešu kinžala rokturis; nekristītais kalnietis pie kuličiem gluži nosvīdis cītīgi met krustus. Arī sveces nosvīdušas, notecējušas, virs galvām peld zilpelēki dūmi.

Rakstvedis — liels baznīcas dziesmu mīļotājs — vadīja kori. Uzsita ar kamertoni pa roku: — do, la, fa, — pamāja, un piecpadsmit vīri ar iekavveidā apgrieztiem matiem ierēcās:

«Šis priekšsludinātais un svē …»

Kad gāja vaļā šāviens, baznīca nodrebēja, no durvīm šķindēdamas sāka birt stikla rūtis, ļaudis paklupa' uz deguna, un tie, kas tuvāk izejai, iesākušies nokrita četrrāpus, bet cienīgtēvs palēcās uz augšu un pakāpās atpakaļ; vīraka trauks izkrita no rokām. Uz mirkli kļuva kluss, visi dievlūdzēji vai prātu zaudēja. No priekštelpas nāca pulvera smaka un atskanēja baismi, necilvēciski vaidi.

— Lielgabals… tur šāva lielgabals, — kliegdams baznīcā ieskrēja gluži bāls puišelis. — Lielgabals sasprāga!

Visi atvilka elpu, pārmeta krustus. Ibrahims ātri izgāja no baznīcas. Tam nopakaļ spraucās pristavs. No durvīm līdz altārim nošalca: — Prochors šāva no lielgabala. Prochors. — Anfisa pēkšņi nobāla, pieķērās pie svečtura, ari kājas viņai kļuva nespēcīgas. Rakstvedis pamāja ar roku, vīri uzsāka katrs savā balsī: «Kristus augšām cēlies.» Ipata tēvs bija tā pārbijies, ka divdesmit reizes kvēpināja vienā un tanī pašā vietā. Viņš atžirba tikai altarī, kad pēc vecākā padoma bija krietni iekampis baznīcas vīnu.

Anfisa pavērās uz labo pusi: Prochors! Prochors Petrovičs, ģērbies gaišzaļā, cieši pieguļošā ungāru uzvalkā, uzacis raukdams un it kā taisnodamies, stāstīja kaut ko tēvam. Māte uzmanīgi klausījās un grozīja galvu. Anfisa nevarīgi aizvēra acis — «dzīvs!» — visā viņas sejā atplaiksnījās pateicīgs smaids: «Dievmāte mīļā!» Un sirds pēkšņi sažņaudzās sāpēs un iegavilējās priekā: «Viņš, viņš vienīgais!» Tātad pēc Prochora patiešām ilgojusies viņas dvēsele, ilgi meklejusi, atradusi un nevienam neatdos. Ai, labāk negods un nāve. Bet, ak dievs, ak dievs… vai viņa ir saglabājusi Prochoram savu dvēseli, savu miesu? «Dievmāte mīļā, tu zini, tu redzi manu sirdi. Palīdzi!» Anfisa Petrovna noslīga ceļos, nolieca galvu pie krāsotās grīdas, sāka raudāt: — Ak dievs, ak dievs, piedod, apžēlojies! Palīdzi būt tīrai, palīdzi būt viņam uzticīgai līdz nāvei. — Un nedzirdēja, kas notiek baznīcā.

Bet baznīcā Ipata tēvs bija beidzis lasīt Jāņa Zeltamutes vārdus, pareizticīgie apsveica cits citu. Šķita, ka visi jau saskūpstījušies, Ipata tēvam lūpas bija uztūkušas, ķesteris iestiepa altarī ceturto groziņu sarkani krāsotu olu. Ibrahims ar kuličiem spraucās cauri visai baznīcai, lai saskūpstītos ar saimniekiem, un iededzies pa ceļam visiem klupa klāt un skūpstīja: — Sveika … Svētki… augšām cēlies! — Vīri aiz pārsteiguma bolīja acis un krāca kā zirgi, večiņas spļaudījās: — Ak, lai tevi… — un šķebīgi kratīja galvas.

Tad Anfisa Petrovna izslējās taisni, salika rokas uz krūtīm un visu ļaužu acu priekšā mierīgi un lepni, it kā nestu bļodā visu savu skaistumu, kā karaliene devās pie Prochora.

— Prochor Petrovič, Kristus ir augšām cēlies!… — Viegli apskāva viņu un vienkārši, sirsnīgi noskūpstīja. Un tūkstoš krūtis baznīcā izdvesa: — Ai! — Prochors nosarka līdz matu galiem, sastinga. Ar izsmieklu viņa pameta acis uz Pjotru Daņiliču, pagriezās un izgāja no baznīcas.

Pjotrs Daņiličs pazibsnīja ar acīm, pirksti viņam sažņaudzās dūrē un atkal atliecās taisni, pa seju klīda mākoņi. Prochors paslepus nolaizīja lūpas — cik salds! — un viss dega aiz dusmām, kauna un laimes. Un viss dievkalpojums plūda viņam pāri kā sapnis.

Beidzamās baznīcēnu rindas šņāca un sačukstējās. Šie čuksti līda uz priekšu: — Nogalinājuši Vachramejušku … Maks jau biezs… Atpirksies. — Pjotram Daņiličam metās nelabi, sāka lit sviedri. Viņš sēca un, krustu mezdams, tik stipri sita sev pie pieres un pleciem, ka iesāpējās. Marjai Kirilovnai rokas drebēja, šķita: nav vis lieldienu dievkalpojums, bet dvēseles aizlūgums.

— Tas uz ļaunu, — baznīcā šalca. — Uz ļaunu, uz ļaunu.

Prochors neatcerējās, kā ticis uz ceļa. Gāja blakus tēvam vēl

pa tumsu. Blāzma bija dzeltena kā septembrī, un tikko uzsni-gušais sniegs klāja zemi kā ar pūkām.

— Nez kur rodas tādi muļķi!… Ja nu nomirst, tiec tad galā … Stulbenis! … Pēriena vajag, — tēvs dusmīgi sacīja.

— Es viņu brīdināju, — neklausīja, — Prochors iebilda; balss viņam bija kļuvusi smalciņa, bērnišķīga.

— Puika! Stulbenis!

— Es sāku saprast, par ko tu dusmojies.

— Par ko? — tēvs jautāja un iesēcās.

— Es taču neesmu vainīgs, ka viņa saskūpstījās ar mani, nevis ar tevi, — Prochors drebošā balsī izdvesa.

— Neesi vainīgs!… Laikam gailis vainīgs! — Pjotrs Daņi-ličs nogārdza.

— Tēv, labāk nerunāsim.

Bērzu galotnes bija nosarmojušas. Tās sārtojās. Ar rīta rūpju saucieniem pārlidoja jautrs krauķu bars.

Saēdušies pēc pabeigtā gavēņa, visi gulēja līdz pusdienas laikam. Ibrahims sēdēja savā istabiņā un atraugājās. Viņš bija pārēdies pasehu un kuliču. Biezpiena paseha bija viņa paša izgudrojums. Ko visu viņš tur nebija grūdis klāt; čerkesam bija nelabi.

Kad saimes istabā ienāca Prochors, Iļja Sochatichs grozījās greiza spoguļa priekšā.

— Pie viņas? — Prochors dzēlīgi jautāja.

— Tieši tā, Prochor Petrovič, pie viņas. — Viņš sāka ķiķināt kā āzis, uzlika galvā plīša platmali. — Uz patīkamu redzēšanos! Vizavi! — Un, ar spieķīti klaudzinādams, izgāja.

— Ibrahim, — Prochors nedroši ierunājās un, smagi nopūties, nosēdās.

— Zinu, — Ibrahims drūmi atbildēja.

— Nudien, es neesmu vainīgs . .. Tikai, Ibrahim, mīlu … Vai saproti…

— Muļķis, Proška!

— Cīnos … Saprotu, ka nav labi.

— Tev vajga Kuprijans ņemt. Ņina . .. Darīt, kas darāms. .. Bet šitā tpū!

— Taisni galva riņķī griežas, zaņķis. Pretīgi, tomēr patīkami, saproti. Arī mātes žēl…

— Domāju, Proška džigits… 01 Pie cūkām … Meitietis tin ap pirksta… Išaks, puika! Vairāk nekas neteikšu. Cch!

Prochors aizgāja sarūgtināts.

«Pie velna! Kur tas redzēts, patiešām?… Pie velna!» viņš rāja pats sevi, bet aiz vārdiem bija tukšums un galvā sārta migla.

Vachramejuškam mājiņa bija kā suņu būda; viņš pats vārtījās salmos, vaidēja.

Kaktā raudāja sieva.

— Nu, kā iet? — Prochors jautāja un, pameklējis, kur nosēsties, noslīga uz apgāztas mucas.

— Svētkiem par godu … ar mani veikli sabučojās, nolādētais … lielgabals … — vectēvs murmināja. — Miršu …

Drīz atnāca feldšeris, apskatīja.

— Dabūjiet veco uz kājām, — Prochors teica, — simt rubļu nežēlošu.

— Grūti, — tas atbildēja. — Divas ribas pārlauztas.

— Oi, miršu, miršu!…

Vecene iegaudojās skaļāk. Prochoram zods sāka drebēt, viņš satvēra veco aiz pleciem, pieliecās viņai pie auss:

— Vecoināt, — un balss viņam trīcēja, — es taču pats neesmu vainīgs. Nu, ko lai dara, nelaime uzbruka … Lūk, še tev, vecornāt, pagaidām. — Viņš iebēra tai klēpī sauju sudraba naudas un izgāja.

Diena bija saulaina, svētsvinīga.

Prochors ar šapošņikovu devās uz taigu. Izmeklēja vēja appūstu sūnainu uzkalniņu, iekūra uguni, uzvārīja tēju.

— Kāpēc tad jūs, Prochor, no saldās uzdzīves savās mājās esat aizgājis prom? Pie jums droši vien dzērienu vesela jūra.

— Tāpat vien, kļuva smagi… Es ļoti mīlu dabu … Pavasaris.

Pavasaris nāca no debesīm. Saule bija nometusi ledus segu un savās kalnu virsotnēs aizkūrusi liesmainus sārtus. Zeme nostājusies visā augumā, pavērsusi saulei pretī krūtis, un klusi gaidīja savu stundu, kā zem līķauta gaida savu stundu dzīvs apraktais. Celies, zeme, mosties! Aizvien kvēlāk, aizvien karstāk dega sārti; skat, šur tur jau baltais līķauts satrunējis, un saule nesteigdamās, bet neatlaidīgi ar stariem uzara sniegu kā ar zelta arklu. Vēl mazliet — un sāks čalot strauti, vēl, vēl mazliet — no upēm izies ledus, no spārnotajiem dienvidiem šurp attrauksies putni, beidzamās ziemas skrandas paslēpsies dziļās gravās un arī tur izčākstēs no saule? modro acu skatiena.

— Pavasaris, tas ir ko vērts, — Šapošņikovs piekrita, aizsmēķēdams pīpi pie uguns.

Viss plašums bija kļuvis gaiši zils. Uz svētkiem uzpostais ciems tinās pavasarīgos garaiņos kā jauna meita pirtī, tikai krusts mirdzēja cauri miglai, bet pāri miglai uz visām pusēm viegli un līksmi plūda svētsvinīgas baznīcas zvanu skaņas.

— Jūsu dzīve ir kā pavasaris, — Šapošņikovs noteica.

— Es dzīvi nemaz nepazīstu … Es nekā nezinu, bet ir jāsāk. Pamāciet!

Prochors stāvēja, rokas uz krūtīm sakrustojis un pavērsis uz ciema pusi domīgo, skumjo seju.

Šapošņikovs pašķirstīja bārdu un pavicināja gaisā roku, it kā sagatavodamies garai runai.

— Dzīve, — viņš iesāka, — tas ir viss redzamās un neredzamās dabas, parādību, īpašību komplekss …

— Redziet, jūs vienmēr par daudz gudri, man trūkst saprašanas …

Istabā ienāca Anfisa, pameklēja ar acīm to, kas sirdij tuvs, neatrada un nedroši apstājās pie durvīm. Sarunas tūdaļ apklusa. «Par mani,» Anfisa nodomāja.

Marja Kirilovna sniedza vīram no patvāra ielieto glāzi. Pris-tavs saskatījās ar sievu, Ipata tēvs iebāza degunu šķīvī, kurā smaržoja šķiņķis.

— Priecīgus svētkus, — Anfisa sacīja tukšumā un taisījās nemanot aizlavīties projām, taču šajā brīdī Pjotrs Daņiličs iztukšoja divpadsmito konjaka glāzi, ātri piecēlās un, smaidīdams un rokas berzēdams, uz pirkstgaliem pieklājīgi gāja viņai pretī.

— Dievnamā mums neiznāca .. . Anfisa Petrovna … Nu, Kristus ir augšām cēlies… — Viņš pēkšņi sašķieba muti un skāņi iesita Anfisai pa vaigu.

Visi bija ļoti pārsteigti, Anfisa klusēdama izskrēja ārā.

— Es tev rādīšu puikam galvu grozīt! — nodārdēja tai pakaļ.

Marja Kirilovna meta krustus, viņai sāka birt prieka asaras.

— Es negribu būt nabags … Tās ir blēņas! Es būšu bagāts. Es gribu būt bagāts. Jūs man nestāstiet niekus, — Prochors dedzīgi iebilda. — Ņemiet ēdiet sieru …

Šapošņikovs mazliet padomāja, pavīpsnāja bārdā.

Nu, — viņš teica, dzerdams saldo tēju, — gadās jau kāds labs cilvēks arī tirgoņu vidū. Taču reti. Tas ir fenomens. Teļš ar divām galvām . . . Piemēram, fabrikants Gončarovs netālu no Kalugas. To daudzi ciena. Viņa strādnieki piedalās peļņā, un vispār…

— Gončarovs netālu no Kalugas? — Prociiors pierakstīja.

— Vai, piemēram, Sachovs… Tas arī ir oriģināls tips. Aizšauj uz Monte-Karlo, pie ruletes ierauj labu žūksni. Un tad tikai dod. Arī mūsu organizācijām palīdzēja. Tomēr beidzot izrādījās blēdis.

— Nezinu, kāds būšu pats, domāju, ka slikts cilvēks nebūšu. Bez jūsu sociālismā, tāpat.

— Nu, ko lai dara, — šapošņikovs nopūlies teica un ar interesi palūkojās jaunekļa mirdzošajās acīs. — Tātad iznāk, ka mēs esam idejiski ienaidnieki. Idejiski. Taču tas nenozīmē, ka vispār esam ienaidnieki. Mēs varam būt vislabākie draugi.

Prochors svieda vāverei ar čiekuru un smaidīdams atteica:

— Man, Sapošņikov, patīk, ja ir ienaidnieki. Tā kā jautrāk. . . Asinis straujāk riņķo. — Viņš saķēra Sapošņikovu aiz pleciem un smiedamies nogāza zemē. — Paspēkosimies. Nu!

— Neprotu, — Šapošņikovs norūca. — Fū! — Piecēlās un nopurinājās. — Jūs esat jauns, taču runājat kā pieaudzis cilvēks .. . žēl, citos apstākļos no jums iznāktu lietaskoks.

Vāvere atkal sāka lēkāt pa zariem. Saules sasildītais priežu mežs vēdīja sveķu smaržu. Saule laidās lejup.

— Apstākļi — nospļauties! — Prochors izsaucās un ieskrējies pārlēca pār sārtu. — Ja tikai ir spēks, — apstākļi padosies.

— Dzīvē visu vajag pārvarēt, — padomājis un stipri piemiedzis acis, noteica Šapošņikovs, — bet vispirms — sevi.

— Ko nozīmē — pārvarēt sevi?

— Aiziet tā kunga mierā, — sacīja Ipata tēvs, mazlietiņ ieskurbis kā jau svētkos; viņš pieliecās mirējam un, atspiezdamies ar pieri pret sienu, bet ar roku pret Vachramejuškas plecu, pieņēma no viņa mēmu grēksūdzi. Pēc tam svētīja raudošo sievu, pateica tai: — Saturies, brāl, — nožagojās un, pie sienas turēdamies, vilkās mājup.

Anfisa sēdēja uz dīvana kā bez dzīvības, līdzīgi statujai, sastingušās acis pievērsusi puķēm izrakstītajai krāsnij. Vai jel maz elpo? Viņas priekšā luncinājās Iļja Sochatichs. Viņa dzina to prom, draudēja, nē, tas negāja.

Metās vakars. Saule jau stipri vien apdzēsusi savus sārtus, aizklājusi priekšā zaļu segu, un visa debess kļuvusi zaļgana. No miglas augšup cēlās vēsums.

— Ir laiks, — Prochors aicināja savu skolotāju.

Tālā Taņa griezās rotaļu dejās. Sinilga gulēja savā šķirstā. Ei, Taņa, ei, Sinilga! Bet viņa miesīgo acu priekšā nebija nekā cila kā vien zaļgans debesu plīvurs un vakarzvaigzne, kas lūkojās tik kautri.

— Kur tu vazājies? — noraudājusies virēja sagaidīja Pro-choru pie vārtiem. — Tas nezvērs taču piekāva tavu māmiņu.

— Par ko?

— Ej nu sazini, par ko. Tāpat vien. Papriekš Anfiskai iegāza pa mūli. Bet tad …

Prochors novilka ungāru svārkus un smagiem, klaudzošiem soļiem pagāja garām tēvam, kas sēdēja ēdamistabā, un iegāja pie mātes. Māte savā jaunajā, pelēkajā tērpā gulēja gultā; piedurkne bija pārplēsta, uz baltā pleca zilums.

— Māmiņ mīļā …

Ap galvu viņai aptīts slapjš dvielis. Jūtama etiķa smaka. Deg svētlampiņa. Apustulis Prochors sudraba ietvarā. Iesprausti pūpoli. Māte paraudzījās dēlā svešām acīm. Viņš samulsa. Vēl mirklis — un viņš nometās mātes priekšā ceļos. Viņas acis pēkšņi pasmaidīja un tūlīt pārplūda asarām. Viņa apskāva Prochora galvu un, lai kā pūlējās, nespēja savaldīt šņukstus un vaidus. Asaras rīdama, čukstēja viņam ausīs, meta krustus un cieši spieda viņu pie krūts:

— Kā lai mēs dzīvojam? Kā lai dzīvojam? Tās čūskas dēļ eju bojā. Kungs dievs, ņem mani pie sevis!

— Mana mīļā, dārgā!… Tūlīt izskaidrošos ar tēvu.

Viņa saķēra dēlu pie rokas.

— Dieva dēļ! Viņš tevi nositīs…

— Māmiņ! Tam jādara gals…

Viņa pietrūkās kājās.

— Prošeņka! Prochor!

Bet viņš jau gāja pie tēva. Tas viens pats mielojās pie gnīda, piedzēris dziedāja sievietes balsī, siekalas šļakstīdams un līgodamies:

Visi mani atstājuši,

Drīzi miršu es,

Klistiru man taisījuši

— Tas ir gan ģimenes tēvs! — Varvara sāka skaļi smieties. Viņa bija ienākusi, lai aizdedzinātu lampu. — Galva jau metas sirma, bet auro bezkaunības … Tpū!

Hi, hi! — viņš ķiķināja. — Mani Iļjucha iemācīja… Muļķītis — ķēvei puļķītis.

Varvara, ej virtuvē! — Prochors aizcirta aiz viņas durvis.

— A-ā, skaistulītis, vanadziņš, — Pjotrs Daņiličs nošļupstēja.

— Tev… — Prochors iesāka un, pie galda malas turēdamies, nostājās tēvam pretī. — Vai tu man esi tēvs vai ne? Vai tu esi manas mātes virs vai…

— Bet kas tu tāds esi?

— Esmu cilvēks.

— Tu? cil-vēks? — Viņš, drukns, stūrains, sāka grozīties uz dīvana un, ar izvalbītām acīm raudzīdamies Prochorā, atvēra muti, it kā ārkārtīgi brīnītos. — Kucēns tu esi! — viņš iespiedzās. — Vardulēns!… Tpū, edz, kas tu esi!

— Ja tu sitīsi manu māti, es iesūdzēšu tevi tiesā. Braukšu uz pilsētu, iesniegšu prokuroram …

— Oi, oi dārgais Prochor Petrovič, — tēvs ņirgādamies smalkā balsī šļupstēja, sejā viņam mākslotas izbailes un lūgums.

— Prokuroram? Mīļais Prochor Petrovič, apžēlojies! — Viņš sāka ķiķināt, bet acīs iedegās niknums.

Prochoram šī ņirgāšanās bija kā īlens sānos.

— Es nepieļaušu noziegumu!… Tas ir banditisms!… Paraugies uz māti, esi gluži sadauzījis. Par ko? — viņš atkal aizraudamies kliedza bērnišķīgā balsī, elkoņos saliektās rokas šaudījās uz augšu, pirksti raustījās, un viņš viss drebeja. — Par ko, tēv? … Par ko? Viņa taču mana māte, sieviete… — Ikviens Prochorā sejas muskulis sāpēs trīsēja un ikviens matiņš smeldza.

Tēvs uzslējās kājās kā lācis un zvēla pa galdu ar abām dūrēm reizē.

— A-ā-ā? Aizstāvis?! — Viņš smagi pārliecās pār galdu un iekrācās: — Ā-ā-ā! …

Atplestā, melnā rīkle spļāva Prochoram virsū dūmus un smirdoņu. Dēls izbailēs atrāvās atpakaļ, bet pēkšņi, ar acīm pazibsnījis, arī viņš smagi nodārdināj« pa galdu.

— Jā gan, aizstāvis!

Viņi abi karsti elpoja viens otram sejā un trīcēja.

— Bet vai tu zini, kādēļ tas tā iznāk, kādēļ mājās tādas nesaskaņas, jūklis?

— Zinu! — Prochors iesaucās. — Anfisas dēļ!

— Ahā, apķērīgs gan.

— Kaunies, tēv …

— Es? Ak tu kāju pamesls!… Ar kuru tad viņa laizījās baznīcā: ar tevi vai mani?

— Atstāj viņu! Citādi es viņu sadedzināšu ar visu ligzdu ..

— Ko? Tu tēvu gribi mācīt?!

— Es ne no viena nebīstos… Nošaušu viņu!

— Ā-ā-ā! — Pjotrs Daņiličs sagrāba dēlu aiz krūtīm — sāka birt pogas. Prochors iekoda spalvainajā dūrē, spēcīgi iesita pa roku un metās ārā, kliegdams:

— Nogalināšu! Nogalināšu šito netikli!

Prochors ar acīm gan neredzēja, bet ar sirdi juta, ka māte ievaidējusies nokrita zemē.

Gaitenis bija tumšs. Tirgonis saķēra aiz kājas vīnes krēslu. Prochors skrēja pa gaiteni.

Uz kurieni? Kristus … cēl… — Tas bija pops, kas, pie sienas turēdamies, vilkās ciemos.

Krēsls tumsā kūleniski aizlidoja dēlam pakaļ. Cienīgtēvs no sitiena ar krēslu tūdaļ nogāzās no kājām.

Prochors — mežonīgs, briesmīgs — iedrāzās pie Ibrahima. Ibrahims krāca tā, it kā divdesmit bungas rībinātu. Prochors pakampa viņa kinžalu un caur virtuvi — projām.

Ātrāk, ātrāk, kamēr asinis kā kinžals un kinžals kā liesma.

— Nonāvēšu!

Ceļš pats atlec no kājām, debesis skar galvu, un tumsa kā gaitenis, nav Prochoram citas izejas — gals. Nav cita ceļa, nevajag . . .

Lievenis, kāpnes, mājiņa, aizkars, uguntiņa. Uguns. Spalgs trieciens durvīs ar papēdi, ar plecu, ar galvu.

— Ei, laidiet iekšā! Laidiet iekšā! Pie mums nelaime…

— Prošeņka, tu? Vanadziņ …

Dzi, paceļas rokturis, nočīkst durvis. Nozib kinžals.

— Ā-ā-ā .. .

— Hei, sātan! — Un Prochors pārmet kūleni. — Es tev rādīšu kinžalu!

Plūda kāda balss — nīstama un mīļa: vai nu tumsa dūdoja ar pavasarīgām lūpām, vai arī virpuļodams kauca sniegputenis. Prochors elsodams raudāja pie Ibrahima krūtīm. Mēle neklausīja, rokas kā koka gabali … — Oi, allā, allā! — Neprata Ibrahims mierināt savu džigitu.

— Prochor, tu esi džigits. Un mēs tavs mīlam… O! … Pavisam mīlam . . . Nosprāgsim … O!

Prochors nebija apmierināms, raudāja kā dziļi aizvainots, piemānīts bērns. Un tā viņi gāja caur tumsu, apskāvušies un piespiedušies viens otram klāt. Cerkess šņauca degunu un sēca.

14.

Puiši bija stipri piekāvuši Iļjuchu. Nedēļas divas tas staigāja klibodams un kreisos sānus zieda ar terpentinu un suņa taukiem. Puiši saņēma apsolīto balvu, bet arī lielu Prochora pārmetumu. «Kādi muļķi, patiešām! Atnācis cilvēks uz ballīti pie meitām, iedzēris, šie iesākuši strīdu un nomizojuši sānus. Vai tad tā vajadzēja? Vajadzēja taču uzglūnēt pie Anfisas. Dullie!»

Arī Ipata tēvs divas nedeļas nenoturēja dievkalpojumus un nepiekopa amatu, iekams no pieres nebija nozudis zilums. Pjotrs Daņiličs iedāvināja viņam varen skaistu drēbi talaram: uz sarkana pamata zilgani iesvītrojumi. Ibrahims lieliski pašuva. Ir gan tam čerkesam zelta rokas! Tiesa, viņa šūtais amata tērps gan stipri atgādināja kaukaziešu bešmetu, bet Ipata tēvs bija ļoti apmierināts kā ar tērpu, tā ar čerkesu. Viņš ar dziļām jūtām ilgi kratīja Pjotram Daņiličam roku, saukdams:

— Gaužām braši! Paldies, paldies!

Jā, lai saka, ko grib: lielgabalam mala atsprāgusi, un vecenei Vachramejuška tomēr nomiris.

Pa šīm divām nedēļām noticis vēl kas jauns: pienācis pavasaris.

Pēc trača Pjotrs Daņiličs uz kādu laiku pierāvās: bieži brauca uz dzirnavām — tur zemnieki lāpīja aizsprostu — un lielāko tiesu mājās atgriezās nedzēris. Pret Prochoru izturējās lāgiem ļoti laipni, lāgiem viņu pilnīgi ignorēja. Taču čerkess ļoti labi saprata, kas tirgonim, uz sirds, un brīdināja Prochoru:

— Proška, esi — kā to lai saka? — uzmanīga!

Līdz ar pavasara atnākšanu Prochoram Ūsiņas bija kļuvušas melnas un balss rupjāka. Viņš bieži apmeklēja Sapošņikovu, sarunājās, mācījās, strīdējās, aicināja pie sevis. Tēvs raudzījās šķībi:

— Tikai utis piebirdinās.

Ibrahims domāja citādi:

— Turies pie Sapkina, Proška! Lai arī mīl iedzert, bet galva ir skaidra, viens algs . .. viens algs — kā persiks!

Prochors nespēja nosēdēt bez fiziska darba, gribējās cilāt cirvi: pieņēma namdari un divatā sāka ierīkot taigas ezerā steķus peldētavai un būvēt lielu laivu. Tas bija verstis trīs no Medvede-vas ciema. Visapkārt tāda dziļa, krēpjaina taiga. Un turpat ezera krastā — mednieku būdiņa, celta no sārtiem priežu baļķiem — ziemas miteklis. Pjotrs Daņiličs nekad šeit nerādījās — medības viņam nepatika, bet Prochoram šī būdiņa bija mīļāka par mūra pilīm: bieži vien viņš šeit pārnakšņoja viens pats ar šauteni, bet no rīta klaiņāja pa taigu, šaudams lapsas un vāveres.

Prochoram sirds bija it kā nomierinājusies. Taču pavasaris prasīja savu tiesu, paklusām ielēja asinīs saldu skurbu. Gribējās sapņot par sievieti, par Ņinočku, un sapņi bija kā tvana pilni, neprātīgi. Bet Anfisa? Par Anfisu viņā viss klusēja. Tiesa, dažreiz modās stipra vēlēšanās viņu iegūt, sakost zobus un mocīt tā, lai viņa kliegšus kliegtu, lai viņai no sirds izlītu asinis. Tas skūpsts baznīcā, kā to varēja aizmirst? Bet arī mātes aizvainojumu un visu to elli mājās šīs burves deļ viņš nekad neaizmirsīs. Tomēr nav tāda cilvēka, kas pazītu sevi līdz sirds dziļumiem. Pat gudrais krauklis nezina, kur viņa kauli balēs.

Tēvs atkal sāka dzert. Dzēra četras dienas no vietas. Pro-ehors un Marja Kirilovna baidījās viņam acīs rādīties. Viņš gulēja resns kā bluķis, viss dega, steneja, lūdza aplikt viņu ar sniegu, bet sniega nebija. Prochors vērās viņā ar žēlumu un sāpēm, domāja:

«Varbūt nomirs. Vai tas būtu labi vai slikti?»

Vakarā Prochors iegāja pie Ibrahima, — nesastapa. Gultā sēdēja Iļja un domīgs trinkšķināja ģitārās stīgas.

— Rīt es pārbaudīšu veikalu. No paša rīta, — Prochors teica.

— Ko tur pārbaudīt, — lļja smaidīdams atbildēja. — Preču jau tur, cik kaķim uz astes, tīrie nieki. Tomēr, kā vēlaties, — viņš aizvainots nopūtās.

— Ja maz preču, tad tevi vajag padzīt. Kam tu mums esi vajadzīgs?

Iļja viss it kā saruka, pēc tam, zobus atviezis, iesaucās:

— Bet es, Prochor Petrovič, tomēr gribu Kozireva madamu bildināt. Saku jums pilnīgi atklāti kā draugam. Man ir personīga izdevība lūgt pristava kungu tā kā par precinieku, bet jūsu tētiņš būs vedējtēvs.

Prochora acis sāka mest zibeņus.

— Viņa ar mieru?

— Jā gan. Ja, tā sacīt, konstatē, tad pilnīgi sāk izšķirties. Rit domāju taisīt galīgu izrunāšanos ar Anfisu Petrovnu. Kāzu sveces jau ceļā, pa pastu. Ari puķes.

—1 Bet ja nu viņa ietiepsies? — Prochors dusmīgi pagrozīja savu cekulu.

— Ak kungs, tad sveces un puķes pārdošu. Taču ne, esmu pārliecināts.

— Precies, precies, velns lai tevi parauj! — Prochors caur zobiem noburkšķēja un aizgāja. — Tātad rīt?

— Tieši tā, rītvakar, vai dodat svētību?

.. . Pjotrs Daņiličs beidzot atžirba. Prochors viņam sacīja:

— Es domāju, tēv, ka liju Sochatichu vajadzētu atlaist. Es pats sēdīšos veikalā. Ibrahims palīdzēs.

— Nav tava darīšana. Es pats zinu, kas man vajadzīgs, kas ne, — tēvs bargi atteica.

Vakarā viņš aizbrauca uz dzirnavām.

— Būšu tur dienas trīs četras. Darbs. Negaidiet!

i)I r&lt; i dienā no paša rīta Prochors pārbaudīja veikalu. Trūka Iris baķi ktimača.

Bet kur tad atlikums no tumšsarkanā zīda auduma? Kur tumšzilais kreps? ,

I(ja apmulsa. Prochors satvēra katūna baķi un plakaniski zvēla Iļjam pa galvu: — Blēdis! — Pārdevējam katliņš noslīdēja lidz pašai mutei.

Iļjucha sabozās un sāka šļākt siekalas.

— Tas vēl nav zināms, kurš ir blēdis! — viņš kliedza. — Pajautājiet tētiņam! Viņš savai daiļavai stiepj bez kāda rēķina… Aizvainojoši!

— Kādai daiļavai?

— Visi zina, kādai. Anfisai!

— Ak tavai nākamai sievai?

— Var jau būt. — Ar drebošiem pirkstiem lļja gludināja savu katliņu. — Tādu skaistu fasonu ņem un sabojā!… Neiedziļinājies būtībā, es gandrīz mēles galu nokodu. Ek jūs tirgonis! Jūs vēl pat redzējis neesat īstus komersantus …

Viņš vēl ilgi purpināja, degunu raustīdams, bet Prochors neklausījās. Kas viņai uzdāvinājis to ķiršu krāsas jaciņu? Tēvs vai Iļjucha? Nu, bet…

— Slēdz ciet! — viņš teica. — Pārtikas preces pārsvērsim rīt.

Jau pulksten seši pēcpusdienā, bet Prochors vēl nekā nebija ēdis. Pārdotava atradās stiprā ēkā, aiz kādām četrām mājām no Gromoviem, uz pretējā ielas stūra. Iziedams no pārdotavas, Prochors redzēja, ka Anfisa ar kailu galvu, lakatu uz pleciem uzmetusi, viegliem soļiem ieskrēja viņu mājā.

— Redz, velna mātīte! — viņš nolamāja. Viņam negribējās Anfisu sastapt, tāpēc gāja pie Sapošņikova. «Un ko viņa meklē? Pie Iļjuchas? Līgavaiņa? Velns!»

— Ei, Pavluša! — viņš uzsauca puisim, kas sita klucīšus.

Šovakar … labi ķersies … Saprati?

— Mm, — Pavluša, pamirkšķinājis ar aci, atbildējā un tā zvēla pa klucīšiem, ka tie nožvakstējuši pacēlās gaisā kā pīles.

Sapošņikovs, gluži nosvīdis, strādāja tusnīdams: pūlējās uzspīlēt uz sprungulīšiem tikko noplēstu burunduka ādiņu.

— A, jūsu godība!

— Vai jums nav kas uzkožams, atskaitot burunduku, protams …

— Ir zoss cepetis… Vakar medībās nokniebu tādu dūšīgu tēvoci. Tikko bija atlaidies no Ēģiptes… Zem spārniem, saproti, punus savicinājis.

— Bet man re, kas, — Prochors teica un izvilka no kabatas pudeli pīlādžu liķiera, ko bija paņēmis, tirgotavu pārbaudot.

— Oho! Es redzu, ka jūs, biedri, progresējat, — Sapošņikovs viss — no pat plikā paura līdz papēžiem — aiz prieka sāka laistīties, un vina bārda izlīda no krāsns reize ar zosi.

— Ēdiet!

— Man ir grūti, gribu iedzert…

— Hi, hi, hi! — Sapošņikovs viltīgi iesmējās un nometa pensneju. — Ja jums ir grūti, ko tad lai citi saka?

— Jūs allaž par nabadzīgajiem? Man pašam savs grūtums. Skumjas … Pašam savas.

— Ahā! Pasaules sāpes? Cildinu … Ēdiet… Ņemiet mugurkaulu. Jā, jā. Iedzert? Tas ir lieliski. Man patīk pīlādžu liķieris. Bet vai degvīnu negribat? Ari degvīnu es cienu. Man ir. Re, krūzītes. Glāzīšu man nav. Nu, uz jūsu veselību. Audziet liels un resns. Ko? Gribat vēl otru krūzīti? Tūlīt? Oho, ho! — Pīlādžu liķieris viņu iedvesmoja, viņš kļuva ļoti runīgs, pat stostījās mazāk.

— Tev vis nevajag etiķa, ne jau pēc etiķa esi nākusi, — Varvara, galvu purinādama, pārmeta Anfisai. — Viņa nav mājās, aizbrauca.

— Kurš? — Anfisa sarauca uz augšu uzacis.

— Kurš, kurš… Nu. pats! Bet kura tad tev vajag? Ek meiča,, meiča! Nu kāpēc tu mūsu mazajam, mūsu Prochoram, prātus jauc? Būtu jel braukusi projām, vai, ar visu savu skaistumu. Pilsētā varētu grezni dzīvot. Varbūt pat kņaziene būtu. Goda vārds. Bet šeit. . . Kas tā par dzīvi sādžā, mežā. Pat Iļjucha ir izkāmējis kā runcis, tevi raudzīdamies. Ak meiča! … Skaista jau tu esi, goda vārds!

— Vai tad es vainīga esmu, vai?

— Ko šī sieviete te meklē? — jautāja virējai ienākusī Marja Kirilovna, saraukdama uzacis un skāņi elpodama.

— Viņa pēc etiķa, — virēja divdomīgi atteica.

— Anfiska, — Marja Kirilovna vērsās pie viņas, — vai saimnieks tevi vēl par maz pļaukājis?!

— Oho, gan mes izrēķināsimies, — bramanīgi jautri un tai pašā laikā nikni novilka Anfisa un ar pirkstiņu mazliet padraudēja. — Es viņam vēl ne tā vien iesitīšu. No mana blīkšķa būs ar mieru uz galvas āliņģī mesties… Gan izrēķināsimies!

— Taisies ārā!

— Ak Marja Kirilovna!… Ārā, — Anfisa nopūzdamās ņirgājās. — Ari vēl — ārā. Ja es gribēšu, pēc trim dienām jūs te vairs kāju nespersiet… Jūs esat cāļu māte, nevis sieva …

— Ārā! Ārā! — ārkārtīgā uztraukumā iekliedzās saimniece,

Ķerdamās pie durvju stenderes, un viņas seja kļuva vāra, i audulīga.

Bet es ņemšu un nosēdīšos, — apskurbusi no sava spēka apziņas un kā izaicinot atmetusi galvu, ar smaidu uz lupām iedziedājās Anfisa un noslīga uz sola maliņas.

— Nekauņa! Paklīdene! Ak kungs, nav pat kas aizstāv. — Marja Kirilovna strauji apgriezās, bet Anfisa kliedza viņai nopakaļ aizlauztā balsī:

— Grēks jums, grēks!… Nekad neesmu bijusi paklīdene! Dzīvoju jautri, bet sevi sargāju. Dievs mans liecinieks…

— … Nu, iedomāsimies vāveri, — šapošņikovs šļupstēja, viņam pinās gan mēle, gan kājas. — Tā ir bara dzīvnieks, tas ir, šeit jūs atkal redzat sociālo attieksmju principu … Sabiedriskums skudru valstī arī vispār pazīstams.

— Jūsu skudras — pie velna. Ko tās saprot, ko tās redz, šie niecīgie rāpotāji?

— Obo! — izsūtītais iesaucās un neveikli pagriezās uz papēžiem. — Viņas taču redz vairāk nekā mēs abi, vai, piemeram, bites, trani: tiem katrā acī divdesmit seši tūkstoši actiņu, tie varbūt pat ultravioletos starus spēj saredzēt…

* — Es spļauju uz viņu stariem.

— Vai arī vāveres … Jo, kad vāveres baros pārceļo, viņas nolauž sēnes un uzdur uz zariem, bet pašas iet tālāk, aizvien tālāk, tūkstošiem verstu. Vai esat redzējuši kokos tādas melnas sēnes, sakaltušas, ļoti labas sēnes, sviestenītcs? Bet kam tās paredzētas? Ko? Tām vāverēm, kuras nāks nopakaļ varbūt pēc gada … Sak, ēdiet! Kā, pēc jūsu domām, vai tas nav sabiedriskums?

— Jūsu vāveres ir muļķes.

— Bet kas tad nav muļķis, atļaujiet jums jautāt?

— Ērglis.

— Ērglis? Bet kāds tad labums no ērgļa?

— N11 velns lai parauj to labumu! — atteica Prochors, starodams no iedzertā liķiera un spēka pieplūduma. — Ērglis paceļas mākoņos. Ērglis visu redz. Laižas, kurp grib, dara, ko vēlas. Ērglis ir brīvība!

— Oho!

— Ja ērglis izsalcis, tas kā akmens krīt zemē, — un jūsu muļķei vāverei zarnas ārā. Ja vēlas, skudru pūznis ar spārnu nolīdzināts. Ērglis ir spēks!

— Oho! Jūs, es redzu, esat individuālists.

— Vai es? Esmu vienkārši Prochors Gromovs.

15.

Mājās Prochors turpināja ēst vakariņas virtuvē. Sapošņikova zoss cepetis bija izrādījies tik sauss kā vāveru žāvētās pērnējās sēnes.

— Kāpēc māmuļa tāda satraukta?

Virēja sāka viņam čukstus tenkot.

— Vai tiešām tā teica: «Pēc trim dienām kāju te vairs nespersiet?» — Prociiors jautāja. — Un nosauca māmuļu par cāļu māti? Apvainoja viņu?

— Es taču tev saku.

Viņš drūmi pabeidza vakariņas, pienu izdzēra, jau piecēlies uz iešanu: steidzās.

— Uz kurieni tu? — jautāja Varvara, satraukti raudzīdamās viņam acīs, kuras pauda kādu apņemšanos.

Viņš paņēma šauteni, patronsomu un izgāja.

— Ja māmiņa jautās, pasaki, ka es pārnakšņošu būdiņā. Zosis laižas.

— Pats vien nenošaujies! — Varvara nokliedza pakaļ.

— Allaž ar šauteni, likai ar šauteni. Ai, ap sirdi man tā vien nelāgi … — Viņa nopūtās, izmeta kārtis uz galda un sāka zīlēt kreiča kungam Prochoram.

Bet Prochors devās tieši pie Anfisas, un ikviens viņa solis paskaidroja ceļam: «Eju atriebt.» Aptaustīja revolveri, dunci — viss klāt. Bet Anfisai nav ko baidīties, tas viss zosīm, vāverēm, varbūt kaut kur lācis būs pakaļkājās saslējies. Ar Anfisu Pet-rovnu viņš. parunās pa labam, nedrīkst taču tā apieties ar viņa māti: tā taču māte! Vai Anfisa saprot: māte! Nu, parunās ar viņu kā ar kārtīgu cilvēku, kā ar māsu, bet varbūt — izlamās šo burveni, var gadīties, saķers aiz garajām matu pīnēm un cirtīs pret grīdu, bet var arī būt… Un satrauktais Prochors aptaustīja revolveri.

Jo ātrāk viņš soļoja, jo ātrāk mainījās oma un pieauga aizvainojums mātes dēļ, sevis dēļ, radniecīgo asiņu dēļ, kam pāri darīts.

Bet Anfisas skūpsts baznīcā? Salds, jā gan, salds, drosmīgs. Bet viņš taču nav ar pliku roku ņemams, viņš saprot, kādēļ pieļauts šis viltīgais sieviešu paņēmiens. Greizsirdība? Pjotrs Daņiličs tai pa purnu iezvēlis? … Nu, viņai, netiklei, jau par to prieks, prieks.

— Es viņai pateikšu, kas viņa ir… Ar tēvu pinusics, ar lļjuchu, ar ko vien pagadījies. Kāju pamesls. Netīra lupata …

Ar diviem lēcieniem Prochors bija lievenī, pieklauvēja. Bet durvis nebija aizslēgtas, viņš iegāja priekšnamā un aci pret aci sadūrās ar viņu, ar šito… Anfisa iekliedzās, degošā svece iz-

krta tai no rokām. Abi ātri noliecās un, meklēdami sveci, sāka grābstīties pa tumsu.

Nemaz nebiju jūs gaidījusi…

Prochors viss klusā, bīstamā drudzī. Viņu rokas braukā pa grīdu, saduras. Kādas karstas rokas!

— Ai, es taču nemaz neesmu apģērbusies!

Viņi ieiet istabā. Anfisa, smagi elpodama, aizbultē durvis, steigšus, ar rāvienu — ātrāk, ātrāk — nolaiž aizkarus. Prochors seko viņai ar skatienu.

— Redz, kas … Es atnācu …

— Tūlīt, acumirkli… Ak, es taču nemaz neesmu apģērbusies!

Viņa metas atkal pie durvīm, atsviež kāsi, izskrien tumsā — un dzirdams: viens pēc; otra ārpusē aizkrīt tumšie slēģi, un dzelzs bultas lien istabā cauri loga stenderei ka sastingušas odzes. «Ko viņa nodomājusi?»

— Ko jūs darāt? — viņš stingri, augstprātīgi noprasīja, kad Anfisa ienāca un atkal aizslēdza durvis. — Esmu atnācis ar jums bārties …

Viņa stāvēja kaktā pie svētbildēm.

— Ar mani? Bārties?

— Jā! — Viņš uzsita ar plaukstu pa galdu. — Bārties!

Un nepaguva aiztaisīt muti, Anfisa kā viesulis pieplakn viņam pie krūtīm.

— Manu vanadziņ! . . . Vanadziņ .. .

Lūpas viņai smaržīgas, valgas kā puķes karstā medū, rokas — bojā eja, un pati visa — uguns viesuļvētra. Bet Prochors no visa spēka viņu atgrūda.

— Ko jūs esat iedomājusies?

Un atkal no jauna viss ietinās asiņu miglā, un atkal acis un rokas, un šīs nolādētās lūpas alkani meklē viņa muti.

— Ko tu īsti gribi?! — viņš nedroši iekliedzās un, atsviedis viņu, lielu un spēcīgu, pats sagrīļojās, nokrita uz platā sola kaklā un kā aizsargādamies izstiepa rokas uz priekšu. — Nekauņa!

— Mana dzīvība tu!… — Anfisa noslīga viņa priekšā ceļos un viņu cieši apkampa.-— Lamā, sit, nošauj mani! Nespēju bez tevis dzīvot… Tu esi mans …

— Ārprātīgā! — Prochors, viss drebēdams, rāvās no viņas nost un pēkšņi zaudēja spēkus. Viņš rokām atspiedās pret Anfisas apaļajiem pleciem. Viņa visa sniedzās pretī Prochora lūpām, platās rītasvārka piedurknes bija augstu atlocījušās, kailās, iesārti baltās rokas svelmainas, neatvairāmas.

— Ej projām, Anfisa! Neuzbāzies! — pats sevi nolādēdams, viņš lūdzās aizsmakušā, skumīgā balsī. Pēkšņi, saņēmis visus spēkus, viņš pavēlēja savai labajai rokai: roka atrāvās no An-fisas siltā pleca un smagi iesita viņai pa vaigu: — Ej projām! Ej!

Anfisa piecēlās kājās un it kā aizlauzta sāpigi iekunkstējās. Prochors trīcēja, viņam acu priekšā viss kļuva tumšs. Viņa bija tuvu klāt, ar muguru pagriezusies pret Prochoru, matu pīnes pajukušas un noslīdējušas līdz jostas vietai. Viņa stāvēja, lauzīdama virs galvas paceltās rokas, un visa drebēja no aizturētiem šņukstiem. Prochors nezināja, ko darīt, Prochors nespēja neko darīt, Prochors bija sastindzis.

Anfisas šņuksti, paceltās rokas un drebošie pleci modināja Prochorā reizē naidu un žēlumu pret viņu. Naids un žēlums kopējā vilnī plūda tieši uz viņa sirdi, un sirds samulsa, un sirds nezināja, kādas asinis raidīt uz Anfisas sirdi, kādā gūstā padoties pašai. Zēlums un naids. «Vai tikai izliekas vai patiešām mīl? … Es viņu ienīstu …»

— Anfisa! — viņš klusi pasauca un nezināja, ko teiks tālāk. Viņa turpināja raudāt tikpat klusi, un tāpat pār muguru viļņoja matu pīnes.

«Izliekas.»

— Anfisa, tu gribi mani pazudināt.

Tad viņa sāka skaļi vaidēt un, tverdamās pie durvju stenderes, bezspēcīgi noslīga uz grīdas, pēc tam pacēlās ceļos un, piespiedusies ar galvu pie stenderes, turpināja vaidēt.

— Es to nevaru paciest, — Prochors teica un piecēlās. — Es aiziešu.

«Mīl,» viņš nolēma.

Un gāja uz izeju, lēnām, domīgi, acis ar roku aizsedzis. Apstājās. Atskatījās pār plecu uz Anfisu. Un tāpat kā viņa sāka lauzīt virs galvas paceltās rokas, it kā ar prātu meklēdams: kur īstais ceļš? Bet sirds ir prāta ienaidnieks. Kādas kopējas vētras nesti, kura caurstrāvoja visu māju, viņi abi piepeši trūkās no vietas, karsti savijās rokām un teica viens otram kaut ko nesaprotamu, skūpstījās. Šie skūpsti bija saldi un sāļi no asarām.

— Tu paliksi šeit, — viņa saka. — Klusām dūdosim un klusītiņām priecāsimies viens par otru.

— Te ir bīstami, — viņš atteic.

— Tēvs aizbraucis. Paliks tur dienas trīs, — Anfisa atbild. Pār Prochorā seju pārlaižas ēna. Viņa runā: — Tu nedomā nekā ļauna. Esmu nevainīga. Atklāšu tev visu savu sirdi.

— Zinu, — Prochors saka, un viņa balss noskaņa ieduras Anfisai sirdī kā skabarga.

— Un tad vēl jūsu pārdevējs, — viņa turpina, nedroši smaidīdama. — Man viņš patīk tikpat, cik nodīrāts suns. Bet tā .. . nav kam dzīvot… Tukšums.

\parProchors klusē. Viņa klusēšana ir saspringta. Pēc tam, dusmas valdīdams, viņš saka:

Bet albums? Vai tu neesi iedāvinājusi viņam par piemiņu albumu ar zelta uzrakstu?

Anfisa iepleš acis.

— Es?! Iļjucham?!

— Nu labi, — viņš atbild jau mierīgāk. — Tātad palielījies vien ir, nelietis!

Sirds viņam pamirst saldā tvīksmē, nervi sasprindzināti. Prochors nopūšas. «Iešu prom … Pats labākais — tūliņ aiziet.. .» Anfisa uzliek patvāri. «Uz redzēšanos!» viņš grib pateikt, bet balss neklausa, un visa miesa kā svešādā gūstā. Viņa aiz starpsienas otrā istabā skandina traukus, atver skapi, iet no vienas vietas uz otru. Tad šo trokšņu nepārtrauktā ķēde pēkšņi pārtrūkst, un istaba kļūst mēma. Dzirdami vienīgi Anfisas šņuksti. Prochors ne bez lepnuma domā, ka viņa raud aiz laimes. Protams, ka aiz laimes. «Lai, lūdzama, neiedomājas par daudz.» Un tad viņa iznāk, priekā starodama.

— Nāc, dzersim augļu liķieri .. . Saldin salds. Pati vārīju.

Liķieris tik biezs kā asinis, garšīgs. Prochors drīz apskurba.

Apskurba arī Anfisa.

— Paliec, mīļais. Es tevi nelaidīšu.

Tas ir sapnis. Nē, nav sapnis, mānīgs snaudiens. Cauri medus saldajai snaudai viņš laiski atbild:

— Lai būtu tā, es palikšu. So nakti pavadīšu kopā ar tevi. Ja vēlies… Tikai ne šeit, bet mežā, būdiņā. Ar mieru? — viņš jautā, un balss viņam satraukti iedrebas.

— Ar mieru . . . Mīļais! Bet šauteni atstāj tepat. Mēs paņemsim līdz vienīgi divas sirdis: tavu un manu. Vai ne tā?

— Tikai šo vienīgo nakti… Un vairāk ne-kad! … Dzirdi? Neiedomājies…

— Mīļais! Sī nakts man būs saldāka par visu mūžu . ..

Sai siltajā tumšajā pavasara naktī visa pasaule mīlas pārpilna. Mīla ver vaļā pumpurus kokiem, mīla sēj pļavā krāšņākās puķes, tā zemi pārklāj ar zāli. Siltie, auglīgie vēji plašumu ietin tumšajā mīlas segā — skūpstieties, mīliet! — un paši tie skūpsta pasauli liegi un klusi, sākot no smildziņas, no maza kukaiņa līdz ciedram, līdz akmeņu klintīm… Skūpstieties, mīliet, slavējiet dabu! Aklie tārpiņi kļuvuši redzīgi tumsā, — redzīgi kļūstiet, mīliet! Čūskas šņākdamas šaudina dzeloņus, sapinas mezglos, aiz mīlas maiguma aukstās asinis vēl aukstākas kļūst, čūskas, pat tās mīl cita citu šai tumšajā naktī. Lūk, lācis lācim zveļ ar rungu pa purnu, bet tur uz dzīvību un nāvi cīnās citi pieci. Taiga liecas un sten, brakšķ vētras lauztie koki, un tālu visapkārt zeme uzvandīta; rēc, lauž nagus, un zeme no asinīm vienos dubļos. Bet lāču māte, ausis pieglaudusi, guļ nomalē, tā klausās, smagi elso, mēli izkārusi. Pār mēli tai siekalas tek. Lūk, vilki gaudodami plēšas trijos lokos, cits citam asos ilkņus iecirz-dami rīklē. Plēsieties, — mīla ir saldāka par nāvi — mīla ir visa sākums! Bet rit lāču māte sildīsies saulē, jaunas dzīvības piesātināta, kā lietus piesātina karstas, sausas smiltis.

Un tā no mūžiem mūžos, no seno kapeņu mantojuma, cauri nāvei, cauri tumsai, no saules saulē, pāri laika okeanam rit esamība pa bezgalīgo mūžības loku.

šai tumšajā, siltajā naktī arī zvaigznes mirdz spožāk, smalka dzirde spēj uztvert zvaigžņu mīlas čukstus, ari zvaigznes dreb kaislē: skat, viena atraujas no debesīm un joņodama un degdama krīt no plašuma plašumā.

Cilvēki! Slavējiet dabu, mīliet zemi, mīliet dzīvi!

Prochor Pelrovič, paturi dziļi atmiņā šo nakti, atceries, kā tu mīlēji Anfisu!

Jauka, pasakaina ir šī būdiņa! Tā izaugusi taigā kā sēne. Pats meža valdnieks lācis to apsargā, dzi, rūc, dzi, zveļ kaut kur ar rungu pa priedi. Šļakst ūdens ezerā, krekšķina pīles niedrēs, un zvaigznes lūkojas ūdenī. Nakts ir tumša un dzidra, bet dzīva. Māla kuls biezi nobārstīts zaļām skujām.

— Mīļais, mīļais! — Anfisa čukst.

Dēļu guļvieta pārklāta mīkstām un samtainām zaļām sūnām. Anfisa pavardā aizkūrusi uguntiņu. Malka sveķaina, deg kā pulveris. Ir silti, un sārtā krēsla reibina.

— Anfisa, — Prochors saka. — Esmu apskurbis. — Viņš guļ uz siltajām sūnām. Galvgalī — smaržīgs siens, no sasilušajām skujām ceļas viegls aromats, un pati Anfisa liesmaina kā pasaka.

— Man grūti elpot, — Anfisa saka. — Mazdrusciņ atvēršu durvis. Mežā neviena nav, neviens mūs nedzirdēs, varbūt tikai kāds lācis.

Viņa atver durvis. Nakts tumsa mīņājas pie durvīm, spiežas iekšā ar visu augumu, grib ieplūst būdiņā, bet uguns ir spoža un gaisma izturīga.

— Man karsti, — Anfisa tīksminās, izstaipa locekļus un izģērbjas. Krekls viņai balts, stāvs lokans, un maigās krūtis viegli viļņojas zem smalkā auduma.

— Cik tu esi daiļa!… Bet es nespēju pakustēties no vielas. Esmu noreibis. Nāc šurp, Anfisa!

Tā klusi iesmējās, pacēlās pirkstgalos un, savēcinājusi matu vilni kā dūmu mākoni, apgriezās uguns priekšā un kaisli ievaidējās: — A-ai!

— Šī nakts pieder man, mīļais draudziņ Prošeņka, — viņa leica un piegāja tam klāt. Taču, tikko Prochors pasniedza rokas, viņa atlēca nost — baltās krūtis vien zem krekla nolīgojās — im smiedamās padraudēja viņam "ar pirkstu.

Nē, mīļais, nē. Kāpēc tik drīz? Vēl ūpis nav dūkojis. Šo nakti es izdzeršu pa lāsītei. Tik salds un reibinošs ir vins kopā ar tevi.

Un sāka draiskoties: nokrita uz skujām pie uguns, atmeta rokas pāri galvai, gurdeni aizvēra acis. Prochors drebēja: viņš pacēlās un raudzījās Anfisā alkani, viņa melno matu cirtas nokārās par pieri.

— Dod man dzert, — viņš čukstēja ar sausām lūpām.

— Esmu iztvīcis.

— Pagaidi vēl mirkli! Cik man labi pašreiz un cik sāpīgi! Ak mīļais mans… Pagaidi, paspēsi izdzert mani visu līdz dibenam. Un dzersi mūžīgi, projām no manis netiksi…

— Brīnišķīgi skaista ragana tu esi, burvene, — viņš nopūtās.

— Nekad nebiju redzējis tik skaistu sievišķi. Izgaisti!.

— Bet ko tad tu esi redzējis, Prošeņka, vanadziņ? Taņu vai savu netīro tungusieti? Tu vel tik jauns, vanadziņ. Arī Anfisu tu vel neesi redzējis. Tā nav Anfisa, tas ir drēbes gabals, tava tēva dāvāts krekls. Kad ieraudzīsi Anfisu, uz mūžu sirds sirdij pieķersies, līdz nāvei abi kopā turēsimies. Vanadziņ mīļo!

Un roka sniedzās pēc vīna, bet uz nogurušajiem plakstiem smagi gulās miegs. Vēlreiz pa miegam vai tiešamībā teica Prochors:

— Burve!

— Jā, esmu burve. Varbūt gan — burve.

— Tu esi ļauna, — pa miegam tikko čukstēja viņa lūpas.

— Tu esi apbūrusi tēvu, tu moci manu māti, dari pāri viņai… Māti!… Tu!… Un neiedomājies, ka es tevi mīlu… Es tāpat vien, pablēņoties … Sievieši vienmēr ir patīkami un … nekaunīgi …

— Runa, runa, vanadziņ manu, ko tu apklusi? — nočaloja liesma. — Vai aizinigi?

— Man ir līgava! — Prochors satrūcies iekliedzās. — Un es viņu mīlu … Vai tad es varu tevi precēt? Tu, lūdzama, neiedomājies… Viņa ir tīra. Bet tu — draņķe. Man tevis nevajag. Ej projām no šejienes, ej prom … — Viņš sajuta aizvainojumu, rūgtumu. Taču meža būdiņa klusēja. Kur tad Anfisa? Arī liesma meklēja Anfisu, Anfisas nekur nebija.

— Ņinočka! Ņinočka …

Un vēl ciešāk, līdz sāpēm, Anfisa viņu ieskāva savās karstajās rokās, apbēra ar skūpstiem viņa acis, pieri, lūpas. — Vanadziņ, gaišumiņ manu!

Un viss kaut kur nogrima … Lielām pārslām krita sniegs, gaudoja sniegputenis.

— Anfisa! Anfisa …

Bet Anfisa sēdēja pie ugunskura sarkanā tērpā un klusiņām dziedāja kādu dziesmu. Pēc tam teica viņam klusi, skumji:

— Ņinočku nekad nepiemini. Ņinočku aizmirsti! Dzirdi, Pro-ehor? Vai tu patiešām domā, ka es tevi atdošu? Nevienam neatdošu. Iegaumē!

— Tevs nogalinās mani, nogalinās. Kā es varu tevi precēt? Padomā pati!

— Tu pats nogalināsies… Ari mani nogalināsi… Ai! Ai!

— Vai tu, Anfisa, to saki? — miegainā balsi kāds jautāja cauri sniegputenim.

— Jā, to saka Anfisa, tava likteņa lemtā …

— Nē, nē, es zinu, kas ar mani runā!… Vai tā esi tu, Sinilga? … Aizver durvis … Mani ieputinās sniegā. Man bail. Es mirstu … Ibrahim … lbrahim …

Prochors atvēra miegainās acis un iekliedzās: Sinilgas nebija, viņa acu priekšā stāvēja Anfisa gluži kaila. No viņas brīnum-daiļā kailuma uguns bija kļuvusi akla un satumsusi kā saules priekšā. Anfisa, sniegdama Prochoram viegli trīcošās rokas, staroja savā neizsakāmajā skaistuma mirdzumā …

— Tikai tu pirmais!… Vienīgi tev, mīļo draudziņ, es ziedu kā rožu krūms. Tu vienīgais!

Prochors gluži sastinga kā pērkona, kā zibens ķerts, tad iekliedzies tīksmi metās skūpstīt viņas burvīgās kājas.

— Anfisa! Anfisa!… Mana likteņa lemtā…

Sūnas bija samtainas un mīkstas, skujas smaržīgas, un ūpis kaut kur tuvumā dūkoja līdz pašam rītam …

Ehē! Proti gan sust, — čerkess, pīpi kūpinādams, teica.

— Zosi šāvi? Nē? Kas nošāvi?

Viņš sēdēja Prochoram pie kājām.

Prochors izbailēs ar skatienu pārmeklēja visus būdiņas kaktus.

— Bet kur šautene? Vinčechors?

— Es to nepanēmu … Man šķiet, nepaņēmu …

— Ehē. Cch!

— Vai tu jau sen šeit? — Prochors glaimīga balsī jautāja.

Ibrahims klusēja. Prochoram gribējās pajautāt par Anfisu, —

vai tas nav viņu šeit sastapis? Bet bija kauns. Ja nu sapnis vien, ja nu Anfisa šeit nemaz nav bijusi … Un vispār bija kauns un smagi ap sirdi, it kā ātrās dusmās kādu cilvēku būtu nonāvējis. Velns lai parauj, droši vien — sapnis. . . Tomēr pudele bija tukša. Ibrahims vēl arvien klusē, taču zina kaut ko, klakšķina mēli, pamirkšķina acis. Viltīgs šis Ibrahims. Velns lai paraujl Kāpēc viņš klusē?

Nac laiva darvot, — čerkess aicinaja.

— Nē.

Un viņi gāja mājup. Dziedāja putni, zaļoja zāle. Saule kvēlot kvēloja.

— Fū, kāds karstums! Tas tikai ir pavasaris šogad! — Pro-ehors izdvesa. Viņam trūka elpas, reiba galva, bija karsti.

Viņi gāja pa zvēru taciņu. Viņš mazliet palika Ibrahīmam iepakaļ, izvilka Anfisas gaišzilo prievīti ar vienkāršiem āķīšiem un paslepšus noskūpstīja.

— Slikti, Proška, — čerkess, viņu pagaidījis, sacīja. — Tavs šautene IIja atnesa tēvam. «Kur ņēmi?» — «Pie Anfisa.»

Prochors tūdaļ apstājās, kā zemē ierakts.

— Kad tēvs atbrauca?

— Naktī. Tu, Proška, ar tēvs laipnāk. Necel tracis! Gluži zvērs. Nositīs.

16.

Viss tomēr kā nekā noklusa. Un — tīrais brīnums, tēvs ne vārda. Māte, redzams, nekā nezināja. Vienīgi Iļja staigāja ar satītu galvu kā rnuflijs čalmā un nezin kam draudēja:

— Es daža laba kārtis atklāšu. Es zinu, kam man jāpateicas par šitiem argumentiem, kas man zem acīm salikti. Atbilde uz šaradi — Prochors.

Un vēl Anfisas pilnvarotā, vecā Kļuka, tirgotavā Prochoram pačukstēja:

— Viņam, zini, pašam sava atslēga, tam Iļjucham, no Anfisas durvīm. Redz, tāpēc ari šauteni izzadzis un tūliņ pie tēva. Ko, vai tēvs tev sadeva?

Prochors aizsūtīja ar viņu zīmīti:

«Cik brīnišķi salds tas Tavs liķieris. Dienu un nakti tikai par Tevi domāju. Un dusmojos. Tiklīdz atceros tēvu un Tevi un arī sevi, — dzīvot vairs negribas. Nolādēta tāda dzīve! Paklau, vai Tu biji būdiņā? Kas bija būdiņā? Es vēlāk Tev pastāstīšu. Tevs seko. Kur mēs varētu satikties? Galva deg. Ardievu, mana Anfisa.»

Svētdien pēc dievkalpojuma Anfisa panāca tirgoņa Gromova sievu; abas nāca no baznīcas.

— Priecīgus svētkus jums, Marja Kirilovna, — viņa pateica un tā kautrīgi pasmaidīja. — Marja Kirilovna, piedodiet man, muļķei, ka man tāda nelāga sievišķa mēle.

Marja Kirilovna pavērās viņā dusmīgi un paātrināja soļus.

— Es jums zvēru, pie dieva zvēru, pie svētā evaņģelija, — es neesmu vainīga jūsu priekšā!

— Bet par ko tad viņš tev to māju ir uzcēlis?

— Nu, pajautājiet viņam! Tikai lai nemelo! Ieskatījies, varbūt pažēlojis. Protams, man patīk paķircināties, aiz deguna pavazāt, man jau tāda daba, tāda esmu piedzimusi. Cits piedzimst dzērājs vai ļaundaris. Es, redz, tāda auša. Bet Pjotram Daņi-ličam nekas neesmu bijusi.

— Ne tev to runāt, ne man to klausīties…

— Lai sargeņģelis mani nolād … Ak kungs! — Anfisa sāka raudāt vai ari tikai izlikās raudam. Ari Marjai Kirilovnai lūpas iedrebējās.

— Nu labi. Tikai manam dēlam nedariet pāri, Anfisa Pet-rovna mijā. Dievmātes dēļ. Viņam taču līgava …

— Līgava vēl nav sieva, — Anfisa prātīgi noteica. — Līgavu cilvēks pats sev izvēlas, sievu dievs dod.

— Atnāciet kādreiz.

— Tagad es atskārstu, cik daudz bēdu esmu jums sagādājusi. Pret Pjotru Daņiliču būšu kā nātre. Lēkšus atlēks.

Marja Kirilovna savā guļamistabā nokrita pie svētbildes ceļos un priecīga ilgi lūdza dievu, bet, kad ienāca Prochors, viņa to cieši apkampa.

— Tā Anfisa jau nav nemaz tik slikta.

Prochors pēkšņi pasmaidīja un kļuva domīgs. Laipni un maigi pieskardamies ar lūpām pie mātes tumšo matu celiņa, no kura aizvijās agrīni, sirmi pavedieni, viņš sacīja:

— Jā, jā, māmiņ, viņa ir ļoti laba. Ļaudis velti melš par viņu.

— Tikai, stāsta, šņabi gan tempjot kā vīrietis.

— Liķieri, māmiņ, liķieri.

— Vajag viņu izprecināt Iļjucham… Kāpēc viņš galvu tā notinis?

— Ko! Šitādam plukšķim? . .. Tāda skaistule kā Anfisa taču ar kņazu apprecēsies, ja kaut kur galvaspilsētā . . .

— Skaista kā eņģelis, patiešām, — māte piekrita. — Acis nevar atraut, — un atģidās. — Ak Prošeņka! Par sievu viņa neder nevienam. Arī krūkļa oga ir skaista, bet ņem apēd to, — nosprāgsi.

Prochors gāja ārā, un Marja Kirilovna ar plašu rokas vēzienu pārmeta krustu viņam pār muguru.

— Pasargi viņu, kungs, no sieviešu nešķīstiem daiļumiem . .. Pasargi, tētiņ, apustul Prochor!

… Sakņu dārzā Iļjucha šāva no revolvera lāpstā, patronu bija izšaudījis jau puskastītes, traki dusmojās:

«Ja tā, tad tā un nevis tā un tā … Es tai dullajai godu parādu, savu roku un sirdi piedāvādams… Nu, redzēsim, re-(l/.i'sim. Ja katorga, tad katorga. Tā kā tā bez viņas nespēju dzīvot. Nošaušu viņu! Un varbūt ari pats nošaušos.»

Prochors nemanot piegāja tam klāt.

— Ko tu dari?

— Nu, redz, lāpstā vingrinos, Prochor Petrovič … Bet trāpīt nevaru. Kursivs mans …

— Dod šurp, — Prochors atkāpās tālāk un citu pēc citas iedzina mērķī trīs lodes. Viņš nosvieda revolveri un gāja prom, pateicis:

— Ak tad Anfisa Petrovna tev to albumu iedāvināja?

— Hi, lii, lii!… Apmēram tā.

— Bet varbūt pats sev?

— Hi, hi, hi!… Palūk, ciešu viņas dēļ nesaudzīgi, — viņš pamāja uz čalmu, — puiši piekāva. Vai nav jūsu rekomendācijā, pardon?

Prochors visu laiku grozījās ap Anfisas māju. Reizes trīs aizgāja uz savu tirgotavu, it kā pārbaudīdams, vai atslēgas labi pieliktas. Bet neizdevās ieraudzīt Anfisu. Kur viņa palikusi? Vai patiešām Anfisa neilgojas pēc viņa, ko tā dara, ko domā, ar ko satiekas? Parādies, parādies, Anfisa, kauču uz īsu mirkli… B^t tas sātans Iļjucha visur pa pēdām kā ēna. Skat, aiz zedeņiem rēgojas viņa baltā čalma. Ek, citā reizē Prochors būtu viņam laidis ar akmeni pa pieri.

Mājās, kad pusdienas jau bija pie beigām un pēc ogu pīrāga dzēra pienu, tēvs teica:

— Lai Ibrahims aiziet un paaicina viesus. Kārtis vai paspēlēsim. Citādi garlaicīgi, un ir jau arī svēļki …

Tēvs visu šo laiku bija ļoti laipns, pusdienas ēdot, dzēra tikai divas glāzītes un uz dēlu noraudzījās mīlīgām acīm. Prochors nezināja, kā to lai saprot. Viņam bija kauns no tēva un nez kāpēc ļoti bail. Tēvs, protams, visu zina. Jā, bail gan.

— Petjeņka, es gribētu arī Anfisu Petrovnu aicināt, — Marja Kirilovna nedroši iebilda. — Vai drīkst?

— Aicini vien, Maša, aicini … — tas atsaucās. — Vai tikai viņa gribēs nākt pēc tā pliķa? Viņai jau uzpūtības vairāk kā suņam blusu. He, he …

Marja Kirilovna klusībā nenogurdama skaitīja lūgsnas, uzsmaidīja pali sev un visai pasaulei, domāja: «Lai tikai nenoskaustu. Šitāda pārmaiņa! Nevar saprast.» Taču sirds viņai pukstēja it kā šaubīdamās.

Prochors ilgi staigāja pa sakņu dārzu, krimta nagus, plūkāja matus un bezgala daudz smēķēja. «Kas viņam kaiš? Kas noticis Prochoram Petrovičam?» To viņš pats nezināja. «Ek, ņemt tikai paunu un laisties prom, tālāk no šejienes, kur vien acis rāda, bez kādas pratošanas, ar tīru sirdi.» Kur tu esi, tīr-ā sirds?

Viss plūst un viļņojas, nomaina cits citu. Kad Ņina raud, Anfisa smaida, bet, līdzko iesmejas Ņina, — Anfisu sedz tumsa. Un no tumsas Prochors dzird atskanam viņas draudīgos pārmetuma pilnos vaidus. Cik tas ir sāpīgi un smagi… «Anfisa, Anfisa …»

Strazds bērzā lēkāja kā jauns kumeļš: gan svilpoja, gan čirkstināja, gan atdarināja ar balsi akas vindas čīkstoņu kaimiņu dārzā.

Prochors jau trešo reizi pārlasīja Ņinas vēstuli, padomāja, nopūtās. Pec tam no naudas maka izņēma viņas fotogrāfiju, salika kopā ar vēstuli, saplēsa sīkos gabaliņos un pie pirts iemina dubļos ar papēžiem. Jā, dubļos.

legaume, Prochor Petrovič, ari to!

Kaut kur purvā pie upes vardes līda vai no ādas laukā aiz mīlestības — kva, kva, kva. Ari strazds droši vien dziedāja par mīlu un citi strazdi atsaucās ar tādu pašu mīlas dziesmu. Jauka ir šī dziesma, šī ozianna mūžīgai dzīvībai! Vai patiešām jauka? Prochors par to nedomāja. Prochors izvilka no kabatas gaišzilo prievīti — to pašu, ar tādiem vienkāršiem āķīšiem, pielika to pie viena vaiga, pie otra vaiga, pie acīm un skūpstīja, skūpstīja.

Pavērās uz pirti, uz dubļos iemīto vēstuli un gāja mājup.

Pagalmā raustījās un lūkoja celties spārnos kāds desmits pīļu un vistu ar nogrieztām galvām; no pārcirstiem kakliem šļāca asinis kā no pudeles dzēriens. Asinis! Virēja, pieliekusies un aiz resnuma stenēdama, slaucīja zālē lielu, asiņainu nazi. Asiņu vesela peļķe, ari viņas sejā asinis.

Kūtī nelabā balsī kvieca sivēni — ausīs džinkstēja; tur čerkess kāva cūku pēcnācējus. Būs vakariņas.

Prochors asinskāri atvieza zobus — mute piepildījās ar siekalām. Piepeši viņam nevaldāmi iegribējās nokaut, plosīt, izliet asinis. Aizvērtajās kūts durvīs rēkdama lauzās vecā cūka — glābt zīdaiņus. Prochors sagrāba to aiz ausīm. Viņa iesita tam ar ilkni pa roku. Prochors iespēra cūkai ar kāju un, ielauzies kūtī, saldkārē izrāva čerkesam no rokām dunci. Džik, džik!

Bet strazdi vēl aizvien dziedāja par mīlu, vēl skaļāk kurkstēja vardes, uzlēca mēness. Pavasara vakars gāja uz beigām.

Jā! Vakariņas bija pilnā spēkā.

— Bet Prochors Petrovičs!… Tur jau viņš nāk. Tāds Jerus-lans Lazaričs, ka turies!

Viņš sēdēja līdzās Anfisai — Anfisai! — tāpēc ka tēvs pats bija viņam teicis:

Sēdies blakus Anfisai Petrovnai, šeit visas vietas aizņemtas.

Tēvs dzēra maz.

Nevaru, nevaru, draugi… Atļaujiet.

Ek, samaitājuši tevi. Apvārdojuši.

— Vajag dievlūgumunoturēt, — ciema vecākais nosīca smalkā balstiņā.

— Ko tur, — cienīgtēvs jautri pamirkšķināja ar aci. — Ja, ceļos nometušies, tā sirsnīgi palūgsim dievu, varbūt atkal sāksi dzert, — viņš teica un nez kāpēc nolaizīja delnu ar platu kā lapsta mēli. Visi sāka smieties.

— Lai jums pipari uz mēles, tētiņ! — arī namamāte iesmējās, lūkodamās uz vīru maigi, pavasarīgi.

Pjotrs Daņiličs runāja par darīšanām, par dzirnavām, tur tagad esot jauns dzirnavnieks — kāds latvietis, izsūtītais, uz vijoles skaisti uzraujot; viņš pats pildīja viesiem glāzes un nemanot novēroja tos abus. Bet tie jau bija par daudz aizrāvušies. Paši gan domāja, ka viņu sejas mierīgas, bet ja no malas vērīgāk paraugās…

— Ai! —. Anfisai paspruka; viņa sāpīgi sarāva šaurās uzacis, pasmējās un visa nosarka. Prochors atrāva savu lielo zābaku no viņas mazās kurpītes.

— Man ienāca prātā kāds gadījums. Nu, tik jocīgs…

— Ak, pastāstiet, Anfisa Petrovna, pastāstiet, lūdzama, — sāka smaidīt ari ūsainais pristavs; labi, ka nebija sievas.

— Nu, tīrais nieciņš… Tāpat vien… Prochor Petrovič, piebīdiet man sinepes.

Prochors pasniedza.

— Bet vai jūs mīlat? … — viņš jautāja un atkal piespieda zābaku kurpītei. — Vai mīlat sinepes?

— Mīlu, ļoti mīlu. — Un kurpīte atrāvusies uzlēca uz lielāt zābaka. — Nespeju dzīvot bez sinepēm! — «Mīlu, mīlu,» kurpīte dejoja.

«Ehē!» viltīgi nodomāja Anfisā iemīlējies pristavs un, sagriezis ūsas, tīši ļāva nokrist etvijai, pēc tam ātri noliecās pacelt un pavērās zem galda.

Bet zābaks un kurpīte izturējās mierīgi.

— Ehe, he, — pristavs Fjodors Stepanovičs Ambrejevs drūmi norūca un, viegli iesvilpies, iedūra dakšiņu sālītā sēnē.

— Tas tikai būtu pārītis! — vecākais pačukstēja lpata tēvam.

— Nevar pat saprast, kurš no tiem skaistāks?

— Abi gaužām braši, — lpata tēvs nopurpināja. — Zini, draugs, ņemsim un iedzersim «ķīsi».

Prochors rakstīja uz šķīvja monogramu «A», kurpīte atbildēja — «saprotu», pēc tam rakstīja monogramu «P». Prochoram aiz laimes gribējās visus skūpstīt.

Guldzēdams lija vīns, šķindēja glāzes. Viesi smējās, ari Marja Kirilovna smaidīja.

— Es nesen būdiņā redzēju sapni, — Prochors, noliecies pār ķīseļa šķīvi, klusi ierunājās. — Vai tas bija sapnis? Nezinu.

Protams, sapnis… Katrā ziņā.

— Es sapnī redzēju kailu, ļoti daiļu …

— Un uz labās krūts tai dzimumzīme tāpat kā man?…

— Kā tev? — Prochora uzacis pašāvās uz augšu.

Bet vai ūpis dūkoja? — Anfisas acis ieurbās Prochora lūpās.

— Tad jau nav sapnis? Nav sapnis? Saki man… — Prochors drebēdams klusi čukstēja, un viss viņā gavilēja aiz mīlestības. — Nav sapnis?

— Iedzersim! — viņa skaļi uzaicināja.

Un pēkšņi . .. pēkšņi . ..

— Nu, tad šitā, mans mīļais dēls Proška …

«Vai to tēvs teica?» Prochors pacēla galvu. «Jā gan, tēvs.» Prochorain aizrāvās elpa. Un pie galda iestājās dziļš klusums. Pjotrs Daņiličs, ar kreiso roku glaudīdams bārdu, bet ar labo klauvēdams pa galdu, runāja stingrā balsī, lai visi dzird:

— Pēc nedēļas tātad tu, Prochor, kopā ar Ibrahimu dosies uz Drūmupi. Paņemsi līdz preces, naudu, apmetīsies kaut kur un … tirgosies …

Prochoram atvērās zeme zem kājām.

— Bet pēc gada saprecināsim . . . Mh, — vēl stingrāk un dusmīgi krimšķinādams tēvs piemetināja, urbdamies Anfisā ar savu vilka skatienu.

Māte pietrūkās kājās, nez ko iekliedzās, uz vīru ar rokām rādīdama, arī viesi sāka trokšņot un klepot, bet zelta gredzens spalgi atsitās pret galdu kā pret sirdi.

— Sacīts — darīts. Beigas!

17.

Sākās pošanās ceļam. Marja Kirilovna aiz nepatikšanām saslima. Tevs skubināja: — Ātrāk, citādi upē ūdens nokritīsies.

— Tev nemaz nav žēl manis, tēv … Dzen projām …

— Zēl, — Pjotrs Daņiličs dobji atbildēja. — Tāpēc arī dzenu . . . Saproti labi.

Prochors saprata, ka tēvam daudz vairāk spēka nekā viņam, un kā jauns tīģeris, asti nolaidis, paklusām rūca. īstenībā, ārēji viņš bija mierīgs: tic tēva vārdi pie vakariņu galda viņā visu vienā mirklī bija sadedzinājuši, bet sirds tomēr cerēja, šķita, notiks kāds brīnums un viss vēl vērtīsies citādi.

— Neskumsti, Proška, labs ir!… Pavisam jakši! — čerkess viņu mierināja. — Es zi-Lnu . . . zinu, džigit, — viņš noslēpumaini draudēja ar pirkstu un mirkšķināja acis. — Tā labāk. Pavisam jakši.

Bēdīgi tikai, ka Anfisu nekādi nevar sastapt: tēvs uzraudzīja kā Prochoru, tā Anfisas lievenīli. Tēvs bija pavisam skaidrā.

No pilsētas pa pastu bija atsūtītas grāmatas. Tas labi. Pro-ehors aizgāja ar tām pie Sapošņikova. Tas vienā apakšveļā:

— Ak, atvainojiet! — lāpīja bikses, kas atradās uz galda un bija piežmiegtas ar lādi. Diegs bija versti garš: iedur adatu un atkāpjas līdz durvīm.

— Saskaitīju septiņus ielāpus un trīs caurumus, gribu visus no vietas aizlāpīt. Citādi diegu ievērt ir ļoti grūti un arī nepraktiski.

— Paraugieties, saņēmu kulturas vēsturi, laikam Liperta … Jā, Liperta, — Prochors ieskatījās grāmatā.

— Izlasījāt?

— Nē. Ņemšu to līdz uz taigu.

— Vai tad jūs aizbraucat uz taigu? Kāpēc.? Uz ilgu laiku?

— Tēvs dzen … Prochors nopūtās un aizvainots sāka plucināt ūsas.

— Zēl žēl. Vai atkal uz jūsu Drūmupi? Zel, jaunais cilvēk. Bet jūs ņemiet un nebrauciet, nospļaujieties.

— Tas nav tik vienkārši.

— Vai sieviete? Ahā, saprotu. Dzirdēju, dzirdēju, atvainojiet. Sādžā nevar izlikt bez tenkām. Jums vispirms sevī jāizstrādā attieksme pret lietām. Un, nostājoties uz augstākas morāles pamata, saprotiet: augstākas! — jāizšķir jautājums krasi. Sak, es mīlu sievieti, viņa mīl mani, saprotat? Viens otru. Lieliski. Taču te nu ir kāds «bet», ļoti ievērojams «bet», tā sacīt, par visu pārākais «bet». Tad es saku: «Vai nu tā, vai šitā.» Vai nu sarauju ar to sakarus uz visiem laikiem, vai ņemu viņu. Jābūl stingram un noteiktam. Piemēram, es…

Viņš vēl arvien skraidīja ar adatu no galda uz durvīm, pazems, bārdains, un visa viņa runa vilkās garumā kā diegs.

— Tas nav tik vienkārši, — Prochors, nez kāpēc uz Sapoš-ņikovu dusmodamies, atkal teica, — tur sapinies vesels mezgls, — viņš nopūtās.

— Ko? Nav tik vienkārši? — Sapošņikovs dusmīgi dūra ielāpā un iedūra sev pirkstā. — Bet jūs pārcērtiet mezglu. Džik! Galu galā šķirieties no tēva. Džik!

— šapošņikov, mīļais!… Man tik skumīgi!… Sirdī tāds tukšums!… Brauciet man līdz. Mīļais!

Tas pakasīja ar visiem pieciem savās krēpēs.

— Jums? Br-r-aukt ju-ms līdz? Nu-u … T-t-as… nav tik vienkārši, — viņš, stipri stostīdamies, atteica. — Es nevaru. Esmu izsūtītais. Pristavs neatļaus.

Prochoram acis šķelmīgi iegailējās.

— Bet jūs nostājieties uz pamata un šķirieties no pristava … Dži-ik!

— Nu, vai zināt… — Sapošņikovs norūca un samulsis piepeši sāka smieties, apakšbikses raustīdams. — Ak, kāds jūs esat jauns…

Tēvs nežēlīgi cieta. Viņu grauza tārps. Ne jau nu tas, ne jau iekšu iemītnieks, — viņa sirds gaudās pēc degvīna. Ik rītu cītīgi dzēra svēto ūdeni, ēda dievmaizītes, tomēr divas dienas pirms dēla aizbraukšanas viņam aptrūka pacietības, un Pjotrs Daņiličs sāka plītēt.

Sēdēja viens pats, paslēpies piesmakušā istabā, un sūdzējās karafei:

— Ek Proška, Proška!… Dēls… Vai tad tu neesi manas asinis? Ieskaties man sirdī, Proška … Dēls! … Proška! … Si-i-irdī, — un, atliecis no dūres īkšķi, badīja sev krūtīs.

Vakara pie Pjotra Daņiliča iegāja Ibrahims.

— Saimniek!… Mans ar Proška naktī brauks uz ezera zivs vilkt. Žāvēsim … Ceļa tāla, Drūmupe vajga.

— Ar dieva palīgu, — saimnieks atbildēja. — Pasauc Iļju … Un, paklau, kunak, neteic nevienam, ka dzeru… Saki: grāmatā skatos… Pasauc Iļjuchu!

Ibrahims segloja divus zirgus: vienu Prochoram, otru — savu Kazbeku — pats sev.

— Zini ko, — Pjotrs Daņiličs uzrunāja lļju, kas viņa priekšā bija saliecies deviņos līkumos. — Vai tavs pauris vēl nav sadzijis?

— Tieši tā, vēl nav sadzijis… — tas caur satrunējušiem zobiem gļēvi iesmējās.

— Nu, tad es tev, sumpurnim, piedevām vēl kājas noraušu …

— Gluži vienkārši, Pjotr Daņilič, — Iļja atkal iesmējās un pakasīja pieri virs deguna.

— Zini ko.. . Ej šonakt pačurni Anfisas lievenī. Lai būtu pie mājas… Rej visu nakti… Saprati? Rej suņa vietā.

— Ļoti katrā ziņā, — Iļja ar prieku atbildēja. — Kā gan citādi, apžēlojieties, Pjotr Daņilič! … Ja nu, par piemēru, viņu mājā atkal kāda šautene… Un kā šautene? Aiz kāda iemesla?

— Taisies ārā, maitasgabals!

Šonakt Anfisai nepavisam nenāk miegs. Arī vakar acis neaizvērās. Smagi! Ek, spārni viņai īsi, spārni īsi arī Prochoram! Jauns vēl vanadziņš, bailīgs. Vanadziņ, vanadziņ, vai patiešām aizlaidīsies, pat neparaudājis kopā ar mīļo? Nē, lai notiek kas notikdams, tiklīdz visi ciešāk aizmigs, tā ies pie viņa, pieklauvēs pie divviru lodziņa: sak, iznāc, mīļais!

Iļja Sochatichs guļ ārpusē, Anfisas lievenī, viņš iebāzis atslēgas caurumā savu atslēgu, lai Anfisa no iekšas nevarētu atslēgt, guļ, sapņo; būtu tikai Prochors projām, tad IJja nokritīs saimnieka priekšā ceļos, apraudāsies: sak, saimniek mīļais… tā un tā … viņš vēlas ar Anfisu likumīgā laulībā stāties … Ak, kā tad saimnieks saspurosies: «Neģēlis, maita!» — varbūt pat liks pa purnu, pēc tam pateiks: «Precies, lops tāds!» Pie kārtīgiem tirgoņiem allaž tā mēdz būt.

Pēkšņi iečīkstas grīdas dēļi — IJjucha paausās — aiz durvīm kāds nopūlas gar atslēgu un atskan balss:

— Kas tur blēņojas? … Aizslēguši .. .

— Labu nakti, Anfisa Petrovna, bijusī Kozireva madama, bet nākamā — zinu kāda… — saka Iļja Sochatichs, gulēdams aiz durvīm ar kažoku mugurā. — Tas, tā sacīt, esam mēs, atvainojiet, — viņš tomēr pieklājīgi pavicināja cepuri.

Aiz durvīm viss apklusa kā izmiris.

Ezermalā liesmoja liels ugunskurs. Zivis kodās slikti. Aļēness pār ūdeni meta sudraba tiltu, mēness gaismā zilnēja būdiņa. Mīļā būdiņa! Cik klusi, cik skumji! Kāda tumsa ietinusi taigu!

Cerkess nospļāvās un negaidot sāka lamāties:

— Cits āķis vajga. Liels… Ar šito lai sātans makšķerēt. .. Calašņa! Pīpe aizmirsis…

Prochors tikko paspēja pacelt savu smago galvu, kad čerkess jau bija seglos.

— Gaidi! — viņš nokliedza. — Mans pīpe atvedīs. Labs āķis atvedīs. Aidā, aidā! — Uzsvilpa un iecirta Kazbekam ar pātagu.

«Tam ir gan spēks,» Prochors nodomāja par Ibrahimu. «Jā, vairs tikai rītdiena, un parīt ceļā. Palieciet sveiki, ezers, būdiņa; paliec sveika, mīļā Anfisa! Ardievu, māmiņ, ardievu!» Cik smaga tomēr sirds! Nāca prātā Drūmupe un tā šausmīgā pirmsnāves nakts. Kāpēc viņam jābrauc? Lai aizietu bojā? Surp un turp klīda neskaidras domas, sapņi, virs taigas pacēlas mēness. Cik ilgi Prochors bija tā sapņojis, viņš nezina, — varbūt mirkli, varbūt stundu.

Taču ūpis taigā vēl nebija dūkojis, kad viņa priekšā nostājās čerkess:

— Še pīpe, smēķē… Še āķis… — un nosēdās līdzās.

Netālu sprauslāja zirgi un vicināja astes, atgaiņādamies no

nakts odiem. — Iesim, Proška, gulēt. Mans šeitan liksies uz auss, tavs būdām.

— Es gulēšu kopā ar tevi pie ugunskura. Tur odi…

— Būdā! — čerkess iebrēcās. — Mans odi būdām izkvēpināja … Durvis aizver ciešāk'… Aidā! — Un vēl nosauca pakaļ:

— Izsvied man burka. No būdām … Lūgtu!

Pēc mirkļa no būdiņas kā ārprātīgs izskrēja Prochors ar burku rokā un, līksmi smiedamies, metās čerkesam virsū.

— Ibrahim! Ibrahimuška! Ibrahimuška! — Prochors valstīja to pa zemi un skūpstīja gan viņa pliko pauri, gan pieri, gan līko degunu.

— Mierā, išak! Tabaka izbēri. Išak!…

Pēkšņi iebrēcās un sāka dūkot ūpis. Paldies tev, tu naktsputn, tu mežu baidēkii. Prochors skūpstīja savu Anfisu, kā vējš skūpsta ziedošu magoni. Abi sēdēja blakus, acis lūkojās acīs neatraudamās. Un abi raudāja kā bērni. Anfisa smaržoja pēc ziediem un nakts rasas.

— Čerkess ar mani zirgā joņoja ātrāk par vēju.

Par ko viņi runāja? Nav zināms. Tā taču jaunība, tā taču beidzamā reiboņa nakts mežā. Lai skujas stāsta, kā viņi tukšoja mīlas kausu un nespēja atdzerties; lai niedres iegaumē un nošalc vējam viņu čukstus, lai klijāns pārņem viņu šķiršanās vārdus!

— Re, cik drīz aizsteigušās mūsu žiglās dienas, manu vana-dziņ. Man bail, bail…

— Jā, Anfisa, mana sirds … Aizsteigušās.

Anfisas māja piekalnē, un aizsistā, tukšā cukura muca ievēlusies tieši nātrēs pie kroga. Agri no rīta pie mucas stāvēja sievas — tās nāca šurp pēc ūdens, bet dzērājs večuks sita mucai dibenu ārā.

— Ila! Kungs Jēzu! — sievietes atkāpdamās sāka mest krustus.

— Sochatich! Tu? — dzērājs večuks atlieca muguru un aiz pārsteiguma iekrita nātrēs.

— Pardon … Mersi… — Iļja Petrovičs aizsmakušā balsī gārdza, ar izvalbītām acīm līzdams ārā no mucas kā ūpis no koka iedobuma. — Fū-ū! … Tikko nenosmaku. Sakiet, lūdzami, kāds pārpratums… Velns! Sagrāba mani kāds cilvēks ar nepazīstamu ārieni — purns ar lupatu aiztīts — un iegrūda šeit… Bet es biju aizsnaudies… Nakts.

Iļja Sochatichs izpeldējās upītē un gluži satriekts devās mājup.

— Iedomājies tikai, Ibrahim… Kāds nelietis pavisam negaidot mani ar galvu mucā — saproti? — naktī…

— Calašņa, — Ibrahims līdzjūtīgi izlamājās.

Otrā diena Prochors ar Ibrahimu aizbrauca uz Drūmupi. Ardievu, Prochor Petrovič! Laimīgu ceļu!

TREŠĀ DAĻA

1.

Zeme joņo līdzi saulei kā ods virs degošas taigas. Nav telpā ne gadsimtu, ne gadu tūkstošu. Bet zeme kā gūstekne ieslēgta pati sevi; pa zemes virsu no gala uz sākumu tek Drūmupe, un ikviens zemes solis pa laiku spirāli ap sauli un kopā ar sauli cilvēkam iezīmē gadu.

Ir aprituši jau trīs gari cilvēku dzīves gadi, gandrīz nekas. Trešā gada beigās no Prochora Petroviča uz Medvedevas ciemu atnāca tclegrama. Pjotr Dagi 1 ič un Marja Kirilovna! Vai šī leie-grama ir prieka vests vai arī bēdu ziņa? Viņu aklās cilvēku sirdis atbild abas reizē: prieka vēsts, jā gan…

Bet pa šiem trim gadiem Drūmupe trīs reizes ir nometusi ledus segu, pa šo laiku piedzīvots sekojošais.

Prochors nometās uz dzīvi Drūmupes vidustecē, lai būtu tuvāk cilvēkiem. Un tomēr pat ērgļa spārniem cilvēku pastāvīgās dzīves vietas no šejienes nav nekāda tuvā vieta.

Labējā krastā paceļas augstiene. To ieskauj taigas biezoknis. Bet, lūk, veras zaļa ieleja, visa vienos ziedos, sārtās meža rozēs. Pie pašas upes apaļš pakalns kā apgāzta bļoda. Tur būs nometne.

— Pakalnā es uzcelšu augstu torni, — Prochors prātoja. Ik dienas priecāšos par upi, saņemšu savus kuģus. Paraugies, cik jauks skats!

— Jakši! — Ibrahims piekrita.

Viņi dzīvoja teltī, kā jau ceļā. Zivis, putni, ogas un sēnes. Līdz rudenim seši namdari — starp tiem Konstantins Farkovs — uzcēla nelielu mājiņu ar pieciem logiem, mazu pirtiņu, preču noliktavu un stalli diviem zirgiem. Pie mājas augstā stabā — izkārtne:

GROMOVU REZIDENCE ĪPASNIEKS — KOMERSANTS PROCHORS GROMOVS

Ccrkess no zedeņiem uzcēla kaut ko līdzīgu sakļai, nozieda to ar māliem, nobalsināja un arī izlika kārtsg.ilā:'

IBRAHIMS OGLI KUNGS FRIZETAVS

Būvdarbus pieraudzīja Ibrahims; tas pamazām sāka apvelties ar labklājības taukiem. Prochors turpretim noliesēja. Viņš darbā rāvās vai pušu. Darbā viņš aizmirsa Anfisu, Ņinu, māti un tēvu. Nedēļām ilgi viņi abi ar Farkovu klaiņāja pa taigu, pētīja upītes, avotus, kalnus, kas gadijās pa ceļam.

— Seit vajag būt zeltam.

— Jā, — Farkovs atteica. — Tungusi zina, kur tas atrodams, bet nesaka. Baidās no krieviem: sak, iebruks krievi, visu pie-bradās un viņus pašus izdzīs.

Kādreiz Prochors ar Farkovu uzdūrās vietai, kas bija apzīmēta stabiem: bezvārda upītes malā atradās dziļa, krūmiem un zāli aizaugusi aka nobrukušām sienām.

— Edz, šai vielā kāds kungs ar savu arteli meklējis zeltu! — Farkovs iesaucās, norādīdams uz satrunējušajiem stabiem. — Tas bijis sen, veči stāstīja. Zelta bijis šausmīgi daudz. Tad viņš pats saslimis, artelim ēdamā aptrūcis, atpakaļceļa nav zinājuši, un tad vēl sals uznācis, sniegs… Nu, protams, kungu nosituši, apēduši un arī paši visi aizgājuši bojā. Lai dievs mielo viņu dvēselītes!

Prochors pierakstīja, uzmeta plānu.

— Vai tu šo vietu atcerēsies? No nometnes atradīsi? Mēs, Konslantin, šeit tādu darbību izvērsīsim, ka tikai turies.

Rudens bija agrīns, jau septembrī sāka līņāt lietus un snigt sniegs. Reizē ar mākoņiem Prochoram uzmācās skumjas. Namdari saņēma aprēķinu. Farkovs gan bija apņēmies palikt, tomēr aizbrauca mājās. Viņš atgriezīsies pa pirmo sniegu kopā ar sievu un dēlu. Arī čerkess uz sava Kazbeka aizjāja ļaudīm līdz pēc pasta. Viņš ved uz Pievalku sādžu Prochora vēstu’es: Ņinai, uz mājām, Sapošņikovam un, protams, ari viņai, Anfisai. No Taņas dzimtenes Pievalku sādžas reizi divos mēnešos aizved pastu uz pagastu un atved no turienes. Lai čerkess neaizmirstot paņemt līdz visu, kas pienācis: varbūt grāmatas, varbūt paciņas, bet pats galvenais — vēstuli, viņas vēstuli, Anfisas. Nu, Ibrahims jau saprot. Ko tur daudz runāt.

— Paklau, atved Tatjanu, — Prochors pa pusei jokodams teica, un viņa acis smaidot sāka šaudīties.

— Kādu tev Taljans?! — čerkess uzkliedza. — Es pats labs Tatjans!

Prochors palika viens. Viņš, taiga, zilpelēkie mākoņi un salā drebošā Drūmupe.

Lasīja grāmatas, domāja. Jā, viņš nodzīvos šeit gadu, varbūt pat divus, viņš nebrauks pie tēva. Tas nav nekāds tēvs, tas ir cietsirdīgs, nekad dzērumu neizgulējis žūpa, kas padzinis dēlu. Ļoti labi! Prochors, paldies dievam, ir nostājies uz savām kājām. Gan atnāks tungusi, sapirks preces — viņš būs laipns, nebūs alkatīgs — un pa visu taigu izpaudīs viņa labo slavu. Tas būs iesākumam. Pēc tam Prochors atrotīs piedurknes, un tad lai skatās ļaudis, ko viņš izdarīs ar šo apgabalu, lai jūt ļaudis, tas pats Sapošņikovs, ko spēj īsts plaša vēriena virs.

Bet kā lai strādā, kā lai dzīvo? Vajadzīgs taču dzīvē kāds atbalsts. Māte? Tas nav tas. Un viņa varbūt nemaz negribēs pamest savu saimniecību: sievietes jau kā kaķes — nomirs turpat savā paspārnē. Mīlniccc? Nē, tas neder. Ar Anfisu viņam ari nav pa ceļam, Anfisa ir spēks; viņa paša tērauda izkapts var salūzt pret Anfisas akmeni. Viņa ir akmens. Gan jau baudai viņš atradīs.

Sieva! Redz, kas. Viņam vajadzīga sieva. Un, protams, Ņina Kuprijanova … Ņina!… Nolemts! Nākamā pavasarī viņš brauks pie Ņinas.

Spoži un jautri kuras krāsns, Prochors soļo no viena kakta uz otru, dzied. Jāiegādājas suņi. Arī kaķi un vistas. Viņš gatavo zivju viru, uzvāra tēju katliņā. Pār jumtu pāršalc sniegputeņu vētra, bet istabā silti. Cik labi dzīvot siltumā! Un cik patīkama viņa mājiņa: plaša, gaiša! Anfisa, draugs, atnāc parunāties kaut tikai sapnī!

Viņš sameklē sava pirmā ceļojuma piezīmju grāmatiņas un sāk tās sakārtot sistēmā. Viņa nometne «Gromovu rezidence» atrodas piecsimt verstu tālu no Pievalku sādžas. Jā, tā gan. Skat, kur līkums, bet, lūk, tur caurtece un rudā klints. Tā gan, beidzamā apdzīvotā vieta Jerbochomochļa no šejienes trīssimt verstis atstatu. Vai tie divi večuki vēl dzīvi, kā viņus tur. .. Tūlīt, tūlīt… Sungalovi? Vai dzīvs simt gadu vecais Ņikita Sungalovs, kas veselu dienu dzinās viņiem pakaļ ar naudu svecītēm — dievam? Nē, droši vien jau nomiris, re, te pierakstīti viņa vārdi: «Nomiršu Pokrova dienā.»

Gar logu, spārniem švīkstot, aizlaidās nokavējušās pīles. Prochors paķēra šauteni, taču apdomājies uzkāra to atpakaļ un no jauna iedziļinājās savās piezīmju grāmatiņās. Cik daudz atmiņu! O, ja viņš būtu pratis rakstīt!

Metās vakars. Prochors aizdedzināja gaišu lampu un strādāja līdz vēlai naktij. Pusnakts. Smags klusums. Prochoru bija nogurdinājis šis klusums un paša domas. Bet aiz loga dunēja. Viņš izgāja ārā. Tumsa. Caur sniegputeņa slapjdraņķi viņš aiztaustījās līdz pakalnam. Taiga šalca, un kaut kur tepat tuvumā čaloja upe. Bet nekas nebija redzams. Tā dzīvības pilnā tumsa dun, virmo, un nav tai gala. Cik baismi melnā naktī vienam pašam turēties pretī vējam! Tā vien šķiet, ka satvers šis ļaunais, baismīgais spēks, pacels gaisā un aiznesīs kā nieku. Nē, Procho-ram zem kājām ciets pakalna pauris. Nekas nebūs!

Prochors pavicināja cepuri un sauca:

— Ei, Drūmupe! Esi sveicināta! … Esmu tavs saimnieks! Pagaidi tikai, mani tvaikoņi kuls putās tavus ūdeņus. Es iejūgšu tevi, un tu griezīsi manu mašīnu riteņus. Bet, ja man iepatiksies, pavēlēšu tev tecēt nevis šeit, bet tur. Tāpēc, ka Prochors Gromovs ir stiprāks par tevi! — Viņš vējā sāka klepot, taču smiedamies vicinaja cepuri un brāzmaini sauca: — Urrrā!

Spļaudīdamās, sprauslādama un ce(u meklēdama, Drūmupe plūda uz okeānu.

Tikai trīspadsmitajā dienā namdari gandrīz rāpus ierāpās Pievalkos. Ibrahims apmetās pie Farkova. Māja bija netīra, sašķiebusies, logā vērša pūslis stikla vietā. Toties ēd, cik lien, mielojies, cik vien patīk, ir arī degvīns.

Rītā Ibrahims devās uz pastu. Bija pienākušas piecas vēstules, viena no Anfisas «Prochoram Petrovičam personīgi». Lūk, arī avīzes un paciņa ar grāmatām. «Šitā no Sapošņikova.» Un trīs lielas ķīpas. «Tās ir preces.»

Viņš izvilka no burkas apakšas divas vēstules un pakratīja tās pastniekam pie sarkanā deguna:

— Ja, redz, šito pazaudēsi un šito, tad lūgtu, būsim cirst paurim.

Vienai vēstulei bija uzskricelēti neveikli ķeburi, adresei pierakstīts: «Saimnieks ķekša Varvars.»

Pastnieks pavalbīja šķībās acis, norūca:

— Uzsmērēts kā ar govs asti.

Otra vēstule bija sūtāma uz Kraiskas pilsētu Ņinai Jakov-(evnai Kuprijanovai. Cerkess noskūpstīja to un, acu baltumus bolīdams, iesaucās:

— Pats būšu ielikt! Dod soma, kur soma? Pazaudēsi — kinžals vēderā! …

Bet Anfisai Kozirevai adresēto vēstuli ar sarkano zīmogu atstāja savā kabatā un gāja mājup, pie Farkova. Prochors laikam patlaban nožagojās. Anfisai, domājams, nupat iesāpējās sirds.

Ibrahims strēba skābu pienu, dzēra tēju ar lācenēm un atplēsis burtoja Anfisas vēstuli:

«Manu dārgo puisīt, mīļo draudziņ Prošeņka. Tu aizbrauci, un mana sirsniņa iedrebējās kā putniņš, kad tas nokļuvis vanaga nagos. Ak kungs! Kauču jel kādu ziņu, kauču jel varētu kā gul-l*itis pieskarties ar balto krūti mitrajai zemei, savicināt spārnus un aizlaisties pie Tevis, vanadziņ, vanadziņ manu!»

— Calašņa!… — čerkess nobubināja, ar baltajiem zobiem sīpolu šņakstinādams, un beidza lasīt.

Un, lūk, arī sarkanais zīmogs — švirkt! — viņš atplēsa vēstuli:

«Mana mīļā, manā dārgā Anfisočka! Nu lūk, mēs ar Ibrahimu esam atbraukuši. Bet Tevis nav. Un man nāk prātā būdiņa un tā reiboņa nakts, un ari tā otrā nakts, kad mans uzticamais bruņinieks atauļoja savā zirgā ar Tevi… Anfisa! Es drīz …»

— Calašņa! — čerkess nošņāca.

— Nu, ko tad labu raksta? — Farkovs jautāja.

Ko raksta? Raksta — jakši… Labs raksta …

— Nu, paldies dievam, — Farkovs noteica un pārmeta krustu … — Nu, ņem iedzer.

Čerkess iedzēra, nospļāvās un kā gudrais bībeles Zālamans abas mīlestības vēstules iemeta iekurtajā krāsnī.

2.

Anfisai Petrovnai sirds tukša kā pamesta putnu ligzda kailā mežā. Pec šķiršanās no Prochora viņai bija ļoti smagi, pastāvīgi gaidīja mīļotā vēstuli: lūk, pastnieks ietipina Pjotra Daņiliča mājā, visi saņem, — Anfisai nav. Viņa iet mājup kā apspļaudīta: sirdi kauns un rūgtums un bezkaunīgās veča acis; Pjotrs Daņi-ličs pat nosvelpj viņai pakaļ.

«Tad tā gan, Prochor Petrovič, tā gan, gājputniņ. Kāda čūska tevi tur pievīlusi ar saviem glaimiem? Dodiet šurp to čūsku, dodiet šurp! …» Un Anfisa dzer liķieri glāzi pēc glāzes, nereibst. Bet var taču gadīties, ka Prochora vēstule vienkārši pazudusi, viņa atkal aizrakstīs tam mīļi jo mīļi, ar asinīm un asarām, apzīmogos to vēstuli ar sveķiem no celma, kas pašā meža biezoknī, un, ja tad nesaņems atbildi, — pametis visu, aizsteigsies pie viņa kaut vai basām kājām pa sniegu, vai tur sals vai ne, aizies.

Viņa raksta vēstuli sirds mokās.

Bet laiks aizrit ātri, un Pjotrs Daņiličs neatstājas. Taču viņa kvēlie lūgumi Anfisai kā zirņi pret sienu.

Kādā puteņainā vakarā viņš ieradās iereibis, viss nosnidzis. Un šautene pār plecu.

— Nu, Anfisa, piesargies! — Viņa acīs izmisuma apņēmība un vēl kaut kas ļaundarlgs.

— Atnāci mani piekaut? — viņa jautāja droši un jautri.

Pjotrs Daņiličs noslēpumaini klusēja; viņa dusmīgās, iekritušās acis ar melnajiem lokiem ap tām krasi šaudījās, apzīmēdamas četrstūri ap Anfisas seju.

Viņa atkāpās atpakaļ — vai patiešām prātu zaudējis? — un nāsis viņai viegli iedrebējās. Krēslā Anfisai šķita, ka Pjotrs Daņiličs tēmē uz viņu no šautenes. Viņai sastinga deniņi.

— Ko teiksi, Petruša?

— Nu, apmīļo. Kaut jel … Pieglaudies … Nu! — Un Pjotrs paspēra soli uz Anfisas pusi.

— Liecies mierā, nelien klāt, — Anfisa nedroši izmeta. — Es viņu mīlu.

— Prošku?

— Jā.

Pjotrs noreibis sagrīļojās un trieca ar šautenes resgali pa grīdu. Anfisa sarauca uzacis, saspringa, it kā nāvi sagaidīdama. Pjotra skatiens sāka izlocīties. Sažņaudzis pirkstus pudu smagajā dūrē un tos atkal atliecis taisnus, viņš aizsmakušā balsi teica:

— Tad jau … Tad jau tu tēvu pret dēlu, dēlu pret tēvu kā divus lāčus?… Tu?!… Gribi sarīdīt?

Viņa iesmējās auksti, klusi un svešādi. Pjotram Daņiličam tūlīt aizrāvās elpa, bet Anfisa, noliekusi galvu uz sāniem un padraudējusi ar trīcošo pirkstu, tāpat smiedamās atgādināja:

— Bet vai to pliķi vēl atceries, Petja?

Viņš ar stīvu mēli izrunāja:

— Es viņu nonāvēšu … Ja tu mani nemīlēsi, nonāvēšu … Arī tevi nonāvēšu.

Viņa sāka smieties vēl viltīgāk, vēl melodiskāk plūda vārdi pār skaistajām lūpām:

— Tad tev, vecajam muļķim, laikam iegribējies katorgā pabūt? Pēc tās bagātās dzīves? Ko, Petja? Kas nu tu par nonāvē-tāju! Tu — izrāmltais vērsis.

— Anfisa, nekaitini! — Pjotrs, pie šautenes ķerdamies, sāka drebēt kā drudzī.

Anfisa strauji saslējās, iesita sev pa krūtīm, no viņas spiedziena nodžinkstēja lampas cilindrs.

— Šauj! Šauj, ienīstais velns. Nu!…

Sākumā, pēc čerkesa un Prochora aizbraukšanas uz pretīgo Drūmupi, tirgoņa virēja Varvara, gulēt iedama, ar asarām lūdza dievu:

— Pasargi, žēlo, kungs, grēcīgo tataru … Ibrahimu … Pat sargeņģeļa viņam, muļķim, nav… Nevar saprast, kuru lai nu lūdz: ciltstēvu Ābramu, vai.

Bet pamazām — mēnesi pēc mēneša viss aizmirsās un, tiklīdz sals nožāvēja zemi, arī virējai nožuva asaras.

Tomēr kā par brīnumu bija atkūlusies Ibrabima vēstule, žēl tikai, ka ne pops, ne pristavs, ne politiķi nevar izlasīt. Kaut jel vienu vārdu būtu sapratuši!

Ipata tēvs pateica:

— Gaužām braši, — iesvilpās un sāka smieties.

— Ak, cik žēl patiešām! — Varvarai no visas sirds gribējās apēst to mīļo vēstuli kopā ar biezputru, varbūt tomēr kaut viga domas uzzinātu. Bet Iļja Sochatichs neieteica:

— Kurš tad nu vēstuli ar biezputru rij! Paskat tikai, kas par priesterieni atradusies! Vajag taču iedomāties, ka putra nelīdīs vis paurī, bet, kur līdīs, to tu pali brīnišķīgi jauki saproti. Ek tu resnā piesta!

— Nu, ko tad lai dara, Iļjušeņka!… Ai, ai, ai!

— Lai uzglabājas manā albumā! Šī vēstule jāizlasa pašam rakstītājam, tas ir, čerkesam… Un noslaukiet jūsu asaras … Un lūgtu drīzāk kāpostus … Žiglāk!

Iļjucha bija kļuvis priecīgāks: tirgotavā viņš tagad pats lielais, pats mazais; saimnieks dzer, saimniece, lai gan pamazām saņem grožus savās rokās, tomēr sieviete paliek sieviete. Bet pats galvenais, kāpēc Sochatichs kļuvis jautrāks, ir tas, ka Prochors mātei rakstītā vēstulē atsūtījis viņam sveicienu un tādu kā mājienu: sak, nebūtu jau slikti viņu ar Anfisu Petrovnu sasaistīt.

Kad Iļja savus minējumus izteica Anfisai, tā neganti pārskaitās. Nekas, lai paiet nedēļas divas, gan viņš te izdomās kādu politiku.

Kādreiz mazliet iereibis Sapošņikovs atnāca pie Anfisas pēc pakulām. Pakulas?! Jā, jā, pakulas, ar ko zvēriņus izbāzt. Nu, pie Anfisas tēja, sarunas, piparkūkas.

— Sakiet, dieva dēļ, jūs kā tāda zvaigzne, kā etoile esat nolaidusies pie mums, ka … — un stostīdamies sāka vilkt garumā.

— Es nekā nesaprotu no jūsu gudrajām runām. Jūs esat tik Izglītots. Nu, runājiet kaut cik vienkāršāk!

— Kas jūs esat, no kurienes? Seja jums ļoti oriģinālā, nav vienkārša, bet dzīves veids …

Viņš samulsa. Patiesību sakot, Sapošņikovs nebija atnācis pēc pakulām; viņš zināja, kāpēc bija atnācis. «Pavērojiet Anfisu, kā viņa tur ar tēvu un vispār… Jūs esat pieredzējis cilvēks,» Prochors viņam rakstīja, «un paziņojiet man.»

Anfisa nogaidot ieurbās viesī ar skatienu. Tas runāja asi, īgni un — Anfisa juta — gribēja viņu aizvainot.

— Kas es tāda esmu, jūs jautājat? Esmu Anfisa, sieviete.

— Skaidrs.

— Prochors Petrovičs kādreiz mani par burvi nolamāja. Vai tad es patiešām esmu burve? Ka jiis domājat?

— Liecieties mierā, lūdzama!

— Un, kur radusies, es arī pati nezinu. Bet kāpēc jūs gribat zināt?

Nu, kāpēc, nu, vienkārši interesanti: dažs cilvēks novēro zvērus, dažs — debesu spīdekļu kustību, cits pēta akmeņus, kalnus, zemes slāņus. Bet šapošņikovu vienkārši interesē dzīve, cilvēku savstarpējās attieksmes.

No mazrunīgās Anfisas uz šapošņikovu plūda neredzams spēks, kas viņu caurstrāvoja un sagrāba savā varā. Tagad viņš runāja viegli, bez stomīšanās, un viņa stingrās acis zem pensneja kļuva maigākas, bet vaigi sārtāki.

— Daudziem ir sagrozījusi prātus jūsu patiešām daiļā āriene. Jūsu ārējais izskats, tas ir, figūra un viss, ir efektivs, var teikt, bez kādiem «bet». Saprotat? Tas ir ļoti daiļš. Un, protams, jūs varētu padarīt laimīgu jebkuru no… no… Bet, lūk, jūsu sirds …

— Mana sirds, — Anfisa viņu pārtrauca, — iemīlēs, kuru gribēs. Un tik stipri iemīlēs… ka …

— Lieliski! Bet vai jūs saprotat? Jūsos ir daudz romantikas. Tas ir, kā to lai… Jūs ar savām jūtām lidināties virs mākoņiem, jūsu dvesele ir dziesma un tāda kā laupītāju, kā čigānu dziesma. Bet vajag taču dzīvot, dzīvot virs zemes un vienkārši.

— Vienkārši? Bet kā tad tas ir — vienkārši, Sapošņikov mīļais? — Un Anfisa laipni uzlika tam roku uz pleca.

— Nu, gluži vienkārši, — viņš atteica un sarkdams vārīgi noņēma no pleca viņas silto roku. — Ne jau vienmēr var sirdij uzticēties. Vajag ari ar prātu. Lūk, iedomāsimies, piemēram, ka jūs esat kaislīgi iemīļojusi kādu jaunekli …

— Lūk, iedomāsimies, ka esmu kaisLīgi iemīlējusi jaunekli Prochoru Petroviču. — Anfisa pasmaidīja un uzlika viņam abas rokas uz pleciem.

— Prochoru Petroviču? — Sapošņikovs apjucis jautāja.

— Jā. Manu vanadziņu Prochoru Petroviču.

Viesis sabozies un samulsis raustīja degunu un vēroja, kā viņai acis pielīst pilnas asaru.

— Anfisa Petrovna, beidziet par to sapņot, — viņa balss nodrebēja. — Aiziesiet bojā.

— Sapošņikov mīļais, Sapošņikov labiņais! Es viņu mīlu, līdz nāvei mīlu. Ļaujiet man noskūpstīt jūsu pliko galvas vidiņu! Sirds jums ir liela, bet nav sasildīta; dzīvo viens pats kā apogs. Un tavi gadiņi aiziet kā kodīgi dūmi. Kauču jel precējies… Nav jau gan ko precēt teitan, tādā alā. Ak nelaimes putns!

Sākumā Sapošņikovs iepleta acis, it kā mirusi māte augšām coliisic'.s un stāvētu viņa priekšā, tad viņam degunā saka kost un krūtīs kaut kas sakustējās.

Jā, jā, jā … Tas ir pareizi, pareizi… Jā, jā, jā … Jums ir zelta sirds. — Viņš piecēlās, pagājās uz istabas viņu galu un, pazagšus šņaukdams degunu netīrā mutautiņā, krimšķināja.

3.

Dzidrs, saulains rīts. Ziema tikai padraudējusi, siltais vējš pa nakti noslaucījis visu sniegu: zeme mitra, zaļa. Prochors baidās aiziet tālu no nometnes: var apmaldīties. Vāveres jau tērpušās ziemas kažokos, kļuvušas samtainas. Prochoram aiz jostas sešas vāveres, laiks iet mājup. Abā, brieži. Daudz briežu. Ir atnākuši tungusi. Viņi apmetušies mājai iepretim, palejā.

— Rādi, boijē, preces, — Prochoru uzbilda līkkājains vecis.

— Nu, dod šurp, — piebalsoja viņa jaunais dels. — Mums ir vāveres, lapsas, sabuļi. Dievs pasarg, daudz … Nu, mainīsim!

Ar plecu pie priedes piezvēlusies, stāvēja jauna meitene — vecā vīra mazmeita Džagda. Viņa bija skaisti izliekusi stāvu un nenovērsa no Prochora savas jautrās acis.

Kažokādu patiešām bija daudz. Prochors iemainīja tās pret precēm. Tungusi bija apmierināti.

— Tu esi pareizs draugs. Tu neesi krāpnieks, neesi blēdis.

Džagdas jaunais tēvs uzlēca briedim mugurā un nozuda taigā,

pateicis:

— Tikai pagaidi, boijē!

Džagdai Prochors iedāvināja sudraba auskarus ar akmentiņiem. Viņas mātei — pīpi un tabaku. Džagda smaidīja, kaut ko čukstēja, un viņas vaigi sārtojās. Viņa aizbēga uz taigu. Meitenes balss skanēja taigā līdz vakaram.

Kad virs koku galotnēm pacēlās mēness, Prochors uzkāpa kalniņā. Taiga neskaidri zilnēja, Drūmupē laistījās sudrabs. Prochors sajuta: Džagdas acis to novēro. Viņš nogāja lejā pie upes. Krastmalā pietauvotas snauda trīs lielas laivas — Prochora tirdzniecības flote. No laivas jumta Prochors noņēma vieglu tāss laiviņu un tanī pārcēlās uz upes viņu pusi. Mēness naktī gribējās paklaiņāt, pasapņot. Cik labi, ka atnākuši ļaudis un šī mazā Džagda. Cik sārtas un valgas viņai lūpas un cik maigas, domājams, viņas krūtis zem pērļainās halmi.

Prochors iegāja dziļāk mežā. Taiga kļuva arvien biezāka, arvien grūtāk caurejama. Bet, skat, laukumiņš! Kaut kas pavīd acu priekšā. Prochors saķer šauteni. Aizlūst zars un — ai! — Prochors steidzas pie Džagdas. Tā izbijusies skrien pāri laukumam. Prochors traucas tai pakaļ kā bulta putnam.

— Džagda, Džagda!

Klau, iečaukstas skujas, viņš gandrīz to panācis, viņš dzird tās elpu.

— Ai! — Un, atspiezdamās uz garas nūjas gala, viņa uzšauj gaisā savas zlļotās kājas un vieglā laidienā pārlec pāri milzīgam, kritušam kokam. Prochoram trūkst elpas, viņš kļūst nikns.

— Stāvi! — Viņš nomet šauteni un, smagi elpodams, dzenas meitenei pakaļ. Asinis viņā virmo melniem viļņiem: «Aizbēgs, velnēns!» Un atkal laukumiņš melni baltām svītrām kā ar pātagu sapērts, un viņa sirdi skubina asiņu pātagas: gar acīm skrien priedes, tūkstoš drumslās sadrūp mēness un virpuļo dejā, un acīs sitas ātra tūkstoš kāju ņirboņa. Pēkšņi — tumsa un uguns, un nav nekā cita kā zemē nokritusī Džagda.

— Ahā, velnēns!

Džagda izbijusies sāka raudāt, viņa aizsedza seju ar rokām — delnas uz āru. Un drebošo pirkstu starpā saspiests kāds vēlīns zieds, tas smaržo pēc piparmētrām.

Mājās atgriezās spokainā naktī, kas bija kļuvusi kurla. Pro-ehora krūtīs plosījās neapklusināms zvērs un lauzās ārā: tam tur par šauru. Prochors, lāgiem nodrebēdams, skaļi elpoja: viņam gribējās atvērt savas krūtis, iespiest tur šo satraukto, biklo Džagdu un mocīt un plosīt viņu. No atvēsušās zemes uz augšu cēlās bieza migla: redz, tā jau Prochoram līdz viduklim, viņai līdz krūtīm, abi tie slīd virs baltā miglas līmeņa kā laivā, viņa viegli iešņukstas, viņš smagi elpo.

— Es meklēju briežus. Ko tu ar mani izdarīji? Kāpēc?

Viņa roka klusi ienira miglā, Džagda sagrīļojās, pazemīgi

noslīga zemē uz mīkstajām sūnām.

Aiz upes ierējās suņi, aicinādama kliedza Džagdas māte. Drīz visa nakts ietinās miglā, cauri miglai viņi abi meklēja ceļu uz upi.

— Kā tu šeit nokļuvi? Vai pa ūdeni pārnāci, vai?

— Vilnis man pienesa tavu laivu. Bet kāpēc tu man darīji pāri?

Viņas balsī bija dzirdamas asaras, un, braucot pāri upei, Džagda raudāja apslāpēti un klusi. Prochoram pēkšņi uznāca vēlēšanās iesist meitenei ar airi, iemest to ūdenī un raudzīties, kā tā ķepurosies, kliegs, lūgsies, kā to pāršļāks viļņi.

— Kāpēc tu raudi?

Viņa klusēja.

— Kāpēc tu raudi? — Prochors iekliedzās, un viņu laiva atsitās pret miglas aizsegto krastu.

— Neteikšu, es tev neteikšu, — kaunīgi un kaisli novilka Džagda, ātri apskāva viņu un noskūpstīja uz lūpām.

Prochors, mājās pārnācis, pierakstīja dienasgrāmatā:

«17. septembris, nakts, Džagda. Džagda — tas nozīmē priede. Taču viņa izskatās pēc vāverītes. Nu, kāpēc es neesmu mucha-medanis? Kopā ar Ņinu pie manis dzīvotu ari Džagda.»

«Un, protams, Anfisa . . . Nu, protams . . .» viņš nodomāja. «Ko gan viņa šobrīd dara? Laikam guļ.» Arī viņš ies tūlīt gulēt, ir noguris, izmircis slapjš. Vai drīz atgriezīsies Ibrahims, vai drīz atvedīs Anfisas vēstuli?

— Ar labu nakti, Anfisočka!

No rīta, kamēr viņš vēl gulēja, istaba pienāca pilna lungusu. Viņi nosēdās uz grīdas, sāka smēķēt. Nekad nemazgājušies, viņi nelāgi oda, bet nu vēl maehorkas dūmi. Prochors. nošķaudījās un atvēra acis.

— Redzi, boijē, divas apmetnes atvedu, — jaunais Džagdas tēvs paziņoja. — Gaidi, viss tunguss pie tevis griezīsies. Otrs tirgonis, trešs tirgonis meloja, laupīja, kvītes jauca, blēdis. Redz, tu — īsts draugs.

Prochoram preces gāja ātri no rokas, visa noliktava bija pilna tikko iemainīto kažokādu — vesels kapitals. Tungusi bija ļoti apmierināti, priecīgi. Lai tikai jaunais draugs pasniedz viņiem degvīnu! Prochors pacienāja viņus godam; visi, vīri un sievas, piedzērās tā, ka gāzās no kājām. Jaunās tungusietes ir vai nu sevišķi skaistas, vai ļoti neglītas, bet vecenes izburbušas kā staigni māli, kā dubļi. Ari Prochors bija iereibis. Rītā viņam kļuva nelabi, aizgāja uz Drūmupi peldēties. Aukstums un gar krastu uz ūdens caurspīdīgs ledus. Brr!

«Bet kāpēc vakar nebija Džagdas? Kur viņa palikusi?» Džagda, uzrāpusies garā ciedrā, nemanīti pavadīja viņu līdz upei ar skumīgu skatienu.

Prochors pārbrauca laivā uz viņu pusi un devās mežā meklēt šauteni. Vēlu vakarā, noguris un nospiests, viņš atvilkās mājās. Paraudzījās Džagdas telti — telts bija tukša. Pie mājas ķepurojās piedzērušie tungusi. Viņi vazāja cits citu aiz garajām matu pīnēm, spļaudījās, raudāja, bļaustījās. No sadauzītajiem deguniem tecēja asinis. Ieraudzījuši Prochoru, viņi sāka kliegt:

. — Se tev vadmala, ņem atpakaļ, še cukurs, tēja, milti, svins, pulveris! Ņem visu atpakaļ! Dod tikai degvīnu!

Prochors dzina viņus prom. Viņi krita tam pie kājām, bučoja zābakus, līda viņam pakaļ uz ceļiem, četrrāpus, raudāja, lūdzās.

— Draugs, dod degvīnu! Nosprāgsim, draugs!

Prochoram derdzās. Viņš teica vecim:

— Gribi, izduršu tev aci ar šito kinžalu? Tad došu.

— Kuru? Kreiso? — vecis jautāja.

— Jā, — un Prochors izvilka kinžalu.

Vecais vīrs padomājis piekrita:

— Var. Vienas acs pietiek: vāveres šaut — labā. Bet kreiso var.

Prochors ar nopietnu seju paspēra soli uz viņa pusi un pacēla kinžalu. Vecis pasita roku uz augšu, sāka šļupstēt:

— Izdur tu nemanot, slepus, lai es nezinātu … Citādi gaužām bail… Pasarg dies, kā bail… Ai!

Prochoram sirds bija pilna riebuma un žēluma. Viņš ieskrēja istabā, ieslēdzās un nolikās gulēt. Sapnī viņš redzēja Džagdu, kas bija noliekusies pie viņa un skūpstīja acis un muti. Viņš pamodās un pusmiegā satvēra to aiz rokas.

— Džagda! Vai tu?

— Nedrīkst, boijē… Ardievu! — Džagda izrāvās un aizbēga. Prochors pietrūkās kājās, atvēra logu. Aiz loga klājās migla, un tur, upē, virs akmens čaloja ūdens.

Prochors ilgi un mīļi sauca:

— Džagda, Džagda!

Bet migla klusēja.

4.

»

Tā aizritēja nedēļas. Atgriezās Ibrahims ar strādniekiem. Ko? Anfisa nav viņam atrakstījusi? Bet kāpēc, kāpēc?!

Aizritēja mēneši. Atnāca zilganbaltais, sprakstošais decembris, pūkains un viegls. Atnāca un aizgāja tungusi, līdz ar tiem Džagda, skumja, padevīga. Taču mazā Džagda neatstāja dziļas pēdas Prochora sirdī, viņa sirdi bija saindējušas citas jūtas — augstprātība un naids pret Anfisu. Viņš daudzreiz pratināja čerkesu gan bargi, gan lūgdamies:

— Varbūt tu netīšām esi pazaudējis manu vēstuli Anfisai? Ar to sarkano zīmogu … Nu saki!

— Nē-e … Kā to drīkst… Pats soma liku.

Gaiss bija smaržīgs, dzidrs un skanīgs. Ik dienas no rīta līdz naktij virs jumtiem pacēlās divi dūmu stabi: viens no Prochora un čerkesa mājas, otrs no Farkova būdas. Farkova divdesmit gadu vecais dēls Timocha — veselīgs kā vērsis un liels augumā, ar resnu kaklu un platu pieri — mēdza skaļi smieties un uz darbu bija kā uzburts: viņš gandrīz viens pats uzcēla tēvam māju.

Pēc tam viņš aizgāja taigā, sāka cirst kokus.

— Gribu ceļu taisīt.

— Uz kurieni?

— Jods viņu sazina … Kaut kur jau atduršos. Bez darba man skumīgi, Prochor Petrov …

Tad Prochors norīkoja viņu celt krastā piestātni. Timocham

seja bakurētaina, iet viņš līgodamies, atšautiem elkoņiem, un spēks viņam kā lācim. Prochoram Timocha bija tīrais atradums. Prochors sāka mācīt Timochu lasīt un rakstīt, mācīties uzgribēja ari čerkess un vecie Farkovi — vīrs ar sievu.

Prochora dzīve kļuva pilnīgāka. Viņi abi ar Konstantinu Far-kovu bieži gāja medībās, dažreiz viņiem līdz pa taigu lauzās ari Timocha. Viņš runāja maz un to pašu vairāk sīvi lamādamies, viņš tāds bija piedzimis: it kā nenieka nepateic, bet, pašam nemanot, valodu pārlieku izpušķo. Ja vajag pateikt — «es gribu lāci nošaut», viņam iznāk:

— Es, tā sacīt, Prochor Petrov, lai viņu jupis, gribu, tā sacīt, lāci nomušīt, lai viņu jods . ..

Prochors no sākuma smējās, pēc tam sāka dusmoties, beidzot atmeta ar roku.

Ibrahims medībās negāja, viņi abi ar Mavru Farkovu šuva apģērbus pārdošanai tungusiem.

Tēva un mātes vēstules bija bezsaturīgas. Ņina rakstīja, ka pa vasaru mājā nebraukšot, bet viesošoties kādā muižā pie savas draudzenes. No Ņinas viņš bija saņēmis jau trīs vēstules, mīļas un maigas, piebārstītas ar vārdu dzelonīšiem un smiekliņiem, bet šī pēdējā vēstule Prochoru stipri apbēdināja: viņš Ņinu ilgi ilgi neredzēs. Tad jau viņam nav nekādas vajadzības pavasarī brauki uz Kraisku pie Kuprijanoviem. Nu, ko lai dara, viņš pārdos kažokādas Jerbochomochļas tirgū. Arī uz mājām viņam nav ko braukt: ar Anfisu — visam beigas, bet māte savā vēstulē uzskricelējusi: «Tagadiņ, paldies dievam, miers.»

Nolemts. Vēl gadu nodzīvos šeit, labi, ka ir ko lasīt un no pilsētas ar Sapošņikova palīdzību var izrakstīt jaunas grāmatas,

Sals mitējās. Sākās sniegputeņi. Taigas kuplais tērps vērtās gan zaļš, gan sirms. Pa garo ziemu Prochors nošāva trīs lāčus, daudz lapsu un vāveru bez skaita.

Uz plaukta un galda nolikti rasējumu vīstokļi. Tie gandrīz bērnišķīgi izkrāsoti — sarkani, zili, dzelteni. Tur Prochora pils uzmetums, kas ceļama no baļķiem krievu gaumē: torņj, gaiļi, apkārt dārzs un, protams, strūklaka ar lapeni. Te baznīciņa. Tur visas apkaimes plāns: šeit ceļš, tur ceļš, te rūpnīca, tur kokzāģētava; lūk, tās pašas zeltraktuves plāns, vajadzēs aizsūtīt uz pilsētu pieprasījumu. Prochors apspriežas ar Konstantinu, ar čerkesu, aprēķina. Cerkess groza galvu, klakšķina mēli. Timocha līksmi lamājas, un mūlis viņam laistās kā mēness caur mākoņiem.

Uz pavasara pusi Prochors ar Ibrahimu aizsūtīja tēvam divdesmit tūkstošus naudas, ko bija ieņēmis gada tirgū, — lai tēvs atsūta vairāk preču. Prochors uz māju nebrauks — darīšanas.

Vasaras vidū pienāca preces. Tās atveda pats Pjolrs Daņiličs ar Ibrahimu.

Prochoram liela saimniecība. Uzarta desetina zemes. Rudzi un mieži rieš treknas vārpas. Sakņu dārzs, drava. Dravu pārzina Konstanlins Farkovs. Timocha karo ar taigu: kā zvērs lauž celmus, dedzina kritušos kokus; jāpaplašina klajums un nākamā gadā visapkārt jāuzar. Govis, zirgi, vistas. Trīs jaunas ēkas. Divas apdzīvo pavasarī atbraukušie strādnieki ar ģimenēm, trešajā ierīkots tāds kā krogs pircējiem — tungusiem. Vesels ciems. Bet kalnā — pats īpašnieks Prochors Petrovičs Gromovs.

Šovasar viņam sākusi augt pūkaina bārdiņa. Viņš kā ērglis noraugās apkārt: uz taigu, uz melnmutainajiem bērniem, kas Šeit skraida. Ir trokšņaini: suņi rej, govis mauj, gaiļi dzied pilnā rīklē, bernelis ar kailu vēderu un pliku dibenu iekrīt nātrēs un brēc.. Dzīvībai Bet šai vietā taču nebija nenieka — tīrā nulle, tāpat kā visapkārt — nulle.

Prochors Petrovičs lepni saka tēvam:

— Viss tas iesākts no nekā, no nulles.

Tēvs palielīja dēlu, pažūpoja nedēļu un aizbrauca. Par An-fisu — ne vārda.

Pagāja otrais rudens, sākās otrā ziema.

Prochoram maize, medus. No tungusiem nevar ne atkauties. Noliktava vai lūst no kažokādām, ir nauda. Vecās tirgotāju ligzdas sāka krakšķēt. Ziemā Jerbochomochļas tirgū tirgoņi bija palaiduši baumas: ja Prochors neaizvākšoties, no kurienes nācis, nosvilināšot visu viņa midzeni un pašu nolaidīšot no kājas.

Uz pavasara pusi dzīve taigā sāka nomākt Prochoru. Viņš ilgojās pēc jauniem iespaidiem, cilvēkiem, sabiedrības. Taiga saistīja tam rokas. Piecas ēkas, apstrādātie lauki — un kas tur vairāk? Bet sirds alka pēc plaša darba lauka, un viņam trūka elpas šai ar tādu plašumu un svaigu gaisu bagātajā taigā.

Sapošņikovs viņam rakstīja:

«Ko tad Jūs, jaunais draugs, velti zaudējat savus gadus? Pieraugiet, lai odi neizsūc arī Jūsu dvēseli! Kāpēc Jūs neatbraucat šurp, uz Medvedevu? Šeit izvēršas kāds sižets, kam sakars ar jūsu ģimeni. Man tomēr negribētos iestigt tenkās. Un Jūs jau pats droši vien noskārstat, par ko ir runa. Ieteicu Jums atbraukt.»

«Tas laikam par Anfisu,» Prochors nodomāja, taču palika vienaldzīgs. Viņu vilināja cilas tāles, un Ņinas Kuprijanovas tēls, it kā pamodies pavasarīgajā skuju smaržā, neatlaidīgi sauca to pie sevis. Un taisni tagad no viņas pienāca vēstule, iesārta, smaržīga. Ņina aicina Prochoru katrā ziņā šopavasar ierasties pie viņas Kraiskā. Prochors paciemosies kādu mēnesi un brauks kopā ar viņiem pāri Uraliem, pa Kanui, pa Volgu uz Ņižņiju, uz Maskavu. Lai viņš dabū redzēt cilvēkus, Krieviju, viņam vajag pazīt Krievzemi un tās sirdi — Maskavu. Tātad katrā ziņā. Citādi Prochors nevar būt viņai draugs.

Asinis viņam sāka ritēt straujāk, viņš kļuva vieglprātīgs un draiskulīgs. Viss uzreiz noslīdēja otrā vietā: saimniecība, ēkas, lungusi.

— Procbor Petrovič, divas telītes atlēkušas!

— Pie velna telītes, pie velna cāļus! Ei, Tiinocha!

Timocha zina, kas darāms, tūlīt apgāž abas laivas ar dibenu

uz augšu, drīvē dienu un nakti, nolej ar piķi. — Lūgtu, Procbor Petrovič, brauciet, kauču vai uz jūru — okeānu.

Lielie palu ūdeņi noskrējuši, un uz Prochora laivām paceļas koši, krāsaini tirdzniecības karogi. Pats Prochors — atamans. Konstantins Farkovs — jesauls. Timocha — vienkāršs laupītājs. Un vēl Prochors salīga kādu spēcīgu vīru. Saimniecību atstāja Farkova sievas un kāda ģimenes cilvēka — strādnieka Pjotra pārziņā.

Ibrahimu Prochors atlaida uz mājām un nosūtīja ar viņu tēvam divdesmit trīs tūkstošus.

Atiešana. Šāvieni. Uzticamā čerkesa asaru pilnās acis. Augstprātīgā, pašpārliecinātā Prochora balss:

— Nolaidiet airus! Aidā!

— Nu, laimīgi! Svētī, kungs! — Farkovs sāka dievbijīgi mest krustus.

— Ek, lai viņu jupis, nu, tad dzīs gan! — Timocha ierēcās un pa jokam pārmeta krustu savam sarkanajam mūlim. — Piespied! — Un viņa airis tūlīt pušu.

Posdamies ceļā uz Medvedevas ciemu, Ibrahims virs tējkannas atmiekšķēja Prochora pēdējo vēstuli Anfisai un tusnīdams un svīzdams izlasīja:

«Anfisa Petrovna! Pašreiz Jūs man neesat itin nekas. Tomēr ņemiet vērā, ja Jūs iedrošināsieties manai mātei pāri darīt, es ar Jums izrēķināšos, kā nākas. Bet uz Jūsu liekulīgo mīlestību pret mani es uzspļauju. Jūs laikam patiešām esat burvene. Man šis tas zināms. Es Jums ieteicu vākties projām no mūsu ciema.»

— Ceh! Malacis džigits! — Ibrahims pasita ar knipi un šo vēstuli rūpīgi iešuva cepurē.

5.

Prochoram šodien bija skumīgi. Jerboehomochļā viņam pastāstīja, ka sirmais vecītis Ņikita Sungalovs šķīries no dzīvajiem. Kad? Aizviņgad. Kādā laikā? Pašā Pokrova dienā.

— Vai patiešām Pokrova dienā? — Prochors ilgi blisināja acis, jo bija izbrīnījies un samulsis.

Viņš apmeklēja vecā vīra kapu. Tieši kapsētā jau viņa bija pamodies šis smeldzošais nemiers, lielais jautājums pašam sev. Prochors stāvēja ar kailu, nokārtu galvu. Tumša eglīte pleta pinkainu zaru ķetnu pār zemes kopiņu un krustu. Uz krusta saķērušās divas spāres trīsināja spārniņus. Virs galvas ieķērcās vārna un uzlaida uz kapa kaut ko baltu. Prochors atkal atcerējās savu pirmo ceļojumu, neziņu, bailes, to šausmīgo nakti sniegā.. . Re, viņam jau bārda aug, pagājusi bezbēdīgā jaunība, izteka jau aiz muguras, priekšā stāv tumšā Drūmupe ar draudīgajām klinšu radzēm, priekšā — visa dzīve. Bet vai tad viņam jābaidās no Drūmupes? Nē! Viņš ies cauri dzīvei spolēdamies, smagiem akmens soļiem, viņš atmodinās visu šo apvidu, aplaimos tūkstošiem cilvēku. Viņš… Bet kas tad būs galu galā? Lūk, kapsētā tāda pati kopiņa ar krustu? Nē, šais smiltīs viņš negulsies, vajag tikai cīnīties, strādāt, ticēt pašam sev. Bet cik grūts tomēr, cik briesmu pilns ir dzīves ceļš! Tumsa — un priekšā nevīd neviens gaismas stars. Un te nu viņš viens pats vecu un svaigu kapu vidū. Ko viņš šeit meklē? Un kas viņam dzīvē palīdzēs, kas viņu svētīs tālajā ceļā?

Pēkšņi aukstums un nemiers sažņaudza sirdi. Prochors nopūtās un cieši nodomāja: «Vectētiņ Ņikita, svētī mani dzīvē!» Un šķita no kapa dzirdam atbildi: «Brauc, dēliņ. Pie-lū-ko!»

Trakoja ūdenskritums — viss baltu putu mirdzumā. Drūmupe šļācās ar krūti pret akmeņiem. Drūmupe bija barga …

— .Sveika, īŅIinočka! Mana mīļā, labā Ņinočka …

— Prochor, jūs?! Un bārda? Tūlīt ejiet noskūt!

Piemīlīgā Domna Ivanovna pasniedza pretī savu tuklo rociņu.

Sveiki, sveiki, dārgo ciemiņ …

Nu, protams, «ak», «ai» un pirmām kārtām — teja. Tāpat kā tai senajā ziemas vakarā uz tējas dzeršanu pēc pirts ieradās arī pats Jakovs Nazaričs Kuprijanovs.

— Ak tu dieviņ tētīt! Prochors! — viņš jautri iesaucās savam augumam pavisam nepiemērotā sievietes balsī, apkampa Pro-ehoru ar spēcīgajām ķetnām un trīs reizes cieši noskūpstīja.

— Nu, esi gan vīrs! Esi izaudzis kā mežainis… Droši vien vairāk nekā asi garš?

— Ko jūs sakāt, Jakov Nazarič, — Prochors runāja rupjā balsī, stāvēdams kā telegrāfā stabs. Kas tas man par augumu? .. . Tīrais ķipars.

Visi sāka skaļi smieties.

— He, he! Tādā gadījumā arī es, tavuprāt, esmu tīrā skaida? — Un namatēvs paplikšināja savu apaļo, stingro vē-deru. — Nu kā tad klājas tēvam, mātei, vai sen, kamēr rakstī-

juši? Kā iet tam čerkesam, kā viņu tur sauc? Nu bet vai naudas daudz esi sarausis tanī taiga? Oho, lieliski! … No tevis būs va-rens lietaskoks. Māt, pacienā!

Prochors jutās lieliski — labi nomazgājies, uzvilcis tīru veļu, jaunus, cilpiņām izrotātus ungāru svārkus un ādas zābakus.

— Ņinočka, cik brīnum daiļa jūs esat kļuvusi! — viņš izsaucās.

— Vai tad es biju neglīta?

— Nē, es … patiesībā … es gribēju teikt…

Nekas, nekas, sper tikai vaļā! . .. Meitiešiem tas patīk, — namatēvs smējās. — Bet nu iemetīsim konjaciņu! Jā, jā, uz mata kā vectētiņš. Bet tavs tēvs ir vieglprātis, mīkstčaulis, meitiešiem brunčos ieķēries. Tā arī pasaki viņam. Klīst jau, klīst tādas baumas … Jā, jā.

Prochors nosarka, viņa pakausim pārskrēja auksti šermuļi.-Ņina, pār tasīti noliekusies, laiku pa laikam pameta uz viņu acis, kaut ko jautru trallināja, smaidīja. «Stingra un zobgalīga,» Prochors nodomāja un, vērsdamies pie Jakova Nazariča, sacīja:

— Ņina Jakovļevna bija atrakstījusi, ka jūs nodomājuši ceļot. Vai taisnība?

— Ak tad šitā! — Ņina iesaucās, tīši saraukusi uzacis.

— Man, man, neuzticaties?!

Tiesa, tiesa, brauksim, — pats ieklepojās.

— Tūlīt lūdziet piedošanu! Uz ceļiem! …

— Nu, liecies mierā, Ņinka, ar saviem jokiem.

— Nekas, meitiņ, joko vien! Grozi tikai puisim to galvu, he, he, he!

— Tētiņ!

Nē, cik jauki! Viss tāpat kā tanī vakarā. Lampa ar karekļiem, vēderainais patvāris, kā jau tirgoņiem, pīrāgi, ievārījumi. Tie paši rudie, iesirmie Jakova Nazariča mati un bārda, pat čičunčas svārki tie paši. Viss kā tanī vakarā, viss labi. Tikai tanī vakarā viņam sirdī vel nebija Anfisas. Kāpēc gan viņa tagad iznirst tik pēkšņi ka nelūgta ēna tur aiz Ņinas un tik pārmetoši noraugās viņā?

— Es jau pārāk nesteidzos. Ka tikai paspējam laika nokļūt Ņižņijnovgorodas gada tirgū, — otrā dienā Jakovs Nazaričs teica Prochoram.

Viņi gāja pa pilsētu uz tirgotavu. Laiks bija karsts, saulains. Jakovam Nazaričam sviedri lija aumaļām, viņš turēja saulsargu virs galvas un apvēdinājās ar mutautiņu.

— Preces jau sen aizsūtīju, jau pavasarī. Paši paķersim līdz vienīgi sudrablapsas. Ir ari viena poiarlapsa, balta kā sniegs. Tā ir gan lapsa! Dieva vārds, patiesi!

Tirgotava atradās jaunā mūra ēkā. Tā bija liela — ar trim logiem, bet ļoti nolaista, jo tirgonis pats visu laiku braukāja pa tirgiem un pa ciemiem, viņam tirgotavas bija daudzās apdzīvotās vietās, šeit vajadzēja izdarīt uzskaiti. Prochors bija piedāvājies pakalpot. Jakovs Nazaričs par to priecājās. Parasti viņi izgāja no mājas agri no rīta un neatgriezās līdz vēlam vakaram, pusdienas tiem nesa istabene Ņinas pavadībā. Dažreiz Ņina palika tirgotavā ilgāku laiku, kādreiz pat abi ar Prochoru sāka šķirot lentas, bet darbs neveicās, viņi jauca šķiras, cenas, pļāpāja. Jakovs Nazaričs to pamanīja un, atbīdījis uz pieres apaļās brilles, norūca:

— Ej tu, kaza, mājās ar visu savu palīdzēšanu. Tā nav nekāda palīdzēšana, tā ir nelīdzēšana.

— Tētiņ, — Ņina ierunājās un papurināja sabuļa ādu. — Vai tu zini, ka senajā Krievzemē kažokādu dēvējuši par «skoru»?

— Tu pati esi «skora».

— Nē, pareizi. Tāpēc arī kažokādu izstrādātāju krievi dēvē par «skorņaku». Es taču esmu lasījusi. Vai arī-pirkstaiņi, tie tā nosaukti no vārda pirksts'.

Jakovs Nazaričs allaž vēroja Prochoru. Tas tik ir zelta cilvēks, vai tikai Ņinka nepalaidīs garām?

Tirgotavā bija četri divriteņi.

— Izmeklē sev pašu labāko, — Jakovs Nazaričs teica, — un lai pieder tev! Tā teikt, par tavām pūlēm.

Prochoru dāvana ļoti aizkustināja, viņš pateicās un tai pašā vakarā gandrīz vai degunu nolauza, taču pāris dienu laikā kaut cik pierada turēties uz divriteņa.

Tuvojās aizceļošanas diena. Domna Ivanovna bija vienās rūpēs: ceļam vajadzēja sagādāt pārtikas krājumus.

— Cik žēl, Ņinočka, ka jūs nebraucat ar riteni, — bilda Prochors kādā vēsā pievakarē.

— Kāpēc jūs tā domājat? Man tikai kauns kopā ar jums braukt, jūs atkal diakonu gar zemi notrieksiet.

Tomēr viņi izbrauca zaļumos. Pa līdzeno, iemīto ceļu bija viegli braukt. Acu priekšā klājās ziedoša pļava.

— Iesim puķes plūkt, — Ņina aicināja un, saplūkusi neaizmirstuļu pušķi, pasniedza to Prochoram:

— Še jums … Neaizmirstiet…

šai mirklī tur, tālumā, čerkess nodeva Anfisai beidzamo Pro ehora vēstuli.

Ņinočka! — Prochors iesaucas. — Ka jums nav grēks tā domāt? Jūs aizmirst?

…— Paldies, Ibrahimuška, — Anfisa izlasīja vēstuli; viņas lupas drebēja. — Paldies arī tavam Prochoram … Prochoram Petrovičam.

Prochors noskūpstīja pušķi un piespieda pie sirds.

— Lūk, ja … Tikai baidos teikt, — viņš runāja, valdīdams smaidu.

— Kāpēc teikt? Es jau tāpat jūs saprotu, — Ņina iesmējās, padraudēja ar pirkstiņu. Prochors satvēra viņas roku.

— Ņina … Ņinočka!. ..

… Un vēstule izkrita Anfisai no rokām. Viņas plaši ieplestās acis vērās grīdā.

— Kas tad tev? — čerkess jautāja.

— Tāpat vien, Ibrahimuška … Kāpēc tad tu viņu vienu pameti?

— Proška grib precēties. Aizbrauca līgava meklēt.

— Līgavu? … — Un viņa vairāk nekā neteica.

… — Ņina! — Prochors iesāka, apjukumā nolaizdams acis un ņurcīdams cepures malu. — Ak, ja jūs tikai … ja jūs…

— Man ļoti nepatīk šie «ak». Jūs gribat teikt, ka mīlat mani? Jā?

… «Bet uz Jūsu liekuļoto mīlestību es uzspļauju.» Vai to raksta Prochors? Anfisa zvēla ar dūrēm pa galdu, sāka purināt galvu un piecirst kājas pret grīdu ātri ātri kā dejā.

…Prochoram aiz prieka sirds dunēja kā zvans. Saulrieta zelts žilbinādams lija acīs. Ņina, smaržīga kā puķe pēc lietus, sēdēja viņam blakus pļavā un valdzinoši smaidīja. Prochors viņu rupji apskāva, atlieca atpakaļ un noskūpstīja uz lūpām.

— Nelietīgais puika! Kā jūs iedrošināties?! — Ļoti saniknota viņa pietrūkās kājās. — Bezkauņa! — Izskrēja ar divriteni uz ceļa un steigšus aizbrauca mājup.

Apstulbušais Prochors ar pūlēm uzrāpās savā «duksī». Gandrīz raudādams, viņš lamāja sevi par idiotu, bezgodi, izrakstīja ceļu šausmīgiem likumiem, pie pašas pilsētas uzdrāzās virsū kādai vecenei un nogāzās no divriteņa.

6.

— Labdien, Sarkangalvīti *, — Anfisa bēdīgā balsī sveicināja.

— Atnācu ar tevi parunāties;

Pēc pirmās diezgan senās tikšanās ar Anfisu Sapošņikovs tā bija uzposies, ka ne pazīt: izpūrušās bārdeles vietā — kārtīga bārdiņa, garie, bet retie mati apgriezti iekavu veidā kā vecticībniekam, nomazgājies tīrs, pat zem nagiem nav melnumu. Anfisas atnākšana viņu ļoti iepriecināja, un, lai gan laiks bija karsts, viņš uzmeta uz pleciem jaunos linaudekla svārkus. Viņa plikais galvvidus svinīgi laistījās.

— Še tev, gudriniek, vēstule, izlasi, pārdomā!

Viņš uzlika pensneju, apsēdās un pacēla degunu. Anfisa, vērodama viņa seju, satraukti elpoja. No kaktiem raudzījās vilks un zaķi, un citi zvēriņi.

— J-jā!… — viņš gari novilka, salika kājas krusteniski un sāka kustināt nospodrinātā zābaka purnu. Viņš atcerējās savu rakstisko ziņojumu Prochoram, un viņam kļuva žēl un bija kauns par sevi.

Anfisa kā jautādama pacēla uzacis.

— Viss kārtībā, — viņš liekuļoti noteica.

— Kā tad kārtībā?! Kas tā tāda par kārtību?

— J-jā, — Sapošņikovs atkal mīklaini novilka.

— Dievs ar viņu! — Anfisa atmeta ar roku un nolieca galvu.

Sapošņikovs aptaustīja savu degunu un pašķielēja uz viņas

apaļajām krūtīm zem gaišzilās jaciņas. Viņam gribējās Anfisu pamocīt, uzšļākt viņai dzestru vārdu šalti un gribējās arī pateikt vissiltākos vārdus. Taču kāpēc viņš allaž tā apmulst šās vienkāršās sievietes klātbūtnē? Vai patiešām skaistumam ir tik liela, tik burvīga vara? Viņš noglaudīja ar delnu savu stipri pliko galvvidu un nopūties ierunājās:

— Bet kā jūs raugāties uz dzīvi? — un tūlīt nolamāja sevi par muļķīgo jautājumu.

Viņa nedomādama atbildēja:

— Nu, ļoti vienkārši, Šapkin. Man nevajag ne pērļu, ne brokātā. Tikai pasēdēt ar mīļo uz zariņa kā putnam un patrallināt dziesmas. Un tā visu mūžu. Vairāk man, mīļais draugs Sapočka,

ik-K.i nevajag. Tikai sēdēt līdzās, kamēr galva noreibst. Un tad nokrist zemē un… nomirt.

Sapošņikovs mazliet piemiedza acis un piebīdīja savu krēslu viņai cieši klāt.

— Tā ir romantika, naiva fantazija, sapnis, — viņš atteica.

Anfisa strauji atbīdīja savu krēslu tālāk.

— Bet, ja velies, varu būt arī citāda. — Un viņa sāka smaidīt noslēpumaini, baismi: — Manī, Sapočka, mājo arī cits cilvēks. O, tam tāda raupja daba! Tam cilvēkam ir duncis rokā…

— Duncis? — Sapošņikovs nervozi noīdēja.

— Tam tikai padod šurp naudu, dod saldu vīnu, zeltu! Ļoti rijīgs, zvērs. Dažreiz tas skatās ar manām acīm … Man bail, — Anfisa čukstēja caur sakostiem zobiem un kā saldama raustīja plecus.

Sapošņikovs pavērās viņā, nodrebēja, sarāvās: viņas acis bija nedzīvas, tukšas.

— Anfisa Petrovna!

— Man bail, man bail… — viņa vēl klusāk nočukstēja, saliekusies uz sāniem un it kā atgrūzdamās no kāda ar rokām. Tad, pēkšņi pietrūkusies, cirta kāju pret grīdu.

— Ek, dzīve nav kapeikas vērta!… Sapočka, dod vīnu!

Arī Sapošņikovs pielēca kājās.

— Anfisa Petrovna!

— Dod šurp vīnu! Nava? Paliec sveiks!

— Pagaidiet, mana mīļā! Mirkli… — Viņš satvēra to aiz rokas un draudzīgi līdzjūtīgā balsī vaicāja: — Nu, kas tad noticis?

Anfisai sāka birt asaras.

— Nav jau nekas liels, Sapočka, visa nelaime manā sievišķa sirdī… Ek! Nu, paliec sveiks, draudziņ … Redzu, nekādu padomu tu man nespej dot. Te nevar ar prātu … Ek! Gan jau es pati kaut kā. Sveiks!

Anfisa bija galvas tiesu garāka par Sapošņikovu, un, kad apskāva to, tas paslēpa seju viņai pie krūtīm. Viņai bija patīkami sajust, kā šis gudrais grāmatu cilvēks viss trīc un dreb. Zobus klabinādams un stostīdamies, viņš meklēja vārdus:

— Jūs … jūs, Anfisa, dodiet man padomu … Redz, drīz būs notecējis izsūtīšanas laiks, bet jūtu — projām netikšu… Anfisa … Anfisa Petrovna … Netikšu projām.

1— Jā, tiesa gan … Netiksi, — viņa piekrita. — Tu jau līdz padusēm esi iestidzis mūsu slīkšņā. Apprecēsi kādu resnu meitieti vai pat divus uzreiz, palaidīsies dzeršanā un kaut kur sētmalē izlaidīsi garu …

— Nē, tas nav tas. Nē, nē! Man kauns izrādīties smieklīgam … bet es…

— Redzu tavu dzīvi caur un cauri, Šapočka … Tāpat vien būs.

— No kurienes jums tāds pareģes tonis?

— Ak kungs, es taču esmu burve!

Istabā pamazām iespiedās krēsla. Vilks un zaķi, un zvēriņi saplūda kopā, iegrima kā pelēkā miglā, šapošņikovs uzrāva sērkociņu un aizdedzināja pašdarinātu sveci. Kad atskatījās — Anfisas vairs nebija. Bija Šapošņikovs — izbrīnījies, mazliet sabaidījies, bija vilks un zaķi, un zvēriņi. Uz galda vēl papīrā ietīta nauda — trīsdesmit trīs rubļi. Zīmītē teikts:

«Ņem sev, palīdzi biedriem nabadzībā. Si nauda ir netira.»

Pjotrs Daņiličs paziņoja čerkesam:

— Tu-paliksi pie mums. Prochors aizbraucis uz ilgāku laiku. Ibrahims bez darba nevarēja nosēdēt: abi ar Varvaru sāka vārīt konfektes pārdošanai — tirgonim peļņa, — bet virs vārtiem piestiprināja parasto izkārtni:

PIESTĀT! IBRAUIM-OGLI FRIZETAVS

Bet Pjotrs Daņiličs reiz, būdams piedzēris, to ar mietu nogrūda: — Visu māju izķēmojis!… Ir gan vietu atradis… — Tad Ibrahims piesita izkārtni pie atejas ventilācijas caurules: labi redzama, bet aizsniegt nevar.

Tirgonis bieži brauca pie bagātiem zemniekiem — gāršinic-kiem sadzerties no medus brūvētu stipru alu, palakstoties ap meitām, ap sievām; reiz kāds zvēru mednieks viņu bija pamatīgi nomizojis savas sievas pēc. Pjotrs Daņiličs nogulēja veselu nedēļu, zemnieks atnāca viņu apraudzīt un, caur degunu sīkdams, atvainojās:

— Ja zinājis, ka tu, vai tad es būtu tā lobījis… Bet bija jau tumsa … Lai viou jupis, to manu Matrjonu, ekur liela muiža, vai tad žēl tādam cilvēkam?

Pjotrs Daņiličs iegriezās pa reizei arī pie Anfisas, bet tā atvirzījās no viņa aizvien tālāk, aizvien spītīgāk. Pjotru Daņiliču tas padarīja vai traku. Viņš draudēja izdzīt Anfisu no mājas. Nu, kas tur, lai dzen, vai tik vien pasaulē vietas? Anfisa turpat viņa klātbūtnē sāka sakravāt mantas lādēs. Uz kurieni tad viņa pošas? Pie viņa. Kas tas par viņu? Nu, gan jau redzēs, pie kā viņa aizies. Tad Pjotrs sāka tai pārmest, pēc tam visādi lamāt, Anfisa klusēja. Viņš aiz dusmām sprāga vai pušu un, dūres vīstīdams, klupa tai virsū. Anfisa mierīgi sacīja: — Ej mājās, nepiemini ar ļaunu vazaņķi Anfisu. Paliec sveiks! — Viņš raudādams krita tai pie kājām: — Piedod, paliec, lai viss pieder tev! — Mājās pārnācis, viņš piekāva sievu līdz nāvei. Marjai

Klrllt )vnai zilumi nemaz nebeidzās, viņa dienu un nakti domaja:

11K11&lt;Iz Prochors apprecēsies, izbeigšu visas darīšanas un iešu klosterī.»

I’jolrs Daņiličs par saimniecību nerūpējās, un saimniecība mkuļot nīkuļoja, tomēr kaut cik peļņas deva. Marja Kirilovna rosījās nenogurdama, ari lļja Sochatichs cītīgi palīdzēja, lai gan savtīgos nolūkos: Marja Kirilovna bija apsolījusi saprecināt viņu ar Anfisu Petrovnu.

— Kad tad, Anfisočka, — uzdrošinos jums neatliekami jautāt, bez juridiskām atrunām? — lļja plijās skaistulei virsū. — Vajag lāču pec visa pārējā ari hegienai un medicinai ticēt… Netiekot pie precēšanās, esmu galīgi izmocījies jūsu krāšņumu dēļ…

— Drīz, Iļjušeņka!… Drīz vien tevi saprecināšu … Un daudzus saprecināšu, draudziņ…

— Ak, lieciet mierā savu raksturu!… Tie tikai jociņi no jūsu puses… Un ar savu ārējo kvēli jūs grūžat mani nelaimē. — lļja bužināja rudos, cirtainos matus, pār viņa plānajām lūpām līdz ar samākslotajiem vārdiem šļācās siekalas. — Jūs esat visiem galvas sagrozījusi, pat kāds cilvēks, — es viņu dievināju, redz, kāds kuriozs cilvēks, — ari tas jūsu skaistuma dēļ viss ap-cirpies un kļuvis ediots … Ahā, smejaties? Bet kā, visu to redzot, lai jūtos es, jūsu — atļaušos izmest vārdu — līgavainis, ko?I

Ipata tēvs šausmīgi saviebās, piespieda tuklos vaigus ar spēļu kārtīm, izspīlēja uz āru lielo, zilo degunu un ar acu kaktiņiem modri un bažīgi šķielēja uz Pjotra Daņiliča labo roku.

— V-viens! — ar desmit cieši saspiestām kārtīm Pjotrs Daņiličs spēcīgi nopliukšķināja cienīgtēvam pa degungalu. — Divi!

Pops badīja ar galvu un rukšķēja:

— Viegliņāk! … Gaužām braši.

— Trīs! Bet zini, tētiņ, es taču no savas vecenes gribu šķirties … Četri!

— Neieteicu. Ail

— Pieci!

— Nu, paldies dievam, viss … Izdali tu, — teica Ipata tēvs, slaucīdams asaras, kas bira kā krusa.

— Ir jau vēls.

— Skat, kāds ļaundaris, higemons, etiops… Kur tad revanšs?! Negribi?

— Ir jau vēls. Iešu.

— Kurp tad steidzies, vai pie viņas? Pie Meliktrisas Kirbit-jevnas? Gaužām peļami. Nu patiešām.

— Palīdzi, tētiņ … Dabūsi tūkstoti.

— Pārāk lēti gribi! Meita taču ir skaista, tīrā zemene!…

Nu patiešām … Gaužām patīkama. — Viņš izdalīja kārtis, nopūtās, pārmeta krustu.

— Ak kungs!

Pjotrs Daņiličs tīši padevās. Ipata tēvs zvetēja viņam pa zilo degunu tik nikni kā zemnieks zirgu zaglim.

— Nu, kā tad jūs domājat, cienīgais? — Pjotrs Daņiličs jautāja, mutautiņā asinis šņaukdams.

— Nē, nē, brāl, mani nenopirksi… Par daudz lēti gribi! Nu patiešām. Lieta ir sarežģīta, teikšu taisnību, netīra … Lai gan ar konsistoriju man šādi tādi sakariņi ir.

No cienīgtēva — laiks bija vēlīns — Pjotrs Daņiličs gāja pie Anfisas. Taču iegriezās mājā, lai paņemtu konfekšu kārbu un jaunās, modernās kurpes, ko uz viņa pasūtījumu pristavs bija nopircis pilsētā.

Pa to laiku pie Ipata tēva devās pristavs, nostāstījis savai resnajai, ķildīgajai sievai, ka iet revidēt politiskos izsūtītos. Sagatavojies iet gulēt, pops vienā apakšveļā sēdēja maza spogulīša priekšā un ar vazelinu iezieda uztūkušo degunu.

Arī Anfisa savās mājās sēdēja pie spoguļa, ēda šokolādes konfektes un tīksminājās par savu skaistumu, piemērodama len-tainu salmu cepuri.

— Kas tad tev to cepuri? Arī konfektes?!… Ehē, tādas pašas kā man. Vai pristavs? — Pjotrs Daņiličs sasveicinājies jautāja.

— Jā, pristavs.

Pjotrs Daņiličs nosēdās un sāka bungot ar pirkstiem pa galdu.

…— Bet es jūs, Ipata tēv, iedrošinājos traucēt svarīgas vajadzības dēļ, — sacīja pristavs, sasveicinājies ar mācītāju, un sagrieza brašās ūsas. — Man darišana ar sirdi-…

— Vai tad es kāds feldšeris, vai? Baldriana pilienu, Fjodor Stepanič, man nav. He, lie, lie… Atvaino, ka esmu apakšbiksēs.

— Esmu karavīrs, — pristavs turpināja, laipni glaudīdams zobena rokturi. — Gribu skaidrību. Palīdziet man panākt šķiršanos!

— Šķiršanos? Kas par šķiršanos? Kas tad šķiras?! — Ipata tēvs brīnījās, un vazelina bundža izkrita viņam no rokām.

— Es. No savas sievas.

Ipata tēvs iepleta šaurās ačeles, ieurbās ar tām pristavā un sastinga.

… — Ak, pristavs? — Pjotrs Daņiličs drūmi jautāja.

— Jā, jā, jā, — Anfisa apstiprināja.

Viņš norāva Anfisai cepuri un nosvieda to uz grīdas.

— Ko tas nozīme?… Pjotr Daņilič… Tad jau man vairs nav nekādas brīvības?

…— Tu?! No sievas? — beidzot Ipata tēvs izdabūja pār lūpām.

— Jā, jā, jā, — arī pristavs apstiprināja, novērsdams skatienu un izgāzdams savas vatētās krūtis. — Iedomājieties, es zaudēju prātu, iedomājieties, — Anfisa Petrovna man dzīvības un nāves jautājums …

Ipata tēvs pietrūkās kājās, iesita sev pa ciskām un sāka skaļi smieties:

— Ak jūs dulnie! Ak jūs trakie!… Epitemiju *, visstingrāko epitemiju jums visiem! — turēdams savu resno vēderu, viņš basām kājām skraidīja pa istabu. — Gan viens, gan otrs, gan trešs. Ha, ha, lia! Nu, iedomāsimies, ka es jūs izšķiru. Atvaino, ka esmu apakšbiksēs. Jūsu ir divi desmiti, bet viņa — viena .. . Jūs taču cits citu apšausiet… Muļķi jūs esat, atvaino, Fjodor Stepanič … Nu patiešām …

— Kas tad vēl?

— Kas tad, kas? … Drīz jau no galvaspilsētas sāks braukt. Redz, kas. Ače, es skatos, skatos un beidzot pats izstāšos no garīdznieku kārtas un arī — pie Meliktrises: sak, mīli mani!… — Ipata tēvs atkal iesita sev pa platajiem gurniem un laida vaļā smieklus.

Pēc tam sākās iedzeršana.

— … Es darīšu visu, ko vien vēlies, tu būsi saimniece mājās, — sacīja atmaigušais Pjotrs Daņiličs. — Pops apsolījās konsistorijā panākt šķiršanos. Bet, ja ne, — piespiedīšu sievu iet klosterī.

Viņi dzēra ērkšķogu liķieri. Bija karsti. Anfisai jaciņa atpogāta. Pjotrs Daņiličs kā runcis svētlaimīgi piemiedz acis, skūpsta Anfisas kuplos linu matus, kailo plecu. Taču Anfisa ir dzestra un viņas sirds nepieejama.

— Es būtu visiem ļāvusi lūkoties manā skaistumā. Lai ikviens tīksminās! Vai tad man tāpēc gabals nokritīs? Bet sirdī prieks. Apmīļoju kādu beidzamo grūtdieni, kas dzīvs lien cilpā, — skat, viņš atdzīvojas. Tad jau tas nav arī nekāds grēks. Ja būtu grēks, tad tārps grauztu sirdi. Bet man sirds mierīga. A'līlniece, Petja, es nevienam neesmu bijusi un tava jau nepavisam nebūšu.

— Es taču gribu tevi par sievu … Muļķīte …

— Kāda es tev sieva? Esi jau vēl spēcīgs, tomēr vecs. Ja apprecēsi mani, arī tad es savu skaistumu ciliem izdalīšu, kā karaliene izdala nabagiem zeltu. Ja tavu čerkesu skumjas māks, apmīļošu viņu; ja prātu nodzers kāds nopuņķojies zemnieks, arī to ar savu skaistumu iekarošu …

— Tu esi galīgi piedzērusi.

— Mans vīrs būs tas, kas mani visu paņems savā gūstā, tā ka ne asins lāsītes nevienam citam pāri nepaliek, lai visa viņam piederētu. Un tāds vanags ir. Kaut gan viņš savicinājis spārnus, lai projām laistos, tomēr jūtu, ka atgriezīsies manā ligzdā … Bet, ja ar labu negribēs, pavēlēšu!

— Anfiska! Kam tu to stāsti?!

— Tev, Petjeņka, tev…

Viņš saniknots pietrūkās kājās, ar spērienu atsvieda ķeblīti un metās Anfisai klāt.

— Vai es kāds koka gabals esmu vai cilvēks?! Nogalināšul

Pjotram Daņiličam aizžņaudzās elpa, viņš krāca, bija šausmīgs.

Anfisa ātri atlēca sānis, vēsi iesmējās, padraudēja ar pirkstu.

— Vai tu, Petja, manu mazo kinžalu atceries? Saki paldies dievam, ka toreiz paliki dzīvs. Lai paldies ķīniešu ārstam, lieliska inde, tikai drusciņ ieskrāpēšu — un pat neiepīkstēsies. Re, šeit ir tas kinžals. — Un viņas veiklajā rokā iezibējās, iedzirkstījās līks asmens.

… Pristavs izvilkās no cienīgtēva mājas tik pilns kā mārks un streipuļodams ilgi taustījās pa tumšo ielu. Zem viņa^līgojās un dejoja simtiem ceļu, un nelietīgās kājas lakstīja no cita uz citu. Malējais, versti garais ceļš pēkšņi saslējās stāvus un iebelza viņam pa pieri. Aukstums apņēma pieri, un tā iesāpējās.

— Ahā, mīlīti… Redz, kur tu vāļājies!? — pār viņu atskanēja kāda balss.

«Tā ir sieva,» pristavs nodomāja.

…Bet pie Ipata tēva iegāja Ibrahims. Iežmiedzis padusē nokautu zosi un pievērsies platajam ierāmējumam ar svētbildēm, pie kurām dega paprāva lampiņa, viņš sāka mest krustus. Cienīgtēvs sēdēja un snauda, noliecis pieri uz galda.

— Khe! — cerkess noklepojās. Ipata tēvs pašmakstināja lūpas un iekrācās. Cerkess noklepojās stiprāk. Krākšana. Cerkess uzkliedza:

— Ei! — un cirta ar kāju pret grīdu.

Ipata tēvs pacēla noreibušo galvu un atvēra muti. Ibrahims atkal sāka cītīgi krustīties un, zosi sniegdams, sacīja:

— Lūk, cienīgtēv, popa tētiņ, še tev! Mērcēties gribu. Ticība gribu kristīt… Varvara gribu kāzas dzert.

— Šķiršanās?! — Pops ar visu krēslu palēcās uz augšu un atkal nosēdās. — šķiršanās?! Pie velna, pie sātana!… Negribu šķirt…

— Mans ūdenī līst, ticība svētā. Taisi kristīt… Muhametanis esmu … Musulmanis.

Pops satvēra zosi aiz kakla un, to riņķī griezdams, dzina čerkesu ārā:

— Vācies, vācies! Kas tā par šķiršanos pa naktīm. Kārdināšana. Ziņošu arehierejam …

— Cienīgtēvs ir išaks *, vairāk nekas! — čerkess kliedza, iedams pa kāpnēm lejā.

Piedzērušais Ipata tēvs, kā suns apostījis zosi, noteica:

— Gaužām braši, — iemeta to kaktā un pats nolikās gulēt zosij blakām.

Pie augstā debess juma mēness liecās sirpī. Tas bija redzams no malu malām. Par to nevarēja vien nopriecāties arī Prochors ar Ņinu, braukdami pāri Uralu kalniem. Riteņi steigdamies dārd un klaudz nakts tumsā; vara rīkle draiski sasaucas ar kalniem. Vilciens savā gaitā kā mēnessērdzīgs pārkaras pār klinšu kraujām, iet gar bezdibeņa malu, šķiet, nupat, nupat nogāzīsies. Ņinai kļuva baismi, viņa iegāja vagonā.

Prochors palūkojās mēnesī: «Ko gan šobrīd dara tur pie mums, Medvedevā?»

Medvcdevā šai pašā mirklī pristavam sieva zvetēja pa vaigiem, Sapošņikovs sapnī redzēja skaistuli Anfisu.

7.

Nesaprašanās starp Ņinu un Prochoru izbeidzās tikai Uralos. Prochors bija novājējis, sadrūmis. Jakovs Nazaričs lauzīja galvu minēdams, pratināja Ņinu, tā klusēja.

— Jā, jā, — Jakovs Nazaričs klusībā prātoja un Jekaterin-burgā aiz bēdām tā piesūcās, ka pats vairs nespēja iekāpt vagonā, uz rokām ienesa.

— Nu,lūk, Prochor, raugieties, raugieties ātrāk — stabs: «Āzija—Eiropa», — Ņina satraukti teica. — Tagad mēs atrodamies Eiropā, tāpēc nost ar Āzijas tikumiem, esiet eiropietis! Nu, lai būtu miers! Skūpstiet roku!

— Ņinočka! — Prochors iesaucās. — Kāds man prieks!

Viņi stāvēja vagona priekšiņā. Vagoni tarkšķēja: «Tā jau vajag, tā jau vajag, tā jau vajag.»

— Es taču toreiz pajokoju, Ņinočka …

— Joki? — Viņa saknieba lūpas. — Bet kāpēc tad jūs man kaklā iekodāt? Skat, — un viņa atlocīja augsto jaciņas apkaklīti.

— Vai tad jūs zirgs esat, vai? Vēl arvien smeldz.

Prochors smējās kā bērns. «Piekalne, piekalne, piekalne,» riteņi buksēja, no kalna lejā laizdamies.

Rītā pamodies Jakovs Nazaričs pameta acis uz jauniešiem un uzreiz saprata.

— Ei, konduktor! — viņš sauca. — Kas šitā par staciju?

— Ņižņijtagila. Seit ir lielas rūpnīcas un tāda kā pilsētiņa.

— Ekur brašs puisis! Se tev rublis, met bagažu pa logu laukā! Ei, bērni, kāpt ārā — atpūta!

— Kas? Ko? Kāpēc? — Ņina sāka protestēt. Prochors priecājās. Ja rūpnīca, kā lai neapstājas? Prātīgi.

— Rūpnīcas man — tpū! — Jakovs Nazaričs, acis berzēdams teica. — Galvenais ir tas, ka ienāca prātā uzdzīvot, kā pienākas, kopā ar jums. Ek jūs bērniņi mani, bērniņi!

Viņi apmetās vienīgajā, diezgan sliktajā viesnīcā. Tēvs sarīkoja pusdienas ar šampanieti, uzsauca tostu, sak, cik gan labi dzīvot pasaulē, kur ceļā pagadās tādas rūpnīcas un brīnišķīgi skaistie Uralu kalni, un divas jaunas sirdis, tas ir, jauns cilvēks un izglītota jaunava, ak, cik tas ir jauki! Pie šiem vārdiem Jakovs Nazaričs apraudājās, iesmējās, sāka kliegt «urā!», skūpstīt Ņinu un Prochoru, lika arī viņiem saskūpstīties, — vecāku klātbūtnē tas nekas, pavisam kas cits, ja pa kaktiem. Pēc tam smagi nosēdās un acumirklī aizmiga — kā mirtin nomira.

Bija karsti un smacīgi, taču Prochors ar Ņinu pašaizliedzīgi staigāja pa rūpnīcas apkārtni. Bet Jakovs Nazaričs no rīta līdz vakaram ēda svaigus lapu kāpostus un okrošku ar ledu un gandrīz vai saķēra koleru.

Prochora lietišķā rosība beidzot sāka kaitināt Ņinu. Viņš bija iegādājies administrācijās atļauju visu rūpnīcas cechu sīkai apskatei un, šķiet, pa šīm dienām daudz ko jau paspējis izokšķerēt.

Vecākais inženieris ar sirmu vaigu bārdu un benīti uz noskūtā galvvidus jautāja:

— Kāpēc jums tā interesē rūpnīcas?

— Es apmeklēju jūsu muzeju, — Prochors, viņam droši acīs raudzīdamies, atteica, — un redzēju no vara izlieto Petera Lielā pateicības rakstu Demidovam, kas licis pamatu šim uzņēmumam. Domāju, ka arī es drīzumā būšu izpelnījies rakstu. Esmu sibirie-tis, ir savs kapitaliņš, lai gan neliels. Bet par to maza bēda: es pats protu taisīt naudu.

Inženieris mazliet atrāvās un sakārtoja brilles.

— Jūs nedomājiet, ka esmu naudas viltotājs, — Prochors steigšus viņu nomierināja, — nē jel, taču esmu enerģisks un man ir galva uz pleciem. Es sapņoju par to, lai atjaunotu pie mums-rūpniecību.

Inženieris ar interesi vēroja viņa priekšā stāvošo asi garo spēkavīru ar enerģisko, iedegušo seju, — viņš bija bejģietis, mīlēja izteikties īsi un skaidri, tāpēc pārjautāja:

— Atjaunot? Tātad tur pie jums jau ir bijusi rūpniecība?

— Nē, — Prochors atbildēja, — ne atjaunot^ bet, kā to lai saka … nu … radīt! Un es ļoti vēlētos redzēt jūs pie sevis, pie Drūmupes. Atļaujiet pierakstīt jūsu vārdu un tēva vārdu.

— Alberts Petrovičs Martens, — inženieris pasmaidījis teica.

— Bet es lūdzu neaizvilināt no manis ne inženierus, ne vispār ļaudis. Uz redzēšanos!

Beidzamo inženiera frāzi Prochors novērtēja pēc sava prāta:

— Zini, Ņinočka, viņš taču izbijās no manis. Tātad manī ir kaut kas tāds, ko? Ņinočka?

Meitene galu galā atšķīrās no Prochora: viņa taču nevar kopā ar to kāpelēt pa torņiem un ložņāt pa domnas krāsnīm, viņa atzīst par labāku iepazīties ar strādnieku dzīvi un apstaigās vairākas viņu mājiņas. Bet vai šīs te ir virszemes raktuves? Jā. Bet kāpēc tāda sarkana zeme, vai tie ir māli, vai? Jā, patiesību sakot, tas ir sadrupinātais diorits, bet zem tā — brūnā dzelzs rūda, kas dziļākos slāņos pāriet magnētiskajā rūdā.

— Bet ko nozīmē diorits?

Nu, viņa taču nevar šeit lekciju nolasīt, Prochoram pašam vajag mācīties; ja interesējas par kalnrūpniecību, lai iekaļ ģeoloģiju, petrografiju un vispār …

Jā, jā, Prochors tā arī darīs. Bet cik viņa izglītota, šī Ņina, kļūst pat neveikli. «Ek mācītā!» viņš ar nepatiku nodomāja un klusībā sarauca degunu. Un atkal viņa acu priekšā pavīdēja Anfisas tēls, tik saprotams, atklāts, pievilcīgs, pavīdēja un mirkli nozuda rūpnīcas straujās rosmes dunoņā.

Prochors apskatīja Simensa krāsnis, seno hidraulisko koka veseri, velmēšanas mašīnas, turbinas. No sākuma viņš gribēja visu uzskicēt, taču pārliecinājās, ka tas nav pa spēkam. Tomēr viņa kabatas grāmatiņas bija izraibinātas ar piezīmēm, kroki-jiem *, skicēm un šur tur pa tādai trekni pasvītrotai frāzei: «Pirmām kārtām ierīkot sev šito.» Viņš pierakstīja vairāku meistaru un strādnieku uzvārdus: tos viņš drīz vien aicinās pie sevis

darbā. Cik viņi šeit nopelna? Nieku, viņš maksās daudz vairāk, būs labāks uzturs un silti un gaiši dzīvokļi. Nu, kas tur, viņi ar prieku, kauču vai uz pasaules malu, — te nav dzīve, bet gan katorga. «Bet kad tas būs, cienītais kungs?» — «Drīz.»

Prochors izvēlējās strādniekus pēc auguma un pēc balss: lielus, ar rupju balsi, starp tiem kalējs Feraponts — slavens ar savu augumu un nedzirdēti spēcīgu basu. «Pīksluļi» Prochoram nepatika, viņš tiem neuzticējās; šī īpašība bija iesakņojusies viņā uz visu mūžu.

Jau otrā dienā pa visu rūpnīcu izplatījās baumas, ka no Drūmupes atbraucis bagāts rūpnieks, fabrikants, redzot zemei cauri, divās Amerikās mācījies, vervējot ļaudis un ar naudu nerēķinoties. Bet viņam līdz tāda kā sieva, nu tā esot tīrais eņģelis, ejot pa mājām, palīdzot, pie Marucbas Kolčenogovas tūlīt ārstu atvedusi, dažam katūna gabalu, citam maizi. Pie jums, sak, tāda netirība, jūs taču esat cilvēki, sak, vajag dzīvot pēc dieva likuma, bet jūs dzerat un sitat sievas; visai Ivana Pļetņova ģimenei apavus atstiepusi, visi raudājuši, arī viņa asaru nobirdinājusi. Eņģelis!

Vakarā pie viesnīcas salasījās vesels pūlis strādnieku ar pasēm: lai kungs, lūdzams, pierakstot. Pat inženieris atbrauca. Viņš pavēlēja strādniekiem tūlīt -izklīst un pats ātri uzskrēja pa kāpnēm augšā. Plecīgs, vidēja auguma, gadus trīsdesmit divus vecs, taču viņa melnajos, īsajos un kuplajos matos jau sudrabojās sirmi pavedieni. Seja bija melnīgsnēja, patīkama, tikko noskūta, zem platās pieres melnas mongoļa acis. Ar kareivisku stāju viņš sasita papēžus un noskūpstīja Ņinai roku.

— Inženieris Protasovs, — viņš mazliet paklanījās, viņam bija maiga tenora balss.

Protasovs atnācis iepazīties ar viņiem praktiskos nolūkos. Viņš jauns, lietpratīgs, enerģisks un vēlētos strādāt jaunā, lielā uzņēmumā, bet šī vieta, kur viss nostādīts uz riteņiem un jau pirms simt gadiem iepriekš noteikts, viņam neder: šeit trūkst plašuma radošai domai, tā snauž, galva iestieg papīros, apkārtrakstos, grabažās.

— Mēs, Andrej Andrejič, esam vienkārši ļaudis, bet droši… Mūsu uzņēmums plauks, — pametis Prochoram ar acīm, ierunājās Jakovs Nazaričs. Viņš labsirdīgi bija vērojis Prochora pasākumus kā teatra izrādi, bet nu pēkšņi pats iejutās aktiera lomā.

— Nu, meitiņ, padod šurp šampanieti!

Viņi nosēdēja līdz vēlai naktij. Andrejs Andrejičs valdzināja Ņinu ar savu strādnieku dzīves pazīšanu, ar saviem liberālajiem uzskatiem un vispār ar prātu, pat Protasova neskaidrā «r» izruna viņai šķita esam brīnum jauka. Prochors izvilka no ceļa somas sava īpašuma iežu paraugus. Inženieris Protasovs tos uzmanīgi apskatīja. Tā ir vara rūda, šis, šķiet, gaišzilais metiss, brīnišķīgi, tas dzintars, o-ho! Bet šīs smiltis satur zeltu. No cik liela apjoma? Saturs procentos? Prochors nezina. Zēl. Katrā ziņā tā ir bagātība. Ahā, zelta tīrradnis! Lieliski! O, Pro-choram Petrovičam tik daudz paraugu!

— IZs tos izpētīšu, — inženieris teica. — Mineralogs nedrīkst uzticēties savām acīm. Mikroskops, mēģene, piesta, reaktivi. Tā ir aksioma.

Pcc viņa aiziešanas kā jaunie, tā Jakovs Nazaričs sajuta, ka viņu dzīve, kas pēc būtības ne ar ko savstarpēji nebija saistīta, nostājusies uz cieta akmens pamata, un šis pamats ir inženieris Protasovs, kas uzreiz viņus iedvesmojis ticēt kā pašiem sev, tā viņam, tā visa uzņēmuma sekmībai. Un tagad ne vairs pa jokam viss Prochora nodoms kļuva tuvs Jakovam Nazaričam un līdz ar viņu arī Ņinai.

— Sim cilvēkam liela vērtība, tas tūdaļ redzams, — Jakovs Nazaričs sprieda.

— Es nedomāju, — Prochors novilka un, sapurinājis galvu, atmeta no pieres melno matu šķipsnu. — Kāpēc balss viņam nav rupja …

— Jauks, ļoti jauks! — Ņina to pārtrauca.

No rīta Prochors ar Jakovu Nazariču devās uz čuguna lietuvi. Domna no savas saspiestās rīkles šļāca smirdoņu un liesmas. Pār rūpnīcu klājās biezs tumšdzeltenu dūmu mākonis. Rotaļlietiņai līdzīga lokomotive — dzeguze, jautri svilpdama, vilka mazus vagoniņus pa šaurām sliedēm. Laukumā blakus baznīcai pie Demidova pieminekļa dubļu peļķē gulēja cūkas uz sāniem un rukšķēja. Uz slimnīcu iedami, garām aizvilkās divi novārguši, izdēdējuši strādnieki, galvas tiem aptītas ar lupatu. Mazās mājeles aiz dīķa, debesis, ļaudis, laukums — viss pelēks kā putekļi, viss vienmuļš.

Eka, kurā viņi iegāja, bija augsta, ar stikla jumtu. Pāris desmit strādnieku ar lāpstām raka notekas māla kuļā. Šīs notekas nāca no domnas un sazarojās. Pa tām tecēs kausētais čuguns. Caur vizlas lodziņu Andrejs Andrejičs ieskatījās liesmainajā krāsns iekšienē, apspriedās ar meistaru un uzsauca strādniekiem:

— Priekšautus!

Visi aizsēja ādas priekšautus, apvilka dūraiņus, uzlika lielas, zilas brilles.

— Sāciet!

Sitiens ar dzelzs zižļiem — un no domnas sāka šļākt liesmaini ugunīgais čuguns; aizplūzdams pa notekām, tas kvēloja un spļaudīja dzirkstis. Gaiss drīz sasila. Strādnieki metās pie spo&gt; žajām straumēm, veikli aizcirta tām ceļā dzelzs lāpstu, atskrēja nost, bet strauti draudīgi plūda pa citām rencm, kur vien vajadzēja. Gaiss sakarsa. Strādnieku bārdas sprakšķēja. Sviedri lija aumaļām. Ugunigie strauti, acis apžilbinādami, tecēja uz leju. Domna dunēja, dūca, izspļaudama ugunīgo masu, strādnieki lēkāja kā āži, kā velni, tā bija elle un elles karstums, vēl mazliet — un visam beigas.

Jakovs Nazaričs uzsvieda uz galvas mēteļa stūri un metās ārā, kliegdams:

— Prochor, izcepsi, bēdz!

Drīz vien, kad čuguns no primitivām lejkannām bija apliets ar ūdeni, iznāca arī Prochors ar Protasovu.

— Jā, šis darbs ir velnišķīgs! — runāja inženieris Protasovs.

— Bet pie visa pierod. Ieiesim dzelzs apstrādāšanas cechā, tur ir interesantas velmēšanas mašīnas dzelzs lokšņu ražošanai. Pie mums ražo labākās šķiras, lietojam koka ogles. Mūsu dzelzs loksnes var izliki bez krāsošanas simt gadu un nerūs. Iesim!

— Pie velna, — atgaiņājās Jakovs Nazaričs. — Jau tā man tikko acis neizsvila. Es labāk iedzeršu alutiņu.

Viņš aizgāja uz māju ar visām zilajām kroņa brillēm, grīļodamies un kaut ko purpinādams.

Prochors ar inženieri iegāja otrā cechā. Zibēja nokaitētas dzelzs ugunīgi zeltainas lentas, griezās vārpsta, strādnieki ar knaiblēm veikli uzķēra lentu galus un skriedami iesprauda los nākošajā velmēšanas mašīnā. Bet ugunīgās lentas — pa desmit, pa divdesmit reizē — locīdamās lodā pa gaisu visādos virzienos, visās malās. Ei, nenošauj buku, ķer, ķer! Un viss kustas, viss griežas, šaudās, ar uguni sagriež telpu sloksnēs. Prochors ar interesi vēroja strādniekus: cik precizi aprēķināts katrs solis, ikviena rokas kustība kā pieredzējušiem cirka akrobatiem.

Un tepat arī noliktavas, palūk, kur sakopots šā smagā darba rezultāts: simtiem tūkstošu pudu dažādu šķiru dzelzs, tērauda, čuguna. Kā tie zemei cauri neizspiežas! Prochoram būs tieši tāpat. Nē, vairāk, labāk, lieliskāk.

— Bet vai jums lielgabals ir? — viņš jautāja Protasovam.

— Lielgabals? Kādai vajadzībai?

— Nu, tāpat… Svinībām. Man būs. Man patīk.

Protasovs pasmaidīja.

Rīt no rīta ceļotājiem jādodas tālāk. Bet Prochoram nepieciešams apmeklēt platina raktuves, te taču nav tālu. Bez tam patiesībā viņš vēl neko nav izstudējis.

— Nē, nē, brāl, puis, — Jakovs Nazaričs sāka protestēt.

— Sitā ar tevi gada tirgū tikai uz ziemsvētkiem nonāksim.

Labi. Tādā gadījumā viņš atbrauks šurp pēc tirgus un padzīvos vienu vai divus mēnešus.

— Ar laiku, Procbor Petrovič, mēs abi aizbrauksim uz Beļģiju, uz Argentinu, Transvali, — Protasovs šķiroties mierināja.

8.

Kama nav plata, bet bagāta ar ūdeni, krastu augstienēs kuplas nogāzes, tur ciemi, birztalas, viļņotu druvu paklāji.

— Ai, kāda baznīciņa! Prochor, Prochor! — Ņina ar binokli rādīja. — Novgorodas stilā. Piecpadsmitais, sešpadsmitais gadsimts.

Procbors sēdēja pie stūres rata ierīces, ieurbies kabatas grā-mntiņā ar zīmējumiem, schemām, piezīmēm. Viņa galva vai pušu plīsa no jauniem iespaidiem, un sirds bija vēl tur Uralos, mašīnu troksnī.

— Jā, jā, lieliska baznīca … Man patīk, — viņš ar īgnumu uz mirkli atrāvās no kabatas grāmatiņas un piebilda. — Mums Sibirijā ir labākas.

Jakovs Nazaričs lūkojās avīzē un, siekalām tekot, klanīdamies snauda.

— Astoņi, deviņi ar pu-usi, — atskanēja no apakšas. — Tikai ūdens!

Saraustīts svilpiens: pietiek mērīt — dziļš.

Pie Bogorodskas Kama savienojās ar Volgu.

— Un tā esot Volga? — Procbors iesvilpās, ironiski piemiedzis acis.

— Jā gan, Volga, — Ņina atsaucās. — Vai tad jums nepatīk?

— Būtu jūs paraudzījusies uz Drūmupi!

— Prochor! Vai tad jel maz var salīdzināt? Palūkojieties, kāda šeit dzīvība, šis patiešām ir lielais ceļš. Ciemi, pilsētas… Lūk, elevators! Bet kas tad ir pie jūsu neapdzīvotās upes?

Kad arvien biežāk sāka parādīties liellaivas, baržas, tvaikoņi, kuteri, Prochoram radās cita oma.

— Nu, tas ir jauki! — viņš sauca. — Raugieties, viens, divi, trīs! Bet tur vēl kūp dūmi. Atļaujiet binokli! Oho, kāds tēvocis dzenas!

— Un kas par dārziem, kāds gaiss! — Ņina jūsmoja.

— Jā, gaiss ir ļoti patīkams, — mīkstās kurpēs un elegantā panamas platmalē klusītiņām bija pienācis Jakovs Nazaričs. — Ei, apkalpotāj, pāris glāzes alus! Nu, bērniņi, vai nav jauki, ko?

Prochors priecājās.

— Jakov Nazarič, ari pie Drūmupes taču vajag visu šito ierīkot.

— Bet kur tad kapitals? — Tirgonis pavērās viņā no delnas apakšas.

— Ņemšu no tēva. Pirmajam sākumam … Ari zemē, raktuvēs man ir liels kapitals. Izrakšu!

Tirgonis tā neizprotami, bet laipni iesmējās un paplikšķināja viņam pa plecu.

Ņina skuma, ka Prochorā tik maz poēzijas: iemīļojies, bet sēž ar savu piezīmju grāmatiņu kā vecs veikalnieks vai ari sāk pēkšņi smaidīt, un dievs vien zina, kur šai brīdī lido viņa dvēsele. Un ir tā, it kā viss jau būtu pateikts, trūkst kopēju domu, mīla piepildīta, tās dziesma nodziedāta. Nē, viņa negrib tādas pelēcīgas beigas mīlai, kas patiesībā vēl īsti nav sākusies. Ar ko tad Prochors viņu ir savaldzinājis? Un kāpēc viņa tam visam nevar pārvilkt krustu, iekams nav par vēlu?

Prochors par Ņinu domāja tā: nav jau nekāda skaistule, taču viņam apriebusies īslaicīga mīla, ar ko vien pagadās, bez ciešanām, bez pretošanās, vienpusīga un sāja … Pat Anfisa … Nu, Anfisa? … Protams, Anfisa — otras tādas visā pasaulē nav. Tomēr vai tad viņš var saistīties ar Anfisu? Viņš, Prochors Gro-movs, un Anfisa? Neizdevīgi un baismīgi. Tātad paliek vienīgi Ņina. Viņš pats ir rupjš, spēcīgs kā ciedrs, bet Ņina — tīra, maiga kā kreimene. Tomēr patvaļīga, stingra. Nu, kas tad viņu saista pie Ņinas? Varbūt tēva kapitals? Vai tādā gadījumā arī viņam nav jāvelk visam krusts pāri? Nē, dvēsele trīc un alkst pēc viņas. Ņina ir ielejā, viņš pats kalnā un neatturami kā akmens pa nogāzi slīd pie viņas lejup.

Nakts bija vēsa, klusa un zvaigžņota. Cik bagāts tas dievs! Tik daudz zelta putekļu viņš piebārstījis debesis no savām platajām piedurknēm. Tu zelta taka, Piena Ceļš, uz kurieni tu ved? Kas slēpjas aiz tava loka, vai tur ir jel kas? Lūk, Ņina, pavērsusi acis uz augšu, meklē eņģeļus uz tavām zelta taciņām. Bet acis viņai mirstīgas — kā garumā, tā platumā redz ne vairāk par sprīdi. Nelaimīgās acis, nelaimīgais cilvēks! Viņai acīs asaras, bet sirdī sajūsma. Jā, eņģeļi ir! Re, tur viņi ir, re, Ņinas iztēlē tie ir tepat pie viņas. Un Prochors, protams, to vidū!

Ari Prochors raugās uz debesu zelta smiltīm, bet viņa skatiens ir savtīgs, alkatīgs. Viņam nevajag eņģeļu. Viņš kā zaglis būtu ar mieru apzagt nakts debesis, visas zvaigznes sabāzt sev kabatā. Skat, skat, tīrradņi, viens, divi, lūk, septiņi mirdzoši tīrradņi no vietas. Lielā Lāča ugunis… O bagātais dievs! Būtu varējis jel vienu zelta zvaigzni novilināt zemē …

— Lielais Lācis un maziņš, sīciņš pavadonis. Nezinu, — vai jūs redzat? — Ņina runā.

— Jūsu pavadonis esmu es, — un Prochors nosēžas uz sola, piespiezdamies viņai pie sāniem. Ņina mazliet atvirzās, bet viņu pārņem ziņkārība un kautrīga tviksme.

— Ņina… — viņš saka un saņem to aiz rokas.

No zemes šurp atlido briestošu dārzu smarža. Tumšzilā nakts pilna zelta šļakatu, riteņu klaudzoņas un no tvaikoņa bēgošu, iedzelteni baltu viļņu. Klau, kā elso, kā nopūlas tēraudā iekaltā cilvēka doma; tā vada tvaikoni pret straumi, pārspējot stichiju. Tvaikonis iet pilnā jaudā, steidzas nonākt laikā, manometra rādītājs brīdinot apzīmē robežu, korpuss dreb, un zem kājām cilājas kuģa klājs. Bet, ja ari viņi būtu sēdējuši uz nekustīgas granita klints, vienalga, akmens būtu līgojies zem viņu kājām. Ņina glāstīja Prochora roku un kaut ko čukstēja. Pati balta zilajā naktī un baltas kājas baltās kurpēs. Prochors, ar lūpām atbīdījis zelta medaljonu, noskūpstīja viņai krūtis izgriezuma trijstūrī, viņa piespieda tā galvu sev klāt un noskūpstīja deniņus. Un tā viņi sēdēja klusēdami un aizturēdami elpu. No matrožu telpām plūda aplamas valša skaņas, tur dega ugunis. Ak, ja varētu nodzēst visas ugunis un noklusināt visas skaņas! Kas var būt jaukāks par klusumu, zilajām debesīm un zvaigznēm …

— Ņinočka!

— Nesaki nekā, lūdzams … Klusē …

Vēl ciešāk viņi piespiedās viens pie otra. Piena Ceļš, viss vienos zelta tīrradņos, nogulās tiem zem kājām.

— Tētiņ! — Otrā rītā Ņina ieskatījās tēva kajitē. — Mēs ar Prochoru gribam sadzert brudersc/iaft. Vai drīkst?

— Kas tas par jaunumu? … Portvīns, vai?

— Nē, tētiņ, ne! — Ņina sāka smieties, bet šai mirklī kajitē ienāca rudbārdains vīrietis melnām acīm.

— Ahā, Luka Lukičs! Ņinočka, pasauc Prošu. Nu, kā iet?

— Viss kārtībā, Jakov Nazarič. Preces pienākušas laimīgi. Tirgotava atvērta. Zvērādu cenas augstas, līgumu slēgšana veicas labi, tikai man, jāatzīstas, gribētos paglabāt preces, cenām vajag celties. Domāju, ka beigsim ar lielu peļņu.

— Re, Prochor Petrovič, — Jakovs Nazaričs sacīja ienākušajam Prochoram, kas bija uzvilcis izrakstītu čičunčas kreklu.

— Šis te ir Luka Lukičs, mans galvenais pilnvarotais. Redz, kādu man godu parāda. Aiz,cieņas izbraucis man, savam patronam, no Ņižņijas pretī. Kur tu iekļuvi pie mums?

— lsados, no laivas.

— Nu, kā klājas, Luka Lukič? Ņem un izstāsti vēlreiz! Prochoram būs interesanti dzirdēt. Sitais ir Pjotra Daņiliča Gromova dēls, būs liels komersants.

— Jā gan, jā gan, ir jau redzams, — pilnvarotais piekrizdams novilka, nomērīja jauno milzeni ar skatienu un vēlreiz sīki jo sīki pārstāstīja par tirdznieciskajām darīšanām.

— Dokumenti tev klāt? — saimnieks jautāja, cienīgi un pašapmierināti glaudīdams bārdu.

— Faktūras, pavadzīmes, rēķini ir kantorī, Ņižņijnovgorodā, bet galvenās grāmatas dublikātu paķēru līdz.

— Nu, nu, padod šurp! Nu, sēdies jel…

Pilnvarotais palika stāvot, slaucīdams sviedrus rūtainā kabatas drāniņā, un tāpat, taisni izslējies, stāvēja arī Procnors. Saimnieks ilgi raudzījās grāmatā, gan atbīdīdams savas zelta brilles uz pieres, gan nolaizdams uz deguna.

— Cik pārdots vāveru?

— Astoņdesmit pieci tūkstoši.

— Vai dzelzs preces jau iepirktas? Kur iegrāmatotas?

— Esiet tik laipns, paraugieties burtu dz . .. lūgtu, atļaujiet…

Tad atnāca Ņina, melnīgsneja tumšmate baltā apģērbā ar

rudzupuķēm pie krūtīm.

— Tētiņ, iesim brokastīs! Es pasūtīju sterletu.

— Tūdaj, tūdaļ … Paklau, Procbor… kas tas tāds par liķieri, ko jūs abi esat sadomājuši dzert? Ņinka, kādu tu teici?

— Brudersclīaft, — Ņina pasmaidīja, parādīdama balti mirdzošu, veselu zobu rindu.

— Neesmu dzirdējis. Ārzemju, vai?

— Nē, vietējais, — Prochors nopietni atbildēja. — No pašu pildījuma.

— Tūdaļ, tūdaļ… Jāuzraksta vēl telegramas. N11 panāc, Proša, sedies, tu esi veiklāks… Raksti, es pateikšu priekšā.

9.

Ņižņija Prochoru nepārsteidza — pilsēta kā jau pilsēta, — tet tirgus rosība un lietišķība viņu aizrāva. Ņina aizskrēja uz vēstures muzeju, kas atradās kremļa tornī, uz grāmatveikaliem, sapirka grāmatas par Ņižņijnovgorodas senatni un nogrima lasīšanā. Bet Prochors rikšoja pa tirgu, apstaigāja tirgotavas, noliktavas, uzzināja cenas, pierakstīja kabatas grāmatiņā kā cenas, tā firmu adreses, savāca veselu klēpi cenrāžu un beigu beigas apjuka: nezināja, kas īsti pērkams, taču pirkt vajadzēja turpmākam darbam savā taigā. Naudas Prochoram bija divdesmit pieci tūkstoši un par kādiem piecdesmit tūkstošiem nodots kažokādu Jakovam Nazaričam, viņš jutās bagāts, viņam viss jāsapērk. Tikai žēl, ka no technikas viņš nekā nesaprot, ka nav ar ko apspriesties.

Prochors uzsāka ar to, ka iegādāja sev spieķi ar sudraba rokturi kailas, pievilcīgi izliekušās sievietes izskatā, bet Ņinai — sarkanu saulsargu ar malachita uzgali. Bezbēdīgi vicinādams spieķi un padusē turēdams saulsargu, viņš jau gāja pa apstādījumiem, kad pēkšņi iešāvās prātā: «Bet Ņinai šī nūjele droši vien ne visai…» Viņš nosēdās uz sola, nolauza nekautrīgo izrotājumu un paslēpa kabatā, bet spieķi iesvieda krūmos. Tad viņš atvēra saulsargu. «Bezgaumīgs draņķis! Sarkans… Kas par muļķi!» Un turpat viņš aizgrūda to tataram par pusvelti, lai gan kaulējās dedzīgi, nolaizdams pa desmit kapeikām.

«Vajag nopirkt kaut ko solidu.»

Prochors iesēdās tramvajā un brauca uz galveno tirgotavu, nopirka sev Mozera zelta pulksteni, Ņinai gredzenu ar pērli un diviem briljantiem, Jakovam Nazaričam dzeltenu ķīniešu chalatu ar paradizes putniem. Ar visiem iepirkumiem viņš kājām devās mājup, uz viesnīcu.

Tveice mazinājās. Bija vakara stunda. Uz Volgas aizdegās sarkanas un baltas bāku ugunis. Zaļo piekrastes nogāzi liegi skāra rieta atblāzma. Baltās kremļa sienas sārtojās, un vieglā zilganpelēkas krēslas plīvurā attālinādamies dzisa tirgus troksnis. Prochors gāja pa bulvāriem.

— Vīrieti, atļaujiet piesmēķēt, — un, no sola piecēlusies, viņam pienāca smuidra, blonda sieviete baltā tērpā, ar melnu platmaļu cepuri galvā.

Prochors nopūta pelnus un sasita papēžus.

— Man ir tas gods …

Sievietē bija kaut kas no Anfisas: uzacis, stāvs, mati, zods ar mazu dobulīti, vienīgi acis bija citādas.

— Vīrieti, ziniet, es jūs ļoti lūdzu, — samiegusi gaiši zilās acis, viņa smaidīdama runāja tlrskanīgā, melodiskā balsī. — Pacienājiet mani ar saldējumu …

— Uz redzēšanos, — viņš pacēla cepuri un nepiespiesti, lai gan mazliet gausākiem soļiem, sāka iet uz priekšu.

— Vīrieti, apstājieties! — atskanēja viņam aiz muguras.

Prochors pavērsās atpakaļ, ātriem soļiem viņam tuvojās

greznā dāma.

— Jūs esat tāds krāšņums! Es pati pacienāšu jūs ar saldējumu. Pati pacienāšu ar vīnu. Iesim uzdzīvot… Mīļais! — Viņa enerģiski paķēra to zem rokas, un viņas lakādas kurpes sāka zibēt pa bulvara smiltīm.

— Atļaujiet, atjaujiet… Es taču… — Viņš viegli pretojās. No tumšzilo svārku apakšas neveikli un nožēlojami balsnīja čičunčas krekls, bet acis viņam iedegās.

— Mīļais, es jūs esmu redzējusi… Es jau sen jūs mīlu.

— Kur jūs mani varējāt redzēt? Kādas muļķības! Atļaujiet! Es neesmu brīvs … Esmu saistīts.

— Saistīts? Ak, cik tas ir brīnišķīgi! — viņa locīja balsi un, skatīdamās viņam acīs, caur degunu klusi smējās. — Jūs esat mans bruņinieks. Un zināt, kur es jūs redzēju? Es jūs redzēju sapnī. Jā, jā, jā . .. Mans mīļais, krāšņais, mans bruņiniek! — viņa sāka runāt ātri, nervozi, jā, jā, jā, viņai vajadzēja to apburt ar balsi, valdzināt ar kaislību, viņš pretojas, nupat, nupat aizies.

— Jūs esat sibīrietis, tirgonis? Es taču zinu! Jā, jā, jā… O mīļais, mīļais, — un balss viņai skanēja gluži kā Anfisai.

— Nē, nē, kundze, nekādā ziņā nevaru . . . Man ir līgava, — viņš atrunājās, aizvien vairāk iesildams.

— Es redzu, cienījamais kungs, jūs droši vien uzskatāt mani par prostitutu? Kauns, kauns jums! — nolaidusi plakstiņus, viņa ar sašutumu teica.

— Nē, ko jūs runājat, godātā! — viņš taisnojās. — Nekā tamlīdzīga.

— Bet vai zināt, kas es esmu? — Grāfiene Zamoiska. Jā, jā, jā … Bet par to ne vārda, ne skaņas; vīrs greizsirdīgs. Es paķeršu jūs līdz uz savu pili, nē, nē, mana pils Krakovā, un tur vecs vecs vīrs . . . Bet šeit tāpat… nu, tāpat… mana vienkāršā celle … Mīļais, viņš ir ar mieru … Jā, jā, jā?

Prorhors samulsa.

— Bet saprotiet taču, grāfienes kundze, — viņš izmisis iesaucās, — man patiešām šeil ir līgava… Es taču būtu ar lielāko prieku… Un redziet, piemēram, chalats..,. Jakovam Nazari-čam … — viņš pašūpoja paciņu un viss nosarka: tā jau nebija nekāda tungusiete no taigas, viņa priekšā taču stāvēja grāfiene, pati grāfiene Zamoiska … Lūk, idiots, muļķis!

— Chalats? Jakovam Nazaričam? Cik tas ir burvīgi! — viņa, galvu kratīdama, skaļi smējās.

Prochors paraudzījās uz viņas perlamutra zobiem un koši sārto muti.

— Esmu ar mieru, grāfienes kundze, — viņš pateica basa balsī un vīrišķīgi ieklepojās.

— Palaidnis, ak, kāds palaidnis! — grāfiene šaudījās, locījās, kusa. Un arī pats Prochors grozījās, locījās, kusa. «Nu, kas par nelaimi,» viņš apņēmīgi nodomāja, «rauj viņu velns!» Par kuru īsti nodomāja — «rauj viņu velns!» — vai par grāfieni vai par Ņinu, vai varbūt Anfisu, tas Prochoru neinteresēja. «Rauj viņu velns!»

Ilgi, līdz pulksten trijiem naktī, Jakovs Nazaričs klakšķinaja skaitāmos kauliņus, skaitīja un rakstīja grāmatā, un līdz pulksten trijiem naktī Ņina sēdēja kopā ar viņu. «Kas gan Prochoram noticis?» Grāmatās par Ņižņijnovgorodas senatni viņa šo to atzīmēja ar zilu un sarkanu zīmuli, apskatīja pilsētas un tirgus plānus, un tad viņai sāka mesties raibs gar acīm.

— Tētiņ, es iešu gulēt.

— Kur tas mūsu Prochors blandās apkārt?

Jakovs Nazaričs svīda, sēca, dzēra Maskavas kvasu, darbu darot, viņš bija atturīgs un stingrs: ne lāsītes degvīna. Ak tu pagāna laidaks, kur viņš paliek?

Logi bija vaļā. Aizkari mazliet šūpojās, laiku pa laikam tos sapurināja no Volgas atlidojušais vējiņš. Ielās tumšs un kluss, tikai šad tad iesvelpjas gorodovojs, iebrēcas kāds iereibis vīrs. Bet tad dziedādami nāk uzdzīvotāji un dzirdama gluži tāda kā Prochora balss. Jakovs Nazaričs metās pie loga un, pacēlis aizkaru, pabāza galvu tumsā. Uzdzīvotāji dziedāja nesaskanīgi, it kā siekalas kaklā valstīdami, dziedāja divas balsis, trešā tikai pa reizei piebļāva un dungoja:

Pirmā vietā sieva tam!…

Nakti ar to pavadi-jis, rītā pa-a-ats…

— Kas tā par nejēdzību? Ja piedzēries, ej mājās! — apakšā kāds bargi iesaucās.

— Mēs vairāk nedziedāsim, tētiņ, gorodovoja kungs!… Tas Miška … Miška … velns, liecies mierā! Citādi likšu pa aci.

Miška ierēcās nelabā balsī:

— Rītā pa-a-ats …

Cauri visai tumsai atskanēja spalgs svilpes kauciens, acumirklī gaisā uzsprāga ieskurbušo kaju dipoņa un, pamazam noklusdama, izgaisa tālumā. Jakovs Nazaričs aizvēra logu.

— Nē, tas nav viņš.

No otra loga aiz sava aizslietņa nozuda Ņina — vienā kreklā, basām kājām.

Prochors ieradās rītā, kad saule jau bija gabalā, un bez iepirkumiem. Viņa matu cekuls nokarājās pār saīgušo pieri, acis un lūpas bija kā zagtin apzagtas, nemierīgas, nožēlojamas.

— Ahā, Prošeņka … Kur tad tu nu biji, vanadziņ manu? — Jakovs Nazaričs mazgādamies dzēlīgi laipni iedziedājās. Viņš nolaizīja rādītāja pirkstu, iebāza to sāls trauciņā, kas atradās uz galda, un sāka berzt jau tā baltos zobus.

— Varat iedomāties, tādu negaidītu atgadījumu … — Prochors iesāka nospiestā balsī. — Es vakar satiku skolas biedru.

— Tā, tā, tā … — Jakovs Nazaričs, ar pirkstu uz zobiem spēlēdams, pamirkšķināja tam ar aci. — Biedru? Ha, ha, ha …

— Nu, paaicināja mani pie sevis, un tur pusdienas, vakariņas, — Prochors vilka no sevis vārdus un sarka. — Un tad lietus sāka līt. Tā arī paliku pa nakti.

— Lietus?! — divas balsis — tēva un meitas — skumīgi iesmējās. — Pie tevis varbūt lija lietus, mūsu guberņā nelija… Tā, tā, tā …

«Kāds es nelietis, kāds bezgodis! Kāpēc es meloju?» ar riebumu nodomāja Prochors, noslīgdams uz krēsla.

Aizslietni atbīdījusi, ienāca Ņina. Jakovs Nazaričs skaloja muti: bārdu uz augšu paslējis, rīstījās un gurguļoja kā slīcējs.

— Ņinočka, — Prochors piegāja tai klāt, nolieca galvu.

— Labrīt, Ņinočka! — Un nočukstēja: — Esmu nelietis… Nelietis!

— Sveiks, Prochor, — viņa atteica, jautājoši pavērsdama uz viņu lielās, pelēkās acis. — Kas tad viņš ir, tas tavs biedrs? Iepazīstini mani … — Un klusām, tēvam nedzirdot, nočukstēja:

— Kas noticis?

Bet Jakovs Nazaričs, steigā pārmetis krustu, sēdās pie galda. Patvāris jau sen sprauslāja garaiņus. Tēju dzēra klusēdami.

— Ej tu, Ņinka, aiznes telegramu, labi drīz … Še, — tēvs teica.

Kad viņa aizgāja, Prochora seja kļuva nemierīga, rūpju pilna.

— Jakov Nazarič, — viņš paraudzījās uz veča lielo degunu, novērsa acis, atkal paraudzījās. — Man tramvajā nozaga divdesmit piecus tūkstošus.

— Tad jau apsveicu, apsveicu ar to! — Jakovs Nazaričs skaļi nošņaucās kabatas drāniņā.

— Aizdodiet man, lūdzu, naudu!

— Cik tad?

— Nu, nedaudz … Piecus tūkstošus …

Jakovs Nazaričs atkal nošņaucās un atvēzējies cirta ar kabatas drāniņu lapsenei, kas bija uzmetusies uz galda. Pēc tam izvilka naudas maku un nometa simt rubļu Prochoram pie paša deguna.

— Kas tad tas, — vai izsmiekls, Jakov Nazarič? — Prochors skaizdamies iesaucās un sarauca uzacis. — Galu galā jums taču ir manas preces… Es lūdzu pats savu…

— Tā dziesma vēl gara, nez kad pārdosim, — tas atbildēja un piecēlās kājās apaļš kā piepūsta bumba.

— Tātad jūs neticat Prochoram Gromovam? — arī Prochors izslējās taisni — stalts, bet bez parastās pašpaļāvības.

— Prochoram Gromovam mēs ticam, — Jakovs Nazaričs mierīgi atbildēja, — bet Proškam — ne. Tev, smurgulim, vajadzētu nolaist bikses un sadot, kur pienākas: lūk, tā, lūk, tā, luk, šitā… — Smaidīdams vienīgi ar sārtajiem vaigiem — acis bija niknas, viņš vicināja labo roku un griezās riņķī: — Lūk, ta, lūk, šitā! — siekalas vien šļakstēja. Tad viņš paķēra cepuri un vienā vestē izskrēja ārā, bet tūlīt atgriezās pēc svārkiem un pa ceļam vilka tos mugurā dusmodamies un sprauslādams.

— Skat, kas par velnu! — Prochors nolamājās un piegāja pie spoguļa. Dzelteni bāla seja, iegrimušas, trulas acis. Ļoti sāpēja galva, nāca vēmiens, kājas drebēja. Ar ko īsti tā bija viņu saindējusi, šī augstdzimusī dāma, grāfiene Zarnoiska, krāšņā blondine? Ha! grāfiene Zarnoiska! Noslīcināt vajadzētu to plancku smirdošā peļķē. «Ņinočka, Ņinočka, kāds netīrs bezgodis es esmu!» Viņš nogulās uz dīvana un neko nespēja izspiest no savas atmiņas. Griezās un lēkāja sārti apelsini, elektriskās spuldzes, puķes, viņš atceras — iedzēra, plītēja, rija; atceras: dejoja, grozījās purni, pleci, gurni, kāds no visa spēka zvetēja pa klavieru taustiņiem vai varbūt viņam pa galvu, šalca, rukšķēja, dārdēja, gan apklustot, gan atkal pieņemoties troksni, viss tinās miglā, un miglas mākonī — viņa, pievilcīga un viegla kā mākonis: — mīļais, mī(ais! — un mākonī viņi aizpeld kaut kur projām. Istaba, mežģines, matu vilnis, reibinošas smaržas, — mīļais, mīļais, dzer! — divi trīs malki, nopūta, zibens — un visam beigas.

«Jā,» Prochors nodomāja, «te tev nav taiga!»

Pēc tam kaut kur nogāzē viņu bija pamodinājis gorodovojs, tad viņš bija sadzirdējis baznīcas zvanu, kas aicināja uz rīta dievkalpojumu, bija aptaustījis kabatas — ne pulksteņa, ne naudas, — tukšs.

Visu laiku līdz pusdienām Prochors slims un saguris kopā ar Ņinu staigāja pa mākslas muzeju un Preobraženskas katedrali kremlī. Ņina viņam sīki jo sīki stāstīja par katru ievērības cienīgu priekšmetu, lūdza dievu pie ikkatras senlaiku svētbildes, pie ikvienas kapenes, bet pie lielā Krievzemes dēla Miņina kapa noslīga ceļos. Prochors izklaidīgi vicināja roku, bet, kad Ņina klanīdamās pašķielēja uz viņa pusi, tad arī viņš ar īstu centību meta krustus un klanījās. Prochoram bija tāds kauns no Ņinas, bet viņa kā par spīli moca to, jo klusē.

Noguruši viņi nopirka vīnogas un uzkāpa kalna galā atpūsties. Aizvolga un Okas viņpuse ar tirgus laukumu, ciemiem, sirmo klosteru baznīcām, mežiem un laukiem bija kā uz delnas. Saulaini un klusi. Volga ar Oku nekustīgas. Taču laika ilgotnē viss dzīvo, kustas, plūst, dzimst un mirst.

— Cik jauki un cik skumji! — viņa nopūtās.

— Ņina … — Prochors apņēmīgi iesāka, paņēma viņu pie rokas un viņai visu, visu izstāstīja. Ņina rūgti pasmaidīja. — Tu nicini mani? — viņš jautāja.

— Nemaz.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka mīlu tevi.

Prochoram sāka drebet lūpas; viņš vairs nespēja runāt, tikai raudzījās uz Ņinu kā grēkus nožēlojis grēcinieks uz brīnumdarītāju svētbildi.

— Es vienīgi no tā baidos, no tā vien baidos, — viņa dziļi izjusti sacīja, — ka tas tevī neiesakņojas.

— O! — Prochors iesaucās un tikko atvēra muti, lai zvērētu, kad viņiem turpat blakus atskanēja: — Ak dievs, kāda laimīga sastapšanās! — un viņu priekšā kā no žemes iznira Andrejs Andrejevičs Protasovs.

Viņš bija ģērbies baltos formas svārkos ar zinātnieka nozīmi pie krūtim, baltā inženiera cepurē. Padusē viņam bija iežmiegts cieši piebāzts portrelis. Protasovs bija atbraucis šurp uz dienām trim četrām komercdarīšanās. Viņš ļoti priecājoties par sastapšanos. Bet kā Jakovam Nazaričam ar veselību? Vai viņi jau bijuši Sibirijas piestātnē? Ne? Tad varbūt aizstaigāšot uz turieni kopā ar viņu? Lieliski! Un arī pie Kuļibina kapa neesot bijuši?

— Kas tas tāds par Kuļibinu? — Prochors jautāja.

— O, jums tas jāzina, — inženieris iesaucās. — Tas taču izgudrotājs, ģēnijs — autodidakts; un sakarā ar tumšās krievu ģenialitātes raksturu tas bieži lauzījis galvu par to, ko visa Eiropa ne vien atmetusi, bet jau sen aizmirsusi. Lai gan Kuļibins izgudrojis arī šo to īstu, piemēram, pulksteni, kas izskatās pēc olas; šai pulkstenī gan Kristus augšām ceļas, gan dieva svaidītie parādās, gan eņģeļi dzied. Pēc šī pulksteņa izgudrošanas Katrīna Otrā ar savām baltajām rociņām pievākusi Kuļibinu sev… Kā lai ne! Ataicinājusi uz Pēterpili, tur viņam viela, tur apbalvojumi, pensija. Valdniecēm š!epes allaž garas, un kas gan cits spēj tās nēsāt tik godbijīgi kā galma bļodlaižas, lišķi un ģēniji…

— Cik jums asa mēle! — Ņina teica.

— Nemaz! Un man nav ne mazākās vēlēšanās Kuļibinu nopulgot. Viņš uz paša aprēķinu pamata izgudrojis lielisku arku tiltu. Un, man šķiet, ka šī aprēķina matematiskajā pamatā ir bijis krieviskais — uz labu laimi. Jā … Un šinīs krievu autodidaktos — ģēnijos atspoguļojas viss mūsu krieviskais nelaimīgais liktenis: vai nu lauzties vaļējās durvīs, vai likties ar pieri sienā. Bet dzejnieki un histeriķi tūlīt sāk saukt ozianna, rakstīt odas,, ditirambus kā ģeniiiem, tā visai krievu tautai: diženā tauta, izredzētā tauta! Uzpūtīgās Eiropas acīs, protams, mūsu mesla-nisms — šī it kā ārkārtīgā ģenialitate — ir nieki un blēņas!

Karstie inženiera vārdi modināja Prochorā dzīvību un degsmi.

— Prochor Petrovič, vai jūs redzat tos dūmus?… Skat, skat… Zināt, kas tie par dūmiem? Tā ir Sormovas rūpnīca.

Mums abiem nepieciešams to apmeklēt… Tur būvē tvaikoņus, bagarus un …

— Tvaikoņus?! — Prochors iekliedzās. — Katrā ziņā! Un vispār, Andrej Andrejevič, man gribētos ar jums, kā nākas, pa-runat…

— Ar prieku.

— Andrej Andrejič, — laipni lūkodamās viņa žirgtajās acīs, Ņina ierunājās. — Vai jūs interesē senas svētbildes un vispār senatne?

— Kā tad ne? Es taču esmu īsts svētbilžu krājējs, cienītājs, kā vēlaties. Man Uralos vesela kolekcija: Frjažu, Stroganovu, ir pat viena Andreja Rubļova svētbilde.

— Ai, cik jūs esat laimīgs! — Ņina nopūtusies teica.

— Bet vai jūs esat precējies? — Prochors pēkšņi iejautājās un sarauca uzacis.

— Nē.

Un divēji skatieni — Ņinas un Prochora — sastapās. Trešais tos ātri izšķīra:

— Un arī neprecēšos.

10.

Gada tirgus tuvojās beigām. Jakovs Nazaričs bija vieglprātīgi apcirpis bārdu ķīļa veidā, apgriezis matus, nopircis pelēku, lepnu uzvalku, ceriņkrāsas kaklasaiti, pirkstaiņus, spieķīti, vārdu sakot, pilnīgi pārvērties, kļuvis jaunāks, pat liekos taukus uz vēdera pratis paslēpt, ievilkt sevī. Un staigāja viņš, slaidi izliekdamies, jautri svilpodams un griezdams ap galvu spožo spieķīti.

Prochors — viss darba drudzī — palīdzēja Andrejam Andre-jevičam, cik vien jaudāja, tas savukārt palīdzēja Prochoram. Abi kopā brauca uz Sormovas rūpnīcu.

Paklausīdams Protasova padomam, Prochors nolēma pasūtīt sev nelielu tvaikonīti — divdesmit indikatoru jaudas, divus sūkņus, tvaika dzinēju, mašīndaļas mazai kokzāģētavai. Jā, zelt-raktuves sākuma iekārtai inženieris Protasovs viņam sastādīs tāmi un droši vien Prochoram nāksies iztērēt vismaz trīsdesmit četrdesmit tūkstošu.

Ne vārda neiebildis, Jakovs Nazaričs iespieda Prochoram saujā čeku piecdesmit tūkstošu vērtībā un paplikšķināja pa plecu.

— Rīkojies!

Prochors braukāja važoņu pajūgos: jānopērk lāpstas, laužņi, kapļi — meklēja divdesmit vietās, jo vajadzīgi vislabākie, bet lēti, — nopirka divas teltis, saliekamu gultu, pat brezenta laivu.

Ņina nespēja apspiest sevī kārdinājumu: Andrejs Andrejevičs tāds mākslas pazinējs. Laiku pa laikam viņi divatā apmeklēja baznīcas, tuvējos klosterus, tai pašā laikā viņš lasīja tai lekcijas par svētbilžu glezniecību un krievu celtniecību. Viņi taisījās aizbraukt pat uz Jaroslavļu. Mīļais, labais Andrejs Andrejevičs!

No sākuma Prochors noraudzījās uz to pilnīgi vienaldzīgi, pēc tam sāka skaisties, beidzot, pametis lāpstas, cērtes un kapļus, centās pats būt pie Ņinas.

— Ņina, ja tu kopā ar Protasovu brauksi uz Jaroslavļu, man tas būs nepatikami.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka nepatīkami, — Prochoram nodrebēja uzacis, ari balss iedrebejās.

— Ņina nav no tādām, — viņa divdomīgi atteica un negaidīti noskūpstīja viņu.

— Ņinočka, tātad mīli?!

— Kā tad tu domāji? Es taču neesmu grāfiene Zamoiska.

Pievakarē Prochors braukšus devās mājup. Vieglie rati tā piekrauti kastēm, saiņiem, lāpstām, ka viņš uzslējis kājas važonim gandrīz uz pleciem.

— Pa labi!

Pretī drāzās lepns pajūgs. Pajūgā Jakovs Nazaričs — cepure uz vienas auss. Kreiso roku viņš braši iespraudis sānos, bet ar labo apskauj daiļavu, maigi pieglaudies tai ar plecu kā lācis pie priedes. — Ak! — Prochors ātri novērsās. Jakovs Nazaričs izrāva skaistulei no rokām saulsargu un acumirklī aizšāva to sev priekšā.

— Ehē!… — Prochors novilka. — Arī grāfiene Zamoiska? — Un nosmējās.

— Laikam taču sazīmēja, velnēns, — Jakovs Nazaričs no-pukojās un, atdodams saulsargu, atkal piespiedās daiļavai.

— Kungs Jēzus, cik jūs, kundze, esat tumīga. Šķiet, bez korsetes, un tomēr nevienu ribiņu neizdodas sataustīt. Goda vārds!

Sibiriešu istaba viesnīcā bija liela, ar trim logiem. Prochors novietojies aiz šķērssienas. Patlaban sarunājās trijatā: Andrejs Andrejevičs iesteidzies atsveicināties, rīt viņš dosies uz Uraliem. Ņinas sirdī kaut kas dalījās, kas īsti — Ņina pati nesaprata: viņas domas kā ceļotāji krustceļos. Pavelk vienu saiti, pavelk otru. Saite ar inženiera sirdi — skanīga un tieva zelta stīdziņa, saite ar Prochora sirdi — vesela virve.

Bet tie abi runā, runā. Un kam šīs sarunas, ja šķiroties ir skumji un svinīgi jāklusē?

— Tātad vēlreiz atkārtoju, jūsu tvaikonis būs gatavs pavasarī. Izjauktu aizvedīsiet to līdz Sibirijas baseinam, tur samontēsiet un — taisnā ceļā uz Drūmupi. Nu, — Andrejs Andrejevičs paņēma cepuri un piegāja pie Ņinas, kas bija piecēlusies kājās.

— Ņina Jakovļevna! Jūs sagādājāt man tik daudz brīnišķu mirkļu, ka . . . Atļaujiet noskūpstīt jūsu rociņas!

)

— Uz redzēšanos, uz redzēšanos… Mēs visi tā esam pieraduši pie jums, Andrej Andrejevič… Būs skumīgi bez jums. Palieciet!

Viņš noplātīja rokas, bēdīgi papurināja galvu, nopūtās:

— Pienākums… darīšanas, — un ātri pievērsās Prochoram:

— Bet ar jums mēs vēl pastrādāsim.

— Tātad nolemts. Pie manis.

Prochors aizgāja viņu pavadīt, Ņina pieplaka pie loga. Inženieris Protasovs pavīdēja un pazuda tumsā. Vai drīz tiksimies? Varbūt nekad.

Ņina bēdīga sēdēja dziļā atzveltnī, pustumšā kaktā. Arī viņas apģērbs bija tumšs. Pelēkām, nekustīgām acīm viņa pūlējās ieskatīties nākotnē, bet nekā tur nesaredzēja, nespēja saprast.

Prochors, bārdiņu plūkādams, staigāja turp un atpakaļ lieliem, stingriem soļiem: viņš gan rauca uzacis, gan smaidīja un saredzēja nākotni skaidri un gaiši. Ausīs viņam vēl skanēja Protasova vārdi, un vēlēšanās darboties saspringa viņā kā atspere. Vienīgi sākumam vajadzētu vairāk naudas, tad Prochors tūdaļ izvērstu darbību pa visu apgabalu. Tēvs diezin vai daudz ko dos, pats nav muļķis padzīvot zaļi. Lai nu kā, bet Anfisu Prochors trieks ratā: nekā nedabūsi, Anfisa Petrovna, pelnies pati! Pietiek!

— Vēl arvien nav Jakova Nazariča. Kāpēc tā? ..

Ņina neatbildēja. Varbūt pat nedzirdēja šo jautājumu. Prochora stingrie soli Ņinas klusajās pārdomās sitās kā

veseris pret laktu: Andrejs un Prochors. Ko lai iesāk? Protams, Prochors neatlaidīgs, bet viņš ir piekļāvīgs, ar mīlestību un maigumu pie viņa Ņina var panākt visu. Ak, ko tur vairs sapņot? Ne velti taču viņa šorīt bija zīlējusi: ar asarām acīs pielūgusi dievu, tad no divām aiz dievmātes svētbildes aizliktām zīmītēm izvilkusi: «Prochors».

— Ņinočka, — sol.i atbalsojās sirdī. — Nāc parunāsimies! Sēdies uz dīvana! .— Prochors aplika roku tai ap vidukli. Ņina uzmanīgi atbīdīja viņa roku, atvirzījās pati. — Ņinočka mīlā! — Viņš saliecās un, acis uz zemi nolaidis, sakrampēja roku pirkstus.

— Tas taču nav nekāds noslēpums, ka mums jāprecas.

— Nezinu, — viņa novilka vienaldzīgi un vēsi kā rudenīgs caurvējš.

Prochors pagrieza galvu uz viņas pusi.

— Vai redz, kā?! Kāpēc tad? Ņinočka?!

— Tu mani pietiekami stipri nemīli. Varbūt pat nemaz nemīli …

— Es?! — Prochors izslējās taisni un atspiedās ar delnām pret ceļiem. — Kas tad, es?

— Tu, jā, — Ņina pievēra acis. — Un bez tam, — viņa pavērsās uz loga pusi, kas zilnēja nakts tumsā. — Un bez tam … Tev ir bijis daudz sieviešu: kāda tur Taņa, Anfisa un . . . lūk, šeit… tā… Man arī bija viens… Varbūt tu pat negribēsi ņemt .mani… lādu …

— Tu melo?! — Prochors uzlēca kājās, šķebīgi atvieza zobus un sažņaudza pirkstus dūrēs.

Bet kā tad ar Ņinas kapitalu? Un viņa lepnie darba plāni tūdaļ sašķīda kā prusaks zem papēža.

— Melo, melo! — viņš nospiestā balsī šņāca, tikko valdīdamies, lai viņai neiesistu, lai neapvainotu. — Neticu… Melo…

Ņina pagriezās pret viņu un mierīgi teica:

— Nemaz nemeloju. Ej gulēt, pārdomā, pielūdz dievu un rīt pateiksi…

— Pielūdz dievu? Ha, ha!… Dievlūdzēja!

Prochors piecirta kāju un divreiz spēcīgi sasita dūres vienu pret otru, nervozi iekliegdamies: — Ā! Ā! — Viņš izrāva no kabatas mutautiņu, savicināja to stūreniski un, draudīgi ievaidējies, sakumpis, uzrāvis plecus, nelaimīgs un mazs devās uz savu pusi.

Gaitenī piedzērušas balsis:

— Cilvēk! … Kur mana istaba? … Dziedi skaļāk! Jau ka-arogs pa-a-celts, tirgus… Ei, Lukič, piebalso!

Prochors stāvēja, ieniris tumsā, seju paslēpis kabatas drā-niņā. No mugurpuses viņam apvijās Ņinas kautrās rokas, ar dziļām jūtām viņa noskūpstīja tam galvvidu. Taču visu noslaucīja kā vēja brāzma: istabā pilnā balsī sāka dziedāt Jakovs Nazaričs, stiepdams un locīdams pēc zaldātu paražas:

Jau karogs pacelts, tirgus atklā-ā-āts,

Ar ļaudīm laukums …

— Ei, Ņinka! Vai Prochors uzdzīvo? … Sveiki, sveiki…

Jau karogs pa-a-a…

Un vēl kaut ko tur bubināja pilnvarotais Luka Lukičs, pie krāsns turēdamies.

11.

Anfisa bija kļuvusi brangāka un vēl daiļāka. Pjotrs Daņiličs zaudēja vai prātu viņas dēļ. Taču Anfisa kā akmens: neskaries klāt, nekustini, — Pjotram Daņiličam mati metās sirmi. «Vai nogalināt viņu, nolādēto, vai pašam sev cilpu mest kakla?» Dzēra viņš stipri.

Kādreiz Gromovus uzaicināja viesos uz pelmeņiem, pats atteicās — slims, Marja Kirilovna aizbrauca viena pati.

Anfisa palūkojās spogulī, ievēra lielus čigānu auskarus, ap galvu apsēja gaišzilu lakatu ar garām bārkstīm, pārmeta krustu un izgāja.

«Hk, kas būs — būs! … Redzams, liktenis mani pieķēdējis pie tumša celiņa.»

— Sveiks, Petja, — viņa, iedama iekšā, to uzrunāja.

Pjotrs Daņiličs pašlaik dzēra degvīnu.

— Ej prom! — viņš iekliedzās. — Man krusts ir klāt, ej prom!

Anfisa apsēdās. Pjotrs Daņiličs, gurdeni līgodamies, raudzījās viņā piemiegtām acīm.

— A, āre, kas … Tu?! … Nāc šurp. Sveika … Bet man allaž velni rādās. Domāju, ka velns, kaut gan tu esi ragana . . .

Anfisa brīdi klusēja, pēc tam ar pārmetumu balsi kā dziedāt iedziedājās:

— Ak Pjotr, Pjotr… Un nemaz tu sevi nesaudzi, dzer vienā gabalā.

Viņa piegāja tam klāt un līdzjūtīgi noskūpstīja viņa sirmos deniņus. Viņš pēkšņi sāka raudāt rīstīdamies, šņukstēdams, galvu kratīdams.

— Vai gribi — ar vienu vārdiņu tevi padarīšu par cilvēku? … Gribi, Petja?

Pjotrs Daņiličs apklusa un, asaras slaucīdams, klausījās.

Bet blakus istabā slepeni klausījās «velns».

— Es drīz miršu, Anfisa, — Pjotrs, vārdus rīdams, sacīja.

— Tevis dēļ miršu.

— Blēņas, nospļaujies!… Gan jau vēl kapā izgulēsies…

— Nē, miršu, miršu, sirds jūt… — Pjotrs Daņiličs izslējās, nopūtās un uzkoda skābu gurķi. — Tagad vairs mnni pat pie tevis nevelk. Viss iekšā sadedzis. Tā, vienīgi oglītes… — Viņa acis bija tukšas, bezprātīgas, sarkanas no degvīna, no asarām.

Anfisa zābaciņos aizčirkstināja pie krāsns un, plecus šūpodama, iztālēm teica:

— Vai gribi, Petja, es kļūšu lava sieva? Ko?

Pjotrs paraudzījās viņā un paraudzījās uz to istabu, kurā «velns».

— Tu tikai jauc. Cilpas met. Zinu, nepiemānīsi. Tu esi velns, — viņš nogurušā balsī tiepās un izdzēra atkal degvīna glāzi. — Tu esi velns, velns…

— Nu, veries. Kas es par velnu? — Un Anfisa pārkrustījās.

— Tu esi briesmīgāka par velnu. Tu vēl droši vien liksi man sievu nogalināt?

— Ne! — Anfisa savos zābaciņos ātri piečirkstināja pie Pjotra. — Es neesmu no tādām, kas savu dvēseli dubļos vārtītu. Tu pats, Petja, esi savas sievas bende. Šķiries, atlaid viņu brīvībā: būs jums abiem labāk. Tu jau pats man esi pilnas ausis piedziedājis: «Šķiršos, šķiršos.» Nu tad izšķiries ar labu … Domā ātrāk! Bet pazagšus ar tevi pīties es negribu. Tā gan, vecīt.

«Velns» otrā istabā iekrekšķējās, iekliedzās, pagrūda krēslu.

Bet, kad vēlu naktī Anfisa gāja mājup, viņai priekšā nostājās velns — čerkess, aizkrustoja tai ceļu. Mēness pie debesīm stāvēja sardzē, mēness gaismā iedzirkstījās kinžals.

— Sito redzi? — Un Ibrahima nags — ciets kā dzelzs — brīdinot sāka klauvēt pa auksto tēraudu. — Redzi, es prasu?! Tā tev — šķiršana.

Rītā pristavs aicināja Ibrahimu pie sevis.

Nopratināšana bija īsa, bet stingra. Pie vārda «Anfisa» pristavs nopūtās un ieplēta apaļas acis.

— Tā ir tāda… tā ir tāda būtne… Un tu, neģēli… Es tev gan… Ei! Kārtībniek! Apcietināt viņu!

Kad to pēc divām stundām padzirdēja vēl lāgā neizgulējies Pjotrs Daņiličs, pristavs saņēma no viņa zīmīti, ko bija atnesis lija. Piedzērušie burti dejoja pietupdamies, rindas liecās kā auna ragi, burti runāja: «Ko tu, draņķa velns, esi sadomājis? Lai tatars uz vietas būtu atbrīvots, ja ne — es pats trijjūgā aizbraukšu viņam pakal. Un tūdaļ ierodies pie manis žūpot: konjaks, sēnes un tamlīdzīgas mantas. Atklāšu noslēpumu tev, draņķīgais velns. Atnāc!»

Pāris dienu vēlāk mājās pārbrauca Marja Kirilovna. Tūlīt viņai pa pēdām pastnieks no pilsētas atveda telegramu:

«Ņina ar mieru kļūt mana sieva. Vecāki neliedz svētibu. Ja jums ar māti nekas nav preti — telegrafē. Maskava Metropole trīsdesmit septītais numurs. Ziemu pavadīšu šeit.»

Kā Pjotrs Daņiličs, tā Marja Kirilovna priecājās, tikai ikviens savu prieku. Pats — ka Prochors apprecējies nedzīvos šeit, bet pilsētā un tēvu netraucēs. Pati — ka aizbrauks pie dēla, ies pie viņa kaut par aukli, lai tikai nebūtu jādzīvo šeit, lai tikai tālāk no tās ložņātājas čūskas, un, ja tā ne, tad klosterī…

Ibrahims seglo savu Kazbeku, jāj uz simtiem verstu attālo pilsētu, ved atbildes stafeti, kas nosūtāma Prochoram.

Zeltojas glezni krāsainais rudens. Taiga nogrimusi domās, skumst par pagājušo vasaru, pa skujām zuz un šalko čuksti.

Druvas nopļautas, krauķi nupat aizlaidīsies, mājās smaržo šāgada garšīgā maize, lbrahims jāj un sapņo, — sirds viņam viegla. Un visas viņa domas pie Prochora. Pareizi sadomājis Proška, ka ņem «Kuprijans meiču», meiča nekas, meiča tīrais zelts. Bet līdzko lbrahims atgriezīsies, ari viņš apprecēs virēju. Cch, veikli! Kauču tikai Anfisu savaldītu, tikai saimnieci pasargātu, tad būtu jauka dzīve. Pavisam jauka …

Viņš pasniedz ierēdnim saimnieku telegramu, ko Iļja Socha-tichs skaidri pārrakstījis. Ierēdnis skatās — apakšā zem teksta ķeburi:

«Proška brauc mājā nekārtība kādu vajga pievākt. Raksta lbrahims Ogli. Dikti vajga»

— Tā nevar, — telegrāfists iebilda, — saimnieks var apvainoties …

— Mans neapvainojās … Kāpēc?

— Tad raksti atsevišķi.

Veselu stundu lbrahims svīda un tusnīja, tomēr pārrakstīja un nodeva telegrāfistam.

— Kas tas ir, kuru ieteikts pievākt? — ierēdnis jautāja.

— Kas tev daļa? — Cerkess uzdzirkstīja ar acu baltumiem un baltajiem zobiem. Pēc tam mierīgi piebilda: — Kuru, kuru? … Nu, māja vajga pārbūvēt, tirgotava citā vietā aizvākt…

Viņš jāja atpakaļ, priecādamies, ka reizē ar saimnieku stafeti Prochors saņems ziņu ari no viņa. Jocīgie ķeburi tomēr palika turpat draņķīgajā pilsētiņā: to saturs neaizgāja līdz Maskavai. Ierēdnis bija liels «monstru» cienītājs; viņš, piemēram, glabāja grāmatu, kurā «par piemiņu» ierakstījuši savus uzvārdus dažādi ievērojami (audis: ispravņiki, garīdznieki, skolotājs Fiļimonovs, rentmeistars, prostitūta Hesja no Varšavas un citi. Ari Ibrahima telegramu ierēdnis pievienoja kolekcijai kā retu dokumentu. Piešūdams to, viņš smaidīja ar savu bezzobaino, ūsaino muti, smaidīja bezbēdīgi, jautri. Viņš nezināja, ko sevī slēpj laiks, nezināja, ka pienāks likteņa lemtais brīdis un, lūk, šie paši ķeburi uzpeldēs dienas gaismā, sāks runāt, tad atkal apklusīs un iznīks, pabeiguši savu iepriekš nolikto noslēpumaino loku.

… Un sirds Anfisai pēkšņi iesmeldzās. Nu, smeldz un smeldz kā sasāpējis zobs. Vai tikai sirds nesmeldz tādēļ, ka Anfisa uzsākusi nedrošu, melīgu ceļu un viņai priekšā uz tumšās takas stāv klusā Marja Kirilovna, aiz muguras viņa dzird Prochora atriebīgo balsi, bet no sāniem sirdsapziņa čukst pārmetumu pilnus vārdus. Sirdsapziņa, ak sirdsapziņa, vai tevi cilvēki izdomājuši vai dievs, un vai tu kādreiz apklusīsi? Un, ja nu patiešām tu esi, tad kāpēc sagādā cilvēkiem mokas, un, kura pavēlei klausot, tu mosties jau pirms cilvēku ļaunajiem darbiem: nav nekā, klusums un miers — un pēkšņi sažņaudzas sirds? Iesmeldzās sirds Anfisai, smeldz neatlaidīgi kā dienu, tā nakti.

Un kā par spīti atnāca sakumpusi vecene Kļuka, paraustīja degunu, samirkšķināja balto, sastingušo aci.

— Dzirdēji, meit? Prochors tirgoņa meitu bildinājis, pa drāti atskrējusi stafete. Drīz būšot kāzas.

— Nu, kas tad par to? — Anfisa mierīgi atbildēja. — Ir jau laiks viņam preceties. — Anfisa runāja gan mierīgi, bet sirds tik stipri sāka pukstēt, ka acu priekšā viss metās raibs un griezās riņķī.

Nē, Kluka melo, tas nevar būt! Anfisa gāja un ieskatījās Gromovu lepnajā mājā, un, re, Marja Kirilovna pati iznesa viņai to baismo, liktenīgo stafeti, kas Anfisu pagalam satrieca. Viņa sāka raudāt, apraudājās arī Marja Kirilovna, abas apskāvās un saskūpstījās. Mātes skūpsti bija prieks un dzīvība. Anfisas karsto lūpu skūpstā — nāves elpa un vīraka dūmi. Ja Marjai Kirilovnai būtu pārdabiskas spējas iejusties Anfisas dvēselē, viņa sadzirdētu tur paslēpto baismīgo vaidu.

Tad, redz, kāpēc bija sāpējusi Anfisas negudrā sievietes sirds, tad, redz, ar kādu cirvja pietu nežēlīgais liktenis bija viņu apdullinājis. «Nu, labs ir!… Vēl redzēsim, vēl pamērosimies spēkiem!»

Viņa tiešā ceļā devās pie Sapošņikova.

Cara noziedzniekam stipri sāpēja vēders — pāri par mēru bija saēdies salnas skarto irbeņu, — viņš gulēja sakumpis karstās krāsns augšā, un viņa sirds arī smeldza. Nu tāpat vien, sirds smeldz un smeldz. Kas tas ir — vai kāda tumša nojauta, vai ari sirdsapziņa sāk runāt, šausmīgu likteni pareģot? Sirdsapziņa, ak sirdsapziņa, kam tu esi vajadzīga? Nieki! Aplamības!

Labāk norīt prāvu devu ricineļļas un iemest degvīnu, kā nākas…

— Sveiks, mans Sarkangalvīti, atnācu pie tevis… Vai esi dzirdējis par stafeti? Iepriecini mani!

Viņš no krāsns augšas vēroja Anfisas izmocīto seju, viņas satrauktās, skumīgās rokas.

— Kā lai es jūs iepriecinu, Anfisa Petrovna? Lai varētu iepriecināt, vispirms jānosliprina jūsu nervi.

Anfisai uz lūpām pavīdēja vārs smaids, ar dziļām skumjām viņa pavērās tam acīs, paraudzījās uz grumbās saraukto, domīgo pieri un sacīja:

— Dod jel kādu cerību, saki, ka vēl viss nav zaudēts, ka nebūs kāzu … Citādi… Dzirdi, Sapkin? Iešu pie veča, pazudināšu savu dvēseli. Esmu jau nolēmusi..

Politiķis veikli norāpās no krāsns; viņa sejā un acīs atspoguļojās tikko panesamas sāpes — Anfisas sirds nopriecājās: dieva eņģelis, nevis cilvēks ir šis pats Sapkins, jūt lidzi viņas bēdām. Politiķa seja vēl vairāk saviebās: nu, pavisam neciešami.

Un, satvēris durvju rokturi un gluži sarāvies, viņš satriektā balsi teica:

— Neejiet pie veča! Kam jums vecis? Valdiet viena pati!

— Kā valdīt? Kā dzīvot?! Ja sirds tukša …

— Darbā, — nospiesti ierunājās politiķis, pierāvis pie mugurkaula kurkstošo vēderu.

— Ek, darbā!… Es tev, Sapka, jau teicu, atceries — tanī vakarā? — ka mani mājo zvērs. Rijīgs zvērs, nolādēts zvērs. Tam tikai liec visu ko priekšā… Nē, Sarkangalvīti, es esmu pazudis cilvēks … Pagalam!…

— Atvainojiet, es tūlīt.'.. — Un politiķis pa galvu pa kaklu metās pa durvīm ārā.

— Prochoram tomēr neizdosies apprecēties! — Anfisa nokliedza tam pakaļ un piecirta kāju pie grīdas.

Bet Pjotrs Daņiličs dzer un dzer: kā tārps vēdera iemeties, tāds liels liels, ar sarkanu mūli. «Dod šurp degvīnu!»

Prochors Maskavā apmeklēja teātrus, muzejus. Un, kad senajā Uspenskas baznīcā uz Ņinas vēlēšanos skūpstīja svēto atliekas, nejauši viņam prātā iekrita Anfisa; un iekrita un iekrita prātā pavisam negaidīti, pēkšņi. Un visu dienu stāvēja viņa acu priekšā, bet, kad viņš apgūlās, parādījās sapnī, nekaunīgā.

Prochors neko neteica Ņinai, tikai viņa domu gaitā radās mazi traucējumi: viņā, Prochorā, sagrīļojās mīlestība pret līgavu un pamodās vēlēšanās aizsūtit mīlestības vēstuli dārgajai Anfisai Petrovnai.

Vēstule kur vēstule, taču sirds paliek sirds. Tā sāka tiekties turp, pie viņas, uz tumšo taigu. Kāpēc? Nezina. Var būt, lai nonāvētu Anfisu, var būt, lai savienotos ar to uz ilgu laiku, uz visu mūžu.

Un ne jau velti, ne par šo, ne par to viņa prāti saviļņojās: Anfisa domaja par viņu dienām un naktīm. Anrisa sēdēia sava likteņa krastā un savas laimes okeānā kaisīja sārtas, asiņainas apzagtās sirds drumslas, un loku pēc loka, vilni pēc viļņa, ātri ātri — vienā mirklī tas ir Maskavā. Pēc slepeniem, vēl nezināmiem likumiem viņas domas traucas pie viņa turp, uz Maskavas upes krastu, un tur, Maskavā, — tieši uz viņa sirdi. Līdzko vilnis atsitas Prochora sirdī, sirds no jauna saviļņojas, sāk ilgoties un neatlaidīgi vilina Prochoru turp, uz taigu, pie viņas, pie Anfisas. Kāpēc? — Nezin: var būt, lai nonāvētu Anfisu, var būt, lai savienotos ar viņu uz mūžu, uz visiem laikiem.

Vērodams visu to pieredzējušām acīm, Jakovs Nazaričs ciešāk pievelk grožus un, pātagu pacēlis, draud rikšotājam, kam soļi neiet rakstā.

Un ātri kā rikšotājs aizjoņo laiks, — ziemai no pakavu apakšas šķīst pūkas, putekļi, sniega pikas, — ei, sala tētiņ, piesargies! — no dienvidiem laižas baltknābji krauķi…

— Nu redzi, tāda lieta. Tikai tu nebrēc, negaudo.

Marja Kirilovna sasprindzināja dvēseli un dzirdi.

— Nu re, tā … Es pilsētā ar vienu otru esmu aprunājies — ir tādi ablokati, dzērāji. Mani, teiksim, kaut kur pieķer ar kādu sievu vai, teiksim, meitu… Ipata tēvs mācīja. Un pēc tam šķiršana, vainu es ņemu uz sevis, tev brīvība. Izej pie vīra, pie kāda vēlies. Vari iet pie Iļjuchas, būsi Sochaticha madama …

Marja Kirilovna nospļāvās, tad teica:

— Dari, kā gribi, ja esi prātu nodzēris un dieva ģīmi pazaudējis. Man nekāda vīra nevajag, iešu pie dēla.

Pēc nedēļas pa sniegu kūleņo vistas ar apcirstām galvām, kviec cūka. Un simtu pēc simta vāra viesību pelmeņus — Pjotrs Daņiličs saaicinājis visu ciema augstāko sabiedrību, ieskaitot ari Iļjuchu. Bet, kāpēc saaicinājis, par to ne pušplēsta vārda, droši vien viņam kāds slepens nodoms. Un, protams, ari Anfisa pie galda. Visi ir šeit, visiem devis pajumti viesmīlīgais tirgoņa nams. Tikai Marju Kirilovnu neredz: tā kļuvusi dzīva vīra atraitne, sēž savā istabā, nevienu negrib satikt. Arī veselība viņai sabeigusies ne vairs pa jokam: sākušies nopietni traucējumi sirds darbībā.

Vēlu vakarā, kad visi jau bija labi ieskurbuši, Pjotrs Daņiličs ar troksni svinīgi piecēlās — arī visi viesi piecēlās; Pjotrs Daņiličs pacēla vīna kausu.

— Sīs pelmeņu viesības, dārgie ciemiņi, redz, kādam gadījumam. Tā kā nu mēs ar savu sievu Marju Kirilovnu nepatikšanu dēļ esam nodomājuši gods pa godam šķirties… Un tā kā mūsu domās diezgan dziļas saknes laidusi kāda daiļava … — Tirgonis pavērās Anfisā, tā stāvēja bāla un skumīgām acīm raudzījās pa logu pāri viesu galvām.

Viesi ieklepojās, apmulsuši sāka tusnīt, kāds krēsls pats no sevis apgāzās, pristavam iesāpējās liesa, acu priekšā metās raibs.

Iļjn Sochatichs izvalbīja savas sivēna acis, nosēdās, tad atkal uzlēca kājās.

Tirgonis aplaida visapkārt laimīgu, jauneklīgu skatienu un pēkšņi sarauca uzacis, piecirta kāju un uzkliedza Iļjucham:

— Arā! — Viņam šķila, ka tas ir velns, ka Iļjucham rēgojas ragi, Iļjucha ar velna asti dauza pa galdu. — Āra!

lļjucha Sochatichs aiznira aiz pristava platās muguras, no tās mutuļoja tādi kā dūmi — pristavs svīda.

Namatēvs turpināja:

— Tātad galu galā pasludinu …

Anfisa klusi pārtrauca:

— Nē.

Pristava mugura atvēsa, izgaisa dūmi, sāpes liesā norima, Iļja Sochatichs atkal iznira un skaļi iesmējās — iezviedzās kā kumeļš. Tirgonim atvērās mute, vīna kauss izslīdēja no atslābušajiem pirkstiem, nodžinkstēja pret grīdu, un draiskulīgi no-džinkstēja arī pristava pieši.

— Nē, nē, nē, — Anfisa atkārtoja skaidri un tikpat klusi.

— Gaužām braši, — mācītājs Ipata tēvs aizrijās.

— Ko-o? — Tirgonis bargi paraudzījās Anfisā: viņa nāsis un acis šķīla uguni.

Un Anfisa pēkšņi pacēla balsi:

— Nē, Petruša! Nē! Nē! Nē!… — Viņa iekrita atzveltnī, ar elkoņiem atsitās pret galdu, visa sāka drebēt un vaidēt.

Sai pašā laikā pa gaišzilu, mēness apmirdzētu ceļu, zvārguļiem skanot, auļoja trīs trauksmaini trijjūgi: divos pēdējos — lādes, mantas, pirmajā trijjūgā — Prochors, Ņina, Jakovs Naza-ričs Kuprijanovs.

12.

Jau pagājusi vesela nedēļa, pienākusi svētdiena. Šodien īsts pavasaris. Saule rotaļādamās saķērusies ar ziemu beidzamajā cīniņā. Ziema uzvarēta lej aukstas asaras; visur lāstekas. No jumtiem pa lāstekām pil sniegā ūdens lāsītes, salasās pie vārtiem čalojošās peļķēs. No peļķes peļķē, no strautiņa strautiņā met burbuļus ūdens lāsītes — gan iešņukstas, gan iedūdojas — un tik līksmi, tik līksmi visapkārt: pavasaris!

Līksmi Prochoram, līksmi Ņinai Kuprijanovai, viņi pastaigājas, paklausās, kā pil no lāstekām, jautri smejas: jaunajās asinīs saule un pavasaris.

Bet aiz viņiem visur pa pēdām neredzama klīst Anfisa.

Ņinai Kuprijanovai sirds mīlas pilna līdz malām: prieks līst pāri, un Ņinai uznāk vēlēšanās pabūt ar šo prieku vienai pašai.

Bija vakars. Ņina izgāja pa vārtiem, devās uz pakalniņu. Cauri zilpelēkajai krēslai balsnīja viņas cepurīte un kažoka apkakle.

Viņa nostājās pakalniņā pie baznīcas un tikko atmeta galvu, lai paraudzītos uz bālajām zvaigznēm, tikko Jāva vaļu maigajiem sapņiem, kad viņas priekšā parādījās tungusiete.

— Bēdz, meitēn, bēdz … — tungusiete brīdinot kaisli čukstēja.

Ņina palūkojās viņā. Visa vienās kažokādās, krellēs, stikla

pērlēs, tungusiete stāvēja divu soļu atstatumā no Ņinas; tās seja bija brīnum daiļa.

— Bēdz, meitēn, bēdz . . . Nemīli, atstāj, brauc projām!. . . Viņš mīl citu.

Un Ņina Kuprijanova juta, ka balta roka pieskaras pie viņas rokas, un asinis viņai atplūda no galvas, acis aptumšojās.

— Kas tu esi? — Ņina jautāja vājā, samulsušā balsī.

— Esmu Sinilga …

Ņina pameta uz tungusieti baiļu pilnu skatienu, viņai šķila: tungusiete peld, aizpeld pa krēslaino gaisu, nozūd tumšzilajā, baismīgajā tumsā.

Ņina ātrā gaitā devās mājup. Pretī nāca Ibrahims.

— Kāpēc viens staigā? Kur tad Proška?

Bet Prochors šai mirklī iznāca no Sapošņikova mītnes nesa Ņinai dāvanu: mazu, izbāztu zvēriņu — vāverīti. Un, līdz ko viņš iznira no šķērsieliņas, viņam priekšā Anfisa — tungusu kažokā, vienos karekļos un zīlēs. Viņa uzlika tam uz pleciem rokas, pasmaidīja tuvu pie pašām acīm.

Prochors paraustīja plecus, pašāvās uz kreiso pusi, viņa — uz labo. Prochors — uz labo, viņa — uz kreiso, — tad atkal abi kopā, acis pret acīm.

— Ej projām, ej, lūdzama, — viņš sacīja klusi, nevarīgi, neizteiksmīgi; viņš juta, ka Anfisa atkal saņem viņu savā gūstā; un, lai tam darītu galu, iesaucās griezīgā, aizlauztā, sāpju pilnā balsī:

— Ej nost, Anfisa! … Ko tev no manis vajag?

Viņš vēl runāja, kad jau Anfisa brāzmaini pieplaka ar lūpām pie viņa mutes. Prochors atrāvās un atgrūda viņu zilganpelēkajā ļ kupenā, no kuras vēsmoja pavasarīgas smaržas, un sāka skriet asi gariem soļiem. Anfisa sauca viņam nopakaļ:

— Lai tur vai kas, bet es tev neļaušu dzīvot pasaulē! Pati aiziešu bojā un arī tevi netaupīšu …

Viņa necēlās no kupenas augšā, visa drebēja. Nedzīvā vāvere tumši atēnojās uz sniega; asti izbozusi, ausi pieglaudusi pie

kupenas, tā it kā klausījās, pūlējās izdibināt noslēpumu, un tāf poza ar krūtīm piežmiegtajām priekšējām ķepiņām aizkustināja Prochors aiznesa mājās tikai koka gabaliņu.

Norisa sarunas, tuvojās saderināšanās. Vecā Kļuka atnesa Prochoram vēstuli un teica:

— Ek puis! Esi jau nu gan izmocījis to manu skaistuli Anfisu. Būtu jel drīzāk apprecējies un aizbraucis no šejienes…

Anfisa rakstīja:

«Vanadziņ, vanadziņ! … Ko tas nozīmē? Vai patiešām manai mīlestībai pienācis gals? Atcerieties, Prochor Petrovič, to mūsu naksniņu. Kā ūpis ūpēja un kā čerkess atjoņoja ar mani uz sava ātrā zirga. Prochor Petrovič, vanadziņ manu, vai patiešām visu esi aizmirsis? Vai patiešām Anfisas mīlestību mainīsi pret šādu tādu tirgoņa meitu? Ar ko viņa Tevi savaldzinājusi? Vai tiešām ar bagātību? Vai tad naudā laime, Jūs padomājiet tikai, Prochor Petrovič, manu eņģeli! Kam Tev vajadzīga tās mācītās pilsētnieces mīlestība — lentītēs, sprodziņās? Ak vanadziņ, Tu taču neesi tāds! Neapcērp jel pats savus vieglos spārnus, nesamierinies! Bet es — kā es mīlētu Tevi, visa dieva pasaule Tavā acu priekšā šūpotos, savas asinis pa lāsītei vien atdotu Tev aiz mīlestības! Vanadziņ, vanadziņ, Prochor Petrovič inīļais, atceries mani! Es raudu vienā raudāšanā — dienu un nakti. Un dusmas man vārās sirdī kā sveķi … Apžēlojies!»

Prochors Petrovičs uzrakstīja atbildi:

«Anfisa Petrovna. Jūs uzbāžaties man kā par spīti. Mums taču drīz būs kāzas. Jūs esat gudra, un sirds Jums nav ļauna. Jums vajag saprast, ka tagad ir par vēlu atgriezties pie tā, kas nekādi nav atgriežams. Un Jūs taču izliekaties, Jūs nemīlat mani: es, taigā dzīvodams, nesaņēmu no Jums nevienu atbildi uz savām vēstulēm. Jūs nemīlat vis mani, Jūs mīlat savu burvību: sak, sagrozīšu viņam galvu, pasmiešos un pametīšu. Anfisa Petrovna, es Jūs nopietni lūdzu — nejokojiet ar mani! Brauciet projām!»

Viņš parakstījās, atgāzās atzveltnī, aizsmēķēja. Un tad nāca kas cits. Pavīdēja prātā … Domas sāka vērpties … Sākumā kā klupdamas, kā pretodamās, it kā ar pirkstu vilktu pa kolofoniju, pēc tam domas sāka slīdēt, slīdēt un kūleņot, un lēkāt — tūdaļ noreiba galva, piere pārklājās aukstiem sviedriem. Prochors satvēra spalvu, paraudzījās uz visām pusēm, — klusums, pierakstīja klāt:

«Anfisa! Tu esi burve, burve… Es nekādi nespēju aizmirst Tevi, Anfisa! Ko Tu dari ar mani? Vai tiešām viss pie velna? Anfisa? Ari precējies es joprojām mīlēšu Tevi… Es atceros to nakti, es atceros Tevi kailu . . . Anfisa! Brauc projām . . .»

— Vai drīkst?

Prochors veikli paslēpa vēstuli kabatā. Ņina bija ģērbusies ritasvarkos, mati viņai bija atpīti. Istabā dalījās gaisma: mēness lēja par meiteni gaišzilus viļņus, lampa meta dzeltenus starus. Ņina stāvēja Prochora priekšā klusi un taisni kā parādība.

— Es pašlaik nāku no Pjotra Daņiliča, — viņa sacīja. — Bet kāpēc tu tāds satraukts? Kas tev kaiš?

— Kaut kas ar sirdi… Velns viņu sazina …

— Pjotrs Daņiličs man uzdāvināja kādu lietiņu . . . Lūk, šeit, kārbiņā…

— Parādi!

— Ne, nav atļauts … Līdz kāzām.

Svešās, aukstās Prochora acis pamazām iesila, tomēr skatiens maldījās, mainījās.

— Kam tu rakstīji? Parādi!

— Parādi dāvanu, — Prochors atteica; asinis sita deniņos kā ar veseri.

— Nevaru.

— Arī es nevaru.

Ņina nopūtās, pateica: — Uz redzēšanos, — un gaja ārā. Prochors pasniedza tai kažoku, pavadīja līdz viņas dzīvoklim. Atgriezdamies pakavējās pie Anfisas mājas. Aizkari bija nolaisti, spraudziņās — gaisma. «Vai neieiet? Uz vienu mirkli? Nē, nevajag.»

Atnācis mājās, viņš saplēsa Anfisai rakstīto vēstuli.

Un vēl bija kāda pavasara nakts. Gaiss silts, atkal visur nemitīgi pilēja no jumtiem: ūdens lāsītes čaukstināja, džinkstēja gulgoja. Šai tumšajā, siltajā naktī pa jumtiem ņaudēja runči, taigā mežainis svilpoja pavasara dziesmu un vaidēja ūpis.

Ņina bija viena, arī Marja Kirilovna viena: veči taisījās braukt uz dzirnavām — laikam uzdzīvot, paņēma līdz pārtikas krājumus un trijjūgā — aiziet!

Cara noziedznieks Sapošņikovs viens pats, arī Anfisa viena Garlaicīgi. Ibrahims viens un virēja Varvara viena. Sochatichs bija kaut kur nozudis.

Nu kā lai šādu nakti pavada vientulībā? Tumšs. Pat mēness un zvaigznes kaut kur aizlīduši: debess tukša, gaisā klusums, tikai ūdens pilieni nemitīgi zvana.

Marja Kirilovna vēl neguļ. Viņa gatavo Ņinai dāvanu, jau trešajam ducim kabatas drāniņu nošuj apmali. Lampai zaļš abažurs, zem lampas pelēks runcis sarotinājies kamolā. Nočīkst soļi.

— Atvainojos, Marja Kirilovna, — uz pirkstgaliem pie viņas

pienāca Ijja Sochatichs. — Dieva dēļ, pardon… Iedrošinājos, tā teikt… Kā to lai saka?

— Kas vajadzīgs?

— Atļaušos sev apsēsties, traucēdams jūsu garlaicīgo vientulību, — viņš nosēdās atzveltnī. — Ārā šausmīgi kūst, Marja Kirilovna. Visas mucas pārpildītas ar lielisku ūdeni. Ak, kas par ūdeni, Marja Kirilovna!

Tā nesaprašanā noraudzījās viņā platām acīm.

— Ko tad tu esi tā uzcirties? Pat lakādas kurpes kājās?

Viņš pēkšņi atsvieda matu cekulu un ieplēta apaļas acis.

— Marja Kirilovna! — viņš iekliedzās tik stipri, ka runcis pietrūkās kājās. — Marja Kirilovna. Esmu jūsos iemīlējies līdz ārkārtīgai neiespējamībai… Dieva dēļ, nedzeniet mani projām, dieva dēļ, uzklausiet… Citādi — atteikšanas gadījumā es varu ari pakārties … Mersi.

— Ko tu mels?! — Namamājte satrūkās, nobijās.

— Maša! … — Pārdevējs nometās viņas priekšā ceļos un viņu visu pārklāja ar skūpstiem kā plāksteriem.

— Stulbenis, ēzelis! — Marja Kirilovna nervozi smējās.

— Piedzērušais lops, velns!… Taisies ārā!

… — Ko lai es ar tevi iesāku, mans Sarkangalvīti? — Anfisa runāja skumīgā krūšu balsī. — Vai tēju vēl dzersi?

— Ko gribat, to darāt ar mani, Anfisa Petrovna. Ja gribat, nonāvējiet… Man tagad vienalga.

Sapošņikovs bija grūtsirdības pārņemts, drūms. Viņš runāja dobjā balsī kā no kapa un stostījās. Beidzamās dienās viņš ārēji bija nolaidies, kļuvis vecāks, trulāks. Acis viņam no biežās dzer** šanas aizpampušas. Arī viņa uzvalks bija vecs, noplīsis, nolāpīts.

Anfisai acīs žēlums, un viņas roka sniedzas pēc karafes.

— Dzer, Sapkin, nebēdā… Ak Sapkin, Sapkin! Arī tu neesi ne par matu labāks par citiem, arī tevi mana miesa pievelk.. . Ahā!… Rokas vicini! Gribi teikt — ne? Gribi teikt — dvēsele? Jūs, suņi, skat, pie kādas dvēseles lienat… — Caur gaišzilo jaciņu viņa.strauji uzķēra uz delnām kā uz šķīvjiem savas vingrās krūtis un tās sapurināja. — Te ir jūsu dvēsele! … Visi, visi, visi. . . Pat Ipata tēvs.

Viņa elpoja ātri, rīstīdamās, acis viņai mirdzēja nezin vai aiz smiekliem vai nicināšanas un sāpēm.

— Ek jūs sātani! … — viņa izjusti iesaucās un iedzēra liķieri.

Sapošņikovam sāka kost degunā, viņš izvilka no kabatas tādu kā kājas aulu, ātri paslēpa to, tad izvilka otru tīrāku lupatiņu, nošņaucās un sacīja:

— Es par citiem neatbildu. Atbildu par sevi. Visa mana būtne: nervi, smadzenes un ikviens miesas atoms — jūsu varā. Jūsos, Anfisa Petrovna, neparasti harmoniski ir savienojušies prāts, skaistums un cēlas dvēseles īpašības. Tikai ne katrs to saprot…

— Velns ar eņģeli manī ir savienojies … Redz, kas .. .

— Nezinu, nezinu … — šapošņikovs klusi atteica. — Nezinu, nezinu, — viņš piebilda skaļāk. — Tas ir vienalga … Es taču mīlu jūs! — viņš iekliedzās.

Un iekliedzās arī tirgoņa virēja Varvaruška, kad tai aizmigušai bija pielīdis Ibrahims ar saviem glāstiem.

— Tpū, tu velns! — viņa nopurpināja. — Tā nobaidīji . . . Tpū!… Un kad tu, nolādētais, iesi jardanē kristīties, velns nešķīstais, lai dievs piedod?!

Kā lielu jo lielu noslēpumu uzticēdama, Ņina tomēr parādīja Prochoram auskarus.

— Skaties, tie ir brīnišķīgi … Tādi paši kā mana broša.

— Jā, patiešām, — Prochors piekrita, salīdzinādams Pjotra Daņiliča dāvātos briljanta auskarus ar Ņinas briljanta brošu platina ietvarā.

Kuprijanovi bija noīrējuši paprāvu istabu. Grīda izklāta rakstainiem paklājiem, sienas svaigi nobalsinātas, zem izrotātajiem griestiem šūpojās balts balodis, ko no skaliņiem bija izgatavojis kāds iemaldījies klaidonis.

Prochors aizkrampēja durvis un apkampa Ņinu. Meitene apķērās tam ap kaklu. Skūpstīdams līgavu, Prochors sacīja:

— Vai tu vari kļūt mana sieva? . . . Tūlīt, šai pašā mirkli?

— Ko tu runā? — Ņina viņu atgrūda. — Kā, jau pirms kāzām?

— Jā, tūlīt.

— Dieva dēļ, Prochor … Kāpēc tu mani apvaino?!

— Savādi.

— Kas tur savāds?

— Nu, tāpat… Kādas jūs, pilsētas jaunkundzes, visas esat mūķenes, pieskarties nedrīkst.

Viņš sāka staigāt pa istabu uz priekšu un atpakaļ. Ņina ar skatienu sekoja viņa gailai.

— Bet ja nu es tevi vairs nemīlēšu? — viņš jautāja. — Apprecēšu, bet pēc tam vairs nemīlēšu …

— Zini ko? — Ņina atteica. — Kāpēc tu man neparādīji to vēstuli? Kam tu rakstīji? Viņai? Anfisai? Un kāpēc tu mani neiepazīstini ar šo sievieti? Kāpēc?

— Kāpēc tas vajadzīgs?

— Gribu iepazīties.

Prochors atsprādzēja un no jauna aizsprādzēja kaukaziešu jostu virs krekla un domīgi teica:

— Vēlāk … Kādreiz … Pie gadījuma.

— Bet es gribu tūlīt.

— Tūlīt? Viņa jau sen guļ.

. .. Anfisa tomēr negulēja. Satraukta, burvīga, ar vaļējiem matiem viņa stāvēja apskurbušā Sapošņikova priekšā un dūdoja:

— Ak tu mans piedzērušais muļķīt… Ej gulēt…

— Anfisa, Anfisa Petrovna, — rokas uz krūtīm salicis, Sa-pošņikovs viss drebēja; pa vaigiem, pa bārdu viņam ritēja asaras. — Es zinu, ka jūs nespējat mani iemīlēt. Tad jel nonāvējiet mani… Es jūs lūdzu! . .. Noindējiet, noduriet!

Viņš noslīga uz lādes, pieplaka tai ar seju un iegaudojās žēli un baismīgi smalkā kucēna balsī:

— Kā suns!… Jā, jā… Kā suns… ložņāšu pie jūsu… jūsu kājām.

Arī Anfisai gribējās raudāt. Viņa smagi nopūtās, acis pauda dziļas sāpes; maigi, saudzīgi noglaudījusi Sapošņikova sakumpušo muguru, viņa pateica: — Nekas neiznāks, liecies mierā, — un veikli viņu izģērba, noāva tam kājas. Tas nepretojās. Viņn pieveda to pie savas gultas, ieguldīja gultā, tīrajos palagos, zem segas.

— Mans dievs, mans dievs, — Sapošņikovs čukstēja, — kas te gan notiek? Sapnis vai īstenība?

Viss viņā drebēja, sejas muskuļi raustījās, platā, grubuļaina piere bija nosvīdusi, bārda trīsēja.

Anfisa paņēma no svētbilžu stāva mazu, aukliņā uzkārtu bildīti.

— Lūk, dievmāte, visu skumīgo iepriecinātāja, — Anfisa teica. — Vai tu, Sapočka, viņai tici?

— Nē, neticu …

— Met krustu, noskūpsti, viņa tevi pasargās, un visas tavas bēdas izkusīs kā vasks pie uguns. — Anfisa uzlika svētbildi uz viņa spalvainajām krūtīm, noteica: — Tu esi viss spalvains kā lācis… Nu nekas, dievs ar tevi!… Guli, vanadziņ!

Viņa pārmeta tam krustu un, nogriezusi lampas uguni mazāku, izgāja.

Viņas gaišzilā guļamistaba tūdaļ kļuva bāra. Svētlampiņā mirgoja sārta uguntiņa. Sapošņikovs izjuta bērnišķīgu laimi. Visu viņa būtni pārņēma tīkams siltums un maiga gaisma. Bet tur — aiz durvīm, otrā istabā — viņa pati, gaišzilās gaismas nesēja, it kā viņa miesīgā māte. Un dzīvi, neizprotami pavedieni viņu saista pie tās. Māte runā kaut ko, šūpo viņu, un sirdi tik jauki, tik klusi: uguntiņa mirgo, ūdens lāsītes gulgo naktī.

Viņš pasmaidīja, aizvēra acis un iegrima nemaņā.

13.

Jakovs Nazaričs, aizsūtījis Ņinu pie Gromoviem, teica Pro-choram:

— Tad, redz, dēliņ, manu nākamo znotiņ … Tā tas ir. Tātad Ņinai dodu pūrā divsimt tūkstošus… Tie ir bankā, Maskavā. Saproti?

— Pamaz … Biju cerējis vairāk.

— Tfu! — Un Jakovs Nazaričs, izlikdamies aizvainots, sāka skraidīt pa istabu sīkiem, ritošiem solīšiem. Viņam mugurā parastie čičunčas svārki, kājās velteņi. — Maz tev? Velns tāds!

— Darbam par maz … Maniem plāniem.

— Vēl zelta raktuves… Dēvējas «Drošās» . .. Vel maz?l

— Zeltraktuves, ja labās rokās, nav slikti.

— Vēl pūrs — vannas, pannas, sudrabiņš, zeltiņš — divdesmit piecus tūkstošus pārsniegs … Vai maz, sātan?!

Jakovs Nazaričs pieskrēja pie sēdošā Prochora, satvēra to pie apkakles un purināja, saukdams:

— Maz? Nē, saki, — vēl maz?… Nožņaugšu, nolādētais velns!

Prochors sāka pilnā kaklā smieties un teica:

— Domāju, ka diezgan … Citādi vēl patiešām nožņaugsiet.. .

Arī Jakovs Nazaričs sāka smieties, noskūpstīja Prochoru pašā

matu šķirtnē un, uzsilis tam ar roku pa plecu, sacīja:

— Bet tagad taisies, ka tiec… Lasies, lasies!… Tūlīt iešu gulēt… Un dzen Ņinu drīzāk šurp! Viņa laikam pie jums …

Prochors, nesdams sev līdz lielu prieku un šūpodams plecus tāpat kā Anfisa, devās uz izeju.

— Bet kāzas dzersim Kraiskā … Tas ir, sarīkošu tādas dzīres pa visu novadu visiem velniem par spīti! — Jakovs Nazaričs sauca pakaļ platajai mugurai, kas tur aizlīgoja.

Tas bija dzeltens vakars melnā ietvarā. Dzeltēja auksta blāzmas svītra, un melnēja kaila zeme. Prochors nevis gāja, bet laidās pa zemes virsu, viņu nesa zelta cerību spārni.

Veselu stundu Jakovs Nazaričs gaidīja Ņinu. Kas par nejauku meiteni: kā aizgājusi, tā pazudusi. Dusmodamies viņš sāka mazgāties, nomazgājās, un nav dvieļa uz naglas. Meklēja, meklēja — nav. Jāpameklē pie Ņinas. Viņš izvilka meitas ceļa somu un dusmās apgāza to uz mutes, pa grīdu skanēdami sāka ripot flakoniņi, šķērītes, podziņas, uzpirkstenis. Bet kas tad tas? Jakovs Nazaričs noliecās un pacēla nepazīstamu šagrenādas kārbiņu.

— Ai! — Ieskrējusī meitene metās tēvam klāt. — Tētiņ, neaiztiec, neaizliec, liec atpakaļ!

Seju nenoslaucījis, Jakovs Nazaričs nelaipni atbīdīja meitu, atvēra kārbiņu un, uzacis saraucis, piebāza to pie acīm.

— Kur ņēmi?

— Pjotrs Daņiličs iedāvāja … — Viņa smaidīdama vēroja tēva seju.

— Noņem lampu … Noņem lampu! — viņš nobālis iekliedzās. — Rādi uguni!

Auskari iedzirkstījās neskaitāmās ugunīs, un Jakova Naza-riča sejas muskuļi sāka raustīties, mute sašķiebās, drebēja.

— Vai es esmu akls… — viņš ieturēja pauzi, atvilka elpu.

— Vai arī… prātā jūku.

— Bet kas tad ir, teliņ, kas ir? — Ņina pārbijās. — Vai tad viltoti, vai?

Tēvs tusnīja. Aizturētas dusmas plosīja krūtis. Acu priekšā pavīdēja kaut kas balts un sarkans. Viņš sakoda zobus. Mitrā seja acumirklī nosausa. Viņš iebāza kārbiņu kabatā, satraukts noteica:

— Nē, nekas … Tāpat vien … —. uzmeta kažoku uz pleciem un izgāja.

Ņina stāvēja kā pienaglota. Viņa nolieca galvu, nolaida rokas, un viņas apģērbs ar kuplajām krokām izstiepās, nošļuka. Viņu pārņēma smaga nelaimes priekšnojauta.

Sai dzelteni melnajā vakarā Anfisa Pelrovna, paslēpusies zem garas, kailas papeles pie sētas, gaidīja Prochoru. Skat, vakars jau kļuvis gluži melns, pienākusi nakts, debesis izrotātas apaļām zīlēm, bet Prochors arvien vēl nenāk. Tad re, cik ilgi kavējas pie savas daiļavas! Hk! vienalga! Anfisa jūt, ka no viņas, Anfisas, tīkliem ērglēns nekur projām neaizlidos. Anfisas sirds zina: ja arī viss būs pie beigām — jau baznīcā ievesti, jau vainagi uzlikti, tad tur vēl gadīsies jociņš, tāds mazs jociņš — Anfisa iekliegsies pa visu baznīcu: «Prošeņka, vanadziņ mīļo!» — un vainagi nokritīs.

Nē, šoreiz Anfisu pievīla viņas mānīgā, mīlas pilnā sirds, Anfisa nesagaidīja Prochoru; Prochors bija sarāvis neredzamo burvju saiti, lūk, viņš jau stāv tēva priekšā un saka:

— Paldies dievam, paldies dievam!… Beidzot tomēr. Es visu laiku baidījos, ka tikai mans nākamais sievastēvs neapved mani ap stūri. Bet tagad, tēv, atbildi tu man uz vienu jautājumu, Heņem jau nu ļaunā!

— Kas tas ir par jautājumu? — izlikdamies nevērīgs, taču dzīvi interesēdamies, vaicāja Pjotrs Daņiličs.

— Cik tad tev ir tā kapitala, tēv?

Gar tēva acīm dzeltenos viļņos noslīd Anfisas tēls. Tēvs saka:

— Bet kāda tev tur daļa?

Dcls noraugās tēvā cieši, dusmīgi. Dēls turpina:

— Kā tad tā? Esmu nostrādājis vairāk nekā divus gadus. Nopelnīju kādus septiņdesmit tūkstošus sudrabā. Kur tā nauda ir?

Dzeltenie viļņi kļūst sārti, vijas, Anfisa slīd garām, ieskatās tēvam sejā, gaida atbildi. Tēvs kliedz:

— Tu vēl esi par jaunu, lai no tēva norēķinu prasītu! .. . Smurgulis tāds!

Prochors ātri noliecas pār galdu, aiz kura sēž tēvs, karsti elpo tēvam pierē un spēji dauza ar plaukstu pa galdu.

— Naudu!… Kur mana nauda?!

Tēvs pielec kājās, sārtie viļņi sašķīst, Anfisa izgaist, un tās vietā — Jakovs Nazaričs. Tas gluži bāls un viss dreb.

— Pjotr Daņilič, mums jāparunājas, — viņš saka un ar mājienu norāda Prochoram uz durvīm.

Prochors, paraustījis platos plecus, iziet sabozies un lepns. Pjotrs Daņiličs slāv. Jakovs Nazaričs viņam saka:

— Sēdies! — Un cieši piever durvis. Tad arī pats nosēžas blakus Pjotram Daņiličam, skaļi šņaukdams degunu rūtainā kabatas drāniņā, acis viņam sarkanas, samulsušas. Pjotrs Daņiličs gaida. Jakovs Nazaričs izvelk no kabatas kārbiņu, izņem auskarus, papurina tos, mierīgā balsī jautā:

— Kur tu ņēmi šos auskarus?

Pjotrs dažus mirkļus raugās Jakovam Nazaričam acīs un saka:

— Nopirku.

— Melo, — Jakovs Nazaričs mierīgi atbild, taču rūtainā kabatas drāniņa viņa rokā trīc. — Melo! — viņš paceļ balsi, paceļ uzacis un pats pieceļas.

Pjotrs Daņiličs redz, ka viesis sāniski, ar pūlēm kājas cilādams, iet uz kaktu, bet kaktā — viņam šķiet — slāv Anfisa, tumša, saplūdusi ar zilajām tapetēm, acis viņai deg. Pjotrs redz: Jakovs Nazaričs nāk atpakaļ, Pjotrs dzird:

— Tie ir manas mirušās mātes auskari. Jā, jā . . .

Pjotrs jūt, ka virs deniņiem mati sāk kustēt.

— Jā, jā, — Jakovs Nazaričs atkārto, viņš ar muti kampi gaisu, viņam grūti runāt, viņš ar roku ķeras pie sirds. — Tātad manu tēvu un manu māti noslepkavojis tavs tēvs, vecais Daņila. Tā iznāk. Man jau agrāk bija tādas aizdomas …

Anfisa salīgojās un acumirklī pieslīdēja pie Pjotra.

Pjotrs Daņiličs piecēlās kājās un iesaucās:

— Tu runā, bet nerunā muļķības!…

— Ak tā, nu sakiet, lūdzami… — Jakovs Nazaričs iesprauda roku sānos, ar izsmieklu atņirdza zobus.

— Par tādiem vārdiem mēdz likt pa purnu!

— Tfu! — Un Jakova Nazariča seja tumši piesarka. — Tfu!

Garais rakstāmgalds pats no sevis sāka smagi slīdēt; sasvērās uz sāniem un slīdēja krēsli, atzveltņi; iebrakšķējās un ieliecās griesti.

— Tad palūk, kur mēs ar meitiņu esam nokļuvuši: laupītāju bedrē!

Pjotrs Daņiličs dauza ar dūrēm pa galdu, Pjotram Daņiličam ārprātīgas dusmas, taču kājas viņam kļūst nevarīgas, viņš atkrīt atzveltnī, un kāds it kā ar lupatu aizbāž viņam muti. Un viss griežas, slīd, spoguļi atraujas no sienām un dejo. Anfisas rēgs pazūd.

Ar troksni ieskrien Prochors. Un pēkšņi viss nostājas savās vietās: galds, krēsli, sienas, spoguļi. Prochors veras tēvā, Jakova Nazaričā. Tēvs iesānis uzgāzies atzveltņa sānbalstam, galvu saspiedis plaukstās, acis aizvērtas. Jakovs Nazaričs viss tāds kā izmežģīts: rokas kā aizlauztas, viena pašauta uz augšu, otra uz leju; kājas ceļos saliektas, labās kājas papēdis skaļi dauza pa grīdu, no lūpām reizē ar kliedzieniem šļakst ļaunas siekalas, acīs niknums. Prochors pirmoreiz ierauga: bagātnieka labās kājas veltenim uz papēža ir ādas ielāps.

Prochors apstulbis tuvojās Jakovam Nazaričam.

— Kas noticis?

— Laupītāji, odžu dzinums!… Nost! — Jakovs Nazaričs iespiedzās, sāka spļaudīties, ar dūrēm metās Prochoram virsū, tad izgāja ātriem, jauneklīgiem soļiem, aiz piedurknes pa zemi vilkdams kažoku.

Stāvēdama pie kailās melnās papeles, Anfisa dzirdēja, kā tuvu jo tuvu viņai garām aizšļūca kādi ļengani soļi, kā nobubināja drūma, aizsmakusi balss.

— Ak laupītāji! … Ak slepkavas!

Anfisa nepazina šo balsi. Viņa smagi nopūtās, pārlaida dziļu skatienu pār zīļu piebārstītajām nakts debesīm un lēnā, domīgā gaitā devās mājup.

Bet satracinātais Jakovs Nazaričs, iebrucis istabā, uzklupa meitai, kas mirka asarās:

— Vai tev jau ir vaina vai nav? Runā! …

— Kāda vaina, tētiņ?

— Kāda, nu kāda … Velns lai tevi parauj …

Un viss sabangojās, sajuka, noskrēja no sliedēm, sašķiebās. Visu nakti, visu otro dienu nepārstādams lija lietus. Visu nakti līdz pašai gaismai un visu dienu Ņina raudāja, lauzīja rokas.

Prochors no paša rīta aizgāja uz taigu bez šautenes, un apdullis klīda, nezinādams, kurp iet. Viņš ne par ko nespēja domāt, bija tāda sajūta, it kā viņam nebūtu ne miesas, ne dvēseles un pa taigu klīstu kāds cits — svešs un nesaprotams, bet viņš, Prochors, noraugās uz to no malas. Un viņam ir žēl tā svešā, kas soļo lietū bez domām, nezinādams, kurp, apdullis, nedzīvs.

Pjotrs Daņiličs atkal sāka žūpot bez mitas. Jā, pareizi. Tā ir. Šos auskarus viņš paņēmis no sava Ieva, mirušā Daņilas, glabātavas. Daudz kas vēl atrodams tanī senajā, nosūbējušajā vara katlā ar salā nokodinātiem izrotājumiem.

Vai patiešām ievērojamais tirgonis Kuprijanovs iznīcinās viņus, Gromovus?

— Bet es noliegšu, — Pjotrs Daņiličs purpina. — Še iekod!.. . Ej pierādi!… Nopirku — redz, kur ņēmu.

Marja Kirilovna par auskariem, par vakardienas kņadu nekā nezina; bijusi viesos. Pašā lielajā lietū, izplētuši vecu veco brezenta lietussargu, viņa iet viesos pie Kuprijanoviem. Anfisa atvēra logu.

— Vai tad jūs, Marja Kirilovna, nekā neesat dzirdējusi?

— Nē. Kas tad noticis?

— Ejiet atpakaļ mājās! Pavaicājiet savam cienīgajam!

«Čūska! Paklīdene!» Un tomēr Marja Kirilovna ar pūlēm

atrāva acis no brīnum daiļās Anfisas sejas: balta balta, sārta sārta, un lielas, maigas un laipnas acis, un mati taisnā šķirtnē. «Sātans! Ragana!»

Marja Kirilovna nekā neatbildēja, gāja savu ceļu un atgriezās tukšā: «Atpūšas, nav pavēlēts ielaist.»

— Ko tas nozīmē, Pjotr? — Ar skābu aizvainojuma vaibstu sejā viņa tuvojās vīram, dauzīdama pa grīdu ar slapjo lietussargu. — Ko tas nozīmē?

Pjotrs Daņiličs, asaras slaucīdams, dziedāja aizsmakušā balsī:

Ak tu galviņa pārdrošā tna-ana,

Vai vēl ilgi man tevi bus nest…

Vēlu vakarā, viss vienos dubļos, izmircis, izdzisušām acīm, no meža pārnāca Prochors. Bikses pārplēstas, arī svārki pie pleca pušu. Matos un uz cepures priežu skujas. Viņš apstājās pie tagad svešajiem vārtiem un nedroši pieklauvēja. Sētā ierējās suns, un atskanēja strādnieka balss:

— Kas vajadzīgs? Prochor Petrov, tu esi tas, vai? Nav pavēlēts ielaist.

Prochoram acis iegailējās, bet tūliņ nodzisa kā dzirksteles lietū. Viņš lūdza:

— Dieva dēļ, atver! Es gribu tikai uzzināt.

Viņš runāja nevis savā parastajā, bet sīkā lūdzēja balsī. Ar troksni atvērās logs. Prochors logā nevienu neredzēja, dzirdēja tikai naida saindētu, aizsmakušu kliedzienu:

— Vāķies pie velna! Citādi likšu ar karteču.

Logs aizcirtās. Prochors tikai padzirdēja Ņinu šņukstam un raudam. Viņa sirds sažņaudzās. Lai nepakristu, viņš ar plecu atspiedās pret vārtu stabu. Un vārtu spraugā viņam pie paša deguna aploksne.

— Prochor Petrov, — strādnieks pa spraugu čukst, — še tev, viņa lika nodot…

Tumsa. Prochors laikam iet mājup, kājas brien pa dubļiem, un sērkociņi cits pēc cita iedzirkstas un nodziest: «Mans mīļais Prochor…» Nē, nav iespējams izlasīt, tumšs.

— Nu ko, Prošeņka, vai apprecējies? — pie auss uzmācīgi čukst Anlisas balss. — Paņēmi gan tīru, nevainīgu eņģelīti? No burvenes atkāpies?

Prochors paātrina soļus, pāriet ceļam otrā pusē, Anfisa seko pa pēdām, ausīs Anfisas balsis:

— Nu, nekas … Burvene tomēr tevi dabūs … Mīli taču?

— Anfisa … Kāpēc tu tādā brīdī? Tādā …

— Aliā, Prošeņka … Ahā, draudziņ. Nekur nespruksiet… Ne tu, ne tēvs … Man ir tāda lietiņa …

— Anfisa … Anfisa Petrovna!

Un viņu skatieni sastapās. Anfisas — ļauns, augstprātīgs, Prochora — pazemots. Viņi gāja gar sētu, blakus. Bet pretējā pusē vīdēja vāja uguntiņa.

Un tik valdzinoši elpoja viņas pusatvērtā mute, mirdzēja vienādie, baltie zobi, kairi guldzināja staignos dubļus viņas vingrie soļi. Prochors apstājās, acis pret acīm. Viņu skatienus šķīra tikai līganais tumsas plīvurs.

— Ko tu gan gribi, Anfisa?

— Tevi gribu, — viņa sāka elpot ātri, kaislīgi; viņa cīnījās ar sevi, gribēdama savaldīt sirdi, savaldīt savas rokas, bet sirds dobji sita sažņaugtajās krūtīs, un rokas kā gulbji traucās Prochoram ap kaklu, taču pēkšņi nolaidās nedzīvas, atvēsušas.

— Pamet, pamet viņu!… Es visu zinu, Prošeņka … Labu dāvaniņu līgavai uzdāvājāt?

— Nu, bet tālāk? — Prochors nočukstēja. — Ja nepametīšu? Ja apprecēšos, teiksim?

— Neļaušu, mīļais, neļaušu! — Es saku — man ir tāda lietiņa … Lietiņa …

— Bet tālāk? — Prochoru kratīja drudzis, ausīs dunēja. Anfisa caur degunu klusi iesmējās:

— Jūsu naudiņa raudās. Jums būs katorga … — Un, ledaini smiedamās, ātri aizskrēja.

Gaišzila, ar zīmuli rakstīta vēstule:

«Mans mīļais Prochor. Mīļotais! Tiklīdz iestāsies ceļa laiks, mēs aizbrauksim. Vecais ir nelokāms, grib ierosināt lietu, grib iesniegt ziņojumu tepat jūsu pilsētā. Bet es tam neticu, lai gan uz auskariem patiešām ir manas vecāsmātes vārds. Vecais ir stipri redzīgs, saskatījis. Cik tas viss briesmīgi! Bet kāda tur daļa Tev, man, mūsulaimei? Vispār… Mīļais, nezaudē dūšu! Tas ir dieva likts pārbaudījums. Neaizmirsti mani! Es ticu, ka viss mums vērtīsies par labu. Ja ne tūlīt, tad vēlāk. Es visu nakti lūgšu dievu pār Tevi, par mums visiem. Tava Ņ.

P. S. Uz taigu nebrauc! Gaidi telegramu! Pielūgšu, ceļos mezdamās. Ceru uz mātes ietekmi. Ņ.»

Lasīja divatā. īstenībā lasīja Prochors viens pats, bet otrs kavēja lasīt: ķiķināja, kaut ko murmināja, vēdināja dūmainu plīvuru starp dzelteno lampas gaismu un gaišzilo vēstuli.

Meža šalkoņa Prochora ausīs kļuva aizvien skaļāka, čalodami zvanīja taigas strauti, sirds smeldza.

Pie kā aiziet? Māte guļ. Pie tēva viņš neies. Prochors izģērbās, novilka lietū izmirkušo veļu un apgulās gluži kails. Drebēja. Apsedzās ar kažoku. Drebuļi sāka kratīt vēl stiprāk. Galva kļuva smaga. Apziņa iegrima vai nu miegā, vai murgos…

— Nu? Kā iet?

— Ibrahim, vai tu?

— Es. Nu?

Plikpaurainais čerkess sarkanā kreklā, apakšbiksēs, basām kājām sēdēja Prochoram blakām uz krēsla un kūpināja pīpi. Melnēja viņa biezās uzacis, melnēja bārda. Cerkess, acis piemiedzis, kaut ko domāja, raudzījās Prochora smadzenēs, dvēselē. Gaišā lampa, iespraudusi roku sānos, uzvilkusi uz acīm zaļu cepuri, arī lūkojās Prochora dvēselē, arī domāja, gatavojās klausīties, par ko runās cilvēki.

— Ko lai es iesāku? — Prochors jautāja dedzīgā, taču klusā, nogurušā balsī un ieklepojās. — Tu laikam man esi vienīgais. . . Laikam pats uzticamākais … Ja, Ibrahim. Visam beigas … Ņina aizbrauc.

— Beigas, Proška … Cch! 2ēl, Proška… Meiča žēl!… Tevi žēl!

Lampa klausījās. Cilvēki klusēja. Lampa klausījās, lampa saprata, par ko viņi klusē. Prochors iešņukstējās un sāka mirkšķināt acis.

— Kāpēc uz taigam gāji? Slapja. Slima būsi…

Cerkess nolieca galvu zemu jo zemu… Pavasarīga muša atrāvās no griestiem, uzlaidās uz čerkesa kailā, dzeltenā galvvidus.

— Iekodīs, — Prochors sacīja. Viņa elpa bija karsta, nevienmērīga.

— Rītā uz pirti, rutkam trīt, sutināt.

— Jā, — Prochors piekrita. — Nogriez uguni mazāku: acis sāp.

Uguns sāka lēkāt, lampa pasita cepuri uz vienas auss un turpat uz vietas sāka dejot, dzelteno mēli šaudīdama.

Satumsa. Kļuva karsti. Krēsls iečīkstējās. Uz pieres uzguļas vēsa roka.

— Nu, labs ir, Proška. Tava jauns. Mana savs laiks padzīvojis. Nebēdā … Guli . ..

Viss gāja juku jukām, visur smailes, četrstūri un krusti, krusti. Vīdēja dzelteni logi melnos sēru rāmjos, un kaktā mirdzēdama sēdēja blāzma ar pliku pauri, mēma. Un ļaudis stūrainām kustībām ceļa Prochoru, sēdināja viņu, deva dzert. Lūk, feldšeris Nils Minajičs; viņam nav nedz kāju, nedz rumpja — galva stūraina, rokas kā maikstes, bet mute — taisna spraudziņa. Skat, Ipata tēvs: «Gaužām braši!» — viņš saka un svētī. Viņa krūšu krusts vienās liesmās, no talara kūp dūmi. «Karstums,» feldšeris teic. «Gaužām braši…»

— Māmiņ, — Prochors mēģina savu balsi. — Kāpēc tu smejies? Bet kur Ņinočka?

N’ina raudāja. Un viņas asaras kā neasas bultas.

— Nu, labs ir, — Prochors pateica, — man vairs nekā nevajag.

Pēc tam viņu izjauca atsevišķās daļās: noskrūvēja galvu un noglabāja stikla skapī.

Kad viss noklusa, Prochors piecēlās, piegāja pie spoguļa un izslējās taisns. «Muļķi,» viņš nodomāja. No spoguļa viņam uzsmaidīja veselīgs, melnīgsnējs puisis. Prochors viņu pazina. Prochoram kļuva viegli un līksmi ap sirdi. Viņš uzmeta uz pleciem ungāru svārkus, paņēma spilvenu, sērkociņus un pazagšus gribēja iet pie viņas, savas mīļās, laipnās, bet guļamistabas durvis bija aizslēgtas. «Sargā, muļķi,» Prochors piegāja pie loga, izsvieda sērkociņus, viņa tos uzķēra, izmeta spilvenu, viņa notvēra spilvenu, izmetās pats. Viņa spieda to pie krūts un skūpstīja.

— Esmu slims, — viņš žēlojās.

Un tad viņas gaišzilā guļamistaba. Kaktā dzeltenā blāzma, klusa, kaila, nedzīva. Bet uguntiņa pie pestītāja Iela ir dzīva. Sarkanā uguntiņa pamāj viņam, pestītājs pievērš savas acis, kļūst domīgs. Prochoram slinkums pārmest krustu. Viņš laiski sveicina:

— Kungs, es sveicinu tevi!

— Sveiks, vanadziņ, — viņa atsaucas.

Un abi atlaižas mīkstajā gultā, apsedzas ar gaišzilu dūnu segu.

— Man nāk miegs, — Prochors saka. — Es gribu gulēt. Protams, es mīlu tevi vairāk par savu dzīvību.

Un viņa aizmidzina to karstām, saldām lūpām, tik mīļa, tik tuva. Blāzma, spoži starodama, sāk velties pa grīdu, nosēžas pie kājām uz gaišzilās segas, uzsedz viņam baltu mākoni un ņemas stāstīt tādu kā pasaku, kā patiesību.

15.

— Kas ir, vai jūs visi esat prātu zaudējuši? — Anfisa jautāja Sapošņikovam. — Pjotrs piedzeries līdz nesamaņai, mājās visu salauzis, Ibrahims viņu klētī ieslēdzis … Pristavs raksta zīmītes, šodien atkal solās atnākt. Arī Iļjucha draud pakārties. Kas ar jums noticis, vai jūs traki esat palikuši, vai?

Sapošņikovs, galvu nodūris, pāri brillēm neatlaidīgi vēroja Anfisu: viņas lūpas, zodu, vaigus ar divām smaidīgām bedrītēm; viņš dzirdēja tās balsi, taču nekā nesaprata.

— Vai tu dzirdi? Sapka! Kāpēc klusē?

— Es domāju… — viņš skumīgi atbildēja un pakasīja zem bārdas. Piecelās, pastaigājās, tāds jocīgs, zema auguma. Viņa villainās jostas bārkstis nožēlojami nokarājās uz leju. — Es domāju par jums un par sevi. Mums katram savs ceļš. Un arī cilvēki mēs esam dažadi. Jūs, Anfisa Petrovna, esat tāda traģiska, tas ir, kā jums lai vienkāršāk pasaku? Nu… nezinu kā… Nespēju koncentrēt domas. Tas ir, jums pa pēdām seko kāda tumša ēna, liktenis, vai… Un, lūk, es domāju . .. Jūs laikam gan labu galu neņemsiet…

— Runā, runā! Sarkangalvīti, runā … — Anfisa vienaldzīgi grauza riekstus, pie lūpām un deguna viņai nesen paradījušās rieviņas.

— Vajag bēgt, Anfisa Petrovna … Jā… Tas ir man… Vajag bēgt. Uz kurieni? Nezinu. Pie velna! Es, man šķiet, jau esmu runājis ar jums par to. Man vajag aizbēgt pašam no sevis … — Pēdējos vārdus viņš izrunāja vārgi un bezcerīgi un ka samiegojies aizvēra acis.

Biezie, tumšie aizkari Anfisas gaišajā istabā nolaisti. Izbalsinātās sienas sākušas skumt; tās kaut ko nojauš, kaut ko gaida. Ari tualetes spogulis starp slīpētajiem stabiņiem trauksmīgi sasvēries uz priekšu. Tanī atspoguļojas viesa nemierīgās, nedrošās kājas, nonēsāto zābaku purni saliekušies uz augšu līdzīgi jautājuma zīmēm. Lampa caur gaišzilo abažuru met gaismu miegaini un noslēpumaini kā mēness kapsētā.

— Nav labi, — viesa balss iekrīt klusumā. — Nav labi ne šā, ne tā. Kuru tad jūs mīlat, Anfisa Petrovņa, tā dziļi, īsti, nevis aiz untuma, bet…

— Prochoru.

— Tā gan, tā. Un kas no tā lai iznāk? Protams, jums tās burvības daudz, taču, jādomā, ka jūs negribēsiet izpostīt dzīvi meitenei?

— Vai tad es zinu, ko gribu? Esi gan tu, Sapkin, jocīgs. Varbūt jau rīt tevi gribēšu. Varbūt uz visiem laikiem tev piederēšu.

— Nē, Anfisa Petrovņa. Jūs esat bīstama. Jūs esat ļoti bīstama, Anfisa Petrovņa! Es atceros to nakti, kad jūs, mīļā, labā, uzkārāt riian savu svētbildīti. Jūs man piedodiet, bet, tā kā man svētbilde nav vajadzīga, es to atdevu savam saimniekam; izmainīju pret divām mārciņām sīpolu. Tā ja … Pēc tās nakts es veselu nedēļu gulēju it kā garīgi paralizēts, raudzījos griestos un domāju. Es tanī naktī biju ārprātīgs, un man ir kauns. Es, atceros, raudāju kā beidzamais nejēga, pazemojos, locījos pie jūsu kājām. Un tai naktī jūs saindējāt manu dveseli ar nāvējošu indi. Kāpēc tā vajag mocīt cilvēkus? Es neapskaužu ne Prochoru, ne Pjotru Daņiliču. Ar cilvēkiem tā nedrīkst spēlēties.

— Nu, ko tad lai es daru, nolādētais?! — histēriski iesaucās Anfisa un iesvieda viesim saīgušajā bārdā veselu sauju ciedru riekstu.

Sapošņikovs satrūkās. Rieksti, veldamies pa tīro grīdu, smējās sudraba smieklus, spogulis pamirkšķināja acis un salīgojās, iesnaudušās sienas kā zaldāti izslējās brašā pamatstājā — papēdis pie papēža.

Divi rieksti bija aizķērušies bārdā. Sapošņikovs tos steigšus pārkoda, apēda. Pēc tam, pagājis tālāk kaktā, pie krāsns, stomīdamies sāka runāt.

— Uztraukties ir kaitīgi, — viņš teica. — Sabojāsies sejas krāsa. Tātad, ar veselu prātu spriežot, jums vajag Prochoru likt mierā. Kas attiecas uz Pjotru Daņiliču … Es teiktu tā …

— Gremo vien, gremo savu gremokli!

— Pasaulē taču pastāv kaut kāda morāle. Jā. Nu, jums tas… Vārdu sakot, jūs spelčjaties ar Marjas Kirilovnas likteni.

Anfisa ļauni iesmējās:

— Vai patiešām visi cara noziedznieki ir tādi kā tu? Ak tu teļš!

Sapošņikovs, plecus sašķiebis, rokas aiz muguras salicis, apvainojies sāka staigāt pa istabu, sakrokodams pašausto, svītraino grīdsegu.

Anfisa nosēdās, pievērsās spogulim, spogulis ieskatījās tai sejā. Seja bija uzbudināta, satumsusi. Anfisa klusēja. Sapošņi-kovs ieklepojās, klusām nosēdās uz krēsla. Viņš pasniedzās pēc riekstiem, roka apdomājās, noslīga pati no sevis. Viņi klusēja.

— Vai par auskariem esi dzirdējis? — Anfisa spogulim jautāja.

— Dzirdēju, — atbildēja sienas, bārda, grumbainā, kailā piere. — Sis pierādījums aiz noilguma līdzinās nullei. Pierādīt nozieguma faktu ir gandrīz neiespējami.

Anfisa piegāja pie spoguļa, ar ķemmi sakārtoja matus.

— Bet, vai gribi, es tev parādīšu kādu lietiņu, kādu papīriņu … Ja, teiksim, to iesniegtu prokuroram — Gromoviem būtu beigas.

Anfisa pabāza roku zem jaciņas un izvilka pie krustiņa piestiprinātu slepenu atslēdziņu.

Sai pašā vakarā Ibrahims-Ogli iegāja Kuprijanovu dzīvoklī. Viņš gāja savā parastajā, vieglajā kaukaziešu solī, bet neveikli un nospiesti, it kā smagu nastu nesdams. Jakovs Nazaričs noguris un satriekts sēdēja uz nodriskāta, nosmulēta dīvana un atpūtās. Ņina posās ceļā, lika mantas ceļa somās.

— Nu, paziņa, ko labu teiksi? — tirgonis jautāja.

Pagriezies pret svētbildēm un labi atvēzējies, čerkess neveikli

pārmeta krustu un pēkšņi nokrita ceļos Kuprijanova priekšā.

— Mana nogalināja tavs māte, tavs tēvs … Mana! — čerkess asaru pilnā balsī iesaucās, viņš sarauca uzacis uz augšu un sakrustoja rokas uz krūtīm.

Tirgonis uzreiz nesaprata un dusmīgi pārjautāja:

— Ko tu muldi? Ko?

— Mana nonāvēja tavs vecākus … Mana!

Ņinai izkrita no rokām melchiora cukurtrauks, viņa izpleta apaļas acis:

— Tu?! — Jakovs Nazaričs pietrūkās kajas un pastiepa nagus kā liels, resns runcis uz peli. «Uzpirkuši,» viņš nodomāja. «Uzpirkuši, neģēļi.»

— Melo, draņķa velns … Pats uz katorgu prasies, — viņš sarkdams klusi teica.

— Dari, ko gribi, saimniek … Es. ..

— Kur tu nonāvēji? Kad? Kādi viņi bija? — Jakovs Nazaričs smagi dauzīja ar kājām grīdu, viņš gan trūkās augšā, gan sēdās, gan sila ciet rītasvārku stērbeles, gan vēra tās vaļā. — Tu melo, nelieti, laupītāj, nolādētais katordzniek!…

Cerkess, ceļos tupēdams, pavērās uz priekšējo kaklu un, pret svētbildēm rokas kratīdams, aizsmakušā balsī ķērca:

— Mana ir kristīts… Cienīgtēvs mērcēja… Dieva vārds! Jissa Kristus!… Alla!… Dieva māte… Es nogalināju…

Ņina, galvu pie krāsns piespiedusi, visa drebēja.

— Celies augšā, velns, suns tāds!… Ej pie durvīm, runā … Stāvi, stāvi! Runā!

Cerkesam balss sāka džerkstet un locīties:

— Mans bēga no katorga, taigām klīda. Rīt vajga, nav ko rīt. Skatos — trijjūgs. Važoni notriecu, veco sacirtu, vecene sacirtu.

— Kādi viņi bija? Kā ģērbušies? — tirgonis uzkliedza un pieķēra roku pie sirds.

Ibrahims paberzēja nosvīdušo pieri ar auksto delnu, viņa biezās, melnās uzacis raustījās uz augšu uz leju.

— Klausies, saimniek … Mana nemelo … Klausies …

Cerkess stāstīja juku jukām, stomīdamies, sasprindzināti, it

kā ar pūlēm atcerēdamies. Pa iedvesmā starojošo seju viņam ritēja lielas dzeltenas sviedru lāses, elpa no krūtīm lauzās smagi, čerkstoši. Jakovs Nazaričs ari bija nosvīdis, uzbudināts. Neapjēgdams, ko dara, viņš raušus norāva no sienas šauteni un cerkesam, kas vēl arvien tupēja uz grīdas ceļos, iespera ar kāju pa krūtīm.

— Nu!… Marš pie durvīm!

Ņina iespiegdamās metās pie tēva, tas viņu rupji atgrūda.

— Ej projām! — Viņa izskrēja ārā.

— Mana nemelo… Šauj! Tikai pašā sirdī…

Cerkess piecēlās no grīdas, atspieda muguru pret durvju stenderi un aizsedza acis ar plato plaukstu, no kuras izcēlās uztūkušo venu zarojums. Viņa seja acumirklī novājēja, sakritās, kļuva pelēka.

Un, lūk, gailis jau uzvilkts. Vēl īss mirklis, un ārprāta uzliesmojumā tirgonis nolinčos čerkesu, linča tiesa taču ir parastā izrēķināšanās valsts tālajās nomalēs.

Ņina skrēja pa ielu un izmispsi kliedza. Gromovu kāpnes ātri norībināja trauksmi, Ņina metās pie krūtīm Marjai Kirilovnai. Tad abas skriešus devās atpakaļ un meta krustus, skrēja un meta krustus.

— Nošaus, nošaus viņu!… Nošaus … — Ņina tikko spēja izrunāt. Un, kad viņas bija triju soļu atstatumā no mājas, tur nogranda šāviens.

— Ak kungs, nošāva!

Kaut kur nelabi iegaudojās suns. Viss bija ietīts miglā. Māju logos vīdēja neskaidras uguntiņas.

No vārtiem iznira strādnieks.

— Kur šauj?

Arī Prochors, bals un slims, pietrūkās kājās savā istabā.

— Kur šauj?

Bija noticis tā. Jakovu Nazariču atstājuši spēki, viņš nometis šauteni, un gailis pats nospiedies. Jakovs Nazaričs no šāviena sarāvās, nespēcīgi noslīga uz dīvana pie galda. Viņam pēkšņi kļuva kauns no meitas, pašam no sevis, no čerkesa, pat no sienām. Viņš bija gribējis tikai notēlot bendes lomu, pamocīt čerkesu, iedzīt tam bailes, bet bija pārrēķinājies, neprātīgi padevies zvērisku dziņu uzliesmojumam, tikko nenotraipījis savas rokas asinīm. Tpū, tu nolādētais spēks! Cik tu esi liels nespēcīgā cilvēkā! Tirgonim iesmeldzās varžacs kājas apakšā un iesmeldzās sirds. Viņu pārņēma dziļas skumjas. Jakovs Nazaričs izstiepa smagās, kā svina pielijušās kājas, atspiedās ar rokām pret dīvānu, ar pakausi pret sienu, aizvēra acis, pa viņa tuklo seju, kas tagad bija tumši piesarkusi, aumaļām lija sviedri. Bārda drebēja, trīsēja arī žokļi; viņš iekoda apakšlūpā un caur degunu tā savādi, it kā īdēdams iestenējās.

Kad tirgonis atvēra acis, Ibrahims atkal bija nometies viņa priekšā ceļos, rokas vēl arvien uz krūtīm sakrustojis.

— Katorgā! — Jakovs Nazaričs nikni šņāca.

Blakus Ibrahimam ceļos nometusies Marja Kirilovna, Ņina un — visiem priekšā — Prochors. Acis Prochoram drudžainas, labais vaigs kā izrakstīts, pāri deniņiem stiepjas sārtas iegulētas rievas; galvā viņam cepure, kājās velteņi, mugurā mētelis, uzģērbts tāpat virs veļas.

— Es jūs lūdzu, ļoti lūdzu! — Prochors pazemīgā balsī sacīja; uzlicis roku Jakovam Nazaričam uz mīkstā ceļgala, viņš pūlējās ieskatīties tā gaišzilajās, valgajās acīs, kas nemitīgi raustījās. — Apžēlojiet Ibrahimu, viņš taigā izglāba man dzīvību. — Un, kad Prochors, cilvēku aizstāvēdams, runāja šos vienkāršos vārdus, viņa sirdi un prātu pāršalca dziļš gaviļu prieks: ap viņu viss iezaigojās, viņa acis mirdzēja.

Jakovs Nazaričs ar troksni atvilka elpu, piecēlās, nedrošiem soļiem aizgāja aiz šķērssienas, nošņauca tur degunu, iznāca atpakaļ un, ne pie viena nevērsdamies, jautāja:

— Bet auskari?

Cerkess nosēcās, iesita sev pa sirdi.

— Mana pārdeva vecajam Daņilain. Mana pats…

Jakovs Nazaričs nosodās, kāri iedzēra malku auksta ūdens.

— Es tev, laupītāj, šobrīd nekā neteikšu. Lasies laukā, neģēli! Ej ari tu, Marja Kirilovna, un tu, Proška. Staigājiet veseli… Rīt…

Beidzamais notikums uzreiz atžilbināja Pjotru Daņiliču, tūdaļ iedvesa viņam agrāko rosību, spirgtumu un saprātīgumu.

Viņi ar Jakovu Nazariču cauru dienu pavadīja abi kopā. Viss beidzās labi: Gromovu pēcnācēji bija attaisnoti, čerkesam piedots, kāzas būs.

Kāzas nolēma rīkot Kraiskā nākamā vasarā, bet parīt noturēt dievkalpojumu par piemiņu tirgoņa Kuprijanova vecākiem, ko nogalinājis it kā nezināms ļaundaris.

Vakarā, atgriezies no Kuprijanoviem mājās, Pjotrs Daņiličs ieaicināja čerkesu savā istabā, aizslēdza durvis, vārtījās tam pie kājām, skūpstīja viņa aukstos, smirdošos, ar degutu iesmērētos zābakus. Pēc tam izvilka no kabatas simtrubļu gabalu, pasniedza to Ibrahimam. Čerkess pateicās, tomēr naudu ne-ņēma — dievs Jissa pavēlējis visus mīlēt, un, lūk, viņš, čerkess, mīlot Prochoru, tikai lai Pjotrs Daņiličs nedomājot, ka Ibrahima rokas asiņainas, nē, nē, Ibrahims-Ogli neesot laupītājs.

Prochora slimība pieņēmās. Iļja Sochatichs jau bija paspējis aizšaut uz pilsētu pēc ārsta. Ņina un Marja Kirilovna neatgāja ne soli no slimā gultas. Jā gan, Marja Kirilovna bieži iegriezās arī Ibrahima istabiņā, atnāk, paraud, pasaka:

— Ak, cik tu esi labs, Ibrahimuška! — un atkal pie Prochora.

Iestājies ārējs miers un klusums. Un ja tikai nebūtu Prochora slimības… Bet ārsts teicis, ka briesmas nedraudot, jaunā cilvēka stiprais organisms ātri pārvarēšot vārgumu.

Par čerkesa atzīšanos Jakovam Nazaričam neviens nekā nezināja, bija nolemts stingri glabāt šo noslēpumu.

Un šai šķietamajā klusumā atklājās visādas plašas iespējamības. Bija sagaidāmas divējas kāzas: Ņinai ar Prochoru un virējai Varvarai ar Ibrahimu-Ogli.

Iļja Sochatichs loloja cerību stāties laulībā ar pašu Marļu Kirilovnu — viņš būs bagāts un slavens, un lai velns parauj to nolādēto Anfisu!

Vienīgi tāpēc, lai savaldzinātu Marju Kirilovnu, viņš pilsētā bija iegādājies fraku, pensneju apzeltītā ietvarā, baltus pirkstaiņus, lietotus lakādas puszābakus ar pušķiem un ceriņkrāsas triko apakšbikses. Izrādījās, ka cilindra pilsētā nav, nebija arī apbedīšanas biroja ar cilindrotiem lāpnešiem, bet Iļja tomēr prata sadabūt šo burvīgo tualetes piederumu pie kāda izveicīga friziera, kas mēdza aizlienot masku balles kostimus. I(ja Sochatichs neaizmirsa nopirkt arī dāvanu Marjai Kirilovnai — zelta gredzentiņu — un nolēma nofotografēties. Nostājies spoguļa priekšā, viņš savā vulgarajā sejā ilgi meklēja labvēlīga diženuma un stingra skaistuma pazīmes. Nofotografējās pensnejā, cilindrā. Pensneju viņš bija nopircis nejauši, nepiemērotu acīm, ja ilgi to lietoja, sāka sāpēt acis, taču par to Iļja Petrovičs nebēdāja, lai tikai uz fotogrāfijās iznāktu pirmklasīgi.

— Man gribētos izskatīties pēc Amerikas lorda, — viņš šļupstēja, pūlēdamies nekustināt lūpas.

— Palieciet kā sastindzis, nemirkšķiniet acis, — fotogrāfs brīdināja. — Lordi greznuma pēc uz vienas acs nēsā monokli. Lūgtu noslaucīt muti: lūpu kaktiņos siekalas. Mazliet pasmaidiet! Fotografēju … Gatavs. Pateicos.

— Mersi, — Iļja Petrovičs, galanti klanīdamies, cēlās no krēsla, nevērīgi nosvieda pensneju un noņēma cilindru. — Tikai, lūdzu, lai būtu vislielākos apmēros, rāmī!

Arī brašais pristavs loloja savu sapni: katrā ziņā kļūt par burvīgās Anfisas mīlnieku un varbūt pat par vīru. Bet kā, bet kā to panākt?!

Ne pa jokam apmēram par to pašu sapņoja cara noziedznieks Sapošņikovs.

Pagāja vakars, diena un nakts. Zvaniķis sāka zvanīt ar lielo zvanu, sākās ārkārtējais sēru dievkalpojums. Ļaužu nebija daudz, taču visi Pjotra Daņiliča draugi bija atnākuši. Trūka vienīgi Anfisas Petrovnas Kozirevas un slimā Prochora. Dievlūdzēji bija ģērbušies trūcīgi, vienkārši, ikdienišķi. Tikai Iļja Petrovičs Sochatichs uzmetis uz pleciem jaunu, tumšzaļu moteli, uzvilcis fraku, uzlicis pensneju, rokās cilindrs, ap piedurkni melns Iets marles kreps. Pats viņš sapomadēts, sasmaržots, mazliet nopūderēts, viegli uzsārtināts; sejā traģiskas sēras. Viņš savu personu novietojis ar tādu aprēķinu, lai būtu redzams Marjai Kirilovnai. Kad sāka dziedāt «Svētajo mierā», viņš, tāpat kā visi citi, nometās ceļos, dievbijīgi pārmeta sev krustu, satriekts klanīja cirtaino galvu svētbilžu priekšā. Un tomēr viņa ziņkārīgā roka nenocietās — Iļja Sochatichs izvilka no vestes kabatas skaisto safira gredzenu, pazagšus paraudzījās uz krāsaino akmentiņu; sirds saldi notrīsēja, Sochatichs pavērsās, pārlaida skatienu Marjas Kirilovnas piemīlīgajai, laipnajai sejai, viņas spēcīgajam stāvam, nodomāja: «Nudien, tāda sieva būs, ka tikai turies!» —j un sāka prātot par to, kā Marjai Kirilovnai visā pieklājībā pasniegt dāvanu.

Nule kristītais Ibrahims lūdza dievu pašā priekšā, uz paaugstinājuma pie altara vārtiem. Pa visu dievkalpojumu viņš, nometies ceļos, cītīgi krustījās, dobji dauzīja pieri pret grīdu.

Pa dvēseles aizlūguma laiku neviens neapraudāja nogalinātos dieva kalpus Nazaru un Fevroniju, vienīgi Ipata tēvs nobirdināja asaru un viņa balss skanēja raudulīgi. Tas ļoti aizkustināja dievlūdzējus, tikai pristavs savā prātā nodomāja: «Pieglaimojas, putras vēders, grib izspiest jaunam talaram.»

Tā arī notika. Jakovs Nazaričs veltīja cienīgtēvam talara iegādei piecdesmit rubļus un baznīcai iemaksāja trīs simtrubļus vecāku mūžīgai piemiņai. No sava nākamā radinieka neatpalika arī Pjotrs Daņiličs Gromovs: sajuzdams godbijību pret dieva roku, kas tik brīnišķīgi bija novērsusi no viņa dzimtas tādu lielu negodu un kaunu, viņš ziedoja baznīcai trīs simti divdesmit piecus rubļus, tas ir, ceturtdaļsimtu vairāk nekā Jakovs Nazaričs.

Ņina Jakovļevna Kuprijanova izlūdzās no tēva simtnieku, samainīja to piecrubļu gabalos un, virējas Varvaras pavadīta, apstaigāja divdesmit nabadzīgākās mājas Medvedevas ciemā, izdalīdams naudu trūcīgajiem.

l.brahimam Ņina sacīja:

—Tiklīdz es būšu Prochora sieva, jūs, Ibrahim, ieņemsiet pie mums izcilu vietu. Gan redzēsiet. Es jūs ļoti saudzēšu. Ļoti, ļoti!

— Kuprijans jaunkundze! Tavas acis redz cauri. Tici man?

— Ticu. Visu zinu. Saprotu.

Vairāk nevajga. Ciet klusu! Ibrabiška arī saprot. Cch!…— Un aizkustinātais čerkess dedzīgi sāka skūpstīt meitenes roku, reizē pieskardamies tai kā ar līko degunu, tā ar lūpām.

Otrā rītā abi Kuprijnnovi aizbrauca no Medvedevas ciema.

16.

Nevajag! Būtu daudz labāk, ja nemaz nebūtu atnācis šis mānīgais, visspēcīgais maija menesis.

Senāk mēdza būt, ka dziļi taigā maija mēnesī vēl sniegs turējās, bet, lūk, šogad — pat veči neatceras tik brīnišķīgu pavasari, — šogad jau maijā tveicīgi karsts un grand pērkons pēc pērkona. Kāds tam var būt iemesls? Klusais Medvedevas ciems sāka uztraukties. Vecās sievas sprieda un minēja gan šā, gan tā. Bet trīcētāja Kļuka, tā tieši kā licin nolika:

— Nebūs labi. Kristieši, sagaidiet nelaimi!

Taču pagaidām vēl nekāda nelaime nenāca, ja neskaita to, ka zemniekam Varlamovam rija pērkons iespēris un tā nodegusi, un taigā šur tur izcēlušies ugunsgrēki.

Liesmas bija apņēmušas arī Pjotra Daņiliča Gromova sirdi — sirds deg; un Marjas Kirilovnas sirdī it kā pērkons būtu iesperis; zeme ietrīcējusies zem visas Gromovu dzimtas, arī Anfisai Pet-rovnai zem kājām zeme trīc. Būs nelaime, būs nelaime. Kristieši, sagaidiet nelaimi!

Sais smacīgajās maija naktīs cara noziedznieks Sapošņikovs nekādi nevarēja iemigt. Stundām ilgi viņš vārtījās savās cietajās salmu cisās, rokas aiz galvas salicis, un domāja, domāja. Kaut kur zemapziņā viņam bija pamodusies un nostiprinājusies doma, ka viņa dzīves cejš ir galā: viss, ko vajadzēja darīt, — izdarīts. Un, ja viņš dzīvotu vēl simts gadus, nekādu Ameriku vairs neatklātu, prieka nevienam nesagādātu, pat sev personīgo laimi nespētu nodrošināt. Vai tad jel maz viņam vērts dzīvot?

Un šis nolādētais jautājums — sev pašam un dzīvei — nelika viņu mierā.

Tam vēl pievienojās viņa jūtas pret Anfisu. Tās kā ķīlis bija iespraudušās viņa savārgušajā dvēselē, kā miets trūdošā purva zemē un radīja jaunu sajukumu un sāpes.

Bet šīs jūtas neatvairāmas. Vai uz ļaunu vai uz labu? Un pats sev atbild: «Uz ļaunu.» Taču viņa dzīves ceļš ved no stāva kalna lejā, un bremze nodilusi, spārnu trūkst.

Bet, raugi, viņa biedri dzīvo, strādā pie zemniekiem, izturīgi panes visas trimdas grūtības, nepārtrauc revolucionāro darbu, seko politiskajiem notikumiem valstī, lasa, organizē pašizglītības pulciņus, daži pat aizbēg brīvē.

— Nu, kas tad es esmu?

Jā, grūti ir izprast dzīvi.

Istabā bāli pelēks ziemeļu mijkrēslis. Vilks, vāveres un zvēriņi ar savām nedzīvajām stikla acīm skumīgi raugās pa vaļējo logu, kur rit dzīve, kur mirušiem nav vietas. Ek, būtu bijušas dzīvas asinis, nevis pakulas viņu izkaltušajās ādās!

— Un ari es neesmu nekas vairāk kā cilvēka izbāznis, piepildīts ar kaut ko izčākstējušu, — viņš sūdzējās vilkam, vāverēm un zvēriņiem; krūtīs viņam — tukšums, muskuļos — sāpīgs gurdenums.

Viņš pietrūkās kājās un sašķiebies, sagrīļojies sāka skraidīt pa istabu, pacēla pīpi no grīdas, aizsmēķēja, atkal skraidīja uz priekšu un atpakaļ. Vilks uzsmaidīja viņam ar savu sārto, atņirgto muti; vilks vēroja, kas notiks tālāk ar cilvēku.

Cilvēks nosēdās pie galda, atvēra dienasgrāmatu pašizgatal volā koka sējumā, ierakstīja trīs rindiņas, atmeta. Sameklēja pēdējo biedra vēstuli, izlasīja pusi lappuses, meta pie malas.

— Lūk, ko vajag, — viņš iemērca spalvu tintē, viņa roka gausi sāka rakstīt:

«Mana dārgā, ļoti dārgā Anfisa. Klausies, klausies, ko es Tev teikšu …»

Taču ar tinti pateikt nebija iespējams, jūtas nomāca prātu, un nav jau pasaulē vārdu, kas spētu aizdedzināt dvēseli.

Viiļš izsvītroja uzrakstīto un līdz ar šīm rindiņām bija ar mieru izsvītrot visu savu dzīvi. Jā, tagad viņš ar mokām nolēma: bez Anfisas nav iespējams dzīvot. No spilvena apakšas saudzīgi izvilka viņas gaišzilo jaciņu (bija izlūdzis to atcerei), ar visu izspūrušo bārdu ierakās vieglajā audumā un tīksmi ieelpoja iedomāto Anfisas smaržu, kā mirstošais no balona ieelpo skābekli.

— Nē, es jums jautāju, kāpēc noziedzīgi? — Viņš pievērsa vāverei seju, kas bija kļuvusi neprātīga.

Vāvere, sevī noslēgusies, klusēja, viņas zīļu acīs iemirdzējās punktiņi: patlaban lēca saule, istabā atausa rīts.

Sapošņikovs paņēma glāzīti, sadabūja aiz lādes paslēptu pudeli. Bet pudele bija tukša.

Kādā vēlā vakarā pie Sapošņikova ieradās Prochors. Viņš vēl nebija pilnīgi izveseļojies, taču tik garlaicīgi vārtīties mājās pa gultu!

— Paskat, kāds negaidīti silts laiks, — Prochors vārgā balsī teica un tūlīt apsēdās, viņš bija bāls, izmocīts.

Sapošņikovs izstiepies gulēja gultā, kustināja zābaka purnu un pa paradumam spļaudīja tāpat bez siekalām.

— Bet jūs pastāvīgi guļat?

— Jā, guļu, — Sapošņikovs pēc brīža atbildēja. — Guļu un gulēšu, tāpēc ka nav brīvības… Trūkst gara brīvības…

Prochors nicīgi pasmaidīja, iebāza Sapošņikova pīpē maeborku un aizsmēķēja.

— Nu, kas tad, pēc jūsu domām, ir tā brīvība? — viņš domīgi jautāja, ievilka dūmu, sāka klepot un nometa pīpi.

— Brīvība? … Tā ir tāds cilvēka stāvoklis… — Sapošņikovs pakasīja kaklu un, laiski nolaidis no gultas kājas, apsēdās.

— Pirmkārt man jāpiezīmē, ka absolūtas brīvības nav un nebūs. Jā, jā, nebūs. — Viņš sašūpojās ar visu augumu un miglainām acīm ieurbās viesī, gribēdams saskatīt, kas atrodas viņa priekšā.

— Prochor Petrovič, vai tas jūs? Sveiki … Lūk, sveces galiņš … Aizdedziniet… — Viņš atkal izstiepa kaklu kā zosu tēviņš un pakasīja zem bārdas. — Vai arī tā: «Man viss ir atļauts, bet nekas nedrīkst mani valdzināt.» Tie ir apustuļa Pāvila vārdi. Tagad — kas ir brīvība, vispār ņemot? — jūs jautājat. Atļaujiet, atļaujiet!… Politiskā brīvība, piemēram, satur…

Nē, jūs nesaprotat, kas ir brīvība, — Prochors piecēlās, atkal aizsmēķēja pīpi, atkal ieklepojās. — Manuprāt, brīvība pāris vārdos būtu: sacīts — darīts. Bez kādiem jūsu aplinkiem, bez kādiem «bet» . ..

un, pleciem drebot, soli pa solim kāpās atpakaļ, iekrita gultā. Cauri viņas apspiestajiem vaidiem šapošņikovs dzirdēja:

— Šapkin, Šapkin! Cik nelaimīgi mēs esam … Par žūpām, par pudeles draugiem esam kļuvuši… Vai gribi, nomirsim abi kopā? Esi ar mieru?

— Es gribu dzīvot kopā ar tevi. Dzīvot! … Un met tu pie malas domas par to kucēnu Prochoru … — Viņš šņauca degunu, klepoja, kraukāja viņai pie kājām, pats izspūris, drausmīgs, bēdu pilns.

Anfisa nolaida kājas no gultas — gaišzilās, acis viņai satumsa, — viņa apskāva Sapošņikovu, noskūpstīja pliko pauri, sāka gaudot želā un smalkā balsī:

— Man šodien tik nelāgi. Jūtu, ka esmu apmaldījusies. Gals nāk man klāt. Ir jau pienācis. Nāc nozāļosimies!… Inde man ir … Pierādi, ka mīli, nu!

Pie durvīm kāds spēcīgi pieklauvēja. Anfisa skaļi jautāja:

— Kas tur ir?

Atver, Anfisa. Tas esmu es.

Pjotrs Daņiličs pārmijās ar Sapošņikovu, tam ne virsū nepaskatījies. Anfisa aizslēdza aiz viesa durvis.

šapošņikovs gāja pa ielu ļodzīdamies, šad tad apstājās, paplātīja rokas, nesakarīgi kaut ko nomurmināja un sāka atkal bez mērķa cilāt kājas, viņš bija iztukšots, iznīcināts.

Pjotrs Daņiličs aizdomīgi pavērās sievietē, atlaidās uz dīvana.

— Tu laikam esi piedzērusies?

— Jā, piedzērusies, — Anfisai acis iedzirkstījās. — Un arī turpmāk dzeršu! Viņa iešņukstējās, bet tūdaļ savaldījās, mierīgi piegāja pie skapja, ar kāri ievilka malku konjaka tieši no pudeles.

— Ko tas gnīda pie tevis inekle?

— To pašu, ko tu.

Pjolra Daņiliča seja sarāvās kā krampjos, kreisās rokas mazais pirkstiņš atšāvās un iedrebējās.

— Melo… Melo… — viņš klusi teica. — Tas blēdis bija atnācis tukšus salmus kult, bet es nāku darīšanās, it kā uz apspriedi. Ģimenes darīšanās, kas attiecas uz tevi un mani.

Laiks jau bija vēls. Slēģi aizvērti, dzeguze nokūkoja vienpadsmit.

— Dzi, gribu tevi precēt, kā kristītam cilvēkam pienākas, viņš, raudzīdamies sānis, aizsmakušā balsī sacīja.

— Nē, Pctruša, nē. Mani precēs tavs dels Prochors.

Pjotrs Daņiličs nokrimšķinājās, bargi paraudzījās Anfisas

sejā.

— Vai tu esi pie pilna prāta? Vai galīgi piedzērusies? Pro-ehoram taču ir līgava.

— Nu, to vēl redzēsim… Jūs, Gromovi, visi esat manās rokās. To tu ievēro, Petjeņka.

Bridi viņi klusēja. Anfisa nožāvājās. Nožāvājās ari Pjotrs Daņiličs, kaut ko apsvērdams savā prātā.

— Bet varbūt apprecēšu pristavu, varbūt Sapošņikovu. Ņemšu un apprecēšu viņu. Gribi, Petja?

— Cik naudas tu gribi dabūt no manis?

— Visu, cik ir. Kustamā un nekustamā manta — viss lai būtu mans. Tad esmu ar mieru, — Anfisa sacīja domīga, nenoteiktā balsi, raudzīdamās sānis un it kā kaunēdamās par saviem vārdiem.

— Tātad tu gribi pārdot sevi par naudu?

— Sevi — jā. Bet mana brīvība paliks man.

Šoreiz viņas balsī ieskanējās izaicinājums. Viņa piemiedza acis un palūkojās viesī nievājoši un nekaunīgi.

Pjotrs Daņiličs nolieca galvu, viņa biezie, netīrie nagi sāka bungot pa galdu — papriekš klusām, pēc tam aizvien skaļāk, aizvien niknāk.

— Nē, to nevar. Pati zini, puse naudas pieder dēlam, un ari Marjai Kirilovnai nedrīkst pāri darīt. Pati taču saproti.

— Nu tad paliec sveiks. Vairāk mums nav par ko runāt. Uz redzēšanos, Petja, ej projām! Vai negribi iemest ceļakāju?

— Es nedzeru. Esmu atmetis. Un ej tu pie velna ar savu vīnu! Man vajag tevis!

— Bet man Prochora.

— Anfisa!

— Petjka!

Pjotrs Daņiličs nospļāvās, nošņāca caur sakostajiem zobiem:

— Čūska tāda, — un izgāja smagiem soļiem, ar papēžiem izgāzdams dusmas.

17.

Sākot ar to ļauno dienu, kad šinī pusē bija parādījusies Ņina Kuprijanova, Anfisas nervi visu laiku bija sasprindzināti. «Tagad vai nekad,» viņa skubināja savu gribu, taču nespēja to sakopot vienam sitienam, griba gļēvi maldījās pa Anfisas juceklīgajām taciņām. Tas bija tāpēc, ka Anfisai trūka stingras gribas, viņa lētticīgi lika cerības gan uz vienu, gan otru, gan uz savu trumpja dūzi Prochoru Petroviču, un iznāca tā, ka viņas kārts visur pārtrumpota. Un nav vairs dzīvē tāda cilvēka, kas viņas domām liktu gudru pamatu. Bija kādreiz Sapošņikovs, arī Sapošņikova vairs nav. Nav!

Anfisa sāka pamatīgi iedzert. Viss viņā bija sadedzis.

Vecis inelo! Ja vien Anfisa gribētu — Pjotrs Daņiličs darītu viņas pēc visu: dēlu aplaupītu, sievu par ubadzi pataisītu, būtu ar mieru darīt jebkuru nelietību. Un, ja vecis negribētu ar labu, viņa prastu to iebaidīt, viņa parādītu tam tādu lietiņu, ka Pjotrs Daņiličs sāktu skraidīt Anfisai pakaļ kā lišķīgs sunītis, vēcinātu asti un luncinātos. Nu, bet Anfisa vispirms pabaidīs Prochoru. Beidzamo reizi Anfisa pamēģinās pie tā savas burvības varu, tad tālāk redzēs, ko darīt; tagad pati vēl nezina, kādā bedrē viņu iegrūdīs nevaldāmā sievietes sirds. Kaut jel drīzāk…

Anfisa dzēra trīs dienas un trīs naktis. Dzēra viena pati. Istabās tumsa: trīs dienas un trīs naktis netika atvērti slēģi, neiespiedās šeit dienas gaisma. Arī Anfisai sirdī trūka gaismas. Apraudāta un pārdomāta bija visa dzīve. Anfisa ceļa roku pret sevi, taču roka nepadevās gribai: kā roka, tā smadzenes, tā sirds — katra uz savu pusi, nav pamata, nav saimnieka, tikai kailais izmisums sēž kaktā, bet uz galda glāze vīna. Pie svētbildes lampiņa, šo lampiņu Anfisa rūpīgi iepildīja, nemitīga uguns grib aizdedzināt Anfisā agrāko ticību dievam, dzīvei, bet nespēj: Anfisai nav par ko lūgt dievu. Anfisa vairs netic dzīvei, Anfisa ir mirusi. Bet nesteidzieties Anfisu apbedīt! Arī mirusi viņa vēl parādīs, ko spēj…

Viņa redz savādus sapņus. Reiz pamodās: galvgalī dievmātes svētbilde, bet kājgalī pie gultas pielipināta vaska svece. Kas tad taisās viņu apbedīt? Droši vien viņa pati pa miegam. Ar slēptām bailēm viņa nolika atpakaļ dievmāti, noņēma vaska sveci. Citreiz atmodās: galds apklāts ar baltu galdautu, uz galda — tukšs patvāris, tasītes, ievārījums, maize. Anfisa brīnījās: laikam taču pati pa miegam uzklājusi galdu. Vel citreiz pamodās Anfisa: viņai blakām, uz krēsla, pats Prochors. Anfisa iekliedzās.

— Nebīsties, — Prochors mierināja. — Nebaidieties, Anfisa Petrovna. Es, redziet, tāpēc …

Viņš piecēlās, arī Anfisa piecēlās.

— Tūlīt, es tūlīt, — viņa, palikusi bez elpas un apjukusi, teica, — es tūliņ. Bet kas tagad ir, nakts vai diena?

— Vakars, pulkstenis rāda vienpadsmit.

— Neļaunojieties, pasēdiet viens pats! Es acumirklī, — Anfisa pateica un izgāja.

Prochors aizvilkdamies kāri smēķēja papirosu pec papirosa: organisms it kā centās aizpildīt, ko nervi bija zaudējuši nesenās slimības laikā. Anfisa ienāca tāda pati daiļa un svaiga. Taču Prochors ievēroja, ka acis viņai mazliet aiztūkušas, šauras uzacis atēno ciešanas, bet sejā un balsī satrauktas skumjas.

Viņa ģērbusies vienkāršā, gaišā kleitā, roku marmors atsegts līdz pleciem, pie labā pleca mākslīgs kamēlijas zieds. Resnā matu pīne sagriezta uz pakauša un izskatās kā saritinājusies vingra čūska. IJz krūtīm zelta medaljons — sirsniņa. Prochors zina, ka šinī medaljonā glabājas viņa, Prochora, matu sproga.

— Nu ko? Varbūt esi atnācis mani nonāvēt? Tikai nav ko nonāvēt — es vairs neesmu dzīva.

— Liecies mierā, Anfisa! Es atnācu darīšanās. Sēdies drīzāk!

Anfisa tomēr nesēdās. Viņa atvēra slēģus, attaisīja logu dārza

pusē: aiz loga patiešām krēsloja caurspīdīga tumsa, nakts bija klusa, pret zilganpelēkajām debesīm atēnojās tikko lapas izraisījušie koki. Miegainajās Anfisas istabās ieplūda svaigs gaiss, svētlampiņas liesma viegli plivinājās. Kaut kur aiz kokiem, aiz maju jumtiem, kādā tālā malā klusām plaiksnījās rūsa: ka tikai neuznāk pērkons. Un nakts klusumā Anfisa runāja klusi — it kā pati ar sevi:

— Mums kopā dzīvot, mums kopā mirt. Ja tu, vanadziņ, gribi dzīvot atsevišķi, tad man nāve.

— Beidz runāt muļķības, Anfisa …

Bāla, satraukta viņa stāvēja triju soļu atstatumā no Prochora, no aizvērtajām acīm viņai ritēja asaras.

Prochors piecēlās, nopūtās, platiem soļiem piegāja pie vaļējā loga, nosēdās, Anfisa pieversās viņam, tad viņš ar dusmām pārsēdās uz dīvana, pie krāsns. Viņa aukstās rokas pārklājās lipīgiem sviedriem, mute izžuva.

— Es nekad tev neatļaušu aplaupīt manu tēvu un padarīt nelaimīgu manu māti. Nauda nepieder tēvam, tā ir mana: es to sapelnīju. Tēvs, saguris šorīt kā vecs kraķis, sāka pinkšķēt un ilgi stāstīja man par jūsu abu sarunu. Tātad ņemiet vērā, Anfisa Petrovna, nekādas šķiršanās, nekādu jūsu kāzu. Citādi… Dodiet man glāzi vīna, konjaku. Esmu nespēcīgs, — viņš atbalstījās ar elkoni pret galdu, ar deniņiem uz delnas. Bālums pārklājā viņa seju, lampa meta dzeltenas gaismas starus uz viņa smailo degunu un iekritušajiem vaigiem.

Un, līdzko viņš izdzēra glāzīti sveloša konjaka un līdzko iekampa malku bieza, smaržīga ērkšķogu liķiera, tā viņa seja atplauka, ietiepīgā rieva uzacu starpā izgludinājās. Taču sirds nekļuva maigāka, sirds bija ienīdusi Anfisu uz visiem laikiem.

— Anfisa, es tevi mīlu tāpat kā senāk, — viņš teica ar savu saniknoto prātu. Prochora tumšajās acīs slēpās viltus, bet Anfisas aizmiglotais skatiens šoreiz nekā nemanīja: viņa tūdaļ noticēja un metās tam ap kaklu.

— Mīli? Vai patiešām mīli?!

— Jā, jā, jā … Tikai uzklausi mani, lūdzama, — viņš to vēsi noskūpstīja, vēsi nosēdināja sev blakus. — Klausies!

Bet kā lai viņa klausās, kad trūkst elpas un pa dzīslām viļņiem vien šalko asinis.

Prochors runāja klusi, aprauti un dzēra vīnu glāzi pēc glāzes.

— Tātad viss būs labi… Tu tikai neliec šķēršļus mūsu kāzām, vispār netraucē mūsu dzīvi. Bet es tevi, Anfisa, nekad neaizmirsīšu … Paslcpcn mīlēšu tevi.

Sie vārdi uzliesmoja Anfisas dvēselē kā zibens. Un kaut kur tālumā nogranda pirmais pērkona grāviens.

— Tā-a, — Anfisa novilka, un viņas balss, sirdij spēcīgi pukstot, plūda kā viļņi. — Tā, tā, tā… Tā ir gan mīlestībai Nu paldies tev par tādu mīlestību. Tad paklau… — Viņa piecēlās, un nāsis viņai iepletās; elpa lauzās ar troksni. Viņa kā zibsnīt pazibsnīja ar acīm apklusušajam Prochoram.

— Precies vien, puis, precies, — Anfisa tagad runāja skaļā balsī, pacēlusies pirkstgalos un atliekusi galvu. 4— Precies, bet es precēšos ar tavu tēvu un tāpat tevi pazudināšu ar savu mīlestību. Vienalga. Ek puis!… Slikti tu mani pazīsti. Ja arī tu mani esi apmainījis pret kādu tur dievmāti, tad es tevi, va-nadziņ, ne pret ko nemainīšu… Tad redzēsi!…

Viņa satvēra konjaka pudeli un iedzēra vairākus malkus tieši no pudeles. Aiz loga iešalcās koki, istabā gaisu sāka viļņot vējiņš.

— Paskat, — viņa teica un norāva no krūtīm krustu, — skat, pie krustiņa piesieta atslēga, tā ir slepenas lādītes atslēdziņa. Bet tai lādītē ir kāda lietiņa. Kad es pie tava vectēva, mirušā Daņilas, kalpoju par istabeni, viņš man, meitenei, iedāvāja rokassprādzi. Bet uz rokassprādzes uzrakstīti šādi tādi burti. Sādi tādi… Ha, ha! So lietiņu es parādīju kādam cilvēkam — lietpratējam, tepat dzīvo tas cilvēks, kārtīgs puisis, prātīgs. Parādīju vēl vienu papīriņu, to atradu vectēva Daņilas apkaltajā lādītē, tur sarakstīti visi noslepkavotie, vectēvs tos dienu un nakti lūgšanās pieminēja. «Manis noslepkavotie» — tieši tā uzrakstīts. Jūti? Un iznāk, ka slepkava nav vis Ibrahiška, bet jūs esat slepkavas, tavs vectēvs Daņila ir briesmīgs slepkava, bende. Jums, Prošeņka, atriebsies tās asinis… — Anfisa runāja liekuļoti saldi, dziedoši, un, lai arī Anfisas balsī nebija draudu un Anfisas acis smaidīja, taču no viņas vārdu iekšējā spēka Prochoru pārņēma šausmas.

— Nu?! — Prochors pacēla balsi, pūlēdamies sabaidīt Anfisu un apspiest sevī sarežģītas riebuma un baiļu jūtas pret viņu.

Viņa nosēdās Prochoram blakām, ar redzami liekuļotu nebēdnību noglaudīja tam matus un, ieskatīdamās viņam acīs, ar izsmieklu nodūdināja:

— Tad tā, lūk, Prošeņka, izvēlies, ko gribi: vai nu preci mani, vai — pie prokurora. Tiesās, kļūs zināms atklātībai, un visu bagātību jums atņems. — Viņa to apskāva un ar asu spožumu acīs kaisli noskūpstīja uz pašām lūpām.

Prochors nespēja pretoties: viņš bija apskurbis, kļuvis notāri gs.

— Ir arī cita spraudziņa. Jā, varbūt pat tā nav sprauga, bet paši galvenie vārti: aizsūtīšu Kuprijanoviem stafeti un pati aizbraukšu pie viņiem, lai izjauktu tavas kāzas ar to meiču.

Prochoru kratīja drudzis. Arī Anfisa drebēja. Zobus klabinādams, Prochors jautāja:

— Bet kur ir tā lādīte?

— Lādīte, lūk, tur, bet atslēdziņa šeit…

Anfisa pēkšņi atrāvās no Prochora, vērīgi un nikni ieskatījās viņa kvēlajās, apņēmības pilnajās acīs, ātri piecēlās. Prochors pietrūkās kājās, satvēra Aņfisu aiz rokas dilbiem, atgāza viņu uz galda, kas nobrakšķēja.

— Surp sprādzi! Atslēgu!

Lūpas sakniebusi, Anfisa iesmējās caur degunu. Prochors strauji norāva ķēdīti ar atslēdziņu, pieskrēja pie gultas, izrāva no spilvena apakšas apkaltu lādīti. Anfisa kā zvērs metās no mugurpuses viņam klāt un ar spēcīgajām rokām ieķērās kaklā: Prochors izmanījies dabūja Anfisu zem sevis, un viņi abi kūleņoja pa plato gultu neprātīgās dusmās. Prochors sāka viņu nikni žņaugt, atspiezdamies ar celi pret krūtīm. Anfisa iekrācās, saņēmusi visus spēkus, nogrūda Prochoru no sevis un, aizkaukdamās kā vilks, iekoda viņam rokā. Cīnīdamies viņi abi izkrita no gultas, vēlās pa zemi, sēca, lamājās, šņāca kā čūskas. Istabu piepildīja stipra sviedru smaka. Iedzērušais Prochors nevarēja atelpt, spēki viņam izsīka. No sakostā pirksta plūda asinis. Anfisa nevaldāmu dusmu lēkmē skrāpēja Prochoram seju, viņas saplēstā kleita arī bija notašķīta asinīm. Izmantojusi izdevīgu mirkli, viņa kā stepju vilcene jāšus metās Prochoram virsū, saspieda viņa rokas, pieplaka viņam ar krūtīm un, acis aizvērusi, sāka to mežonīgi skūpstīt un caur vaidiem atkārtot:

— Vanadziņ, vanadziņ manu!… Vai tu atceries to naksniņu, vanadziņ?

— Ragana tu tāda! … Nolādētā … — līdz ar asinīm Prochors spļāva melnus vārdus.

Viņa pacēlās kā čūska uz astes, nočirkstināja zobus un atvēzējusies no visa spēka iecirta Prochoram pliķi. Un šai mirklī, reizē ar pliķi, reizē ar uzliesmojušo zibeni, tuvumā nodārdēja pērkona grāviens. Anfisa, gluži izspūrusi, mežonīga, pietrūkās, vairākkārt pārmeta krustu, nokrita uz dīvana.

Aiz loga spēcīgi lija lietus. Un Anfisai sāka līt asaras.

Galīgi izmisusi, Anfisa raudāja pilnā balsī. Prochors grīļodamies aizvēra logu, cēla augšā apgāztos krēslus, pacēla divas Anfisas matadatas un ķemmīti. Visas viņa kustības bija kā auto-matam, seja izmocīta, bāla, neprātīga. Pie durvīm kāds samulsis klauvēja.

— Kas tur ir? — Prochors nikni kliedza.

— Prošeņka, vai tu esi tur? Atver drīzāk.

Ienāca Marja Kirilovna, galīgi izmirkusi, nožēlojama.

— Es taču galvu esmu pazaudējusi, tevi meklēdama. Tēvs aicina …

Spēcīgs pērkona grāviens no jauna satricināja visu māju.

18.

Nākamā rītā no Ņinas pienāca vēstule:

«Mēs atbraucām klusās nedēļas otrdienā. Pa ceļam es tēvu pierunāju. Viņš Ibrahimam pilnīgi piedeva. Viss ir aizmirsts. Mātei, protams, tēvs neteica ne vārda. Māte priecājas par mūsu kāzām, viņa Tevi ļoti mīl, svētī Tevi. Nodod sveicienu mūsu glābējam Ibrahimam …»

Prochors, izlasījis šo vēstules sākumu, nogrima domās. Sakostais pirksts smeldza. Marja Kirilovna bija uzlikusi viņa pirkstam berza pumpuriem uzlieta degvīna kompresi. Ienāca tēvs, palūkojās dēla saskrāpētajā sejā, klusēdams nosēdās. Dēls sāka pāraut kājas garos zābakos.

— Nu, kā tad nu būs? — tēvs jautāja. — Kā tu domā? Anfisa baida. Var iznākt lielas nepatikšanas. Viņa ir sievišķis kā pulveris. Viņai — kā ienāk prātā. Bet tu taču preci bagātu, tēv jau tāpat naudas būs atliku likām. Atsakies no mūsu mantas, atļauj visu norakstīt Anfisai…

— Bet māte? — Prochors ar skatienu ieurbās tēva sejā; viņam lūpas raustījās, pār deniņiem pārskrēja trīsas.

Tēvs, pabraucījis ar pirkstiem bārdu, sacīja:

— Nu, ko māte? Viņa kaut kā iztiks. Vai nu pie tevis, vai. Citādi, zini, būs vēl ļaunāk. Anfisa sacels traci.

Prochors ieraudzīja pa logu: vecā Kļuka slapstās starp kokiem un ar strauju rokas mājienu neatlaidīgi aicina viņu pie sevis.

— Tūliņ, — Prochors pateica tēvam un steigšus izgāja dārzā.

Tēvs tikko bija paspējis izlasīt pirmās rindiņas Ņinas vēstulē, kas bija atstāta uz galda, kad istabā iebruka Prochors; viņš paķēra svārkus, balto cepuri, izskrēja ārā, zirgu stallī, veikli apsegloja zirgu un aizjoņoja kā vējš.

Līdz pirmajai pasta zirgu stacijai — trīsdesmit piecas verstis — viņš nojāja vienā stundā.

— Zirgus, — Prochors kliedza stacijas sētsvidū. — Trijjūgu, visstraujākos. Važonim rublis dzeramnaudas … Laid! Pievelc!… Ja notrieksi, es atbildēšu.

Un tikai pie trešās stacijas, no galvas līdz kājām ar dubļiem apšļālds, viņš panāca Anfisu. Prochors viņu tikko pazina. Seja Anfisai peleka, nogurusi, spītīgās lūpas cieši sakniebtas. Ģēr-

Imsies vienkārši, ietinusies lielā, zilā lakatā. Viņai blakus — Medvedevas ciema skolotājs Panteleimons Pavličs Roščins, diloņ-slims, sakumpis, sausnējs.

— Laimīgu ceļa vēju, Anfisa Petrovna! Sveiki!

Važoņi pieturēja zirgus. Prochora trijjūgs — baltās putās, zirgi grīļojās.

— Anfisa Petrovna, — Prochors pieklājīgā tonī viņu paaicināja. — Panāciet šurp! Uz pāris vārdiem.

Anfisa saskatījās ar skolotāju, klusēdama izkāpa no ratiem un lēni sāka staigāt ar Prochoru pa zaļo pļavu. Skolotājs, viņai pakaļ noraudzīdamies, divdomīgi nosmīnēja un klepodams aizsmēķēja pīpi.

— Anfisa Petrovna, tēvs ir ar mieru izpildīt visus jūsu noteikumus.

— Man tā par maz.

— Viņš norakstīs jums visu kustamo un nekustamo īpašumu, viņš uz jūsu vārda noguldīs bankā visu naudu …

— Maz.

— Viņš šķirsies no manas mātes un apprecēs jūs …

— Par maz, par maz …

— Es apsolu jums savu mīlestību …

Anfisa apstājās, viņas lūpas atvērās, lai nikni iekliegtos vai arī ievaidētos aiz sāpēm. Bet viņa tikai nopūtās:

— Mans mocītāj!… Ak Prošeņka, kāds tu esi mocītājs!

Prochoram iesmeldzās sirds, viņš sagrīļojās.

Viņa apvija to ar savu skumjo acu burvīgo skatienu, strauji pagriezās, uzsauca pār plecu:

— Paiiec sveiks, — un ātriem, stingriem soļiem devās uz kulbu.

— Anfisa, Anfisa, pagaidi!… Pēdējo vārdu…

Viņa balsī ieskanējās šausmīgas izbailes. Anfisa apstājās, viņai no acīm ritēja lielas asaru lāses.

— Es jau zināju, ka pasauksi mani, — viņa sāpīgi iekoda lūpās, lai nebūtu jākliedz, un bailīgi pavērās uz zirgiem: važoņi saveda kārtībā zirglietas, skolotājs, drūmi sakumpis, sēdēja, viņiem muguru pagriezis.

Anfisa iešņukstējusies metās satrauktajam Prochoram ap kaklu, čukstēja.

— Ciet klusu, ciet klusu. Es zinu, ka mīli… Es taču esmu burve … Tātad atsakies no Ņinkas?

— Atsakos.

— Tātad mans?

— Tavs, Anfisa.

— Uz visu mūžu?

— Jā, jā.

— Nemelo?

— Zvēru tev!

Anfisa dažus mirkļus pārdomās klusēja.

Bet tad negaidīti viņas daiļajā sejā kā saules atspulgs atmirdzēja burvīgs smaids. Zem Prochora kājām tūlīt sagrīļojās zeme un viņa sirdi apņēma kvēla mīlas liesma.

«Kas tagad gan notiks, kas gan notiks!» klusībā iesaucās nelaimīgais Prochors, pavisam zaudējis prātu gan aiz iekšēja sarūgtinājuma, gan aiz senajām, sāpīgi dziļajām jūtām pret Anfisu, kuras patlaban viņā no jauna uzliesmoja.

Atgriezties bez skolotāja Anfisa atteicās. Prochors tūlīt saprata iemeslu: «Baidās, ka neatņemu viņai to dokumentu,» — taču noklusēja. Atpakaļ brauca trijatā: Anfisa sēdēja blakus skolotājam, grožus valdīja Prochors. Aiz viņiem vilkās divjūgs ar važoņiem un bezbēdīgi plūda važoņu dziesma:

Dzimtās zemes maliņā-i Gaišais vanags atlaidies.

Kuplās liepas galiņā-i Klusi, skumji uzmeties…

Mājās atgriezās vēlu vakarā. Šķiroties Prochors gluži aizkustināts sacīja savai Anfisai vainīgā balsī:

— Nu ko lai es tagad iesāku? Par kādu nelieti es tevis dēļ esmu kļuvis… Anfisa mīļotā, mana mīļotā Anfisa. Nu, labs ir! Paklau … Rīt vai parīt naktī gaidi… Sēdi pie loga un gaidi… Sveika, paliec sveika, Anfisa, — un, aizklājis seju ar roku, gāja projām: — Paliec svei-ka …

Mājās vēl neviens negulēja. Marja Kirilovna sarunājās ar Ibrahimu, sūdzējās viņam, gaidīja no tā palīdzību.

— Nebēdā, Marja … Gan Prošku atradināsim iet pie Anfisa … Mana uzņemas. Mana šo to zina. Pristavs Anfisa grib precēt. Pristavs ik diena, ik diena staigā šurpu turpu un pie Anfisa.

Prochors iegāja savā istabā un ieslēdzās. Viņa istaba bija piesmakusi no Tauru un ķiršu pilieniem.

Arī Sapošņikovs savā būdā vēl negulēja. Tuvojās pērkona negaiss. Viņam bail no tā. Parasti pērkona laikā viņš nokāpj pagrīdē un skumīgi sēž tur uz kartupeļiem. Baidīties pērkona viņš sācis nesen, tikai šāgada dunošajā maija mēnesī.

Taču patlaban pērkons vēl tālu, un Sapošņikovs savā būdā uzsāk sarunu ar vilku:

— Tu esi velna lupus, redz, kas tu esi. Tu domā, ka esi vilks? Nekā tamlīdzīga. Tu esi lupus. Momo homini lupus est.

Hsi dzirdējis? Meli! Manuprat, cilvēks cilvēkam — Anfisa .. Jā, jā. Padomā, tā tas ir…

Vilks, vāveres un zvēriņi klausījās uzmanīgi. Vilks vēcināja asti, burunduks sasvilpās ar otru burunduku.

«Nāk,» vāvere iesaucās.

— Kas nāk? — Sapošņikovs jautāja.

«Saimnieks nāk.»

Saimnieks atnesa krūzē brāgu.

— Se nogaršo… Ak, kas par stiprumu! … Tu esi kļuvis tāds domīgs. Pieraugi, puis, ka prātu nezaudē… Nav nekāds brīnums… Ar jūsējiem tas atgadās.

Vilks, vāveres un zvēriņi iesmējās.

Pērkona baidījās arī Ipata tēvs: pagājušā vasarā, pravieša lļjas dienas priekšvakarā, viņu uz lauka aizķēra zibens: viņš vēl ilgi pēc tam ar kreiso ausi labi nedzirdēja.

Pristavs pērkona nebaidījās, bet no savas laulātās draudzenes bijās trakāk nekā no vispasaules mēra. Klau, arī šonakt pie viņiem (racis. Sieva jau sasviedusi viņam virsū visus savus puszābakus, kurpes, zābakus, ondulacijas šķēres, un viss garām, garām. Un nu reizē ar lamu vārdiem uz pristavu drāžas divguļu spilvens. Arī šoreiz pristavs veikli pasitās sānis, spilvens kā ar mīkstu mēli nolaizīja no rakstāmgalda visu, kas tur atradās. Tintnīca, apvēlusies ar dibenu uz augšu, uzšļāca sārtas asinis projekta meistaram.

«Vispazemīgs lūgums augsti svētītajam biskapam Andronijam ar sekošajiem punktiem:

Pirmais punkts. Būdams ģimenes dzīvē nelaimīgs, tāpēc ka manai laulātai draudzenei pilnīgi trūkst jebkādas bērnu dzemdēšanas spējas aizdusas un visu iekšējo orgānu aptaukošanās pēc (šeit klāt pielieku medicinas feldšera Spiglazova izziņu) un ar nolūku …»

Sai vietā raksts bija pārtraukts, spalva uzzīmējusi sivēna astīti, — acīm redzams, tieši pie šā vārda gar pristava ausi lidojusi atriebīgā kurpe vai — vēl ticamāk — smaga pļauka apkaunojusi augsti cildeno pristava vaigu, kas gan sen jau pieradis pie laulātās pliķiem. Protams, ka tā. Pristavs rakstījis, sieva piezagusies, izlasījusi šo rakstisko netiklību, un, lūk, pristava labais vaigs kvēlo, un kvēlo arī satracinātās mastodontiskās laulātās draudzenes acis.

Vai nu īsti tā, vai citādi, bet «cilvēks cilvēkam — Anfisa» ir un paliek.

Vajadzētu vēl pateikt pāris vārdu par Iļju Petroviču Socha-iichu. Tomēr runu par viņu labāk atliksim uz rītdienu.

Bet rītdiena bija saulaina. Saraudātās debesis beidzot nokratīja savu grūtsirdību, diena mirdzēja svinīgi, laidelējās dzelteni tauriņi, dziedāja strazdi.

No rīta pie Marjas Kirilovnas atjāja ziņnesis: kaimiņu ciemā, verstis sešdesmit no šejienes, bija saslimusi viņas miesīgā māsa. vakarā iesvaidīšot un pieņemšot pie svētā vakarēdiena. Un Marja Kii'ilovna aizbrauca, paņemdama līdz trīskārtīgas bēdas … Viņas pirmās bēdas — Prochors un Anfisa, otrās — Anfisa un vīrs, un te nu vēl tas kungs uzlicis trešo pārbaudījumu — māsa.

Prochors posās aiziet: šautene, medību soma, medību kucīte Mirte.

— Nu, kas ir? — tēvs sastapa dēlu.

— Ak, es nekā nezinu. Pagaidi… Ļauj man jel atjēgties … — Prochors uzbudināts atteica un jau iedams pie sevis piebilda: «Jūs te varat novest tik tālu, ka pašam sev lode pierē jāielaiž.»

Viņš paņēma līdz pārdevēju Iļju Sochatichu un devās gar upīti, lai apmācītu suni, kas pirmoreiz medībās. Prochoram bija bail palikt vienam: dvēselē trūka saskaņas, tur valdīja chaoss, gribējās iet tālu tālu prom, aizmirst visu. Sirds pastāvīgi kļūdījās: gan pamira, apstājās, gan atkal pukstēja, pastiprināti atbalsodamās smadzenēs, deniņos. Kājas cilājās nedroši, streipuļoja, galva reiba. Prochors noskrūvēja no blašķes glāzīti, iedzēra degvīnu, nospļāvās: nāca vēmiens. Viņš pasniedza degvīnu arī pārdevējam. Iļja Sochatichs pievilka kāju, sasita papēžus un iesaucās:

— Uz jūsu veselību! Par godu saulainajam atmosfēras, laikam … Adjē!

Prochors pasniedz otru glāzīti.

— Uz jūsu līgavas — krāšņās skaistules Ņinas veselību! . .. Adjē vēlreiz!

Prochors no šiem vulgarajiem vārdiem mazliet saviebās.

Pjotrs Daņiličs pa to laiku devās pie Anfisas. Klauvēja, klauvēja, taču nesaklauvēja. Gāja pie mācītāja. Cienīgtēvs patlaban apskatīja bišu stropus.

— Apsveicu tevi, Ipata tēv, ar labu laiku. Svētī mani, tētiņ.

Ipata tēvs sakārtoja rudo, izbalējušo skufiju, nosvētīja tirgoni, tad sacīja:

— Tā tikai liekas, ka labs laiks, — māņi. Laiks ir nelādzīgs.

Tirgonis norādīja ar roku uz sauli. Ipata tēvs pieveda tirgoni pie klēts.

— Nāc skaties.

Virs klēts durvīm bija piesiets nomizots, divstarains dižegles zars.

— Palūk, skaties: šis štruments kā astrolabs pareģo laiku labāk par barometru. Pats galvenais stumbrs piesists, bet atvase brīvi staigā: ja sauss laiks, tā pienāk stumbram tuvāk, uz lietu — attālinās. Vakar, pavei, kā stāvēja, bet šodien atkal uz zemi nobraukusi. Būs lietus.

— Ipata tēv! Vajag rīkoties, — Pjotrs Daņiličs pārmainīja sarunu, viņa uzblīdušajā sejā pavīdēja nepacietības vaibsti. — Jādomā, ka Anfisa ir ar mieru. Savu veceni pierunāšu, bet, ja ne, iebaidīšu. Paraugies, ko tie likumi saka …

— Iesim, iesim, — Ipata tēvs noteica un iedams iebāza atpakaļ no zābaka stulma izlīdušo bikšu staru. — Tikai veltīgi gan tu to dari; nav labi, nav labi, gaužām nelādzīgi. Saku tev kā tavs garīgais tēvs. Liecies mierā! Nu, patiešām…

— Nu, ja negribi, tad es pilsētā atradīšu lādu, kas pārāks par tevi. Paliec sveiks!

Pagaidi, pagaidi… Atdziesti mazlietiņ.

19.

Tuvojās vakars, un līdz ar to no rietumiem nāca virsū mākoņi, debesis atkal pamazām kļuva grūtsirdīgas un drūmas.

Saule iegrima mākoņos, bet tanī tālajā malā, kur augstu karājās Sinilgas šķirsts, saules kvēle bija spoža, sveloša. Un Sinilgas miesa, kas izžuvusi negantajā salā, karstumā un vējā, gulēja vienkoča šķirstā sēri un skumīgi kā melni pīšļi. Lūk, drīz pār visu zemi nolaidīsies tumša, barga nakts, šai naktī tomēr Sinilga negulēs savā baigajā šamanietes zārkā. Kā zibens un kopā ar zibeni Sinilga varbūt pāršķels tālo ceļu niecību, varbūt uzsauks mīļajam: «Prochor, Prochor, stājies!»

Bet Prochofu patlaban neviens nespēj apturēt; viņa domas nomaldījušās, un Prochors pēc savas brīvās gribas drīz atgriezās mājās.

— Tāda kā saules aptumšošanās sākusies, — izteicās lija Soclīatichs, tikko spēdams Prochoram līdzi tikt. — Atkal būs negaiss, protams, elektriskā nozīmē. Bet sakiet atklāti, Prochor Petrovič, no kurienes gadās bulta? Piemēram, atceros, — es vēl biju puika — spēra pērkons un uz vietas nospēra mums pazīstamu veceni. Un viņai vēderā, ārpusē, protams, rēgojās kādus četrus piecus veršokus gara akmens bulta. Prochor Petrovič! Bet kā būs, ja nu es pēkšņi izrādīšos par jūsu bijušo radinieku? Ko?

Iedzelteni, zilgansārti mākoņi, zibens šautrām zalgodami, steidzās aizsegi visu pasauli. Un dabā viss kļuva sīciņš kā izbijies. Zem šiem debess telpā mīklaini peldošajiem mākoņiem, zem šo mākoņu čuguna smaguma noliecās diženā taiga, pieplaka pie zemes; gaiss, bikli drebot, sabiezēja, aprima; gaisma kļuva akla, satumsa, saplūda ar zemi, pašķira ceļu zibeņiem; baltās baznīcas sienas pazuda skatienam; sargs zvanu tornī steigšus nodimdināja astoņas reizes, un zvanu tornis izgaisa. Nozuda mājas, kukainīši, zirgi, cilvēki, suņi, gaiļi. Viss nozuda. Iestājās dziļa tumsa. Klusām sākās lietusgāze, pēc tam negaiss.

Kas baidījās tumsas, aizdedzināja uguni. Arī Anfisa aizdedzināja lampu. Pulkstenis nokūkoja astoņas reizes. Nakts, vai arī vēl nav nakts? Pēc saprātīgās dzeguzes domām, — vakars, bet no viena zibens līdz otram, lāgiem vien, — nakts.

Prochors bija apsolījies atnākt naktī, Anfisai licis sēdēt pie loga. Anfisa sēž pie loga. Viņas domas izklīdušas kā vēja nestas magoņu sēklas, nervi noguruši, bet dvēsele uzbudināta, sasprindzināta, dvēsele sagaida sitienu, un nav zināms, no kurienes draud šis sitiens: varbūt liktenis no mākoņiem draud ar zibeni, varbūt kāds nezināms raugās viņā no mugurpuses un raugās tik cieši, ka vai jāpagriežas, jāiekliedzas un jānokrīt. Anfisai kļuva neizturami skumji.

Sai brīdī, mezdams krustus pret spulgajām zibens šautrām, pie Procbora ienāca tēvs.

— Nu, kas ir? — viņš neatlaidīgi iejautājās un nosēdās uz gultas. Izskats viņam bija stingrs, noteikts.

Prochors pēc slimības vēl nebija atguvis spēkus, viņš tūdaļ sajuta savu nevarību un samulsis klusēja, gatavodamies izrunāties ar tēvu pilnīgi atklāti līdz galam.

— Labs ir, — tēvs pacēla balsi, raudzīdamies dēlā: viņa pietūkušās, piemiegtās acis aizvainoja. — Ja tu klusē, tad es teikšu. Un teikšu pēdējo vārdu.

Viņš izvilka no kabatas četrkārt salocītu papīra lapu un to pakratīja.

— Re, šeit viss norakstīts Anfisai. Sešdesmit trīs tūkstoši skaidrā naudā. Bez tam arī tā nauda, kas bankā, tas ir, tavējā.

— Kā tā?! — Prochors strauji piecēlās.

— Kā, kā … — tēvs nospļāvies atteica. — Bija kākā, bet cūkas apēda. Tā, redzi! — Viņš nošņaucās uz grīdas un noslaucīja degunu svārku piedurknē. — Es vēl pērn izpļāpāju Anfisai, un tagad viņa pieprasa. Viņa pārzin mūsu naudas lietas ne sliktāk par mums abiem.

Prochors iekoda lūpās, savilka pirkstus dūrē, atkal izstiepa, nosēdās atzveltnī un drūmi nokāra galvu, no pieres apakšas šķielēdams uz savu ienaidnieku — tēvu.

— Mēs ar Anfisu rīt brauksim uz pilsētu, — tēvs turpināja.

— Noformēsim to papīru un padomāsim par šķiršanos. Dokuments tomēr stāsies spēkā tikai pēc mūsu kāzām. Tā tur stāv rakstīts. Tātad tu ierīkosies strādāt pie Drūinupes. Pamatu jau tur osi ielicis labu, bet sievai pūrā saņemsi milzum lielus kapi-lalus. Mēs ar Anfisu pārcelsimies uz mūsu pilsētiņu, ja ne, tad 11/ guberņas pilsētu. Ķeršos pie darba, sapelnīšu miljonu. Marjai, las ir, tavai dārgajai mātei, šeit paliek māja un tirgotava ar precēm. Pie viņas, tas ir, pie mātes un tirgotavas, — Iļja. Nojaut? Bez visa tā lava māte taisās iet klosterī. Tā ir viņas darīšana. Nu redz. Liekas, ka nevienam neesmu pāri nodarījis. Varbūt vienīgi tev. Nu piedod. Citādi nebija iespējams: Anfisa piedraud ar prokuroru. Bet, ja nedarīs pa viņas prātam un viņa visus tos mēslus cels augšā, tad tu Ņinu nedabūsi un mēs tūdaļ kļūsim nabagi, mūžīgā negodā. Redz, ko nodarījis mans tēvs un tavs vectēvs, laupītājs Daņila, lai dievs mielo viņa dvēseli. — Pjotrs Daņiličs runāja piesmacis, veca ķēdes suņa balsī, viņa spalvainās, spilveniem līdzīgās rokas atdusējās uz ļenganajiem ceļiem; uz nobružāto svārku apkakles mirdzēja Anfisas gaišo matu garais pavediens.

Prochors ar saviem bālajiem pirkstiem satraukti plūkāja melno malu cekulu, kas bija nokāries pār pieri.

— Kad tu redzēji Anfisu beidzamo reizi? — viņš, pacēlis galvu, aprauti jautāja.

— Šodien, kamēr jūs ar Iļju bijāt medībās.

Prochors pavērās tēva sejā papriekš nopietni, pēc tam viņa lūpas sašķiebās dzēlīgā smaidā; viņš dusmīgi noskaldīja:

— Melo. Kāpēc tu, tēv, melo? Anfisa nevarēja tev pateikt to, par jūsu kāzām … Nevarēja!

— Kāpēc tad nevarēja? — Un gulta, uz kuras tēvs sēdēja, iečīkstējās.

— Lūk, tāpēc… — Uzkrādams sirdī drosmi, Prochors pastaigājās pa istabu lieliem, neveikliem soļiem, piegāja pie loga: melna lietusgāze apskaloja melnās rūtis. — Lūk, tāpēc, — viņš pievērsa seju tēvam, rokas atpakaļ atlieci^, atbalstījās pret auksto palodzi, atmeta galvu un droši pateica: — Tāpēc ka esmu nelietis, es piekrāpu Ņinu un gribu precēt Anfisu. Es viņai to pateicu.

Tēvs piemiedza acis un līgodamies sāka čerkstoši smieties, viņam nekaunīgi piebalsoja čīkstošā gulta.

Prochors palika nekustīgi stāvam, viņa seja tumši piesarka, nervi sagatavoja vētru visā ķermenī.

— Es viņu mīlu un arī nemīlu! — viņš iesaucās apspiestā balsī, acis viņam nemierīgi šaudījās. — Es pats nesaprotu. Zinu tikai, ka esmu nelietis .. . Un … Tas viss notika tā … Aizgāju pie viņas. Teicu viņai, ka tu visam piekrīti . .. Tas ir, esi ar mieru viņu precēt un visu viņai norakstīt. Viņa . .. viņa … viņa no tā atteicās. Tad es solījos, ka, apprecējis Ņinu, būšu viņai, Anfisai … kā to sauc? … Būšu viņai mīlnieks. Viņa noraidīja. Viņa, viņa … pieprasīja, lai es viņu precot. Kategoriski … Bez vārda runas… Es kategoriski atteicos. Tas bija naktī. Otrā dienā … Atceries, es izskrēju no istabas? Viņa brauca uz pilsētu, veda prokuroram pierādījumus. Es viņu panācu. Un man… Un es… Viņa mani nozvērināja, ka es viņu precēšu. Nu, ko lai es tagad iesāku? Tēvs! Ko man darīt?! Vai nu tu, tēv, melo, ka viņa šodien apsolījusies būt tava, vai arī viņa ir plancka .. . Netīrs, riebīgs radījums… Tēt! Ko lai mēs darām? Tēt… — Prochors ievaidējies noslīga uz platās palodzes un piespieda deniņus pie valgās loga stenderes.

Nozibsnīja, nogranda pērkons. Tēvs pārmeta krustu.

— Svēts, svēts, svēts… — Un atkal iesmējās sēkdams un gārgdams… — Muļķis… Muļķis! Vai tad tu domā, ka viņa tevi mīl? … Mīl?

— Esmu par to pārliecināts… Mīl … Un arī es, nelietis, viņu mīlu … Jā, jā, mīlu! — Prochors, viss drebēdams, iesaucās, pietrūkās kājās un metās pie tēva. — Tēv, es viņu precēšu!

— Muļķis… Galīgs muļķis!… Kā tad viņa tevi var mīlēt, ja tā jau otro mēnesi no manis stāvoklī? … Grūta … — tēvs mierīgā balsī kā zveltin iezvēla.

Sī tēva atzīšanās uzreiz it kā pārcirta Prochora sirdi divās daļās. Dažus mirkļus viņš stāvēja ar ieplestu muti, baidīdamies atvilkt elpu. Taču neuzvaramais dzīvības spēks drīz uzveica stingumu, kas viņu nospieda. Prochora karstajā galvā acumirklī viss izšķīrās, un visas atbildes uz viņa jautājumiem saplūda vienā kopējā: personīga labklājība. Sis sava personīgā «es» apstiprinājums Prochora dvēselē tagad visam par spīti bija nesatricināms un neatvairāms. Nākotnes ainas nomainīja cita citu, un viņš tās novērtēja zibens ātrumā.

Lūk, Anfisa — Prochora sieva, tas nozīmē: mūžīgas nesaskaņas ar tēvu, uzņēmumā trūkst Ņinas Kuprijanovas kapitala, tātad nav plaša darba un Procboram nav personīgas laimes. Lūk, Anfisa — tēva sieva, tātad uzņēmumā ir ieguldīts Ņinas Kuprijanovas kapitals, toties atriebīgās Anfisas rokās pastāvīga iespēja šantažēt, ikviens darbs un dzīve vispār pastāvīgi apdraudēti. Tātad arī šeit Prochora personīgai labklājībai gals. Laimes nav!

Visa dzīve Prochora acīs kļuva mazvērtīga, satumsa. Ārkārtīgi uztraukts, viņš iekliedza telpā, tukšumā, sava likteņa aklajā tumsā, kas bija cieši sablīvējusies ap viņu:

— Grūta? No tevis? Melo!… Tēv, tu melo, melo!

Un tas nebija viņa kliedziens: Prochora neapklusināmi kliedza viss dzīvības spēks.

Meloja tēvs, meloja, apmeloja Anfisu! Viņš arī apmeloja to savas labklājības dēļ, aizstāvēdams personīgo «es», pat par spīti mazajam taisnības likumam. Un patiesībā jau nemeloja viņš: viņā runāja tas pats aklais dzīvības spēks.

Bet Pjotra Daņiliča apmelotā Anfisa vēl arvien sēdēja pie loga pērkona dunā un raudzījās dārzā, tumsā, zibeņos un atkal tumsā kā pati savā dvēselē, jo visa Anfisas dzīve bija tāda — zibens un tumsa.

Pagāja viena, divas, trīs stundas. Un viss aizmirsās, asaras izžuva, — šai naktī nedrīkst skumt un raudāt: šai trakulīgajā, vētrainajā naktī viņas dvēselē atkal lēnprātība un miers. No spožajām zibens šautrām viņai tagad nav bail, spēcīgie pērkona grāvieni nespēj nomākt viņā dzīvo dzīvību: nupat, nupat vajag atnākt viņam, viņas valdniekam Prochoram.

Anfisas dvēselei trūka vārdu, tāpat kā jebkurai dvēselei. Anfisa domāja nevis ar prātu, nevis ar trūcīgo cilvēka saprašanu, — visu viņas būtni apņēma spirgti dzīvības spoka viļņi.

Prochors bija apsolījies atnākt naktī, Anfisai licis sēdēt pie loga. Anfisa sēž pie vaļējā loga, viņai aiz muguras uz galda spoži deg lampa, un Anfisa logā — kā glezna ietvarā. Logs dārza pusē, un, atskaitot zibeni, neviens nevar tīksmināties par Anfisu. Varbūt vienīgi tārpi, kas uz silto lielu izlīduši no alām. Taču tārpi ir akli. Bet drauga vēl arvien nav un nav.

Vai tu, draudziņ Prochor Petrovič, atceries to dīvaino nakti būdiņā, kad ūpis nemitējās dūkot, vai atceries, kā tu tad skūpstīji savu Anfisu, ar kādu nesalaužamu zvērestu tu apgalvoji Anfisai, ka mīlēsi viņu visu mūžu. Atceries, atceries drīzāk, mīļo draudziņ Prochor, kamēr nav pacelts tava likteņa zobens: grēciniece Anfisa sēž pie loga, viņas taisnā, bezgrēcīgā sirds ilgojas pēc tevis … Bet kur tad kavējas viņas draugs? Kur slepeno kāzu dzirkstošais prieks?

Priecājies, Anfisa, tu, kas nes savu neskarto jaunības dzidrumu karsti mīlētajam Prochoram! Priecājies, ka esi pasargājusi sevi no visiem: ne pristavs, ne Sapošņikovs, ne IIja Sochatichs, ne arī — pats galvenais — Pjotrs Daņiličs nav ieguvis tevi miesas kārē. Priecājies, ka tavs apmelotais klēpis ir tukšs un ka dēla acīs Pjotrs Daņiličs ne ar asinīm, ne asarām nenomazgās no sevis savus nekrietnos melus! Priecājies, priecājies, nelaimīgā Anfisa, un aizver savas apvainotās acis samierināta ar dzīvi!

Klausīdamās savās domās, Anfisa dziji nopūtās, un viņas acis patiešām aizvērās, tās apžilbināja zibens, izšaudamies no tumšā dārza biezokņa, bet pērkona nebija. Nav pērkona! «Brīnums,» Anfisa nodomāja, «brīnums.» Un nepaguva nobrīnīties …

Pulkstenis viens naktī. Pērkons jau apklusis, bet smalks lietus norimdams vēl čabina. Gaitenī uz Prochora istabu ved slapjas, netīras pēdas. Sausos, siltos velteņos Prochors iegāja virtuve,

kaut ko zem deguna dungodams, viņš pats izvilka no krāsns kāpostus un izstrēba. No gultas piecēlās virēja.

— Dod man ēst, — Prochors lūdza. Saēdās biezputru.

— Vēl kaut ko.

— Nu, dievs ar tevi. Vai tad no aršanas esi atnācis, vai?

— Vai nav jēra gaļas? Vai nav rūgušpiena?

Viņš iegriezās pie Iļjas, pamodināja to, divatā paraudzījās Ibrahima kambarītī — tukšs, čerkesa nav. Atkal atgriezās Iļjas Sochaticha istabā. Prochors dziedāja, sākumā viens pats, pēc tam abi ar pārdevēju. Dzēra vīnu. Prochors aicināja Iļju apmeklēt Anfisu. Pārdevējs atteicās:

— Nē, ziniet, negaiss… Es pastiprināti baidos zibens.

Viņa istabas logs patiešām bija aizklāts ar divām segām.

Drīz pārnāca Ibrahims un — tūdaļ savā kambarī. Viņš noāva

kājas, izģērbās, virtuvē nomazgāja zābakus, cieši izgrieza slapjo bešmetu, slapjo veļu, izžāva pie krāsns, uz kuras ar labpatiku krāca Varvara, un kambarītī nolikās gulēt. Viņa ierašanos nepamanīja ne lļja, ne Prochors: viņi dziedāja, spēlēja uz ģitārās.

Iļja ātri noreiba, Prochoru vīns nespēja pievārēt. Prochors mitējās dziedāt un vēl ilgi sēdēja klusēdams, purināja galvu, it kā no bites atgaiņādamies. Acīs viņam nedabisks spožums. Beidzot, kā spiedin izspiezdams no sevis vārdus, teica:

— Un tomēr… Un tomēr viņa vienīgā. Tādu vairāk nav… Mīlu viņu .. . Tikai viņu vien mīlu …

— Jā gan… Jaunkundze, var teikt, patentēta… Ņina Ja-kovļevna …

— Stulbenis!… Draņķīgais velns!… Nekā tu nesaproti, — Prochors caur zobiem drūmi nošņāca.

Un atkal pār viņu nolaidās neatlaidīgs, sasprindzināts klusums: viņš lūkojās grīdā, uzacis saraucis, deguns kļuvis smails, pierē dziļu dvēseles sāpju grumbas. Prochors pēkšņi satrūkās tik stipri, ka tikko nenokrita no krēsla.

— Iļja, aizvadi mani līdz gultai, — viņš sastindzis teica.

— Man nelabi… Esmu ļoti noguris …

Visi bija noguruši. Pat lietus piekusis, mākoņi aizgājuši pie miera.

Bet, tiklīdz parādījās rīta saule, visiem kļuva zināms: Anfisa Petrovna nogalināta. Viņu nošāvis kāds ļaundaris.

20.

Pirmā to bija uzzinājusi trīcētāja Kļuka.

— Eju es, gaišumiņ manu, gar viņas māju, lai dievs mielo viņas dvēselīti, pavei, kas par brīnumu: pie debesīm mirdz dieva saulīte, bet Anfisai vaļējā lodziņā gaisma, lampa deg nenodzēsta. Atskaitot šo lodziņu, visi slēģi ciet. Es palēnītiņām pāri sētai dārzā, kliedzu: «Anfisa, Anfisa!» Ne nopūtas, ne troksnīša. Un iekrita man prātā: vai tikai nav no mākoņa pērkona šautra ķērusi. Palēnītiņām uzrāpos uz pundamentes, ņēmu un pavēros pa lodziņu. Ak tu kungs un dievs! Guļ mana skaistulīte uz grīdas, baltās rociņas izpletusi, gaišās actiņas aizvērusi, sabuļa uzactiņas tā šausmīgi saraukusi… Dieva vārds! Bet pierē mazītiņš caurumiņš, un asinis pār deniņiem uz gridas… Nu dieva vārdiņš, nemeloju, nudien! Bet pērkona šautras nekur neredz, tikai krēsliņš apgāzts un samta sēdeklītis izvēlies, atsevišķi nokritis. Es, grēciniece, kā sasitu rociņas, tā pa galvu pa kaklu zemē nokūleņoju … Nogalinājis manu nabadzīti tas taisnais kungs, nogalinājis ar pērkona šautru un viņas dvēseli paņēmis. Tāds, reče, uradņika kungs, viss mans stāsts, tāds, reče…

Uradņiks, uz ātru roku nomazgājies, steigšus izdzēra glāzi tējas un — prom pie pristava.

— Jūsu augstdzimtība!… Man ir tas gods paziņot: Kozireva kundze šonakt nonāvēta: ar pērkona šautru deniņos.

Pa Medvedevas ciemu no sētas sētā staigāja, ložņāja trīcētāja Kļuka. Nočirkst pie loga:

— Kristieši! Anfisu pērkona šautra nogalinājusi, — un krizdama klupdama dodas tālāk.

Bet puikas, lāgā nesadzirdējuši, kliedza:

— Anfisu Prochors nošāvis!… Anfisa nogalināta … Aidā! — un joņoja uz Anfisas māju.

Uz turieni steidzās arī pristavs ar vietējiem varasvīriem. Baznīcas sargs iezvanīja dievkalpojumu. Ipata tēvs, steigdamies panākt priekšniecību, pakliedza uz zvanu torni:

— Ei, Kuzmič, rāpies lejā! Dievkalpojuma nevajag! Pie dieva! — un pamāja ar roku.

Vispirms apskatīja vaļējo logu no dārza puses.

— Kas nu tas par pērkonu? … Šitais grāviens droši vien no šautenes… — nikni klepodams un plecus raustīdams, sacīja sakumpušais, diloņslimais skolotājs Panteleimons Roščins, kas bija pieaicināts par liecinieku.

— Jā, jā. Fakts… Visticamāk… — pristavs, lāgā neapjēgdams, piekrita; viņa sen neskūtā seja bija bāla, pats viņš drebinādamies rāvās čokurā, vatētās krūtis neveikli izslējās, sāpēja vēders.

Kalējs ar mūķīzeri atslēdza durvis. Mājā valdīja nedzīvs klusums un tumsa. Atvēra slēģus. Kļuva gaiši un saulaini. Slaistus un puikas izdzina ārā.

Ieraudzījis Anfisas līķi, pristavs atkāpās, ar paceltu plaukstu

aizsedza acis — saulē iemirdzējās gredzena briljantiņš, — pēc tam nosēdās pie galda, pamāja desmitniekam.

— Man ūdeni … Aukstu …

Anfisa bija ģērbusies savā visgreznākajā tērpā: krievu sara-fans no gaišzila zīda, muslina krekls, uz pleciem uzmests brokātā ņieburs, galvā zīļu vainags. Pierē pie kreisajiem deniņiem viņai brūce un tumša sarecējušu asiņu strūkliņa.

Ipata tēvs pie svētbildes skaitīja sirsnīgu lūgsnu, bieži atskatīdamies uz mirušo. Viņa seja bija sašļukusi uz leju, ļengana kā smalkmaizes mīkla.

— Piemini, kungs, savu kalponi Anfisu, kas aizgājusi tavā dieva mierā. Ak kungs! Ja tas neesi tu, kas aizslēdzis viņas lūpas, tad uzrādi slepkavu, ak kungs, ar savu gudrību un žēlastību!

Izmeklēšanas tiesneša nebija mājās — bija aizbraucis medībās pie kāda attāla gāršinieka, — viņam pakaļ aizgāja ziņnesis.

— Saskaņā ar instrukciju lūdzu atstāt visu, kā bijis, iekams nav ieradies izmeklēšanas tiesnesis, — oficiālā tonī izrīkoja atžir-bušais pristavs.

Zemnieku amatvīri arī krustījās tāpat kā cienīgtēvs; nopūzdamies un žēlodami tie lāgiem pašķielēja uz mirušo. Nakti pa vaļējo logu bija pielijis, grīdu uz visām pusēm šķērsoja lietus urdziņas. Redzīgās skolotāja acis vērās visos kaktos, līdz viņa skatiens apstājās pie apdeguša papīra, kas bija savīstīts korķa veidā. Viņš griezās pie pristava:

— Tas, bez šaubām, ir puļķis no šautenes.

Pristavs sēkdams neveikli noliecās pie korķa un atteica:

— Fakts… Puļķis… — Un viņa balss kā kartons: ne cieta, ne ļengana, bet trausla.

Pristavs nekādu policejisku izziņu neiesāka: rīt vajag atbraukt izmeklēšanas tiesnesim. Tātad var iet mājās.

Zemnieku amatvīri atkal pavērsās uz priekšējo kaktu, pārmeta krustu, nopūtās un devās ārā.

— Uz redzēšanos, Anfisa Petrovna … Tagadiņ guli mierīgi. Hsi izcietusi savu daļu. Ak, ak, ak! Un kas gan būtu varējis nogalināt?

Slēģus aizvēra, durvis aizslēdza, aizzīmogoja ar kroņa zīmogu. Čurkstēdama un ar liesmu degdama, zīmoglaka uzpilēja pristavam uz rokas. Pristavs nesajuta sāpes un pilienu pat nepamanīja. Sargpostenī pie nelaiķes Anfisas mājas desmitnieks norīkoja divus zemniekus.

Pristavs atgriezās mājās viens pats. Viņš grīļojās, klupa uz līdzenas vietas, kājas neklausīja, gāja, nevērodamas ceļu. Viņš bieži vilka no kabatas mutautiņu, purināja to, lika pie acīm, krekšķēja. Mājās viņš pateica sievai:

— Anfisa Petrovna mirusi piespiedu nāvē. Dod man šito… Kā to … tikai sausu … — un, saņurcījis slapjo kabatas drāniņti, izmisumā nosvieda to pa roku galam zemē.

Negaisa naktī pēc nepatīkamās sarunas ar dēlu Pjotrs Daņi-ličs piesūcās pilns kā mārks. Pirms tam nebija dzēris vairāk kā nedē]u, tāpēc degvīns viņu ātri pievārēja, — viņš nokrita turpat uz grīdas un aizmiga. Iļja Sochaticbs pabāza spilvenu saimniekam zem galvas un drošības pēc līdzās nolika mazgājamo bļodu.

Pjotrs Daņiličs vēl joprojām guļ neziņā. Guļ arī Prochors.

Pat Ibrahims nez kāpēc šodien gulēja pāri pār mēru. Viņu pamodināja uradņiks.

— Tu esi apcietināts, — tas paziņoja Ibrahimam un aizveda viņu.

Iļja Sochaticbs uzmodināja Prochoru. Kad Prochors atguva saprašanu, Iļja izvilka no kabatas iesārtu zīda mutautiņu, samirkšķināja acis, savaibstīja bēdīgu seju un noslaucīja asaru.

— Anfisa Petrovna šķīrusies no dzīves.

— Nu?! — Prochors strauji piecēlās gultā pussēdus. — Tu esi apstulbis?!

— Lūgtu pārliecinieties personīgi, — Iļja vēl vairāk samirkšķināja acis un atkal noslaucījās sārtajā kabatas drāniņā.

Prochors iepleta acis un, nometis segu, ātri nolaida kājas uz grīdas.

— Ja tu, sumpurni, melo, es tev visus zobus izdauzīšu … Kur tēvs?

— Vēl guļ…

— Nonāvēta vai ievainota?

— Uz vietas ļaundaris nogalinājis …

— Kas?

— Allah vienīgais to zina… Ak, ja jūs zinātu, cik… cik ļoti es …

— Modini tēvu … Kur Ibrahims?

— Apcietināts …

— Modini tēvu! — Prochors uzkliedza ar asaru pieskaņu balsī. Rokas viņam trīcēja. Viņš ieņēma baldriana pilienus, saviebās, iepilināja vēl un izdzēra, tad velreiz iepilināja, vēlreiz izdzēra, iekrita gultā, paslēpa galvu zem spilvena un kā zvērs smagi iestenējās.

— Pjotr Daņilič!… Pjolr Daņilič, nu celieties taču … — Iļja purināja tirgoni. Tas īdēja, krāca, spļaudījās. — Mostieties jel, dieva dēļ! .. . Pie mums liela nelaime … Anfisa Petrovna nomirusi.

— Ko, ko? Kur deg?! —&gt; Pjotrs Daņiličs pacēla no spilvena savu degvīna apreibināto galvu.

— Ugunsgrēka, esiet tik laipni, nav, bet ir nonāvēta Anfisa Petrovna. Ar šauteni … viņas pašas mājā …

— Nonāvēta? Anfi…

Gromovs sašķieba muti, sarāvās, kaut kāds spēks pasvieda viņu uz augšu: labā acs aizvērās, kreisā plati ieplesta, bezprātīga, šausmīga, nedzīva.

— Saimniek! Pjotr Daņilič!… — lļja iekliedzās un’izskrēja no istabas.

No grīdas pēļotajā gultā Pjotru Daņiliču iecēla virēja, Pro-cbors un IIja. Labā acs viņam neveras vaļā, labā roka un kāja bija paralizēta, runa atgādināja īdēšanu.

Iļja ieslēdzās savā istabā un, ceļos nometies, sirsnīgi lūdza dievu:

— Ak kungs, pieņem savas kalpones Anfisas dvēseli… Līdz ar svētajiem savā dieva mierā!… — Sirds viņam bija līksma: tirgonis katrā ziņā nomirs, un Marja Kirilovna, Maša, paliks atraitne. Brīnišķīgi ir tavi darbi, ak kungs! — lļja sita pa krūtīm ar savu vasaras raibumiem klāto dūrīti, dauzīja pret grīdu matu cirtām klāto pieri. — Es pateicos tev, ak kungs, par tavu lielo žēlastību pret mani.. . Mūžīga piemiņa, mūžīga piemiņa …

21.

Izmeklēšanas tiesnesis Ivans Ivanovičs Golubjovs atbrauca pievakarē. Viņš bija augumā garš, kalsnējs vecis ar enerģisku seju, bārda sirma kā zemniekam, runa skaļa, pavēlnieciska, viņš tomēr spēja notēlot arī laipnu lapsu; uz alkoholiskiem dzērieniem stipri kārs, tāpat kā pārējie šā apvidus iedzīvotāji. Medībās viņš bija sasaldējies un nejutās īsti vesels: sāpēja galva, krustos smeldza.

Tūlīt sākās tā saucamā iepriekšējā izmeklēšana.

Anfisu Petrovnu nosēdināja uz krēsla pie loga, viņas elkoņus atbalstīja pret palodzi. Anfisa nepretojās. Viņas nespodri bālā seja bija noslēpumaina un gudra, Anfisai prieks no jauna paraudzīties savā zaļajā dārzā, nevis nakts tumsā, nevis pērkona negaisā, bet līksmās saules zeltītajā dārzā, taču viņas mirstīgā galva slīga uz leju. Galvu pieturēja kādas svešas, nemīlamas rokas, Anfisa šķebīgi sarauca uzacis, tomēr nekliedza un nepretojās, Anfisa padevās.

Pie brūces pierē pielika auklas galu un stiepa auklu tālāk dārzā, lai aptuveni noteiktu slepkavas augumu un uzzinātu, no kuras vietas šauts.

— Uz tādām domām uzvedina loģika, — izmeklēšanas tiesnesis paskaidroja.

Bet te iznāca mazs pārpratums: nesatricināmā loģika parādīja garu degunu — iestrēdza starp dobēm. Ivans Ivanovičs Golubjovs nostājās uz dobes tanī vietā, kur to bija novedusi loģika un aukla, un no šautenes tēmēja Anfisai pierē.

— Jā, — un viņš domīgi pakasīja deguna kūkumu. — Ar manu augumu no dobes pašā laikā. Bet, ja nu bandits par mani krietni garāks, viņš varēja šaut arī, stāvēdams aiz dobes. Jā.

Uz tuvējām dobēm žoga virzienā zeme bija aizdomīgi nomīdīta, taču lietusgāze pēdas noskalojusi.

— Slepkavība notikusi pirms lietus vai lietusgāzes laikā, bet nekādā ziņā pēc lietus, — izmeklēšanas tiesnesis pārliecināti teica, un visi tam piekrita.

Golubjovs grāmatiņā īsi pierakstīja: «Zābaki».

Noteica, kurā vietā ļaundaris līdis pāri žogam: pie dēļiem bija piekaltusi melnzemes pika un pa dienu kļuvusi pelēka, bija redzami arī papēžu ieskrambājumi. Atgriezās atpakaļ mājā.

— Rīt no rīta vajadzēs uzšķērst galvaskausu, izvilkt lodi, — izmeklēšanas tiesnesis pavēlēja feldšerim Spiglazovam, kas aizvietoja ārstu.

Skolotājs pievērsa izmeklēšanas tiesneša uzmanību puļķim, kas mētājās zemē.

— Zinu, zinu, — tiesnesis saviebās: mazliet ievaidējies un pieķēris roku pie krustiem, viņš noliecās, pacēla papīra korķi, uzmanīgi to apskatīja un piesardzīgi sāka tīt vaļā. — Brīnums, kā puļķis varēja še nokļūt. Acīm redzot.*, bijis cieši iedzīts stobrā …

Dzeltenā, kalsnējā skolotāja seja pārklājās plankumiem.

_— Avīze, — Ivans Ivanovičs konstatēja, — no avīzes norauts stūris. Urādņik! Kas abonē «Russkoje slovo»?

— Gromovi! — skolotājs iekliedzās priecīgi pakalpīgā balsī.

— Tiešām tā, tiesneša kungs, Gromovi, — uradņiks galanti sasita papēžus.

Izmeklēšanas tiesnesis pierakstīja: «Avīzes stūrītis».

Gāja pie Gromoviem. Pa ceļam kāds no zemniekiem vērsās pie izmeklēšanas tiesneša:

— Jūsu augstība, pie viņas, pie mirušās, lai dievs mielo viņas dvēseli, šad un tad nāca vēl kāds cilvēks…

— Pie mirušas vai pie dzīvas?

— Nē, nē, pie dzīvas … Sapkins …

— Viņam ir šautene. Arī avīzes lasa …

Tiesnesis neapstādamies īsi pierakstīja: «S. šaut.»

Pie Gromoviem nez kāpēc novietojās virtuvē. Pašu Gromovu nebija, tikai virēja. Tiklīdz visi nosēdās pie kopējā virtuves galda, Varvara tūdaļ sāka raudāt.

— Neraudi, — Golubjovs to mierināja. — Labāk pasaki, kad vakarnakt pārnāca mājās Ibrahims-Ogli?

— Es gan nepamanīju, kad … Gulēt jau gan aizgāju pēc pērkona, debcstiņas jau sāka skaidroties… Viņa vēl arvien nebija.

— Bet kad atgriezās Prochors Petrovičs?

— Nemanīju. Viņi tikai naktī ēda dikti daudz kāpostu ar biezputru un jēra gaļu. Pēc tam viņi aizgāja pie Iļjas.

Iļja Sochatichs no sākuma liecināja droši, labo kāju paspēris sāņus un roku vieglprātīgi iebāzis kabatā.

— Pilnīgi ticams, ka Ibrahims ieradās savā atrašanās vietā īsi pirms gaismas. Naktī mēs ar Prochoru Petroviču paraudzījāmies viņa istabā, taču izrādījās, ka skaidrā redzamībā viņa tur nav.

— Runājiet vienkāršāk! Kas Prochoram Petrovičam bija uzauts kājās?

— Pimas, velteņi. Pēc tam viņi, protams, virtuzēja uz ģitārās.

— Vai jums vakarnakt vai šorīt vajadzēja mazgāt kādus netīrus zābakus?

— Nē, kungi. Kā dieva priekšā …

— Vai jūs protat rīkoties ar šauteni?

— Dievs pasargi… Kā uguns baidos … Kad Prochors Pet-rovičs medībās taisa šāvienus, es aizbāžu ausis. Piemēram, vakar…

— Vai jums kādreiz nav gadījies šaut mērķī no sava revolvera? … Lāpstā, piemēram?

— Nekādā ziņā n-e … Kaut gan, pārlaižot skatienu pagātnes nolikumiem, jā-a, šāvu gan …

— Atnesiet revolveri…

Prochors gulēja gultā. Uz galvas komprese. Feldšeris apliecināja viņa slimību.

— Vai sen jau slimojat? — Izmeklēšanas tiesnesis piesēdās uz krēsla.

— Sen … Atlabu, pēc tam atkal … Mani ārstēja pilsētas ārsts.

— Zinu… — Tiesnesis izpūta papirosa dūmus, piebrauca ar visu krēslu Prochoram gluži klāt un, vērīgi tam acīs lūkodamies, vārdus skaidri izrunādams, izmeta tādu kā slepenu āķīti:

— Bet vai jūs vakar nenošāvāt… — un apstājās.

Prochors norāva no galvas kompresi un strauji pietrūkās

sēdus.

— Kas? Ko? … Ko jūs gribat teikt?

— Guliet, guliet… Jums kaitīgi uztraukties, — Ivans Ivano-vies laipni noteica, īsi saskatījās ar skolotāju un pristavu un uzlika roku Prochorain uz drebošā ceļgala. — Jūs domājat — e$ runāju par Anfisu Petrovnu? Ko jūs, Prochor Petrovič, vai jums prāts? Es — par medībām … vakardien, ar Iļju Sochatichu .. . Vai laukos nošāvāt arī kaut ko, vai šautenīte jums pavisam tīra?

— Diezin vai tīra … Es šāvu, nošāvu pīli, tikai neatradu . . .

— Tā gan, tā gan … Nošāvāt, bet neatradāt… Uradņik, padod šurp Prochora Petroviča šauteni.

Pristavs visu burtiski pierakstīja, taču spalva viņam negribēja klausīt. Gāja kā pa celmiem, šā tā.

Ar pieredzējuša mednieka roku Golubjovs pārlieca šauteni aizslēgā un aplūkoja stobrus pie gaismas.

— Jā, šautenīte nav slikta … Lježas … Damaskas stobri, viens stobrs ar sašaurinātu kanalu … Kvēpi svaigi, vakarējie, ož pēc sapuvušas olas… Bet kāpēc kvēpi abos stobros? Jūs taču vienreiz vien izšāvāt?

— Vienreiz, varbūt divreiz. Man tagad grūti atcerēties . . . Galva …

Tiesnesis izvilka no gultas apakšas zābaku ar garu stulmu.

— Kāpēc zābaki tīri? Kas nomazgāja?

— Es pats … Kaut gan … Jā, jā, es pats.

— Vai jūs pārāvāt kājas pimos tūlīt pēc medībām vai arī vakarnakt, kad atgriezāties no Anfisas Petrovnas dārza? — izmeklēšanas tiesnesis centās ķert viņu pie vārdiem.

— Pēc medībām, protams, — Procbors izbijies atteica. — Jā, jā, pēc medībām, — viņš piebilda un pacēlās, atspiedies uz elkoņa. — Tomēr savādi…

— Kas ir savādi?

— Jūs cenšaties mani samulsināt… Kas par … par … nekaunību? — Viņš apgulās, aizvēra acis un uzlika uz pieres savu plato plaukstu. Viņa pirksti raustījās, no izskata mierīgajā, tomēr aizvainotajā sejā viļņoja asinis: seja brīžiem kļuva bāla, brīžiem sārta.

Pilnīgi apmierināts ar savu spēli, izmeklēšanas tiesnesis no* rija siekalas kā dzērājs pirms glāzītes degvīna un laipni turpināja:

— Kāpēc? Lūk, kāpēc es jums par zābakiem jautāju: Anfisas Petrovnas dārzā uz kādas dobes atstājušas pēdas šitās pašas astoņas nagliņas, kas papēdī. Vai nebūsiet tik laipni paraudzīties? — Un tiesnesis, ar zīmuli pa papēdi klaudzinādams, piebāza zābaku Prochoram pie paša deguna.

Tas atvēra saniknotās acis, atgrūda zābaku un iekliedza Golubjovam pašā sejā:

— Ejiet pie velna! Es tur neesmu bijis ..,

— Feldšeri! — arī Ivans Ivānovičs kliedza. — Dodiet viņam kaut ko nomierinošu! Bet mēs pagaidām ieiesim pie saimnieka.— Viņš juta, ka ar «papēžiem» ir drusciņ pārsālījis, un šoreiz bija ar sevi neapmierināts.

Pjotrs Daņiličs sāka vēcināt pret ienācējiem roku un kaut ko nikni īdēja, valstīdams pa gultu smago ķermeni.

Pārliecinājās par viņa slimibu, par tās iespējamo iemeslu un atgriezās Prochora istabā.

Turpat trinās ari Iļja Sochatichs, centās visu noklausīties» bieži rauca uzacis, klusībā lūdza dievu; rokā viņš turēja mazu veclaiku revolveri.

Procbors tagad demonstrativi gulēja ar seju pret sienu.

Izmeklēšanas tiesnesis sāka runāt, raudzīdamies viņam pakausī.

— Nu redziet, Prochor Petrovič, visa nopratināšana beigusies. Pagaidām, protams… Pagaidām. Jūs guļat, ne? Redz, ko es gribēju jautāt. Man vajadzētu aizņemties no jums pāris ducīšu puļķu. Jums droši vien ir gan kartona, gan voiloka? Vai varbūt visi iztērēti? Varbūt puļķus no papīra izgatavojat?

— Iļja! Dod viņam divus dučus puļķu… — Prochors pavēlēja, vēl joprojām gulēdams ar seju pret sienu.

Izmeklēšanas tiesnesis paraudzījās uz divām puļķu bundžām, kuras viņam pakalpīgi pasniedza Iļja Sochatichs. Arī tas apstāklis, ka Prochoram puļķu bija pietiekami daudz, Golubjovam ne visai patika.

— Un ziniet vēl ko? — Ivans Ivanovičs pacēlās pirkstgalos un atkal nolaidās. — Esiet tik laipns un dodiet man palasīt divus trīs numurus «Russkoje slovo» uz kādu dieniņu. Kur jūs glabājat avīzes? Sinī skapītī? — Viņš atvēra stikla skapi un izvilka avīžu paku.

Prochors klusēja. Izmeklēšanas tiesnesis piegāja viņam klāt un oficiālā, sausā balsī pavēlēja:

' — Tagad papūlieties pagriezties ar seju pret izmeklēšanas tiesnesi. Rau, redziet, — viņš turpināja, badīdams avīzes virsējo lappusi, — te noplēsts stūris. Vai nevarat pateikt, kur tas palicis?

— Vai maz kur? Nu, vai maz kur… Es neatceros… — Prochors samulsis nošļupstēja; viņa acis šaudījās no vienas sejas pie otras, it kā atbalstu meklēdamas.

— Atvainojiet augstsirdīgi, — rokas gar sāniem turēdams, priekšā nostājās Iļja Sochatichs. — So stūrīti izlietoju es, būdams *aiz pakša», kad vajadzēja.

— Jūs to labi atceraties? — Golubjovs tam stingri jautāja.

— Ja jūs to esat noplēsis, tad es tūdaļ pavēlēšu jūs apcietināti

Iļjas Sochaticha seja aiz šausmām izstiepās garumā, viņš atkāpās soli, sasita plaukstas un iesaucās:

— Tiesneša kungs! Dieva dēļ!.'.. Par ko tad?

.— Redziet, par ko… — Golubjovs izvilka no portfeļa vairākās vietās pārdeguša, saņurcītu avīzes gabalu un pielika pie avīzes lapas, no kuras tas bija noplēsts. — Lūk, p'ar to… Šis stūris atrasts istabā, kurā nonāvēta Kozireva, ar to bijusi aiz-puļķota slepkavas šautene.

— Tiesneša kungs! — Un apstulbušais pārdevējs nometās ceļos bargā veča priekšā. — Nudien, es neplēsu no šīs vietas, goda vārds!… Es noplēsu metenī, vēl izgājušā gadā … Es …

— Ak tad sameloji? — Un izmeklēšanas tiesnesis pavēlēja Iļjam piecelties.

— Tieši tā, sameloju… Sameloju, sameloju. Velns mani dīdīja …

— Jauno saimnieku gribēji izglābt?

— Tieši tā. Jā gan.

Izmeklēšanas tiesnesis draudzīgi pamāja pārdevējam ar acīm, noklepojās un nospļāvās pa logu ārā.

— Nu, uz redzēšanos, Procbor Petrovič, — viņš paspieda Prochoram roku. — Oho! Cik jums karsta rociņa. Veseļojieties, veseļojieties! Desmitnieki Tu paliksi pie slimā. Bet jūs, Gromova kungs, lūdzami, nekur neizejiet, pasēdiet mājās trīs četras dieniņas. Lūdzu. Viņš ielika portfelī avīzi ar noplēsto stūri un devās uz izeju. Pie durvīm vēl sausi piebilda:

— Bet jums, Gromova kungs, es nopietni ieteicu atcerēties, kas ar to papīra gabalu un puļķi. Arī par zābakiem. Kāpēc tieši jūs, jūs pats, nevis kalpone, nomazgājat no zābakiem sakņu dārza dubļus?

— Avīzei stūri varēja noplēst arī Ibrahims-Ogli, — Procbors gurdeni atteica, ar skatienu sekodams mitrenei, kas rāpoja pa sienu.

— Nestrīdos, nemaz nestrīdos, — izmeklēšanas tiesnesis ātri piekrita. — Tēvs varēja paņemt avīzi, māte varēja, kalpone. Mani patiesībā interesē nevis tas, — arī izmeklēšanas tiesnesis pavērās mitrenē, mitrene nokrita zemē. — Mani interesē, kas no šā avīzes gabala izgatavojis puļķi un iedzinis šautenē, kas nošāvis Anfisu Kozirevu? — Viņš divreiz piesita ar dūri pie portfeļa. — Nu, gan jau pamazām noskaidrosim. Uz redzēšanos, Gromova kungs.

Un visi izgāja.

Uzbudināts, notikumu satriekts, noguris no pratināšanas, Prochors klusām gulēja veselu stundu. Pēc tam viņš paaicināja Iļju, pavēlēja nekavējoties braukt ar ziņu pie Marjas Kirilovnas un uz pilsētu pēc ārsta. Tad viņš iegāja pie slimā tēva un pievakarē patiešām sasirga, likās gultā.

Izmeklēšanas komisija no Gromovicm iegriezās pie Sapošņi-kova, iegriezās tā pa ceļam, «formas pēc», tāpēc ka pieredzējušais izmeklēšanas tiesnesis bija gandrīz pārliecināts par to, kas ir patiesais noziedznieks.

Sapošņikovs gulēja gultā apspļaudīts, ar uzpampušu zilu degunu un sadauzītu aci. Rokas viņam bija sasietas ar linu valgu un pats piesiets pie sienā iedzītas dzelzs skavas. Atnākušos viņš saņēma ar visādiem lamu vārdiem, spļāvieniem, dzina visus ārā, melsa galīgas aplamības.

Mājas saimnieks Androns Titovs stāstīja izmeklēšanas tiesnesim:

— Nācās sasiet: ir tāds kā prātā jucis, smadzene viņam, Šapkiņam, tā kā atslābusi. Var sacīt, turpat divas nedēļas no vietas ir dzēris. Pēc tam redzu: sāk niekoties, runa jūk, laižas dibenā. Šodien ienāku pie viņa, skatos — iekurinājis krāsniņu un vāra kāpostus koka ķipītī. Izgāzu kāpostus, bet tur pakulām pildītais vāveres izbāznis. Taču šis man kliedz: «Atdod gaļu! Atdod gaļu!» Citādi jau gan viņš lāga puisis, mierīgs. Un prāta viņam pārpārēm. Visas zinības pārspējis… Vakarnakt nekur projām nav bijis.

Pie slimā atstāja feldšeri Spiglazovu. Tas iedeva slimajam piles nomierināšanai, atbrīvoja viņu no saitēm, padzirdīja ar tēju. Sapošņikovs mierīgi iemiga — pirmo reizi divu nedēļu laikā.

Prochora un Ibrahima-Ogli šautenēm un Iļjas Sochaticha revolverim izmeklēšanas komisija formas pēc pievienoja arī Sa-pošņikova šauteni.

Medvedevas ciemā bija nometināti vēl astoņi politiskie. Lai gan sevī noslēgtais Sapošņikovs ar tiem nedraudzējās, tomēr, uzzinājuši par biedra slimību, divi no tiem bija atnākuši viņu apraudzīt.

Marjas Kirilovnas māsa Stepanida Kirilovna tīri negaidot sāka atlabt. Dievticīgā Marja Kirilovna uzskatīja to par dieva žēlastību un pēc pāris dienām taisījās braukt mājās. Prieka sirdī viņa tomēr nejuta: viņas vājo, slimo sirdi māca skumjas un mocīja bailes, kas to instinktivi bija pārņēmušas. Sīs dzīvnieciskās bailes kļuva stiprākas un dziļākas pagājušā naktī. Kad pērkons sāka aprimt, Marja Kirilovna iemiga un redzēja sapni: viņa pati kaila, Prochors kails un kaila arī Anfisa. Viņus izģērbis kāds zvērs, tikai nav tam zvēram ne vārda, ne veida. Un kāda barga balss atkārto viņai pie pašām ausim: «Gredzens, gredzens.» Ar to viņa arī atmodās.

Vēlu vakarā viņa jau posās iet gulēt, kad ieskanējās zvārguļi, pa ceļu rikšoja divjūgs.

— Kas tad tas? Vai tikai nav kāds no mūsējiem?

Tā arī bija: Iļja.

Iļja ar visiem laipni sasveicinājās, pat pie slimās Stepanidas piegaja ar glaimīgu valodu, bet Marjai Kirilovnai pavisam cēli nošmaukstināja roku. Marja Kirilovna gluži apjuka, samulsa un, IIjas priecīgo seju iztulkodama pēc sava prāta, mierīgi jautāja:

— Vai mājās, Iļjušeņka, viss, paldies dievam, kārtībā? Vai man pakaļ, vai? Pavei, kā sasmaržojies…

— Atļaujiet, Marja Kirilovna, paiesim pa celiņu, lai būtu zem četrām acīm, ir maza darīšana.

— Celiņi pašlaik dubļaini, labāk ieiesim blakus istabā.

Iegāja. Marja Kirilovna bcrtin apbēra Iļju ar jautājumiem

par savējiem, viņš klusēja. Māja bija laba, pilsētas modē. I(ja aizvēra durvis, patīkami smaidīdams, izvilka no kabatas kārbiņu ar gredzenu, noslīga ceļos un, nežēlodams savas jaunās bikses, kā kroplis uz ceļiem rāpās pie saimnieces, kas bija nosēdusies kaktā.

— Marja Kirilovna, Maša! — viņš šļupstēja apspiestā balsī, asaras aizžņaudza viņam rīkli un kā par nelaimi visa muļe piepildījās siekalām. — Maša, netiesā pārāk bargi, pieņem… — Vispirms viņš lika pamirdzēt safiram pārsteigtās sievietes acu priekšā, pēc tam veikli uzvilka tai gredzenu pirkstā.

Sievietei pa daļai bija patīkami un negribējās arī celt traci svešās mājās. Atgrūzdama Iļju, kas spiedās tai klāt ar savu sickalaino muti, viņa runāja:

— Nu, labi jau, labi… Atšujies … Vai tad es kāda meitene, vai, taviem gredzeniem?

— Mersi, mersi… — pūzdams un rokas lauzīdams, murmināja aizkustinātais Iļja. — Un tad vēl kas… Uzklausi, Marja, ziņojumu. — Viņš piecēlās, nopurināja bikses, pameta atpakaļ savu sapomadēto matu cekulu, noklepojās.

— Prochors Petrovičs … Vai arī labāk tā … — viņš, galvu kratīdams, iesāka. — Pjotru Daņiliču … šodien no rīta…

Marja Kirilovna pietrūkās kājās, saķēra viņu pie rokas:

— Nu, runā taču, velns tāds! — un piecirta kāju pie grīdas.

— Apmierinieties, neuztraucieties… Mēs visi esam Allah ziņā … Tātad vakarnakt nošauta Anfisa Petrovna. Pjotru Daņiliču, protams, ķērusi trieka, guļ bez valodas. Prochoru Petroviču tur aizdomās par slepkavību.

Marjas Kirilovnas griezīgais kliedziens apstulboja Iļju. Pieķērusi roku pie sirds un galvas, viņa kā aizlauzta tikko cilāja kājas uz durvju pusi. Pārdevējam sāka drebēt ceļi un spējš aukstuma vilnis pārvēlās pār muguru.

— Dieva dēļ, dieva dēļ! — Viņš metās pakaļ saimniecei, kas jau zaudēja samaņu. — Nebīstieties… lbrahims apcietināts, viņš nošāvis …

Taču Marja Kirilovna diezin vai skaidri sadzirdēja šos vārdus: acis viņai bija miglainas, nedzīvas; viņa sēkdama smagi gāzās zemē. Iļja nevarīgi uztvēra viņu un iekliedzās:

— Ātrāk, ātrāk! … Ei, vai tur ir kāds!

Marja Kirilovna Gromova nomira.

Naktī, zvārguļiem skanot, uz pilsētu traucās Iļja Sochatichs, gluži apjucis un bēdu satriekts. Acis viņam bija aiztūkušas, viņš raudāja vienā raudāšanā, šņauca degunu tieši uz ceļa, sārtais zīda mutautiņš bija tīrs. Bet kabatā safjana kārbiņā glabājās no nelaiķes pirksta novilktais safira gredzens.

Tai pašā naktī izbrauca arī pajūgs uz Medvedevas ciemu. Ratos — Marjas Kirilovnas mirstīgās atliekas pagaidu šķirstā, kas sanaglots uz ātru roku.

Un tanī pašā naktī feldšeris uz galodiņas asināja chirurģis-kos instrumentus, lai rīt izdarītu nonāvētās līķa sekciju un izvilktu lodi, kam skaidri kā ar pirkstu jānorāda uz slepkavu.

22.

Debesis aizsegtas bieziem mākoņiem. Nakts. Dziļa, trauksmaina, tumša. Sī nakts bija, un šīs nakts nebija. Sargs pie Anfisas vārtiem gulēja cietā miegā.

Iečīkstējās, iegrabējās aizšaujamais pie lieveņa durvīm, Sa-pošņikovs iezagās mājā. Un viņam pa pēdām iezagās vēl kāds cits-ar melnu purnu. «Zinu, tas ir velns,» Sapošņikovs nodomāja, «parādība…»

— Sveika, Anfisa Petrovna, — viņš vienaldzīgi teica.

— Sveika un ardievij: atnācu no tevis atvadīties.

Pulksteņa atsvari bija noslīdējuši gandrīz līdz zemei, viņš uzvilka pulksteni, pa lodziņu izšāvās dzeguze, trīsreiz paklanījās cilvēkam, trīsreiz nokūkoja — pulkstenis trīs. Nakts.

Un iedegās petrolejas lampa. Sapošņikovs gribēja uzlikt patvāri, ilgi meklēja petroleju, beidzot atnesa no pieliekamā kambara veselu pudeli spaiņa lielumā. Nu, tas ir lieliski: tūlīt piepildīs patvāri ar petroleju…

— Sveika, sveika, — viņš stostīdamies runāja. Bārda viņam nesen bija sākusi sirmot, seja vaska bālumā, dzeltena, un viss viņš izskatījās līdzīgs vaska lellei, iztukšots, savāds, it kā nebūtu no šīs pasaules. Acis viņam nemierīgas, tās redz vienīgi to, ko tām liek redzēt dzērāja neprātā sajukušās smadzenes. Viņš sāniski ieslīdēja gaišzilajā istabā, vientiesīgi iebāza pirkstu mutē, apstājās. Un pārsteigtajam Sapošņikovam šķita, ka pie galda sēž Anfisa savā viskrāšņākajā rotā, viegla, caurspīdīga kā auksts gaiss.

— Anfisa Petrovna, —sažņaudzis rokas, sāka murmināt

Sapošņikovs. — Sakiet man, — ko jūs meklējāt dzīvē, un vai jus vispār ko meklējāt? Cilvēku neģēlība dabā mēdz izpausties divējās plāksnēs: iekšējā un ārējā, vai nav tā? Tā gan. Taču iekšējā plāksne ir ārējā plāksne. Un ari otrādi, vai nav tā? Tā gan.

«Tā gan, tā gan,» ari pulksteņa svārsteklis piekrita.

— Anfisa, es pazīstu to ļaundari, kas gribēja iznicināt tavu iekšējo plāksni. Tā tomēr nav iznicināma. Un, ja tava sirds vairs nepukst, tad pats slepkava savā iekšējā plāksnē ir iesmacis… Bet es grīļojos, ari es esmu galīgi sasmacis, esmu piedzēries, apskurbis. — Sapošņikovs ieķērās savās matu pinkās, kas bija sākušas sirmot, un aizmiedza acis. — Dodiet lanceti, meklēsim visa sākuma pirmsākumu, — viņš savēcināja rokas kā spārnus,— skat, es uzkāpju abstrakcijas kalngalā, no augšas man labāk redzams, — un — plaukšl — ar dibenu uz grīdas.

— Biedri, draugi! Nav tādas lancetes, nav tāda mikroskopa … Cilvēk, cilvēk, vispirms sameklē uti savā galvā, šai utij uts galvā, atrodi atkal kādu uti un šitai utij paurī — vēl vienu uti! Un tā meklē mūžīgi. Stājies, stājies, beidz meklēt… Tavs liktenis, ak cilvēk, ir piedzimt un dzemdināt. Bet tev vajag prast at-dzimt. Kas ir prāts? Tavs prāts ir kā spogulis: paraugies spogulī, un tava labā roka kļūs par kreiso. Taču netici savām acīm… Anfisa Petrovna! Kāpēc jūs ticējāt savām acīm, kāpēc?! — Sapošņikovs iesaucās un nometās četrrāpus. Viņam, ar ķetnām pieplacis, blakus gulēja pakulām piebāztais vilks, vēcināja asti, laizīja Sapošņikova pliko pauri.

— Ei tu! Neāksties… Arā no šejienes!

Vilks pacēlās spārnos un aizlaidās, arī patvāris pacēlās spārnos un aizlaidās. Sapošņikovs iesita sev pa pieri, paraudzījās apkārt. Virtuve. Viņš neticēja savām acīm … Vai patiešām virtuve? Virtuve. Viņš uz pirkstgaliem atkal iezagās gaišzilajā istabā. Lampa deg pie griestiem, klusā Anfisa atdusas uz lielā galda. Sapošņikovs pieglaudās viņas aukstajām krūtīm, sāka raudāt.

— Anfisa Petrovna mīļā! Es taču atnācu no jums atsveicināties. Bet esmu slims, esmu vārgs, esmu nelaimīgs. Lūk, atnācu jums… — Asaras ritēja viņam pa vaigiem, bārda trīcēja.

— Anfisa Petrovna! Kāda jūs esat savāda, traģiska. Es atceros, Anfisa Petrovna, mūsu pirmo sastapšanos: jūs pagājāt manai dzīvei garām kā auksts mākonis, ar skumīgu rasu mani apslacinājāt. Tas arī ir viss, tas ir viss… Bet no tās rasas es kļuvu ļengans kā lāčpurnis mežā. Nu nedomājiet jau, ka es no jums baidos. Nē, nē, nē. Tiesa, jūs esat kļuvusi auksta, un jūsu acis ir aizvērusi pīķa dāma, nāve… Bet tas nekas, tas nav visai baismi. Baismi ir tas, ka man galvā griežas karsti riteņi, viss kaut kur auļo, auļo, auļo, manas sūrās dzīves gadi met kūleņus cits citam pāri. Esmu pazudis. Es pazaudēju jūs: es visu pazaudēju … — šapošņikovs atkāpās soli, sakārtoja kreklu, pasmaidīja. — Bet es, Anfisa Petrovna, šonakt aizbēgšu. Var gadīties, ka mani panāk sarga lode, varbūt taigā iešu bojā, tikai es nespēju būt ilgāk šeit, tavā tuvumā, nespēju, nespēju: esmu piedzēries, esmu prātā jucis. Ek Šapkin, Sapkin!

Viņš nospļāvās, norāva pensneju, piegāja lielajam spogulim cieši klāt, pavērās tanī negudrām acīm. Taču spogulī bija pilnīgs tukšums, šapošņikova seja neatspoguļojās. Spogulī bija redzams zārks, sienas, podiņu krāsns ar spelti, bet Šapošņikova nebija. Viņš tūdaļ sāka atskurbt, mati uz pakauša cēlās stāvus, viņš aizdedzināja sērkociņu, pagrozīja spoguļa priekšā uguni. Ne uguni, ne roku spogulis neatstaroja: spogulis bija ietiepies, tas neatzina cilvēku. Šapošņikovs viss nodrebēja un šausmu pārņemtā balsī iekaucās:

— Kur?! Kāpēc, kā-kā-kā-pēc manis nav?! Melo, es esmu dzīvs, esmu dzīvs! — un ātri iebāza galvu spainī ar ledainu ūdeni, nosprauslājās. — V-v-velns, parādība, halu-halu-cina-cija … Atmetīšu, atmetīšu dzeršanu. Vajag ātrāk bēgt projām, atvadīties un bēgt… Ceturtā stunda. — Ūdens tomēr nespēja viņu vest pie prāta, nespēja izraut no maldīgo pārdzīvojumu loka. Taču uz mirkli viņš atguva saprātu. Virtuve, tā pati virtuve, tas pats patvāris, petrolejas pudele spaiņa lielumā. Visapkārt kluss un tukšs. Gaišzilajā istabā sērīgi dziedāja dvēseles aizlūgumu. Par visiem skaļāk balsi locīja Iļja.

«Nelietis!» Šapošņikovs dusmīgi nodomāja. «Blēdis… A-arī vēl iedomājas!»

Viņš klausījās skumīgajā kora dziedāšanā, dzirdēja, ka vējš klabina slēģus; viņam negribējās iet gaišzilajā istabā. Gar virtuves durvīm steidzīgi aiznesa Anfisas brokātā šķirstu un tad nesa vēlreiz un vēlreiz. Šapošņikovs atspiedās pret durvju stenderi un vēroja. Viss, ko viņš redzēja, — šķirsts, procesija, šķita skaidri un reljefi saskatāms, tikai ļoti tāls: it kā viņš raudzītos otrādi apgrieztā binokli. Šapošņikovs aicinādams pamāja ar spārniem — rokām, lai visu to tuvinātu sev, taču dzīve nenāca klāt, baigā dzīve attālinājās no viņa telpā.

Aiz sienām trakoja ass vējš, slēģi čīkstēja, uz galda brīžiem sakustējās galdauts, krāsns dūmenī žēli gaudoja un vaidēja sniegputenis. Šapošņikovs grīļodamies spieda rokas pie deniņiem, saņēma visus spēkus, lai atjēgtos, skatiens meklēja atbalstu … Tomēr viss līgojās viņa acu priekšā, cieši uz vietas stāvēja vienīgi Anfisas šķirsts, un vecais Ipata tēvs dievticīgi kvēpināja vīraku, klanīdamies pret šķirstu.

— Es ne-neticu! Blēņas, pa-pa-parādība!

Ar rokām gaisu ķerdams, Saposi,īikovs reibuma salīgojās un, lai nenokristu, cieši atspiedās pret galda malu, uz kura atdusējās Anfisa. Ārkārtīga žēluma pārņemts, viņš ar acīm ieurbās tās sejā. Anfisas seja bija gudra, stingra, lūpas kaut ko gribēja pateikt, bet nespēja.

— Žēlīgā valdniece Anfisa Petrovna! — Viss Sapošņikova vieglais ķermenis sagrīļojās, un pār viņa spalvainajām lūpām atkal sāka birt neprātīgu vārdu drumslas: — Sī māja ir tukša, namamāte mirusi, suņi no ķēdes atlaisti. Dzirdat, dzirdat, kā gaudo nakts? — Un apkvēpušo roku viņš teatrali pastiepa pret krāsns dūmeni. — Žēlīgā valdniece Anfisa Petrovna! Kas atzīst dzīvību, tas noliedz nāvi. Lai dzīvo dzīvība, Anfisa Petrovna mīļā!…

Pēkšņi viņam aiz muguras atskanēja soļu troksnis, brīkšķis, stikla šķindoņa; lielā petrolejas pudele ar sparu nogāzās pie Anfisas līķa, un pinkains briesmonis, kam mūlis aizsegts ar lupatu, iemeta petrolejā degošas tāss kušķi.

— Ai! Tu! — paversies iekliedzās ārkārtīgi satrauktais Sa-pošņikovs, viņa plati ieplestās acis šausmās.sastinga.

Tūdaļ uzliesmoja un izplatījās pa visu istabu dzeltena uguns, tumsa sajaucās ar smirdoņu un dūmu mutuļiem. Neprātis acumirklī atžirba, iekliegdamies viņš bija norāvis briesmonim no purna lupatu un traucās uz izeju. Taču durvis no ārpuses noslēgtas: sargs pamodies bija aizspiedis tās ar mietu. Ārpusē jau sākusies kņada: sargs nepārtraukti svelpj, dauza tarkšķi, brēc pilnā kaklā:

— Dedzinātāji! Dedzi-nā-tā-ji!

Un vairākas reizes no vietas atskan spalgi šāvieni.

Sapošņikovs bija atguvis saprātu, viņa vājie spēki uzreiz pavairojās. Viņš metās cauri lodājošai liesmai uz tā loga pusi, pie kura nonāvēta Anfisa, slēģi tur bija vaļā, bet uguns viesulis tur trakoja pilnā spēkā. Slāpdams no dūmiem un bailēm, viņš devās virtuvē, no turienes pieliekamā kambarī, no tā pa kāpnēm augšā uz bēniņiem …

Vēl viens mirklis, un cilvēku māja uzliesmoja kā pulveris …

— Ugunsgrēks! — noplandījas par ciemu līdz ar sniegputeņa strēlēm.

Ielās ņudzēja ļaudis, dauzīja pie vārtiem, pie māju logiem, skriedami kliedza:

— Deg, deg, ugunsgrēks!

Vīrieši vienos kreklos un apakšbiksēs izskrēja uz ielas basām kājām un neprātīgi valbīja acis, vairs nepazīdami savu ciemu. Ak kungs, kas par acu apmānīšanu: gulēt nolikās vasarā, pamodās ledainā ziemā! Patiešām vakardienas dubļainajās ielās ar sazaļojušo zālīti gar malām patlaban pilnā sparā māžojās negants putenis, sadzīdams sniegu kupenās. Izplaukušie koki dārzos bailīgi liecās līdz zemei, dziļi klanīdamies sniegputenim un lūgdami žēlastību. Spārnotais putenis nesa pār ciemu zvanu dunoņu, slapjais sniegs aizklāja visus logus, nobalsināja māju sienas. Plaša, dzeltena atblāzma plaiksnījās kaut kur ciema vidū.

— Ei, Marfa! Kur pirnas? Kur tu esi likusi puskažociņu?!

— Ķekšus, ķekšus!

— Kristieši, ugunsgrēks!

Cits ragavās, cits ratos vai jāšus zirgā steidzās uz ugunsgrēka vietu. Un jau kļuva dzirdamas vēja saraustītas balsis:

— An … fi… sas … māja … deg …

Pristavs jau sen pie darba. Kaut kā kopīgiem spēkiem izvelk ārā ugunsdzēšamo mašīnu — mašīnā kucīte Pipka ar kucēniem, mucas izkaltušas tukšas, šļūtene satrunējusi, pārplīsusi, zirgi sper gan ar priekšas, gan pakaļkājām, baidās no aizdegtām laternām un kņadas. Pristavs piedzēries, viņam dūre asinis, svārki uz krūtīm vaļā, no ūsu apakšas nerimtīgi plūst neķītras lamas.

Prochoru ļaužu pūlī neredz: Prochors slims, viņš murgo, viens pats, visu pamests: matēs nav, desmitnieks aizbēdzis, Var-vara pie ugunsgrēka, tēvs bez kājām, bez valodas, Ibrahima nav, Iļja vel nav pārbraucis.

Zvans tomēr zvana. Troksnis ielās pieaug. Bet aiz loga neskaidra sniegputeņa tumsa ar dzeltenu atblāzmu. Prochors pieceļas, pieplok pie loga un nesaprotami murmina:

— Nu, lūk … Paldies.

Anfisas māja stāv savrup. Simtiem cilvēku ieslēguši to ciešā lokā. No visām pusēm uguns apņemta, tā līksmi deg gaišās liesmās… Putenis ieskrējies atduras pret ugunsgrēku, liesmas nikni apspļauda sniega virpuļus uguns un dūmu spļāvieniem. Viesulis uzšaujas virs ugunsgrēka stāvus kā stabs un, svelmes sakarsēts, paceļas gaisā sniegavētrā. Jau perēt sākušie krauķi, negaisa un Sodomas pamodināti, traucas projām no ligzdām. Nemierīgi ķērkdami, tie ilgi lido virs ciema.

Apsārtušajā zvanu tornī nomainījušies zvaniķi — vecais šai maija naktī nosaldējis degunu un ausis, lielais zvans nu sāka dunēt jauneklīgi — Vasjatka Mochovs priecīgā garā rāva, cik jaudas, uzsmaidīdams no zvanu torņa līksmajam ugunsgrēkam. No dievnama iznāca krusta gājiens. Baznīcas karogus plandīja vējš. Nožēlojamā uguntiņa dievgalda lākturī gan pieplaka, gan pacēlās. Ipata tēvs ar vīraka trauku gāja pūzdams, viņam mugurā kažoks un priestera tērps, galvā vatēta skufija, kājās velteņi.

Drīz vien māja nodega līdz pamatam.

Sniegavētra norima, vējš mitējās, ļaudis pamazām izklīda.

Kluka pagriezās pret ugunsgrēka vietu, padraudēja ar saliektu, kraukļa knābim līdzīgu pirkstu un tādā kā pravietīgā balsī noķērca:

— Tas ir tas kungs, kas parāda savu viltību un savu gudrību.

23.

Dieva kalpone Marja bija aizgājusi pie Kristus, tikai bez grēku nožēlošanas.

Spirgta, nemaz nedomādama par nāvi, viņa bija aizbraukusi pie savas mirstošās māsas. Taču liktenis bija lēmis citādi: māsa izveseļojās, bet Marja Kirilovna pārdzīvoja karsto maiju, pērkona negaisu, Iļjas Sochaticha mīlestības runas un, nemākulīga un cietsirdīga cilvēka vārdu netīši nogalināta, atgriežas mājās pa balto maija sniegu savā klusajā šķirstā. Un caur šķirsta vāku brīnās par to, kas nolicis.

Tāds ir brīnišķīgais cilvēka dzīves ceļš. Cilvēks to nezina, nespēj uzminēt. Un par laimi.

Pēc sentēvu novēlējuma tā jau no laika gala parasts: ikvienam cienījamam nelaiķim nogāž ciedru vienkoča šķirsta izgatavošanai. Ja Pjotrs Daņiličs būtu vesels, viņi abi ar dēlu izmeklētu vissveķaināko, vistaisnāko ciedru un divatā ar cirvjiem nolaistu to no kājas. Tagad šo darbu par samaksu veic divi zemnieki un baznīcas sargs Ņetedičs.

No viena ciedra varētu izgatavot desmit šķirstus. Taču Marja Kirilovna ir izcila nelaiķe — viņai ziedots vesels koks. Otrs ciedrs domāts kādreiz tik valdzinošās Anfisas pīšļiem. Varbūt Anfisa nedusmosies, lai viņai debesu valstība, ja no viņas koka izgatavos vēl trešo šķirstu nezināmam nelaiķim.

Izmeklēšana nespēja skaidri noteikt, kas ir šis trešais mironis. Izmeklēšana tikai konstatēja, ka tanī ugunīgi sniegotajā naktī pazudis Arkādijs Sapošņikovs. Var jau būt, ka viņš izmantojis ar beidzamo dienu notikumiem saistīto jezgu un aizbēdzis, kā bēg daudzi izsūtītie. Var arī būt, ka viņš nav vis nozudis kā vienkāršs politiķis, bet kā nicināms bandils: nonāvējis Anfisu par to, ka noraidīta viņa mīlestība, un aizlaidies. Ir arī iespējams, ka viņš un nevis kāds cits nodedzinājis Anfisas māju, sadedzinājis Anfisu un pats sevi.

Bet šis neapstrīdamais fakts iepriekšējās izmeklēšanas protokolā nez kāpēc nav atzīmēts. Apcietinātais nelaimīgais sargs pie nopratināšanas it kā zvērējis un dievojies, ka dedzinātājs aizbēdzis, ka viņš, sargs, divreiz uz to izšāvis un rīkli pārpūlējis, brēkdams: — Turiet, turiet viņu! — Neviens tomēr viņam nav nācis palīgā. Kad nu jautāts: kā dedzinātājs varējis iekļūt mājā? — sargs, pēc tam kad dabūjis vairākus belzienus pa zobiem, it kā izteicies, ka viņš karstā laika pēc bijis ģērbies vasaras drēbēs, taču tā no pusnakts sācies sniegputenis, viņš drebinājies, drebinājies, kamēr aizgājis uzvilkt kažoku, un, kad atgriezies, «mājas iekšienē jau trakoja liesmas» …

Jā. Diezgan neskaidrs nostāsts.

Un pagaidām ari viss tumsā tīts. Skaidrs ir tikai kailais fakts: ugunsgrēka gruvešos atrasti divi stipri apdeguši līķi. Cilvēciska tanīs atlicis ļoti maz. Kur palicis Anfisas dižais skaistums? Kaut kas sarucis, nožēlojams. Un cik brīnišķīgi: no atdzisušajām atliekām redzams, ka četras rokas nāves mokās paceltas uz augšu, cieši savienojušas mirušos: līķi gulēja uz sāniem, ar seju viens pret otru un it kā apkampās. Šī mīkla glabājās tautas atmiņā ilgus gadus, kamēr beidzot aizmirsās kā jau viss.

Un vēl savāds gadījums: uguns bija iznīcinājusi visu, tikai pulkstenis ar dzeguzi bija nokritis no sienas, iekritis pagrīdē un palicis neskarts. Dzeguze atvērusi durtiņas, gribējusi, redzams, laisties, bet izbijusies no liesmām. Rādītāji rādīja 3 un 23 minūtes. Izmeklēšanas tiesnesis pierakstīja laiku protokolā. Bet pulksteni par piemiņu no Anfisas vēlējās paturēt pristavs.

Pievakarē baltajā, mīkstajā sniegā nogāzās pirmais ciedrs, taigas lepnums. Tā galotne uzkrita sazaļojušam vilkābeles krūmam. Zem krūma — kapam līdzīgs sniegkupenas paugurs. Baznīcas sargs N^ed'čs parakņājās paugurā ar kāju.

— Brālīši, kas tad tas? Putns!

Izbradātajā sniegā atrada divus bojā gājušus gulbjus, tēviņu un mātīti. Viņi bija cieši piespiedušies viens pie otra, galvas paslēpuši zem spārna un tā ari nosaluši. Gulbji nesen bija atlaidusies no siltajām zemēm, taču negaidītais vakarējais sniegputenis nebija tos saudzējis. Arī šis retais atradums radīja tautā daudz aplamu valodu.

Atveda Marjas Kirilovnas līķi un novietoja baznīcā blakus nogalinātās Anfisas pīšļiem. Ipata tēvs noturēja dvēseles aizlūgumu. Ļaužu bija daudz. Magu Kirilovnu visi mīlēja un žēloja, lija ne mazums sirsnīgu asaru.

Par mātes nāvi Prochoram tūlīt nestāstīja. Pjotrs Daņiličs, saņēmis ziņu, pārmeta krustu: roka, lai gan ar pūlēm, tomēr sāka darboties, mēle kaut kā nošļupstēja:

— Ze-že-že-žēl …

Iebraucis pilsētā, Iļja Sochatichs aizsūtīja telegramu Jakovam Nazaričam Kuprijanovam. Pienāca atbilde:

«Aizbraukt nevaru — darīšanas. Griezies pie tirgotāja Gruz-deva, viņš nejauši atgadījies jūsu pilsētā. Sūtu telegramu, lai brauc pie jums uz Medvedevu. Viņš aizstās mani. Ārkārtīgas vajadzības gadījumā aizbraukšu pats».

Inokentijs Filatičs Gruzdevs — tas pats, ar kuru Prochors bija sastapies Počuiskas ciema peldošajā gada tirgū, — bija apmeties «Sibirijas numuros». Iļja Sochatichs, abas piedurknes ar sēru krepu izrotājis, sameklēja tirgoni pusdienas laikā.

— Man ir tas gods priekšā stādīties: komersants Iļja Sochatichs pie firmas «Gromovi un kompānijā». Lūk, depeša no tirgoņa Kuprijanova un bez tam vairākas traģiskas nelaimes! Incidenti cits par citu ļaunāki, par ko varat spriest pat no šī bēdīgā sēru tērpa, — viņš parādīja savu krepu, novērsās, sāka mirkšķināt acis un, satriekts atmetis ar roku, pielika pie acīm zīda kabatas drāniņu.

— Paklau, cienītais… Sēdies, runā prātīgi … Es šitos kumēdiņus nevaru ciest, — tirgonis viņu pārtrauca.

Iļja Sochatichs smagi nopūtās un apsēdās uz palodzes.

— Pjotru Daņiliču labpatikās ķert triekai. Marja Kirilovna pēkšņi izlaida garu manās rokās. Prochors Petrovičs nolikās slimības gultā. Anfisa Pelrovna — bija pie mums tāda skaistule — nonāvēta ar šāvienu no šautenes. Ibrahims apcietināts. Aizdomas varēja krist arī uz Prochoru Petroviču. Tāda visa tā būtība.

— Ar darīšanām šeit esi licis galā?

— Tieši tā.

— Pajūgu šurp!

Līdz aizbraukšanai Iļja Sochatichs paspēja vēl šur tur aizskriet un šo to nopirkt. Ceļotāji brauca ar pārjūdzamiem pasta zirgiem no stacijas uz staciju ātri, «kā pa diegu».

Ārsts Medvedevā bija ieradies jau pirms divdesmit četrām stundām. Tam bija pašam sava ārstēšanas metode. Prochoram viņš iedeva stipras caurejas zāles, pēc tam zirga devu broma, pirms gulētiešanas — divas glāzes karsta sarkanā vīna un masažu ar rīvēta rutka un terpentina ieziešanu. Slimnieks pa nakti trīs reizes nomainīja sasvīdušo veļu un rītā piecēlās gandrīz vesels.

Ar Pjotra Daņiliču bija tā. Ārsts piegāja viņam klāt, bargs, ar melnu bārdu, sarauktām uzacīm un, raudzīdamies no tumšo briļļu apakšas, uzsauca:

— Paceliet kreiso roku! Paceliet labo! Tā, viss kārtībā. Kura kāja nelokās? Sitā? Paceliet! Tā. Augstāk pacelt nevarat? Sakiet: ru-nā-ju …

Pjotrs Daņiličs sāka mirkšķināt acis un dīkt rupjā balsī:

— Ru-u-u….

— Nu, nu … Ta … Nā-a-a …

— Nā-a-a …

— Ju!

— Trīs! — Pjotrs Daņiličs iekliedzās un sāka smieties.

— Piecelieties! — ārsts pavēlēja.

Slimnieks pavērās vir,iā ar samulsušu lūdzēja skatienu.

— Nu, nu … Ātrāk!… Piecelieties!

Slimnieks nolaida kājas no gultas. Ārsts palīdzēja tam piecelties.

— Ejiet! Nekādu izlikšanos! Jūs esat vesels. Ejiet! Pievilkdams slimo kāju, Pjotrs Daņiličs virzījās uz atzveltņa

pusi, piegāja tam klāt un apsēdās.

— Sakiet: kā-ja …

— Kā-a-a …

— Nu, nu… Nestiepiet… Ja!

— Trīs! — Pjotrs Daņiličs nokliedza un atkal sāka smieties. Ārsts neatzinīgi pagrozīja galvu, pateica: «Masažu,» — nometa svārkus, atrotīja krekla piedurknes un, noguldījis slimo gultā, masēja viņa kāju veselu stundu. Ar sekundmēru pārbaudīja pulsu, izklausīja sirdi. Pēc tam jautāja feldšerim:

— Bankas ir?

— Ir.

— Atnes šurp! Vajag nolaist asinis. Pārāk pilnasinīgs.

Aizvakar sals bija turējies uz pieciem grādiem — iestājusies īsta ziema. Vakar bijusi nulle. Bet šodien atspīdēja karsta saule, līdz pusdienas laikam viss sniegs nozuda, no mitrās zemes kūpēja garaiņi kā salā no sasvīdušas ķēves. Laukos un mežā puikas šur tur atrada pa nosalušam gāju putnam.

Pa atkusušo ceļu kā pa ķīseli beidzot atkūlās Inokentijs Filatičs Gruzdevs ar Iļju Sochatichu. Un gandrīz pamirušajā Gromovu mājā tūdaļ atmodās jauna dzīvība.

Plecīgs, kustīgs, ar sirmu, apaļiski apcirptu bārdu Inokentijs Filatičs nekavējoties iegāja Prochora Petroviča istabā. Prochors Petrovičs gulēja gultā uz vēdera un raudāja.

— Ko tad tu?! — tirgonis žirgtā balsī iesaucās. — Tu jau esi vārna, nevis ērglēns! Ko? Māte nomirusi? Tad ta brīnums! Tāpēc jau arī nāve staigā pa zemes virsu. Apglabāsim, bēres nodzersim, nabagiem simtiņu izdalīsim … Celies, celies, celies! Tēvs saslimis? Nieki, izveseļosies un vēl ilgāk par mums nodzīvos. Daiļavu nošāvuši? Nu, ko lai dara … Muļķiem likumi nav rakstīti… — Tirgonis aplika roku ap pleciem Prochoram, kas jau bija piecēlies sēdus, un juta, ka pie vārda «daiļava» Prochors viss nodrebēja. — Tūliņ, tūliņ … — Tirgonis pietrūkās no vietas, ar kāju atgrūda durvis, kaut kur aizskrēja un tūlīt atgriezās ar degvīna pudeli.

— Se tev! Smirnovietis… Šeit tāda nav. Svaigs, atvedu lulz. — Viņš iezvēla pudelei pa dibenu, korķis izskrēja kā raķete, degvīns burbuļodams sāka 1it glāzē. — Bet nu iedzer! … Kur tev tā lupata? Nošņauc degunu… Tā… Noslauki mūli… Ek lu . . . Cālēns, cibulens … Ķivulis!

Prochoram kļuva vieglāk no tāda viesa, viņš pasmaidīja — uzacis tomēr palika drūmi sarauktas — un paņēma glāzi.

— Uz laimīgu atbraukšanu, Inokentij Filatič… Kā jūs šurp nokļuvāt? Man liels prieks … Vai atceraties, es jums tirgū teicu: sak, vēl tiksimies? … Nu lūk …

— Protams, atceros! Bet vai tu atceries ūdens buras? Dzer!

Tirgonis pacēla pudeli, ar nagu nomērīja devu, pārmeta

krustu un sāka guldzināt tieši no kakliņa.

— Ek, kakliņš pie kakliņa!… Vienu piepildu, otru tukšoju … Svētī, dieviņ, svētī!

Varvara rīkojās pa saimniecību kā aizsvilusies: Inokentijs Filatičs mudināja — ātrāk, ātrāk! Ļoti sirsnīgi palīdzēja ari cienīgmāte un vietējā skolotāja. Iļjas Sochaticha mājās nebija. Viņš, notašķījies ar kvēpiem melns kā moris, rakņājās pa ugunsgrēka gruvešiem, cītīgi meklēdams suveniru — kaut jel kādu priekšmetu par piemiņu no Anfisas.

— Viss sadedzis, — viņš bēdīgi teica. — Pat rudmieses.

Inokentijs Filatičs Iļju pamatīgi nostrostēja, pavēlēja nekavējoties atvest vezumu paegļu bēru vajadzībām, paņēma pie sevis atslēgas no tirgotavas, noliktavām, lādēm un aizskrēja.

Pateicoties viņa pūlēm, drīz vien Marjas Kirilovnas līķis bija pārlikts jaunajā vienkoča šķirstā un pārvests uz dzimto sētu. Šķirsts ar Anfisas Petrovnas pīšļiem palika baznīcā. Trešais šķirsts ar nezināmo mironi atradās pagasta namā blakus tup-tūzim, kurā mocījās Ibrahims.

Ibrahims-Ogli vēl nebija pratināts: izmeklēšanas tiesnesis ugunsgrēka laikā bija vēl vairāk saaukstējies un galīgi saslimis.

Bēres bija noliktas uz rītdienu. Raka četrus kapus: kapsētas bazniciņas tuvumā goda kaps, attālākajā kaktā pie sētas kaps nogalinātās pīšļiem, trešais — aiz sētas, laukmalē, nezināmajam nelaiķim. Un ceturto kapu savā sakņu dārzā raka vecā Kļuka abiem bojā gājušajiem gulbjiem.

Inokentijs Filatičs pieprasīja, lai arī nezināmo nelaiķi apglabātu kapsētā, taču cienīgtēvs ietiepās:

— Kā lai es zinu, ka tas ir cilvēks? Varbūt kāds auns, varbūt pat vēl kas ļaunāks . .. Nevar.

No pilsētas atbrauca diakons un piecas jaunas mūķenes — dziedātājas.

No rīta saule tā vien tveicēja, no sniegputeņa paglābušies strazdi dziedāja bez mitas.

Beidzamais dvēseles aizlūgums ar dziedāšanu bija ļoti svinīgs. Mūķenēm pievienojās viens otrs no vietējiem dziedātājiem, tā ka iznāca diezgan labs koris. Korī basa partiju izpildīja" dziesmu mīļotājs — ārsts. Ipata tēvu bija pārņēmusi īpaša dievbijība aiz diviem iemesliem: aiz cieņas pret nelaiķes dieva kalpones Marjas kristīgajiem tikumiem un art aiz cerības iegūt ne mazumu zemes labuma par savām draudzes gana sēram un pūlēm. Tāpēc viņš noturēja dievkalpojumu nesteigdamies un svētsvinīgi. Viņš pat rakstiski bija sacerojis gadījumam piemērotu runu, taču lielajā steigā par nožēlošanu papīriņu aizmirsis mājā.

Jaunais rudbārdainais diakons ar krūzei līdzīgu, iegarenu galvu pa visu ciemu lepojās ar savu lielisko basa balsi. Grīda bija nobārstīta paegļiem, spogulis aizklāts ar baltu palagu, mirušās galvgalis izrotāts zaļiem zariem un papīra rozēm. Nelaiķes iedzelteni bālā seja it kā pievērsa uzmanību visam, kas norisa, un pateicīgi smaidīja. Pa istabu klīda smaržīgu dūmu mākoņi, un pie griestiem līksmi meta lokus tikko atmodušās mušas.

Pjotrs Daņiličs sēdēja turpat atzveltnī pie nelaiķes šķirsta vāka un klusām raudāja. Prochors bieži metās ceļos, viņa seja bija sasprindzināti mierīga, un svece rokā — taisna. Izveicīgais Inokentijs Filatičs paspēja dievu lūgt, svecēm uzdegumu noņemt, vīraka traukā ogles pielikt un vēl korim līdzi dziedāt. Bet viņš dziedāja ļoti nepareizi. Varvarai seja bija nogurusi no nepārtraukta, skumīga bēdu vaibsta, acis sarkanas, aizpampušas: viņai pie kājām uz krāsotās grīdas., veseli asaru strauti: Varvarai jāraud, jāraud — nav viņai mierinājuma, jo mirusi Marja Kiri-lovna un Ibrahims galīgi iestidzis, iekritis nelaimē.

Aiz visiem dievlūdzējiem stāvēja šīs mājas sargs, desmitnieks Jerofejevs, bet pie gaiteņa durvīm Iļja Sochatichs.

Pārdevēja izskats — apjucis, nožēlojams: viņa mugura liecas, galva grūtsirdīgi karas uz zemi. Tad pēkšņi viņš spēji sapurina sasmaržoto, sprogaino cekulu, lepni pasper kāju iesānis, kā Napoleons sakrusto rokas uz krūtīm un pārlaiž dievlūdzējiem izaicinošu skatienu. Pirms dvēseles aizlūguma beigām viņš sāka kaut ko murmināt, smaidīt un plātīties rokām. Viņa murmināšana kļuva aizvien skaļāka, klātesošie sāka skatīties uz viņu atpakaļ, viņš pameta ar acīm mūķenei un mazliet iesvilpās. Pie viņa piegāja Inokentijs Filatičs.

— Cienītais, vai tu neesi iereibis?

— Es neesmu iereibis, — Iļja atkāpās no viņa, ar roku muti aizsegdams. — Esmu nelaimīgs līdz matu galiem. No bēdām es varu sajukt prātā.

Tad spēcīgi iedunējās diakona balss, un visi, atskaitot lļju, nometās ceļos. Bet Iļja atspiedās ar pieri pret sienu, traģiski burzīja svārku atloku un pinkšķēja, siekalām tekot.

Logi bija vaļā, un «mūžīgā piemiņa», skaļi atbalsodamās, aizskanēja līdz Ibrahima tuptūzim. Ibrahims kliedza un atvēzējies ar papēžiem spārdīja durvis:

— Sātani Laid āra, sātan! … Ļauj, lūdzams, atvadīties no Marjas.

Bet pie tuptūža durvīm uz sola ciedra šķirstā atdusējās nezi nāmais mironis.

Beidzamā skūpstīšana norisa ar vaimanām un raudāšanu. Tad pacēla šķirstu un nesa prom.

Pa priekšu virzījās liels paegļu vezums. Uz vezuma sēdēja kuprītis Luka un virējas māsasdēls Kuzjka. Luka nokaisīja sēru ceļu ar paegļu zariem, Kuzjka bārstīja pa ceļu auzas no maisa, lai arī putni atcerētos aizgājēju. Iedunējās skumīgie bēru zvani.

Apstājās pie baznīcas, noturēja īsu dievkalpojumu, iznesa Anlisas šķirstu un gāja tālāk.

Iļja Sochatichs pēkšņi iznira no pūļa un parādījās pie šķirstiem.

— Anfisa Petrovna! Marja Kirilovna!… Uz drīzu redzēšanos … Adjē! Adjē! — viņš kliedza pazuduša cilvēka balsī, ar niknumu atrāva vaļā krekla apkakli un, rokas plātīdams, aizskrēja uz mājām.

Pēc tam bērinieki iznesa trešo līķi un devās tālāk, uz kapseļu.

Koris saskaņoti dziedāja «Svētais dievs», procesijai nopakaļ gāja Varvara, rokas lauzīdama, vienās asarās mirkdama, un izvārgušā balsī vaimanāja:

Mitrā zemē tu nu iegulstie-ies…

Pamet bārenīšus savējos …

Caur restem izmisīgā balsī brēca čerkess:

— Paliec sveiks, Marja, paliec sveiks!…

Pristavs paraudzījās uz trešo šķirstu ar nezināmo mironi un pieaicināja rakstvedi.

— Vai visām sādžām paziņots par Sapošņikova izbēgšanu?

— Kā tad … visām gan …

Skumīgie bēru zvani apklusa, acis kļuva sausas, zeme bija atdota zemei.

Dievišķais izbeidzās, tā vietu ieņēma cilvēciskais: visiem vēderi ilgojās pēc garšīgās bēru maltītes.

Daudz bija aicinātu un daudz neaicinātu. Ar izveicīgā Inoken-tija Filatiča pūliņiem visās istabās klāti gari galdi.

Mājās pārnākošajam ļaužu pūlim no ciema pretim drāzās puikas un kliedza:

— Iļja Petrovičs nošāvies!… lļja Petrovičs!

Ļaudis tūdaļ paātrināja soļus. Daži devās uz ciemu skriešus. Pristavs — labi, ka nebija klāt viņa savārgušās sievas — gāja kā pāvs līdzās skaistai mūķenei, stāstīja kaut ko pavisam pasaulīgu: mūķene Nadja vēroja zaļos laukus un mežus un caur degunu klusiņām smējās.

— Nu vēl viens! — Uzdzirdīs bēdīgo vēsti, pristavs pēkšņi sadrūma. — Vai pavisam? Pagalam? — viņš jautāja baskājlšiem.

— Lode izurbusies cauri! Sānos! … Tikko nenomira! Aiz sapem lokās ka tārps! — bērni cits caur citu klaigāja.

Ārsts ar feldšeri steigšus iesēdās Gromova vieglajos ratos, tiem aiz muguras novietojās vēl četri puikas.

Iļja Sochatichs cīnījās ar nāvi savā istabā. Viņš bija iešāvis sev lodi Anfisas mājas krāsmatās. Zemnieki viņu saudzīgi pacēla un ienesa mājā. Patlaban ap viņu rosījās Kļuka un divi izbrīnījušies večuki. Jā, to patiešām neviens nebija sagaidījis, ka pārlieku jautrais Iļjucha spēs izdarīt pašnāvību. Ek, ir gan sūra tā mūsu apnicīgā dzīve!

Bet šobrīd pa visu ciemu atskanēja raudas un vaimanas: apraudādamas kārtējo nelaiķi, rūgtas asaras lēja irīs meičas -Darja, Marja un Oļona, aizvilkdamās raudāja pajaunā atraitne Ņeņila, pilnā balsī gaudoja divas jaunuves: Prosjka un Nastjucha. Neapmierināmi elsodama, skaļā basa balsī šņukstēja piecdesmit gadus vecā resnā atraitne Fjokla. Tad redz, ko nodarījis šis vieglprātīgais Iļjucha, viņa nabaga nabaga cirtainā galviņa!

Iļja stenēja, seja viņam bija nobālusi, ciešanu pilna, acis aizvērtas, bikses atpogātas, asiņainais krekls ar saplosīto apkakli izlīdis no biksēm.

— Siltu ūdeni, ātri! ārsts iesaucās. Ledu!

No ceļa aptiekas viņš atri izvilka sūkli, marli, šļirci, morfiju, sublimatu, zondi.

Iļja Sochatichs atvēra acis, nolaizīja sausās lūpas, nočukstēja:

— Doktor mīļais … Es mirstu …

Kļuka, ceļos nometusies, kaktā lūdza dievu, skaļi, lai visi dzird.

Doktors aizslēdza durvis, uzvilka uzsvārci, izģērba Iļju Pet-roviču līdz jostas vietai, ar sūkli nomazgāja ievainojumu un atbīdīja brilles uz pieres.

— Hm… Savādi. Vai jūs divreiz šāvāt sānos?

— Divreiz. Pirmoreiz nesprāga. Otrreiz mērķī… Faktiski, — nostenēja lļja Petrovičs un, acis pārgriezis, sāka vaidēt.

Ilin… Savādi, savādi. Nu labs ir, pacietiet… Tūliņ pa-zondēsim … Bet kāpēc labajos sānos? Ja sāpēs, kliedziet pēc iespējas stiprāk, tas atvieglina. Ja kļūs neciešami, vajadzēs iešļircināt morfiju … Nu … — Ārsts izvilka no sublimata zondi un noliecās pār mirēju.

Iļja Petrovičs paraudzījās uz spožo zondi un sāka nevaldāmi brēkt.

— Pārāk agri, — ārsts norūca. — Es vēl neesmu sācis … Nu! — Un uzmanīgā zonde'iztaustīja sānos lodes gaitu.

— Hm … — ārsts atkal brīnījās, un zonde sāka taustīt otru ievainojumu.

Iļja brēca.

Pie durvīm viesi ar nepacietību gaidīja ārsta parādīšanos. Pašnāvnieka šausmīgie kliedzieni dažus noveda pusnesamaņā, Ipata tēvs meta krustus, čukstēja:

— Kungs, uzņem tava kalpa Ijjas dvēseli dieva mierā… Gaužām braši! . . . Piedod viņam visus tīšus un netī…

Cietēja kliedzieni norima.

«Nomiris,» visi nodomāja, dziļi nopūzdamies un raidīdami savus skatienus uz svētbildēm.

Ārsts nometa zondi, tuvredzīgi pieliecās pie ievainojuma, un pār viņa drūmo seju pārslīdēja jautrs smaids.

— Nekas, — viņš teica. — Ievainojums caururbts, tīrs. Lodes nav. Apģērbieties, iesim pie galda nelaiķei bēres dzert, — un izgāja.

— Nu, kas ir? Kas? Ko?

— Blēņas, — ārsts viesiem paziņoja. — Viņš, blēdis, atstiepis sānos ādu un šai ādā iešāvis… Taču kāpēc labajos sānos?

Ārsts paspēra soli atpakaļ Iļjas istabā.

— Sakiet, — vai jūs esat kreilis?

— Tieši tā, no kreisajiem, — Iļja dzīvespriecīgi pasmaidīja un, vērsdamies pie Kļukas, kura arvien vēl lūdza dievu, iesaucās:

— Vecomāt, mitējies bēdāties .. . Tas kungs pasargājis. Sirds un plaušas veselas.

Ipata tēvs kopā ar viesiem izteiksmīgi lūdza dievu:

— Visas acis gaida uz tevi, ak kungs, un tu tiem dod viņu barību savā laikā, tu atver savu devīgo roku un ēdini visus izsalkušos, — un ar platu vēzienu viņš nosvētīja ēdienus; visi sēdās pie mielasta.

Galda vidū goda viesu un Prochora priekšā bija nolikta liela karafe ar mandeļu pienu.

Skaistā mūķene Nadja svieda Prochoram Petrovičam ar maizes lodītēm. Bet Prochors sēdēja nopietns un drūms.

Slīpie, sārtie saulrieta stari piepildīja iztukšotās pudeles ar neizsīkstošu vīnu. Kājām samīdīto paegļu skumīgā smarža atgādināja dzīvajiem, ka trūkst kāda, ka šķīries kāds uz visiem laikiem.

Prochora vīna glāze nokrita zemē un saplīsa. Prochors sarauca uzacis. Blakus istabā atskanēja viņa tēva gari stieptie vaidi.

— Anfisu Petrovnu Kozirevu nonāvējis Prochors Gromovs.

Padzirdējis šos baismīgos vārdus, Inokentijs Filatičs ar visu

krēslu pabrauca tālāk nost no iepretim sēdošā izmeklēšanas tiesneša, un viņa smaidīgā seja pēkšņi kļuva nopietna un izbrīnījusies.

— Jā, jā, jā … — kaklu pastiepis, pie viņa noliecās izmeklēšanas tiesnesis. — Prochors Gromovs ir slepkava.

Un dažus mirkļus viņi raudzījās viens otram acīs. Tiesneša skatiens bija pašpārliecināts un stingrs.

Sasmērētiem zābakiem čīkstot, Inokentijs Filatičs klusām, uz pirkstgaliem, iegāja tumšā kaktiņā, pie trīssimt rubļiem pielika vēl divus simtus un atgriezās pie galda.

— Kas tad tas?

— Pieci simti.

Tiesnesis nogrūda naudu no galda zeme. Inokentijs Filatičs, pa grīdu rāpodams, pazemīgi salasīja to un noglabāja makā un drošības pēc turpat sagatavoja divus papīrus ar Pētera ī.ielā attēlu, pa pieci simti katru.

— Kādi tad ir galvenie pierādījumi pret Prochoru Petro-viču? — jautāja Inokentijs Filatičs Gruzdevs savā tenora balsī un atkal nosēdās uz krēsla maliņas, kas šķita tik karsta kā plīts virtuvē.

— Galvenais pierādījums ir loģika, — izmeklēšanas tiesnesis teica; viņš ilgi klepoja un ielika padusē termometru. — Jūs, mīļais, pats padomājiet, kam bija vajadzīga Anfisas Petrovnas nāve? Ipata tēvam nebija vajadzīga, pristavam nebija vajadzīga, mums abiem arī ne. Tagad tā: nevienam nebija noslēpums, ka vecais Gromovs grib precēt Anfisu Petrovnu un ka tā pieprasījusi pārrakstīt uz viņas vārda visu mantību un visu kapitalu. tai skaitā arī Prochora kapitalu. Tas izmeklēšanai skaidri zināms. Zināms arī tas, ka Prochors Petrovičs, apprecot tirgoņa Kuprijanova meitu, gribējis pavairot savus kapitalus un uzsākt rūpniecības uzņēmumu plašā mērogā. Bet vai jūs zināt, kādas Prochoram Petrovičam alkatīgas acis? Nē, vai zināt? Pie Anfisas Petrovnas ir glabājies kāds ļoti svarīgs dokumentiņš. Skolotājs liecina, ka viņš pavadījis Anfisu uz pilsētu, — viņa braukusi ar šo dokumentu pie prokurora, — bet tos panācis Prochors Petrovičs, un brauciens pie prokurora nav noticis. Es nezinu, vai Prochoram Petrovičam izdevies dabūt no Anfisas šo dokumentu, bet man pilnīgi skaidrs, ka viņš no tā ļoti baidījies. Jūs saprotat, kada iemesla pēc? Viņš baidījies šantažas no Anfisas Petrovnas puses. Saprotat?

— Skaidrāks par skaidru, — nedroši un viltīgi pasmaidīja Inokentijs Filatičs. — Tagad atļaujiet jums draudzīgi pajautāt: kas redzējis šo Anfisas dokumentu? Vai skolotājs redzējis? Jūs esat redzējis?

— Par nožēlošanu ne skolotājs, ne es dokumentu neesam redzējuši.

— Nu, tad jau tā nemaz nav bijis; sieviešu mēģinājums iebaidīt, pasakas … Anfisa izdomājusi.

Pie tam Inokentijs Filatičs klusībā tūdaļ nolēma atņemt no tūkstoša pieci simti rubļu. Tiesnesis atkal sāka klepot, tad aizsmakušā balsī sacīja:

— Es neņemos apgalvot, ka Prochors Petrovičs personīgi būtu nonāvējis Kozireva kundzi. Viņš šim darbam varēja norīkot arī kādu citu, piemēram, Ibrahimu.

Izmeklēšanas tiesnesis Ivans Ivaničs Golubjovs dzīvoja viens pats. Viņa divi dēli strādāja: viens Maskavā, otrs Tomskā, sieva bija sen mirusi. Viņu pašu pirms trim gadiem degradējot bija pārcēluši no Kraiskas šurp: iznākušas kaut kādas dienesta nesaskaņas ar prokuroru. Kraiskā tiesnesis bija sagājies gan ar Kuprijanova ģimeni, gan ar Inokentiju Filatiču.

— Gribat tēju? — namatēvs piedāvāja.

Uz petrolejas plīts no presetas tējas pagatavotais dzēriens bija smaržīgs, stiprs.

Viesis ielika glāzē divus lielus cukura graudus un teica:

— Bet, pēc manām domām, jums, godājamais Ivan Ivanič, nav taisnība. Nudien, nav taisnība. Anfisu nav nogalinājis ne čerkess, ne Prochors. Viņu nonāvējis tas, kas sadedzis. Varbūt kāds viņas pielūdzējs, lai dievs mielo viņas dvēseli! Un varbūt arī ne viņš; varbūt kāds katordznieks, klaidonis no taigas. Vai te mazums tādu vazājas. Un nogalinājis aplaupīšanas nolūkā. To lieciet aiz auss! Bet, ja tā, tad uzreiz viss kā ūdenī, visi tīri nomazgāti un jums, atskaitot Gromovu vispazemīgāko pateicību, nekādu rūpju. Paturiet to prātā, es saku, lieciet aiz auss! — Inokentijs Filatičs pat sāka rīstīt siekalas aiz prieka par laimīgi prātā iekritušo domu un sagrozījās uz krēsla. — Nu, bet pasakiet, dieva dēļ, — vai jūs rūpīgi izdarījāt kratīšanu pie nelaiķes laikā starp viņas nāvi un ugunsgrēku, — lai to nelabais būtu parāvis?! — tirgonis, maisīdams tēju glāzē, ar sasprindzinātu uzmanību jautāja.

— Kas tas, nopratināšana, vai? Es jūs, Inokentij Filatič, lūdzu — bez pratināšanas … Un vispār… Man nevajadzētu jums…

— Kas tā, pie joda, par pratināšanu … Ko jūs runājat! —

Tirgonis atvēcinājās ar savu rūtaino kabatas drāniņu un atviegloti nošņauca degunu. — Es tāpat vien …

Viņa melnās acis šodien bija sevišķi viltīgas: tanīs dzirkstīja tirgotāja modrais saprāts. Baltā bārda rūpīgi apcirpta. Sārtie, tuklie vaigi apauguši bieziem, sudrabotiem sariem. Sirmā galva nesukāta, izspūrusi, resnajā kaklā uzkārta bronzas medaļa. Roku pirksti īsi, bet vērīgi un netikli. Gredzenā tirkizs. Svārki apvalkāti. Pudelēm līdzīgie zābaki labi nospodrināti ar zābaku smēru.

— Nu, kā tad ir? Vai pirms ugunsgrēka nolika kratīšana?

Izmeklēšanas tiesnesis iedzēra malku tējas, nogrieza lampā

uguni un ieurbās ar skatienu tumšajā kaktā.

— Jāsaka jums patiesība, ka es par nožēlošanu nošāvu buku. Kratīšana pirms ugunsgrēka netika izdarīta … Un kas tad varēja paredzēt ugunsgrēku?

— Ak netika vis?! — Tirgotājs palēcās uz augšu no sava karstā krēsla un no pieci simti rubļiem domās atņēma vēl divi simti.

Tiesnesis izņēma no krekla apakšas termometru un sāka to! uzmanīgi pētīt.

— Pēc būtības, — viņš turpināja, — nebija nekādas nozīmes izdarīt kratīšanu: par nonāvētās mantas stāvokli bija informēts vienīgi Pjotrs Daņiličs un varbūt vēl arī viņa dēls. Un tikai. Bet tie abi bija slimi. Tā kā kratīšanas kārtībā iepriekšējā izmeklēšana diez vai spētu konstatēt faktu, vai cietušai kas nolaupīts vai ne… Trīsdesmit astoņi sešas desmitdaļas… Atkal kāpj uz augšu.

— Bet dokumentiņš?! — tirgonis no jauna palēcās uz augšu.

Taču tas dokumentiņš varēja nokļūt jūsu ķetnās. Tam būtu

nozīme.

Izmeklēšanas tiesnesis ar nepatiku saviebās un klusēja. Pēc tam, ar delnu viegli pa galdu sizdams, teica:

— Ņemiet tikai vērā: šī saruna vienīgi starp mums. Un citiem neviena vārda … Sapratāt?

— Sapratu, sapratu … Nu, tad jau iznāk tā. — Inokentijs Filatičs piecēlās, no visa spēka ar dūrēm paberzēja krustus, izslējās taisns un sīkiem solīšiem sāka skraidīt pa istabu turp un atpakaļ, mazliet piestādams pie izmeklēšanas tiesneša neapsegtās gultas. Sakārtojis saburzīto spilvenu, viņš sacīja: Iznāk tā: slepkava noblīkšķinājis no šautenes un aizbēdzis, kāds viņu iztraucējis, nav izdevies apzagt. Bet pēc tam nākamā naktī ielīdis atkal . .. Sargu apdzirdījis, protams, vai piemānījis, es jau nezinu, kā tur īsti bijis… varbūt apsolījis padalīties…

— Sargs apcietināts.

— Tātad iezadzies tur ar mūķīzeri un steigā sācis saimniekot … Mantas daudz, bet tā kā baismi: nelaiķe guļ, lūdz poc atriebības, šausmas dzen sirdī. Lai uztaisītu dūšu, viņš — pie

skapja, un skapi vīna, liķiera, cik vien sirsniņa kāro, bet zaglis dzērājs. Nu tikai licies klāt… Te viņam pauris uzreiz paliek stulbs, viņš kā auns sāk griezties riņķī. Te lāde, tur drēbju skapis, bet tumšs, viņš paņem petrolejas lampu un apgāž to… Re nu… Bet tad nelaiķe, piecēlusies no šķirsta, tur to ciet, nelaiž vaļā. Nu varbūt pats viņai pielīdis medaljonus noņemt… Bet liesmas sāk trakot, dūmi, smirdoņa… Un tā laupītājam gals klāt… Nu re, tas ir viss . .. Vai nav tā? Dod roku! Redzi, es tev atradu slepkavu … — Un vecis kā jautājot iesmejās, dzeltenos zobus rādīdams.

— Jā, pareizi… — Ivans Ivanovičs domīgi ierunājās. — Var jau būt, ka tā. Tūliņ, tūliņ . . . Are, sātans, kāpj uz augšu.

— Kas tur kāpj?

— Temperatūra. Tūliņ, tūliņ … — Izmeklēšanas tiesnesis atzīmēja grafikā punktu un novilka svītru ar zilu zīmuli, — rokas viņam drebēja. — Trīsdesmit astoņi sešas desmitdaļas… Nu? — Un viņš pievērsa savu slimīgi piesarkušo, nopietno seju sarunas biedram.

— Vai jūs dzirdējāt, ko es teicu?

— Protams, dzirdēju. Nu, tālāk?

— Tad, redz, tā arī rīkojies. Bet mēs tev…

— Var jau būt, ka es tā arī būtu rīkojies. Var jau būt… Bet, redz, kas par lietu … — Uzvarētāja priekā rotaļīgi raukdams gan savas kuplās uzacis, gan grumbas pierē, Golubjovs paņēma no grāmatu plauktiņa vecu portfeli. — Lūk, redziet, avīze bez stūra! Es to atradu pie Prochora Petroviča, izdarot pratināšanu. Bet te, lūk, stūrītis.

— Nu, un kas tad par to? …

— To es atradu cietušās istabā. Ar to bijusi aizpuļķota slepkavas šautene… Redziet, malas apdegušas. Tātad? — Un tiesnesis saknieba lūpas iznīcinošā vaibstā.

— Nu, kas tad par to?

— Tātad!

— Nu, kas tad par to? … — tirgoņa mēle valstīja pa muti vienus un tos pašus vārdus. Pavisam nobijies viņš domās pielika tiem trīssimt rubļiem vēl pieci simti un vēl pieci simti un tūkstoti. Bet tad pēkšņi viņam piesarka ausis, asins dzīsliņas deniņos sāka drebēt, redzokļi iepletās un atkal sarāvās. — Skat, skat! — viņš, kājās pietrūkdamies, skaļi iesaucās un iedūra pirkstu logā, aiz kura krēsloja vēlīna vakara stunda. — Ipata tēvs … Piesūcies …

— Nē, liekas, tas nav viņš, — arī izmeklēšanas tiesnesis novērsās un ar acīm ieurbās logā. Viņu stipri kratīja drudzis.

— Nē, viņš … Nē, nav viņš … Tas ir diakons …

— Kas par diakonu? — tiesnesis, acis berzēdams, jautāja.

Uz bērēm no pilsētas bija ataicinājuši… Un ar mūķeni!

— Ar kādu mūķeni?

— Bērēs … Skat, skat, ko viņš tur darās? Kha, kha, kha .. .

Pa to laiku tirgoņa pirksti strādāja ar talantīga blēža izveicību. Viņš ātri dzēra tēju, aizrijās, krimšķināja, klepoja, rija auksto tēju, rīstījās, tusnīja.

Ivans Ivanovičs spēji atsviedās no loga.

— Redz, es jau saku, — tirgonis runāja aizžņaugtā balsī gan atstiepdams kaklu taisnu, gan pieliekdams kā zosu tēviņš.

— Redz, es jau …

— Kur?! — tiesnesis izgrūda kā no šautenes, un viņa satrauktās rokas sāka čamdīties pa galda virsu. — Papīrs, stūris, puļķis? — Ar vienu roku viņš sagrāba tirgoni pie krūtīm, ar otru sāka dauzīt pa loga rāmi un kliegt uz ielu:

— Desmitnieki Kārtībniek! Vecākais! …

— Ivan Ivanič, draugs … Vai tu esi pie prāta? Es tev tūkstoti, es tev pusotra, divus …

— Ei, vai tur ir kāds! … Pēc pristava!

— Nu, kas tev noticis, vai tu traks esi palicis, vai? Apžēlojies par vecu vīru… Ko tu, mīļais… Tevi drudzis krata… Tu murgo… Gribi trīs tūkstošus?

Puikas sāka skraidīt pa ciemu zibens ātrumā. Pirmais atskrēja uradņiks. Pēc viņa — kārtībnieks un divi zemnieki. Pēc tam — ārsts.

Visrūpīgākā izkratīšana palika bez rezultātiem. Inokentiju Filatiču izģērba kailu, visas drēbes izpurināja — pazudušā puļķa neatrada.

Inokentijs Filaličs krita ceļos, raudāja, zvērēja un dievojās, piesaukdams pār savu sirmo galvu visus negaisus un likstas. Kas par dokumentu? Kas par puļķi? Un kāpēc tādu negodu viņa labajai slavai? Viņu pazīst pats gubernators, viņš pazīstas pat ar metropolitu Varsonofiju … Un-lai viņš būtu … un lai viņš sev atļautu?! … Ko jūs, ko jūs iedomājaties?! Uradņika kungs, ārsta kungs, esiet tik laipni un ņemiet vērā! Izmeklēšanas tiesnesis taču nav pie pilna prāta, viņš taču galīgi slims; nē, jūs paraugieties, jūs tikai paraugieties, kurš grāds viņam jau padusē rosās …

Inokentiju Filatiču tomēr apcietināja un ieslodzīja tuptūzī blakus Ibrahimam-Ogli.

Izmeklēšanas tiesnesi ārsts ieguldīja gultā. Slimniekam temperatūra bija sacēlusies līdz četrdesmit un trim desmitdaļām. Tiesnesis murgoja:

— Es, es, es… Dodiet šurp Marju Avdotjevnu!

Rītā pristavs saņēma no Prochora Petroviča — no rokas rokā — pieci simti rubļu iemaksas.

— Fjodor Stepanič, pagaidām es palieku jums parādā vēl pieci simti rubļu. Nepametiet mani … Es taču esmu gluži viens… Un neuzskatiet, lūdzu, mani par noziedznieku. Esmu nevainīgs, zvēru jums.

Pristavs gāja projām caur virtuvi. Desmitnieks nometa karoti, aizspieda putras pilno muti un, kreklu raustīdams, ātri pietrūkās no galda.

— Uzraugi puisi… Esi modrs!

— K1… sos… Kha, apčhi!

Tanī pašā rītā, stundu pēc policijas vizites pie Prochora, Inokentiju Filatiču Gruzdevu atbrīvoja. Pristavs pat lūdza viņam piedot: protams, te noticis acīm redzams pārpratums, vai maz ko izmeklēšanas tiesnesis murgos varējis izdomāt… Nu iedomāsimies, ka nepatīkamā papīra stūrītis patiešām ir bijis, tad izmeklēšanas tiesnesis akūtas lekmes laikā taču varēja iemest to krāsnī vai, atvainojiet izteicienu, paņemt un … izlietot.

Inokentijs Filatičs pilnīgi piekrita pristava prātīgajiem argumentiem, draudzīgi šķīrās no tā, atstādams priekšniecības saujā simt rubļu, un steidzās tālāk prom, uz nomaļu vielu mežā: viņta kuņģis sen bija pieradis pie regulārā darba no rītiem. Atsvabinājies no nevajadzīgā, viņš to pamatīgi pārmeklēja. Nekādas nolādētā puļķa atliekas nebija manāmas, pa nakti tas bija pilnīgi sagremots. Viss kārtībā.

Vēl bija palicis kāds ļaunprātīgs liecinieks skolotāja Panie-leimona Roščina personā. Inokentijs Filatičs, apaļīgs, jautrs, uzlicis galvā tirgoņiem parasto samta cepurīti, pēc pusdienas gāja pie skolotāja draudzīgi parunāties. Kas tur bija norisis, nav zināms, tikai cienīgtēvs ar diakonu, iedami gar skolotāja dzīvokli, redzēja, kā Inokentijs Filatičs velšus novēlās pa kāpnēm uz ielas liesi ar papēžiem gaisā.

— Ahā, Ipata tēvs! Diakona tēvs… Man ir tas gods, — nometies papriekš četrrāpus, pēc tam uzslējies augšā, Inokentijs Filatičs jautri iesaucās, pacēla pat savu samta cepurīti.

Garīdznieku kārtas personas gribēja gan pasmieties, bet, redzēdamas Inokentija Filatiča apjukumu, iekoda lūpās.

— Redz, kas par netautu tie parādnieki! — Iedams blakus garīdzniekiem, tirgonis purināja no svārkiem putekļus. — Trīsdesmit divus rubļus parādā, riebeklis. Trešo gadu parādā. Un kauču jel kapeiku būtu atdevis, škelets! Un es kā sāku kāpt pa tam kāpnēm, tā aiz akluma pakritu.

— Jā, — rudajai bārdai laistoties, diakons basā nodimdināja.

— Svētos rakstos teikts: «Svešas kāpnes ir stāvas.»

Pēc nedēļas izmeklēšanas tiesnesis atlaba. Jau sen viņš bija sapņojis iegādāties pirmklasīgu beļģu šauteni un tīrasiņu suni.

Tagad bija pilnīga iespēja šo sapni realizēt. Varbūt viņš zem sava spilvena bija atradis tūkstoš rubļu, ko Inokentijs Filatičs tanī vakarā veikli pabāzis, un, slims būdams, šo naudu netīši noturējis par savu. Varēja jau gadīties, ka godājamais tiesnesis, kam bija arī pašam savi sūri pelnīti ietaupījumi, nekā nezināja par zemisko kukuļošanu. Vai nu šā, vai tā, taču viņš nolēma pēc tiesas procesa ņemt atvaļinājumu un braukt uz Maskavu vai Pēterburgu.

Iepriekšējā izmeklēšana un lbrahima-Ogli pratināšana nez kāpēc vairs netika turpināta tik enerģiski, ka to būtu prasījušas lietas intereses. Izmeklēšanas vispārīgais atzinums bija nenoteikts un miglains: lai gan klātesošie — Ibrahims-Ogli un Prochors Gromovs — varēja būt apsūdzētie, tos turēja vienīgi aizdomās, tiešu pierādījumu pret tiem neizvirzīja. Paralēli bija izteiktas domas, ka īstais slepkava varējis būt arī politiskais noziedznieks Arkādijs Sapošņikovs, kam bijuši sakari ar Anfisu un kas otrā dienā pēc slepkavības bez vēsts pazudis vai varbūt sadedzis kopā ar viņu. Un beigu beigās gleznainā stilā bija aprakstīta Inokentija Filatiča ierosinātā versija: sak, cietušo nošāvis kāds bandits aplaupīšanas nolūkā, taču nošaušanas brīdī kāds cits to iztraucējis, aplaupīt tas, sak, atnācis citā reizē, apdzirdījis sargu, iekļuvis dzīvokli, uzdūries bufetē vīnam, piedzēries, skurbumā netīši aizdedzinājis māju un pats sadedzis. Par nožēlošanu izmeklēšanai nav izdevies izvilkt lodi no sadegušās Anfisas Kozlrevas galvaskausa, un tāpēc izmeklēšana spiesta izvirzīt vienu vai otru iespējamību, bet nekādā ziņā ne apgalvot. Notikums sakarā ar noziedzīgā avīzes gabaliņa pazušanu arī bija tā kā notušēts, noklusēts.

Noslēgumā izmeklēšanas tiesnesis atsaucās uz savu grūto, pilsētas ārsta apliecināto slimību un lūdza tiesu ņemt vērā šo bēdīgo faktu un izdarīt tiesas izmeklēšanu ar visu likuma bardzību, lai ņemtu virsroku negrozāmais un gaišais taisnības un patiesības princips, tās patiesības, uz kuras altara izmeklēšanas tiesnesis ziedojis visu savu pieredzi, savas zināšanas, visas savas dvēseles dziņas.

Vispār ņemot, ja arī dokuments ne visai pārliecināja, tad tomēr uzrakstīts tas bija pavisam izteiksmīgi.

24.

Tiesas zāle pilsētiņā bija pārpildīta līdz pēdējai vietai.

Uz apsūdzēto sola — tirgoņa dēls Prochors Petrovičs Gro movs un izsūtītais Ibrahims-Ogli.

Jūnija beigas. Garajā, it kā pie zemes pieplakušajā zālē smacīgi. Liecinieks Iļja Petrovičs Sochatichs bāž pie deguna ožamo spirtu un lielības pēc slapina galvu ar odekolonu. Seja viņam nopūderēta, lūpas mazliet krāsotas: šur un tur visapkārt daudz jaunkundžu precību gados.

Prochors drūms. Acīs barga sava spēka apziņa. Vaigi iekri-luši, apauguši melniem bārdas rugājiem. Ibrahima seja izžuvusi. Palicis tikai plikais pauris, acis un deguns. Ibrahima izskats tomēr neatkarīgs. Ar aizvainotu cēlumu viņš droši, pat mazliet uzpūtīgi noraugās sejās tiem, kas sēž aiz galda … Viņš nevar ^aprast, kāds viņa noziegums, un dusmojas uz visiem. ’

lbrahimu izsauc. Viņš iet ātri elastīgiem, noteiktiem soļiem, paklanās un nostājas aiz pults.

Viņš īsumā pastāsta par savu dzīvi un sāk atbildēt uz jautājumiem, runā ar akcentu, žestikulē. Vispārīgās atbildes diezgan atklātas, tāpēc liesa un zvērinātie piesēdētāji uzskata viņa liecību par vaļsirdīgu un saprātīgu.

Prochors viebjas un cieši sažņaudz rokas.

— Bet vai jūs, apsūdzētais, atceraties… — priekšsēdētājs caur degunu nodīc. Viņš ir sirms, kalsnējs, ar noskūtu bārdu, uz acīm brilles, uz krūtīm smaga tiesneša ķēde no sudraba.

— Vai jūs atceraties: kādā vakarā, panācis uz ielas Anfisu Kozi-revu, kura atgriezās mājās no Gromoviem, jūs izvilkāt no maksts kinžalu un piedraudējāt viņu nonāvēt? Un sakarā ar to otrā rītā devāt liecību vietējam pristavam.

Jā, Ibrahims šo gadījumu ļoti labi atceras. Viņš nav tāds, kas noliedz patiesību. Jā, patiešām, viņš Anfisai draudējis ar kinžalu. Bet viņam jau tāds paradums no mazām dienām — ņemt un sabaidīt cilvēku vienkārši pa jokam, ņemt un sabaidīt. To arī Prochors varot apgalvot. Piemēram, viņš, Ibrahims-Ogli, ta esot baidījis meitēnu Taņku, baidījis puišus pie Drfimupes. Nu pajautājiet Prochoram, viņš taču neies lbrahimu apmelot: Ibrahims ne vienreiz vien izglābis to no nāves, Ibrahims mīl viņu vairāk par sevi pašu. Ja, viņš mīl arī visu Gromovu ģimeni. It īpaši viņam bijis žēl saimnieces, nelaiķes Marjas Kirilovnas. Bet atraitne Anfisa apdraudējusi saimnieces laimi, gribējusi, lai Pjotrs Daņiličs prec viņu, bet saimnieci atgrūž. Tāpēc arī Ibra-hims pabaidījis Anfisu, vienkārši ņēmis un piedraudējis. Kāpēc lad viņu par velti apvainojot!

Sakiet, — vai jūs esat kādu noslepkavojis?

— Ne, neesmu slepkavojis.

— Bet Kaukāzā? …

— Tur atriebos. Asins atriebība. Tāda pie mums likums, kārtība. Tads paraža … nogalināt. Jā, tur es nonāvēju.

Pēc tādas atbildes dažiem tiesas piesēdetājiem un publikai radās pārliecība, ka Anfisas slepkava laikam gan ir Ibrahims. Un, it kā atminējis pūļa domas, priekšsēdētājs, vērsdamies pie apsūdzētā, teica:

— Jūs labāk atzīstieties, ka noslepkavojāt Anfisu Kozirevw! Vaļsirdīga atzīšanās mīkstinās jūsu likteni.

Nē, nē! Par velti runāt Ibrahimam tādus aplamus, gluži muļķīgus vārdus. Viņš nav slepkava, nekad nav bijis slepkava un nebūs. Allah ir aizliedzis veltīgi nonāvēt, Jissa ir aizliedzis. Nē, viņš nevar uzņemties vainu. Viņa rokas tīras.

— Kāpēc jūs nozieguma naktī atgriezāties mājās tik vēlu, gandrīz pirms pašas gaismas? Kur jūs bijāt, kad pie jums ap pulksten trijiem naktī iegāja Prochors Gromovs ar Iļju Socha-tichu?

Ibrahims naktī gājis uz ezeru makšķerēt, uznācis lietus, bet zivis nekodušās, un uz rīta pusi viņš atgriezies mājās.

— Vai kāds redzēja, ka jūs gājāt makšķerēt, vai tur pie ezera vai arī atpakaļ nākot?

— Neviens neredzēja. Redzēja vienīgi dievs.

. — Nu, piesaukt dievu to kungu par liecinieku neklājas. Dievs redz, bet tik drīz neteiks. Un varbūt nekad neteiks, — kalsnējais priekšsēdētājs brīvdomīgi pasmaidīja, taču, pāri brillēm paraudzījies uz katedrales protopopu, kas sēdēja priekšējā solā, samulsa un iebāza degunu papīros.

— Tā gan, tā gan … — Priekšsēdētājs pacēla galvu, nometa brilles un piemiegtām acīm ieurbās Ibrahimā: — Kā jūs iedrošināties liegties Anfisas Kozirevas noslepkavošanā, ja esat viņas slepkava! — Priekšsēdētājs pie tam spēcīgi uzsita ar plaukstu pa zaļo galdu. — Nelaiķei no galvas izvilkta lode, un iā ir tieši jūsu vinčestera lode. Izmeklēšana par to pilnīgi pārliecinājās, kamēr jūs sēdējāt aiz restēm. Vinčesters taču bija jums līdz, kad jūs gājāt makšķerēt?

Jā, viņa šautene bijusi viņam līdz. Bet tai naktī viņš neesot fcāvis. Un, iekams pielaikojuši lodi vinčesteram, vajadzējis pārliecināties, vai tas nav pielādēts. Pēc Ibrahima-Ogli domām, tas, kas izdarījis izmeklēšanu, kas pielaikojis lodi vinčesteram, esot krāpnieks, blēdis, melis.

Priekšsēdētājs, dusmodamies uz apsūdzēto, strauji pazvanīja.

— Kāds lode? Rādi, lūdzams, šurp? Es savs lode pazīstu.

Bet lietišķo pierādījumu skaitā lodes, protams, nebija. Priekšsēdētājs skaļi nošņauca degunu, sačukstējās ar blakus sēdētājiem un, viegli piesarcis, atkal turpināja izjautāt apsūdzēto glaimīgā tonī, vēlēdamies izraisīt vaļsirdību:

— Nu, ja nu tas nebijāt jūs, tad kas, pēc jūsu domām, varēja nonāvēt Anfisu Kozirevu?

Kā to lai zina Ibrahims-Ogli? Vai tad viņš kāds sātans, vai? To varēs uzzināt tikai viņā pasaulē, ellē vai paradizē, nekādā ziņā agrāk. Cch!…

Nu, bet vai Sapošņikovs varētu būt slepkava?

— Sapkins? Nē… Šapkins nav tāds cilvēks, lai varētu nonāvēt. Visklusākais cilvēks, visgudrākais. Un kāds viņam var būt labums nonāvēt Anfisa? Jūs paši padomājiet, ja jums ir galva uz pleciem.

Priekšsēdētājs aizvainots iesēcās, steidzīgi aptaustīja nosvīdušo pieri un cienīgi sakartoja ķēdi uz krūtīm.

— Nu, Pjotrs Daņiličs Gromovs, kā pēc jūsu domām, vai tas varētu būt slepkava vai ne? — viņš jautāja, dusmas valdīdams, un ar zābaka purnu sāka nikni berzēt savas labās kājas potīti: acīm redzot publika zālē pienesusi blusas.

Ibrahims bērnišķi skaļi iesmējās un atteica:

— Saimnieks katru dienu bija piedzēries. Viņš pat govij nebūtu trāpījis.

Tad prokurors dusmīgi jautāja apsūdzētajam:

— Nu, bet tirgoņa dels Prochors Gromovs, vai tas būtu varējis nonāvēt Anfisu Kozirevu?

Ibrahims it kā pabadīja ar galvu, pacēlās pirkstgalos un strauji atkāpās divus soļus atpakaļ.

— Ko tu runā? Vai tev prāts?! — viņš uzkliedza prokuroram, zobus atviezis un acu baltumus izvalbījis. — Cērt ātrāk man galvu nost, izrauj sirdi!… Lai Proška būtu slepkavojis … Proška mīlēja Anfiss ļoti stipri, pa pašam īstam. Drīzāk pops lai būtu nogalinājis Anfiss, Ipala tēva. Tu, tiesnesi, esi pavisam prātu zaudējis!. . . Vajga būt muļķim, lai tiesātu džigitu, pavisam muļķim. Laidiet, lūdzami, vaļā Proška! Viņu nevajga tiesāt.

Prochoram sirdi pāršalca prieka vilnis, bet līdz ar to arī nelāgas zvēriskas jūtas.

Pratināšana ieilga. Pievakare to turpināja prokurors un aizstāvji. Tiesa un piesēdētāji tomēr vēl šaubījās, vai Ibrahims vainīgs. Varvaras, Iļjas Sochaticha, Ipata tēva un citu liecinieka atsauksmes arī runāja apsūdzētajam par labu. Nē, diezin vai Ibrahims-Ogli ir īstais slepkava.

Nākamā rītā sāka pratināt Prochoru Gromovu krustugunīs. Visa zāle saspringa ziņkārīgā uzmanībā: simtiem skatienu ieurbās apsūdzētā platajos plecos, viņa lepni atpakaļ atmestajā tumšmatainajā galvā. Ieskanējās zvans, čuksti, un krēslu čīkstoņa zālē norima.

Priekšsēdētājs jautāja tik savādi, ka apsūdzētais ikreiz atrada izeju un sevi pilnīgi attaisnoja. Publika drīz pamanīja no priekšsēdētāja puses nepieļaujamu labvēlību pret apsūdzēto. Kāds dzēlīgs skeptiķis savam kaimiņam diezgan skaļi pateica:

— Laikam taču iesmērējuši, kur vajag?

Šī frāze nogāja līdz Inokenlija Filatiča ausīm: viņš nopūtās, pavērās griestos un piešķīra sejai sāju, dievbijīgu izteiksmi.

Bet tad Prochoru ņēmās pratināt prokurors, un zālē noskaņa izmainījās.

Neliels augumā, plecīgs, izspūrušiem matiem un gandrīz līdz acīm viss apaudzis ar melnu bārdu, prokurors atgādināja taigas lāci. Viņam bija spēcīga basa balss, kas iedvesa bailes, plats zemnieka deguns un mazliet iešķības, uz āru izspiestas, dzēlīgas acis. No viņa parasti baidījās ne tikai apsūdzeiie, bet arī pats priekšsēdētājs un visa zāle. Pat uzvārds viņam bija bargs — Straščalovs *. Lūk, šim pašam drūmajam cilvēkam Anfisa bija vedusi savu slepeno dokumentu.

— Sakiet, apsūdzētais, — prokurors, nostājies aiz savas pults, kliedza publikā. Visi tūdaļ sarāvās. Prochors atpogāja krekla apkakli un bailīgi pavērās prokurora spalvām apaugušajā mutē. — Sakiet, apsūdzētais, — vai jūs varētu apprecet Ņinu Ķuprija-novu, ja Anfisa Kozireva būtu dzīva?

— Jā, droši vien varētu, — Prochors padomājis atbildēja.

— Sakiet, — vai Anfisa Kozireva bija jums fiziski tuva? Vai jums bija ar to sakari?

— Nē.

— Vai jūs to labi atceraties?

— Jā.

— Kādas jums bija attiecības ar savu māti?

— Es viņu ļoti mīlēju . . . Man bija viņas žēl . ..

— Kāpēc bija žēl? Kāds bija jūsu žēlošanas iemesls?

— Tā … vispār.

— Ja viņai draudētu nāves briesmas, vai jūs spētu atdot par viņu savu dzīvību?

— Spētu gan, — Prochors nešaubīdamies atbildēja.

Ibrahims-Ogli noklakšķināja mēli un klusām iesaucās:

— Malacis Proška! … Džigits. Celi!

— Vai jūs spētu nonāvēt cilvēku, mātes godu aizstāvēdams?

— Cilvēku vispār — varbūt spētu… Ātrās dusmās. Bet Anfisu — ne.

— Vai tad es jums jautāju par Anfisu? '— Prokurors, pie pults turēdamies, salieca kaklu un pabadīja gaisu Prochora virzienā. — Bet kāpēc jūs nespētu nogalināt Anfisu?

— Es viņu … Viņa man … Viņa rnani mīlēja, bija iemīlējusies manī… Bet es viņu nemīlēju.

— Viņa jūs mīlēja, bet jūs viņu ne .. . Vai tā? Labs ir. Bet viņa taču bija brīnišķīgi skaista un jauna … — Prokurors pamāja ar kuplo uzaci uz skaistules Anfisas fotogrāfiju, kas kopa

ar šautenēm atradās uz galda, blakus priekšsēdētājam. — Kāpēc tad jūs …

— Es viņu uzskatīju par mūsu mājas ļauno garu, — Pro-chors pārtrauca prokuroru.

— Ļoti labi… Par mājas ļauno garu. Vai jums viņas dēļ nebija nesaskaņas ar tēvu?

— Nē… Jā gan, bija… Es aizstāvēju māti, mātes mieru.

— Bet vai jūs, apsūdzētais, atceraties: kādreiz naktī pēc strīda ar tēvu jūs skriešus devāties uz Anfisas Kozirevas māju, pie kam skrienot kliedzāt: «Es viņu nogalināšu, es viņu nogalināšu!» Jums rokās bija ierocis …

Prochors sagrīļojās un sāka mīņāties.

— Nē, tas nav tiesa, — viņš pārliecināti sacīja un atmeta ar roku melno matu cekulu.

— Bet es saku, ka ir tiesa.

— Kā jūs to zināt?

— Es aizliedzu uzdot man jautājumus! — prokurors ierēcās pa visu zāli kā lācis.

Visi satrūkās, Prochors atkāpās soli atpakaļ. Priekšsēdētājs gribēja ķerties pie zvana, bet viņa roka bailīgi apstājās. Viņš nošļupstēja:

— Es lūgtu prokurora kungu …

— Es lūdzu tiesu nolasīt Medvedevas ciema zemnieka Pāvela Tichomirova liecību, — prokurors pārtrauca tiesas priekšsēdētāju.

Liecībā bija teikts, ka Pāvels Tichomirovs patiešām dzirdējis skrejošā Prochora vārdus: «Es viņu nogalināšu,» Prochoram rokā bijis duncis, un viņa izskats atgādinājis ārprātīgu vai piedzērušu, uz māju Prochoru aizvedis čerkess Ibrahims.

— Nav taisnība! — Prochors kliedza, — Pāvels Tichomirovs mums parādā, mēs viņam aprakstījām govi. Viņš mums atriebjas … Viņš melo. Nav taisnība!

— Kam taisnība un kam nav taisnība, to noteiks tiesa, — prokurors piebilda, tad viņš ar visiem desmit ieķērās savos kuplajos, izspūrušajos matos, savēla tos kā siena gubu un nu izskatījās pēc veca čigāna no baismīgas pasakas. — Bet tagad sakiet, apsūdzētais: ar kādu nolūku jūs reiz dzināties pakaļ Anfisai Kozirevai, kas kopā ar Medvedevas ciema skolotāju brauca uz pilsētu, kāpēc un kas jūs tanī laikā tā bija satraucis un kādēļ pēc īsas sarunas ar jums Anfisa Kozireva griezās atpakaļ? Vai varbūt arī tas tā nav bijis? Arī tā ir nepatiesība? — Ne mirkli no Prochora nenolaizdams savas baismīgās čigāna acis, prokurors iedzēra malku ūdens un skaļi, kā taurē pūzdams, izšņauca degunu.

Prochors sasprindzināti klusēja, viņš gatavojās atbildēt izvairīgi, taču galvā bija tumšs tukšums un sirds baiļu pārņemta.

— Padomājiet, padomājiet, — prokurors mierinādams teica, un viņa acis šķita kļūstam labsirdīgākas. — Nu, ja nu jums nav ko atbildēt, varat arī neatbildēt. Vai arī varat vaļsirdīgi, atzīties, ka jūs nonāvējāt Anfisu Kozirevu. Jūs!

Priekšsēdētājs pazvanīja un, nonākdams pats ar sevi pretrunā, teica:

— Te nav slepkavu. Te ir tikai apsūdzētie, uz kuriem krīt aizdomas.

— Citam nav, bet citam ir, — prokurors norūca. — Jūs taču paši tādiem vārdiem nopratinājāt Ibrahimu-Ogli. Nu, apsūdzētais Gromov, kā tad ir? — viņš pacēla balsi un pārliecās pār pulti.

Zālē visi atvēra mutes, saliecās uz priekšu un glūnēja ļaunās gaidās, ko nu teiks Prochors.

Bet Prochors Gromovs klusēja, it kā ūdeni būtu mutē ieņēmis. Viņam šķita, ka šis vecais čigāns no baismīgās pasakas ir iespiedis viņu gluži nevainīgu kaktā un žņaudz lipīgām, netīrām rokām, kas ož pēc sīpoliem, darvas, zirga sviedriem.

— Sakiet, apsūdzētais, — redzēdams Prochora samulsumu, prokurors uzsmaidīja pavisam laipni, — vai skolotājs, kas pavadīja Anfisu Kozirevu, nebija parādā jūsu firmai? Vai jūs viņam par parādiem neaprakstījāt govi kā zemniekam Pāvelam Tichomirovam? Vai viņam nav iemesla jums atriebties?

— Nē. Nē.

— Ludzu tiesu nolasīt skolotāja Panteleimona Roščina liecību, kurš pats slimības dēļ nav varējis ierasties.

Liecībā, starp citu, bija teikts, ka viņu, skolotāju Pantelei-rnonu Roščinu, tādā un tādā datumā un mēnesī uzaicinājusi An-fisa Kozireva uz tās rēķina pavadīt to līdz pilsētai, ka uz skolotāja neatlaidīgiem jautājumiem par brauciena nolūku Anfisa beidzot atbildējusi: viņa vedot prokuroram «dokumentiņu», kas Gromoviem likšot trūkties, bet Prochors savu līgavu «meiču Ninku» nemūžam par sievu nedabūšot.

— Pietiek, — prokurors pārtrauca lasītāju. — Ko jūs, apsūdzētais, par to teiksiet?

— Es nezinu, kurš te melojis, — ar šķietamām dusmām, bet klusībā šaušalīgi trīcēdams, attrauca Prochors, — vai savā liecībā melojis skolotājs, vai skolotājam melojusi Anfisa.

— Tiesa izšķirs, vai melojusi Anfisa vai arī jūs pašreiz melojat, — prokurors piebilda un pēkšņi, pabadījis ar galvu, nošķaudījās tik skaļi, it kā būtu iezvēlis pa bungām. No kakta ar šķavām viņam atsaucās Iļja Sochalichs. Prokurors atkal pabadījās, atpleta muti, kas bija pilna dzeltenu zobu, un atkal nošķaudījās. Kā atbalss atskanēja Iļjas Sochaticha skaļās šķavas.

Prokurors pabadīja ar galvu trešo reizi un trešo reizi nošķaudījās. Arī Iļja Sochatichs nošķaudījās trešo reizi. Prokurors padraudēja viņam ar pirkstu, izrāva no kabatas mutautiņu un nošķaudījās ceturto reizi.

Tad visā zālē sprāga vaļā negaidīti smiekli. Priekšsēdētājs patinkšķināja zvaniņu. Prokurors kliedza zālei:

— Klusēt! Izdzīšu visus ārā!

Zāle aizvainota apklusa. Iļja Sochatichs, aiz bailēm sastindzis un pavērsies uz prokuroru, šausmīgi izvalbīja acis, pēkšņi savieba mūli un nošķaudījās ceturto reizi. Tad prokurors uzskatīja to par izsmieklu un strauji pašāva raupjo dūri uz Iļjas Socha-ticha pusi.

— Ei, ko tu tur dari!…

Pārdevējam sāka tecēt asinis pa degunu. Viņš tūlīt noticēja, ka prokurora visvarenais žests iedarbojas pat pieklājīgā atstatumā, un, aizspiedis degunu ar kabatas drāniņu, izgāja gaitenī.

Prokurors kļuva nikns un dzēlīgs. Viņš ar acīm meta draudīgus zibeņus priekšsēdētājam, lieciniekiem, Prochoram un visiem dīkdieņiem.

— Apsūdzētais, tagad paskaidrojiet mums, — viņa balss iedārdējās zemākā reģistrā. — Paskaidrojiet, — kāpēc jums vajadzēja dzīties pakaļ Anfisai Kozirevai un ar kādiem daiļrunīgiem draudiem jums izdevās atgriezt atpakaļ šo stūrgalvīgo un lepno sievieti, ko bija saniknojusi jūsu rīcība?

Prochoram pietika laika pārdomāt atbildi, un viņš teica:

— Es tad biju stipri slims. Skaidri neatceros, ko teicu Anfisai Petrovnai un ko viņa man atbildēja. Taču, man šķiet, es viņai teicu, ka drīz pats taisos braukt uz pilsētu un varēšu viņu paņemt līdz. Viņa piekrita. Tas ir viss.

— Vai viss gan?

— Viss.

— Lūdzu nolasīt skolotāja Panteleimona Roščina tālāko liecību.

Sekretārs sāka monotoni lasīt:

— «Anfisa Petrovna Kozireva, baidīdamās, ka Prochors varētu atņemt viņai svarīgo, Gromoviem bīstamo dokumentu, neuzdrošinājās palikt ar Prochoru divatā, un atceļā mēs braucām visi trīs: cietusī man blakus, Prochors Petrovičs uz bukas važoņa vietā. Anfisa Petrovna, raudzīdamās uz Prochora muguru, vairākas reizes it kā sevī klusām iesaucās: «Mīļais, mīļais… tagad tu esi mans uz visu mūžu …» Es pavēros sievietē un jautāju tai: «Kas ar jums noticis? Jūs esat tāda kā apskurbusi…» Viņa atbildēja: «Tāpat vien. Man šodien liels prieks.»»

— Pietiek! — Prokurors uzsita ar delnu pa pulti. — Apsūdzētais, vai tas nevar jums atsaukt atmiņā jūsu turpmāko uzvešanos?

Prochors smagi elpoja. Viņa uzvandītajās atmiņās pavīdēja Anfisas valdzinošais tēls, viņa sirdi pārņēma asas sāpes. «Anfisa mīļā, dārgā!» viņam gribējās kliegt un skriešus doties turp, uz Medvedevu, pie tālā, viņam dārgā kapa.

— Nu … Tiesa gaida.

Prochors klusēja, bieži un smagi nopūzdamies. Viņš tikko valdīja asaras.

— Tādā gadījumā, apsūdzētais, es pateikšu jūsu vietā. Klausieties uzmanīgi un nesataisiet tik traģisku mūli! — Prokurors iedzēra malku ūdens un ar īsajiem, resnajiem pirkstiem atkal sabužināja melno matu kodaļu. — Jūs tad pateicāt Anfisai, ka viņu precēsiet. Jūs viņai to iegalvojāt. Loģiski spriežot, tas jūsu rokās bija vienīgi pareizais arguments, tas pārliecināja, tas nevarēja paspēlēt. Jums bija labi apdomāts plāns, kā piemānīt Anfisu Kozirevu. Un jums tas pilnīgi izdevās. Ļoti labi. Tagad iznāk tā… Klausieties uzmanīgi! Iedomāsimies, ka jūs būtu apprecējis Anfisu. Bet tad jūs tūlīt kļūtu nabags: Kuprijanova naudiņa būtu vējā, un jūsu tēvam pašam nav nekas pretī labi padzīvot, maz ticams, ka jums no viņa kaut kas atlēktu. Vai nav tā? Un, to apsvēris, jūs sapratāt un uzreiz sajutāt, ka esat iekļuvis cilpā. Saprotat? Jūs bijāt iekļuvis cilpā … — šos vārdus prokurors izrunāja skaidri, ar tādu kā saldkāri, un viņa dzeltenie zobi pakošļāja sašķiebtās lūpas.

Prochors patiešām aptvēra, ka iekļuvis cilpā; viņš ātri pārlika, ko viņam prokurors vēl teiks un kā no šīs cilpas izvilkt galvu. Prochora nervi saspringa, viņš redzēja sava ienaidnieka spēku, viņš zināja, ka žēlastības nebūs, un nolēma aizstāvēties par katru cenu. Jā. Lai tur vai kas.

Uzvaras priekā raudzīdamies gan uz Prochoru, gan apklusušo zāli, gan uz tiesas piesēdētājiem, prokurors turpināja izsmiekla pilnā balsī:

— Kad cilpa jūsu kaklā bija gandrīz savilkusies, pašaizsar-gāšanās instinkts pateica jums priekšā vienīgo loģisko izeju no tā stāvokļa, kādā jūs ar visu ģimeni bijāt nonācis. Sī noziedzīgā izeja — uz visiem laikiem atbrīvoties no Anfisas. Un jūs viņu nonāvējāt. Jā, jā, nonāvējāt! — Un prokurors strauji pašāva dūri uz nobālušā Prochora pusi. — Nodoms iznīcināt cilvēku, kas savās rokās turēja jūsu likteni, bija jau sen nobriedis jūsu dvēselē, bet šī nodoma izpildīšana uzliesmoja jūsos acumirklī. Varbūt to veicināja pērkona negaiss, elektriskās enerģijas piesātinātais gaiss. Negaisa naktī jūs satvērāt šauteni — nevis šo, ne jau skrošu bisi, bet, lūk, to, kas blakus divstobrenei, lāču šaujamo, kuru jūsu vietējais izmeklēšanas tiesnesis, kas tagad jau no amata atstādināts, izdarot kratīšanu, nebija pratis atrast. Palūk, šito. Redzat? Jūs tanī ielādējāt lodi, piemērota puļķa

jums nebija, jūs steigā norāvāt šai avīzei diezgan lielu stūri, to krietni saņurcījāt un aizpuļķējāt šauteni. Vai nav tā? Sis puļķis pēc tam bija atrasts noslepkavotās istabā. Tagad tas par nožēlošanu dīvainā ceļā pazudis. Par šī vērtīgā lietišķā pierādījuma pazaudēšanu jūsu bijušo vietējo izmeklēšanas tiesnesi droši vien nodos tiesai. Tas tā starp citu. Turpinām. Pēc tam jūs ar šauteni izskrējāt ārā, pār žogu iekāpāt Anfisas Kozirevas dārzā, atstādams uz žoga dubļainas pēdas un papēžu ieskrāpējumus, tad piezagāties pie vienīgā neaizslēģotā loga — pie tā, pie kura pēc norunas ar jums istabā sēdēja cietusī. Viņa, kā tas bija ar jums norunāts, gaidīja jūs … Ko gan citu? Protams, jūs! Jūs pats tumsā nebijāt nemaz redzams, toties Anfisa Kozireva bija redzama kā uz delnas: viņai aiz muguras dega lampa. Pēc trāpīgā šāviena jūs atskrējāt mājās, noāvāt kājas, pats tīri nomazgājāt zābakus, ko agrāk nedarījāt, uzāvāt siltus velteņus un iegājāt virtuvē. Jūsu nervu sistēma bija stipri satraukta. Jūsu psichei draudēja smags sabrukums. Taču saprātīgais instinkts, kas rosās cilvēka organisma dziļumos, kā aizvien līdzīgos gadījumos steidzās jums palīgā: organismā pēkšņi iedarbojās citi centri, dvēseles sasprindzinājums mazinājās, jums stipri iegribējās ēst. Un jūs ar savu apetili sagādājāt pārsteigumu virējai Varvarai Zdob-novai. Tā, dodams darbu kuņģim un aknām, jūs līdz ar to atvilkāt no galvas lieko asins pieplūdumu, kas sasprindzināja nervus. Jūs vairāk vai mazāk nomierinājāties, aizmirsāties, atmodinājāt Iļju Sochatichu, jokojāties ar viņu, dzērāt vīnu, spēlējāt uz ģitārās, — vārdu sakot, darījāt visu, kas pēc programas jādara maz pieredzējušam slepkavam. Pēc tam, lai novirzītu aizdomas uz citu pusi, jūs paraudzījāties Ibrahima-Ogli kambarītī, pie kam paaicinājāt arī Iļju Sochatichu tur ieskatīties: sak, lai arī viņš zina, ka Ibrahima nav mājās.

— Es neesmu noslepkavojis Anfisu! Ir neģēlīgi to apgalvot … Netaisni! — Prochors pēkšņi iekliedzās, un tiesa ievēroja, ka viņam lūpas šķobās, acis kļuvušas neprātīgas, deg. — Tas neesmu es, kas noslepkavojis. Es nebūtu spējis viņu nogalināt. Es mīlu, es viņu mīlēju … Es …

— Ko? Jūs viņu mīlējāt? — arī prokurors iekliedzās.

— Jā, mīlēju … Mīlēju!

— Bet pirms dažiem mirkļiem jūs pats to noliedzāt?

— Es tad meloju … Man trūka drosmes. Taču vēlreiz apgalvoju: es neesmu slepkavojis.

— Kas tad ir slepkava?! — prokurora lāča balss kā sitin iesita Prochoram pa pieri.

Prochors aizmiedza un atkal atvēra savas neprātīgās acis. Visa viņa nākotne, visi sapņi, domas kūleņodami, kā dzelžiem žvadzot, strauji krita kaut kur bezdibenī, bet virs bezdibeņa kā miglā lidinājās Ņina Kuprijanova, inženieris Protasovs, Konstan-tins Farkovs, Inokentijs Filatičs un vēl liels daudzums nezināmu ļaužu; visi smējās par viņu, šņāca viņam sirdī, smadzenēs, sejā: «Niekkalbis, lielībnieks, muļķis! Kur nu tev, kur nu tev, kur nu tev.» Un viņa nākamo lielo darbu tornis sagrīļojies dārdēdams nogāzās bezdibenī. Gals dzīvei, visam gals. Pēkšņi viņa dvēseli pārņēma kāds savāds tumšs spēks, Prochors strauji pavērsās, paspēra soli uz prokurora pusi un, ar acīm zibeņus mezdams, iesita sev pa krūtīm.

— Es zinu, kas ir slepkava!

— Ka-a-as? — prokurors Straščalovs dzēlīgi novilka un iesmējās. — Varbūt Sapošņikovs, kas kopā ar nonāvēto pārvērties pagalē? Vai viņš?

— Nē, nē …

— Varbūt iļja Sochatichs, apbruņojies ar, skat, šito rotaļu revolveri, kura lode atsitīsies atpakaļ pat no lāpstas?

— Nē …

— Varbūt Ipata tēvs vai pristavs, vai, beidzot, jūsu tēvs? Varbūt Anfisa Kozireva pati nogalinājusies?

— Viņu nogalināja …

— Kas tad? Kas? — Lācis saslējās pakaļkājās un tuvojās prātu zaudējušajam Prochoram. — Nu, kas?

— Anfisu Petrovnu nogalināja … Ibrahims-Ogli.

Pār Prochoru savēcinājās divi spārni — balts un melns. Viņš iekliedzās un nokrita zemē.

Prochoru atdabūja pie samaņas. Pēc maza pārtraukuma priekšsēdētājs jautāja, vai viņš varot dot tālākus paskaidrojumus. Prochors atbildēja:

— Varu.

Un viņš iesāka no savas pirmās iepazīšanās ar čerkesu jau guberņas pilsētā. Viņš gremdēja Ibrahimu-Ogli steidzīgā, paceltā balsī. Savā liecībā viņš nonāca pretrunās, dažreiz atkārtoja vienu un to pašu, histēriski izkliedza kādu frāzi, zaudēja runas pavedienu, bieži dzēra ūdeni, raudzījās apkārt, vai nav kur piesēsties. Viņam pasniedza krēslu, un priekšsēdētājs vēlreiz Prochoram jautāja, vai viņš spējot dot liecību mierīgā garā, neuztraukdamies, tāpēc ka tādā satrauktā dvēseles noskaņojumā apsūdzētais varot maldīties, novirzīt tiesu uz nepareiza ceļa.

Nē, nē! Prochors lūdz uzklausīt viņu līdz galam, viņš jūtas vesels,, pilnīgi pārvalda sevi un teiks tikai patiesību.

— Bet, ja es uztraucos, — Prochors runāja, un viņa acīs, kas khda no viena priekšmeta uz otru, parādījās asaras, — tad es uztraucos vienīgi tāpēc, ka man ir grūti dot liecību pret Ibra-hiirtu: es šim cilvēkam esmu savu dzīvību parādā, viņš mani ļoti mīl… Jā, mīl… Un ir ļoti pieķēries … Bet, ja prokurora kungs uzskata mani par slepkavu, tad es vairs nevaru saudzēt Ibra-bimu … Es nevaru saudzēt banditu. Viņš aiz savas zvēriskās muļķības ir atņēmis man to visdārgāko, atņēmis visu! Es nevaru viņu saudzēt! Nevaru!

Procbora lūpas pēkšņi iztaisnojās, kļuva stingras, sejas muskuļi vairs nedrebēja.

Izvārdzināts un saguris no karstuma un smacīgā gaisa, cer-kess cīnās ar snaudienu un nopūlas saprast, ko runa viņa džigits Prochors. Bet apsūdzētais Prochors Gromovs savaldījies tagad liecina mierīgā, stingrā balsī, naivi brīnīdamies par savu mieru un stingrību. Svešais, tumšais spēks, kas to pārņēmis, aizvien vairāk sasaistīja viņa gribu, un Prochora sirds pārvērtās ledū.

Jā, jā. No tā laika, kad Gromovu dzīvē iejaukusies nelaimīgā Anfisa, kuras pēc it īpaši cietusi Marja Kirilovna, Prochors vairākas reizes dzirdējis no Čerkesa, ka viņš, čerkess, gatavojoties nonāvēt Anfisu. Un velti Ibrahims vakar melojis liesai, ka tikai baidījis Anfisu ar kinžalu, ka tas viņam nav nekas vairāk kā paradums, kā joks. Tas neesot taisnība: bijušais katordznieks lbrahims-Ogli spējot noslepkavot jebkuru cilvēku kurā katrā laikā. Jā, jā, kurā kairā laikā. Prochors atceroties savu sarunu ar lļju Sochatichu. Pārdevējs tam slāslījis par telegramu, ko Ibrahims-Ogli taisījies sūtīt viņam, Prochoram, uz Maskavu, kad Prochors bijis tur kopā ar Kuprijanovu ģimeni. Sai telegramā bijis skaidrs mājiens uz Anfisu, ka viņu, sak, vajagot dabūt pie malas… Par nožēlošanu Prochors telegramu neesot saņēmis un nevarot tiesai uzrādīt.

— Pardon! Ir, ir! — pēkšņi atskanēja no patumšā kakta. Tas bija Iļja Sochatichs. Viņš steigšus atstāja savu vielu un, kabatās rakņādamies, gaiļa rikšos pietecēja pie liesas galda. Deguna gals viņam bija asinīm notraipīts. — Lūk, lūdzu… Manas nesenās pašnāvības pēc es biju pavisam aizmirsis, ka šis dokuments pie manis. Lūk, šeit tas ir… Man to priekš mana albuma par piemiņu iedāvāja jūsu pilsētas telegrāfists; viņa uzvārdu savas personīgās pašnāvības pēc es neatceros. So lele-gramu bija uzskrecelējis noziedzīgais slepkava lbrahims-Ogli… Pie tā man vairāk nekā nav ko piebilst, tāpēc ka … vispār, — un viņš atgriezās savā vietā, grozīdams dibenu un elkoņus, lai izskatītos cēlāk.

— Nolasiet papīru, — priekšsēdētājs pavēlēja sekretaram.

Un, lūk, šie paši ķeburi, noslēgdami savu dīvaino, nolikto

loku, tagad noskanēja tā:

«Proška brauc mājā nekārtība kādu vajga pievākt. Raksta Ibrahims Ogli Dikti vajga …»

Papīrs iet no rokas rokā. Sevišķi dzīvu interesi tas modina priekšsēdētājā un tiesas piesēdētājos. Par tā saturu interesējas arī publika: zāle sačukstas ļaunā priekā un met naida pilnus skatienus uz apsūdzētā čerkesa pusi. Ibrahims divreiz mēģina runāt, bet viņam nedod vārdu.

Brīvi atvilcis elpu, Prochors turpina liecību. Viņa balss skan cieti un bezjūtīgi.

īsi pirms katastrofas Prochors patiešām nolēmis precēt Anfisu. Tagad viņam atklāti jāatzīstoties, ka mīlējis Anfisu neizsakāmi, bijis pilnīgi viņas varā. Precēdams Anfisu, viņš gribējis arī savu vecāku vidū nodibināt mieru un saticību. Prochors no Ibrahima nekad neko neesot slēpis, neslēpis arī savu nolūku kļūt par Anfi-sas vīru. Viņš atceroties, Ibrahims atkliedzis viņam: «Išak, tavs līgava nav Anfisa, bet Ņina Kuprijans.» Katordznieks Ibrahims-Ogli vispār ienīdis Anfisu. Sis vientiesīgais katordznieks ari Marjai Kirilovnai vairākas reizes teicis burtiski tā: «Neraudi, Maška … So čūsku Anfisku es samīšu ar kāju …» Tamlīdzīgas frāzes Prochors diezgan bieži dzirdējis vai nu tieši no Ibrahima, vai ari noklausījies. Jāņemot vērā, ka čerkess mīlējis ne vien Gromovu, bet arī Kuprijanovu dzimtu. Un, lūk, pārliecinājies par to, ka Prochors grib precēt Anfisu, šis tumšais cilvēks nolēmis spert pēdējo soli. Viņš aprēķinājis, ka Anfisas nāves gadījumā visiem būšot labi: kā Gromoviem, tā Kuprijanoviem. Ibra-hims-Ogli patiešām nošāvis Anfisu ar Prochora šauteni, taču Prochors pats to gandrīz nekad neesot lietojis, tā mētājusies kaut kur pieliekamajā kambarī. Lūk, tāpēc šo lāču šaujamo bisi nepamanījis vietējais Medvedevas ciema izmeklēšanas tiesnesis, šis ļoti rūpīgais un godīgais cilvēks. Jā, patiešām, Ibrahims-Ogli puļķim izlietojis Prochora avīzi. Nu kas tur par brīnumu… Prochora istaba, tāpat kā visa Gromovu māja, vienmēr bijusi pieejama šim banditam.

Ibrahims-Ogli sēdēja kā sālsstabs, muti atvēris, acis iepletis, ar acīm ieurbies Prochora granitcietajā mugurā. Viņš neticēja savām ausīm, atteicās saprast, ko runā Prochors. Viņš sajutās kā zem pēkšņi sabrukuša cietokšņa drupām. Lūpas viņam raustījās un šķobījās, nāsis pletās aiz dusmām, kas ar katru mirkli pieauga, bet dzelteni loki acu priekšā aizsedza gaismu. «Nē! Nevar būt… Tas nav Prochors, kas tur stāv pie galda, arī balss nav viņa. Tas ir sātans, sātans…»

— Hei, sātan! Kas? Es?! Es nošāvis Anfisa?! Suns, melo! — čerkess spalgi iekliedzās, pielēcis kājās un saķēris savu plikpauraino, nosvīdušo galvu.

Zālē pēkšņi sacēlās troksnis un nikni čuksti: — Ahā, melo?! Nolādētais slepkava! … Ak melo? …

Čerkess atskatījās, pazibēja viņa naida pilnie acu baltumi.

Z.iK' centās nodibināt kārtibu. Cerkesu izveda ārā, naidīgajam pūļa troksnim norimstot.

lbrahima-Ogli kliedziens paskubināja Prochoru kā pātagas cirtiens. Cerkesa draudi Prochoram likās ļoti bīstami, tāpēc viņš nolēma iznīcināt to ar vienu sitienu.

— Nu redziet, — nolaizījis sausās lūpas, viņš ar sašutumu teica un pamāja ar roku uz durvju pusi, kuras aizcirtās aiz čer-kesa. — Vai redzat? Slepkava vēl iedrošinās liegties. Es gribēju noklusēt, biju pat ar mieru uz ceļiem lūgt tiesu mīkstināt sodu šim stulbajam slepkavam, bet nu esmu spiests paziņot tiesai, ka pirms daudz gadiem šis ļaundaris nonāvējis Kraiskas pilsētas tirgoņa Jakova Nazariča Kuprijanova tēvu un māti. Lūk, cik vērtības viņa apgalvojumam, ka nekad nevienu neesot nonāvējis. Loti lūdzu tiesu telegrāfiski pieprasīt cietušo liecību vai arī izsaukt Kuprijanovus — tēvu un meitu — šurp. Viņi visu sīki jo sīki izstāstīs, viņi pastāstīs, kā šis katordznieks manā un manas mirušās mātes klātbūtnē vārtījās pie viņu kājām un nožēloja savu ļauno darbu. Es būšu pārlieku laimīgs, ja šie mani vārdi izdzēsīs no manas sirds to ēnu, ko tur atstājušas uz mani kritušās aizdomas … Un kādas aizdomas? Par tās sievietes noslepkavošanu, kuras nāvi es apraudāšu visu mūžu.

Jakova Nazariča Kuprijanova telegrāfiskā liecība, ko bija apstiprinājusi attiecīga Kraiskas pilsētas priekšniecība, izlēma apsūdzētā lbrahima-Ogli likteni. Inokentijs Filatičs ar gudru ziņu jau iepriekš bija informējis tirgoni Kuprijanovu par iespējamo lietas virzienu. Vēstuli no Medvedevas ciema Inokentijs Filatičs nesūtīja vis pa pastu, bet ar īpašu ziņnesi: tā ātrāk un drošāk.

Lai gan šis jaunais noziegums, kas atklājās tiesai, noilguma pēc nepadarīja smagāku lbrahima-Ogli sodu, tomēr tirgoņa Kuprijanova svarīgā liecība deva tiesai būtisku ieganstu raksturot viņu kā ļaundarīgu, nelabojamu slepkavu.

Un viss, ko čerkess tiesai tikko bija liecinājis, — gadījums ar Anfisu, kad tā vakarā nākusi mājās no Gromoviem un kad viņš tai piedraudējis ar kailu kinžalu un otrā rītā viņu pratinājis pristavs, — šis un citi tamlīdzīgi apliecinājumi, ko Ibrahims tik droši un pārliecināti noraidīja, tagad nostājās pret viņu kā neatvairāmi viņa vainas liecinieki.

Prokurora Straščalova gala vārds bija spilgts kā valodas, tā domu un nevaldāma patosa ziņā. Samizot Ibrahimu-Ogli, viņš visu uzbrukumu vērsa pret Prochoru Gromovu. Prokurors apgalvoja, ka apsūdzētais Gromovs, «šis mūslaiku indīgais rāpulis», esot ne vien savtīgs slepkava, ne tikai bezjūtīgs nodevējs, kas, glābdamies pats, nolēmis pazudināt savu uzticamo kalpu, viņš esot arī dedzinātājs… (Pie šiem vārdiem tiesas priekšsēdētājs protestēdams pazvanīja.) Jā gan, dedzinātājs! Kas tad bijis ieinteresēts, lai noslepkavotās māja nodegtu? Vienīgi Prochors G10-movs. Kāpēc? Lai reizē iznīcinātu visus lietišķos pierādījumus, dokumentus, vēstules un tā tālāk. Kas tad cits patiešām būtu spējis aizdedzināt? Māja taču bijusi aizslēgta, aizzīmogota, pie durvīm sēdējis sargs, bet ugunsgrēks izcēlies mājas iekšienē. Nelaiķe pati taču nevarējusi sevi aizdedzināt. Nē, te, bez šaubām, taisīts smalks ķēriens …

— Un, lūk, es jautāju: kurš tad ir dedzinātājs? Un atbildu: protams, ne jau Prochors Gromovs personīgi, viņš par nožēlošanu sveiks un vesels (priekšsēdētāja zvans), bet viņa vietā gājis bojā, atkal man par nožēlošanu, kāds nelaimīgs muļķis, varbūt dzērājs, kuru Prochors Gromovs uzpircis par sauju sīknaudas. Pilsoņi piesēdētāji! Iedziļinieties to faktu skaidrajā no; zīmē, kurus esmu minējis un kuri sauc atriebt, un pēc savas tīrākās sirdsapziņas sakiet acīs šim asinskārīgajam Seilokam, šai bīstamai atvasei no bīstamās tumšo veikalnieku dzimtas: «Jā, vainīgs!»

Un tomēr, neraugoties uz prokurora spožo runu, zvērinātie liesas piesēdētāji atzina, ka Prochors Gromovs — «nē, nav vainīgs», bet Ibrahims-Ogli — «jā, ir vainīgs».

Tā tirgoņa dēlu Prochoru Gromovu tiesa attaisnoja. Tas viņam maksāja dziļu dvēseles saviļņojumu un ap piecpadsmit tūkstošiem rubļu naudā, kas bija atstāta nelaimīgajā pilsētiņā ar izveicīgā Inokentija Filatiča palīdzību.

Ibrahimu atkal apcietināja. Cerkesam no tiesas zāles tiešā ceļā bija jāaiziet katorgā. Prāta aptumsumā zobus griezdams, viņš uzkliedza Prochoram:

— Tu nolādētais cilvak! … Esi nolādēts!

Taču Prochors bija kā akmens. Viņš saņēma sitienu un pat nepaliecās.

CETURTĀ DAĻA

1.

Vai atceries, lasītāj, negaisa nakti, kad aizgāja bojā Anfisa? Pār visu taigu, pār visu pasauli dunēja pērkons un meta zibeņu šautras, un vienā pašā stundā tad nodega Prochora Gromova kādreiz uzceltā būda. No ta nelāgā laika apritējuši vairāki gadi.

Tu Drūmupe! Vai tu jel maz kādreiz esi bijusi, vai pasaulē ir maz tāda zeme, ko apskalo tavi ūdeņi? Vai arī senajos sirmajos laikos tevi izdomājis kāds vecs vecs brīnišķu pasaku teicējs un raidījis plašajā pasaulē, lai tu kā dziesma viegliem spārniem mūžos lidotu, lai ietu no mutes mutē, līdz kamēr ļaudis tevi aizmirsīs?

Lai būtu tā, lai tevis nekad nav bijis dieva pasaulē! Taču tagad tu, Drūmupe, iemanto tiesības būt, tagad ar tavu vārdu apzīmē Dzīvi.

Skat, balta bura mirdz pie apvāršņa, un ļaudis krastā min: kur piestās kuģis? … Teic droši: kuģis piestās tur, kurp stūres vīrs to vadīs, kurp nesīs viļņi zibošie.

Vai nu vējš, vai baltā bura, vai arī vilnis vilni dzen — pār zemi aizrit laika sprīži.

Prochors Gromovs krasi pagriež kuģa stūri, tad kuģis atduras pret krastu.

Darbojies, darbojies, Prochor Petrovič!

Diženā Drūmupe plājas pie tavām kājām.

Tev jāteic vārds!

Tanī laukumā, kur senāk stāvēja tagad nodegusī mājele, pašlaik izvietojusies Prochora Petroviča Gromova galvenā rezidence. Tā ar savām celtnēm aizņēmusi pilnas četras kvadratverstis.

Lūk, augstais uzkalns piekrastē. Arī tas mums jau sen

pazīstams. Kādā negaisa naktī, stāvēdams šā uzkalna galā, jaunais Prochors svieda Drūmupei sejā lielīgus vārdus.

Tagad Prochors Gromovs vairs nav tāds, arī Drūmupe kļuvusi citāda. Pat uzkalns izmainījis savu izskatu. Tā galā tornis. Torni projektējis amerikaņu inženieris misters Kuks pēc Eifeļa torņa parauga. Tas uzbūvēts no koka sijām, kas sastiprinātas dzelzs skrūvbultām. Četras torņa kājas stipru fermu veidā balstās uz zemē iegremdētiem, tūkstoš pudu smagiem laukakmeņiem. Četrdesmit asu garais tornis pārvalda visu taigu, tā skatieniem sasniedzamas desmitiem verstis visapkārt, un ar binokli apbruņota acs var sīki jo sīki saredzēt visu, ko radījis Prochors. Stipra vēja laikā, kad taiga brakšķēdama klanās līdz zemei, torņa galotne šūpodamās apvelk pie debesīm diametrā savas divas asis plašu loku. Pats tornis, it kā baidīdamies nogāzties, skaļi strīdas ar vēju: grab, čīkst, brīkšķ. Tornis nokrāsots bālgani zilā debess krāsā, un tam dzejisks nosaukums: «Esi modrs».

Torņa vidējā posmā Prochoram Petrovičam iekārtots darba kabinets vasarai. No pieciem lieliem uzņēmumiem šurp sniedzas tālruņa vadi. Vads no zeltraktuves «Aizsniedz» atzarots uz torņa apakšējo stāvu, kur dienu un nakti sarga dienestu izpilda nelaiķa bombardētāja Vachramcjuškas brālēns Fedotičs, arī vecs bombardētājs ar vienu kāju. Tiklīdz uzskalots jauns puds zelta, tā no raktuves ziņo sargam. Tas izklibo ārā, pārmet krustu, nosaka pats pie sevis:

— Vēl viens pudiņš … Tas tikai ir ķēriens, dieva vārds!.. . Kur ir, tur rodas… Uguni! — un aizdedzina degli. Pie torņa pakājes novietotais lielgabals nodārd kā pērkona grāviens.

Lielgabals izšāva, tornis salīgojās, arī Prochors nodrebēja urt uztriepa uz papīra tinti. Viņš pieskrēja pie atvērtā loga, pa kuru ieplūda smirdoši pulvera dūmi, pārliecās pār palodzi un bezcerīgi uzkliedza šāviena apdullinātajam Fedotičam:

— Ei tu! Vecais velns!…

«Velns» tomēr stāvēja ar vaļēju muti, kājas iepletis. Prochors paķēra no palodzes puķu podu un svieda Fedotičam taisni uz galvas. Bet puķu pods nozvēlās tam pie pašām kājām un sasitās drumslās.

— Cikreiz es tev, nelieti, neesmu sacījis: papriekš signalizē man, tad šauj!

— Atvainošanu! Misējās! Domāju, ka jūsu teitan nav …

— Ej uz kantori! Saki — trīs rubļi soda naudas!… — Un Prochors nozuda no loga.

Prochora vasaras kabinets viss vienos dārgos paklājos. Skapjos darījumu papīri. Uz palodzēm un uz lielā galda salikti mine-ralu paraugi: tur chalkopirits, tur apaji sfcrosidcriti, sarkani smilšakmeņi un kopā ar zeltu sastopamie kvarca ieži. Stikla stobriņos svaigs nesen atrasta grafita pulveris, zelta smilšu paraugi, meistarīgi izgatavoti tīrradņu modeļi. Lūk, sešpadsmit mārciņas 27 zolotņiki smagā vislielākā zelta tīrradņa modelis. Oriģināls, protams, glabājas pie Prochora mājās, ugunsdrošā tērauda skapī. Pie sienām krāsainas tabulas, grafiki, scbemas, visu Gromova īpašumu ģenerālplāns. Kaktā pielādēta šautene un medību bise vītiem Damaskas stobriem. Uz lāčādas blakus Šautenēm snauž vecs vilks. Sad tad ar vienu aci viņš paraugās saimniekā un atkal iemieg. Logs vaļā, bet gaiss piesmacis ar ma-chorkas dūmiem: Prochors Petrovičs izskatās pēc čigāna un arī smēķē kā čigāns. Mati viņam izspūruši, melnā bārda savēlusies, redzams, ka viņš reti kad palūkojas spogulī. Viņa prāvā, stipri muskuļotā seja iedegusi bronzas krāsā, no deguna lobās āda. Acis žiglas, skaidras. Starp kuplajām uzacīm dziļa, stāva rieva, tā piešķir sejai it kā traģisku izteiksmi. Dusmu brīžos viņam seja tik baiga, ka pat vilks dreb.

Ņina Jakovļevna reti kad atnāk uz torni. Kādreiz viņa atnesusi šurp nelielu svētbildi un uzkārusi kaktā virs plaukta. Viesuļa laikā svētbilde aizkritusi aiz skapja un līdz šim turpat mētājas. Tās vietā tagad uz plaukta balts ūpis.

Ar savu dzelteno stikla aci ūpis gudri vēro ikvienu Prochora Petroviča dvēseles noskaņu, tikai drūmi klusē par to, ko redz. Varbūt tumšās naktīs, kad tornī valda klusums, tas kaut ko ari stāsta pakaļkājās stāvošam lācēnam, tādam pašam nedzīvam kā ūpis. Var būt, var jau būt. Ne jau velti ļaudis nakts laikā baidās iet garām tornim. Ļaudis melš, ka vēlīniem ceļotājiem dzirdami skaļi sievietes šņuksti: vai nu kāda dvēsele skumst tanī baismīgajā tornī, vai arī augšā vējš svilpo, joņodams caur sietveida fermu posmiem, vai mirušais ūpis buldurē savu mēness pasaku. Visādi melš.

Inženieris Protasovs, uzdzirdis šos aplamos murgus, ne vienreiz vien staigāja gar šo torni pašā pusnaktī. Reiz gāja pat abi ar Ņinu Jakovļevnu; viņa baidījās, trīcēja, spiedās tam klāt: tornis stāvēja no citām celtnēm atstatus, taigā. Un pēkšņi, paklau!… raudas, šņuksti. Inženieris Protasovs ieklausījies sāka skaļi smieties, padraudēja tumsai ar pirkstu un, piegājis klāt, atvēra sarga kambarīša durvis. Tur skaļi šņāca, krāca un sēca bombardētājs Fedotičs.

— Redz nu, kā izčākst leģendas, — inženieris Protasovs ironiski ieteicās, un viņi abi ar Ņinu Jakovļevnu devās mājup.

— Jūs allaž smejaties? Ak jūs skeptiķis!… Vai tad kāds ļaunums ticēt brīnumiem? Ilūzijai, pasakai, noslēpumu pasaulei? … Tas taču pēc būtības ir visdzejiskākais, varbūt pats galvenais dzīvē…

— Pats galvenais ir pati dzīve. Bet dzīvē — cilvēks. Es ticu prātam, saprātam: esmu racionalists, bet jūs — pilna aizspriedumu … Ņina Jakovļevna! Cik ilgi tas tā būs? — Protasovs nostājās viņas priekšā un, traģiski saraucis uz augšu uzacis, ar piesardzīgu smaidu lūkojās viņai sejā: — Jūs taču esat izglītota, gudra …

— Atļaujiet, atļaujiet… — viņa ar steigu vilka to uz mājām.

— Vai tad jūs neesat lasījis, teiksim, francūzi Sarlu Rišē?

— Ko? Murgi!

— Atļaujiet! Bet šādu zinātnieku taču ir vesela plejāde …

— Neticu …

— Atļaujiet, Andrej Andrejič, jūs mani sākat kaitināt.

— Neticu, Ņina Jakovļevna, neticu! Manās acīs — pirksts paliek pirksts. Viss pārējais, piedodiet, ir aplamības, chimera, izdomājums.

Tā viņi viens otru bija kaitinājuši Prochora Petroviča prombūtnes laikā: tolaik viņš bija ārzemēs — Vācijā, Beļģijā. Bet tagad … Prochors Petrovičs mājās.

Viņš nosusināja uz papīra uzkritušo tintes traipu un, pukodamies par Fedotiča nepaklausību, izņēma no labās puses atvilk-nes piezīmju burtnīcu sarkanos atlasa vākos ar virsrakstu: «Zelta reģistrs». Prochors Petrovičs ierakstīja jaunā rindā tikko izskalotā zelta pudu, saskaitīja pusgada ieguvi — simt četrdesmit trīs pudi, tad ar troksni piecēlās un, sabāzis rokas kabatās, sāka staigāt pa kabinetu uz priekšu un atpakaļ. Vilks pacēla pie izstieptām ķetnām pieplakušo galvu, piemiegtām acīm paraudzījās Prochorā un, atpletis zobu pilno muti, saldi nožāvājās. Prochors zobos turēja lielu pīpi, kas laida riebīgus dūmus.

Atskanēja viens tālruņa zvans, tad otrs.

— Hallo! Nu jā … Pag, pag! Paņemšu zīmuli. Diktējiet! … Rudzu miltu četrdesmit pieci tūkstoši pudu … Ek, tie milti, tie milti! Tālāk! Griķu putraimu četri tūkstoši pudu. Tālāk! … Prosas … Cik prosas? Tā, ir. Smalko kviešu miltu? Desmit tūkstoši pudu … Tālāk!

Viņš sastādīja veselu sarakstu, tad ķēra otru tālruņa klausuli:

— Nu? Klausos. Ko? Iegruvusi? Nelaimes gadījumi ir? Ko? Cik? Tfu, velns! … Ģimenes cilvēks? Nē? Nu, tad lai velns viņu parauj! Sastādiet protokolu. Lai uradņiks atnāk ar ziņojumu. Ko? Man nav laika … — Viņš nometa klausuli un ķēra trešo:

— Kantoris? Pieņemiet divas telegramas! Tomska. Kuchte-rinam. Noraksts Gromovu tirdzniecības nama nodaļai. Izsūtiet precizu rēķinu: par četrdesmit pieciem tūkstošiem pudu rudzu miltu un par desmit tūkstošiem pudu smalko kviešu miltu. Pierakstījāt? Tālāk! … — viņš diktēja garu produktu sarakstu, kuri nepieciešami diviem mēnešiem. Četri tālruņi zvana nepārtraukti, cik vien jaudas. Prochors Petrovičs viebjas, ķer klausules, kantorim pavēl: — Izmaksu aprēķiniet precizi, pēc pusstundas atnesiet man aprēķina norakstu!

Tad viņš ņem mājas tālruņa klausuli.

— Ņina, tu? Kas vajadzīgs? Pusdienās neiešu. Nav laika. Atsūii konjaku, ikrus, gabalu teļa cepeša. Vai Protasova nav?

Viņš uzkar klausuli, ņem otru tālruni:

— Inženieris Kuks šeit? Ahā. Sveiki, mister Kuk! Nu, kas ir, vai dzirnavu projekts gatavs? Atbrauciet ar visu projektu tieši pulksten četros. Mēs taču pārmaksājam par miltiem milzum daudz naudas. Celšanas darbi jāiesāk nekavējoties. Jāizvērš plašumā. Nu, labs ir. Gaidu!

Zvana uzmācīgi, nepārtraukti. Prochors noceļ klausuli.

— Hallo! Kas ir? Protasov, jūs? Ko? Ūdens ieplūst šachtās? Nekavējoties atsauciet strādniekus no būvbedres, mobilizējiet racējus un meža cirtējus. Visus pie ūdens novadīšanas! Ko? Rīt svētdiena? Darbu nedrīkst pārtraukt. Stingri pavēlu uzskatīt svētdienu par darbdienu! Apsoliet degvīnu! Uradņikam un straž-ņikiem dodiet mājienu, lai pieraksta neapmierinātos! Bļaurus un nemiera cēlājus atlaidiet no darba! Protasov, dzirdat? Ja ūdens pārplūdinās šachtas, jūs atbildēsiet. Ko? Neprotat lamāties? Uz redzēšanos!

Tādās sasprindzinātās sarunās paiet visa darbdiena. Prochors nervozē, aizsmok, dusmojas uz vilku, ka tas viņam neko nevar palīdzēt. Tomēr Prochoram Petrovičam patīk strādāt vienam.

Tieši pulksten četros vilks pietrūkās kājās, sāka rūkt un teciņus devās pie durvīm: pa kāpnēm kāds nāca augšā.

— Sveiki, mister Kuk, — Prochors pagāja pretī slaidam cilvēkam ar noskūtu, atklātu seju. — Nu, kas ir?

— Te būs projekts, — tas caur zobiem nodīca, viņa plānās, taisnās lūpas viļāja cigara galu. — Aprēķini pārbaudīti, bet… — Ar diviem izstieptiem pirkstiem kā knaiblēm amerikanis izķēra no mutes cigāru un ar to gaisā apvilka noslēgtu elipsi. — Bet es domāju, ka pirms projekta parakstīšanas vajag sasaukt tech-nisko apspriedi.

— Blēņas, — Prochors Petrovičs attrauca. — Sēdieties, rādiet šurp projektu! Dzirnavas ir manas, un techniskā apspriede esmu es pats.

— Bet…

— Bez kādiem «bet», mister Kuk. Fasade, šķērsgriezums, plāns… Tā, saprotu. Paklau, — kāpēc jūs esat tā izmālējis? Vai tā kāda glezna, vai? Pietiek ar zīmuli…

— Bet… esmu paradis …

— No visa liekā vajag atradināties. Cik dziļi jūs ielaižat akmens mūri? Veselu asi? Par daudz. Pietiks divu aršinu. Es grunti pazīstu …

— Piedodiet, mister Gromof… Bet visas gruntis nav vienāds. Vajag ļoti baidīties gruntsūdens . ..

— Blēņas! — atkal iebilda Prochors Petrovičs. — Gruntsūdeņus aizturēsim ar rievoto pāļu aizsprostu. Būs divreiz lētāk. Viņš paņēma rasetni, izpleta cirkuli pa mērogu un, atzīmējis uz rasējuma punktu, pārvilka ar zīmuli pār akmens mūri zilu svītru.

— Re, līdz šai vietai akmens. Arī sienas par biezām. Apakšā — trīs ar pusi ķieģeļa, piekrītu, bet augšējā stāvā pietiek divu ķieģeļu.

— Bet… piedodiet… Slodze …

— Slodze? Kāda velna pēc jūs liekat dzelzs sijas, kad pie mums taigā lapegļu, cik uziet? Lapegle taču stiprāka par jūsu dzelzi. Nost, nost. — Uz rasējuma pret sijām Prochors ar sarkanu zīmuli uzrakstīja — nota bene.

Amerikānis pieklājīgi saviebās un, ar mēli iebīdījis cigāru kreisajā lūpu kaktiņā, teica:

— Lūk, mašīnas … — un izklāja katla un mechanismu rasējumus.

— Nu, te es padodos. Sai ziņā es nesaprotu ne ā, ne bē. «Lai notiek», kā raksta cari. Piekrītu. Dodiet tāmi. Cik?

— Septiņdesmit viens tūkstotis pieci simti trīsdesmit deviņi rubļi astoņdesmit viena ar pusi kapeikas.

Sos skaitļus misters Kuks izrunāja ļoti skaidrā, svinīgi vēsā tonī, pats priecādamies par savas balss skaņu. Vilks, klausīdamies viņa vārdos, grozīja galvu gan uz vienu, gan otru pusi un kā zaķis slaistīja ausis. Misters Kuks, liels krievu sakāmvārdu cienītājs (viņš gan allaž tos pamatīgi sagrozīja), pameta acis uz zvēru, un nez kāpēc viņam ienāca prālā: «Baro vilku ka barodams, tas atkal tornī kāpj.» … Llotti labbi…

— Cik, cik kapeiku?

— Ko? Astoņdesmit viena ar pusi kapeikas.

— Ar pusi? Diezgan precizi. — Prochors Petrovičs ar visu krēslu piešļūca misteram Kukam cieši klāt, un viņa labās rokas plauksta smagi uzgulēs tam uz pleca. — Piecdesmit tūkstošu! Un vairāk nevienas kapeikas.

— Nē, nē! — Misters Kuks šķebīgi paraustīja plecu. —Septiņdesmit viens tūkstotis. Nu, protams, ņemot vērā jūsu labojumus, var cerēt, ka …

— Dieva dēļ, nestomielies! Piecdesmit tūkstošu! … Dzeriet!

Viņš ielēja sev un viesim pa tējas glāzei konjaka.

— Techniskā apspriede, mister Kuk, beigusies. Uz jūsu veselību! . . …

— Uz jūsu veselību!

Misters Kuks nokāpa no torņa laimīgi. Tālāk kājas viņam sāka streipuļot. Beidzot viņš nostājās pašā ceļa vidū, mazliet sagrīļojās, tad ar gribas palīdzību piespieda sevi iet vienmērīgiem soļiem taisni kā pa diegu.

Prochors Petrovičs pameta vilkam gabalu teļa cepeša. Tas zobus vien noklakšķināja un norija, nemaz nekošļādams.

Tālrunis zvanīja līdz pašam vakaram. Prochors klausījās, deva rīkojumus, pārbaudīja rēķinus, ierakstīja grāmatās ienākumus un izdevumus, pieņēma atsūtītos ziņotājus. Baltais krekls uz muguras kļuva slapjš; Prochors bija izdzēris ceturtdaļspaiņa dzērveņu morsa un izsmēķējis veselu tabakas maku maehorkas. Sasprindzinātajā darbā viņš nemanīja, kā joņo laiks. Viņa rūpnīcu svilpes sen apklusušas, strādnieki jau paēduši vakariņas un nolikušies gulēt savās nabadzīgajās zemnīcās, barakās vai pat vienkārši zem klajas debess skuju teltīs. Bet Prochors Petrovičs vēl aizvien sēž. Visas viņa smadzeņu šūniņas, domu saviļņotas, nez kad vēl nomierināsies, taču nogurušais ķermenis prasīja atpūtu. Prochors sāka staigāt pa kabinetu, satrūkās no vilka kauciena, kuram bija uzminis uz astes, aizdedzināja elektrisko spuldzi, piekusis iekrita mīkstā atzveltnī un aizvēra acis. Varējis jel iemigt, aizmirsties kaut minūtes trīs! Bet aizvērto acu priekšā slīdēja skaitļi, piezīmes, skaitļi, vekseļi, kādi smejoties atviezti zobi, žesti, zelta smilšu paraugi, smaidošas sieviešu lūpas, atkal bezgalīgas skaitļu rindas, rasējumi, mašīnu detaļas. Un ausīs bez pārtraukuma skanēja jau sen apklusušie tālruņu zvani. Un nebija iespējams aizmirsties.

Prochors pārvilka ar pirkstu galiem pār nolaistajiem plakstiņiem un atvēra acis. Viņa priekšā stāvēja vilks, ar purnu grūstīja ceļus, smilkstēja.

— Nu, Lupus, vai uz mājām?

Prochors Petrovičs piegāja pie plaši atvērtā loga. No tā bija redzama viņa apgaismotā māja. Pie parādes durvīm inženiera Protasova divriči. Kāds tāls tvaikonis, pa Drūmupi peldēdams, meta dūmu mutuļus; tauvās tas vilka liellaivu ar dzelzs kravu. Krēsla aizklāja tāli. Aiz upes melnēja taiga. Piestātnē rosījās ļaudis, dega elektriskās spuldzes, no piestātnes ruporā kliedza:

— Ei, jūs uz tvaikoņa! Noenkurojiet laivu!

Visapkārt rēja sētas suņi. Sargi pie noliktavām šķindināja dzelzs sloksnes. Kaut kur paklusām čīgāja harmonikas.’

— Kungs, te jums kundze atsūtīja mēteli.

Prochors atskatījās. Melnīgsnējās, ņiprās istabenes Nastjas seja laistījās smaidā.

— Es pat bez mēteļa esmu nosvīdis, — viņš atteica un pa paradumam gribēja izlamāties, bet pārdomājis ātri apskāva

Nastju un sāka skūpstīt viņas smaidošo valgo muti. Nastja aizvēra acis, nepretojās. Vilks atgāja pieklājīgā atstatumā, rāva nāsīs gaisu un šņaukāja, ņirgdams zobus labsirdīgā smīnā.

— Velti gan kundze tevi sūta pie manis uz torni tik vēlā vakara stundā. Ir gan muļķe tā tava kundze. Varēja taču kaza-ciņu atsūtīt…

Nastja, sakārtodama matus, piekrita:

— Pat ļoti pareizi. Jūs jau esat plaši pazīstams šarlatans attiecībā uz dāmu sirdīm …

— Ko? Kur tu tādus vārdus esi dzirdējusi? Vāķies prom! — Prochors piecirta kāju pie grīdas, un viņa skaļie smiekli pavadīja projām skrejošo istabeni.

Viņš uzlika galvā baltu cepuri, vilkam ap kaklu apjoza siksnu un ielika mutē pātagu, tad kāpa no torņa lejup.

Lejā vecais Fedotičs nokrita ceļos Prochora priekšā:

— Kristus dēļ, lūdzu, piedod, neliec maksāt soda naudu!

Vilks apostīja uz zemes izstiepto veča koka kāju.

— Nē! — Prochors Petrovičs uzkliedza un aiz naga paraustīja cepuri uz augšu un leju. — Jums, velniem, palaid tikai grožus vaļīgāk …

Mājās viņš sastapa inženieri Protasovu.

— Nu, ko ūdens?

— Ņem virsroku. Es atbraucu jums pakaļ, Prochor Petrovič.

— Viņš taču nav pusdienas edis, — Ņina lūdzoši iesaucās.

— Prochor, sēdies! Nastja, dod pelmeņus, ātrāk!

Prochors Petrovičs paņēma no šķīvja divus riecienus rupjas maizes, uzzieda biezu kārtu sinepju, uzbēra labi daudz sāls, salika kopā kā sviestmaizes un iebāza kabatā.

— Iesim, Protasov!

Prochors atgriezās mājās ap pulksten pieciem rītā, izmocījies, slapjš: darbā bija noslīdējis no kāpnēm un iekritis ūdens pilnā būvbedrē.

Viņš gulēja kabinetā līdz pulksten septiņiem. Pamodinaja vilks. Atspēries ar priekšējām ķetnām pret dīvānu, tas skaļi reja saimniekam pie pašas sejas. Pusastoņos vilks ar Prochoru Petro-viču jau bija tornī. Sākās parastā darbdienas kņada.

2.

— Jā, — Prochors Petrovičs domīgi novilka. — Pēc diviem gadiem būs mūsu kāzu desmitgadu jubileja.

— Zinu. Atceros, — Ņina atbildēja. — Un pagājuši jau trīs gadi, kopš tavs tēvs ārprātīgo namā.

Prochors Petrovičs uzreiz nobāla un nometa uz paplates pīpi, kurā dūmoja maehorka.

Arī Ņinai seja ietrīcējās. Viņa ģērbusies garā, tādā kā mūķenes tērpā. Liela, balta apkakle, balti atloki uz piedurknēm, ap galvu melns lakatiņš, kas skaisti izceļ viņas smalkās sejas maigo bālumu. No lakatiņa apakšas izspraukusies tumšbrūno malu cirta.

Ņina nolika Bebeļa grāmatu «Sieviete un sociālisms» un ar savām dziļajām, pelēkajām acīm cieši paraudzījās uz vīru.

— Jā, jā … Ārprātīgo namā. Tavs miesīgais tēvs.

Prochors valdīdamies klusēja. Viņš nervozi grozīja ap pirkstu

gredzenu ar lielu briljantu.

Ņina ar žēlumu un tādu kā liktenīgu nojautu sirdī kā iemīlējusies vēroja vīra kustīgās, drūmās uzacis, melnos, vecmodīgi iekavveidā apgrieztos matus, melno bārdu un domāja: «Krievu spēkavīrs… Spēks, prāts… Bet kāpēc gan, kāpēc tāda cieta sirds?»

— Ņina, — viņš paņēma pīpi un aizgūtnēm sāka smēķēt.

— Kas padarīts, padarīts. Un — beigas.

Pīpe šņāca, čāpstēja, ietiepās, kafija tasē dzisa.

Ņina, katru vārdu uzsvērdama, iebilda:

— Ikvienu lēmumu var pārlemt no jauna. Bet nepareizs lēmums katrā ziņā jāpārlemj. Saproti, Procbor, jāpārlemj! Citādi tas ir kā cilpa kaklā.

— Prochors Gromovs lemj reiz par visām reizēm.

— Veltīgi.

— Prochors Gromovs nekļūdās.

— Jā?!

Viņš spalgi paklauvēja ar gredzenu pa galdu un piecēlās visā savā lāča augumā. Viņa vara krāsas seja kvēloja, dusmīgās acis meta cietsirdīgi aukstus zibeņus kā tērauda bultas.

— Ņem vērā, Ņina! … Prochors Gromovs staigā pa zemi spēcīgiem soļiem, liec taigu pie zemes kā zāli… Un labāk lai neviens man ceļā nestājas. Tā ja!…

Taču viņa skaļā, satrauktā balss tūlīt saplaka no maigā Ņinas skatiena. Iesmērētiem, spoži nospodrinātiem zābakiem čīkstot, Prochors piegāja pie sievas, pielika pie lūpām viņas roku. Ņina noskūpstīja viņu uz matiem, nosēdināja sev līdzās.

— Neuztraucies … — viņa sacīja. — Paturi prātā tikai to …

— Ņina! — Viņa platās krūtis zem krievu čičunčas krekla sāka svelpjoši cilāties. — Paklau… Es jūtu, ka man ir tik daudz spēka, ka… Velns lai parauj! — Viņš pakratīja spalvainās dūres. — Visu apgriezīšu otrādi! Redzēsi!… Ja dzīvo, tad dzīvo! Ja mirst, tad mirst! Bet jādzīvo pa īstam. Lai brīkšķ, lai zvani zvana, lai pats Cars-lielgabals dārdēt dārd … Ak Ņina!… Tu esi mūķene.

— Mūķene gan. Bet kas tu esi?

— Es? — Un Prochors atkal smagi pietrausās kājās, apgāzdams kafijas tasi. — Es visu spēju. Es nu gan neesmu ne mūks, ne klostera priekšnieks, ne pops …

— Zēl!

— Nezinu, kas manī slēpjas: dievs vai velns? Zinu tikai, ka visu taigu, visu apgabalu sacelšu kājās un likšu strādāt savā labā …

— Savā?

— Nu, lai padod man šurp velna purvu, es visus velnus atgriezīšu pie kristīgas ticības, apģērbšu baltos kreklos un likšu celt katedrali ar pieciem torņiem …

Ņina izbijusies pārmeta krustu, pietrūkās kājās, sāka vēcināt vīram ar rokām.

— Redzi, kas ir Prochors Gromovs… Un tie nav tikai vārdi, tas ir fakts, — viņš pabeidza rupjā, satrauktā balsī un apskāva Ņinas smuidro stāvu. No viņas vēsmoja vīraka, ziedošu rezedu un veselības smarža.

— Redzi, tu dzīvo skaistā mājā. Paraugies, kas tev acu priekšā. Vai tad slikti? — Prochors pieveda viņu pie loga, atbīdīja smagos ripsa aizkarus un pamāja ar roku. — Skaties!

Kā krāšņs paklājs lejā plājās puķu dārzs. Grantēti celiņi, zaļi jasminu krūmi, pusaugu ciedru un egļu puduri, mākslīgi pakal-niņi ar lapenēm, tornīšiem, tālumā — saulē dzirkstošā Drūmupe.

— Patīk? Un zvēru tev, mans draugs Ņinočka, ka mūsu kāzu desmitajā gadadienā tu dzīvosi pilī.

Ņina nopūtās. Iezvanīja pusdienas dievkalpojumu. Viņa pārmeta krustu. Pa attālāko dārza celiņu uz baznīcu lēnā gaitā soļoja Aleksandra tēvs, slaids, taisns, ar lepni paceltu galvu. Gari, rudi mati kupliem viļņiem krita viņam pār pleciem. Atlasa cepure — cilindrs spīdēja. Tumšzilais talars galvaspilsētas skrodera šūts.

Pavadījusi garīdznieku ar Kristu mīlošas līgavas dievbijīgu skatienu, Ņina vaicāja vīram:

— Prochor, cik vecs tu esi?

— Vai tad tu nezini? — Viņš noskūpstīja Ņinas cieši sakniebtās, vēsās lūpas.

— Zinu. Tev trīsdesmit pirmais gads. Taču nez kāpēc tu izskaties tāds nobriedis, jau pāri pusmūžam? Bet dažreiz pat… — Ņina pasmaidīja.

— Kāds dažreiz?

— Tāds vecs vecs, — viņa māksloti iesmējās, lai paslēptu to, ko nespēja pateikt. — Iesim uz dievkalpojumu, — viņa aicināja.

— Tu taču sen neesi dzirdējis mūsu kori. Tagad korī trīsdesmit divi vīri. Strādniekam Toropovam lieliska balss. Iesim.

— Ne … Es labāk …

Viņš piegāja pie tālruņa un pazvanīja:

— Pasauciet Sochatichu! Iļja, tu? Ko domā par medībām? Kas par fraku, kas par baznīcu? Nemels niekus! Ņem suni un nāc! Saki, lai padod šurp pajūgu …

Ņinas Jakovļevnas Gromovas rīcībā bija desmittūkstoš rubļu liels gada ienākums no kapitala, kas viņai nācis līdz pūrā un ieguldīts vīra uzņēmumos. Šo naudu viņa tērēja labdarības mērķiem. Ņina būtu iztērējusi vēl vairāk, taču Prochors Petrovičs no savas pcļņas tai nedeva ne kapeikas. Viņš vispār neatzina labdarību un palaikam bija nedzirdīgs pret cilvēku vajadzībām. Dievbijīgā Ņina Jakovļevna vispirms bija rūpējusies par plašas baznīcas uzcelšanu Gromovu rezidencē. Baznīcas projektēšana un būvdarbu uzraudzība bija jāuzņemas Ņinas draugam inženierim Protasovam. Būdams sociālists un ateists pēc sava pasaules uzskata, viņš gan Ņinai bija sacījis:

— Es jums ieteiktu baznīcas vietā uzcelt strādniekiem klubu … Jūs taču zināt, kādos apstākļos viņi dzīvo.

— Vispirms jārūpējas par dvēseli, pēc tam par miesu, — Ņina viņam bija atbildējusi.

— Dievu lūgt var visur, jūsu Kristus taču mācījis pielūgt dievu klusībā. Bet dzīve zemnīcās līdzīgi zalkšiem sanikno cilvēkus pret jūsu dievu.

Viņš tomēr nespēja pretoties Ņinas neatlaidīgajam lūgumam, jo ļoti augstu vērtēja tās draudzību, bet ķērās pie šī uzspiestā darba bez vajadzīgās sajūsmas, vēsi. Tāpēc arī baznīca izskatījās ne visai glīta. Tā bija no ārpuses pārāk vienkārša koka celtne, taču pašā baznīcā bija krāšņi, un tā vienmēr sanāca pilna ļaužu: Prochora Gromova uzņēmumos skaitījās trīs tūkstoši strādnieku, bet kopā ar sievām un bērniem sanāca vairāk par pieciem tūkstošiem.

Ņina Jakovļevna iegāja dievnamā kā valdniece, ļaudis tai pašķīra ceļu līdz pašam klirosam, kura labajā pusē viņai ierīkota vieta: paklājiņš un krēsls. Ļaužu ļoti daudz: strādnieki ar ģimenēm, apkārtējie zemnieki. Gaiss zilpelēks, sabiezējis. Ņina pavērās visapkārt, ievilka nāsīs gaisu: dievnamā smirdoņai piejaukta Libanas vīraka smarža.

Uzcītīgais dievlūdzējs lija Petrovičs Sochatichs šodien nebija ieradies. Atnākusi tikai viņa laulātā draudzene Fevronija Sido-rovna, bijusī apriņķa pilsētiņas tirgoņa atraitne. Daba tai veltījusi tieši septiņus pudus dzīvsvara. Ieradies arī mums labi pazīstamais pristavs. Tagad viņš augstā amatā, saņem lielu ajgu, nobarojies kā vērsis. Galvvidū viņam prāvs plikums, bet ūsas tikpat brašas kā senāk. Vēl bija divi žandarmērijas unteroficicri

Ogladkins un Prjatkins, pēc auguma grenadieri, ar rudām ūsām un tik līdzīgi viens otram kā dvīņu brāļi.

Inokentijs Filatičs Gruzdevs — arī viņš mums pazīstams — izpildīja baznīcas vecākā amatu un stāvēja aiz pults… Kādreiz izmeklēšanas tiesneša dzīvoklī norītais kriminalais Anfisas dokuments tam, kā saka, gājis labumā: vēderiņš piebriedis apaļš, veča vaigi sārti, kā ziedēt zied. Tikai viena nelaime: runā neskaidri, mute sakritusies, trūkst zobu. Bet viņš drīz tos ieliks.

Šosvētdien nekaunīgā un rupjā kārtā Ņinai Jakovļevnai priekšā aizspraucās nesen no taigas iznākušais plēsoņa zeltracis Griška Gnuss. Viņš vēl nebija paspējis visu nodzert, lai gan jau pa gabalu no viņa stipri vēdīja degvīna smaka. Ņina Jakovļevna saviebās, aizspieda degunu ar mutautiņu. Gnuss bija ģērbies pavisam dīvaini: sarkanraibas zila zīda bikses tik milzīgi platas, ka ikkatrā bikšu starā varētu sabērt pa pieci pudi rudzu graudu, kājās sarkani samta auti un jaunas bērza tāss vīzes, svārku vietā virs kailas miesas liels lakats, pie kakla sasprausts ar drošības adatu (satrunējušo kreklu viņš bija aizmetis projām). Kad šis Gnuss spraucās ļaužu burzmai cauri, sievietes skaudīgi taustīja viņa bikses un lakatu, vīrieši ķiķināja saujā un šķelmīgi grozīja degunus. Inokentijs Filatičs, acis viltīgi samirkšķinājis, sacīja palīgam:

— Vēl viens labdaris dzenas.

Patiešām klaidonis zeltracis patlaban bija dikti bagāts, taču šo pašu nakti viņu droši vien nodurs vai iemetīs Drūmupē, ja vien to neaizsargās ass duncis.

Koris sāka dziedāt ķērcoši un nesaskanīgi. Baznīcas vecākais un vesels bars brīvprātīgo, apbruņojušies šķīvjiem un krūzēm, stājās pie naudas vākšanas. Inokentijs Filatičs noskaitīja lūgsnu pie altara, saņēma draudzes gana svētību un, vēderu izgāzis, svinīgi devās pie savas labdares. Rokās viņam vara bļoda, uz mazā pirkstiņa uzmaukts zvaniņš, ar kuru laiku pa laikam pazvanīt: zīme, ka jāizvelk naudas maks.

— Ei, vecais sakārni! Pie manis pirmā, — klaidonis aizsmakušā balsī paklusām nošņāca; viņš pabolīja kautiņā cietušās acis un pievērsa baznīcas vecākajam savu bandita seju. Inokentijs' Filatičs, pieklājīgi pašvīkājis ar kāju, paklanījās klaidonim, pateica: — Tūlīt, — un ar jauku smaidu uz lūpām kā peldēt piepeldēja Ņinai Jakovļevnai klāt. Tā nolika uz bļodas trīs rubļus. Vēl svinīgāk vecākais piepeldēja pie klaidoņa, kas nikni vēroja, cik šī labdare ziedos dievam.

— Ko? Trijnieķelis? — Viņš nicinoši nospļāvās caur zobu prauliem un, pastiepis netīros pirkstus, ar knipi veikli notrieca trijnieku no bļodas. — Mums kungu naudas nevajag, mēs paši esam kungi. Stāvi mierā, nelīgojies! Se! — Lielīgi paspēris sāņus vīzē apauto kāju, viņš iebāza roku bikšu kabalā, izrāva sasvīdušu naudas maku, uzpūtīgi fcmcta bļodā divdesmitpiecnieku un iekliedzās tā, ka visa baznīca noskanēja:

— Pareizticīgie! Es, Vaņka Ņepomņaščijs jeb, vienalga, Griška Gnuss, visbagātākais zeltracis, ziedoju dieva namam divdesmit piecus rubļus kā vienu kapeiku … Sapratāt? Bet šī te madama, kas uz tepiķa, trijnieku atmeta… Lūdziet, brālīši, dievu par labdari!

Divi stražņiki ar varu vilka viņu ārā, klaidonim drebēja no-siekalotā bārda un garās ūsas, viņš turējās pretī un kliedza:

— Valdniece dievmāte! Aizstāvi Ivanu Ņepomņaščiju! Neļauj šiem neliešiem mani aiztikt. .. Brālīši, sitiet viņus! … Labdarim pāri dara! Kungs Jēzu, kungs Jēzu!

Aiz baznīcas žoga stražņiki atņēma viņam lakatu un jaunos samta autus, sadeva pa kaklu, cik uziet, un atgriezās dievnamā, klusībā slavēdami to kungu, kas tik devīgi parādījis viņiem, grēciniekiem, savu žēlastību.

Greznodamies priestera tērpā ar zelta krūšu krustu un akadēmiķa nozīmi pie krūtīm, lepodamies ar savu daiļrunību, Aleksandra tēvs no altara sāka sprediķi. Kā aitu bars cits citam virsū grūzdamies, viss Kristus ganāmpulks spiedās pie altara. Ņina Jakovļevna uzgāja labējā klirosā un sagatavoja batista kabatas drāniņu asaru slaucīšanai.

Aleksandra tēvs iesāka sprediķi ar evaņģēlija vārdiem:

— Kādā pilsētā dzīvoja tiesnesis, kas dieva nebijās un no cilvēkiem nekaunējās. Bet tai pašā pilsētā bija atraitne, tā nāca pie viņa un sacīja: «Izlem manu lietu pret manu pretinieku.» Tas no sākuma negribēja. Bet tad viņš sāka spriest sevī: «Lai gan es dieva nebīstos un no cilvēkiem nekaunos, tomēr, lai man neceltos nepatikšanas, es gribu viņas lietu izlemt, citādi viņa galu galā mani nomāks.» Un tas kungs sacīja: «Vai dzirdējāt, ko nekrietnais tiesnesis spriež? Un dievs lai nespriestu tiesu1 saviem izredzētiem un nebūtu pret tiem pacietīgs, kas dienu un nakti viņu piesauc?»

Aleksandra tēvs ar teatralu žestu atmeta atpakaļ savu rudo matu šķipsnas un, acis piemiedzis, vēroja klausītājus.

— Tagad nolaidīsimies no evaņģelija augstumiem zemes virsū. Ļaudīs klīst baumas, ka jūs, strādājošie, esot nemierā ar saņemamo algu un taisoties pasludināt streiku. Kā draudzes gans es jums saku: streiks ir no velna. Jūs darīsiet pareizi, ja miera ceļā lūgsiet savus kungus palielināt algu …

Un pa baznīcu nošalca klusa kurnēšana:

— Lūdzām jau … Lūdzām … Nav nekāda labuma.

— Klusāk!… Netrokšņot! Šeit ir dieva nams. Jūs sakāt: «lūdzām»? Palūkojiet vel! Lūdziet neatlaidīgi, un jūsu lūgšanu uzklausīs. Jo evaņģelijā teikts: «Lūdziet, un jums taps dots, klaudziniet, un jums taps atvērts.» Jūs dzirdējāt līdzību par netaisno tiesnesi? Viņam apnikusi atraitne, un viņš ievērojis tās lūgumu. Vai tad patiešām jūsu dievticīgie kungi ir sliktāki par nekrietno tiesnesi?

— Sliktāki, sliktāki… Par kundzi mēs nekā nesakām, viņa ir laba, saprot… Bet, lūk …

— Pagaidiet, te nav slepena sapulce, kādās aizvien biežāk jūs ievilina dumpinieki… Dieva dusmība lai nāk pār tiem, kas ļaujas ievilināties! — Aleksandra tēvs draudīgi uzkliedza. — Bet es jums saku: izšķiriet strīdu miera ceļā. Un es, jūsu gans, iešu ar jums roku rokā … Nezaudējiet cerību! Amen.

3.

Svētku brokastīm galds klāts mazajā viesistabā. Visa tās iekārta no izturīga materiala, solida, bagāta. Apaļš ozola galds, izgriezumiem izrotāti melnozola krēsli, dīvāni. Sienas klātas tumšām, rakstainām tapetēm. Aivazovskis, Klevers, Kotarbinska bībeles etide, lustra un pie sienas senas bronzas svečturis. Pie durvīm un logiem smagi zīda aizkari. Ņina Jakovļevna, protams, nevar žēloties par gaumes trūkumu, tomēr dzīvokli iekārtot viņai palīdzējis arī Protasovs.

— Vai drīkst sēsties? — viņš jautāja un nosēdās.

— Jā, jā, lūdzu! Aleksandra tēv, pristava kungs, Inokentij Filatič, mister Kuk, — namamāte apķērās.

Galds klāts eleganti: porcelāns, sudrabs, veclaiku Bateņina vāzes, svaigu, rasotu puķu pušķi. Daudz vīna, ir arī degvīns.

— Ak, kaut jel Ipata tēvs būtu šeit! — vaļsirdīgi saka pris-tavs, ieliedams sev un kaimiņiem degvīnu. — Vai jūs viņu atceraties, Ņina Jakovļevna?

— Jā, jā. Tas, kurš vienmēr teica — «gaužām braši»?

— Tas pats… Nu, kungi, uz jūsu veselību! Gaužām braši! — Spēcīgais sešdesmit gadu vecais pristavs mazliet pacēla smago dibenu, mazliet sašķindināja piešus.

Pēc Anfisas nāves viņš ilgi bija dzēris, atlaists no amata. Sieva viņu pametusi, sapinusies ar Iļju Sochatichu, kas nevienu sievišķi nelaida garām, pēc tam iestājusies klosterī nožēlot savu laulības pārkāpuma grēku. Šobrīd pristava sirds pilnīgā mierā: Prochors Petrovičs, dzīves loģikas spiests, pieņēmis viņu dienestā un atdevis tam savu bijušo mīļāko — Nadeņku. Tagad pristavs saņem lielu algu no valsts un arī no Prochora Gromova. Dažs labs baidās no viņa. Strādnieki viņa priekšā dreb. Inženieris

Protasovs to ienīst. Misters Kuks noraugās pristavā ar augstprātīgu nicinājumu. Taču savas jūtas pret viņu visi rūpīgi slēpj.

Brokastis bija vienkāršas: pīrāgs, krējumā ceptas sēnes, svaigas ogas.

Pristavs jau ieskurbis pavērās garīdzniekā piemiegtām acīm un nekautrīgi teica:

— Aleksandra tēv, jūs augstcienītais gans, jūsu sprediķim tomēr kaut kāda … zināt kas? Piegarša … zināt, tāda kā …

— Klausieties, Fjodor Stepanič, — cienīgtēvs ielēja sev pus-glāzīti portvīna. — Vai tad jūs esat biskaps? Vai varbūt konsistorijas cerbers?

Pamājis ar acīm inženierim Protasovam — sak, nu gan es viņam, putras vēderam, sadošu! — pristavs demonstrativi pagriezās pret garīdznieku ar visu savu lielo, četrstūraino augumu, un viņa kuplās, iesirmās ūsas uz atšautās lūpas paslējās augstāk:

— Nu, un tālāk, cienītais . ..

— Kas jums devis tiesības kritizēt manas pārrunas ar ticīgajiem?

— Šīs tiesības, mācītāja tētiņ, man pienākas pēc mana amata, pēc zvēresta, ko esmu devis …

— Pie kā tad … pie kā jūs esat zvērējis?

— Pie krusta un evaņģelija.

— Ak tā! Evaņģēlijā tomēr laulības pārkāpšana nosodīta. Bet jūs esat laulības pārkāpējs, jūs dzīvojat ar mīlnieci. Kā tad jūs iedrošināties pacelt savu balsi pret mani?

— Klausieties, tētiņ … Kā jūs tur… Aleksandra tēv, — pristavs nekautrīgi raustīja cienīgtēvu aiz svētku talara piedurknes.

Starp viņiem nostājās namamāte:

— Liecieties mierā, Fjodor Stepanič… Metiet strīdu pie malas! Ēdiet!

— Bet, Ņina Jakovļevna, dūjiņa …

— Tikai nekāda dūjiņa …

— Piedodiet, Ņina Jakovjevna … Bet Aleksandra tēvs taču grib ķerties pie jūsu kabatas, — pristavs sita sev pie krūtīm.

— Viņš taču musina strādniekus velns sazina uz ko!. ..

Cienīgtēvs ar troksni atbīdīja krēslu, pārmeta krustu pret svētbildi un, neteicis vairs ne vārda, aizvainots izgāja ārā. Kad Ņina Jakovļevna priekšnamā pūlējās pierunāt to atgriezties, Aleksandra tēvs svētīja viņu un aiziedams sacīja:

— Nesaprotu, kā jūs varat laist savā mājā tādu zemu radījumu.

Ņina noslaucīja acīs saskrējušās asaras, atskatījās uz durvīm un attrauca:

— Es nezinu, tētiņ. Bet vīrs viņam stipri pieķēries… Un man šķiet… Es tikai baidos teikt. Tur ir kaut kas šausmīgs…

— Kas? Kas īsti? — mācītājs čukstus jautāja un, pieliecis ausi tuvāk pie viņas lūpām, gaidīja atbildi.

Kad namamāte atgriezās pie viesiem, misters Kuks, liels prātnieks un tostu cienītājs, pacēla savu vīna kausu un izņēma no mutes cigāru:

— Madam, uz jūsu veselību, un atļaujiet iedzert ari uz Krievijas laimi, kuras viesis un kalps es esmu. — Kad viņš bija skaidrā prātā, tad runāja gandrīz pareizi, tomēr īpaši rūpīgā izruna, stipri akcentējot katru balsienu, liecināja, ka viņš ārzemnieks. — Kungi, Krievija ir lielu iespējamību un loti lielas tumsības zeme, lai neteiktu par daudz vairāk. Minēsim piemēru. Lūk, šeit, mūsu acu priekšā, es nevaru teikt, ka bijusi loti korekta satura aina, o nē! Mūsu zemē kaut kas tāds nevarētu atgadīties. Mācītāja kungs un pristava kungs apmainījās, kā to lai saka, apmainījās dzēlīgiem vārdiem, kas pārsniedza kautrības robežas. Viens nebija sapratis baznīcā teiktā gudrā sprediķa nozīmi. Es tā saturu uzzināju no mana sulainis Ivans… Otrs, tas ir, misters Aleksandra tēvs, ielaužas personīgā dzīvē un sāk rakņāties loti netīrā pristava kunga veļā. Taču, atļaujiet, kungi … Ikviena valsts pilsoņa personīgs dzīve ir svētums. Un mēslus svešā istabā slaucīt nevajag, kā saka labs krieva sakāmvārda.

— Piedodiet, mister Kuk, — inženieris Protasovs to pārtrauca, viņš sakārtoja pensneju, no kura nokarājās melna aukliņa, viņa melnās acis iegailējās. — Man tomēr šķiet, ka jūs tikai tagad tieši mūsu tumšajā Krievijā sākat piesavināties liberālās idejas. Bet jūsu lielītā Amerika, — ai, ai, ai, es to labi pazīstu.

— O nē! Jūs to pazīstat loti nelabi, loti nelabi! — misters Kuks iesaucās un nosēdās, tostu nepabeidzis.

— Jūs neņemiet ļaunā, mister Kuk.

— O nē! O nē …

— Ar visu to, ko jūs nupat teicāt, esmu pilnīgi vienis pratis, — un Protasovs apzīmēja ar roku ieapaļu, samierinošu žestu.

— Mūsu krieviskā tumsonība — vai jūs saprotat šo vārdu? — krieviskā tumsonība ir vispār pazīstams fakts. 11 īpaši tādā alā kā mūsējā, — ar plašu žestu viņš izpleta rokas un piemiegtām acīm pašķielēja uz pristavu, kas smagi elsa.

Namamāte viegli palocīja galvu, piekrizdama Protasovam. Tas turpināja:

— Nu tad redziet. Tas tomēr nav tik svarīgi, ka mums trūkst kultūras… Tas viss izgaisīs. Svarīgi, protams, ir ideāli, meklējumi, drosme cīņā par cilvēces laimi. Lūk, tur vajag paredzēt Krievijas spēku. Paredzēt! Jūs saprotat šo vārdu?

— O ja!… Piedodiet, mister Protasov, bet jūs esat par daudz, par daudz principiāls subjekts… Jums, krieviem, visur princips, visa princips, vārdi, vārdi, vārdi. Bet kur tad darbi? Nu kur?

Protasovs mazliet pasmaidīja ar visu savu bāli dzelteno mongoļa seju, pieglauda ar delnu īsi apgrieztos, iesirmi melnos matus un, ne visai skaidri izrunādams «r», sacīja:

— Te nu gan nav nozīmes principiem, bet pašai nacijai, jūsu un mūsu tautai piemītošām spējām veikt varoņdarbus, ziedoties, degt revolucionāro ideju patosā. Nu, pasakiet, mister Kuk, — kādi tad ir jūsu dievinātās Amerikas nacionalie ideāli?

Mistera Kuka cigārs iekvēlojās, viņa plānās lūpas uz mirkli izstiepās taisnā līnijā, labā uzacs saraucās uz augšu.

— Mūsu nacionalais ideāls — pārvaldīt pasauli.

— Ar zelta palīdzību? Jā?

— Lai ari tā.

— Zelts tomēr ir pīšļi, nedzīvs. Kur paliek dzīvā ideja, kur tauta? Mister Kuk, man šķiet, ka pasauli pārveidos viss kolek-tivs kopējiem spēkiem, nevis saujiņa miljonāru, nevis jūsu draņķīgais zelts.

— Bet, mister Protasov, kur tad loģika? Kas ir zelts? Tas taču ir kolektiva kondensētais darbs. Kā tad iznāk? — Iznāk tas, ka pasaules pārveidošanā ar zelta palīdzību piedalās arī viss kolektivs, kas to ražojis. Potencē, protams.

Andrejs Andrejičs Protasovs ar nepatiku sagrozījās krēslā un iesaucās:

— Mister Kuk! Bet tas taču ir paradokss! Pat vēl vairāk — absurds! Darbosies tomēr dzīvais kolektivs, nevis jūsu nedzīvais zelts!

Amerikānis izbrīnījies paraustīja plecus un nopurināja pelnus no baltās flaneļa žaketes. Viņa skūtā, lāsumainā seja ar plato pieri apvaldīti smējās, mazajās, pelēkajās acīs zem rudajām uzacīm staroja enerģija. Tad viņš uzsmaidīja plaši un atklāti, atviezis zobu zelta kronīšus.

— Nu tā, — viņš teica un, it kā paredzēdams uzvaru, draiskulīgi uzsita knipi. — Saderēsim! Izdalīsim taiga: jums puse — mums puse. Mēs ar Prochoru Petroviču vienā galā, jūs ar sava kolektivs otrā. Mūsu rokās zelts, jums tikai kolektivs. Tad sāksim strādāt un būsim redzēt, kurš kuro?!

Namamāte uzmanīgi klausījās parastajā strīdā: pie viņiem bieži strīdējās.

— Cik žēl, ka nav Prochora, — viņa piebilda, sagatavojusies klausīties, ko atbildēs Protasovs.

Ņinas Jakovļevnas vārdi izskanēja nepatīkamā klusumā. Pris-tava un Inokentija Filatiča sarunai bija saimniecisks raksturs: teļi, vistas, Nadeņka. Bet tad misters Kuks, glābdams neveiklo stāvokli, iesaucās:

— Jā, loti loti žēl, ka nav Prochora Petroviča. Viņš, viņš ir… 0, he is a great man! Loti gaiša prāts… Nu, mister Pro-tasov, es jums uzdevu savu jautājumu. Es gaidu.

Inženieris Protasovs paraudzījās rokas pulkstenī, pateica:

— Oho! Ir laiks… — un cēlās kājās. — Atļaujiet, Ņina Ja-kovļevna …

— Aha, aha! Nē, pagaidiet, — misters Kuks smējās un draudzīgi satvēra viņu aiz rokas. — Es jums uzstādīju sava jautājumu. Vēlaties atbildēt? Ne?

— Citreiz … Nu labi… Pāris vārdos …

Viņš stāvēja drukns, plecīgs, muskuļains, pievērsis seju amerikānim. Ņina Jakovļevna kā apburta lūkojās uz Protasova lūpām, glāstīja viņu ar savām smaidošajām acīm. Viņš nometa pensneju un, grozīdams pirkstu mistera Kuka līkā deguna galā, nikni un reize līksmi sacīja:

— Mēs jūs uzveiksim. Jūs divatā, mēs — kolektivs. Uzveiksim, sasiesim, atņemsim jūsu zeltu un… piespiedīsim strādāt kolektiva labā … Uz redzēšanos!

— Kur? — amerikanis kā šautin izšāva.

— Cīņas laukā.

Visi sāka smieties, pat pristavs. Misters Kuks smējās pats pēdējais, tāpēc ka Protasova atbildi viņš bija sapratis par visiem vēlāk.

— Ko? Jūs ar varu atņemsiet mums zeltu? O nē! — viņš iesaucās. — Uz otra zelteni aci nemet, kā saka loti loti labs krieva sakāmvārds …

Viņa izsaucienu tūdaļ pāršalca draudzīgi smiekli.

Vakars. Ganu stabules apklusušas. Govis jau sen laidaros. Atvēsdama no dienas tveices, taiga vēdīja rāmajā gaisā savus sveķainos, sūros sviedrus.

Pristava mīlniece Nadeņka sagaidīja Prochoru ciema galā.

— Pieturiet, pieturiet! Iļjuša, apstādini…

Iļja Socbaticbs vadīja divjūgu. Putās saskrietie zirgi apstājās.

— Nu? — Prochors rupji un nepacietīgi noprasīja vieglprātīgajai Nadeņkai.

— Drīkstu iečukstēt austiņā? Nolieciet galviņu … — Nadeņka iesprauda roku sānos, tad, krūtis un plecus gorīdama, izlaidīgi nostājās pie tarantasa.

Iļjas Sochaticha seja kļuva smaidīga, salda, pliekana.

— Netielējies un neāksties! — Prochors uzsauca NadcņkaĻ

1 Ijnm Sochaticham seja tūdaļ apmacas, viltīgas acis nezinaja, ko lai iesāk.

— Nu?! — Prochors vēsi atkārtoja, vērodams, kas tur uz ciedra zara uzmeties …

Kopš Nadeņka bija kļuvusi Prochoram neuzticīga un pieķerta ar iebraucēju studentu, viņš to fiziski ienīda. Toreiz Prochors Nadeņku vai līdz nāvei bija piekāvis, gribējis pat izdzīt no rezidences. Tikai samīlējies pristavs pielūdzās Prochoru, un tas par nez kādiem lieliem nopelniem atdeva Nadeņku pristavam kopā ar gaišzilo mājiņu, ko savā laikā tai uzcēlis. Pats pēc tam iegādājās reizē divas mīlnieces — Stjošku un Gruņu.

Nadeņka tomēr turpināja mīlēt Prochoru un ar visādiem glaimiem, citu apmelojumiem, dažādām nelietībām centās izkalpoties viņa priekšā, saistīt atkal to pie sevis. Nadeņka droši vien bija bīstamāka par pristavu: viņas viltīgā izlikšanās, glaimi, valdzinošā, tīri sievietiskā pieeja deva lai iespēju līdzīgi laipnai čūskai ielīst ikkatrā mājā, katrā ģimenē.

— Prochor Petrovič, — viņa čukstus teica, un noslēpumainība kā maska pārklāja viņas seju. — Fjodors Stepaničs paši aizbraukuši uz Kļučikiem, tur strādnieki ceļot traci, esot dikti pārdzērušies. Bet man viņi pavēlēja paziņot jums par mācītāja tētiņu, par viņa šāsdienas sprediķi baznīcā. Daudzi strādnieki taisoties iesniegt prasību… Tētiņš, visiem dzirdot, viņus uz to kūdīja. Nudien, tā!

— Kādu prasību? Kam viņš uzkūdīja? Runā prātīgi…

— Prasību algu paaugstināt, algu! Ļoti mazu algu viņiem maksājot…

— Kam? Popam?

— Nu, nē jau! Ak kungs… Strādniekiem!

Un Nadeņka, pīdamās un lūpas laizīdama, izstāstīja Prochoram visu, kas vajadzīgs, pati grozīdamās uz papēžiem kā meitene, neskatoties uz saviem trīsdesmit trim gadiem.

Tarantasā bija piecas šautenes — divas pašu, trīs svešas, — zvejas tīkls, divi pīļu izbāžņi, vesela kaudze nošautu putnu. Prochoram mugurā zviedru kažokādas vamzis, galvā ādas cepure. Viņš nosvieda Nadeņkai pie kājām pāris irbju un, neteicis tai ne vārda, pat neatsveicinājies uzkliedza:

— Nū-ū! — Un zirgi sāka auļot.

Iļja Sochatichs gribēja uzsākt filozofisku ekskursu un atmaskot Aleksandra tēvu, taču ceļš bija ļoti grambains, tā kratīja, ka pielūko tikai, lai mēli nenokostu. Iļja ievilka pilnas krūtis ar smaržīgo gaisu, piepūta vēderu līdz pēdējai iespējai, lai neat-dauzītu aknas, un klusēja līdz pašam lievenim.

— Aleksandra tēvs jau nu nav nekāds priesteris, bet, starp mums runājot, tīrais farmazons, — Iļja tomēr nenocietās nepn-teicis, norausdamies no bukas. — Paldies par kompāniju, Prochor Petrovič! Pateicos padevīgi par medībām …

— Atsūti desmitnieku!

— Klausos, cienītais!… Un atļaujiet man pateikt jums kā labdarim … — Viņš lišķīgi piešķieba savu cirtaino, garmataino mūka galvu un kā suns aplaizījās. — Gribat — ticiet, gribai — neticiet. Nu, vilktin pievelk mani tā Nadjuša. Viņā ir kaut kas tāds, saprotiet… Kaut kāds individuums, piemēram.

Prochors pakošļāja ūsas, paraustīja uzacis, gribēja nolamāt Iļju par ēzeli, taču pārdomāja.

— Atsūti desmitnieku, — viņš drūmi atkārtoja un piezvanīja pie durvīm.

Ar sievu Prochors sasveicinājās diezgan vēsi:

— Zini ko, pasaki savam popam… Nu labi, es pats pasaukšu viņu šurp.

Viņš pazvanīja pa tālruni.

— Paklau, Prochor… Esi korekts … Kas tev atkal samelsis?

— Prochoram visur ir acis un ausis. Hallo! Tas esat jūs, tētiņ? Es jūs lūdzu atnākt uz mirkli pie manis! Esat slims? Tad es aizsūtīšu pajūgu, lai jūs atved, kaut gan te tikai pāris soļu. Ko? Tad es aiziešu pie jums. Uz redzēšanos!

— Es iešu tev līdz, — Ņina izbijusies iesaucās.

— Kāpēc? Par aizstāvi? Nu tad ņem vērā … Ja tik viņš … Es viņam divdesmit četru stundu laikā ceļa zīmi rokā — un marš pie velna!

Ņina sarāvās, papurināja galvu un ātriem soļiem izgāja no kabineta, ar troksni aizcirzdama durvis. Pēc tam tās pavēra un nokliedza:

— To tu neiedrošinies!… Neiedrošinies …

Istabene paziņoja, ka atnācis desmitnieks.

— Pasauc!

Brašiem soļiem ienāca desmitnieks — rudu bārdu, līkām kājām, viss noputējis, dubļiem notašķīts, aiz jostas pletne. Viņš pacēla kažokādas cepuri, paklanījās Prochoram Petrovičam un ieņēma pamatstāju.

— Ko pavēlēsiet, kungs?

Prochors nosēdās atzveltnī, iesvieda vamzi kaklā. Desmitnieks, pacēlies pirkstgalos, piezagās pie vamža un saudzīgi nolika to uz dīvana, tad atkal ieņēma pamatstāju un nedroši noklepojās plaukstā.

— Tarantasā trīs šautenes. Aiznes uz kantori! Par neatļautām medībām manās robežās vajag piedzīt no Andreja Cerniševa, Pāvela Spirina un Ivana Cižikova pa trīs rubļi no katra un sadot tiem pa kaklu. Par zvejas tīklu…

— No Vasilija Suslova?

— No viņa… Ari trīs rubļi. Iegaumēji? Ej!

Pēc desmit minūtēm Prochors jau bija pie cienīgtēva.

— Priecājos… Neizsakāmi priecājos. Sēdieties, dārgais viesi! — Mācītāja kreisā roka panira zem talara, izvilka tabakas dozi, viņš gribēja iešņaukt, bet apdomājies nolika to uz galda malas.

— Aleksandra tēv!… Es steidzos. Man nav laika. Un ziniet ko… Es jūs lūdzu manus strādniekus neinusināt. Ja palaidīšu grožus brīvāk, viss izirs, aizripos pie velna, atvainojiet. Tad man būs jāatbild savai valstij, savai…

— Bet es pastāvīgi atbildu dievam par savu draudzi. Ņemiet to vērā arī jūs, cienītais Prochor Petrovič! — Aleksandra tēvs piegāja pie ģerānijās un noplūca nokaltušu lapu. — Es jau neko ļaunu neesmu runājis. Gluži otrādi, es uzstājos pret sagaidāmo streiku, piedraudēdams ar dieva sodību. — Mācītājs noliecās un ar roku sakārtoja paklājiņu.

Lai neaizsviltos dusmās, Prochors sāpīgi iekoda lūpās un, atvilcis elpu, mierīgi turpināja:

— Jūs varat uzstāties pret streiku, kā gribat, varat arī draudēt ar dieva sodību. Tikai šaubos, vai tas ko līdzēs. Es pret streiku uzstāšos ar pletnēm un, ja vajadzēs, ari ar pulveri un kartečām. Es streika nebaidos.

— Mans dēls Prochor Petrovič! — Aleksandra tēvs piegāja stāvošajam Prochoram cieši klāt. — Sargieties apslacīt savas rokas asinīm!

— Paldies par padomu, — atteica Prochors, virzīdamies uz durvīm. — Uzklausiet tomēr arī manu padomu, svēto tēv: vai nu jūs nodarbojieties ar savām darīšanām — kristiet, laulājiet, apbediet, vai arī… es aiztriekšu jūs pie… — Te Prochors laikā apķērās un nesaprotami nopurpināja: — Es jūs, atvainojiet, kā to teikt, es gribēju jūs sūtīt… Nu, bet… Uz redzēšanos!

Aleksandra tēvs sagrīļojās. Tabakas doze nokrita zemē. Šņaucamā tabaka izbārstījās pa paklāju.

Šosvētdien strādnieki dzīroja tik zaļi kā vēl nekad. Jau sestdienas vakarā pie algas izmaksas ļaudīs bija jūtams tāds bramanīgs un līdz ar to nospiests noskaņojums. Algu saņēma kantori ar klusu īgnumu, bez parastajiem jokiem un pasmiešanās par savu likteni. Viens otrs, cieši noraudzīdamies kasiera plikajā galvvidū, tomēr ieteicās: — Tik vien? Kad tad paaugstinās to algu? — un sīviem krievu lamu vārdiem noslānīja visu rezidenci, visu plašo pasauli un pašu Prochoru Gromovu. Tad no darbaļaužu vidus, kas drūzmējās ap kasi, atskanēja naidīgi, kā zvēriska niknuma pilni smiekli. Un gan šur, gan tur kļuva dzirdamas sarunas, atsevišķi vārdi, izsaucieni, svilpieni. Divi desmitnieki, apsargādami kasi, šad un tad uzkliedza: — Ei, jūs zelta racēji! Pievaldiet mēli! — un pierakstīja cedelē Ivanu, Stepanu, Grišku Beznogtevu, Saņku — cits par citu, sak, labāks, visi banditi, barveži, musinātāji. Bet Griška Beznogtevs pietupstas pūli, lai neredz, iesvelpjas un nokliedz: — Blēži, rīkļu rāvēji!… Mūsu asinis sūcat! — Vispār noskaņojums bija nelāgs. Strādnieki gāja mājās nodurtām galvām, nelielos pūlīšos, daži iegriezās krogā, iegādājās degvīnu, alu. Papriekš dzīroja savās būdās, zemnīcās, barakās, dzēra ģimenes galvas, viņu sievas, pat mazi bērni. Pievakare sākās kautiņi. Piekautās sievas palika mājās, bet viri izgāja ārā un piedzērušām kājām iestreipuļoja kur kurais: cits krogā, cits noziedznieku perēklī, cits tieši taigā, purvā — vēsumā. Visa apkaime dunēja vienā kņadā, lamās, izgāzlgās dziesmās, kliedzienos: — Palīgā! Muši nost! — Pievakarē šur tur valstījās līdz nesamaņai piedzērušie, daudziem bija novilkti zābaki, svārki, krekli, izgrieztas kabatas — zeltraktuvju banditi nesnauda. Dažam labam ielauzts galvaskauss, citam ar dunci uzšķērsts vēders — Aleksandra tēvam atkal būs jādzied mūžīga piemiņa. Sievas skrien uz kantori, uz trīs verstis attālo kungu māju, pie desmitniekiem: — Mūsu maizes devēju noslepkavojuši! Vasku piekauj! — Visu nakti dzirdamas raudas, vaimanas, visu nakti pa taigu, pa strādnieku ciematiem, pa ciema nomali, kur daudz krogu, zaņķu, jāšus klaiņā stražņiki, mekle, ko noķert, ko noslānīt ar pletni no galvas līdz kājām vai šķērsām ap vidukli, ko paķert līdz, uzmest kaklā cilpu un kā beidzamo pariju vest uz krātiņu dzēruma izgulēšanai.

Pats pristavs Fjodors Stepaničs Ambrejevs, kaislīgs dzērājs, sēž zaņķi, kas ierīkots vietējās augstākās sabiedrības vajadzībām; viņš sūc portvīnu, pieņem desmitnieku un stražņiku ziņojumus, pa reizei ar cilu palīdzību uztraušas seglos un noaulekšo pa ielu kā grūsna govs.

— Ei, griez ceļu! Krīti pie zemes! Priekšniecība auļo!

No kāda tumša kakta labi tēmēts miets atsitās pret pristava muguru, kas bija tik mīksta kā pīrāgs. Bet viņš nemaz nejuta.

— Tam, sātanam, vajadzētu drāzt virsū no ložmetēja … Miets tam kā zilonim skrots.

— Pag, pag! Drīz pavisam pārvilksim krustu . . .

— Ei, vepri! . . . Vai ilgi vēl kristiešus tiranizēsi?!

Ložmetēju strādniekiem nav, nav ne pulvera, ne šauteņu:

jau sen viss atņemts, un pēkšņās kratīšanas atkārtojas ļoti bieži,

Bet pristavs uzdzīvo jautri — portvīns, konjaks, šampanietis: «Ē-eh! .. . Galviņa mana .. . Dzer, dzīvo zaļi, līksmojies!.. . Proš-kam naudas pārpārēm …»

— Jūsu augstdzimtība! — Viņu panāk stražņiks. — Ko par vēlēsiet iesākt ar noslepkavoto? … Kalējs Stepans Petrovs . .. Rīkle pārgriezta …

— Dzīvs?

— Miris gan … Galva pavisam nost…

— Kas noslepkavojis? Atrast! Atvest šurp!… Es jums, nelieši, rādīšu! … Es jums rādīšu!

Klaigādams un kaut kā seglos turēdamies, likteņa sargāts, pa rudenīgo tumsu pristavs piejāj pie savas gaišzilas mājiņas, pieklauvē ar pletni pie loga.

— Nadjuša!… Nāc saņem!

Pa logu dārzā izmetas aizkavējies vietējais švīts — ūsainis gludinātās biksēs, tad atveras parādes durvis un, priekā starodama, apskurbusī Nadeņka apķeras pristavam ap kaklu:

— Ak Fedjunčik!… Bet es visu laiku viena pati, viena pati… — un švīta apbučoto lūpu šmauksti kutina pristava gurdeno sirdi.

4.

Pirmdiena. Pulkstenis seši no rīta. Kauc fabriku sirēnas. Visi. vēl guļ. Prochors Petrovičs savā mājas kabinetā pietrūkstas ātri kājās, nekavējoties atkorķē kvasa pudeli un visu to izlempj vienā paņēmienā. Uz ātru roku viņš pavirši nomazgājas, garām ejot,, pamet skatienu uz vectēva lielo dievmātes svētbildi sudraba ietvarā, vajadzētu pārmest krustu, lai sirds mierīgāka, taču slinkums, paņem ceļa kuli ar ēdamo un iziet caur virtuvi sētsvidū. Sētnieks IMiličs baro pieķēdēto Barbosu. Sētnieka sieva nes cūkām ēdamo. Pīles, savā starpā bārdamās, rij barību no siles.

Prochors ielēca divričos, nolika šauteni sev blakus un brauca uz kokzāģētavu. Līdz turienei prāvas trīs verstis.

Rīts dzidrs, kluss. Daba jau pamodusies. Bariņos pārspurg-dami no vienas vielas uz citu, strazdi noknābā vēl negatavo pīlādža ogu dzintaru. Zāle, koku lapas un skujas klātas ar rasu. Vieglie ceļa putekļi no vēsuma nosēdušies, rati rit viegli, Prochora krūtis elpo dziļi un kārīgi, pēc sirds patikas. No skābekļa apskurbušās asinis pulsē smadzenēs, plecos, roku plaukstās. Gaidāmā darba prieks pāršalc visu viņa ķermeni. Taču doma vēl atpūšas bezdarbības slinkumā: visapkārt tik jauki. Viņa būvētais ceļš: taisns, mežs gar malām bagātīgs, koki slaidi. Katru zaru, katru celmu Prochors pārvērtīs naudā, metala šķindoņā.

Un pēkšņi viņa acu priekšā pavīdēja zvēra purns, zemapziņā piepeši uzpeldēja viņa mīlulis vilks. Tā elpa plūda saimniekam sejā, no vilka rīkles nāca asins smaka, teceja siekalas. Asie, noslīpētie ilkņi ar līkiem galiem spīdēja aukstā mirdzumā.'

— Izgaisti, velns! — Prochors iesaucās, un parādība nozuda. Viņš pasmaidīja un ar lepnumu nodomāja:

«Jā, jā, tiesa, es patiesībā esmu divkājains vilks ar zvēra ilkņiem, cietu ķērienu, drošsirdīga veikalnieka ģenialitati. Nu, kas par to… Lai uzskata mani par vilku, zvēru, odžu dzimumu … Uzspļaut! Viņi vērtē manus darbus no apakšas, es — no sava torņa augstienes. Viņiem tārpu morāle, man — ērgļa spārni. Veikalnieka acīs morāle ir siekalošanās. Jaunrades darbs ir uguns, morāle — ūdens. Vai nu radīt, vai filozofēt. Pazudināšu savu dzīvi darbā, atstāšu pēctečiem sava darba augļus un, lūk, tad varbūt sākšu lūgt dievu, lai piedod grēkus, aiziešu tuksnesī, apvilkšu rupjas maisa audekla drēbes un dzīves beidzamās dienas pavadīšu staba galā kā svētais. Stāvēšu tur, sitīšu ar dūri pie kiūtīm, nožēlošu grēkus, kamēr nokritīšu un ar pakausi atsitīšos pret zārka vāku.»

Viņš iezvēla zirgam ar grožu galu un vienos rikšos iebrauca kokzāģētavas vārtos.

Jau iztālēm ieraudzījuši savu uzņēmēju, strādnieki sāka rosīties. Dēļu grēda cēlās aizvien augstāk. Ar truli pieveltos baļķus saķēra mechanisma dzelzs pirksti un vilka pa piegāzi uz augšu. Rāmī ietverto, mežonīgo zāģu tērauds, šņākdams kā čūska, vienmērīgi grieza baļķus šķēlēs kā rāceņus. Lielām pārslām krita iedzeltenais zāģu skaidu sniegs, apakšā sadzīdams kupenas. Putekļainais gaiss bija sveķu smaržas piesātināts: nepieradušam varēja sākt sāpēt galva. Strādnieki lietišķi klaigāja, kā āži lēkāja pāri baļķiem, ar blīkšķi svieda dēļus, pūlēdamies iemantot uzņēmēja labvēlību.

— Man ir tas gods jums, Prochor Petrovič, paziņot, ka fabrikā viss kārtībā, — Prochora priekšā nostājās fabrikas pārzinis vecais Lukins — vietējais zemnieks.

Strādnieki tūlīt apklusa, palēnināja darba tempu, saka klausīties, ko teiks Lukins.

— Vai strādnieki visi savās vietās?

— Tieši tā, visi.

— Nu?

— Vairāk nekas, kungs. — Lukins sāka stomīties, noņēma cepuri un ar nedrošu skatienu vēroja, kāds kungam garastāvoklis.

— Vēl, redz, kas, Prochor Petrovič… Iedrošinos ziņot… Noiesim sāņus…

— Ko? Algas paaugstināšana?

— Tieši tā … Par to runā.

— Runā?! — Prochors dusmīgi iesaucas. — Bet tu, vecais mūlāp, ciet klusu, tu ciet klusu!

Lukins nolaida acis, mazliet ieklepojās un nezinaja, ko iesākt ar cepuri — likt to galvā viņš baidījās.

— Pasauc mašīnistu …

— Klausos, — vecais Lukins kļuva priecīgs un devās prom skriešus, uz augšu palēkdamies.

Pūlēdamās pārkliegt zāģu šķindoņu un pagalam saplosāmo koku vaidus, desmitiem rīkļu sauca:

— Mašīnist! Ei, mašīnist! Ivan Nazarič! Kungs aicina!

Mašīnists izlīda gluži melns, netīrs, ar eļļu notašķījies. ViņŠ

pats maza auguma, galva viņam liela, vaigs apsiets ar lupatu. Prochors Petrovičs cieši sagrāba viņu aiz pleca un pieveda pie sakrautajiem dēļiem. Pie mietiņa bija piesiets skārda gabals ar uzrakstu: «Dēļu grēda Nr. 32, 250 gab. 3 a. X 2'/2 collas.» Pēc tam viņš izvilka no kabatas salokāmo kaula aršinmēru un, iedams gar grēdu, sāka mērīt dēļus. Dēļu apmērs bija nepieļaujami dažāds.

Prochors spēji pieklauvēja ar aršinmēru pa dēļiem un ieurbās mašīnistā ar niknu skatienu. Mašīnistam acis sāka šaudīties. (Viņš atcerējās, kā pērngad uzņēmējs visu klātbūtnē bija iegrūdis viņu skaidu kaudzē.) Mašīnists vainīgi pavērās uzņēmējā. Prochors piegāja tam cieši klāt un izteiksmīgi padraudēja ar pirkstu pašā deguna galā. Mašīnistam šķita, ka no Prochora Gromova ūsu apakšas izlien vilka ilkņi. Viņam kļuva nelabi, viņš atkāpās un, muti iepletis, gaidīja negaisa tuvošanos. Prochors tomēr savaldīja niknumu, klusēdams iesēdās divričos un aizbrauca.

Tālāk ceļš nogriezās uz upi un verstis desmit veda pa krastu līdz tā saucamam plostu dārzam. Notēstos priežu baļķus šeit sēja plostos. No augstā krasta Prochors saskaitīja vairāk nekā simt pienes. Tās apvija piekrastē saskaloto smiltāju ar līdzenu, kādas divas verstis garu, dzeltenu lentu. «Redz, kas te būs par naudiņu!» Prochors ar paliku nodomāja. Turpat vairāki vīri cirta mežu. Nomizotos baļķus kā lielas vaska sveces vēla pa kārtīm lejup, pie ūdens. Tur, labējā pusē, uz plostiem krāva kaļķus, rūdu, veselus kalnus lopu ādu, kažokādas, ar sveķiem un darvu pildītas mucas. Divričos tur piebraukt nebija iespējams. Prochors iebrauca meža noriņā, ātri nojūdza zirgu, uzlēca tam mugurā un tāpat bez segliem aizrikšoja uz kravas vietu.

— Dievs palīdz, puiši! — viņš uzsauca.

— Paldies, — strādnieki atsaucās un noņēma cepures.

— Slikti gan palīdz tas dievs. Pavei, darvas muca noslīkusi. To, sātanu, tagadiņ ārā nedabūs. — Strādnieki stāvēja pie plosta līdz padusēm ūdenī un nezināja, ko iesākt. Iskājim Zacharam lielā bārda peldēja pa ūdens virsu kā pirts slota.

— Kā jums tā gadījies?

— No kalna novēlās, lai to nelabais parāvis! Vaņka ar Stjopku bija palaiduši.

Prochors ātri izģērbās, uzsauca: — Ejiet krastā, dodiet šurp divas kārtis! — bet pats metās ūdeni, ienira, aptaustīja dibena gulošo mucu, atkal iznira. Miesa viņam bija balta, bet seja un kakls melnīgsnēji, saulē brūni nocepuši, it kā bijuši no cita materiala.

— Dodiet šurp tauvu! — Viņš no jauna ienira, zem ūdens pietauvoja mucu, uzvēla to uz kārtīm, iznira un norīkoja:

— Velciet! — Pa slīpajām kārtīm muca uzlīda tieši uz plosta un slapja, melna kā jūras nezvērs nosēdās savu māsu vidū. Viss tas ilga ne vairāk par piecām minūtēm. Strādnieki izbrīnījušies ar cieņu noraudzījās savā izveicīgajā darba devējā.

— Cik ilgi tad te ķēpājāties? — viņš apģērbdamies jautāja.

—‘ No paša rīta mokāmies, — atbildēja vecākais, melnbār-

dains zemnieks Pilāts, kam nags aizklāja aci.

— Stulbeņi! — Prochors nolamāja. — Jums pa kaklu vajadzētu sadot.

— Paskat tikai, pa kaklu! — Filats iedrošinājās iebilst. — Vai tu manu kaklu audzēji, vai? Maz maksā, tāpēc…

— Es tevi, Filat, cienu, — Prochors, ūdenī atvēsinājies, mierīgi sacīja. — Bet, ja vēlreiz dzirdēšu, ka tu pret mani, aiztriekšu no darba ratā.

— Nabu pārstiepsi! — Filats negaidot iesaucās, un viņa iekritušie vaigi noraustījās. — Ja mēs slikti strādājam, tad tas mums pašiem par [aunu, mēs strādājam uz gabala, mums par pudu maksā, nevis mēnešalgu .. . Draņķīgais velns! … Papriekš uzzini, pēc tam vari riet.

Prochors palūkojās Filata sejā, kas bija aizaugusi melniem sariem, un noteica: — Kas tad rej! — uzlēca zirgam mugurā un pa krastmalas smiltāju aizjāja uz kaļķu krautuvi.

— Dievs palīdz! — Prochors sveicināja krāvējus.

Tie bija gluži balti ar kaļķiem apputējuši, — zābaki, bikses, krekli, bārdas — viss it kā no alabastra. Visas plostu pienes bija pārsegtas dēļiem, lai kaļķi ceļā nesamirktu.

— Cik plēnē ir plostu?

— Vairāk par pieci simti.

— Par cik vairāk?

— To pajautā desmitniekam!

Caur taigu pa šauru stigu ierīkots gaisa ceļš: uz augstiem

stabiem ieslīpi uzvilkta cinka tauva. Lūka maisos iebērtie kaļķi, sakrauti īpašos koka būros, slīd pa tauvu uz leju — no kaļķu dedzinātavas uz plostu dārzu. Dedzinātava no šejienes — vienas versts attālumā.

Pienāca desmitnieks — jauns puisis turpat no strādnieku vidus, — paklanījās un pasniedza uzņēmējam ar zīmuli uzrak-

slitu kravas sarakstu. Prochors pierakstīja savā grāmatiņā kop-sumas skailļus un jautāja:

— Kad dedzinās kaļķus?

— Šonakt.

— Zini ko… Pasaki darvas tecinātājiem, lai rīt nogādā laboratorijā darvas paraugu. No pilsētas saņēmu sūdzību, esot ļoli šķidra. Šodien man nav laika. Saki viņiem, velniem, ka rīt atbraukšu un salikšu pa purnu.

Pienācis pusdienas laiks. Var ieturēt maltīti. Strādnieki metās upē peldēties. Divi no tiem uzkurināja sārtu. Odi nelika mieru, sāpīgi dzēla. Prochors, vicinādams lapainu slotiņu, pagrieza zirgu atceļā. Piejājis pie divričiem, viņš pamanīja, ka no ratiem izlec divas kā liesma sarkanas lapsas ar baltām pavēderēm un laizīdamās lēnītēm iet uz mežu. Viņas pamielojušās ap irbēm, sieru, sviestu. Redzams, ka tas viss viņām ļoli garšojis, bet cilvēka parādīšanās tas saniknojusi: viņas apstājās biezoknī un, uz Pro-ehoru atskatīdamās, dusmīgi kulstīja astes un rēja.

Prochors paķēra šauteni un devās tām pakaļ. Mūžsenais instinkts, pamodies viņā, padarīja to vieglu, raitu. Lapsas aplieca cilvēkam apkārt viltīgu loku un atkal nonāca pie divričiem. Viena nosēdās nomaļus tāpat kā suns, otra ielēca divričos un, asti vēcinādama un ik mirkli apkārt raudzīdamās, kāri notiesāja Prochora brokastis. Zinādams zvēru paražas, Prochors tūdaļ saprata šo sarkano zaglēnu veiklo manevru. Viņš krasi pagriezās atpakaļ, uz vēdera izlīda no biezokņa un, iekšēji drebēdams, notēmēja uz lapsu, kas ielekusi divričos. «Būtu labi trāpīt galvā, lai āda paliek vesela,» viņš nodomāja, piemiedza kreiso aci un nospieda gaili. Tad pietrūkās kājās un lielās dusmās notrieca divstobreni zemē: šautene nebija pielādēta. Lapsas nesteigdamās cilpoja projām.

«Saprot. . . Nolādētās!» Prochors brīnījās par neaptveramo nojausmas spēju, kas piemita šiem parasti tramīgajiem un uzmanīgajiem zvēriņiem.

Tāda neveiksme Prochoram šķita tik aizvainojoša, ka viņš aiz dusmām vai apraudājās. Pec tam viņam nāca smiekli pašam par sevi un par lapsām. Tās bija pārplēsušas nankina maizes kuli un visu aprijušas: palikusi vienīgi tēja un cukurs. Tomēr ļoti gribējās ēst: viņš nebija ēdis kopš vakarvakara.

— Ei! — no biezokņa viņam kāds uzsauca rupjā zvēra balsī kā mežainis.

Prochors atskatījās. Viņam tuvojās skrandains vīrs ar dzeltenīgu seju un lielu bārdu. Pats tas milzīgi garš un plecīgs, mugurā netīri kankari, no caurumiem rēgojās nosmulēti vates kušķi. Ap viņa lielo zirga galvu aptīta katūna lupata, tīkliņš pret odiem atbīdīts uz pieres. Ar sažuvušu zemi aplipušajā labajā roka viņam boze, aiz jostas cirvis un duncis. Kādus piecus soļus no Prochora klaidonis apstājās.

— Kas tu tāds? — Prochors jautāja un iebāza roku kabatā. Revolvera nebija.

Klaidonis rauca uzacis, čapstināja un baismīgi klusēja.

— Kas tu esi? — Prochors vēlreiz jautāja.

— Slepkava, — tas drūmi atbildēja un nosvieda no pleciem cieši piebāztu somu.

Prochors uzmeta viņam pieredzējuša taigas iedzīvotāja ska&lt; tienu. Skrandaiņa stīvās, pelēkās acis ar it kā trachomas izvērstiem plakstiņiem viņam šķita nekaunīgas, īstas bandita acis. Prochors bija spēcīgs, bet bez ieročiem. Slepkava — augumā milzenis, apbruņots ar cirvi, dunci un noziedznieka pieredzi. Tādi drausmīgi tēviņi spēj nogalināt cilvēku zābaku dēļ, prieka dēļ. Prochors sagatavojās. Klaidonis piegāja viņam cieši klāt. Prochors ne soli neatkāpās, lai neizliktos bailīgs. Bandits smagi elpoja, no viņa vēdīja nejauka ķiploku smaka: acīm redzot pierij ies smirdīgo čeremšas zāli.

— Nu, nebaidies jel, — viņš drūmi uzrunāja Prochoru.

— Kas man ko baidīties: man taču ir šautene…

Klaidonis spēji pagrieza galvu, ņirdzīgi pamirkšķināja Pro-

choram ar acīm, parādīja uz divričiem, kur tikko bija mielojusies lapsa, un uz taigu, kur tā nozuda, noburkšķēja:

— Tā nešauj … — un palaida aizsmakušus smieklus, kas atgādināja pakārta suņa krācienu.

Prochors negaidīti nogrūda viņu zemē, izrāva tam cirvi un dunci. Klaidonis ar pūlēm piecēlās četrrāpus, pēc tam izslējās taisni un mīlīgi nolamāja Prochoru neķītriem vārdiem.

— Nu, sasper tevi jods … Tava virsroka.

Viņš elpoja dziļi, nevarīgi, krūtis cilājās, vaigi ierāvās uz iekšu. Viņu mocīja aizdusa. Prochors klusībā nožēloja, ka nogāzis gar zemi slimu cilvēku; viņš pasvieda klaidonim cirvi un dunci.

— Zelts ir? — Prochors jautāja.

— Ir … Kāds puspudiņš.

— Cik maksā?

— Trijnieks par zolotņiku.

— Ņemšu. Atnāc uz kantori pēc aprēķina!

— Mīļais! Kas tu tāds esi? — skrandainis kā lūgdamies iesaucās.

— Prochors Gromovs.

Klaidonis nošņauca degunu un raudulīgi sašķieba muti:

— Glāb mani, Prochor Petrov, glāb!

— No kā?

— No manis paša glāb! Nu, nav man īstas dzīves. Trijās dienās visu naudu aizlaidīšu vējā — un… atkal katorga.

Prochors ieteicās:

— Man nav ēdamā. Lapsas visu krājumu notiesājušas. Varbūt tev ir kaut kas ko ierit?

— Ir, ir, mīļais… Meitieši sadeva, — un atžirbušais slepkava steidzīgi atraisīja somu.

Viņi aizkūra uguni, slīpi pār ugunskuru iesprauda divas kārtis, piekāra katliņu un tējas kannu.

Tā bija klusa un nomaļa vieta. Taiga iekļāva šo noriņu egļu, priežu un baltegļu lokā. Neganti koda odi. Ap zirgu ņudzēja vesels odu mākonis, pie ugunskura to bija mazāk. Klaidonis nolaida pār seju tīkliņu. Prochoram tīkliņa nebija. Prochors pie zirga aizdedzināja praulus dūmu segai. Zirgs sprauslāja, šķaudīja, mirkšķināja asarainās acis, tomēr, glābdamies no uzmācīgajiem radījumiem, līda pašā dūmu biezumā.

Prochors izpleta katūna segu, pagatavoja kaut ko līdzīgu mazai teltij. Est brokastis ārā odi neļāva, viņš ielīda teltī. Klaidonis ielēja zivju viru savā ķīniešu koka bļodiņā, pabāza to zem segas Prochoram, bet pats ēda pie ugunskura no katliņa. Odi,, garaiņu saveldzēti, krita viņa katliņā; viņš strēba zivju viru ar visiem savārītajiem odiem, nelikās par tiem ne zinis. Odu mākonis virs Prochora segas sīca tikko sadzirdamās miljonu balsīs: tos kairināja nesasniedzamā cilvēka sviedru smaka; telti patiešām tveicēja, karstums sasniedza četrdesmit grādu: puskailais Prochors bija viscaur slapjš.

— Ei, Petrovič! — no ugunskura sauca skrandainis. — Vai vēlies, izklāstīšu tev savas nolādētās dzīves stāstu? Nu klausies, ja gribi. Un iestājos es, tā sacīt, darbā pie kroņa kanala rakšanas. Dziļi taigā — purvājā raka šito kanalu, lai divas upes kopā salaistu, slūžas ierīkoja, aizsprostu, cik kroņa naudiņas ieraka dubļos! Es tur par kalēju dzīvoju. Bet pats esmu izbēdzis slepkava. Un dēvē mani par Fiļku Skvoreņu. Tu dzirdi vai ne?

— Dzirdu.

— Nu, tā. Āre, ieraudzīja mani pats galvenais priekšnieks, anžinieru ģenerālis, un saka man: «Nu, kā iet, Skvoreņ, vai atmeti dzeršanu?» — «Atmetu, jūsu augstība». — «Tas ir labi, Škvorcņ,» saka man ģenerālis, «tu, saka, esi dūšīgs virs, pazīstu tevi jau daudzus gadus. Senāk,» viņš saka, «bija tā, ka tu strādā veselu gadu, saņem čupu naudas, brauc atvaļinājumā un tūdaļ visu notriec. Tad atkal atbrauc un lūdzies: «Pieņemiet!» Bet tev taču ir smags katorgas darbs… Cik muļķīgi iznāk: veselu gadu mocies, vienu dienu priecājies… Kauna liela!» — «Nē, jūsu augstība,» es atbildu, «āre, jau piektais gads iet uz beigām, kopš ne piles mutē neņemu. Are, sakrāšu naudu, aizbraukšu pilsētā, atvēršu tur darbnīcu.» Tu klausies, Petrovič, vai ne?

— Klausos.

— Nu, klausies! Un paliesi, pagāja piektais gads, pienāca gals manai nolādētai dzīvei purvā, aukstumā, skumībā: es gaužām biju sailgojies pēc skaistas pilsētas, pēc dažādiem ļautiņiem. Visu sev biju liedzis. Pat ja, teiksim, svētkos izdeva kroņa brand-vlnu, es nedzēru, bet allaž savu mēriņu pārdevu citiem, krāju kapeiciņas. Un man bija sakrājies naudas vairāk nekā četri tūkstoši. Nu, labs ir. Pienāca kroņa tvaikonis, pēc nedēļas ies atpakaļ. Saņēmu aprēķinu, pasi rokā, iesēdos tvaikonī, aidā uz pilsētu. Bet līdz pilsētai vairāk nekā tūkstoš verstis. Otra dienā mēs tvaikonī piebraucām pie Ketskas ciema. Es aiz priekiem bufetē izsūcu vienu puspudelīti, uzkodu gurķīti, vēlreiz iekampu un pēc tā vēlreiža vēl, bet pec tam vēl un vēl, un vēl. Labs ir! Uzkāpu augšējā klājā, skatos: viss krasts pilns meiču un sievu — tās nevar vien noraudzīties tvaikonī, tām brīnums. Tauta, ļautiņi, meičas! Piecus gadus nekā tāda nebiju redzējis. Un te nu sāka līgoties viss krasts, mājas, debesis, un arī es pats salīgojos. Bet sirds man krūtīs tā vien dun, tā vien dižojas, tai gribas padraiskot, gribas lielīties. «Ei, sievas, meičas!» kliedzu. «Sagaidiet Fiļku Skvoreņu. Jautrāk! Jautrāk!» — un pats es krastā. Nu, labs ir. Nogāju krastā, cepuri pārplēsu, izņēmu no tās naudu, cepuri aizsviedu projām, bija gluži jaunas kredītbiļetes pa piecniekiem. Un nu, āre, eju, zeme man zem kājām līgojas, krūtīs tāda patikšana, bet meičas, maitas, un sievas visas pulka skrien man līdz pa labi, pa kreisi. Bet es, vai nu tici, vai ne, Prochor Petrov, eju kā tāds lielmanis taisni uz krogu, kreisajā rokā man, tā sacīt, iežmiegts naudas žūksnis, bet ar labo — ķeru tikai, ķeru no pakas pa piecniekam un izdalu naudiņu pa labi, pa kreisi kā spēļu kārtis. Ja — nu-dien! … Nu meičas, zināms, nesnauž: «Urā,» kliedz, «urā! Slava mūsu labdarim Filipam Samsoničam Skvoreņa kungam!» Kamēr aizgāju līdz krogam, visa nauda bija izšķiesta. Bet otrā dienā, kad izgulēju dzērumu, uzmetu cilpu kaklā… Kad no cilpas izņēma, ielēcu upē — izvilka; ar dunci iedūru krūtīs — nedēļu nogulēju, izveseļojos. Tu dzirdi, Petrovič?

— Dzirdu. Iešļāc vēl krūzīti.

Fiļka Skvoreņs pasniedza tēju, atkal nosēdās pie ugunskura, aizsmēķēja pīpi.

— Pieci gadi! Un tūdaļ vienā pašā stundā atkal kails… Un būtu jel kāds prieks bijis, tīrais spļāviens, tfū! Bet biju taču sapņojis par pilsētu, darbu, sievu, biju cerejis kļūt par cilvēku … Ak vai, ak vai!…

— Stulbenis, — Prochors no telts viņu nolamāja un arī aizsmēķēja.

— Pagalam stulbs — līdz pašai sēžamai vietai, — klaidonis piekrita.

Prochors izlīda no segas apakšas, sāka jūgt zirgu. Fiļka viņam veikli palīdzēja.

— Nu tad tā, tēvoci Škvoreņ, zeltu atnes uz kantori. ..

— Cik naudas tad dosi?

— Cik pienāksies. Droši vien tūkstoši trīs četri.

— E-eh! — skrandainis nopūtās, iesita ar dūri sev pa sirdi un nepiekrizdams papurināja galvu.

— Baidies?

— Baidos. Galu dabūšu, 1— viņš nopūtās un, piegājis pie Prochora, saņēma to aiz rokas. — Apžēlojies par mani, Prochor Petrov. Ņem mani pie sevis: tev liela platība, vienu cilvēku viegli vari kaut kur iespiest.

Prochors padomāja, iesēdās divričos un teica:

— Visu naudu uzreiz es tev neizmaksāšu. Došu pa daļām.

— Pateicamies, — klaidonis priecīgā balsī atbildēja.

Brīdi klusējis, Prochors jautāja:

— Nu ko, vai daudz ļautiņu savā mūžā esi nobendējis?

— Vai ļautiņu? — Fiļka Škvoreņs sāka kustināt uzacis it kā atcerēdamies. — Nē, ne pārāk daudz … pat desmit nesanāk.

— Par ko?

— Daži man, piedzērušam, pa rokai pagadījās, daži pret taisnību rīkojās. Ispravņiku nokniebu. Nu, ja tā, tad ņem mani pie sevis. Tava padarīšana nav viegla, ej kā pa bezdibeņa malu, nāve allažiņ blakām staigā. Valodas par tevi tālu klīst. Man visi tavi paradumi zināmi. Noderēšu …

Prochors paraustīja grožus, zirgs nogriezās uz ceļa pusi un sāka iet. Prochors pavērsās atpakaļ un, nekā nedomādams, nokliedza:

— Labs ir! Atnāc! Varbūt ari patiešām noderēsi.

Paša balss un izteikto vārdu jēga izsita Prochoru no līdzsvara. Nez kāpēc viņš pēkšņi ieraudzīja brutālo resnvederi pris-tavu ar garajam ūsām: pristavs slīd Prochoram blakus, draud ar pirkstu un ķiķina. Bet iesānis, slēpdamies taigas biezoknī, glūn slepkava Fiļka Skvoreņs. Viņš pamet Prochoram ar acīm un klusām griež pret pristavu zibošo dunci. Zirgs paātrināja soļus, slīdošā parādība palika aiz muguras. Prochors sakoda zobus un skaļi ieklepojās.

5.

— Ziniet ko, Protasova kungs, — Prochors iesāka. — Sakiet atklāti, — kāds nodoms maniem strādniekiem? Kaut kas jūtams gaisā, bet, kas īsti, — nesaprotu.

Tā runādams, Prochors visu itin labi saprata un redzēja, viņam tikai gribējās zināt, ko teiks inženieris.

Protasovs brītiņu klusēja, it kā mobilizēdams spēkus nepatīkamai sarunai ar īpašnieku. Tad nometa pensneju un piemiegtām acīm tuvredzīgi pavērās Prochorā.

— Teiksim tā, Prochor Petrovič. Kā jums zināms, krišanas leņķis līdzinās atstarošanas leņķim. Vienkāršāk runājot: kā sauc, tā atskan.

— Tālāk? … — Prochors soļoja pa torņa kabinetu, aiz viņa soli pa solim izkāmējušais vilks.

— Loģika, veselais saprāts liecina, ka ikviens uzņēmums spēcīgi zeļ tikai tad, ja strādnieki ieinteresēti peļņā vai vismaz tā nodrošināti, ka var cilvēciski eksistēt.

— Un tā kā pie manis nekā tāda nav, — Prochors viņu pārtrauca, — tā kā es jūsu acīs esmu ekspluatators, nelietis, tad maniem uzņēmumiem jāiznīkst?

— Ja vēlaties — jā.

— Bet kāpēc tie jau desmit gadus pastāv un kļūst aizvien spēcīgāki?

— Pastāv un kļūst spēcīgāki? — Protasovs pasmaidīja ar lūpu kaktiņiem un izlaida no nāsīm un mutes veselu mākoni tabakas dūmu. — Pagājušā rudenī mēs izraudzījāmies varen lielu stipru ciedru lietaskokiem — trīs viri to tikko spētu aptvert. Caur taigu izbrāzās viesulis. Visi koki palika stāvot, bet šis ciedrs nogāzās. Mēs pēc tam brīnījāmies: no izskata pilnīgi vesels, bet vidū — vieni prauli. Te tev nu bija …

— Saprotu, — ar apslēptu smaidu atteica Prochors. — Saprotu, bet es pagaidām vētru ne no kurienes negaidu.

— Politiskais barometrs rāda pretējo.

Prochors apstājās, arī vilks apstājās un nolaizīja saimniekam roku.

— Jā, runājot par barometru … Vispār par politiku. Sakiet, Andrej Andrejič, — kur strādnieki ņem dažādas nelietīgas brošūras?

— Tas ir — kādas? — Protasovs uzlika pensneju.

— Jūs jautājat, it kā nevienas nebūtu redzējis.

— Nē, neesmu redzējis.

— Šepat tās ir! — Un Prochors, atvēris skapi, nosvieda Pro-tasovam pie kājām veselu klēpi brošuru, kas pajuka pa grīdu.

— Nu palūk!

— Nu palūk!… — priecīgi iesaucās arī negaidīti ienākušais pristavs.

Sēkdams, zobenu pieturēdams un pēc iespējas ciešāk ievilkdams vēderu, viņš tikai sāniski iespraucās pa šaurajām durvīm… — Un es jūs meklēju… Bet jūs abi, skat, pie pašiem mākoņiem.

Prochors steigšus uzlasīja brošūras un bāza tās atpakaļ skapī. Inženieris Protasovs samulsa, nosarka.

— Tātad, Andrej Andrejič, — Prochors diplomātiski turpināja. — Jums liels paldies par darbu… Esmu ļoti apmierināts ar jūsu labajām organizatora spējām. Vietu dzirnavām jūs esat izraudzījies lielisku. Uz redzēšanos, mīļais, ejiet, arī es pats drīz ieradīšos darbā.

Protasovs piecēlās, paņēma portfeli.

— Vienu acumirkli! — atelsies no stāvās kāpšanas tornī, pristavs iesaucās. — Andrej Andrejič, jūsu augstdzimtība! He, he, he. — Un viņš rupji, familiari uzsita inženierim Protasovam uz pleca.

— Lūdzu bez žestiem, — tas šķebīgi atkāpās. — Kas jums vajadzīgs? Ātrāk! Man nav laika.

— Nesteidzieties, nesteidzieties, draudziņ manu. — Un pristavs smagi noslīga uz kušetes.

Arī Protasovs nosēdās un noņēma pensneju.

— Strādnieku vidū lielā skaitā parādījušās dažādas sarkanās aģitacijas brošūras, proklamācijās un šitie paši sociāldemokrātu partijas uzsaukumi…

— Kas par brošūrām? Kas par uzsaukumiem?

— Nu palūk, lūdzu, — pristavs izvilka no kabatas pāris brošuru, stenēdams piecēlās, piegāja pie skapja, pastiepa roku, lai to atvērtu: — Palūk, arī te vēl…

Taču vilks ar vienu lēcienu pieklupa pristavam pie krūtīm un, zobus nošņakstinājis, ierējās pašā sejā.

— Ej prom! — Prochors iesita vilkam.

Pristavs, galvu nodūris, no pieres apakšas truli noskatīja vilku, Protasovu, Prochoru.

— Kāda man gar to daļa? — Protasovs jautāja.

— Jā. Kāda daļa tur Andrejam Andrejičam? — arī Prochors piebalsoja.

Pristavs ar Prochoru pazibsnīja viens pret otru acis. Pristavs noglauda ar plaukstu kuplās, putna spārniem% līdzīgās ūsas un, pametis Protasovam ar acīm, paziņoja:

— Šonakt es apcietināju techniķi AAatvejevu.

Protasovs pietrūkās kājās, viņa uzacis salēcās uz augšu.

— Ko jūs esat izdarījis? — viņš iekliedzās. — Techniķis Matvejevs strādā pie upes regulēšanas darbiem. Bez viņa kā bez rokām … Vai tad ar tādu upi var jokot? Un par ko, par ko? Uz kāda pamata?

— Uz likuma pamata.

Prochors piespieda tālruņa podziņu un drebošā basa balsī sacīja pristavam:

— Ziniet ko, Fjodor Stepanič, jūs savu likumu lieciet pagaidām pie malas… Tūdaļ dodiet rīkojumu atbrīvot Matvejevu .. . Nāciet pie tālruņa . . . Hallo, hallo!

— Bet es taču nevaru . . . Jūs saprotat, es nevaru.

— Es pieprasu. Vai tad jūs patiešām gribat nodarīt man piecdesmit tūkstošus lielu zaudējumu?

— Bet jūs, Prochor Petrovič, graujat manu autoritati. Jūs cērtat zaru, uz kura …

Es jūs lūdzu nekavējoties atbrīvot Matvejevu … Lūk, tālrunis. Andrej Andrejič, uz redzēšanos! Atstājiet mūs divatā!

Protasovs izgāja, Prochors aizcirta aiz viņa durvis.

Pristavs stāvēja, kājas izpletis, ar atvērtu muti.

— Fjodor, — Prochors viņam sacīja. — Savus trikus tu met pie malas. Es tev nelieku nekādus šķēršļus izdarīt kratīšanas, apcietināt… Tieši otrādi! Bet tikai ar manu piekrišanu. Man visi darbinieki pārskatāmi, ikviens man nepieciešams kā ritenis mechanismā. Strādniekus vari ķert, cik tev uziet. Bet, kamēr mums tik drudžains darbs, Matvejevs jāatbrīvo. Pēc tam varēsi paņemt un pabaidīt. Un to tu, Fjodor, reiz par visām reizēm iegaumē, — Prochora balss ieskanejās valdonīgi, pavēlnieciski.

— Reiz par visām reizēm iegaumē: inženieri Protasovu nedrīkst turēt nekādās aizdomās.

— Bet…

— Bez kādiem muļķīgiem «bet», ja tev to saka Prochors Gromovs. Viņš man ir nepieciešams, viņš ir uzņēmuma galva, uzņēmuma dvēsele. Saprati? Un vairāk ne vārda.

Pristavs sāka nekaunīgi, jēli smieties, vēderu kratīdams.

— Lai notiek, lai notiek, — viņš atteica, valdīdams Procho-ram nesaprotamos smieklus.

Uz lāčādas gulēdams, vilks šad un tad paraudzījās uz pris-tavu, ierūcās, atpleta rīkli un ierējās.

— Bet to tavu vilku sunīti gan es kādreiz nokniebšu, palūk, no šitā, — pristavs pakratīja revolveri. — Man viņš nepatīk…

— Tāpat kā tu viņam.

Prochors pazvanīja uz kantori:

— Grāmatvedis? Vai pie jums nav bijis tāds skrandains tēviņš? Viņu dēvē par Filipu Skvoreņu? Tāds ar lāsainu bārdu? Ja atnāk, sarunās ar viņu neielaidieties, nekavējoties sūtiet pie manis! Esmu tornī.

Pristavam acis sāka šaudīties. Viņš klausījās ar abām ausīm. Elpa viņam kļuva nemierīga, sēcoša: spriedās krūtīs.

— Vai tas plēsoņa zeltracis? — pristavs jautaja. — Arī es viņu vakar satiku.

— Viņš labs kalējs, tikai dzērājs. Gribu viņu drusciņ pa-ārstēt, pēc tam ņemšu darbā.

Pristavs neuzticīgi palūkojās Prochoram acīs, piecēlās, sāka steigties:

— Nu es iešu… Jā, vēl kas… Man naudas vajadzētu…

— Nav.

— Tas ir, kā nav? … Man ļoti nepieciešami…

— Kas tu esi par nelieti! Man tas ir apriebies … Dzirdi, sēdies, Fjodor, parunāsimies …

— Vēlāk … Nav vaļas … Dod šurp pieci simti, iekams vairāk neesmu pieprasījis.

Ej tu pie velna! Vaķies ārā!

Pristavs iepleta acis, iesecās un dusmīgi sasita papēžus.

— Pagai-di, puis! — Viņš padraudēja ar pirkstu un sāka skaļi smieties. Viņa ūsu gali, mākslotajiem smiekliem skanot, saslējās pāri ausīm, acis nozuda, tuklie, sārtie vaigi nikni drebēja. Tad pēkšņi acis iznira, izspiedās uz āru, kļuva stiklainas, mute kā čūskai iešņācās: — Prochor Petrovič!

Prochors atgrūda atzveltnes krēslu, savilka dūres, tuvojās pristavam. Arī vilks, spalvu bozdams, pietrūkās kājās.

Pristavs atmuguriski kāpās uz durvīm, atvēra tas ar papēdi, izbāza dibenu un vēderu gaiteni, kas veda uz kāpnēm, un no pustumsas saldā, smalkā balstiņā nobleja:

— Bet mēs ar Nadeņku, Prochor Petrovič, bijām iecerējuši jaunu mājiņu uzcelt.

Durvis aizcirtās.

— Nelietis! — Prochors klusi izlamājās un nopūtās. Viņa piere bija aprasojusi aukstiem sviedriem, aiz dusmām sadzeltējusi āda deniņos kļuva atkal balta. Viņš noglāstīja vilku, kas vēcināja asti, pameta viņam cukura graudu un pazvanīja uz mājām.

— Nastja, klāj galdu! Kungs pusdienās nenāks, — namamāte norīkoja.

Šodien uz pusdienām bija uzaicināti Inokentijs Filatičs, skolotāja Kalerina Ļvovna un Aleksandra tēvs. Bet priesteris bija aizkavējies, — visi sēdās pie galda bez viņa tanī pašā mazajā viesistabā.

No rīta simt briežu pajūgos rezidencē ieradās tungusi. Viņi apmetās kādu versti no šejienes. Kāds desmits no tiem devās uz baznīcu ar dāvanām briežu, vāveru un lapsu ādām. Baznīca izrādījās aizslēgta. Izvēdinašanai bija vaļa atstāts vienīgi sānu logs no altara. Tungusi apgāja baznīcai apkārt, ar nožēlu pašmaukstināja lūpas — aizslēgta.

Vecais Senkičs sacīja jaunajam Vaskam:

— Grūd man pašā dibenā, līdīsim pa logu.

Un tā vecis jau altarī. Ielīda ari pārējie, atskaitot Vasku.

— Ei, draugs, svied kažokādas šurp!

Vaska iesvieda pa logu visas kažokādas un ielīda arī pats.

Tungusi pārmeta krustus pie dievgalda, atvēra altara durvis un iestiepa savas dāvanas plašajā dievlūdzēju telpā. Starp svētbildēm viņi sameklēja brīnumdarītāju Nikolaju un novietoja upuri tam pie kājām. Bet trīsdesmit vāveru un vienu lapsādu viņi nolika atsevišķi.

— Tas cienīgtētiņam Aleksandra tēvam, priesterim popam, — vecis izrīkoja.

Pa to laiku Vaska uzlauza sveču kasti, izņēma desmit pašas resnākās sveces, ielika tās svečturī pie Nikolaja svētbildes un aizdedzināja. Pie tās pašas reizes viņš aizsmēķēja pīpi. Taču vecais tunguss uzkliedza: — Ei! — izrāva tam no mutes pīpi, nosvieda to zemē un iezvēla pašam Vaskam pa pakausi. Vaska apvainojies samirkšķināja acis, nošļupstēja kaut ko un žigli ieskrēja altarī.

Tungusi lūdza dievu kasīdamies un pūzdami. Kāda sieva ar meiteņu nosēdās uz grīdas, ar muguru pret svētbildi, lūpas čāpstinādamas, viņas apbrīnoja zelta zvaigznēm izrotātos zilos griestus.

Vaska iznesa kūpošu vīraka trauku un sniedza vecim, sa-

cīdams:

— Še tev jociņš trim ķēdītēm, vicini. Zini ka?

— Maz maz zinu, — vecais Scnkičs atteica un sāka kvēpināt, klanīties svētbildes priekšā, kaut ko nesaprotami izkliegt un dziedāt pilnā kaklā tāpat kā taigā:

— Oho, ho, ho, boi!… Mikola māmuļa-a-ā!

Visi nometās ceļos un sāka raudāt.

Bet satumsušais Nikolajs, lai gan stingri, tomēr uzsmaidīja tungusiem. Vaska, pie klirosa stāvēdams, glāstīja ķeruba spārnus un skaļi brīnījās:

— Viens galva, spārni… Nez vai putna vai kas cits?

Vecais Senkičs sāka purināt galvu — sirmā matu pīne kuļājās kā aste, tad viņš aizmiedza šaurās, pūžņojošās ačeles un, krunkaino muti sašķiebis, nelabā balsī iebrēcās:

— E, he, he, he, hei!… Dievs māmuļa, tētiņ — debesu valdniecei

— Metiet mieru, dieva zaimotaji, metiet mieru!

Tungusi, uzdzirduši dievnamā ienākušā mācītāja balsi, atskatījās. Vīraka trauks izkrita Senkičam no rokām. Vīrieši aiz bailēm uzlika cepures galvā.

— Kā jūs esat iekļuvuši dievnamā? Caur altari! Nelaimīgie, jūs esat piegānījuši baznīcu, aptraipījuši…

— Kas par apgānījuši, ko tu runā? Tavs melsa! — Senkičs strīdējās pretī: — Tie ir dūmi… Ače, no šitiņās vēcekles … Ko tu runā, tētiņ, Leksandra tēv, priesteri pop.

Aleksandra tevs rūgti pasmaidīja, visus nosvētīja un, dievbijīgi krustus mezdams, vēra ciet altara durvis.

— Šeitan upuris Mikolam, šeitan upuris tev. — Un Senkičs paspēra ar kāju kažokādas, kas bija noliktas uz altara paaugstinājuma.

— Neprātīgais! — ar laipnu pārmetumu balsī pukojās mācītājs. — Ja tas upuris man, tad aiznes pie manis mājās.

— Nē, — Senkičs pakratīja galvu. — Nē, tētiņ, priestera tēv, pop. Mēs atnesām upuri dievam, mēs viņam teicām: «Dieviņ, šito atdod tētiņam popam.» Nu, redz, tētiņ, ņem pats no dieva, bet mes tev nenesam. Lai tev dievs dod … Mes — nevajag.

Sī vienkāršā gudrība aizkustināja Aleksandra tēvu. Viņš pasmaidīja un sacīja:

— Ak, kādi sirdsšķīsti bērni jūs esat! Tomēr, mans mīļais… redzi, krievi, kad man gribas ēst, atnes ēdienu pie manis mājās. Piemēram, manai gotiņai bija izbeidzies siens, Gromova kundze atsūtīja man veselu vezumu. Kā tad pec jūsu domām? Jūsuprāt, arī siena vezumu vajadzēja vest šurp, uz baznīcu, dievam, un lai tad dievs man atdod. Bet man pēc tam siens būtu jāved no šejienes uz mājām. Vai tā?

— Tā gan, tā gan, — tungusi māja ar galvu. — Tavs mans runā pareizi . .. Dikti pareizi. '

— Bet vezums taču nelīdīs pa durvīm iekšā! — priesteris iesaucās, smieklus valdīdams.

— Kāpēc nelīdīs, — Senkičs iebilda, vilkdams no kabatas pīpi un tabakas maku. — Taisi vislielākais durvis, tad iedzīs. Ko gribi, iedzīs … Pareizi!

Aleksandra tēvs, it kā jaunāks kļuvis, skaļi iesmējās un, izpletis rokas kā spārnus, apkampa veci:

— Ak tu mīļais, ak tu gudrais, ak tu labais… Ak! Kāpēc tad jūs ar visām cepurēm, ņemiet ātrāk nost, grēks taču ar cepurēm!

Visi atsedza galvas, ja grēks, tad grēks. Arī Senkičs noņēma cepuri, ielika pīpi zobos, uzrāva sērkociņu.

— Ko tu dari! — Aleksandra tēvs piecirta kāju pie grīdas.

— Kas tāds? — Tunguss nesaprata.

— Are, kas tāds… — Vaska pielavījās, izrāva Senkičam no zobiem pīpi un nometa zemē.

— Tpū, tu mēms! — Samulsušais Senkičs nospļāvās. — Pavisam biju aizmirsis mazdrusciņ.

Cienīgtēvs parunājās ar viņiem, vēlreiz nosvētīja, izveda no baznīcas un pats aizgāja pie Gromoviem. Visu ceļu viņš gāja smaidīdams un ar smaidu uz lūpām piesēdās pie pusdienu galda.

— Varat iedomāties, kāds savāds gadījums, viņš iesāka.

— iedomājieties, es atveru baznīcas durvis — un ko es redzu? Kāds desmits tungusu, šo apbrīnojamo, sirdsšķīsto dabas bērnu.

Viņa stāstā klausījās uzmanīgi un jautri. Par visiem skaļāk smējās Inokentijs Filatičs, lai gan smieties ļoti kavēja jaunie žokļi ar zobiem, ko dentists viņam tikko bija ielicis. Redzams, nesen atbraukušais dentists nebija no prasmīgajiem: zobi iznākuši tādi kā zirgam, izspiedušies uz āru, un to jaunais īpašnieks nekādi nevarēja aizvērt muti. Viņa seja nu izskatījās sveša, izstiepta kā karikatūra. Un izruna neskaidra, nepatīkami jocīga.

— Tas ir tīrais posts! Vai nu zobi jānozāģē par kādu veršoku īsāki, vai lūpas jāpiemetina garākas, — Inokentijs Filatičs pats par sevi smējās. Bet, kad viņš iekoda burkānu pīrāgā, augšējais žoklis aizķērās un nokrita zemē.

Katerina Ļvovna, Ketija, tikko institūti! beigusī jaunā skolotājā, pieķērās pie Ņinas Jakovļevnas un sāka smieties.

Aleksandra tēvs tīši nodziļinājās zivju viras ēšanā. Inoken-tijs Filatičs noliecās, iekrekšķejās un, bārdu virā peldinādams, gramstījās gar kājām.

Ekur tas nolādētais, ekur, — viņš šļupstēja. — Pareizi teikts — «es grēciniekiem zobus satriekšu»… Ak grēki, grēki!… — Viņš nogriezās sānis, kā tīģeris izpleta muti un laimīgi ievietoja tur žokli.

— Tad tā nu es saku, cienīgtēvs turpināja. — Kāda liela gudrība, kāds saprašanas dziļums šiem mežoņiem, kas atrodas uz cilvēka un dzīvnieka robežas!

Aleksandra tēvs mēdza runāt skaidri, noapaļoti, kā no grāmatas. Nereti viņa vārdos izskanēja dabisks patoss pat ikdienišķā sarunā. Tālab viņš uzskatīja sevi par daiļrunātāju «no dieva žēlastības» un lepojās ar savām runas dāvanām. Viņš bija paradis sabāzt rokas talara piedurknēs, atsliet atpakaļ savu taisno stāvu un, raugoties klausītājos, piemiegt pelēkās, gudrās acis ar rudajām skropstām. Lai gan viņš ar visiem sarunājās sirsnīgi, tomēr ar acīm redzama pārākuma apziņu. Tikai, sarunājoties ar inženieri Protasovu — šo volterianieti, sociālistu un bezdievi, viņš allaž kļuva nedrošs.

— Jūs tikai iedomājieties: viņi, šie tungusi, negrib dot man .rokās savu palīdzību, lai mani neaizvainotu. Viņi nedod cilvēkam, bet dievam, cilvēks lai saņem viņu upuri no dieva rokām, lai sajustu pateicību reizē kā pret dievu, ta pret cilvēkiem. Vai nav smalki? — Viņš noskatīja visus pēc kārtas ar savām piemiegtajām acīm. — Pavisam citādi tas ir pie mums, krieviem. Pie mums garīdznieks ar svēto krustu rokā apmeklē draudzi, un sievas spiež tam saujā pieckapeiku gabalus. Ir jau sāpīgi, ir jau kauns, roku taču dedzināt dedzina šī nauda! Bet garīdznieks arī ir cilvēks: grib ēst un dzert.

— Lai nu kā kuram, bet jums, tētiņ, gan grēks želoties… — Inokentijs Filatičs noklabināja savus zobus.

— Es arī nežēlojos, es ari nežēlojos, — Aleksandra tēvs pazemīgi atteica un uzlika uz šķīvja otro pīrāga gabaliņu.

— Bet es, jaunkundz, zinu, pēc kura jus ilgojaties, — Ino-kentijs Filatičs pameta skolotājai ar acīm.

— Pēc kura tad?

Droši vien pēc Andreja Andrejiča, pēc Protasova kunga.

Katerina Ļvovna pietvīka, paraustīja plecus un pašķielēja uz namamātes pusi.

— Ne druskas… Kāpēc jūs tā domājat?

— Viņš taču precību gados, jaunkundz.

Arī I^ina Jakovļevna mazliet pašķielēja uz skolotāju.

— Nesnaudiet, jaunkundz! Labāku vīru nekur nedabūsiet! — Inokentijs Filatičs iesaucās ar tādu dedzību un tā sapurināja galvu, ka augšējais žoklis atkal mēģināja izslīdēt, bet viņš to ar roku veikli satvēra. Izdevīga partija, izdevīga partija! — jautrais večuks nelikās mierā.

— Vai tad nav cita sarunu temata? namamātes balss iedrebējās, un viņa spalgi pašķindināja ar nazi pa šķīvi: Nastja, pīles cepeti!

Aleksandra tēvs uzmanīgi ieskatījās Ņinas Jakovļevnas sejā. Viņas seja kā arvien bija laipna un it kā vienaldzīga, tomēr acīs nepatīkams satraukums, skumjas. Katerina Ļvovna jutās neveikli, smaids viņai nodzisa, ausu galiņi kvēloja; viņa samulsusi nolaida acis.

Lai pārtrauktu klusumu, Aleksandra tēvs sacīja:

— Es jūs visus uzaicinu rīt pusdienas laikā uz manu sarunu ar tungusiem. Temats — pirmatnējais jēdziens par dievu. Atskaitot visu pārējo, būs interesanti arī etnogrāfiskā ziņā … It ipaši jums, Katerina Ļvovna . . . Vai jūs nekad neesat redzējusi tungusus?

— Andrejs Andrejičs atnācis, — iesaucās Nastja un uzlika uz galda bļodu ar pīles cepeti.

Abas sievietes tūdaļ izvilka pūdera slotiņas un drebošiem pirkstiem sakārtoja matus.

Fiļka Škvoreņs pārnakšņoja taiga pie ugunskura kopā ar strādniekiem. No rīta viņš izpeldējās, izžāvēja saulītē cauros autus un sāka soļot uz Gromovu ciemata pusi. Traktierniece izvārīja kāpostus, viņš paēda, apjautājās, kā var nokļūt rezidences kantori, uzmeta plecos ādas somu un devās ceļā.

Saulīte tuvojās vakaram. Škvoreņu uz ielas panāca čigāniete.

— Pagaidi, laimīgais! — Sejai pārlaists zaļš, rakstains lakats, acis nav redzamas. Veca vai jauna — nevar saprast. Lindraki netīri, kājas basas, bet tik baltas kā baltmaizes kukuļi.

— Vai tu esi Filips Škvorens?

— Es.

— Te tev no kunga vēstule… Iegriezīsimies šķērsieliņā, nekliedz .. .

— No kāda kunga?

— No Gromova, Prochora PetroviČa.

— Es nemāku lasīt. Lasi!

Čigāniete atplēsa iesārto aploksni ar zilu apmatīti, izņēma

vēstuli, atsedza lakatu no acīm — seja jauna, melnīgsnēja, pie ausīm nošķinda auskari. — Nu klausies, labais cilvēk, laimīgais drošsirdi.

Viņi nosēdās uz mājas paviļam. Čigāniete klusā balsī izlasīja:

«Uz kantori nenāc! Ejiet abi ar čigānieti uz līko priedi, viņa Tev parādīs ceļu! Atnākšu pats personīgi, līdzko satumsīs.»

Čigāniete pavērās baismajā vīrā un brīdi klusēja.

— Bet kas tu tāda esi?

— Esmu čigāniete, strādāju pie viņa par izsūtāmo, kalpoju uzticīgi. Uzticīgāka par mani nav neviena.

— Ko tad viņš, sātans, runāja par kantori… Lai viņu piķis un zēvele, velnu tādu, mūlāpu …

— Ne tik strauji, laimīgais, neskaisties… Kungam aizliegts pieņemt zeltu atklāti. Nāc iesim!

Taigas zvēru taciņa ieveda viņus dziļi mežā. Klaidonis pa priekšu, čigāniete nopakaļ. Bija jau patumšs.

— Bet ja nu es tevi noduru … Vai tev nemaz nav bail?

— Nē, laimīgais, es nebīstos. Esmu apvārdota …

— Es, āre, izgājušā gadā nožmiedzu tādu pašu kā tu. Sī man zeltu gribēja nospert… Nu, es viņai šito pašu duncīti rīklē — ļ un gatavs … Lai viņu piķis un zēvele!

— Nu, pavej, arī vēlētā priede klāt, — teica čigāniete, uzmanīgi klausīdamās: klusa, nomaļa vieta, taigas koku galotnes atvadījās no rietošās saules. Apakšā starp stumbriem iestājās dzestra krēsla.

Mīksta, iesirma sūna klāja zemi kā sega. Soļus divdesmit plats klajumiņš, vidū lika, trijžuburaina priede. Tā nedzīva -pērkona sadragāta: debesu ugurfszobcns nocirtis kuplo galotni, sašķēlis un apdedzinājis stumbrus un šķembas izsvaidījis uz visām pusēm.

— Pavej, šepat… — Čigāniete nosēdās uz sūnu paklaja.

Škvoreņs pastāvēja brīdi kājās, padomāja, paraudzījās apkārt un arī nosēdās, pateicis:

Nē, lai tevi piķis un zēvele, tu patiešām esi pārdroša. Bet ja nu es pēc savas iespējas sākšu tevi bučot un apmīļot?

Čigānietē skaļi, spalgi iesmējās un atvirzījās tālāk no klaidoņa.

— Mēs, brīvās čigānietes, pie tā esam pat ļoti pieradušas … Tikai dārgi ņemam… Vai tad tev daudz tā zeltiņa?

— Pietiks… Nu, nāc man par sievu… Tu, maita, esi mīksta, tīkama … Bet es, var teikt, esmu bagāts… Bārdu nost, iegādāšos labas drēbes, dāmiņ čigāniet… Ek piķis un zēvelei Lai šauj tev papēdī… Kā sīrups!

Čigāniete pagrozīja plecus, iesmējās, izvilka no kabatas spēļu kārtis, izdalīja tās viļņota vēdekļa veidā pa sūnu paklāju un iesaucās:

— Ak kārtis, kārtis, kas jūsu domas skārtis! Nu, ko kārtis teiks, tā lai notiek… Ak laimīgais, tad es tevi nobučošu no vienas vietas, aiz laimes prātu zaudēsi, visu pasauli aizmirsīsi! .. . Ek tavas skaistās ārzemnieka actiņas! … Nāc skaties!

Fiļkam nāsis cilājās. Asinis sāka joņot, acis spīdēja.

— Bet ja dziesmas … Vai dziedāt proti?

— Protu. Bet tu?

— Kad esmu iedzēris, tad arī es bļauju.

— Bet iedzert gribi?

— Dullā … Vai tad burvene esi, vai? … Kur tad lai ņem?

— Pavej, šepat…

Čigāniete izvilka no lakata apakšas aizlakotu konjaka pudeli un iedeva to klaidonim.

Tas nokoda ar zobiem laku, iezvēla ar delnu pudelei pa dibenu, ar nagu atmērīja pusi.

— Uz tavu veselību, manu mīlulīt, — atdzēra savu daļu un palieku sniedza viņai: — Se, eņģelīt, dzer uz labu laimi… Nomazgā savu čigānietes dvēselīti… Khe!

— Nē, es nelietoju … Dzeriet sausu līdz pašam dibenam … Bet, līdzko izdzersiet, sakursim uguni, sāksim bučoties… Un visa šī naksniņa līdz pašai rīta gaismiņai piederēs mums… Dzer, laimīgais, ak tavas ārzemnieka actiņas… Skat, arī kārtis — skat, skat — krusta dāmai uzgulies karalis!

Fiļka Skvoreņs, ielējis konjaku mute, ilgi nerija: «Ak, kā dedzina, ak, kā iepriecina dvēseli!»

— Khe! Paldies …

Viņš ieurbās ar skatienu kārtīs, patiešām — karalis un dāma guļ saķērušies. Pārējās kārtis gan pieceļas, gan apgulstas, gan pieceļas, gan apgulstas.

— Kas par burvību! — Klaidonis izberza acis un dusmīgi paraudzījās uz čigānieti.

— Ko tu uz mani tā acis boli? — čigāniete uzsauca griezīgā balsī. — Vai vairs nepazīsti, vai? .. . Tā taču esmu es brīvā čigāniete, tava draiskule, drostaliņa . . .

— Pazudi!… Izgaisti! Izgaisti! klaidonis šļupstēja, ar pūlēm valstīdams pudu smago mēli . .. Viņš sēdēja, uz priekšu saliecies, izvalbījis acis kā liels krupis, ar dūrēm pret sūnām atspiedies. Sirmais sūnu paklājs šūpojās aizvien stiprāk. Klaidonis apvēlās uz sāniem — sirdij tik patīkami, miegs slēdza acis ciet.

— Tavas actiņas neskaidras, galviņa uz spilventiņa noslīgusi … Guli, laimīgais, guli.. .

Viņa pieliecās klaidonim pie sejas, steidzīgiem pirkstiem pacēla viņa plakstiņu, ieskatījās nespodrajā, dziļi iegrimušajā acī, piecēlās, izrāva no lakata apakšas pistoli un gaisā — knaukš!

— Pēr-r-r-kons … — klaidonis nočukstēja.

Pēc šāviena kāds pienāca pie čigānietes.

6.

Prochors parmeta krustu meitiņai Veročkai, noskūpstīja sievu un, pasacījis ar labu nakti, iegāja savā kabinetā. Apgulās, ietinās! palagā. Bija smacīgi, miegs nenāca. Domās drūzmējās pagātnes! rēgi: sejas, sastapšanās, dažādi stāvokļi. Bet bija grūti kaut ko sa-f tvert, pie kaut kā apstāties: to bija tik daudz, virpuļoja un slīdēja tālāk kā sniega pārslas negaisa laikā. «Tungusi atnākuši,&gt;: Prochors atcerējās. Un viņa nogurušajās smadzenēs pavīdēja bezgala tālā, mazā Džagda. Kur viņa tagad? Droši vien arī viņu laiks nav taupījis: nobālusi, novītusi kā aizlauzts zieds stepē. Viņš atcerējās to kluso, miglā ietīto nakti, atcerējās savu mājeli, laiviņu, taigu, atcerējās arī to, kā viņš, līdzīgi izsalkušam zvēram, bija dzinies Džagdai pakaļ. Mājiņas sen vairs nav — to nodedzi-] nājis pērkons, bet kādreiz taču tā stāvēja šai pašā vietā, pie viņa toreiz atnāca mazā aizvainotā Džagda. Prochors atceras, kā pa miegam bija uzdzirdis viņas skumjo, sirdi aizkustinošo balsi: «Paliec sveiks, boijēl Paliec sveiks!» Tad viņš tūdaļ bija atvēris acis, gribējis Džagdu satvert, lai maigi noskūpstītu un nekad vairs nešķirtos no tās. Bet Džagda kā viegliem putna spārniem izspurdza pa logu miglā un uz visiem laikiem nozuda viņam saldu atmiņu dūmakā.

Jā. Viss pagājis, izgaisis kā mākoņa ēna. «Nu, ko lai dara . . Prochors nenoteikti nodomāja un nopūtās. «Tungusi atnākuši. .. Ješu,» un, pirkstgalos pacēlies, izgāja.

Nakts mirdzēja sudrabotā gaismā. Rasa nolaidās uz zemi. Baznīcas krusts zaigoja fosfora atspulgā. Zilnēja Aleksandra tēva baltā mājiņa, caur gaišzilā loga rūtīm mirgoja sārta svēt-ļampiņas liesma. Cilvēka ausij šķita dziļš klusums. Taču viss nemanāmi dunēja: mēness staru plūsma, šķērsojot debess plašumu un nolīstot pār taigas miega valsti, trīcēja un skanēja. Snaudā iegrimusī taiga atbildēja tai ar čaboņu, šalkoņu un garām slīdošiem, rūgtiem kā vīraks sapņu murgiem: taiga smaržoja.

Prochors sapņaini ieelpoja šo skurbo meža aromatu un juta, ka viņa griba, kas iekalta sadzīves nosacījumu ķēdēs, kļūst brīva. Mēness šautras izurbās cauri viņa nerviem, uzmundrināja asinis. Un viss viņā jau gavilēja, sauca pēc uzdzīves reiboņa. Sī mēnesnīcas nakts apvijās ap cilvēka sirdi kā čūska. Cilvēkam kļuva skumji, vientulīgi.

Džagda! — viņa balss pāršķēla mēness staru plūsmu.

Taču mīļā balss neatsaucās. Klāt jau bija apmetne. Sūnainos krūmājos ganās brieži, kas šķiet gaišzili. Re, neliels pūlitis, tie paēduši guļ. Kaulainie ragu žuburi nekustīgi. Piecās miecētu briežādu teltīs ar smailiem galiem guļ tungusi dziļā miegā. Tikai viena neguļ — gara, smuidra tungusiete. Domās nogrimusi, viņa stāv pie lielā ugunskura, raugās jautrā liesmu dejā, pūlas saprast, kādu pasaku stāsta uguns, vai varbūt pali izdomā dziesmu par vēso sauli, par mīļoto, par mēnesi. Skat, mēness tur ir! Bet kur tad mīļotais?

— Sveika, — Prochors pieskārās pie viņas kailā pleca.

Tungusiete atsprāga sānis kā atspere.

Ai! N11! Kāpēc biedē?

Sāka riet pinkaini suņi un metās pie ugunskura.

— Mierā! — Viņa iesita ar šķeistu vienam, otram un pievērsa Prochoram savas melnās acis no krasi izliekto, šauro uzacu apakšas. Acīs izbailes un ziņkārība.

— No kā tu tā izbijies?

— No tevis… Domāju — sātans, — Mutē viņa turēja pīpi, melnīgsnējie, platie vaigi dega veselīgā sārtumā. Viņa pati jauna, lunkana, balss viņai vijīga. — Tu esi tik liels. Vari lāci pušu pārplēst.. . Man bail no tevis. Tūlīt pamodināšu mūsējos, -viņa, Prochoru vērodama, skaļi domāja.

— Nevajag, nemodini, — Prochors, viņā tīksmi noraudzīdamies, sacīja. — Tu esi ļoti daiļa. Kā tevi sauc? — Un Prochors nosēdās viņai pie kājām, kas bija apautas daudzkrāsainām zīlēm izrakstītos zābaciņos.

— Mani sauc par Džulbo.

— Skaists vārds. Bet vai jūsu vidū nav Džagdas?

Džagdas? — Tungusiete izņēma pīpi no mules, noslaucīja

no lūpām siekalas un, skumīgi iesvilpusies, teica: — Džagda nomira. Jau sen nomira Džagda. Sāka dzemdēt krievu bērnu, bērns nevareja piedzimt, un Džagda nomira,

Viņa runāja tungusu valodā, raudzījās sānis taigas tumsā un runādama bieži nopūtās.

— Nobeidzās tavs Džagda, jau sen pagalam, — viņa paskaidroja izkropļotā krievu valodā, un acis viņai bija asaru pilnas.

Prochoram iesmeldzās sirds. Viņš brīdi klusēja, cīnīdamies ar smagām jūtām .. . Tad, lūk, kāds liktenis šai mazajai, nelaimīgajai Džagdai! Ak, labāk nevajadzēja viņam šurp nākt.

Tungusiete, uzkurinājusi sārtu, nosēdās Prochoram pretī.

— Džagda — mana tēva meita … Tikai no citas mātes. Bet mans vīrs pazuda.

— Kā tā pazuda?

— Tā, pazuda un pagalam. Tagad, edz, viena.

— Skumīgi.

— Kā nebūs skumīgi… Edz, visi guļ, bet es mocos. Vai tad kāds labums? … Man tikai divdesmit ziemu. Bet naudas man daudz: es labi šauju vāveres, zvērus. Esmu bagāta, bet skumīgi. Gaužām skumīgi.

— Neskumsti! .. . Palūk, man ir salds liķieris. Re, konfektes, — Prochors izvilka no kabatas blašķi, pasvieda sauju konfekšu un, vēl aizvien būdams smago domu varā, vēsi apskāva tungusieti. Tā visa nodrebēja, mazliet pacīnījās ar viņu un pieglaudās cieši klāt.

— Atiesim tālāk no ugunskura, — Prochors aicināja, gurdeni skūpstīdams viņas lūpas.

Mēness nometa viņiem veselu klēpi trāpīgu bultu un pasmaidīja.

Vilka riešana sacēla kājās visu māju, sētsvidū uztrūkās suņi. Pie vārtiem klauvēja Fiļka Skvoreņs un lamājās ar samiegojušos sētnieku. Sētnieks pūlējās tam iestāstīt, ka Prochors Pelrovičs guļ, un raidīja klaidoni pie visiem velniem. Fiļka Skvoreņs apraudājās aiz vārtiem:

— Saproti, cik bēdīgi iznāca … Mani galīgi aplaupīja . .. Visu zeltu atņēma.

Ņina baidījās traucēt vīru. Bet vai tiešām viņam tik ciets miegs? Viņa atvēra logu un ieklausījās sarunā. Sētnieks teica:

— Ar tādām bēdām jāiet pie pristava vai pie uradņika. Bet pie kunga atnāc ap pulksten sešiem rītā vai pievakarē aizej uz torni.

Klaidonis klusēja. Viņš nosēdās pie vārtiem pļaviņā un apķēra galvu ar rokām.

Bija pavisam agrs. Vēl rīta zvaigzne nebija nodzisusi. Zemākās vietās cēlās migla. Sētnieks iegāja sarga būdā.

Nepagāja ne stunda, kad atskanēja Prochora soļi un klepus. Plecos viņam šautene, zābaki rasā samirkuši. Vilks kabinetā priecīgi iegaudojās. Prochors paraudzījās uz guļošo klaidoni, bez trokšņa atslēdza vārtus un klusiem soļiem iegāja mājā. Ņinas guļamistabā atsitās loga aizkars un aizsitās ciet.

Rītā, kad Prochors sēdās vieglajos ratos, viņam tuvojās Fiļka Skvoreņs. Raudādams un acis ar dūri slaucīdams, viņš izstāstīja Prochoram savu nelaimi.

Prochors uzkliedza viņam:

— Mūlāps! — un aizbrauca.

Pulksten vienpadsmitos Ņina sāka posties, lai ietu pie tun-gusiem. Viņa ies kopā ar savu meitiņu Veročku. Atnāks Aleksandra tēvs un paņems viņas līdz.

— Kundze! Jūs aicina virtuvē. Kāda tungusiete, — atskrēja istabene Nastja. Viņas seja šoreiz bija ļoti šķelmīga, acis smējās.

— Ne aicina, bet lūdz. Ak tu lauciniece!

— Viņa prasa pēc kunga. Bet es teicu, ka aizbraucis.

No virtuves ienāca abi reizē: Aleksandra tēvs un Džulbo. Abi sāka mest krustus pie svētbildēm. Ņina ar Veročku devās pie garīdznieka, lai saņemtu svētību. Tungusiete jautāja:

— Vai Proškas nav?

— Prochora Petroviča? Nav, — Ņina atbildēja. — Kam tev viņa vajag?

— Ače, es atstiepu viņam divas aļņādas, divas briežādas un divdesmit vāveru. Kad mana nošaus lāci, pašu tēvaini — ami-kanu, atstiepšu viņam lāci. Ače, vēl zelta gabals, nauda … — Staltiem soļiem viņa pienāca pie Ņinas un pasniedza zelta desmitnieku.

— Par ko? Kāpēc? Vai tu ko nopirki?

— Nē, — tā atteica un pavērās pa logu tālē, kur zaļoja taiga.

— Proška mani gaužām saldi bučoja. Edz, par to. . . naktī. Atdod viņam … Dāvans.

Aleksandra tēvs nostājies mežā uz plata celma un pacietīgi skaidro lungusiem ticības jautājumus. TUngusi ģērbušies savās svētku drānās, nostājušies tam apkārt ciešā lokā. Arī suņi no-tupušies klausās. Aiz tiem brieži, ragus sacēluši, stāv nekustīgi.

Cienīgtēvs amata tērpā un cepurē, ar krustu rokā. Viņš saules apmirdzēts, tungusi miedz acis ciet, met krustus un jūsmo: ak, kas par tētiņu, tīri svēts, tīri — ak, kāds tētiņš! . . .

— Tas tikai ir tētiņš!

Seja viņam skumja un drūma. Tungusi nekādi nespēj saprast visvienkāršākos vārdus, šie meža ļaudis ir bez saprašanas un stulbi, un tas izraisa priesterī bēdas.

— Nu, vai beidzot sapratāt, kas ir dievs?

— Sapratām, lēvrfin! Kas tur ko nesaprast. . . Drusciņ sapratām, drusciņ ne …

— Nu, kas tad ir dievs?

— Laikam jau Nikola …

— Taču ne jau, ne! Nikolajs jau nava dievs, Nikolajs ir tikai dieva izredzēts cilvēks, dieva kalps. Bet dievs, tas ir…

Un atkal jau piekto reizi mācītājs skaidro dieva jēdzienu un piekto reizi viņiem jautā:

Nu, tagad gan sapratāt, kas ir dievs?

Laikam jau Nikola.

Aleksandra tēvs strauji izvelk tabakas dozi un iešņauc tabaku. Viņam pretī sniedzas rokas.

— Do-od, tēvain, dod!

— Nu, klausieties, mani bērni… Es beidzamo reizi jums skaidroju, kas ir dievs. Lūk, paraugieties uz sauli… Jūs to redzat?

Viņš pastiepa pirkstu uz kvēlo spīdekli. Visi pavērsās pret sauli, samiedza acis, aizsedza tās ar plaukstu un iesaucās:

Redzam, tēvain, redzam! … Ače, tur viņa ir, ače!

Vai tā jūs silda?

Silda, tēvain! … Kā tad nesildīs, — silda.

Vai tā jums, spīd?

Spīd, spīd! . . . Kas tur ko runāt?

— Nu, redziet, — un priesteris pārlaida laipnu skatienu visam savam ganāmpulkam, — saule gan spici, gan silda, gan izraisa dzīvību: liek zālei uzdīgt, liek kokiem zaļot, audzina dzīvniekus un cilvēkus. Tātad saulē apvienoti gaisma, siltums, jaunrades spēks, tas ir, vienā pašā saulē trīs būtības. Lūk, tāpat ari vienīgajam dievam piemit trīs būtības, trīs dieva sejas, trīsvienība.

Tungusi stāvēja, mut.es iepletuši, naivā nesapratnē viņi skatījās uz Aleksandra tēva lūpām, no grūtajiem vārdiem un sakarsušā gaisa viņiem lija sviedri.

— Nu, tagad sapratāt, kas ir dievs?

— Sapratām, tēvain, sapratām!

— Kas tad ir dievs?

— Laikam jau Nikola ir dievs.

Aleksandra tēvs atgriezās mājās kā ar akmeni uz sirds. Jā, Jai saprastos ar mežoņiem, nepieciešama citāda valoda. Tikai ģeniāls cilvēks spēj runāt ar šīszemes mazajiem par lielām patiesībām. Bet viņam, mācītam dvēseles ganam, kas sīki jo sīki izstudējis gan kristiešu apoloģetiku, gan eshatoloģiskos rakstus, gan seno, gan jauno filozofu mācības, viņam trūkst šo dotību. Viņš prot sacerēt un daiļi norunāt juti izsmalcinātu sprediķi, piesātinātu ar svešu gudrību. Tas, viss izrotāts ar citātiem no garīgām grāmatām, nodžinkstes ausīs, bet cilvēka sirdi neskars. Jā, jā, viņš ir skanīgs zvārgulis, nobalsināls kaps, viņš nespej vadīt šo draudzi, kas pa daļai vel stieg pagānu ticībā!

Tādu drūmu domu pārņemts, viņš atgriezās mājās, iešņauca no tabakdozes un gluži satriekts apgulās.

Ņina Jakovļevna neatnāca uz cienīgtēva apustulīgo sarunu. Ņina Jakovļevna ieslēdzās savā istabā, lūdza dievu, mocījās, raudāja. Viņa nogrūda no rakstāmgalda vīra fotokartīti spoguļstikla ietvarā. Stikls saplīsa, kartīte iekūleņoja kaklā. Ne, las tomēr nav tas. Vajag kaut ko citu . . .

Pievakarē Fiļka Skvoreņs stāvēja Prochora priekšā tornī «Esi modrs». Viņa seja bija uzblīdusi, acis no odu kodieniem aizpampušas. Klaidonis ilgi bija gulējis taigā kā līķis, kas nespēj aizsargāties. Galvā viņam vēl viss dunēja, sirds smeldza, sāpēja vēders. Viņš viss bija piesmacis ar riebīgu, nešpetnu smaku un šo smirdoņu vienmēr nēsāja sev līdz.

Vilks, gaisu ostīdams, rūca, staigāja šurpu turpu, uzmanīgi skatījās un klausījās. Klaidonis šķielēja uz viņu.

Prochors paņēma savas bijušās mīlnieces, tagadējās pristava sievas Nadeņkas fotokartīti, piebāza to klaidonim pie paša deguna un jautāja:

— Vai šitā?

Fiļka saņēma mazo kartīti savās netīrajās mērkaķa ķepās, piebāza gluži klāt pie acīm un tik cieši tās samiedza, ka atņirdzās viņa lielie, dzeltenie zobi.

Nevaru sazīmēt… Pārlieku slikti saredzama.

Prochors pasniedza viņam palielināmo stiklu. Klaidonis, no jauna ieskatījies kartītē caur stiklu, teica:

— Baidos ņemt grēku uz sirds. Indeve nolaupījusi visu atmiņu. Liktos, ka šitā nebūtu tā … Tā jau bija čigāniete…

Vai viņai nebija kārpa, skat, šai vietā? — Prochors rādīja uz labo vaigu, pie auss.

— Bija, bija! — Klaidonis tīri vai aizsvilās. — Taisni tur. . . Uz mata! Nu atceros!

Prochors palūkojās klaidonim acīs, padomāja un sacīja:

— Sēdies. — Izrāvis lapiņu no piezīmju grāmatiņas, viņš sāka rakstīt.

«Inok. Fil. Izsniedz šīs zīmītes uzrādītājam Filipam Skvore-ņam zābakus, drēbi autiem, bikses, divas kārtas veļas, svārkus, divus kreklus un ķelderi. Vēl cepuri. Pusduci kabatas drāniņu.»

Šķebīgi pašķielējis uz klaidoni, Prochors nosvītroja kabatas drāniņas un pasniedza tam zīmīti.

— Rit pulksten astoņos no rīta aizej uz veikalu, pilnvarotais izsniegs tev drēbes. Pulksten desmitos ierodies pie inženiera Protasova. Viņš pieņems tevi par kalēju remontdarbnīcā. Mēnešalga trīsdesmit divi ar pusi. Pie tavas maizes. Tas pagaidām. Pēc tam parunāsim.

— Es zinu vietas, kur zelts, — sadrūmušais klaidonis neapmierinātā balsī teica. — Es tev, Petrovič, varētu tās vietas parādīt.

— Tālu?

— Nav gluži tuvu. Smiltis, bet vietumis pagadas tīrradņi, pašā virsū. Tikai viena nelaime: vietai apkārt stabi, ir īpašnieks. Bet kur viņš ir, nav zināms, varbūt jau sen dievam dvēseli atdevis. Varbūt nav nekādu mantinieku.

— Jāt proti?

— Ha! Tādu mēslu neprast, — klaidonis sagrozijās uz krēsla.

— Parīt piecos no rīta esi uz pekām. Seit, pie torņa.

— Bet kā tad smēde? Kā anžinieris?

Sai brīdī sakustējās aukla, ietikšķējās zvaniņš. Prochors piegāja pie loga, pakliedza Fedotičam:

— Ko, vai zelts?

— Zelts.

— Šauj!

Lielgabals nodārdēja. Klaidonis nokrita no krēsla un pārmeta krustu, vilks sāka riet. Prochors pierakstīja atlasa grāmatā, saskaitīja kopsumu. Klaidonis aizgāja. Vilks ilgi ostīja viņa pēdas. Gaiss tūdaļ kļuva tīrāks. Prochors piezvanīja pristāvam. Nadeņka atbildēja:

— Viņi nav mājās, Prochor Petrovič. Viņi kaut kur aizbraukuši uz trim dienām.

Prochors uzkāra klausuli un ātriem soļiem sāka staigāt pa istabu, kodīdams bārdu un bužinādams matu cekulu.

Ņina pie galda nenāca. Prochors pusdienoja kopā ar savu piecus gadus veco meitiņu Veročku. Nu viņai jau gan tās bija vakariņas. Gaišmataina, cirtaina, ar lentīti matos, viņa ēda ļoti maz, toties cītīgi baroja savas divas lelles un lācēnu, pie tam apliedama galdautu ar viru. Viņai blakus sēdēja miesās kuplā aukle Fedosjuška, jau labi gados.

— Ed, ēd, Miška, — Veročka saka. — Es jau tev sakošļāšu gaļas putriņu … Gan, gan.

— 11a, ha! Gaļas putriņu! — Prochors, paķēris meitu uz rokām, skūpsta viņu.

Viga grib izrauties, spārdās kājām, ierauj kaklu plecos, kliedz:

— Ai, ai!… Man bail no bārdas! Tētiņ mīļais… Kāpēc auklei nav bārdas, bet tev izaugusi?

Arī aukle smejas, sēdina Veročku uz augstā, pītā krēsla.

— Tētukiņ! — Veročka stāsta. — Mēs ar aukli bijām viesos sādžā.

Tēvs klusē.

— Tētukiņ! Bet māmiņa šodien ilgi rauduļāja … Saki, lai viņa neraud …

— Ed, ēd, — Prochors rauc pieri.

Viņš nezina, kas Ņinai kait, sievas istaba aizslēgta, viņš klauvēja, bet durvis neatvērās. «Kārtējie niķi,» viņš klusībā no-pukojās un aizgāja no durvīm. Interesanti tomēr zināt, kas par nelaimi gadījusies viņa dievbijīgajai otrai pusei? Varbūt kāda svētceļotāja apzagusi, vai varbūt viņa redzējusi sliktu sapni?

— Tētulīt! — Veročka nemitējās, sev un lellei krāsodama vaigus ar dzērveņu ķīseli. — Bija atnākusi tungusiete… Tāda kaista, kaista … Kaistāka par šito pašu manu aukli.

Prochors kļuva uzmanīgs.

— Veročka, beidz pļāpāt, — ieteicās Fedosjuška un nosarka.

— Es nepļāpājos, es runājos. Kāpēc tu, tētiņ, bučoji to tun-gusieti? Viņa, viņa …

Aukle paķēra meiteni uz rokām un, rītakurpēs šļūkdama, skriešus devās uz guļamistabu. Veročka, grozīdama galvu, lai atbrīvotu muti no aukles plaukstas, kliedza:

— Viņa, viņa … tev naudiņu … at… stāja! …

Prochoram kumoss iesprūda rīklē.

Nočīkstēja durvis. Parādījās stipri nopūderētā Ņina. Acis viņai saraudātas sarkanas. Viņa piegāja pie galda, uzsvieda uz šķīvja zelta desmitrubļu gabalu. Zelta ripulitis paripoja mazliet, ieraudājās vai iesmējās un noklusa. Prochoram galvā pieplūda asinis. Viņš gatavojās taisnoties.

— Te būs, Prochor Petrovič, — Ņina satrauktā balsī iesāka.

— Ierakstiet šos desmit rubļus savā aktivā. Vēl ierakstiet divas aļņādas, divas briežādas, divdesmit vāveru. Visi jūsu ienākumi, protams, iegūti nevis ekspluatācijās, bet tīri godīgā ceļā. — Tagad Ņinas balss pieņēma atklāta izsmiekla pilnu noskaņu. — Nu, bet šo peļņu jūs esat ieguvis ārkārtīgi izmeklētā un cēlā veidā. Jūs bijāt pats aplaimots, aplaimojāt sievieti un ar šo spekulāciju vēl pratāt nopelnīt zeltu. Jāsaka … es nekad neesmu šaubījusies par jūsu godīgumu … Nu, cienītais? … Desmit rubļu uz šķīvja, ādas jūsu kabinetā. Un… man lieciet mieru!… — nobērusi visu to, gandrīz neatvilkdama elpu, Ņina aizsedza seju rokām un steigšus devās uz savu istabu.

— Ņina! — Prochors uzlēca kājās. — Un tu tici?!

Ņina atskatījās, visa nodrebeja un, kabatas drāniņu rokās žņaudzīdama, iekliedzās:

— Es jūs lūdzu likt man mieru!

Prochors tuvojās viņai, plaukstu pie krūtīm piespiedis:

— Ņinočka! Es tev zvēru: tas viss ir meli…

Ņina nomērīja viņu ar aukstu skatienu, ar nicinājumu novērsās no viņa un aizcirta aiz sevis durvis.

Ieskrēja Veročka, viņa vilka aiz ķepas plīša lācēnu un, izbrīnā iepletusi acis, čaloja:

Tētiņ, skaties, skaties! … Ko tas Miška izdarījis … Viņam zem astes vēderiņš pārplīsis .. .

Prochors nespēja pasmaidīt. Viņš tikai pateica: Jā, jā . . . pilnīgi pareizi, — uzlika cepuri un izgāja ārā.

Nadeņka ar prislavu bija labi ierīkojušies. Māja, lai gan neliela, taču bagātīgi iekārtota, daudz trauku, peļu, visādu drēbju. Jā, droši vien arī prāva naudas suma paslēpta kaut kur zem grīdas.

Prochors iegāja pristava majā gariem, smagiem soļiem un nometa cepuri uz galda. Tā kādreiz bija gājis viņa tēvs pie savas Anfisas. Tur tomēr bija kāda mīlestības atspulga, šeit — viltīgās Nadeņkas aizdomu pilnā uzmanība un viņas bijušā īpašnieka naids.

Aiz loga tumsa augusta vakars. Svētbilžu priekšā dega trīs lampiņas.

«Velna svētuļi,» Prochors par viņiem ar riebumu nodomāja. Nadeņka nolaida logu aizkarus. Viņas kustībās bija satraukta steiga. Viņa lauzīja galvu, minēdama: kādēļ Prochors ieradies tik vēlā stundā? Vai tikai nav nodomājis viņu atkal sev tuvināt? Ek, būtu jauki! . .. Tad lai velns parauj pristavu, šo labi nobaroto vepri Fjodoru Stepaniču!… Nadeņka izrotājās auskariem, kaklā uzkāra Prochora dāvāto zelta sirsniņu, nokrāsoja lūpas, uzacis.

Gorīdama šaurā korsetē iežņaugtos resnos gurnus, izgāzusi pilnīgās krūtis, viņa kā rotaļīga kaķene pienāca pie galda, aiz kura sēdēja Prochors.

— Kādas vajadzības dēļ labpatikās atnākt, vai atcerējāties savu Nadeņku?

Viņas daiļajā sejā atspoguļojās viltība, sievišķa blēdība, ļaunprātība.

Prochors noraudzījās viņā klusēdams. Jā, jā, protams, ka viņa …

— Kārpa … — viņš balsī nodomāja.

— Kārpa? — Nadeņka pārjautāja. — Es to nodzīšu. Pat ārsts deva man mājienu: sak, «čirks — un nost ir».

Tā pļāpādama, viņa uzmanīgi vēroja Prochora seju, un tad kaut kas ietrīcējās viņai krūtīs: Nadeņka atkāpās, rātni nosēdās kaktiņa, zem svētbildēm.

Jūs abi ar pristavu man esat, palūk, šeit, — viesis pateica to ļoti klusu, bet ar iekšēju neatlaidību un pagrozīja sažņaugto dūri.

Nadeņkaī zem krēsla saļodzījās kājas. Viņa nolaizīja lūpas un jautāja:

Kālabad jūs tā baidāt mūs, savus uzticamos kalpus?

Prochors sakrustoja kājas un pagrieza galvu uz Nadeņ-kas pusi.

— Es būtu varējis nošaut tevi tur, pie tās līkās priedes. Es taču nezināju, ka tā esi tu, ari es noticēju, ka tu esi čigāniete. Citreiz tēlo maskaradi, bet pa taigu neblandies…

— Kā jums nav grēks … Kas par čigānieti? Ko jūs runājat? …

— Tu paņēmi puspudu zelta. Nebiji jau viena, es zinu. Arī es stāvēju ar liecinieku turpat netālu no jums. Bez tam Fiļka Skvoreņs tevi ļoti labi sazīmējis pēc kārpas. — Prochors sapurināja galvu un, klusībā nopriecājies par saviem veiksmīgajiem meliem, pasmaidīja vienīgi ar zobiem. Tādos gadījumos, Nadeņka, jārīkojas tā, lai visas pēdas būtu noslēptas. Vai tad tev drosmes trūktu nonāvēt klaidoni? Bet tagad, redzi… esi iekritusi.

Nadeņka sēdēja, izlikdamās par pašu nevainību, kas velti apvainota: mākslotā izbrīnā viņa visa sabozās kā kaķene suņa priekšā, izstiepa lūpas, iepleta acis. Tomēr viņa neiedrošinājās taisīt traci: iecirst Proehoram pliķi, raudāt, zvērēt, ka uz vietas noindesies. Prātiņš viņai arī nebija diezin cik apķērīgs, lai ar saviem vārdiem iznīcinātu šos briesmīgos vārdus. Viņa galīgi samulsa, nezināja, ko iesākt, bija nožēlojama savā pilnīgajā apjukumā.

— Tas ir viss, — Prochors gandrīz jautri iesaucās. — Es tikai tāpēc atnācu. — Viņš piecēlās, uzlika cepuri un nočukstēja baismīgā balsī: — Nu, tagad lūdzu man likt mieru . . . Mazdrusciņ uzmanīgāk. Tā arī Fjodoram Stepaničam pasaki… Neaizmirsti pateikt. Uzmanīgāk, sak, ar Gromovu. Citādi dažreiz es mēdzu būt nežēlīgs. Nu, pagaidām uz redzīti…

Nadeņka sāka klusi raudāt un, asaras nenoslaucīdama, sacīja:

To visu jūs esat izdomājuši, lai mums pāri darītu . . . Jūs melojat.

— Ak meloju? — Un Prochors, pie durvīm piegājis, apstājās.

— Melojat, melojat, melojat! — Nadeņka šņākdama un spļaudīdamās tuvojās Proehoram, izlaida nadziņus. Acis viņai kļuva plēsīgas kā zvēram.

— Ak meloju? — Prochors izrāva no kabatas saburzīto, iesārto aploksni ar gaišzilo apmaliti, izvilka no tās aprakstīto papira lapiņu. Uz aploksnes iespiesti pristava iniciāļi: «F. A.»

Nadeņka tūdaļ visu saprata, un izbailēs viņai aizžņaudzās rīkle.

— Šo vēstuli, ar kuru jūs piemānījāt Fiļku Škvoreņu, mēs atradām nozieguma vietā. Velti gan tu esi rīkojusies tik vieglprātīgi. Vēstule kā lietišķs pierādījums pievienota protokolam … — čukstēdams ledainā balsī, Prochors izvilka no kabatas otru papīru, salocītu astotdaļloksnes apmērā, un pakratīja to gaisā. — Šis te ir pats protokols.

Protokola Prochoram, protams, nebija: uz lapiņas — ar Iļjas Sochaticha roku norakstīta nekaunīga dziesma.

— Kas tad … kas sastādījis šito protokolu? Ne jau Fjodors … Stepaničs? — Nadeņkas balss drebēja.

— Kad vajadzēs man, — Prochors it īpaši uzsvēra beidzamo vārdu, — tad jūs abi ar pristavu prokurora kamerā uzzināsiet, kas sastādījis šo protokolu. Jūs abi tomēr varat būt mierīgi: Prochors Gromovs nekad nav bijis nodevējs un arī nebūs.

Nesadzirdējusi pēdējo frāzi, Nadeņka saķēra deniņus un iešņukstējusies nosēdās uz kušetes.

7.

Naktī sāka līt lietus lielām, rupjām lāsēm. Tās kā skrotis kapāja savrupmājas dzelzs jumtu. Šai mājā dzīvoja misters Kuks ar savu sulaini Ivanu. Kā kungs, tā sulainis bija aizgulējies. Šā fakta neapšaubāmais iemesls — nejaukais laiks. Amerikānis uztrūkās no gultas, iekliedzās: — Oho, ho, ho-o!… Cik ilgi nosutis! — un ātri uzvilka sporta biksītes.

Lai nebūtu pilnā sparā jāskrien uz upi peldēties, viņš, smailos elkoņus pie liesajiem gurniem piespiedis, sāka lietū joņot ap māju. Viņam pakaļ dzinās melns pūdelis, aiz ziņkārības tam pievienojās vēl divi sveši šuneļi. Rikšodams šā suņu skrējiena priekšgalā, misters Kuks rēķināja, cikreiz viņam jāapskrien ap māju, lai veiktu attālumu līdz upei, uz kuru tas ik rītus skrēja peldēties. Iznāca apmēram astoņas vai desmit reizes. Aprēķinājis galvā, cik tas aizņems laika, precizais ārzemnieks saprata, ka viņš gribot negribot ieradīsies darbā ar diezgan lielu nokavēšanos. «Bet to taču nedrīkst pieļaut!» Viņa papēži sāka zibsnīt divreiz ātrāk, un lietus ņēmās līt stiprāk. Samirkušie suņi, dusmīgi ierējušies par Kuka neprātīgo rīcību, mitējās skriet un vilkās zem lieveņa nopurināties. Liecot ap māju divdesmit trešo loku, misters Kuks sauca:

— Ivan! Tēju! Sviestmaizes! Četri eksemplāri.

Garais, bakuretainais, mazliet padumjais Ivans, kas izpildīja virējas, veļas mazgātājas un sulaiņa vietu, izdzirda saimnieka pavēli un, negribēdams lietū bojāt uzvalku, turpat virtuvē uz ātru roku izģērbās gluži kails. Tad viņš uzsvieda uz paplātes sviestmaizes, ielēja krūzītē saldu tēju, ar visu to izskrēja ārā un, līdzīgs garkājim strausam, traucās panākt kungu. Sulainis turklāt izdarīja sarežģītus lēcienus, jocīgi svaidīdams uz āru savas garās, spalvainās kājas. Steigdamās uz bodīti, viņus ieraudzīja jaunā zaldātiene Froska. Nepazinusi misteru Kuku, bet kailajā Ivanā tūdaļ sazīmējusi savu pielūdzēju, viņa nelabā balsī iebre-cās un skrēja saukt palīgā:

— Ļautiņi mīļie! Palīgā! Manu Vaņku aplaupījuši kailu. Viņš ķer kādu zagli.

Pa to laiku misters Kuks, juzdams aiz muguras sava sulaiņa steidzīgos lecienus, joka dēļ saka skriet vēl ātrāk; no viņa plato un kā pērtiķim plāno pēdu apakšas šļāca dubļu šļakatas. Arī sulainis paātrināja lēcienus un, pēkšņi paslīdējis, likās garšļaukus. Suņi acumirklī kāri aprija sieru, maizi, desu.

Redziet nu, jūsu augstdzimtība, cik šeitan neerti, lūgtu nākt mājās, — sulainis noskaities sacīja.

Piecdesmit devītajā lokā misters Kuks pārtrauca savu skrējienu. Abi — kalps un kungs, — smagi elsdami, iegāja mājā, viņus pavadīja garāmgājēju veceņu čīkstošie smiekli.

Pec septiņām minūtēm misters Kuks — sārts un mundrs — sēdās vieglajos ratos, kas viņu gaidīja pie vārtiem, un devās uz darbu.

Padrebinājies pēc lietus un sasildījies ar teju, Ivans apvilka mistera Kuka flaneļa chalatu un sāka uzpost dzīvokli. Uz rakstāmgalda daudz dažādu papīru: gan rūtainais, gan vatmanis veseliem vīstokļiem. Vajadzētu noslaucīt no galda putekļus, bet Ivans baidījās. Viņš piegāja pie trimo, savai sejai ar šauro pieri un it kā iespiestajiem deniņiem piešķīra mistera Kuka fiziono-mijas augstprātīgo izteiksmi, padraudēja sev ar pirkstu un pavēlnieka balsī pateica:

— Tu, suņa dvēsele, uz galda nekā neaiztiec! Saprati? Adiots…

Laika daudz, misters Kuks atgriezīsies mājās tikai ap septiņiem. Ivans iezvēlās krēsla pie rakstāmgalda, aizsmēķēja kunga pīpi, uzlika viņa pensneju uz sava līkā, kauliņā pārsista deguna un, lūpas sašķiebis, iekliedzās:

— Ivan! Puszābakus…

— Vāķies pie joda! — Ivans sev vīzdegunīgi atbildēja. — Paņemsi pats, vācu sumpurni, merikanieti, velns!

— Ivan! Es tev likšu pa tavu krieva purnu …

— Nu, pamēģini tikai. Še, iekod man, nekristītais velns… Es tev ir kāpostus, ir putru pilnus piespļaudīšu . .. Rij!

— Ivan! Es par tevi mister Gromof sūdzēšos.

— Es uzspļauju tavam misteram Gromof. Tev viņš varbūt misters, bet man — tpū! Bet vai tu, vācu merikanieti, jel maz zini, ka mes tavam misteram Gromof streiku pieteiksim.. . Visu zemju proletārieši, savienojieties — esi lasījis? Paraugies tikai, kādās man grāmatiņas spilvenā iešūtas… Prātu zaudēsi!

Ivans nosvieda pensneju, atvēra muti, sāka uzmanīgi klausīties: virtuvē šķindēja trauki, pūdelis, uzlēcis uz galda, rija kotletēm sagatavoto malto gaļu.

Prochors nožēloja, ka izlūkjājienam ar Fiļku Škvoreņu izvēlējies tādu lietainu dienu. Viņam tomēr nepatika atsaukt savus rīkojumus. Viņi devās ceļā jāšus, ģērbušies ādas vamžos. Ceļš bija grūts, jāja taisni pa taigu, bez takām: klaidonis — apbruņojies ar nojautu, Prochors — ar orientiera busoli.

Bija pats pusdienu laiks, bet taiga ietīta krēslā. Lietus mitējās, pie debesīm šur tur parādījās gaišzili plankumiņi: tad saules stars uz mirkli apmirdzēja tīri nomazgāto un rasas briljantiem nobārstīto taigu. Visapkārt kļuva tik jauki.

Septiņu stundu laikā nojātas tikai četrdesmit verstis. Zirgi nomocījušies. Šinīs vietās taiga zirgam grūti caurejama, šeit saimnieks lācis. Tam bijuši nebijuši visi šie pussatrunējušie, ar saknēm uz augšu izgrieztie celmi, kas krēslā atgādina kaut kādus meža briesmoņus; visi šie izburbējušie koku līķi, no kuru klēpja kā uzvarētāja slienas augšup jauna ataudze; šie milzum lielie sastrēgumi, kur cits uz cita krustām šķērsām sablīvēti tūkstošiem vētras lauztu koku, kam pāri tikt nebūtu pa spēkam pat teiksmainajam Sivkam-Burkam. Tas viss apaudzis smilgām, dzelkšņiem, ērkšķiem, krūkļiem, papardēm, šur tur, pūlī sasēdušās, sārtojas sarkanas mušmires. Šī vieta nav piemērota cilvēkam, pat putnu neredz, — ja nu varbūt dzenis kādreiz pārspurdz, — šeit valda lācis, bet koku galotnēs neapšaubāma valdniece ir vāvere.

Vasaras saules gozē, kad gaiss sastāvējis, šī mūža mežu kapsēta izgaro īpašu zemes trūdu smaržu, no tās džinkst ausīs un reibst galva. Tveicīgā vasaras dienā jāturas tālāk no šādas vietas.

Bet tad uzreiz taiga pāršķēlās. Ceļotāji sāka jāt pa nelielas, akmeņainas upītes Karnaruchas gultni. Viņi pārnakšņoja, tad vēl jāja veselu dienu.

— Drīz būsim galā, — klaidonis teica. — Līdz upes iztekai no šenes kādas desmit verstis. Tur arī tie stabi ierakti.

Viņi ieraudzīja dūmus kūpam.

Āre, tā pali ir tā vieta . . . Pats tas zelts, — Fiļka Skvoreņs iesaucās.

— Bet vai mūs te no krūmiem kāds nenošaus? — Un Prochors paņēma šauteni rokās.

— Laikam gan ne, — klaidonis nedroši atbildēja. — Protams, galvot par tiem saulesbrāļiem nevar.. . Tic kā niķīgi zirgi dažreiz kož un sper.

Prochors klusībā nožēloja, ka nebija paķēris līdz pāris straž-ņiku. Viņš sāka mudināt zirgu.

— Jāsim ātrāk! Būtu labi, ja šonakt tiktu mājās.

— No šenes es tevi izvedīšu uz tavām zeltraktuvēm. Bet no turienes ceļš kā galds, jau šonakt būsim mājās.

Pie upītes rosījās divi noskranduši bārdaiņi. Zelta skalošanai viņiem bija primitiva ierīce no pašu zāģētiem dēļiem, kaut kas līdzīgs skalotavai. Dēļu renē gāza smilšu iežus, ko ar ķerru pie-, veda trešais blandonis, pārējie divi ar lieliem kausiem lēja uz smiltīm ūdeni. Ūdens rāva iežus uz leju pa slīpo, ar rupju vadmalu noklāto renes dibenu. Zelta smiltiņas nogulās uz vadmalas, mazie tīrradņi aizķērās aiz plankām, kas šķērsām pa reni uzsistas uz vadmalas apmēram aršinas atstatumā cita no citas. Bet izskalotās smiltis slīdēja tālāk uz leju . ..

Prochors sasveicinājās. Zelta skalotāji pārtrauca darbu, pienāca vēl trīs smilšu racēji. Tiem rokās dzelzs lāpstas ļoti īsiem kātiem.

— Kas jūs tādi? Kāpēc blandāties pa šo nolādēto čūk-slicnu? — kāds līks zelta skalotājs jautāja.

— Mēs esam Gromova ierēdņi, — Prochors atbildēja. — Esat ko dzirdējuši par Gromovu? — viņš lielīgi pajautāja.

— I&lt;ā lai nebūtu dzirdējuši! Esam… īstens zvērs, — zelt-rači divdomīgi atteica un saskatījās.

Prochors samulsa. Gribējās sākt strīdu, bet bija bail. Lai viņus pabaidītu, jautāja:

— Bet vai jūs, puiši, neesat manījuši: šeit vajadzēja piejāt pieciem mūsu stražņikiem?

Zeltrači atkal saskatījās un atteica: — Nē.

— Ja jums ir zelts, es būtu pircējs, — Prochors nāca klajā ar priekšlikumu.

— Būt jau ir… Tikai kāda jēga tavai naudai? Nauda taigā — tpū! Mums vajadzīgas drēbes un pārtika. Āre, ja būtu atvedis spirtu vai pāris meiču… Paklau, tirgotāj, velc nost savu ādas vamzi, apmaini pret zeltu. Mums vajag.

Prochors atteicās.

— Tad apmaini šauteni.

Fiļka Skvoreņs pačukstēja:

— Jāsim, kungs, projām …

Kad zirgi slaidos rikšos sasniedza taigu, gaisu pāršķēla spalgs, biedinošs zeltraču svilpiens, kāds nokliedza:

— Sagaidiet lodīti!… Dāvanai…

Prochoram par muguru pārskrēja šermuļi: viņš zināja daudz nostāstu par to, kā zeltr?či medi divkājainos zvērus. Fiļka Skvo-reņs viņu nomierināja:

— Nebaidies… Tiem, varnakiem *, nav ne velna, izņemot lāpstu, — un sāka jāt nopakaļ, aizsegdams Prochoru.

Drīz vien viņi atrada pussatrunējušu stabu ar valsts ģerboni. Prochors saprata, ka šī vieta, kur atrodams zelts, patiešām kādam pieder. Viņš nolēma atjāt šurp ar mērniekiem un strādniekiem un nozīmēt jaunas robežas, lai varētu iesniegt savu pieteikumu.

Tagad Fiļka Skvoreņs jāja pa priekšu. Vietas reljefs krasi izmainījās. Ceļā sāka atgadīties akmeņaini, apaļi uzkalni, šķaut-nainas klinšu radzes. Nebija ne ciedru, ne egļu, tīrs priedulājs. Jāt varēja viegli. Pec pāris stundām tomēr sāka tumst. Sai apvidu Prochors bija pirmo reizi.

— Cik tad tu rēķini no šejienes līdz manai zeltraktuvei «Sasniedz»?

— Būs vairāk nekā trīsdesmit verstis.

Viņi apstājās nelielā klajumiņā, pabaroja zirgus.

— Vajadzēs jāt gar «Velna būdu», — klaidonis teica.

— Neesmu tādu dzirdējis.

— Nu, tad redzēsi … Un stāv šī mājele pašā klints galā, ar vienu lodziņu … Dažreiz tajā spīd uguntiņa, no skursteņa veļas dūmi. Stāsta, ka mājelē dzīvojot kāds bārdains čigāns ar mēmu pundurīti, to čigāns turot pieķēdētu. Un viņi tur kaļot viltotu zelta naudu. Tas čigāns esot vai nu bandits, vai burvis… Bet citi melš, ka mājiņā dzīvojot ugunspūķis, velns. Ja esi viens un bez krusta, labāk nerādies: vai nu līdz nāvei nobaidīs, vai no ceļa novedīs. Daži mūsējie — saulesbrāļi — nezinādami dzenas būdai garām … Nu, tiem ir beigas… Kā gājuši, tā iet līdz šai baltai dienai. Tā, redzi, draugs Prochor Petrovič, tā gan, — klaidonis palūkojās apkārt, padomāja un teica:

Drīz ieraudzīsim… Vai krusts tev ir klāt?

— Jā. Vai tad tu arī krustu nēsā?

— Kā tad citādi? Nēsāju, sākot no svētās kristības … No bērna kājas.

Prochors pasmaidīja, tad skaļi iesmējās:

— Bet, kad cilvēkus bendēji, vai tad krustu nost ņēmi, vai?

Klaidonis icsecās, sadrūma, negribot atbildēja:

Bet tev, zini, nevajag to atgādināt. Kas bijis — izbijis, tagad — amen.

Arī Prochors sadrūma.

— Velti…

— K;is velti? — Klaidonis pievērsa viņam savu drūmo seju.

— Debesu valstībā tik un tā iekšā netiksi. Un tās, domājams, nemaz nav. Bet es, jāatzīslas, uz tevi cerēju …

Fiļka Škvoreņs tūdaļ saprata Prochora mājienu, piecēlās seglos kājās un neapstādamies novilka ādas vamzi, lai brīvāk varētu turpināt interesanto sarunu. Viņš bija pieklājīgi ģerbies, mati apgriezti, pats nomazgājies, viņa ārienē nekas nebija palicis no klaidoņa.

— B mīļais… viņš nopūtās. — Saprotu, saprotu. Tikai paklau, ko tev teiks Fiļka Škvoreņs: slepkava Fiļka cieši turas pie kristīgās ticības. Nonāvēt uz pavēli vai nonāvēt pēc savas brīvas gribas — tā ir liela starpība. Uz pavēli Fiļka Škvoreņs nonāvēs, ko tikai tu velies, pat neiepīkstēsies… Tāds grēks ir tīrais nieks, to nolūgties — viens spļāviens, jo debesu valdnieks ir žēlīgs pret cilvēkiem . .. Bet, ja tu cilvēku nobendēsi aiz savas gribas lielāka vai mazāka labuma pēc, tad turies … Tad, ja vien tas kungs nebūs nolicis nožēlot grēkus, slepkava degs elles ugunīs mūžīgās liesmās. . . Tā, redzi, kundziņ, tā … — Klaidonis uzvilka cepuri uz acīm, nervozi nožāvājās un ar roku steigšus sāka mest krustus mutei priekšā.

Prochoru ieinteresēja tāda algotas slepkavības attaisnošanas ideja, kur atbildību uzveļ nolīdzējam. Klaidoņa vardu nežēlīgais saturs — «salīgsti, un es piebeigšu» — dziļi iespiedās viņa sirdī kā grebums akmenī. Viņš uzmeta klaidonim tādu kā nedrošu, izbrīnījušos skatienu — dvēseli apņēma klusums — un iegrima dziļās pārdomās par saviem darbiem, par sāviem ceļiem.

Viņi klusēdami nojāja vel kādas piecas verstis. Klaidonis pēkšņi iebrēcās:

— Veries! — un pašāva roku uz augšu. — Āre, tur jau stāv tā «Velna būda»; pavej, guntiņa deg.

Pa labi pelēkā pustumsā vīdēja akmens milzenis. Mežonīga klints slejās no zemes uz augšu gandrīz stāvus. Prochors paraudzījās binoklī: pašā klints galā mājele, lodziņā vāja gaisma. Ceļotāji uzcirta zirgiem ar pātagu, apjāja klintij apkārt. Klinšu skaldnes pilnīgi nepieejamas: kailas, gludas, tūkstošgadīgu vēju noslīpētas.

— Kā tur var iekļūt? Būtu jel kāpnes vai virve, — Prochors brīnījās. — Kas tad tur īsti dzīvo?

— Es jau tev teicu … Bandits čigāns ar punduri. Bet drīzāk gan — sātans, pūķis. Ielaižas taisni pa skursteni… — Fiļka

Skvoreņs, krietni atvēzējies, pārmeta krustu. Pārkrusties ari tu! — viņš Prochoram pikti uzsauca.

Tas atteica:

— Tūdaļ pārkrustīšos, — atjāja no klints un iešāva no bises logā. Uguntiņa nodzisa.

Ceļotāji tuvojās zeltraktuvei «Sasniedz». Jāja lēnām, kā taustīdamies. Ja nebijis Fiļkas Škvoreņa ar plēsīga lūša acīm, tad vajadzētu pārnakšņot taigā. Un piepeši ceļa gadījās jātnieks — pavisam tuvu, vai pie paša deguna.

— Kas tas?! — Prochors iekliedzās.

Jātnieks uzšāva ar pātagu savam lielajam zirgam un, pasities sāņus, ienira tumšā meža biezoknī.

— Ei, kas esi?! — Prochors vēlreiz uzkliedza un uzvilka šautenes gaili.

Klusums. Tikai kaut kur tālumā nobrīkšķēja kritušie koki.

— Tas zirdziņš ko vērts! — Fiļka noklakšķināja meli. — Tīri kā alnis… Tikai spalva balta. Kas tas varētu būt, ko?

Prochors neatbildēja, tikai viltīgi pasmīnēja sev bārdā.

Viņi pārnakšņoja zeltraktuvē «Sasniedz». Piecēlās jau pirms saules lekta. Prochors ļoti steidzās, dzina zirgu pilnā sparā. Mājās atgriezās ap pusdienas laiku. Vēl neizģērbies Prochors tūdaļ ķērās pie tālruņa.

— Hallo! Nadeņka, tu? Sveika … Nu ko, vai Fjodors Sle-paničs vēl nav atgriezies?

Mājās, mājas. Šoreiz jūs, Prochor Petrovič, kļūdījāties, —' Nadeņka bārstīja apaļus smiekliņus kā stikla pērles. — Fjodors Stepaničs ieradās jau vakar pievakarē. Vai pasaukt?

Prochors apjucis ar troksni uzkāra klausuli.

8.

Prochora Gromova uzņēmumu galvenais inženieris Andrejs Andrejičs Protasovs dzīvoja paša īpašnieka divstāvu koka māja. Augšējā stāvā viņam ierādīts trīsistabu dzīvoklis ar virtuvi, vannas un saimes istabu. Uzņēmējs būtu atdevis Protasovam visu stāvu vai pat veselu māju, tik augstu viņš to vērtēja un cienīja, bet Andrejs Andrejičs, būdams neprecējies un dzīvē ļoti pieticīgs, pats izvēlējās sev tikai šo dzīvokli.

Virtuvē viņam rosījās virēja jeb, kā sibirieši saka, ķēkša Sekletiņja, citus mājas pakalpojumus veica jauna, balta poliete Anželika — tāda kā istabene.

Istabas viņam gaišas, ērtas, visām logi uz dienvidiem. Tās pārsteidz ar savu tīrību, spodrumu un kārtību. Kaļķiem apmestās sienas mirdz baltā eļļas krāsā, grīdas krāsotas, spīd un laistās.

Logi lieli, bez aizkariem, ari durvis bez priekškariem. Mēbeļu ne par daudz, ne par maz. Tās izgatavotas no ciedra koka pēc Protasova zīmējumiem paša Gromova darbnīcās. Mēbeļu stila pamatā — taisnas līnijas. Tās atspoguļo autora raksturu. Sienas kailas, nu, Andrejs Andrejičs taču būtu varējis pielikt pie sienas jel kādu nieciņu, izrakstītu šķīvi, vai, nē, sienas pirmatnīgā kailumā. Tikai kabinetā karājas pasteļu krāsām zīmēta mātes ģīmetne senā zeltītā Pāvela laika ietvarā; liela, aršinas divas gara Uralu rūpnīcas panorama, kur inženieris Protasovs strādājis pirms desmit gadiem, bez tam vēl Leipcigā izgatavota gravēta Kārļa Marksa ģīmetne. Tas ir viss.

Grāmatu skapis liels. Bibliotēka nav plaša, taču tanī atrodams viss, kas nepieciešams kulturālām cilvēkam tālā nomalē.

Urnlos Protasovs, jaunāks būdams, savācis arī retu Slroga-novu laika svētbilžu kolekciju. Bet tās viņš ziedojis vietējam Uralu muzejam, tikai vienu piejūriešu svētbildi atvedis šurp un uzdāvinājis Ņinai Jakovļevnai Gromovai. Kabinetā ievietots Šre-dera firmas pianino, Andrejs Andrejičs diezgan labi prot nospēlēt «Marseljēzu» un «Internacionāli». Vispār viņam patīk pabungot. Tā, pavasarim tuvojoties, kad jau piesaulē no lāstekām pil palāses un mežs sāk mosties, arī inženiera Protasova dvēseli skurbina tāda kā ilgu smeldze: tad viņš veselam stundām spēle «Sniegbaltīti». Viņš mīl arī dziedāt, tikai dzirde gan viņam slikta; Ņina Jākovļevna par viņu smejas: «Jums lācis uz auss uzminis.»

Uz tīra un ērta rakstāmgalda, kas nav piekravāts ar rasējumiem un papīriem kā misteram Kukam, novietotas dažas fotokartītes, starp tām Ņinas Jakovļevnas Gromovas attēls, viņa — stipri dekoltētā balles tērpā. So fotogrāfiju bronzas ietvarā inženieris Protasovs cenšas turēt visu pārējo kartīšu centrā. Bet Anželika, galdu uzpošot, katrreiz atbīda to malā. Viņš piebīda, viņa atbīda.

Tādā pašā modernā bronzas ietvarā ielikta ari jaunās skolotājas Katerinas Ļvovnas ģīmetne. Tā novietota blakus Ņinas ģīmetnei. Taču ikreiz, kad šurp atnāk Ņina Jakovļevna, — kas gan notiek ļoti reti, — viņa vienmēr nobīda Ketijas ģīmetni kaut kur sānis. Ievērojis šo manevru, inženieris Protasovs pēc Ņinas aiziešanas ģīmetņu vidū atjauno stains quo. Un atkal abas ģīmetnes atrodas līdzās. Mums pagaidām nav zināms, kurai no šīm sievietēm inženiera Protasova sirdī ierādīta pirmā vieta, bet droši vien viņām abām šai sirdī vieta ir. Par to mēs varam galvot.

Mums nāksies izpaust vēl vienu noslēpumu, taču jādomā, ka tas inženierim Protasovain nekaites. Ja notupstas uz grīdas kaktiņā starp lielo krāsni un sienu, tad viena krāsns podiņa sānos var pamanīt divus tikko saredzamus caurumiņus. Tanīs var iebārt īpašas dzelzs knaiblītes ar saliektiem galiņiem un rūpīgi izņemt podiņu. Tad atveras neliela, taču pietiekama tā saucamo nelegālo mantu glabātuve. Sai slepenajā glabātuve daudz kas paslēpts: brošūras, hektografēti uzsaukumi, proklamācijās, saraksti partijas naudas vākšanai, vēstules.

Lielais vairums šo nelegālo materialu Protasovam piegādāts no Pēterpils, Maskavas, dažreiz pat no ārzemēm. Protams, ne jau pa pastu, bet slepeni, ar uzticamiem cilvekiem. Atbrauc, piemēram, kāds Protasova rekomendēts rasētājs, techniķis, atslēdznieks, vecmāte utt….

Tā vēl nesen pat dāvanas lūgt ieradās kāds mūks — ne mūks, svēlceļotajs: noputējis, noguris; seja jauna, ar mazu bārdiņu, sejā šķietams svētums. Viņš iespraucās kabinetā, pārmeta krustu Kārļa Marksa priekšā, nopūtās:

— Vai jūs esat Andrjuchins? — viņš jautāja Protasovnm.

— Kāda jums vajadzība?

— Te jums vēstule.

Inženieris Protasovs pārlaida acis pār vēstuli, pasmaidīja, pateica: — Sēdieties, biedri, un aizslēdza durvis. Svētceļotājs iesleja kaktā nūju, atraisīja ceļa kuli, kurai virsū uzšūts krusts, un nodeva Protasovam veselu kaudzi brošuru, papīru un papīriņu.

Kulē, atskaitot veļas kārtu, noglabātas mazas svētbildītes, krustiņi, pudelītes ar dziedniecisku eļļu no svēto miesām, vate pret zobu sāpēm, apaļi akmentiņi no Jardanas upes. Kā svētceļotājs, tā Protasovs, uz visu to raudzīdamies, klusi smējās.

— Braucu pa dzelzceļu, bet no dzelzceļa četri simti verstis nācu kājām, maskēdamies, lūk, ar visu šilo godību. Nu, pa ceļam šur tur paaģitēju. Spaskā mani tikko uradņikam nenodeva.

— Kas jauns fabrikās? Un vispār…

Atnākušais daudz ko pastāstīja Protasovam. Galvaspilsētās, Uralos, dienvidos strādnieku kustība pieaug. Ir bijuši streiki, šur tur nošauti strādnieki. Zemnieki arī gaida zemi un brīvību. No Valsts domes nekā laba necer: tur tikai trin mēles un kabatā vīsta dūri. Pie galma pieklīdis kāds zirgu zaglis, Sibirijas zemnieks Griška Rasputins. Tronis grīļojas.Gariņš Nikola nezina, ko iesākt. Vārdu sakot, nupat, nupat vajag būt revolūcijai. — Nu, jūs izlasīsiet svaigo literatūru, paši redzēsiet…

Protasovs līksmi smaidīja, bužināja matus, skraidīja pa kabinetu, bezgalīgi daudz smēķēja.

— Michailovs Pēterpilī?

— Jā gan, jā gan. Putilovā.

— Kad dosieties atceļā?

— Es nesteidzos. Vispirms kādu nedēļu pamaisīšos jūsu strādnieku vidū, pēc tam iešu uz kroņa fabriku, no turienes — uz dzelzceļa darbnīcām. Man vēl trijās vielās satikšanās. Bet pie jums rīt atnāks Aleksandrs, jauns puisis. Viņš pārgulēs pie tech-niķa Matvejeva. Šim puisim nododiet naudu, cik ir, viņš rit pat dosies atpakaļ uz Krievzemi.

— Naudas man jānodod četri tūkstoši.

Bija vēls vakars. Inženieris Protasovs ieveda svētceļotāju virtuvē un teica virējai:

— Pasniedziet Genadija tēvam maltīti, ko nu dievs devis. Pēc tam pametiet viņam siena maisiņu kaut vai vannas istabā, vai! Lai pārguļ!

Protasovs atgriezās kabinetā un līdz otriem gaiļiem lasīja materiālus, ko bija atnesis viesis. Ar īpaši izstrādātu, neparastu rokrakstu viņš uzrakstīja vairākas vēstules, lai nodotu tās Aleksandram, un gāja gulēt.

Bet Genadija tevs virtuvē ēda ar patiku, pie tam dodams sievietēm pamācības no svētiem rakstiem.

Šī satikšanās Protasova dzīvoklī notika nesen. Genadija tēvs uzturējās rezidencē kādu nedeļu, ar savu svētumu viņš apbūra Ņinu Jakovļevnu. Viņas dievbijīgo labvēlību pret svētceļotājiem tas izmantoja trīs dienas. Ar nūju pa parketu dauzīdams, viņš uzkliedza Prochoram Petrovičam:

Briesmoni, tu briesmoni!… Tu nemaz nerūpējies par saviem strādniekiem … Tev viņus vajadzētu mīlēt kā savus bērnus … Bet ko tu viņiem dod, kā baro, kādās būdās turi?… Erods 111! Savu svētību es tev liedzu .. .

— Man tās ari nevajag, — Prochors vienaldzīgi atbildēja un, lai sievas klātbūtnē neceltu traci, izgāja ārā.

Tālākais svētceļotāja liktenis tāds. Viņš staigāja pa strādnieku dzīvokļiem, pa zemnieku mājām, sludināja «dieva vārdus», aizmuguriski sadeva Prochoram Petrovičam tā, ka spalvas vien putēja, ar mājieniem aicināja strādniekus uzsākt streiku. Pris-tavs, paklausīdams Prochora pavēlei, apcietināja mūku un atveda pie sevis. Taču Genadija tēvs izraisīja tik daiļrunīgu dievbijību, ka Nadeņka ne pa jokam jutās aizkustināta līdz sirds dziļumiem un apraudājās. Genadiju atlaida, lai staigā dieva mierā. Pristavs ziņoja Prochoram, ka mūks vienkārši apmelots. Kur tagad šis noslēpumainais klejotājs, inženieris Protasovs nezina, arī mums tas nav zināms.

Mēs tikai zinām sekojošo.

Augustā, kādā vēlā sestdienas vakarā, inženieris Protasovs, uzvilcis lietusmēteli, pateica Anželikai:

— Es aizeju uz sēdi kantorī. Atgriezīšos vēlu. Negaidiet, ejiet gulēt!

— Vakariņas pavēlat atstāt?

— Šķīvi raudzēta piena.

Bija tumšs. Nesaredzami kroga brāļi žļākstināja pa dubļu peļķēm. Protasovs, nogājis kādu versti, apstājās pie nepabeigtas guļbūves un sāka laiku pa laikam zibināt tumsā savu elektrisko kabatas laterniņu. Viņš izsmēķēja papirosu, aizdedzināja otru. Kāds viņam pazagšus tuvojās. Protasovs trīsreiz pazibsnīja ar laterniņu. Tad drošiem soļiem viņam cieši klāt pienāca cilvēks un klusu jautāja:

— Vai jūs, jūsu augstdzimtība?

— Kā jums nav kauna, Vasiļjev, — Protasovs tikpat klusu atbildēja. — Kā nav kauna?!

— Atvainojos … Paradums .. . Iesim, biedri Protasov. Soļojiet droši man pa pēdām … Es ceļu zinu.

Viņi gāja, ķerdamies pie zedeņiem, lai neiekristu dubļu javā, divreiz kāpa pāri sētai, šķērsoja taigu, kas ķīļa veidā bija iespiedusies apdzīvotā vielā, nogāja nelielas upītes ielejā, iegriezās dziļā gravā, kur stāvēja liela, simt cilvēkiem būvēta, pamesta baraka. Tagad tur dzīvoja zalkši un sikspārņi. Paretam tā noderēja revolucionāriem strādniekiem «brīvās universitātes vajadzībām», ka techniķis Matvejevs mēdza teikt. Vieta bija klusa un droša.

Andrejs Andrejičs uzmanīgi iegāja barakā, nokļūdams no tumsas tumsā: mirgoja pavisam vāja uguntiņa. Protasovu ienā-kain neviens nepamanīja: tumsa mierīgi elpoja, tumsa klausījās, ko runa techniķis Matvejevs:

— Tā nu jūs, biedri, redzat, pie kā noveda tūkstoš deviņi simti piektā gada streiks. Tas bija pirmais posms, pirmais krievu revolūcijas ugunsgrēks. Kad pienāks otrais un pēdējais, to rādīs nākotne. Tomēr, biedri, jādomā, ka tas noliks drīz.

Matvejevs runāja klusi, lēni, mirkli apklusdams pēc kairas frāzes, lai ļautu strādniekiem iedziļināties vārdu nozīmē. Galva un seja viņam noskūta, viņš pats neveikls, tukliem vaigiem, viss tāds apaļīgs. Viņam trīsdesmit gadu.

— Biedri Matvejev! — atskanēja kāda balss. — Tu viņreiz apsolīji pastāstīt sīkāk par to, kā izrēķinājušies ar pirmā marta dalībniekiem. Sak, kā ias viss sācies un kā … Tas mūs ļoti interesē.

Tūlīt, — techniķis Matvejevs atsaucās, uzspļāva uz pirkstu galiem un noņēma no sveces uzdegumu. — Tātad, biedri, viss norisa tā …

Uguntiņa sāka mirgot spožāk. Protasovs ieskatījās sejās strādniekiem, kas sēdēja kur nu kurais. Bija ap pussimt cilvēku. Jauni, pusmūža vīri, bija arī divi veči — ūdens smēlējs no liellaivas un piestātnes sargs Ņefeds Kuskovs. Nebija ne puiku, ne sieviešu. Sapulcējušies tikai pilnvarotie no visu Gromova uzņēmumu arteļiem. Atsevišķas pārrunas darba vietās, dažreiz paklusām barakās bija norisušas arī agrāk. Bet tāda organizēta izvēlēto sanāksme šeit notika pirmoreiz izmēģinājumam. Ne jau velti šonakt šurp bija ataicināts pats inženieris Protasovs. Ļaužu masas viņu ļoti cienīja. Lai gan viņš allaž strādāja slepeni, aiz kulisēm, strādnieki tomēr noprata, no kurienes vējš pūš, un, būdami pārliecināti, ka Protasovs viņu pusē, jutās pietiekami spēcīgi, lai uzvarētu ienaidnieku.

— Kaktiņā, viņš sēž kaktiņā .. . Re, re, tur, — strādnieki priecīgi sačukstējās, tumsā norādīdami uz Protasovu, bet vecajam Ņefedam pat asara noritēja, viņš pamāja Protasovam ar galvu un izjusti sacīja: — Paldies, kungs. — Viņš pateica to klusiņām, nemaz necerēdams, ka Protasovs dzirdēs viņa balsi, vienkārši gribējās tā pasacīt no visas sirds. Un vecis būtu ar mieru daudzkārt noskūpstīt «kungu», ieslēgt to savos apkampienos: vai tad tas kur redzēts vai dzirdēts — pats galvenais inženieris atnacis pie viņiem ka tēvs pie bērniem. Nu, nu!

Bet techniķis Matvejevs runā un runā. Čuksti noklusuši.

Pabeidzis savu stāstījumu no Krievijas revolucionārās kustības vēstures, Matvejevs paraudzījās pulkstenī un teica:

— Vai jums, biedri, ir kāds jautājums? Varbūt manā runā bija neskaidrības? Jautājiet! Parunāsimies .. .

— Jautājumi, protams, ir, — atsaucās jauns atslēdznieks Pjotrs Doinožirovs, pats uzcītīgākais slepenā pašmācības pulciņa skolnieks. — Pagaidām tomēr tos pie malas, tie var pagaidīt. Bet mēs te redzam Andreju Andrejiču. Bez tam zinām, kāpēc esam šurp atnākuši. Mēs gribētu dzirdēt, ko saka biedrs Protasovs.

— Lūdzam! Lūdzam .. . Gribam dzirdēt! — Atskanēja neparasti aplausi, daudzi strādnieki pat nezināja, ko tie nozīme, bet ari sāka plaukšķināt. Visi sakustējās, atskanēja nopūlas, visas sejas atplauka smaidā.

Protasovs runā pie sveces galiņa, kājās stāvēdams.

— Biedri! Streika nozīmi pie mums un Vakareiropā, tas ir, ārzemju proletāriešu vidū, jums paskaidroja biedrs Matvejevs. Streiks ir drošs ierocis, taču las grauj uzņēmēju tikai tad, ja streikotāji strādnieki vienprātīgi pabalsta cits citu, ja tiem ir stingra disciplina un nesalaužama cenšanās panākt savu. Bez tam, biedri, ir nepieciešami pārtikas līdzekļi. Ārzemēs šim nolūkam pastāv speciāls fonds, kapitals. Jums tāda kapitala nav un nevarēja būt. Tiesa, es un daži cili mani biedri varētu sniegt jums kādu pabalstu, nu, teiksim, lūksloši pieci. Bet tas taču ir tīrais nieks, šādas sumas nepietiks pat vienai nedēļai.

— Nu, vienai nedēļai ēdamā mums pašiem pietiks! — strādnieki uzbudināti iesaucās. — Sievas, papurināsim, visus kaktus pārmeklēsim! Otro nedēļu varam pat neēduši iztikt.

— Klusu, biedri, klusu!

— Bet trešajā nedēļā uzņēmējam pie rīkles un pasūkt asinis …

— Biedri! — inženieris Protasovs ar savu skaļo balsi pārtrauca troksni. — Nekādas varmācības! Tas pirmais noteikums. Mēs vieni revoluciju neizcīnisim spēka par maz. Citādi … Vai zināt, kas jums var draudēt?

— Zinām, zinām!

— Tagad padomājiet! Cīņa var izrādīties ilgstoša. Naudas mums nav, stipras organizācijās pagaidām nav. Es nešaubos, ka nekavējoties šurp atdzīs kazakus, lai ar jums izrēķinātos. Ar ko pretī turēties jums nav. Jūs esat bez ieročiem. Ar dūrēm tālu netiksiet. Bet uzņēmējs ir nežēlīgs, stūrgalvīgs. Jums var draudēt nošaušana. Luk, es pateicu jums visu nepieciešamo. Tagad apdomājiet labi, apspriedieties ar biedriem strādniekiem un tad dodiet mums atbildi!

Iestājās klusums. Strādnieki saskatījās. Viņu sejas kļuva cietas. Protasovs, baidīdamies, ka strādnieki nesāk šaubīties, turpināja:

— Biedri, es jums pateicu to visļaunāko. Es jūs laikam nobaidīju. Bet tas nekādā ziņā neietilpa manos aprēķinos. Pārāk baidīties, protams, nedrīkst. Ja vilku baidīsies, tad nevar mežā iet. Tā tas ir. Ja jūsu streiks noritēs sekmīgi, tas būs tāds sitiens uzņēmēja kabatai, ka viņš drīz padosies. Personīgi es, biedri, esmu par streiku.

Protasovs nosēdās. Klausītāju priekšā nostājās atslēdznieks Pjotrs Domožirovs. Viņš bikls, kautrīgs, sapulcē uzstājas pirmoreiz mūžā. No sākuma viņam balss dreb, pēc tam kļūst skaļāka un iegūst pārliecības spēku. Strādnieki klausās uzmanīgi, piebalso, piekrizdami māj ar galvu. Pjotram Domožirovam rokā piezīmju grāmatiņa. Viņš aprēķinājis, cik uzņēmējs maksā strādniekiem un cik saņem peļņas. Peļņa ļoti liela. Vai tad viņš, sātans, patiešām nevar dalīties peļņā ar strādniekiem? Bet, ja ne, tad:

— Brāļi, stājieties vienprātīgi zem sarkanā streika karoga!

Otrais runāja grāvracis Kuvaldins. Rokas viņam garas, pats

spēcīgs, neveikls. Balss iekšķīga, dun kā no apakšzemes:

— Brālīši, godātā sabiedrība! … Lai viņš nolādēts, tas pats Proška Gromovs! … Jūs tikai padomājiet, brālīši, cik maz viņš mums maksā! Un ar kādiem puvešiem baro! Un kā savās tirgotavās plēš mums ādu nost! Un viņš, nelietis, izgājušā piektdienā man visu muguru zilu pataisīja. Paverieties manā mugurā, paverieties! — Viņš parāva kreklu uz augšu, paņēma rokā sveci un grozījās uz visām pusēm, noslānīto muguru rādīdams. — Nu, es gan arī viņam, sātanam, ar lāpstu sadevu pa kaklu … Vārdu pa vārdam. Papriekš es viņam, pēc tam viņš man ar savu pletni.

Kāds iesmējās, kāds iesaucās:

— Bet vai ar šņabi tevi cienāja?

— Tiesa gan, cienāja, — grāvracis ieklepojās un saņēma bārdu saujā. — Bet vai tad viņa šņabis ir kads šņabis. Pa pusei ar ūdeni atšķaidīts. Tpū!

— Nu, laid mani! — Grāvraci aiz krekla parāva miltu sijātājs Vaņka Pegijs un nostājās tā vietā. Viņš bija neliela auguma, sausnējs, ar melnu ķi(bārdiņu.

Brālīši, biedrīŠif Protasova kungs! Arī tu esi tāds kā mūsējs. Ņemiet, brālīši, vērā … Iedomāsimies tā … Es, protams, neesmu lasīt mācījies, bet sirds man, brālīši, krūtīs ir… Kus tās par tiesībām, ka no uzņēmēja puses tāda varmācība?! Kāpēc viņš mūs nomānīja no zemes, atšķīra no zemniekiem? Ko viņš mums par to devis? Brālīši, dzīvojam sliktāk par suņiem. Ne paēduši, ne padzēruši, bet ko mēs iemantosim, viņam strādādami? Nekā! Nav gaismas, brālīši, nav gaismas! … Mūs, muļķus,, ap pirkstu aptinuši… Bet viņš, sātans, taukus krāj. Viņš, velns, gludens nobarojies — lai viņu piķis un zevele! Viņš varbūt manu meitu grūtu padarījis, bet es ciešu klusu, sak, parauj velns! Bet vai tad es priekš viņa savu meitu audzināju? Viņam par prieku? Brālīši, tas ir tik aizvainojoši, tik rūgti!… Pat runāt par to gaužām neveikli. Bet jums, brālīši, pasaku .. . Tāpēc ka aizvainojums, āre, tik tālu. — Viņš ātri novilka ar pirkstu gar kaklu, sašķieba muti un iekliedzās: — Streikojiet, puiši, streikojiet! Graujiet visu! Lauziet! . . . Vienalga, tāpat suņa nāvē jānosprāgst … — Pēkšņi viņam balss aprāvās, viņš iešņukstējās un, skaļi degunu šņaukdams, gāja prom.

Mītiņš vilkās garumā. Aizvien skaļāka kļuva sūdzēšanās, aizvien sāpīgāk kļuva klausoties. Protasovs juta, ka gaiss sa-kaitis. Viņš saprata, ka patiešām ilgāk gaidīt nav iespējams, jāmeklē izeja, jāsāk cīņa ar ienaidnieku … Saka uzmanīgi izklīst pa mājām.

Smidzina lietus. Nekas nav redzams, melna nakts. Kaut kur ierūcas lācis, kaut kur iepīkstas izbiedēts vanags. Zari, kājām minami, brikšķ un brakšķ. Ciedra zars ar skuju adatām iedzeļ vaigā:

— Uzmanīgāk, biedri Protasov! Nāc man pakaļ… — Vasiļ-jevs paklusām aicināja.

Visur snauž regi, tumsa viļņo un šūpojas. Bet kas tas? Taiga dun, galva nogurusi, vai savāds nemiers satrauc sirdi? Čaukst zari, dip zirga soļi. Regi sačukstas:

— Liekas, ka viņš!

— Laikam gan viņš …

Un tumsa runā maigā balsī:

— Andrej Andrejič! Biedri Protasov, vai jūs tas esat?

Protasova laterniņa smidzinošajā lietū apgaismo tumsā kādas ūsas un kādu mīlīgu sejiņu, šķiet, Nadeņka. Laterniņa nozib, nodziest.

— Ak! Lūk, le jums vēstule… No valdības…

Protasovs uzrāva lietusmēteļa bašliku dziļāk uz acīm, un

viņi abi ar Vasiļjevu strauji nogriezās sānis, pa kreisi, palika nekustīgi stāvam, aizturēja pat elpu.

— Nē, tas laikam nav viņš, — neapmierinātā balsī sacīja ūsas, un zirga soļu žļaksti pamazām noklusa, izgaisa tumsā.

9.

Prochors Petrovičs no dienas dienā gaidīja ierodamies mērnieku. Drīz pēc izlūku gājiena ar Fiļku Škvoreņu uzņēmīgais Prochors organizēja otru rekognoscēšanu. Tā bija sarīkota lietpratīgi. Tanī piedalījās zeltraktuves «Sasniedz» techniskās daļas vadītājs — kalnu inženieris Petropavlovskis, pieredzējis vīrs pusmūža gados, kuru Gromovs bija ataicinājis šurp no Uraliem; spridzināšanas darbu desmitnieks Ignatjevs; kalnu institūta beidzamā kursa students Obrazcovs — apdāvināts ģeologs. Vēl bijušais zeltracis gadus septiņdesmit vecais Nils un Fiļka Skvo-reņs, ari tāds kā speciālists, tad vēl drošības pēc feldšeris un divpadsmit strādnieku. Prochors bija aicinājis arī Protasovu: tam universālā izglītība un liela pieredze kalnrūpniecībā. Protasovs tomēr kategoriski atteicās: viņam jau tā darba līdz kaklam, nevar taču rūpnīcu atstāt likteņa varā, viņš nebrauks.

Rekognoscēšanas grupa devās taigā jāšus. Valgā veda divus upurim nolemtus briežus.

Ceļojuma priekšvakarā pie Prochora ieradās pristavs.

— Prochor Petrovič, vai mani nepaķersi līdz?

— Nē.

— Velti gan! Man tas vietas labi pazīstamas. Mani tur kāda lieta interese. Ne jau nu tieši tur, bet verstis piecpadsmit no turienes, pašā biezoknī.

— Kas tad īsti?

Fjodora Stepaniča seja kļuva noslēpumaina, nez kāpēc viņš aizvēra logu un piegāja Prochoram cieši klāt.

— Tā ir būdiņa, — viņš čukstus teica un iepleta acis.

Pristava sirds pukstēja tik strauji, ka policista ērgļainās pogas

pie formas svārkiem lēkāja uz augšu, uz leju.

— Nu? — Prochors vienaldzīgi jautāja. Prochors zināja, ka viņa priekšā stāv ienaidnieks, izspiedējs, nelietis, ka tas beigs sarunu ar nekaunīgu lūgumu aizdot naudu.

— Noslēpumainā būdiņa uz nepieejamas klints… Tur vie-nlgi putns spēj ielaisties, — pristavs čukstēja; viņš tīši runāja čukstus, lai nedrebētu satrauktā balss. — Es gribēju izdibināt, kas tas ir par blēdi, kas tur dzīvo.

Es to velna būdu zinu un zinu arī, kas tur dzīvo.

— Ak tā? Bet es nezinu.

— Vai tiešām nezini? — Prochors pavērās viņā piemiegtām acīm. — Tev jau nu gan vajadzēja zināt. Tu taču esi varas orgāns. Vispār man jāsaka, ka tu neesi visai enerģisks. Tavā vietā vajadzētu kādu jaunāku… Man uzņēmumi paplašinās, strādnieki sāk celt galvas augšā …

— Patiesību sakot, tur dzīvo čigāns… — pristavs pārtrauca; viņš nebija sagaidījis, ka saruna ņems tādu nepatīkamu virzienu.

— Taču, kas tas īsti par čigānu, man vēl nav skaidrs. Es domāju paņemt kādus desmit stražņikus, ielenkt klinti ar mājiņu un notvert šo banditu.

— Čigānu?

— Jā gan, čigānu.

— Bet vai viņam nav arī čigāniete? Un vēl — punduris?

— Nu, to es nezinu. Kas par čigānieti?

— Ar kārpu … Pie kreisās auss.

Pristavs stāvēja pieliecies pie Prochora un atspiedies ar dūrēm pret galdu.

— Tu allaž joko, — viņš novērsa acis, piegāja pie loga, atvēra to un dziļi ieelpoja svaigo vakara dzestrumu. Pleci un mugura viņam raustījās, viņš viss drebēja.

Vilks nogulās pie sava kunga kājām un reizes trīs uzsita ar asti pa grīdu.

Fjodors Stepaničs pievērsās Prochoram un aizlauztā, piesmakušā balsī teica:

— Beidz ar mani jokot, Prochor Pctrovič.

— Es nemaz nejokoju, — Prochors mierīgi atbildēja; ar sarkanu zīmuli viņš taisīja atzīmes kādā sarakstā, likdams noprast, ka turpmākā saruna ar pristavu viņu maz interesē.

Bet pristavs neatlaidās.

— Tu manā prombūtnē ielauzies pie manas sievas, — viņš iesāka, mirkšķinādams acis, kas no dzeršanas bija gluži aiz-tūkušas. — Tu rīkojies kā slepenpolicists, kā pēdējais okšķeris. Tu piedraudi Nadeņkai ar kādu tur muļķīgu protokolu… Ko tas nozīmē? Ko? Nē, ko tas īsti nozīmē?!

— Tev varbūt šķiet, ka protokols muļķīgs, manuprāt, tas nav muļķīgs… Divdesmit mārciņu zelta es ierakstīju tavā rēķinā …

— Paldies .. . Paldies … — Pristavs kā badīdams nolieca galvu, iekoda zobos drebošo lūpu, ar labo roku pieķērās pie dīvana atzveltnes, ar kreiso atsvieda ūsas pāri pleciem. — Iedomāsimies,

nu, iedomāsimies, ka esmu zaglis un blēdis. Bet kāpēc tas zelts ir tavs?

— Tas būtu mans, Prochors atbildēja tikpat mierīgi, ar šķietamu nevērību klausīdamies pristava vārdos un neatlaidīgi šķirstīdams savus papīrus.

— Ak tā?! Tas būtu tavs, tas būtu tavs? Bet kāpēc? Atzīsties! Tu pats esi krāpnieks, laupītājs, vai ne? — pristavs bēra kā no ložmetēja.

— Nē. Esmu vienkārši komersants. Pijka Škvoreņs būtu atnesis to zeltu man un pārdevis. Bet tagad … — Prochors papleta rokas, vēl arvien nepaceldams acis uz pristavu.

Pristavs savaldījies aizlika rokas aiz muguras un, bramanīgi smīnot, sašūpoja visu savu smagnējo augumu.

— Prochor Pelrovič, — viņš ierunājās oficiālā tonī. — Es tomēr jūs lugtu ar mani nejokot…

— Es nemaz nejokoju, — Prochors atkal atkārtoja.

— Jūs, Prochor Petrovič, esat manās rokās…

- Bet jūs — manās.

— Man tikai vajag… Zināt ko? … Un jūsu veikali, jūsu uzņēmumi pārvērtīsies putekļos.

— Nu, un arī jūs labu galu neņemsiet, — Prochors atlika pie malas vienu sarakstu, paņēma otru, sāka skaitīt uz kauliņiem.

— Es atklāšu jūsu noziegumu, nodošu jūs, aizdzīšu katorgā.

— Arī es jūs . ..

— Es nospļaujos! Es savu panākšu un ielaidīšu lodi pierē…

— Es arī… Ak, kā jūs mani kavējat… — Prochors saviebās.

Pristavs gurdeni nosēdās uz dīvana, — vēders uzgulās uz ceļiem, — pats sakumpa, aizsedza seju ar plaukstām, nopūtās. Tad Prochors pašķielēja uz pristavu. Viņš klusībā sāka apzināties savu pārākumu par šo nobaroto vepri. Prochora skaitāmie kauliņi ieklaudzējās skaļāk. Pirksti sala, kļūdījās: viņš atgrūda saskaitīto un klaudzināja kauliņus atkal no jauna.

— Un kā mēs būtu varējuši sastrādāt! Ak Prochor Petrovič …

— Ko? Ko tu teici?

Pristavs noslaucīja acis kabatas drāniņā, nokriinšķināja, izšņauca degunu un atkārtoja frāzi. Prochors pacēla galvu, kā ar cirvi iecirsta, uzacu starpā iezīmējās stāva rieva.

— Ko, ko? … — Prochors noķēra kameni un norāva tai galvu.

— Būtu varējuši strādāt draudzīgi roku rokā. Nebūtu ne jābaidās, nekā. Mēs abi kā karaļi valdītu. Un … ceļu vaļā!

— Ne-kadl — Prochors ar sparu uzcirta zīmuli uz galda un piecēlās. Arī vilks pietrūkās kājās. — Atstāj mani vienu … Esi tik labs… Lūdzu, — Prochors nogardza dusmu lēkmes aizžņaugtā balsī.

Pristavam sirds sašļuka. Viņš pavicināja roku un, bailīgi uz durvīm kāpdamies, nekādi nevarēja iebāzt mutautiņu kabatā: Prochora niknais skatiens sviedin izsvieda ienaidnieku no torņa.

Bija svētdiena. Andrejs Andrejičs Protasovs saslimis. Slimība patiesībā niecīga — sāpēja galva, termometrs rādīja trīsdesmit septiņi un trīs. Žēl tomēr, ka feldšeris aizbraucis Prochoram līdz izlūku gājienā. Ārsta rezidencē nebija; lai kā Ņina uzstāja, Pro-ehors negribēja: — Mēs abi esam veseli, bet strādniekiem arī zirgu daktera pārpārēm.

Katerina Ļvovna kautrējās nākt pie Protasova viena pati. Atnāca abas ar Ņinu. Anzelika, tām durvis vērdama, savilka lūpiņas un īgni pateica:

— Andrejs Andrejičs slims.

Protasovs kažokādas vamzī sēdēja kabinetā pie galda un studēja franču revolūcijas vēsturi: vietām viņš pasvītroja rindkopas, vietām izrakstīja izvilkumus.

Sievietēm ienākot, viņš ātri piecēlās, atvainojās par uzvalku. Katerina Ļvovna pasniedza viņam dārza puķu pušķi, bet Ņina veikli piesprauda pie vamža istabas rozes pumpuru.

— Man labāk piestāv ērkšķi nekā rozes, — Protasovs mēģināja jokot; sieviešu sabiedrībā viņš allaž jutās neveikli.

— Kāpēc jūs, Andrej Andrejič, esat tik kautrīgs? — Ņina jautāja. — Paraugieties, es jums atvedu līgavu.

Katerina Ļvovna iepleta actiņas un sāka vicināt savas sasmaržotās rociņas.

— Ai Ņina! Tu aizvien mani apmulsini!

— Ahā, ahāl — Protasovs iesmējās. — Nemaz neliedzieties! Ko tas nozīmē? Tātad jūs patiešām esat līgava?

— Ak, ko jūs runājat! — Katerina Ļvovna izbijās un, it kā ko meklēdama, pārlaida pār sienām skatienu.

— Ko, spogulīti? Lūdzu. — Andrejs Andrejičs ātri izvilka no rakstāmgalda mazu spogulīti un veikli nolika viņai priekšā.

— Nē, nē, kas jums nāk prātā, — Ketija samulsa vēl vairāk un, iegremdējusi pirkstus matos, tūdaļ pievērsās spogulim.

Protasovs lika Anželikai ienest kafiju.

Ketija bija burvīga: pašā jaunības plaukumā, ar sārtu, melnīgsnēju seju un melniem, mirdzošiem, augsti sasukātiem matiem. Acis viņai tumšas, lūpas stingras, taisnas, deguns smails. Ja viņas kalsnējās sejas vispārējā izteiksme nebūtu tik vēsa, viņu varētu uzskatīt pat par skaistu. Protasovs bija iedēvējis viņu par «Karmenu». Viņa nezināja, vai tas labi domāts vai slikti, un ikreiz, kad Protasovs viņu tā nosauca, nesapratnē smaidīja.

Kafiju dzerot, izraisījās parastās inteliģentu sarunas ar dedzīgiem strīdiem un dzēlīgu vārdu apmaiņu. Runāja par Tolstoju, par Dostojevski, Ņina izvirzīja neatrisināmus jautājumus: — sak, kāpēc dzīvē virsroku ņem ļaunais, kāpēc ziemā pļavās nezied puķes, — vai arī pacietīgi un naivi līdz apnikumam sapņoja par «vispasaules sāpēm».

Protasovs tikko bija ievilcis plaušās gaisu, lai izgāztu pār Ņinu savu parasto skepsi, kad Ketija sarauca palīko degunu, ieskatījās somiņā, iesaucās: — Ak! — un, pieskrējusi pie loga, sāka skaļi šķaudīt.

Inženieris Protasovs, acumirklī aptvēris, kāds iemesls viņas samulsumam, nekavējoties pasniedza viņai no kumodes paķerto kabatas drāniņu.

— Mersi… — Viņas vaigi pietvīka gluži sārti. — Ak, kāds jūs esat!… Kāds jūs …

— Nu, kāds tad?

— Lielisks!

Inženieris Protasovs sabužināja īsi apgrieztos matus, pasmaidīja un atteica:

— No mūsu vētrainajām sarunām jūs laikam esat dabūjusi iesnas.

Arī Ņinas acis smaidīja, taču ar neuzticību un atturīgu vēsumu.

— Ko jūs lasāt, Protasov? — Nosēdusies uz dīvana, viņa nopūtās.

— Francijas revolūcijas vēsturi.

— Tad esat gan atradis, ko lasīt! — acis piemiegusi, Ņina nevērīgi noteica.

— Kāpēc ne? Pagātnē saskatāmi nākotnes dīgļi, — un Protasovs nosēdās. — Nav ļauni šad un tad atkārtot.

— Es ienīstu revoluciju, — atsaucās Ketija, vēl arvien nosarkusi neveiklā atgadījuma pēc. Viņas balss — zems kontr-alts — skanēja cieti, vīrišķīgi.

— Es ari. Man bail no tās, — Ņina sacīja un sakrustoja kājas. — Jūs tāds izglītots, smalkjūtīgs cilvēks, vai patiešām jūs kaut cik jūtat līdz revolucionāriem?

Protasovs atmeta galvu, padomāja un atbildēja:

— Piedodiet, Ņina Jakovļevna … Es lūgtu bez nopratināšanas. Taču, ja vēlaties, jā, es ticu, ka revolūcija ir neizbēgama, es to gaidu un zinu, ka tā nāks.

— Nedomāju … Es nedomāju… — Ņina nopietni atteica.

— Bet jūs padomājiet!

— Lūdzu nepieķerties vārdiem.

— Tā nav pieķeršanās, tas ir draudzīgs padoms. Kāpēc gan patiesībā no tās jābaidās, kāpēc jābaidās no revolūcijas? Ikvienam godīgam cilvēkam tā jāapsveic, nevis no tās jābaidās, — Protasovs, atzveltnī šūpodamies, kā jautādams noraudzījās Ņinā piemiegtām acīm. — Lai gan jūs esat mūsu idejiskais vai, pareizāk sakot, mūsu šķiras ienaidnieks …

— Ak tad šitā? Jūsu?!

— Atvainojiet. Nevis mūsu, bet mans, mans idejiskais ienaidnieks, jo es taču … nepiederu ne pie kādas revolucionārās organizācijās un varu runāt vienīgi savā vārdā.

— Piedodiet, Protasov… Jūsu ievads par daudz garš. Labāk sakiet, kāda būs tā mūsu revolūcija, mūsu, mūsu, tumšas, saniknotas, apdzirdītas tautas revolūcija? … Kā tā norisināsies?

— Apmēram tāpat kā Francijā. Jūs esat lasījusi?

— Jā. — Ņina vicināja somiņu kā svārstekli un aiz gara laika ar skatienu sekoja tās kustībām. Taču sirds viņai sāka iekaist dusmās.

— Bija tāds domātājs, man šķiet, Makolejs, — Protasovs iesāka. — Jā, jā, Makolejs. Viņš brīvību salīdzināja ar noslēpumainu feju, kas ieradusies pasaulē šausmīgā nemieru, revoluciju un dumpju izskatā. Tikai tam, kas neļaujas maldināties no fejas ārējā izskata un kas viņu apmīļo, viņa parādās daiļas sievietes veidā, kurai sirds kvēlo taisnīgās dusmās, kura nīst verdzinātājus un žēlo apspiestos. Bet, kas ir pret viņu, tos viņa iznīcina.

— Utopija, utopija, utopija! — Ņina sauca. Somiņa paspruka tai no rokām un, aplidojusi loku, atsitās pret krāsni, no somiņas izbira pūdera slotiņas, nagu vīlītes, kabatas drāniņa, matadatas.

— Nekādas revolūcijas pie mums nebūs, nevar būt.

Protasovs krimšļodams uzlasīja no grīdas izbirušās mantiņas.

— Jūs, Ņina Jakovļevna, esat pilnīgi akla, jūs neredzat, kas pašreiz noris Krievijā … Vēlreiz atvainojos par asajiem vārdiem.

— Nekas, nekas, lūdzu. — Ņina apvainojusies piespiesti iesmējās, pēkšņi kļuva nopietna, ieklepojās un, pie spoguļa sakārtodama matus, sacīja: — Es neticu revolūcijai, neticu, ka tā nesīs tautai ko labu. Es atzīstu tikai sabiedrības attīstību evolūcijas ceļā. Ņemsim kaut vai Katrīnas laikmetu. Vai tad tas nav…

— Jā, jā, — inženieris Protasovs to pārtrauca un pieķēra roku pie deniņiem: galva džinkstēja. — Strīdos, it īpaši sievietes, aizvien mēdz atsaukties uz astoņpadsmitā gadsimta valdniekiem: Fridrichu II, Jozefu II un Katrīnas «zelta» laikmetu. Bet… šie valdnieki savās reformās nekad nebija patiesi, viņi veikli manipulēja ar laikmeta filozofiskām doktrīnām, bet savās valstīs vienmēr nostiprināja despotismu.

— Atļaujiet!

— Jā, jā … Ko tad? Jūs gribat atsaukties uz Katrīnas sarakstīšanos ar veco, gudro Voltēru? Jā? Taču viņa, šis jūsu elks, pati sarakstīdamās ar Voltēru, nesaudzīgi vajāja tos savus pavalstniekus, kas lasīja viņa rakstus.

Protasovs ar nepatiku nodomāja, ka velti sācis šo sarunu ar sievietēm. Ņina parauca uz augšu labo uzaci, viņas lūpu kaktiņi nodrebēja. Katerina Ļvovna, ari uzacis raukdama, šķirstīja Hites «Technisko rokasgrāmatu».

Temperatūra Protasovam neatlaidīgi cēlās. Viņa vaigus pārklāja svelošs sārtums. Ņina Jakovļevna jau dzīrās iet projām* tomēr viņai gribējās samierināties ar Protasovu neitrālā sarunā.-

-— Dzirdiet, Andrej Andrejič, mīļais… Jūs jau sen taisāties pastāstīt mums abām ar Ketiju par zeltrūpniecību …

— Ak jā! Ak jā! — Ketija atdzīvojās.

— Tikai visu pēc kārtas … Nu, piemēram, taiga .,-.

-s Lūk, taiga, — piebalsoja Ketija un aplaizīja lūpas.

— Lūk, taiga, — arī Protasovs atkārtoja.

— Lūk, taiga… Atnāk taigā ļaudis… Nu kā viņi var uzdzināt, ka lur ir zelts? Nolasiet mums lekciju …

— Lūdzu. — Inženieris Protasovs piecēlās kājās un sāka staigāt, švīkstinādams pa parketu mīkstās rītakurpes. — Zelt-rūpniecībā izšķir trīs attīstības stadijas, kas krasi atšķiras cita no citas: meklēšanu, izlūkošanu un ieguvi. Pierakstījāt? — Viņš pats par sevi pasmējās un sacīja: — Piedodiet, Uralos esmu pieradis kursos lekcijas lasīt. . .

10.

Tur priekšlasījums, šeit darbs. Pa dienu viņi bija nogājuši kādas četrdesmit piecas verstis, atstādami uz kokiem platus iecirtumus, lai vēlāk atrastu ceļu. Grupu vajāja rūsganu odu mākoņi. Ļaudis, ietinuši galvas darvas piesūcinātos tīkliņos, atgaiņājas no odiem ar slotiņām. Šaurā taka lāgiem pavisam nozuda, vietām to bija aizsprostojuši krituši koki, vietām ar sūnu apauguši, lieli laukakmeņi. Pie tādām takām taigas valdnieks lācis uzglūn medījumam. Skrien pa taku briedis vai stirna, viņš pēkšņi — caps! — pārlauž mugurkaulu, pārplēš vēderu. Tūdaļ viņš tomēr neēd: vecais maitu lācis ir liels kārumnieks: viņš gaida, kamēr gaļa sasrnok. Tomēr gadās arī tā: lācis zogas pie sava upura, bet mednieks tunguss tēmē viņam sirdī.

Krēslainā vakarā Prochors ar saviem ļaudīm nonāca pie lielas, taisnas, gandrīz versti platas stigas.

— Veikls ķēriens! — Prochors, apkārt raudzīdamies, izbrīnā iesaucās. — Tik tīri nostrādāts!

Pirms gadiem piecdesmit šausmīga viesuļvētra ieskrējusies no kailā uzkalna un acumirklī nolīdusi sev platu ceļu. Sirmie, milzum resnie koki un pat vijīgā jaunaudze uzreiz nogulušies kā nopļauta zāle, ar galotnēm no uzkalna uz rietumiem, radīdami necaurejamu vējgāzi. Ja ugunsgrēks nepārvērtīs to dūmos un pelnos, tad šī vējgāze trūdēs tepat gadu simtiem ilgi.

Pārnakšņoja. Ugunskurs, dzestrums uti migla. Jaja vel dienu iin nakti.

Trešās dienas rītā viņi nonāca pie platas ieplakas — kādreiz šeit tecējušās upes senlejas.

— Tā jau ir tā pati vieta, Prochor Petrov, — Skvoreņs iesaucās, — ekur upīte. Toreiz tur tie plēsoņas strādāja … Droši vien arī zīmogotos stabus atradīsim.

— Par šo vietu labākas nav, — Prochora vielā atbildēja vecais Nils un pazibsnīja caur tīkliņu ar savu balto acs nagu. Viņš, bijušais zeltracis, tagad strādāja Gromova raktuvē par desmitnieku pie zirdziniekiem. Viņam bija liela pieredze raktuvju darbā, par viņu mēdza teikt: «Vectēvs Nils ass dziļumā zemei cauri redz.»

Visi izskatījās žirgti un rosīgi: patiešām, pazīmes bija labas. Arī zirgi sprauslāja jautrāk.

Baltmatainais, vasaras raibumiem nosētais students Obraz-covs piešķīra savai sejai gudru, norūpējušos izteiksmi un sāka jāt gar upes senlejas stāvo krastu. Pa labi un pa kreisi šai lielajai ieplakai pieslējās dziļas gravas, izsīkušu upīšu un strautiņu bijušās gultnes. No ziemeļaustrumiem stiepās kalnu atzarojumu kailās akmens klintis. Ieplakas un gravu dibens bija kā sētiņ nosēts ar laukakmeņiem, bet klintis un radzes — kvarca cauraustas. Klinšu augšējās daļas vienmuļais, graudainais granils pakājē bija pārgājis slānekļos un cilos iežos, kas sastopami kopā ar zeltu.

Obrazcovs, mudinādams savu slinko zirģeli, starot staroja. Vectēvs Nils lietišķi krimšķināja.

— Āre, tepat vien roc to šachtu, — viņš ieteica Prochoram.

Zemes krūtīs iecirtās lāpstas, kapļi, laužņi. Šachtu raka asi

dziļumā, asi platumā. Turpat netālu namdari no sausoknes izgatavoja stutmalku, ar ko atbalstīt šachtu stāvās sienas. Otra grupa versts attālumā no šās raka otru šachtu pret to vietu, kur ieplakai pievienojās grava.

Prochors aiz gara laika svilpoja, fotografēja darbus, uzmanīgi vēroja racējus. Bija pagājušas kādas trīs stundas spraiga, sūra darba. Tad Fiļka Skvoreņs, kas kopā ar trim strādniekiem visu laiku dedzīgi raka pirmo šachtu, pēkšņi paraudzījās uz Prochoru Petroviču, iebrēcās, nokrita uz vēdera zemē un, šausmīgi vaidēdams, sāka tirināt kājas.

— Oi, nāvīte klāt! Mirstu .. . Brālīši mīļie … Sauciet ātrāk dakteri!… — viņš pārgrieza acis, viss raustījās un krāca.

Racēji izlēca no dobes. Prochors kliedza:

— Noskov! Feldšeri Kur viņš, velns, palicis? . . . Puiši, skrieniet pēc ūdens!

Un visi reizē ar Prochoru pazuda. Viens palicis, Fiļka

Skvoreņs brēca vēl trakāk, taču viņa acis smaidīja. Viņš piecēlās knūpus un no vēdera apakšas steigšus izvilka zemē iespiestu mārciņas trīs smagu zelta tīrradni, kas mirdzēja blāvā, dzeltenā krāsā. Fiļka aiz prieka iezviedzās kā zirgs un noslēpa atradumu azotē. Kad atskrēja ļaudis ar feldšeri, klaidonis, acis aizvēris, sēdēja šachtas dibenā un cietēja balsi žēli vaidēja. Feldšeris Noskovs — plikpauris, veikls kā pērtiķis — sāka taustīt klaidonim pulsu, Prochors pasniedza glāzīti konjaka. Fiļka Skvoreņs to kāri izdzēra, nospļāvās un sacīja:

— Ak mīļais, dārgais!… Prochor Petrov … Paldies … Tas man no tās pašas čigānietes, sagandēja, ar indi apdzirdīja. Atceries? … Tagad lēkmes, saproti… Krītu zemē, un velk man papēžus pakaušam klāt.

No otrās šachtas kliedza strādnieki un students Obrazcovs:

— Lielskungs! Gromova‘kungs! Mēs tūliņ sāksim skalošanu.

Prochors steidzās turp, lēkdams pāri kritušiem kokiem un

slīdēdams uz gludajiem akmeņiem.

— Ei, puiši! — pie taigas upītes komandēja Obrazcovs.

— Uzstādiet skalošanas ierīci!

Bet kailā uzkalnā kvarca dzīslā taisīja iecirtumu. Tur rosījās spridzināšanas darbu desmitnieks Ignatjevs, izveicīgs puisis melnām čigāna acīm.

Prochors šķita pret visu esam vienaldzīgs. Svilpodams staigāja ar šauteni pa mežu. Viņam tomēr izdevās atrast divus vecā pieteikuma stabus. Viņš ar kinžalu iezīmēja kokus, lika maikstes, lai ari citreiz atrastu stabus.

Sachlās parādījās upes smiltis. Nestuvēs un spaiņos smilšu paraugus nesa uz skalošanas ierīci. Skaloja asi garā un aršinu platā ieslīpi nostādītā dēļu renē. Renes augšgalā piestiprināta kaste ar divām šķērssienām. Tanī ber paraugus, virsū lej labi daudz ūdens. Tas skalo iežus, līst pāri kastes malām un vienmērīgā straumē nesteigdamies plūst pa renes dibenu uz leju, nesdams līdzi smiltis un mālus.

— Saberz, saberz pikas! — vectēvs Nils lāgiem uzkliedza strādniekam un pats ar īpašu grābeklīti ķēra māla piciņas, lika tās pie augšējās šķērssienas un berza. — Vajag tā, lai tecētu tikai duļķains ūdens … Varbūt tai piciņā zelts … — viņš mācīja.

Bet spaiņos aizvien vēl nesa un nesa jaunus paraugus.

Ūdens renē pamazām kļuva skaidrāks. Tātad visi māli pārvērtušies duļķē un aizplūduši.

— Vieglītiņām nolasiet no dibena akmentiņus, — plikpauris Nils nerimās.

Ar rupju vadmalu izklātajā renes dibenā pie šķērsām piesistajām koka plāksnēm beigu beigās sakrājās nedaudz vissmagāko smilšu, t. i., dzelzs un citi cieta metala graudiņi, to starpā ari zelts. Tagad viss skaidrs un gaišs. Zelta smiltiņas gan lielākas, gan mazākas un ari pavisam mazītiņas izbrīnījušās pirmoreiz skata dienas gaismu, gaida, ko jaudis ar tām iesāks. Ļaudīm gura sirds. Ļaudis plānām lāpstiņām nosmēla šīs visdārgākās smiltiņas, žāvēja tās un precizi nosvēra.

Trešajā izlūkošanas dienā darbs kūsāja desmit šachtās. Zelta bija pamaz, ne šis, ne tas, un tas pats nebija diez kāds, «viegls», kā mēdz teikt, gaidītās laimes nebija.

— Ei, velna viszini! — strādnieki uzsauca vectēvam Nilam.

— Nāc nu tu … Stājies uz strīpas!

Vectēvs odin saoda, kur jārok, viņam piekrita arī kalnu inženieris Petropavlovskis, gados vecāks, pieredzējis vīrs. Tikai students Obrazcovs nāca klajā ar savām gudrajām teorijām, badīja ar pirkstu mācību grāmatā, uztraucās, kliedza, sprauslāja siekalas asi tālumā un katrreiz jauca prātu pieredzējušiem iaigas darbiniekiem.

«Velna viszinis» tomēr iedrošinājās pretoties:

— Roc te! Uz manu laimi. Es zeltu caur zemi saredzu. Āre, tur ir!

Vienpadsmito šachtu sāka rakt uz vectēva laimi, četras pavisam pameta. Strādnieki nu raka ar divkāršu sparu, tas «velna viszinis» taču nepiemānīs, «velna viszinim» pats nelabais palīdz, tātad roc! Muguras strādniekiem bija pārpūlētas, sviedri acis ēda laukā, vienīgi Fiļka Skvoreņs dzina velnu: viņam kabatā trīs mārciņas zelta — sagaidāma zaļa uzdzīve, un viņš paša sātana nebaidās.

— Piespied, piespied! — citi viņu mudināja.

Bet students Obrazcovs zeltračiem pašapzinīgi skaidroja:

— Zinātne liecina, ka zelts nav vienmērīgi izvietojies pa zelta smilšu ieleju, bet tikai šaurā joslā …

— Ak šaurā? Pavej, kā! — Strādnieki viņu mazliet vilka uz zoba.

— Jā, jā! Zinātnei jātic. Lūdzu nezoboties. Taču šī josla ne vienmēr stiepjas pa ieplakas vidu, tā novēršas gan uz vienu, gan otru pusi…

— Ak novēršas? Pavei, kā, nolādētā!

— Un pašā tai joslā zelts nekad nav nogulies vienmērīgi, tas bieži sastopams ligzdu vai puduru veidā. Visrupjākais un visbagātīgākais zelts parasti atrodams zelta smilšu sagulai pašā apakšā.

Prochors iejautājās:

— Kāpēc tā?

Students Obrazcovs tūda] kļuva par trīsdesmit gadiem vecāks, viņš piešķīra sejai pārspīlēti svinīgu mācīta vīra izteiksmi un pievērsās uzņēmējam.

— Zinātne apgalvo, — viņš iesāka, ar delnu sizdams pa mācību grāmatu, — zinātne apgalvo, ka zelta smilšu ieguluma un strukturas anomalijas norāda, ka to izcelšanās iespējama kā veselas virknes daudzu un sarežģītu, postošu dabas spēku iedarbības rezultāts dažādās ģeoloģiskās formācijās …

Strādnieki ņirgādamies ierēcās:

— Pavej, velns, cik saprotami paskaidroja! … Jauns vēl, bet kas par prātu …

Arī Prochors nesaprata:

— Esmu pavisam aizmirsis ģeoloģiju, vajadzēs pārlasīt.

Pateica tā un atkal devās uz kailajiem uzkalniem ar visu

šauteni.

— Bet, vispār ņemot, zelta atrašana ir laimes gadījums … Vai nav tā, vectēv? — students vērsās pie Nila.

— Nu, nesaki vis, jaunkundziņ, — un «velna viszinis», atsviedis no sejas darvas piesūcināto tīkliņu, aizsmēķēja. Arī visi pārējie aizsmēķēja. — Nu paklausies, ko stāsta visziņi veči. No kurienes zemes virsū tas zelts radies? Āre, no kurienes. Cilvēku ienaidnieks nolaupījis zeltu eņģeļiem. Nozadzis un izbijies, ka tam dzīsies pakaļ, iebāzis zeltu maisā un uzšāvies ar visu to gaisā. Bet, kā laidies kalniem pāri, tā maiss aizķēries aiz klints, stūrītī ieplīsis — tirkš, tirkš! —caurums aizvien lielāks, platāks, un zelts sācis birt zeme. Bet šis tikai laižas, laižas tik tālāk, neredz. Vēlāk pamanījis, sācis ar ķepu spiest caurumu ciet. Kurā vietā aizspiedis pavisam ciet, tur zemē zelta nemaz nav, bet, kur palaidis tā slābanāk, tur zelta papilnam. Edz, brālīt, edz, kā tas bijis. Netici savai ģiloģijai, nedz savai porrnacijai. Grāmatās daudz samelots. Paļaujies uz acīm, bet, kur tās netiek klāt, — uz degunu.

— Ļoti interesanti, — students pateicīgi pasmaidīja un vectēva stāstu ierakstīja kabatas grāmatiņā.

Prochors peldējās kādu versti no darbu vietas. Viņš paraudzījās binoklī, pārlaida skatienu pār upi, kas šinī vietā izvērsās taisnā un plašā plūdumā, un ieraudzīja dūmus, cilvēkus. «Plēsoņas … Tie paši . ..» viņš nodomāja, apbrīnodams Fiļkas Skvo-reņa atjautību taigas apstākļos. Lūk, melnais sunītis ielēca ūdenī, ieriedamies sāka peldēt. Prochors vairākas reizes izšāva no revolvera uz to pusi. Atkal palūkojās binoklī. Nē, visi dzīvi. Tikai, pārtraukuši darbu, skatās uz viņu. Ari šunelis skatās. Viens jāšus melnā zirgā. Neģēlis! Droši vien zirgu zaglis. Seši cilvēki. Nu, vai nu tie kādi cilvēki — salašņas, blandoņi, dauzoņas. Tie viņa ienaidnieki. Varbūt uzlaist kādu lādiņu no šautenes?

Pa to laiku desmitnieks Ignatjevs bija atnacis uz nometni pēc dinamita patronām, pēc hikforda auklas un atkal devās atpakaļ uz pakalniem.

Drīz vectēvs iesaucās:

— Jau iežus redz! Rociet, puikas, uzmanīgāk, piesauciet dievu.

Pie skalošanas ierīcēm [audis strādāja nepārtraukti.

Tad pie klints saka rībēt sprādzieni. Aizdedzinājuši auklas, strādnieki slēpās alās. Ar troksni un dārdoņu plīsa akmeņi, atsegdami kvarca kārtu. Ļaudis akmenī meklēja «laimīgo dzīslu». Diena sāka bālēt. Kļuva dzestrs. Droši vien uzkritis salna.

— Upes smiltis nāk augšā! — vectēvs atkal sauca un kā jaunības dienas teciņus vien steidzās pie skalošanas ierīces. Pagaidām izdevās uzskalot tikai vieglo zvīņu zeltu, tā bija slikta zīme. Bet zem upes smiltīm pēkšņi atklājās bagātīgs slānis. Skalošanas rezultāti pārsteidza: no ikkatriem simt pudiem smilšu iznāca pa četrdesmit līdz piecdesmit zolotņiku dārgmetālā.

— Puikas, paverieties! — un no šachtām visi steidzās pie «velna visziņa».

Viss renes dibens bija nobārstīts nespodri dzeltenām smiltīm un sīkiem tīrradņiem. Sārtais sirmbārdis Nils bija it kā apskurbis: viņam gribējās griezties dejā. Ļaudis gavilēja: viņi izcēluši zeltu no zemes dziļumiem. Nu skaidrs, arī viņiem kaut kas atlēks.

O, ja cilvēki saprastu, ko varbūt klusībā domā šie pirmatnējie zelta vizuļi! Ļaudis akli gavilēja: «Mēs iekarojām zeltu, darām ar to, ko gribam.» Zelts smējās tiem sejā: «Es esmu uzvarējis cilvēku. Lai visa pasaule klanās manas varenības priekšā un lai kalpo man!»

. Un gaišā diena pēkšņi kļuva asiņaini sārta. Zeltračiem acis iegailējās kā trušiem, asinis plašiem viļņiem ieplūda smadzenēs, rokas trīcēja, dzīslas raustījās, visa dvēsele drebēja tvīksmē. Strādniekus bija pārņēmis zelta drudzis.

— Brālīši! — Lielais «velna viszinis» vectētiņš Nils tikko jaudāja atelpt. — Smagais zelts… Laime!… Es jau jums teicu … Sauciet pašu kungu! Puikas, slavējiet dievu!

— Lielskungs! Ei, lielskungs!…

Prochors tuvojās ātriem soļiem, pašapzinīgi iedams pa zemi, kuras klēpī no mūžu mūžiem bija snaudusi zelta inde.

— Vēlam laimi, kungs, uz to zelta atrašanu! — Strādnieki norāva cepures, meta krustus un zemu klanījās Prochora Petro-viča priekšā.

— Bet es jums — uz iedzeršanu, — Prochors aukstasinīgi atbildēja, taču sirds viņam dega kā liesmās.

— Urā! — Un cepures uzspurdza gaisā kā melnu putnu bars.

— Urā! Tātad iedzersim, puiši!

Darbs pabeigts. Pietiek. Ari kvarca iežos bija atrasts zelts. Viss iecirknis zelta piesātināts. Visi jutās kā jubilāri…

Iestājās tumšs vakars. Odi aiz aukstuma pazuda. Visi noņēma no sejām tīkliņus. Cilvēki atkal kļuva līdzīgi cilvēkiem. Mutes šķiebās labsirdīgā smaidā, acis šķielēja uz degvina muciņu. Sakūra uguni. Ass duncis pārgrieza briedim rīkli. Padevīgais briedis iedrebējās un nogāzās zemē. Kreisā kāja tam, it kā nebūtībai pretī turoties, spārdīja gaisu. Acīs mirdzēja nāves moku asara. Vectēvs Nils, pavēries miesniekā, kam rokā asiņains duncis, atcerējās kaut ko smagu un nopūtās. Briedim uzšķērda vēderu. Tas tagad gulēja tikpat mierīgi kā zelts zemes klēpī.

Prochoram sirdī zelta kalni: gan spiež, gan šķind, gan čukst par zelta pilīm. Cilvēka sirdij smagi un līksmi.

Katrs izdzēra pa trim glāzītēm stipra degvīna. Smagums no Prochora sirds novēlās un izgaisa tumsā. Tumsa visapkārt sa-biezeja aizvien vairāk, bet lielā sārta liesmas laizīja to vijīgām mēlēm, dzina prom. Zeltrači noāva kājas, smirdošos autus izžāva uz nūjām pie uguns. Un visiem visur rēgojas zelts. Vectētiņa Nila smailais degungals un acs naga baltums atspoguļo zeltu. Degvīns glāzītēs — zelta mirdzumā. Strādniekiem karsti. Daži novilkuši kreklus. Iedegusī āda ugunskura gaismā lāsmo kā zelts. Un drīz pie tumšajām debesīm iemirdzas Piena Ceļa zelta smiltis. Bet vectēvs Nils, pīpi kūpinādams, iesāk savus taigā dzimušos nostāstus par zeltu:

— To es vēl pats atceros. No kara pārnāca zaldāts Pjotrs Mališevs un nometās uz dzīvi taigā, savā mājā pie Jarova ezera. Bija rudens. Pjotrs Mališevs bija aizgājis uz ezeru zosu medībās. Ezerā peldējis vesels bars. Paukš — paukš! Zosu bars pacēlies no ezera, uzšāvies gaisā. Divas zosis nokritušas. Trešā paceļas un nokrīt, paceļas un nokrīt. «Kas par brīnumu,» Mališevs domājis, «ievainot es to nevarēju; šitā zoss peldēja atstatu, skrotis to neķēra.» Un ņēmies viņš šito zosi šaut. Nopaukšķinājis, izvilcis malā, bet zosij guznā savas divas mārciņas zelta sarītas, tāpēc arī spārnos nav bijis spēka. Un Pjotrs Mališevs noskārtis, ka viņa ezers un visa zeme ap to pilna zelta: zosis visu vasaru turpat ganījās, tad jau turpat arī bija pierijušās to zeltu. Un nu darbs gāja vaļā. Pēc trim gadiem Pjotrs Mališevs jau bija miljonārs. Bet piektā gadā izlaida garu, grēkus nenožēlojis: lācis saplosīja.

Brieža gaļa katliņos bija savārījusies mīksta. Zupa bieza, ar zeltainiem dzintara tauciņiem pa virsu. Garaiņi garšīgi smaržo. Degvīns līst glāzītēs guldzēdams. Tumsa vērtās arvien biezāka, nospieda uguni. Sārts beidza liesmot, tikai ogles kvēloja. Starp oglēm laistījās sakaituši zelta gabali, simtiem, tūkstošiem, miljoniem. Prochors ņēmās aprēķināt šķietamo peļņu. Domas viņam lielas un plašas. Bet visapkārt tumsa: neviena paša gaismas stariņa — melna nakts.

— Vaņka! — lielais «velna viszinis» rīkoja; viņš bija kļuvis jaunāks par desmitiem gadu, no sārtās veča sejas nozudušas grumbas, vienīgi acs ar nagu drūma un veca. — Vaņka! Vai tu neredzi, vai? … Ugunskurā ogles vien vairs gail. Uzkurini, lai deg!

Sīkais feldšeris Panfils Ivanovičs Noskovs no degvīna drīz vien sagura. Viņš nedaudz vecāks par trīsdesmit gadiem, bet jau ar pliku pakausi, sarūgtināts, nožēlojams. Viņa zilie, vatētie svārķeļi notašķīti māliem un visādiem mēsliem, bikses ceļgalos izspiedušās uz āru, visas vienos ielāpos un spīd vien. Jau pa versti no viņa vēdī aptiekas smaka. Feldšeris izdzēra vēl glāzīti degvīna, galīgi apskurba un kā pērtiķis sāka mest kūleņus, dziedāt un dejot. Pēc tam viņš nez kāpēc nokrāsoja ar darvu savas rudās ūsas. Visi smējās, bet feldšeris apraudājās.

— Velni, velni, velni! — viņš kliedza, acis pārgriezis. — Man varbūt ne savu mūžu nav bijis mātes. Ne mātes, ne tēva! Esmu atradenis. Dodiet man, velni, jel gabaliņu no mātes, dodiet man kaut cik mājīguma! Ir taču grūti!… Tik grūti tā dzīvot… Tpū, jūs velni!

Viņam drebēja slapjās, nodarvotās ūsas, drebēja sarainais zods, asaras bira kā krusa. Viņš klepoja, sita sev ar dūri pa krūtīm, šķaudīja, šņauca degunu kādā svešā, netīrā kājautā.

— Es neviena nebīstos! Neviena! Ne Gromova, ne cara, ne dieva. Bet, lūk, no nāves man bail, no tās vecenes ar izkapti rokā …

Sprēgāja uguns. Bija dzirdams, kā Prochora zirgs ēd auzas. Kaut kur tālāk ievaidējās un iesmējās ūpis.

— Dzi, brālīši, kāds man stāsts… Nu, gluži patiesīgs notikums, — nodžerkstēja garais, klusais Fiļka Skvoreņs un aptaustīja kabatā noslēpušos zelta piku. — Kādreiz es ložņāju pa taigu, pa vistrakāko biezokni. Nu, taisni teikšu, suns cauri netiek. Edz, kas par biezokni! Un es uzklīdu diviem miroņiem. Smirdoņa kā jau no maitas, no sprāgoņas. Es aizspiedu degunu, piegāju klāt. Melna čūska no tiem — švīks, švīks un līču loču krūmos iekšā. Man tirpas vien pa muguru pārskrēja. Pārkrustījies noskurinājos, skatos: abi miroņi guļ ar seju uz zemi, it kā to ostītu. Vienam galva ar cirvi pušu pāršķelta, otram deniņos caurums — lode pirms nāves nobučojusi. Ehē! Tas taču Triška Mokrouss, ūsas — āre! Bija tāds plēsoņa. Viņi abi kopā ar otru klaidoni, kam tā galva pāršķelta, bija saskalojuši kādus pusotra puda zelta. Un divatā devās ceļā. To es pats savām acīm redzēju, esmu, tā sacīt, aculiecinieks. Es savā prātā pārliku, — nu, domāju, skaidrs, nevajag ne pie kādas zīlnieces iet. Domāju, ka notika tā. Viņi

apmaldījušies, ko rīt nekā nav bijis, novārguši. Mokrousam pie rokas gadījies cirvītis, viņš tad arī nolēmis miegā nonāvēt biedru, piesavināties zeltu, alesties cilvēka gaļu. Nu, labs ir. Pāršķēlis biedram galvu un tikko gribējis vilkt ādu nost, te viņam lode, ače, šai pašā vietā — knaukt! Iznācis no biezokņa kāds ļaundaris ar šautenīti, paņēmis zeltiņu un — prom uz mājām. Tā, redz, droši vien gadījies. Zelts, tas — oho! — tanī slēpjas grēks.

— Vai patiešām kāds ēd cilvēka gaļu? — students jautāja. Viņš gulēja uz vēdera un rakstīja grāmatiņā taigas nostāstus.

— Ēd gan, draudziņ, ēd.

— Vai tu ari esi ēdis?

— Ko, es vai? — Milzīgais Fiļka Skvoreņs nometās kā krokodils uz četrām ķetnām. — Bija tāds gadījums, ēdu. Cilvēka gaļa ir saldena kā cukurs.

Visi nospļāvās. Sāka posties uz gulēšanu. Skvoreņs noteica:

— Pareizi mēdz teikt: «Ja zeltu skalosi, vaimanāt vaimanāsi.»

Ugunskurs jau izplēnējis, taiga krāc, un tumsa tik melna

kā kvēpi.

Melnajā tumsā slapstījās šaubīgi slāvi, brikšķināja uzmanīgi, zaglīgi soli. No kailajiem uzkalniem un ieplakām plūda kapa dzestrums. Bet tur, no upes — pavisam tuvu, — atšalca vaidi, čaboņa, čuksti, bērnu raudas. Prochors snauda tramīgi, ar vienu aci. «Vajag pielādēt šauteni, vajag pielādēt šauteni.» Bet slinkums kustēties. Iebrikšķējās jau tepat līdzās. Zirgi izbīlī sāka krākt un mīņāties. Prochors žigli pietrūkās. Klusums. Smagā galva vēl pussnaudā. «Jāpiemet ugunskurā malka, lai deg.» Viņš iemeta veselu klēpi sausoknes. Skujas gaiši uzliesmoja, uguns sprakšķēdama pāršķēla tumsu. Students Obrazcovs miegā iesmilkstējās. Fiļka Skvoreņs, atpletis līdz ausīm savu bārdaino muti, krāca iesvilpdamies. Negaidot pieskrēja melnais šunelis, lietpratīgi apmeta ap gulētājiem loku, ierējās, uz Proc.horu raudzīdamies, un nozuda tumsā. Pirmais akmens iekrita ugunskurā …

— Puiši! Celieties, celieties! — iebrēcās Prochors ar zvērisku izbīli sirdī.

Ļaudis pietrūkās no savām guļvietām, bolīja acis, neko nesaredzēdami, grīļojās, pūlējās atmosties.

Otrs akmens ietriecās feldšerim pašos deniņos. Guļošais feldšeris uzlēca kājās, sagriezās kā vilciņš un nokrita uz vietas beigts.

Trešais akmens atsitās pret Prochora plecu.

— Puiši!

Un no tumsas sāka birt akmeņu krusa.

Strādnieki tūdaļ atžirba. Kā ārprātīgs kājās pietrūkās Fiļka Skvoreņs, viņam bija trāpījusi smaga laukakmens šķemba. Ugunskurs iekvēlojās, liesmu stabs tumsā uzšāvās augstu pret debesim. Un, viss liesmu apmirdzēts, no tumsas uz tumsu auļoja melns jātnieks.

— Tas ir mežainis. Izgaisti, izgaisti! — vectētiņš Nils nelabā balsī iebļāvās un sāka mest krustus.

Melnais šunelis, izkāris sarkanu, siekalainu mēli, acīm zibeņus mezdams kā pats velns, aizšmauca jātniekam pakaļ.

— Riju, riju, riju! — tas kā cilvēks baidīja.

Jātnieks ar melnu bezdeguna purnu, pilnā sparā jādams, kliedza caur nāsīm tik šausmīgā balsī, ka visiem šermuļi pārskrēja pār muguru:

— Lasieties projām! Mūsējo ir daudz. Nožņaugsim visus! Bet tu, nelieti, uz cilvēkiem šausi?! — un, noslānījis Prochoru ar pletni, izgaisa tumsā, kā nebijis.

Procbors, uz ātru roku ielādējis šautenē patronas, izšāva tumsā no abiem stobriem reizē. Iebrikšķējās zari un kļuva dzirdama daudzu skrejošu kāju dipoņa. Taigas nakts ilgi valstīja atbalsi kā pērkona dārdiem piepildītu mucu.

Vectētiņš Nils drebēja, meta krustus, aiz bailēm aizvēris ar naga baltumu pārklāto aci. Fiļka Skvoreņs, saķēris savu sasisto roku, lamājās visneķītrākiem vārdiem. Students Obrazcovs gulēja kā nosists un, vēl arvien murgodams, īdēja.

Pročhors no jauna ielādēja šauteni. Viņu pārņēma dusmas, rūgtas kā žults. Pletnes cirtiens, ko sākumā nebija sajutis, tagad stipri dedzināja muguru.

— Puiši, ejiet paraudzīties, vai zirgi nav nozagti! — viņš dusmīgi pavēlēja.

Sapītie zirgi ganījās netālu pļaviņā. Tos piedzina pie paša sārta. Ap mirušo feldšeri rosījās vectētiņš Nils.

— Prochor Petrov, — Fiļka Skvoreņs vārgā balsī teica, — paveries, lūdzams, savā pulkstenī, cik ir?

— Uz trijiem.

— Oho! Līdz gaismai vēl tālu.

Vēl neatdzisušo līķi pārklāja ar brezentu. No galvas, ko pāršķēlis asais akmens, tecēja asinis j-ukām ar smadzenēm. Nodarvotās ūsas saslējušās uz augšu, kreisā acs pavērta raugās mūžīgā tumsā. Mironis skumīgs un baismīgs. Nils, uzspiedis acij virsū pieckapeiku gabalu, sacīja:

— Tad redzi nu, kundziņ, baidījies nāves… te nu bija. Pavej, kā viņa tevi!… Bez kāda grūtuma.

Feldšeris neatbildēja. Tikai Nilam šķita — pieckapeika uz mirušās acs sakustējās. Ļaudis drūzmējās ap mirušo. Visus pārņēma auksti drebuļi. Ikviens domāja lielu, smagu domu par savu pēdējo elpas vilcienu.

Vectēvs Nils ar dūri norausa asaru, noņēma no lentītes mazu svētā Nila svētbildīti, nolika uz mirušā sakrustotajām rokām, zemu paklanījās viņa priekšā, teikdams:

— Lai nu debesu valstība tev, cietējam. Ak dzīve, dzīve!

Un viņa seja savilkās grumbās. Visi raudzījās cits citā un

klusēja. Skvoreņa svina acis ar izgrieztajiem plakstiņiem pieplūda asinīm.

— Ja gadīsies ceļā, — nožmiegšu, — viņš drūmi izelsa caur zobiem. Dzeltenie vaigi viņam bija iekrituši, krūtis elpojot smagi cēlās un krita. — Es pazīstu šito bezdeguni…

— Iedzer! — Prochors pasniedza viņam pilnu glāzi degvīna.

No rīta, gaismai austot, feldšeri apraka upītes krastā. Vēlāk

pristavs sastādīs aktu par viņa nāvi. Kapam uzvēla milzīgus akmeņus, lai zvēri neaprītu mironi. Virs kapa pacēlās balts notēsts krusts.

Feldšerim tuvinieku nav. Vai tad nav vienalga, kur satrūd? Nav neviena, kas viņu apraud, un arī nevajag. Vasaras laikā varbūt vālodze ieraudāsies, viņam pāri laižoties, ziemā gaudos sniegputeņi. Ko tad vēl labāku? Bet to akmeni, ar ko ļaundaris viņu nogalinājis, vectēvs Nils palika aizgājējam pagalvī. Pēc Nila ticības ar šo akmeni rokās mirušais feldšeris, dēvēts par Noskovu, ieradīsies Kristus pastarā tiesā. Un ļaundaris, kas pacēlis roku pret nevainīgo, tiks bargi nosodīts gan šeit, zemes virsū, gan arī debesīs.

— Amen! — Un vectēvs Nils trīskārt paklanījās pie kapa līdz pašai zemei.

11.

Beidzot bija saņemta vajadzīgā izziņa. Pamestā zeltraktuve kādreiz piederējusi atvaļinātam Pēterburgas huzaram Pripe-rentjevam. Viņu savaldzinājusi galvaspilsētā iebraukusī bagāta Sibirijas zeltrūpnieka neglītā meita, naudas pēc viņš to apprecējis, pārcēlies uz Sibiriju, visu sievas pūrā saņemto naudu nodzēris, pašu iedzinis kapā. Bet, tā kā viņš nebija pratis sadzīvot ar pārgalvīgajiem taigas zeltračiem, tad plēsoņas viņu zvēriski nogalinājuši. Ar stabiem apzīmētās zeltraktuves mantojis viņa brālis, arī oficieris, kas dzīvoja Pēterpilī. Pie tā tad arī griezās Prochors Petrovičs Gromovs.

Vecais savādnieks Inokentijs Filatičs Gruzdevs jau sen sen bija pārcēlies uz Gromovu rezidenci. Prochors drīz vien bija iecēlis viņu par saimnieciskās sagādes pārvaldnieku. Vecis šo ienesīgo vietu pieņēma, pēc diviem gadiem uzcēla divstāvu māju ar dzelzs jumtu, izkrāsoja to kā čigānietes lakatu piecās krāsās, bet apakšējā stāvā pēc vecā tirgoņu paraduma tomēr atvēra sīku preču bodīti, kurā tirgojās viņa meita — resnā Anna Inokentjevna. Bodītei bija spilgta izkārtne, par kuru gribot negribot bija jāpasmaida:

LOKI, SAKAS, AUKLAS UN CITS ĒDAMAIS INOKENTIJS GRUZDEVS UN Ko

No darba brīvajā laikā bodītē ieskatījās arī pats Inokentijs Filatičs. Pajokojās ar pircējiem, pārdeva dažu labu pudeli degvīna bez kādas patentes, paklusām nopirka pa labam šņaucienam, dažreiz pat pa mārciņai zagta zelta. Nu, un bija paēdis.

Kādā vakarā piebrauca Gromovs līnijdroškā un devās tieši bodītē. Neviena pircēja. Prochors, sasveicinādamies ar jauno, patuklo atraitni, aiz rokas pārvilka to pāri letei, mazliet apmīļoja. Atraitne koķetēdama iekoda viņam vaigā, viņš pabadīja ar galvu un jautāja:

— Vai pats mājās?

— Jā gan, mājās. Pēc pusdienas nolikās gulēt, — atraitne nopūtusies sakārtoja apģērbu. — Iesim.

Pa stāvajām iekšējām kāpnēm viņa gāja pa priekšu, viņš no mugurpuses rotaļīgi cēla to ar plaukstām augšup.

— Tētiņ, celieties, celieties!

Vecis pietrūkās no gultas un vel pusmiegā, mēbelēm uzgrūzdamies, priecīgi devās Prochoram pretī:

— Dārgais ciemiņ!

— Zini ko… Rīt uz Pēterpili… Gribi?

Ak tu kungs!… Kā lai negribētu? Vajag jau arī vecim izklaidēties. Taču Pēterpilī nav bijis vairāk par divdesmit gadiem. Nu jau … Ek, ko tur runāt… Tur jau arī tos zirga zobus pret cilvēka zobiem apmainīs. — Esmu gatavs. Esmu ar mieru. Pro-šeņka! Prochor Petrovič! — vecis šļupstēja, gandrīz raudādams.

Prochors paraudzījās apkārt. Mijkrēslī viļņoja svētlampiņas liesma. Svēto tērpi sudraba kalumā zaigoja un laistījās. Ievaskotā grīda mirdzēja. To šķērsoja sarkana grīdsega ar ieaustām zilām svītrām. Uz samta krēsla gulēja liels kaķis, rūsgans kā lapsa. Galdi apklāti galdautiem, aizkari iestīvināti, naglā uzkārta ģitara. Divos būrīšos divi ķivuļi. Spodrība, mājīgums. Procho-ram patika. Viņš salīdzināja šo istabiņu ar savu dzīvokli, kur valdīja Ņinas izsmalcinātā, Prochoram nepanesamā gaume, un uz mirkli zaudēja sirdsmieru. Par daudz komplicēta šī Ņina, pat pieskarties tai nedrīkst, ērcīga, pašas morāles iemiesojums. Tās tuvums nospiež Prochoru. Kā fanatiķe klostera pārzine tā neļauj vii,iam izvērsties plaši jo plaši.

Drūmās domās nogrimis, Prochors izpūta gaisu caur nāsīm. Jā, viņš pārliecināts, ka būtu daudz laimīgāks, palūk, ar šitādu vienkāršu un tumīgu sievišķi, apaļu kā bieti.

— Lūdzam piesēsties, — jaukā Anna Inokentjevna ar savu balto, pilnīgo rociņu norādīja uz atzveltnes krēslu.

Inokcntijs Filatičs pa to laiku izvilka no ūdens bļodiņas savus zirga žokļus, novērsās kaktiņā un, šausmīgi iepletis muti, pūlējās iedabūt zobus, kur vajadzīgs.

Bet Prochors kaut ko noburkšķēja, uzmauca galvā cepuri un, atliecis plecus, devās uz izeju.

Zirgs, pakaļkājas gaisā sviezdams, tūdaļ laidās rikšos, tad auļos, Prochoram uzacis iztaisnojās, acīs iedzirkstījās kārdinājums: Pēlerpils, dzīrošana, brīva dzīve tālāk nost no šīs pārlieku tīrīgās Ņinas acīm.

Mājās ar ziņojumiem gaidīja misters Kuks, atbrīvotais Mat-vejevs, mechaniķis, divi desmitnieki un elektrostacijas vadītājs.

' — Pie velna ziņojumus! Ar rītdienu sākot, visus uzņēmumus pārvaldīs inženieris Protasovs.

Uz galda sievastēva telegrama.

«Izbraucu uz Pēterpili pie profesora pēc padoma pret brangumu. Gaidišu Marijas viesnīcā. Skūpstu tevi, Ņinu, mazmeitiņu. Arī vecmāmuļa sveicina. Darīšanas, paldies dievam, veicas labi.

Jakovs Ķuprijanovs.»

Nākamajā rītā Ņina staigāja ar uzmestu lūpu. Atsveicinādamās tomēr pārmeta Prochoram krustu un pamācīja:

— Projām būdams, neesi puika, esi vīrs.

Inokentijs Filatičs, melnu ceļa somiņu rokā turēdams un ar pirkstgaliem atbalstīdams zobus, kas spiedās uz āru, godbijīgi smaidīja un purpināja:

— Tas ir, mēs būsim kā divi svētie, kā mūki.

Pēc pusotras nedēļas Gromovu rezidencē bija svētki: ar Ņinas līdzekļiem uzceltās draudzes skolas atklāšana. Skolēnu pavisam — trīsdesmit divas meitenes un septiņdesmit zēni. Meitenes ģērbušās kā institūta audzēknes: tumšās katūna kleitiņās ar baltiem pele-riniem, zēni — kazineta biksēs un svārkos. Drēbes visas jaunas, tikko mugurā uzvilktas, čaukst un ož pēc krāsas. Ņina bērniem ieteica taupīt formas tērpu, valkāt to tikai skolā. Bērni, pirkstus mutēs sabāzuši, klausījās viņā smaidīdami, drošākie sacīja:

— Labs ir, lielkundze Ņina Jakovļevna, esi paļāvīga, līdzko aiziesim mājās, tā novilksim.

Ņinas mīlule, sprigacainā Katjka, draudzenēm lielījās:

— Man no lielkundzes nav bail, man bail tikai no bubuļa lielkunga. Kad kunga nav mājās, es ar viņu Veročku skraidu pa istabam. Mana māmiņa pie viņiem par ķēkšu. Mēs vakar kungu pīrāgus ēdām. Es vēmu, biju pārēdusies, tāpēc…

Visi sapulcējās skolas plašajā zālē. Goda viesos visa priekšniecība, pat misters Kuks. Nebija vienīgi inženiera Protasova, — atsūtījis Ņinai zīmīti, ka slims. Iļja Sochatichs, visādu svinību kaislīgs cienītājs, atnāca uz dievkalpojumu kā viens no pirmajiem. Viņš bija ģērbies sastīvinātā kreklā, frakā un garos mednieka velteņos, lai gan tikai augusta mēnesis. Iļja Petrovičs pievilka kāju Gromova kundzes priekšā, kareivīgi braši sasila papēžus, pirmais pasniedza viņai roku un, norādīdams uz saviem siltajiem zabakiem, sagrauztā tenora balsī teica:

— Atvainojiet. Šausmīgs reimatisms. Pardon.

Ņina ar dzīvu interesi uzmeta skatienu viņa komiskajai figūrai ar apvēlušos vēderiņu, iekoda lūpā un pa visu dievkalpojuma laiku klusībā smējās. Iesarkanās, sacirtotās franta matu šķipsnas krita lejup uz slīpajiem pleciem, kur melnajā vadmalā bija iegulusi nevīžīga blaugznu kārta. Par dievkalpojumu laikus nebrīdināts, Sochatichs no rīta bija saēdies ķiplokus un oda pēc vārītas desas. Misters Kuks nostājās Iļjam Sochaticham aiz muguras, bet tad sarauca degunu, aplaizīja lūpas un šķebīgi atsprāga nost.

Pirmajā rindā pristavs ar izgāztu vēderu, divām medaļām un zobenu. Viņa resnais, īsais kakls vienlaidus ar pleciem, uz sārtā skausta dubulta tauku kroka, vaigi kā spilveni, tos iekļauj kuplo ūsu spārni. Aiz viņa divi milzīga auguma žandarmi — Prjatkins un Ogļadkins. Viltīgā Nadeņka, pāržņaugta ar korseti kā vīna glāze, zemu paklanījās Ņinai un līdzīgi vieglai fejai graciozi aizlidoja uz priekšu pie dzīvesbiedra sāniem.

Ap Ņinu Jakovļevnu luncinājās skaistulis ceļu inženieris Vladislavs Vikentjevičs Parčevskis. Viņš divreiz pasniedza tai zemē nokritušo kabatas drāniņu, padeva krēslu, zem kājām pameta paklājiņu. Ņina smaidīdama pateicās viņam ar skatienu. Ņinai līdzās — skolotāja Katerina Ļvovna. Tā zagšus uzmana durvis, gaida kādu, laikam Protasovu. Bet Protasovs nenāk. Ketija rauc uzacis.

Kad priekšniecība bija novietojusies, tad laida iekšā pūli. Durvis sāka čīkstēt, ļaudis brāzās kā akmeņu lavina kalnos: rēkoņa, čuksti, spiedzieni — gaiss uzreiz kļuva sliktāks.

Sākās svinīgais dievkalpojums. Koris dziedāja ar lielu sajūsmu, tikai pārāk skaļi. Diženais Aleksandra tēvs zeltītā amata tērpā šķielēja uz kora vadītāju un kratīja galvu. Bet krietnais iemetējs kora vadītājs, kas svētkiem par godu jau bija paguvis iekampt četras glāzītes savircota degvīna, brīdinājumus saprata

otrādi un, līdzko Aleksandra tēvs ar stingru skatienu paraudzījās rēcošajā korī, diriģents deva rīkojumu:

— Piespiež! — Koristi plātīja mutes līdz pēdējai iespējai. Skolas bērniem džinkstēja ausis, meitenem plivinājās pelerini.

Nesen par diakonu bija iesvētīts Feraponts Derjabins — kāds no Gromova kalējiem. Viņš dziedāja neparasti spēcīgi, tikai gluži neizkoptā basa balsī. Visu savu balsi viņš pagaidām vēl neparādīja, ektenejas skandēja tikai spēcīgā, pilnskanīgā oktāvā. No sejas viņš melnīgsnējs, matu pinkas melnas, galvvidus pliks un balts, bet deguns zils kā dzērājam. Šodien Feraponts pirmoreiz piedalās dievkalpojumā. Pulciņš kalēju un uzsitēju atnākuši paklausīties sava bijušā biedra dziedāšanā.

— Paklau, kā rauj vajā… Tas tikai ir Ferapoška! — viņi sajūsmināti sačukstējās. — Paskat, paskat: kvēpina!

Dievkalpojums tuvojās beigām. Gaiss šinī lielajā telpā vairs nebija ieelpojams. Atvēra logus. Pie skolas sapulcējies liels ļaužu pūlis. Atskanēja svilpieni, dziesmas, kņada un lamāšanās. Aiz loga kāds iekliedzās:

— Kā būs, vai mūs arī pacienās ar pusdienām un brandvīnu?

Logus vajadzēja aizvērt.

Aleksandra tēvs nostājās pie analoja un, pieņēmis cienīgu izskatu, atpleta muti, lai sāktu sprediķi.

Krustmāte Iriņja nožagojās un paspraucās uz priekšu, lai labāk varētu sadzirdēt cienītā tētiņa vārdus. Viņai pa pēdām spiedās vecenes, cita citai uz papēžiem mīdamas un degunus ar balto galvas lakatiņu stūriem slaucīdamas. Astoņi basi, divi oktāvās un pieci tenori devās uz izeju — sprediķis viņus neinteresēja. Viņu nosvīdušajās sejās bija lasāma apņēmība spēkoties balsīm ar diakonu līdz galam. Vēl bija sagaidāmi «Ilgi gadi». Tur nu gan viņi tam parādīs. Dziedātāji ielavījās sarga būdiņā un balss stiprināšanai iemeta pa divām glāzītēm degvīna.

— Feraponts pārpūlējis balsi pilsētā pie iesvētīšanas, — viņi sprieda.

— Nekā tamlīdzīga. Viņš, nolādētais, ir viltīgs, taupa savu balsi «Ilgiem gadiem».

Pa to laiku Aleksandra tēvs, gan stalli izsliedamies visā augumā, gan pieliekdamies pie analoja, rādija savu daiļrunības mākslu. Sprediķī viņš pieminēja pagājušā gadsimta beigās plaši pazīstamo slavenā profesora Račinska skolu Tatevas ciemā, aprakstīja tos ideālus, pēc kuriem tiecies šis pedagogs, paziņoja, ka viņa skolu apmeklējuši daudzi slaveni vīri, starp tiem arī mākslinieks Bogdanovs-Beļskis.

— Skolā veidojas visas tautas dzīve, skola ir tautas gars un svētums, skola ir ne vien tautas tagadne, bet arī nākotne, — tā runāja nelaiķis Račinskis. Viņš centās izraisīt bērnos dziļas reliģiskas jūtas, ieaudzināt viņos atbildības un labvēlības jūtas, draudzību un labu prātu un līdz ar to attīstīt viņos gara stiprumu, izturību, savaldīšanās spējas.

Krustmāte Iriņja un vecenītes, ne vārda no sprediķa nesapratušas, aiz pieklājības tomēr sāka birdināt asaras. Ņina klausījās tikai ar vienu ausi — viņu uztrauca kliedzieni aiz loga. Ketija godbijīgi šņauca degunu sasmaržotā mutautiņā. Prislavs bolīja acis un slāpa vai nost. Misters Kuks, siekalas rīdams, taustīja kabatā sērkociņus un cigāru. Bet Aleksandra tēvs runāja un runāja, un runāja.

Bet tad pūlis pēkšņi pavērsa degunus uz durvju pusi: pieci tenori, divi oktāvās un astoņi basi triecās atpakaļ uz klirosu. Tūdaļ izplatījās fuzeļa smaka. Basi paraudzījās uz diakonu, diakons uz tiem, basi, karu pieteikdami, nokrimšķināja, arī diakons nokrimšķināja.

Un tad nāca «Ilgi gadi». Visi atdzīvojās, sasprindzināja dzirdi. Uzsitēji un kalēji skaļi noklepojās.

Aleksandra tēvs pievērsās draudzei un, pacēlis savā priekšā zeltīto krustu, sastinga gaidās. Diakons nostājās ar seju pret viņu. Viņus šķīra plats, žuburains svečturis ar degošām svecēm.

Diakons mazliet atlieca galvu un sāka dziedāt ilgus gadus visai cara ģimenei. Koris iedārdējās saskaņoti un nikni, Aleksandra tēvs svētīja draudzi ar krustu uz visām trim pusēm.

Diakons atgāza galvu vēl vairāk atpakaļ, nostājās uz labās kājas, atkal atlieca plecus un, pacēlis balsi par diviem toņiem augstāk, sāka rēkt ilgus gadus valdības sinklitam, karavado-ņiem, pilsētas galvām un visiem kristītiem karavīriem. Pūlēdamies nomākt rupjo rēkoņu, koris dziedāja no visa spēka. Aleksandra tēvs atkal sāka svētīt ļaudis ar krustu. Diakons paraudzījās uz klirosu ar slepenu naidu. Viss koris tam atbildēja ar nekautrīgu uzvaras skatienu.

Diakona acis, kakls un seja pieplūda asinīm, viņš atkāpās soli atpakaļ, izgāza vēderu, pacēla plecus un, pārkāpdams svēt-bijības ceremoniju, aizmāršīgi iesprauda roku sānos:

— Šo na-a-amu uzcēlušai bajārienei Ņinai Jakovļevnai Gro-o-mo-vai … — viņš sāka rēkt tik nikni kā divdesmit lauvas, un daudzo sveču liesma, līdzīgi dzeltenām puķēm vējā, notrīcēja un noliecās lejup. Diakons pacēlās pirkstgalos’, aiz sasprindzinājuma viss nodrebēja, un viņa baismīgā rīkle pletās un pletās lik drausmīgi plata kā Caram-lielgabalam. Vārdi izvirda no viņa ugunīgajām krūtīm kā lavina. — Un visiem pareizticīgajiem kri-i-istiešiem! . .. II-1-l-gus … ga-a-adu-u-us!

Pie vārda «ilgus» visas sveces līdz pēdējai, kā izmisumā sa&gt; plivinājušas liesmu, mirklī nodzisa. Bet beidzamais vārds iz-spraga kā pērkona dārdiens. Logos nošķindēja rūtis. Diakons, savicinājis elkoņus un izlaidis visu gaisu, pēkšņi sarāvās, kļuva tievāks. Pārsteigtie ļaudis, izbrīnās un baiļu pārņemti, atvēra mutes. Divi puišeļi plikiem, mīkstiem dibeniem novēlās — plaukš! — uz grīdas un sāka raudāt. Misters Kuks aizsedza ausis ar plaukstām un notupās zemē. Uz paaugstinājuma koris atbildēdams dārdināja «Ilgus gadus» visādos veidos, bet neviens vairs tajā neklausījās — visi stāvēja kā paralizēti, aizkritušām ausīm. Diakona nedzirdēti spēcīgais bass bija satricinājis gaisu arī ārpus skolas sienām: visi, kas stāvēja uz ielas, spraucās pie logiem, lauzās aizslēgtajās durvīs, kliedza:

— Laidiet paklausīties! Ei, kungi!…

Aleksandra tēvs nu tikai atģidās, ar mistiskām trīsām lūkodamies dzīvajā diakonā, kuru par lielu brīnumu tomēr nebija ķērusi sirdstrieka, viņš ar prāvu nokavēšanos un nepiedienīgu steigu sāka svētīt draudzi. Pirmais krustu nobučoja diakons. Cienīgtēvs viņam pačukstēja:

— Fenomenāli! Tev, Ferapont, vajadzētu dziedāt galvaspilsētā, Izaka katedralē. Pateicos!

Pēc diakona tēva pie krusta nāca visa augstākā sabiedrība.

No klirosa uz slimnīcu zem rokas aizveda galveno basu — bakurētaino apmetēju Ābramu Buchovu. Aiz pārmērīgas centības viņš, «Ilgus gadus» dziedot, bija tik aizrautīgi plātījis muti, ka izmežģījis žokļus un rīklē tam kaut kas nogurkstējis. Mute viņam plaši atvērta un netaisījās ciet. Izvalbītās acis bija pilnas asaru. Viņš pūlējās pateikt: «Par ticību, brālīši, ciešu,» — taču iznāca tikai dzīvnieka bļāviens.

Augstie viesi gāja brokastot pie Ņinas Jakovļevnas. Milzis diakons Feraponts pašā vidū — viņš galvas tiesu garāks par citiem. Gāja gāzelēdamies kā lācis. Seja viņam tumši sārta, vēl nav atslābusi no sasprindzinājuma, labā acs pa pusei aizvērta, kā līdakai platā mute dīvaini sašķiebta.

Pa ciemata ielu, kur allaž varēja atgadīties kāds tracis, viesi gāja slaidiem soļiem, klusēdami… Ziņkārīgie kalēji un to palīgi, barā aizsteigdamies viesiem garām, godbijīgi paklanījās diakona priekšā. Diakons kā karavīrs pielika divus pirkstus pie platmales un rupjā balsī ieklepojās: «Khe-khe!» Kalēji iegriezās šķērsielā, palīgi nāca atpakaļ un atkal norāva no galvas cepures, atkal zemu paklanījās diakonam. «Khe!» diakons noklepojās un nospļāvās.

Viesus pie lieveņa saņēma ņiprā istabene Nastja.

Bet tur, pie skolas, slaisti vēl arvien gaidīja pusdienas ar iedzeršanu. Būtu jel kāds nieks, kaut vai pa glāzītei! Slaisti kurnēja.

Fiļka Škvoreņs bija noskrējis no sliedēm tūdaļ pēc Prochora aizbraukšanas. Pusi no «ievilktā» tīrradņa viņš bija pārdevis

Nndeņkai, otru pusi Inokentijam Filatičam. Mugurā viņam sarkans atlasa krekls, kājās dzeltenas zīda bikses, lakādas zābaki, galvā trīs cila citā iemauktas platmales: salmu, pelēka filca un melna plīša. Zem acīm zilumi: lielākais iezaļgans, mazākais iesarkans.

— Gromovi! Kņazi, cari! — viņš kliedza. — Jums žēl pasniegt ļaudīm brandvīna malciņu. Ei, knēveļi, ļautiņi, knišļi, aidā, man līdz!

Pa ceļa putekļiem viņš vilka asis desmit garu virvi, pie kuras piekarināts liels daudzums dažāda tilpuma kroņa degvīna pudeļu.

— Trīs spaiņi, kā likts. Aidā, man līdz vesā vietiņā! Nesiet šurp uzkožamos, sieru, šķiņķus! Es mīlu ļautiņus…

Nezvērs, stikla zvīņām šķindot, dzirkstī saulē, žvadz un lokās kā neredzēts pūķis. Pūlis pieaugušo un bērnu, glaimīgi smiedamies un ar vārdiem spēlēdamies, jautri soļo līdzi Fiļkam Skvo-reņam, kas nu atkal sācis žūpot.

— Asinssūcēji! — Katordznieks krata dūres, un viņa baltajiem lakādas pirkstaiņiem šuves sprāgst pušu. — Ar kuru rokām viņi sarauš to naudiņu? Ar mūsu rokām. Vai nav tiesa, brāļi?

— Tiesa gan, Filip Sainsonič, pareizi, — ļaudis šņāc, siekalas rīdami.

— Nieki, Gromov! — žūpa dižojas. — Domā, man naudas žēl? Es sevi neesmu žēlojis, kur nu vēl naudu, — tpū! — Viņš paķēra savu jauno zelta pulksteni, trieca to zemē un dusmās saspārdīja drumslās ar papēdi. — Še tev, še…

Pūlis iekliedzās, metās zemē, un pie pulksteņa sākās kautiņš.

— Mierā, plānprātiņi! Lai man vai galva notrūkst no pleciem! Viss piederēs mums, viss! — Fiļka Skvoreņs auroja.

12.

Aiz taupības Inokentijs Filatičs cauri visai Sibirijai brauca trešajā klasē un ar savu novadnieku ādu rūpnieku veselu nedēļu sūca sīvo. Bet Prochors sadzēra ar Maskavas tirgotāju Skoro-bogatovu no tuvējās kupejas. Maskavā tirgotāju no vagona izveda zem rokas divi viņa pārdevēji un iesēdināja vieglajos ratos. Bet Prochors savā divvietu kupejā ieaicināja Inokentiju Filatiču. No nepārtrauktās dzeršanas vecis bija pavisam uzblīdis un vairs cilvēkus nepazina. Viņš nogāja pat tik tālu, ka ikviens svešs cilvēks viņam šķita esam tuvs draugs. Tāds prāta aptumsums pirmoreiz lika sevi manīt Permā: bufete iedzēris, viņš iegāja vagonā.

— Ei! Vasilij Ivanič!… Vasja! Mīļais… — Un metās ap kaklu mācītāja cienīgmātei, kas brauca uz Maskavu kāksli operēt.

Un tagad atkal kupejā: skatījās, skatījās uz Prochoru, tad pēkšņi norāva no sirmās galvas cepuri, salika plaukstas vienu otrā ar delnām uz augšu un dievbijīgi tuvojās Prochoram.

— Svētī mani, augsti svētītais valdniek!

— Tūdaļ, — Procbors pasmaidījis atteica un pasniedza galvu pazaudējušajam vecim glāzīti konjaka.

Kungs, apžēlojies, kungs, apžēlojies! — vecis nobijies sāka mest krustus, tomēr konjaku izdzēra. — Edz, Prošeņka, kāds negals, — viņš pasūkāja citronu un izspļāva. — Esmu zaudējis saprašanu. Galvā dūkoņa. Acu priekšā griežas tādi kā dzelteni tārpiņi. Ak tavu nelaimi, — vecis nopūlas un nolikās gulēt.

Tā pagāja nakts. Ap pusdienas laiku pieklauvēja pie durvīm:

— Pasažieru kungi, sagatavoties! Pēc pusstundas vilciens būs Svētajā Pēterburgā.

Sai pašā laikā Ņinas Jakovļevnas viesi sēdās pie bagātīgi klātā galda. Pašā goda vietā diakons Feraponts. Jāsaka gan, ka atzveltnī, kas bija sagatavots Aleksandra tēvam, diakons nosēdās bez uzaicinājuma, pirmais. Viņš pārlaida galdam stulbu skatienu — dzērienu daudz, pīrāgi smaržo varen jauki — un bāza roku kabatā pēc tabakmaka un pīpes. Taču viņa spalvaino plaukstu laikā apturēja cienīgtēva vērīgā roka.

— Kbi! — diakons neapmierināti iekrekšķējās kā čigāns, un tukšie Vīnes pokāli palēcās uz augšu, nošķindēja.

Inokentijam Filatičam rokās melnā ceļa soma, mutē zirga zobi. Staltajam Prochoram mētelis atpogāts, cepure atbīdīta uz pakauša, viņš gāja pa priekšu, aiz viņa trīs nesēji: divi nesa ceļa somu, trešais — Prochora spieķi.

Pa to laiku Inokentijs Filatičs slaidiem rikšiem devās pie virskonduktora, kura seju greznoja draudīgas, sirmas ūsas. Tas mazliet atkāpās atpakaļ, izbrīnā iepleta acis, bet Inokentijs Filatičs, nometis ceļa somu, apskāva dzelzceļnieku tik priecīgi kā savu vistuvāko draugu.

— Mīļais! Vasilij Ivanič .. . Vasja! — Ar saviem zirga zobiem viņš iekodās tam deguna galā un tik stipri, ka žoklis noklakšķēja, nokrita uz grīdas, un no cietušā deguna pa draudīgajām ūsām sāka strūklot asinis.

Žandarmi, protokols… «Kas jūs tādi, jūsu dokumenti un adrese?» Procbors iedeva, kam pienācās, dzeramnaudu, un nu jau viņi Marijas viesnīcā.

Uzkožamie, iedzeršana, tosti, pēc tostiem atkal tosti, diakons ar savu čigāna pīpi jau trīs reizes bijis gaitenī ievilkt dūmu. Ar vīna glāzi baltajā, labi koptajā rokā piecēlās skaistulis Vladislavs Vikentjevičs Parčevskis. Viņam smalka uzvešanās un smalks, tievs viduklis; viņa baltā piere, ērgļa deguns un zilās acis augstprātīgi, bet noskūtās lūpas un zods maigi kā sievietei, smaidīgi. Prochors Grornovs viņu ciest nevarēja, bet inženieris Parčevskis, gubernatora brāļadēls, ieradies pie Gromova ar viņa augstības — sava tēvoča laipni neatlaidīgu vēstuli.

— Kungi! — Kā no debesu augstumiem viņš pārlaida skatienu viesiem, kas jau bija paguvuši pārpildīt kuņģus ēdieniem un dzērieniem. — Ēsmu bijis Anglijā, kura ir slavena…

— Ar cūkām… — pateica priekšā Protasovs, kas arī uz beigām bija ieradies pie brokastu galda.

— Pardon, pardon… — Inženieris Parčevskis, ar lūpām laipni pasmaidījis, bet ar acīm Protasovam asi iedzēlis, mazliet paklanījās uz viņa pusi. Tātad, kungi, es esmu bijis Anglijā, kura slavena ar rozēm, esmu bijis Holandē, kura slavena …

— Es zinu, ar ko, — diakons iespurkšķējās.

— Pardon .. . kura slavena ar tulpēm . . . E-e-ē … E-e-ē . .. Un, lūk, tagad … tā sacīt… fortuna atvedusi mani aukstajā Sibirijā. Un ko es redzu?… Es šeit redzu gan rozi, gan tulpi… — Ar labi koptās rokas vieglo žestu viņš norādīja uz Ņinu Jakovļevnu un Katerinu Ļvovnu. — Jā, jā … e-e-ē … ē … gan rozi, gan tulpi. Bet šeit tās ir kuplākas un smaržīgākas nekā Holandē un Anglijā . . .

— Lieciet mierā botāniku! — Inženieris Protasovs dzēlīgi piemiedza acis, un viņam nokrita pensnejs.

— Pardon … Atjaujiet, atļaujiet… e-e-ē … e-e-ē …

— Ko tu te eeē, — diakons nopurpināja. — Ja nejēdz runāt, tad sēdies! — Viņš to teica čukstus, tomēr iznāca ļoti skaļi.

— Tātad, — Vladislavs Parčevskis uzsauca, — es augsti paceļu pokālu uz Sibīrijas rozes, devīgās ziedotājas skolas labā — panes Ņinas Jakovļevnas dārgo veselību. Un es augsti paceļu pokālu uz Sibirijas tulpes, skolas darbinieces, apburošās panes Jekaterinas Ļvovnas veselību. Urā! — Viņš pieskrēja dāmām klāt un, nokritis uz viena ceļa, ar dižciltīga šjachtiča grāciju noskūpstīja labvēlīgi pasniegtās rokas.

Viesi klupdami krizdami spiedās pie namamātes, lai saskandinātu glāzes, un sauca urā. Diakons Feraponts sēdēja sadrūmis un ar dakšiņu bakstīja zobus: Aleksandra tēvs, kam jau abas ausis aizkritušas, viņam stingri aizliedzis kliegt urā un uzsaukt tostus.

— Aleksandra tēv, — diakons dūca, — nu atļauj kaut jel ilgus gadus šim namam uzbļaut… Es tikai ar ceturtdaļbalsi.

— Nevar, nevar.

Līdz ar Protasova ierašanos sāka raisīties vispārējas valodas. Ketija bieži vien raudzījās mazā spogulītī. Pristavs, atpogājis formas svārkus, tusnīja. Misters Kuks lepni izrieza krūtis.

Aleksandra tēvs, sakārtojis violeto zīda talaru, sāka klāstīt savus uzskatus par draudzes skolu. Ņina līdzjūtīgi piebalsoja. Inženieris Protasovs, riskēdams izraisīt Ņinas nelabvēlību pret sevi, runāja cienīgtēvam pretī. Misters Kuks pagaidām ieņēma neitrālu poziciju. Vladislavs Parčevskis un Ketija svaidījās ar maizes bumbiņām; viņi tomēr uzmanīgi klausījās sarunās.

— Jūs esat brīvdomātājs, — Aleksandra tēvs teica Protaso-vam. — Volterianisms varbūt ir vietā šeit, bet nepavisam nav pieļaujams bērniņiem, šiem mazajiem, un . .. vai tiem, kas ieved viņus kārdināšanā!

— Es būtu teicis: nevis — vai tiem, kas ieved viņus kārdināšanā, bet vai tiem bērniem! — Inženieris Protasovs atslejas pret krēsla atzveltni. — Ko tad jūs īsti gribat sagatavot? Garīdzniekus, mūkus? Skolai jādod darba iemaņas.

Ar nervozu rokas kustību Aleksandra tēvs sakārtoja krūšu krustu un, piemiedzis vērīgās acis, raudzījās Protasovā no rudo uzacu apakšās.

— Piedodiet… Es personīgi esmu apmeklējis profesora Ra-činska skolu, — Aleksandra tevs dedzīgi ierunājās. — Un ko es tur redzeju? Tur valda pilnīga darba disciplina. Tāda būs ari pie mums. Tur bērni strādā sakņu dārzā, augļu dārzā, bišu dravā. Viņiem ir darbnīcas. Reizē ar vispārējās izglītības programu profesors tos iepazīstina ar dabas zinātnēm, ar vēsturi.

— Bet cienīgtēvs, apgāzdams viņa dabas zinātnes, spiež bērnus ticēt pasakai, ka Ieva radīta no Ādama ribas? Vai nav tā? — inženieris Protasovs iesmējās.

— Un kas par to? — Aleksandra tēvs piecēlās kājās un atkal nosēdās. — Bet jūs gribētu bērniem iepotēt savas pasakas par to, ka cilvēks radies no pērtiķa? Pēc Darvina parauga!

— Ai nē, ai nē! — Misters Kuks nez kam padraudēja ar rādītāja pirkstu.

— Es to neapgalvoju, un vēl jo mazāk to apgalvo Darvins, -Protasovs iebilda. — Domas, ka cilvēks cēlies no pērtiķa, ir vulgārās domas, pusizglītotu cilvēku domas. Darvins saka, ka cilvēks un pērtiķis cēlušies no vieniem un tiem pašiem senčiem.

— Ai nē, ai nē! — misters Kuks dedzīgi iesaucās un, sabozies kā gailis pirms kautiņa, ar visu krēslu pievirzījās tuvāk Protasovain. — Tie ir vislielākais meli!

— Nu, es jau nu nemaz netaisos noliegt zinātni. Es tikai gribu teikt, — cienīgtēvs pazemīgi nolaida acis, — ka bērns nespēj vienā paņēmienā uzkāpt kalnā: vispirms tam jāicma&lt; i staigāt. Tā ari mūsu skolā.

Protasovs, nepatīkami satraukts, grauza nagus. Strīda ai garīdznieku viņam bija grūti sevi tā ierobežot, lai nerunātu par daudz asā tonī un sev par ļaunu nepateiktu šim prasmīgajam teologam rupjības. O, ja te nebūtu Ņinas un Parčevska!

Diakona tēvs klusītiņām ielēja sev mutē maziņu glāzīti liķiera un gribēja norīt, taču tas viņam neizdevās: viss liķieris iesūcās mēle un smaganās kā sausās smiltīs. Tad diakons ielēja sev pusglāzes konjaka, bet cienīgtēva roka atbīdīja nost šo dzērienu. Diakons nokāra galvu un sāka snaust.

— Jā, jā! — iesaucās Vladislavs Parčevskis savā liriskajā tenora balsī un ar acīm raidīja zibeņus uz Protasovu. — Visiem sen zināms, ka godātais Andrejs Andrejičs nekam netic, atskaitot… revoluciju. Evoluciju viņš neatzīst.

— Kā kuro reizi, — Protasovs saviebās un ar sudraba tējkaroti paņēma sēnīti. — Tieši cilvēka izcelšanās jautājumā es atzīstu evoluciju …

— Bet vispār, bet vispār ņemot? — Vladislavs Parčevskis kļuva nemierīgs un sāka trīties uz krēsla.

— Vai jūs tas ļoti interesē? — Protasovs mitējās sūkāt sēnīti. Viņš mirkli padomāja: «Vai jel maz ir vērts sākt riskantu strīdu ar šo vieglprātīgo cilvēku?» Un tomēr pateica: — Revolūcija ir tā pati evolūcija, kas pēkšņi uzliesmojusi, lai vienā divos gados veiktu to, kas veicams gadu simteņos. Tā vismaz domā liberāli vēsturnieki.

— Ha, ha!… Mersi par paskaidrojumu. Bet metode, metode?! Asinis, varmācība? Tā taču ir?

— Ai nē, ai nē … — slinki un dziļdomīgi norūca sagurušais misters Kuks, taču, pamanījis, ka viņā noraugās Ņina, pēkšņi sasparojās un savilka stingri lūpas.

Protasovs paņēma vēl vienu sēnīti un par spīti Parčevska nepacietībai nesteigdamies atbildēja:

— Revolūcija līdzinās chirurģiskai operacijai. Asinis, jā. Varbūt arī vardarbība, jā gan. Taču varas darbi un asinis par labu visam organismam.

— Piedodiet, tas nozīmē ielauzties pasaules likteņos, — Aleksandra tēvs pacēla savu balsi. — Taču pasaules likteņi ir dieva rokās.

— Ja-jā, ja-jā! — Mistera Kuka lūpas kareivīgi atkārās un acis kļuva līdzīgas divām lodēm. — Un kāpēc paātrināt notikums gaitu? Kāpēc vajga tūlīt, kad pēc simts gadi cilvēce nonāks pie tas pats bez asins izliešanas, bez katastrofa?

— Tieši tā! — Parčevskis skaļi iesaucās, un viņa seja sašķēlās divās daļās — lūpas laipni smaidīja, bet acīs pieauga dusmas. — Mēs savus cilvēciskos mērogus metam kā sprunguļus vēsturei ceļā. Kāda nozīme simts, divi simti, vai trīs simti gadiem? Ne vairāk kā mirklim. E-e-ē … e-e-ē … Bet mēs allaž kaut kur steidzamies, steidzamies, steidzamies. Absurds!

Viņš piecēlās kājās, tad atkal nosēdās un ar iemuti uzsita pa sudraba etviju.

— Vēsturi veido cilvēki, — Protasovs mierīgi sacīja. — Un tīri dabiski, ka cilvēkiem ir arī cilvēciski mērogi. Cilvēkam lemts nodzīvot nu, teiksim, sešdesmit gadu. Tāpēc pilnīgi saprotams, ka atsaucīgs cilvēks alkst, lai taisnība zemes virsū valdītu tūdaļ, nevis pēc divsimt gadiem. Tātad? …

— Tātad jūs esat par revoluciju? — Parčevskis kļuva uzmanīgs.

— Atļaujiet man jums uz to neatbildēt. Es varu piekrist revolucionārām idejām vai nepiekrist. Taču man ir saprotama to ļaužu psicholoģija, kas gaida politisku katastrofu.

— Es jūs saprotu, — Parčevskis noteica, piešķirdams vārdiem kādu nepatīkamu, slepenu nozīmi.

Tanī pašā dienā viņš aizsūtīja vēstuli savam tēvocim gubernatoram. Aprakstīdams skolas atklāšanu un vispārējo kārtību Prochora Petroviča uzņēmumos, viņš zīmīgi noraksturoja Pn&gt; tasovu, Aleksandra tēvu, Kuku, kā arī kalpotājus no politiski izsūtīto aprindām un izteica izbrīnu, ka līdz šim laikam šeit nav īstas politiskas uzraudzības ar žandarmērijas oficieri priekšgalā.

Ņina Jakovļevna ar Aleksandra tēvu, Ketiju un skolotāju Trubinu pēcpusdienā ķērās pie skolas programas izstrādāšanas. Pedagogu apspriede ieilga līdz vēlam vakaram …

Bet vakarā visa trīsvienība kopā ar Jakovu Nazariču auļotāju pajūgos drāzās uz pirti izdzīt spirta garaiņus. Viņi cits citam cieši nosolījās pagaidām atmest dzeršanu, kādu nedēļu nodoties darīšanām, bet pēc tam … redzēs, kā būs.

Visi trīs mežonīgi zvetējās ar pirts slotām un pēc tam tikpat mežonīgi piesūcās kādā važoņu krodziņā. Vecais atkal vairs nepazina cilvēkus.

No rīta Prochors aizveda viņu pie psiehiatra. Tas sīki jo sīki iztaujāja šļupstošo Inokentiju Filatiču par slimības simptomiem, taisīja ekskursiju viņa senču biogrāfijā lidz septītajam augumam, pagrozīja galvu, noīdēja un pavēlēja:

— Aizmiedziet acis! — Tad viņš uz abām acīm uzspieda īkšķus. — Pagrieziet acu ābolus uz kreiso pusi. Ko redzat?

— Vai nu astītes lokās, vai tārpiņi peld.

— Kādā krāsā?

— It kā balti…

— Vai dzeltenu nav?

— Dievs pasargi

— Nu, tad vēl tikai pusnelaimes. Nedzeriet degvīnu! Āre, te būs mikstūra. Kad noliekaties gultā, tad varat iedzert divas glāzītes konjaka. Tā? Tā gan. Pēc nedēļas parādieties!

Viesnīcā tos sagaidīja virskonduktors Chrapovs. Par aizskaršanu ar darbiem viņš prasīja no apvainotāja trīs tūkstošus, citādi — tiesa. Inokentijs Filatičs viņam piedāvāja simt rubļu. Chrapovs draudīgi noskurināja ūsas un aizgāja.

Viņa apnicīgie apmeklējumi atkārtojās katru dienu, gan agri no rīta, gan vēlu vakarā. Deguns viņam aplīmēts ar plāksteri un pārsiets. Jau otrajā dienā, turpinādams iebaidīt savu upuri, viņš nolaida cenu līdz divi tūkstoši astoņi simti rubļiem, bet Inokentijs Filatičs piedāvāja simt divdesmit. Trešajā dienā, nopratis, ka sibirieši bagāti ļaudis, virskonduktors bija dziļi pārliecināts par savām sekmēm, jārīkojas tikai ar prātu. Un tā nu, rokas uz krūtīm sakrustojis, viņš pazemīgi lūdz:

— Jūsu augstcienība, komersanta kungs! Ņemiet vērā manu degunu un manu kompleksiju. Pēc ūsām un pēc stājas es taču esmu tīrais ģenerālis. Es taču ar ticību un taisnību kalpoju viņa majestatei jau trīsdesmit trešo gadu. Un pēkšņi tāds negods — ar liekiem zobiem tieši deguna! Kāpēc es, nevainīgs būdams, lai ciešu? Apžēlojieties, jūsu laipnība! Man ir sieva, bērni, sausroce sievasmāte. Esiet žēlsirdīgi! Es no jums daudz neprasu, ticiet man, pēc sirdsapziņas, tas nav daudz. Dažs labs nekauņa būtu izplēsis no jums pieci tūkstoši. Zvēru jums pie sava goda! Bet es šodien gribu prasīt no jums divi tūkstoši seši simti rublīšu. Tas nav daudz, kungs, ticiet man. Tas jūs neizputinās …

— Simt četrdesmit pieci. Un neparko vairāk.

— Ko jūs runājat? Manam brālēnam šausmīga bruka, nav ārstējama, nepieciešams izpalīdzēt ar naudu . . . Esiet žēlsirdīgi! Nu, lai notiek, divarpus tūkstoša.

— Pusotra simta un vairāk ne graša. Ekur liela muiža — deguns?! … Vai tad tas tik dārgi var maksāt? Par divarpus tūkstoša es tev savu galvu došu nokost. Se, še tev, kod nost!

— Tādā gadījumā uz redzēšanos, jūsu godība. Uz patīkamu redzēšanos pie miertiesneša.

Drīz pēc tam veco aicināja pie tiesas. Prochors izrakstīja čeku par divarpus tūkstošiem.

— Se tev. Iegrūd tam sumpurnim rīklē, ja tev savas naudas žēl.

Prošeņka mīļais!… Tu esi mans glābējs, — iepriecinātais vecis šļupstēja, labdari apkampdams.

Vakarā Prochors Petrovičs saņēma no veča vēstuli.

«Dārgais Prošeņka. Man roka nepacēlās atdot tam draņķim Tavu dāvanu. Es viņam solīju trīs simti, četri simti, pieci simti,, septiņi simti sešdesmit rubļu. Bet viņš, blakus sēdošā ablokata samācīts, savā ļaunprātībā atteicās salīgt mieru. Tad sākās tiesa. Es visu nožēloju, teicu: «Atvainojiet, dzērumā.» Man piesprieda divas nedēļas tuptūzī. Atstājot tiesas zāli, es tam stulbenim, virskonduktoram Chrapovam, parādīju pigu divu pirkstu starpā. Viņš pavērās pigā, apķēra ar rokām savu sirmo, stulbo galvu un, pārliecinājies, ka izdarījis muļķību, nesaņemdams no manis ne kapeikas, nolamāja mani nekautrīgā kārtā un tūdaf zaudēja samaņu, un nogāzās no krēsla ģībonī. Es par vienu rubli un septiņdesmit piecām kapeikām noīrēju slēgtu karieti un braucu uz cietumu. Lai notiek dieva prāts!»

— Tas viņa dabā. Ila, hal — Jakovs Nazaričs sāka smieties pilnā kaklā. — Izliksim ari bez viņa. Kad tu rīt iesi pie ministra?

— Tieši divpadsmitos.

PIEKTĀ DAĻA

1.

Pēterburgā Prochors Petrovičs daudz ko paspēja izdarīt: apmeklēja kādu milzīgu mašīnbūves rūpnīcu, kur pēc Protasova ieteiktajiem rasējumiem pasūtīja savai elektrostacijai piectūkstoš kilovatu jaudas turpinu, aizgāja uz kalnrūpniecības departamentu, apspriedās, kā no Amerikas pasūtīt bagarmašīnu zelt-raktuvei. Beidzot viņš sameklēja poručiku Priperentjevu, kas no brāļa bija mantojis stabiem apzīmēto, ar zeltu bagāto taigas iecirkni.

Poručiks Priperentjevs dzīvoja Mochova ielā pie kādas vācietes, aizņēma tur divas istabas ar ieeju no virtuves. Viņa netīrīgais miegainais denščiks urbināja degunu un ilgi nesaprata, ko īsti apmeklētājs no viņa vēlas. Prochors iedeva viņam divus rubļus, — denščiks acumirklī kļuva gudrāks un aizskrēja pieteikt lielkungam.

Poručiks pieņēma Prochoru piesmēķētā un skābi piesmirdušā istabā. Viņam uzblīdusi seja, melnas ūsas, apajš vēderiņš un dienesta pakāpei neatbilstošs, pliks galvvidus. Arī poručiks uzreiz netika gudrs, kāds ir Prochora vizites nolūks; beidzot, kaut ko sapratis, viņš sacīja:

— Nekad, kungs… Es aizeju no dienesta. Kaut gan… parauj velns!… Nu, ko tur… Man ir tāda kā tūska, sirds it kā paplašināta … Vārdu sakot, saprotat? Jā. Es atstāšu dienestu un pats došos taigā uz zeltraktuvēm . . .

Prochoram bija skaidrs, ka poručiku pārsteigusi viņa ierašanās, ka poručiks sen aizmirsis zeltraktuves un tagad tīši melš, izdomādams visādus niekus.

— Zeltraktuvju ekspluatacijai nepieciešams liels kapitals. Vai jums tāds ir? — Prochors ar šo jautājumu kā sitin iesila viņam pa pieri.

Poručiks Priperentjevs saķēra galvu, atkāpās atpakaļ un nosēdās.

— Lūdzu piesēsties! Kas attiecas uz kapitalu — kā jums lai saku?… Gan ir, gan nav… Tomēr… jāsaka — ir. Es precos … Līgavai ir diezgan liels īpašums … Sidorenko! Kafiju …

Poručiks sarauca uzacis, uzmeta lūpas un, piešķīris sejai neatkarīgu izskatu, sāka bāzt pīpē tabaku.

— Tomēr. . . Zināt ko? Dzeriet kafiju! Cigāru gribat? Kaut gan… cigāru man nav… Tas ēzelis denščiks! … Tpū!… Zināt ko? Atnāciet pie manis šovakar, saspēlēsim kārtis. Vai jūs ticat laimei, vadošai zvaigznei? Ahā! Varat vinnēt taigas iecirkni uz kārtīm. Es to rēķinu simts tūkstošu vērtībā.

— Es varētu jums piedāvāt vienu taukšķīti…

— Ko? Kas? — poručiks iepleta savas nekaunīgi blēdīgās acis un apraudājās.

— Taukšķīti, Prochors vienaldzīgi atkārtoja, atbīdīdams kafijas tasi. — Pcc būtības jūs jau esat zaudējis jebkuras tiesības uz šo iecirkni. Tas nav ekspluatēts kādus divdesmit gadus, termiņš ir noildzis. Bet man negribas ierosināt departamentā rentes jautājumu … Es vēlētos vienoties ar jums… No rokas rokā …

Bet… Kas tas ir par iecirkni? Par kādu iecirkni jums labpatikas runāt?

— Par kādu? Nu, par taigas iecirkni, kur zelts…

— Ak par to! — rupjā balsī iesaucās poručiks un sāka grozīt galvu. — Septiņdesmit pieci tūkstoši… Ha, ha … Man taču pērn solīja par to divsimt tūkstošus… Tad man naudas bija papilnam, darījumu ignorēju …

— Kas tad solīja?

— Zeltrūpnieks Pjotrs Semjonovičs Pupkovs.

— Tāda nemaz nav …

— Nu kaut kas tamlīdzīgs, saprotiet: Pupkovs, Noskovs, Chvostovs… Zināt, tāds ar bārdiņu. Tātad septiņdesmit pieci tūkstoši…

— Taukšķi…

— Es jokus nemīlu. Nu, bet es aprunāšos ar vienu otru. Piezvaniet rīt uz 39-64. Adjē… Man jāsteidzas uz pulku … Ei, Sidorenko!

Prochors, protams, nepiezvanīja un vairāk ar poručiku nesatikās. Bet Jakovs Nazaričs, pacienājis traktierī Sidorenko ar degvīnu, alu, ceptām olām un šķiņķi, uzzināja no tā visu nepieciešamo. Lielskungs, sak, liels kāršu spēlmanis, dzērājs, dažreiz tam daudz naudas, bet lielākoties kuļas cauri bez graša, aizņemdamies pa druskai gan no saimnieces Emilijas Karlovnas, gan no nelaimīgā denščika Sidorenko. Nesen lielskungs bijis ietupināts virssardzē, nesen kāršu spēlmaņi situši lielskungam ar svečturi pa galvu, un otrā dienā tas piekāvis gluži nevainīgo den-ščiku. Vajadzētu sūdzēties priekšniecībai, bet lai nu dievs ar viņu. To stāstīdams, iedzērušais Sidorenko rūgti raudāja.

Tieši pulksten divpadsmitos Prochors Petrovičs ieradās pie ministra biedra. Jaunā frakā, ar cilindru rokā, seja mazliet nopūderēta, ūsām un bārdai piešķirts «kulturāls izskats», tāds viņš stāvēja uzgaidāmajā istabā, tīksminādamies par savu attēlu platā spogulī virs marmora kamina.

— Viņa ekselence lūdz jūs.

Augstu paceltu galvu Prochors iegāja plašā kabinetā, kur grīdu sedza aveņkrāsas paklājs. Pie melna ozolkoka galda sēdēja sārts večuks civiltērpā ar kaklā uzkārtu Vladimira ordeni; tas norādīja viņam uz atzveltnes krēslu. Prochors paklanījās, nosēdās. Večuks uzmeta viņam pieredzējušu skatienu, paplūkāja krāsoto bārdu, noņēma brilles.

— Eš jūs pieņēmu tūdaļ, tāpēc ka zinu, kas jūs esat. Runājiet!

Prochors pateica mutvārdos, kas par darīšanu, un iesniedza rakstisku ziņojumu.

— Ahā, — večuks noteica un laipni pasmaidīja. — Labs ir, labs ir… Pienāciet pēc dienām trim… Kaut gan labāk pēc nedēļas. Jūs nesteidzaties? Tātad pēc nedēļas, tieši pulksten četros… Un viņš atzīmēja kalendarā.

Prochors piecēlās. Vecais pasniedza kalsnējo, rudiem matiņiem klāto roku. Prochors jautāja:

— Jūsu ekselence, vai drīkstu cerēt, ka mans lūgums tiks ievērots?

— Hm … Man grūti uzreiz atbildēt. Jautājums diezgan neskaidrs. Ziniet, šie karavīri. Šis jūsu, kā viņu tur… Zapiraļ-skis…

— Priperentjevs, jūsu ekselence.

— Jā, jā … Priperentjevs … Nu, tā … Sārtais večuks smaidīja ar visu seju, atsegdams vienādos, kā peries mirdzošos liekos zobus. — Jūsu ziņojumu es nodošu vecākajam juriskonsultam, lai sagatavo slēdzienu, viņš šai ziņā liels meistars. Cerēsim, jaunais cilvēk, cerēsim.

Tieši pēc nedēļas pulksten četros Prochors atkal ieradās pie ministra biedra. Vecais šoreiz bija ģērbies vicemundierī ar zvaigzni pie krūtīm, tāpēc satiekoties izturējās ar pienācīgu cēlumu.

:— Nu, kungs. Ak jā. Piesēdieties! — viņš teica vēsā un pārspīlēti svinīgā balsī. — Jūs laikam … Jūs laikam … Sakarā . ..

— Sakarā ar zeltu saturošā taigas iecirkņa atņemšanu Pri-perentjevam un nodošanu man, jūsu ekselence.

— Jā, jā … Ļoti labi atceros. Bet tik daudz darba, tik daudz, rūpju. Bezgalīgas sēdes, komitejas, apspriedes… Var prātu zaudēt … — Viņš nobēra to ātri, sāpīgi viebdamies un grozīdams galvu. — Par jūsu jautājumu, godātais kungs, tiek ievāktas dažas ziņas. Pie mums, galvaspilsētā, tādus jautājumus mēdz atrisināt par daudz gausi, par daudz… Vesela jūra papīru, vesela jūra ziņojumu .. . Taisni gals klāt, gals klāt! Atnāciet pēc nedējas. Tomēr brīdinu jūs: nekādas rožainas cerības nelolojiet — poručiks Priperentjevs ierosinājis pretprasību. Bet vai jums liels uzņēmums tur, mājās?

— Pie mums, Sibirijā, tas skaitās solids …

— Kāds ir apgrozāmais kapitals?

— Kadi desmit, divpadsmit miljoni, jūsu ekselence.

Augstmanis pēkšņi pašāva plecus uz augšu, izstiepa kaklu

un ātri pievērsa seju Prochoram, kas sēdēja no viņa pa kreisi.

— O! — viņš uzmudinoši iesaucās, un viss viņa cēlums izgaisa. Teicami. Ļoti, ļo-oti teicami, godātais kungs. Tatad . .. Viņš strauji piecēlās un iztapīgi paspieda Prochoram roku.

Cienīgs šveicars, viss vienos pozamentos un tresēs, pasniegdams Prochoram mēteli, jautāja:

— Nu, jūsu godība, vai drīkstu painteresēties, kā jums veicās?

— Ne visai labi. — Prochors noburkšķēja un atcerējās kādreizējo Inokentija Filatiča padomu: «Šveicars pamācīs vai arī sulainis, lavies tikai tam klāt.» Bārdainais, sirmais šveicars, kas savā izrakstītajā livrejā atgādināja kreiča kungu, ar pieredzējušu skatienu apsvēra, cik liels šim apmeklētājam varētu būt kapitals. Prochors iespieda viņam sauja divdesmit piecu rubju kre-ditbiļeti un palēnām devās uz izeju. Šveicars aizsteidzās viņam garām, atvēra durvis un, zemu klanīdamies, purpināja:

— Simtu paldies, simtu paldies jums, jūsu godība. Un … atjaujiet jums pateikt.. . Uzgaidāmajā istabā jau neērti, tur ļaudis. Mans padoms būtu tāds: ja tur līgumsods vai kāda cita novilcināšanās, rīkojieties, es atvainojos, ar sieviešu starpniecību … Tas ir… Nu, jūs jau pats gaužām labi saprotat: mīlestības padarīšanas — augstdzimušo laika kavēklis. Nu jā… Piemēram, tā. Piemēram, viņa ekselence akreditējas pie Zamoiska ina-damas.

— Grāfiene?! — Prochors brīnījās, un sirds viņam iesmeldzās. Acu priekšā pavīdēja Ņižņijnovgoroda, gada tirgus, zaļā kremļa nogāze, zagļu banda. — Zamoiska? Grāfiene?

— Gandrīz jau tā. Baronese, kungs… Un esiet tik laipni pierakstīt viņas adresīti.

Inokentija Filatiča apcietinājuma termiņš pa tam tuvojās beigām. Prochoram bez vecā garlaicīgi. Jakovs Nazaričs pilnīgi ieracies darbā, viņam ar kaut ko «grēcīgu» nevar ne tuvumā rādīties. Bet šis dzīvespriecīgais večuks prot šo to izgudrot, kopā ar to droši vien jau biītu paveikuši kādu nelielu palaidnību. Jā, žel gan … Un tad sadomājis ar bezzobainais velns kārtīgiem cilvēkiem degunā kost…

No rīta kāds pieklauvēja pie istabas durvīm. Ienāca cietuma resora formas tērpā ģērbies lamzaks. Mūlis viņam kā vērsim, pie tam sašķiebts. Viņš it kā pasmaidīja, it kā saviebās, lai šķaudītu, un pasniedza iesārtu, eļļas traipiem nosmulētu aploksnīti.

— Vēstule, kungs! No ievērojamā Sibirijas zeltrūpnieka Ino-kentija Filatiča Gruzdeva ar dēliern.

— Viņam gan ir tikai meita — atraitne. Un nav jau nemaz tāda zeltrūpnieka. Ko viņš tur raksta?

— Lūgtu izlasīt!

«Mīļais Prošeņka. Piedod, dieva dēļ. Tavu naudiņu, tos divarpus tūkstošus, nodzērām kopīgi viss cietums. Citādi bija garlaicīgi. Kājas man sapampušas, arī no vaiga esmu uztūcis, bet svešus cilvēkus tomēr pazīstu, kļūdīšanās nav. Šito piektdienu atved, lūdzams, kādas drēbītes pēc mana auguma un zābakus, arī kaut jel kādu cepurīti! Visas savas nodzertas, cita nozagta, sēžu arestanta paltrakā, utis ēd nost.»

— Vai tad piektdien viņš nāks laukā? — Prochors jautāja, nododams vēstuli Jakovam Nazaričam.

— Tieši tā, kungs … — atbildēja lamzaks, izstiepies pamatstājā un ar roku pieturēdams zobenu.

, — Vai nav jautrs vecis?

— Pat ļoti jautrs… Pat tik nopietns cilvēks kā cietuma priekšnieka palīgs, arī tas katru mīļu dieniņu pa divreiz pilns kā mārks. Arī uzraugi pilnā un kamerā visi apdzērušies.

Prochors iedeva viņam trīs rubļus un atlaida. Jakovs Nazaričs smējās pilnā kaklā.

Tanī dienā, kad vecais vīrs iznāca brīvībā, vakara laikrakstā «Biržovka» bija iespiests tenku feļetons «Jautrais cietums». Talantīgi aprakstīdams dzeršanas bakehanaliju kādā Pēterburgas cietumā, feļetona autors pieprasīja nekavējoties izmeklēt šādu nedzirdētu parādību un priekšzīmīgi nosodīt vainīgos, sākot ar cietuma priekšnieku un «vispasaules žūpu» varoni — sibirieti

I. F. Gruzdevu, kas ietupināts krātiņā par virskonduktora Chra-pova deguna sakošanu.

Atbrīvotais Inokentijs Filatičs sapirka kādus simt šās avīzes eksemplārus, uzlīmēja zem feļetona uzrakstu «Laipnai piemiņai, no Pēterburgas» un nosūtīja tos visiem paziņām.

Inokentijs Filatičs sajutās septītajās debesīs. Viņš staigāja pa Poterpili kā pasaulslavens varonis, visiem uzsmaidīja, raudzījās acīs, it kā gribēdams sacīt: «Vai lasījāt? Inokentijs Gruzdevs esmu es.»

2.

Vai jus, kundze, nevēlaties pastaigāties?

— Kālab gan ne… Ar lielāko prieku. Jus jau vienmēr esat aizņemts, jums nemaz netiek klāt.

Ņina baltā, svaigām smiltīm notašķītā virsvalkā rakņājās savā dārzā.

Kas? Selekcijas izmēģinājumi, hibridi, amerikaņu triki? — Andrejs Andrejičs Protasovs nosēdās pie viņas uz sola.

— Jā. Paraugieties, kāds dīvains kaktuss… Pavisam bez dzeloņiem. Vai tas nav brīnums, ko? Kur jūs esat redzējis kaktusu bez dzeloņiem? … Nu, nu?

Kāda gan starpība, vai šim draņķim ir dzeloņi vai nav? Zale paliek zāle, nav jau cilvēks.

— Pirmkārt, tā nav zāle. Otrkārt…

Otrkārt, man ļoti žēl, ka jums raksturā trūkst dzeloņu. Nebūtu taču par ļaunu …

— Kādēļ?

— Nu, kaut jel tādēļ, lai līdz asinīm sāpīgi durstītu. Nu, piemēram… Ko tad? Nu, jūsu vīru, piemēram. . . Piedo-diet man .. . Par principialitātes trūkumu .. . Par viņa, es teiktu … nu, jūs jau pati zināt, par ko …

Ņina izslējās taisna, nometa dzelzs lāpstu, un viņas nošķiebtas darba kurpes krasi pasviedās ar purniem uz āru.

— Bet kā tad, kā? — viņa ar rūgtumu balsī dedzīgi iesaucās.

— Ak, ja viņš būtu kaktuss, jasmins vai ābele! . .. Tad varētu iepotēt, uzlabot šķirni… Bet viņš, diemžēl, ir cilvēks. Un vēl kads: akmens, tērauds!

— Jūs jautājat man — kā? Hm, — Protasovs pasmaidīja un samulsis sāka ar nūjiņu rakņāt zemi. — Jau tas ir svarīgi, ja jūsu apziņā nobriest doma, ka spēks pārvarams ar speķu, pārliecība ar pretpārliecibu. Bet, kā īsti, tas ir taktikas jautājums .. . Ilm .._. Piedodiet, tur man nav tiesības iejaukties … Tur jums jātiek galā pašai ar savu prātu un sirdi.

Viņu acis sastapās un ātri izšķīrās. Ņina nopūtusies aicinaja-

— Iesim, es jums parādīšu savus sasniegumus.

Viņi gāja pa celiņu: inženieris Protasovs gurdeni, nevīžīgi, Ņina — vingriem, ātriem soļiem. Pagāja garām Apolona un Veneras ģipša tēliem ar nodauzītiem deguniem, piekalnē apgāja ar likumu ap meža vīnogulāju apvītu ķīniešu lapeni, nonāca plašā .iiigļii dārzā ar augstu žogu un sarga tornīti. Tur stiepās garas, vienādas ogulāju dobes un jaunu augļu koku rindas.

Kur tas redzēts, ka mūsu aukstajā apvidū varētu nogatavoties āboli, ķirši, plūmes? … Un, lūk! Noraujiet, pagaršojiet! Seit avenes grieķu rieksta lielumā, bet tur ienākas kazenes — īpaša šķirne. Esmu ļoti pateicīga misteram Kukam.

— Patiesībā nevis viņam, bet gan Luteram Berbariknm. Tā laikam?

— Jā, galvenokārt, protams, viņam — šim burvim, šim «savvaļas darvinistam», ka viņu dēvē Amerikā. Tomēr, ja nebijis mistera Kuka, man nebūtu ne jausmas par Berbanka eksistēšanu.

Patiešām, misters Kuks, bezcerīgi iemīlējies Ņinā un pamanījis viņā tieksmi uz dārzkopību, jau pirms gadiem trim bija pasūtījis no Amerikas un iedāvājis viņai vārda dienā krāšņi izdotu grāmatu «Luters Berbanks, viņa metodes un atklājumi» divpadsmit sējumos ar pusotra tūkstoša krāsainām mākslinieciska izpildījuma tabulām, kas apgaismo šī Kalifornijā dzimušā ģeniālā botaniķa — autodidakta dzīves posmus.

Inženieris Protasovs zināja par dāvanu un šo darbu ar interesi bija izskatījis, taču viņam nebija ne jausmas par to, ka drīz pēc dāvanas pasniegšanas misters Kuks, piedraudēdams nonāvēties, bija izlūdzies no Ņinas satikšanos kādā vakarā. Slepenā, Ņinai nepatīkamā satikšanās notika ciedru birztalā netālu no torņa «Esi modrs». Pie dzidrajām debesīm liecās sirpī jauns mēness, gaiss bija dzestrs un smaržoja pēc sveķiem. Misters Kuks, noskūpstījis Ņinai roku, nometās pie viņas kājām ceļos un sāka raudāt. Ņinu kratīja drudzis. Misters Kuks aiz uztraukuma bija aizmirsis visus krievu valodas vārdus un, glauzdamies ar savu augsto pieri pie viņas apputējušām kurpītēm, murmināja kaut ko nesakarīgu Ņinai nesaprotamā valodā. Ņina piecēla nelaimīgo kājās un, turēdama viņa aukstos pirkstus savās karstajās rokās, teica viņam:

— Mans mīļais, dārgais Albert Henrichovič! Es augsti vērtēju jūsu jūtas pret mani. Es jūs cienīšu un mīlēšu kā krietnu cilvēku. Ne vairāk.

— O jā! O jā! Uz cita zelteni aci nemētā! … — ic'brēcās stipri uzbudinātais misters Kuks, krasi pasitās sānis, izrāva no kabatas revolveri un apņēmīgi vērsa to pret saviem deniņiem. Ņina iespiegdamās metās tam klāt. Viņš sāka bēgt un skriedams divas reizes izšāva no revolvera gaisā, uz augšu. Tuvumā pēkšņi atskanēja satraukts sievietes kliedziens:

— Palīgā, palīgā! Glābiet! *— un starp kokiem pavīdēja visur esošās Nadeņkas kupio svārku krokas, viņa pilnā sparā joza uz torni «Esi modrs».

Par šo savādo atgadījumu inženieris Protasovs, protams, nekā nezināja. Arī Ņina to būtu aizmirsusi, ja nebūtu izspiedējas Na-deņkas. Laiku pa laikam tā kā glaimīga kaķene ierodas Gromovu mājā, saņem no namamātes vai nu auskarus, vai gredzentiņu, vai samtu kleitai un atvadīdamās ikreiz saka:

— Vairāk nu gan es jūs netraucēšu.

Ja misteram Kukam būtu gaišreģa spējas, varbūt viņš nebūtu veltīgi šāvis no revolvera gaisā, tad varbūt viņš savus draudus būtu izpildījis. Bet misters Kuks nespēja iedomāties, ka viņa neveiksmīgās iekāres objekts — Ņina — jau sen glabā savā sirdī mīlestību pret laimīgo Protasovu. Sīs puslikumīgās, bet stiprās jūtas tomēr Ņina bija noslēpusi dvēseles dziļumos, apsegusi ar prāta un sirds iekšējo pretrunu biezo miglu, noslodzījusi ar smagām kā akmens un skumīgām pārdomām par to, ko teiks ļaudis. Vārdu sakot, šīs jūtas pat pašai Ņinai šķita esam savādas, baismīgas un noslēpumainas. Tāpēc nav brīnums, ka ne tikai vientiesīgais misters Kuks, kam allaž grūti izprast dzīves sīkumus, bet arī iejūtīgais, vērīgais Protasovs nespēja iedomāties, kas slēpjas puritāniski noskaņotās, pret sevi vienmēr tik stingrās Ņinas Jakovļevnas sirdī. Patiesību sakot, ari pats Andrejs Andrejičs Protasovs bija mazliet saindēts ar tādu pašu brīnišķīgu indi kā misters Kuks. Bet principi… Pirmā vietā principi, mērķtiecība, tās pašas idejas, kuru lokā viņš dzīvoja. Turklāt, būdams citādi noskaņots neka Ņina, Protasovs šīs idejas, kas viņu bija aizrāvušas, vērtēja augstāk par jebkuru mīlu.

Tā līdz zināmam laikam pastāvēja slepens pavedienu labirints no sirds uz sirdi, no prāta uz prātu. Bet visam tam pari pati dzīve ar tās neatvairāmajiem likumiem, kam pakļauts ikviens dzīvais.

— Jā, jā … Ļoti teicami āboli!… Un plūmes vēl labākas, — Protasovs, garšīgi šmakstinādams, sacīja. — Nu nekas… Jums jauna pozitiva īpašība … Vispār jūs …

— Ko tad?

Inženieris Protasovs noslaucīja kabatas draniņā rokas, noslaucīja skūto, stingro muti un pāri pensnejam mierīgi paraudzījās Ņinas lielajās, modrajās acīs.

Jūs varētu būt tīrais zelts, bet jūsos par daudz ligaturas.

Ņinas acīs uz mirkli atplauka prieks, tad tās atkal kļuva skumīgas.

— Ligaturas? Tas ir tā, ko vajag sadedzināt? Piemēram?

— Vajag sadedzināt to, kas jums kavē kļūt par īstu cilvēku. Vajag sadedzināt bērnišķīgo ticību likteņa nelokāmībai, visam pārdabiskajam, viņpasaulīgajam . . .

— Padzīt Aleksandra tēvu, baznīcu pārvērst par klubu tin … un uz visiem laikiem padarīt nabagu savu dvēseli.. . Vai la? Pateicos jums!

— Jūsu intelekts, es neteikšu — dvēsele, nepavisam nekļūs nabagāks. Tieši otrādi, tas iemantos …

— Ko tad?

— Pasaules uzskata brīvību. Jūs nostāsieties uz augstakas cilvēka pakāpes. Jūs nepakļausiet savu «es» cilvēku izdomātiem fetišiem, bezjēdzīgai fatamorganai, jūs pacelsieties visam tam pāri. Patiesība taču allaž ir konkrēta. Jūsu saprāts nometīs važas, jūsu dzīves mērķis kļūs jums tuvs, reāls, sasniedzams, jūs atsacīsieties no sevis ar savu gribu un brīvprātīgi atdosiet savus spēkus cilvēkiem, kolektivam, sabiedrībai.

— Mans draugs! — Ņina dedzīgi iesaucās, savaldīdama pieaugošās dusmas. — Vai patiešām jūs domājat, ka es, ticēdama Kristum, neko nedaru sabiedrības labā? Mana ticība mani aicina, vada mani, liek man būt pazemoto un nonicināto vidū. Un, cik mani spēki atļauj, es esmu kopā ar tiem. Bet, kas attiecas uz fetišismu, tad man ir savs fetišs, jums savs.

— Man ir tauta.

— Arī man.

Jums ir vīrs, ģimene, pieticīga dzīve. Pāri bagātībai jums grūti saskatīt nabadzību, ekspluatēto bēdas.

— Jūs vēlaties, lai es atsakos no ģimenes, no vīra, no bagātības? Protasov, jūs prasāt no manis par daudz.

— Ja nemaldos, tad tieši jūsu Kristus prasa no jums to, no kā jūs nespējat atteikties. Tātad vai nu viņa balss ir par vāju, vai arī jūs neesat pietiekami stipra.

Viņi jau sen bija izgājuši no dārza, gāja pa ciematu uz nomali. Satrauktā Ņina raudzījās uz zemi. Inženieris Protasovs klusībā savas runas saturu uzskatīja par ļoti netaktisku un pārmeta sev, ka iesācis pēc būtības veltīgo, nepatīkamo sarunu.

Viņi gāja garām ģimeņu barakai. Četri baļķu vainagi virs zemes, bet pārējā daļa asi dziļi zemē. Pie durvīm rotaļājās pūlītis bērnu ar lieliem vēderiem.

— Es šeit nekad neesmu bijusi, — Ņina teica. — Man bail no šiem ļaudīm: visi zeltrači ir dzērāji un dauzoņas.

— Puķes un mīlestība uz dabu vispār aizved cilvēku pāri viņa pasaules robežām. Bet nupat mēs esam citā pasaulē, kas sveša mūsējai. Varbūt ieskatīsimies? — Inženieris Protasovs piesardzīgi pasmaidīja.

Nokāpuši pa greiziem pakāpieniem, viņi iegāja pa pusei pagraba dzīvojamā telpā. No gaišas dienas — barakā kā kapu velvē: tumšs. Ņinai nāsīs iesitās nelāgs, gadu gadiem piesmacis gaiss. Viņa aizspieda nāsis ar sasmaržotu kabatas drāniņu un paraudzījās apkārt. Ass dziļumā zeme, kaps. Pa niecīgajiem lodziņiem tikko iesvīda vāja gaisma. Gar māla sienām — guļamās lāvas. Uz lāvām cilvēki: cits guļ kā jau svētku dienā, cits lāpa nonēsātās drebos, dažs, izģērbies pavisam kails, ķer utis. Vīri, sievas, bērneļi. Troksnis, harmonikas, spļāvieni, bāršanās, dziedāšana. Šūpuļi, bērnu gultiņas, divas krievu krāsnis, samazgu toveri, suņi, kaķi, pārmērīga netīrība un šaurība.

— Draugi! — Ņina skaļi ierunājās. — Kāpēc jūs neatverat logus? Dievs zina, kas par nejauku smaku pie jums. Tas taču ir ļoti kaitīgi . ..

— Ak kaitīgi?! — no trim vietām reizē atskanēja trīs balsis.

— Kas tu tāda esi?

— Tā ir lielkundze, liclkundze, — pa baraku nošalca piesardzīgi čuksti, un troksnis sāka norimt.

Ak lielkundze? Ņina Jakovļevna? Labs ir. Sēdies, ko stāvi! Augstdzimtība, piesēdies arī tu! Kauna lieta pie mums. Ļaužu pārpildīts . . . Utis. Nepielasiet vien utu. Tās ir tik negantas, kodolīgas . . . Skat, viņā kaktā mirst vecis. Bet šeit sieva tūlīt dzemdēs, jau iriocās. Un divpadsmit cilvēku slimo, pārsaldējušies, vienmēr pa ūdeni, tikai pa ūdeni, bet Gromovs apavus nedod. Badakāsis! … Tu, lielkundzīt, neņem ļaunā! Tu jau neesi tāda kā viņš, tu jau saproti. Tu arī mūs, grēciniekus, žēlo .. .

Cits caur citu runāja kāds desmits cilvēku. Ņinai svila ausis. Viņa nezināja, kā un ko atbildēt.

— Nu redzi: sprāgstam nost! — Ņinas priekšā kā no zemes izauga piedzēries bārdainis ar pārsietu galvu un sarkaniem, slimiem plakstiņiem. — Sprāgstam nost, aizejam bojā. Vai tu vari mūsu dzīvi nostādīt uz kājām, lai būtu cilvēcīgi? Nevari? Nu, tad vāķies pie velna!

Jaška! Negudrais! Ko tu dari? — Citi metās viņam klāt.

Arī Protasovs, piemiedzis acis un pazibsnījis ar tām, teica:

Klausies, draugs … Esi jel cilvēks …

Sveiks, kungs! … Neredzēju tevis. Tumšs. Tevi, kungs, mēs cienām, tu pats esi padots. Bet šitos Gromovus … — viņš, lupatu vicinādams, iebļāvās. — Ek tu! .. .

— Mierā! Jaška, stulbais! . . . Turi muti! — Atkal citi saskrēja tam apkārt. Tu nedrīksti Ņinu Jakovļevnu aizskart…

— Visi viņi ir odžu dzimums… — Un Jaška laida vaļā vis rupjākos lamu vārdus. Viņu saķēra un vilka kaktā. — Es patiesību runāju, — viņš pūlējās izrauties. — Desmitnieki mūs ap krāpj, kantorī apšmauc, uzņēmējs uzliek naudas sodu un zvetē pa zobiem. Kur taisnība? Kur dievs? Sitiet viņus, neģēļus! Sa dodiet pristavam!

Ņinu pārņēma drebuļi. Viņai gribējās kliegt un raudāt. Pro tasovs kodīja lūpas. Māla sienas, uz kula žļakstēja dubļi. Pie galda elsoja krupis, plēvaino kaklu piepūzdams. Meitene dze naja steidzīgi lodājošu melni dzeltenu zalkti, pēra to ar slotiņu. Zalktis saritinājās kamolā, šņāca, baidīja meiteni, slaistīdams savu nekaitīgo mēli.

— Palaška! Kāpēc moci dzīvnieku?… Es tev rādīšu! draudēja sirma vecene ar iekritušu muti.

Kaktā pie mirēja galvgaļa kāda sieva aizdedzināja vaska sveces. Otrā kaktā dzemdētāja iekaucās nelabā balsī.

Pa nopelējušajiem baļķiem straumītēm tecēja ūdens.

Bārdainais Jaška bija sācis trakot: apgāza solus, svaidīja citu lādes ar mantām. Viņam kā lāči sagulās virsū tādi paši piedzēruši un par zvēriem kļuvuši cilvēki kā viņš.

— Jaška! Kas ar tevi ir… Nu, puikas, sieniet viņu! … Velciet pieliekamajā kambarī…

Vispārējām lamām pievienojās bērnu pūļa skaļās raudas. Vaidošā dzemdētāja iebrēcās tik nepanesami šausmīgā balsī, ka Ņina, ar rokām ausis aizturēdama un visa drebēdama, izskrēja ārā un sāka elpot svaigo gaisu ar tādu steigu kā cilvēks, kas tikko atbrīvojies no cilpas.

— Tagad ieiesim otrā barakā, kur dzīvo neprecējušies.

Pateicos… Man pietiek.

«Prochor! Es no Tevis neesmu saņēmusi nevienu vēstuli. Kantorim Tu esi atsūtījis piecdesmit divas telegramas, man — ne vārda. Kā to lai saprot? Arī tēvs un Gruzdevs klusē. Vai žūpojat, vai? Vakar mēs ar Andreju Andrejiču bijām 21. barakā. Apstākļi Jaunāki nekā katorgā. Tas izraisa taisnīgus pārmetumus uzņēmējam, kas novedis cilvēkus lopu stāvoklī, un arī sliktas jūtas pret šiem cilvēkiem — vergiem, kas cieš tādu katorgas dzīvi un tādu cietsirdīgu uzņēmēju kā Tu. Piedod, ka rakstu tik asi. Bet es ilgāk nespēju to paciest. Es liku meža cirtējiem sagatavot materialus plašu un gaišu dzīvojamo māju celšanai. Tu neņem ļaunā. Uzņēmums tāpēc zaudējumus necietīs, bet iegūs peļņu. Sliktākā gadījumā pusi izdevumu ņemšu uz sava rēķina. Es ilgāk to nespēju paciest. Es negribu, lai man būtu sakars ar tādu noziedzīgu izturēšanos pret cilvēkiem. Nedusmojies, saproti manī un sapratis piedod man!

Ņina.»

Kā šīs vēstules atbalss pēc vienpadsmit dienām pienāca divas telegramas. Inženierim Protasovam:

«Mežstrādnieki lai turpina sagatavot baļķus pludināšanai. Nekādas barakas celt nevajag. Nepiederīgu personu iejaukšanos savā rīcībā nepieļaujiet.

Gromovs.»

Ņinai Jakovļevnai:

«Esam sveiki un veseli. Nodarbojies ar meitas un ābolu audzināšanu. Blēņu izdomas paturi pie sevis. Vēstules tonis neparasts. Noprotu, kas ietekmējis. Parunāsimies, kad atbraukšu. Uz redzēšanos.

Prochors.»

Drīz pēc šīm telegramām divpadsmit vietējiem augstākās sabiedrības vīriem no Inokentija Filatiča pienāca divpadsmit eksemplāru «Biržovkas».

Visi gardi smējās. Tikai Anna Inokentjevna veselu nedēļu staigāja saraudātām acīm.

3.

Prochors Petroviēs Gromovs jau sen bija pazīstams Pēterburgas komersantu aprindās. Pieredzējuši kapitalisti, pareģodami Prochoram spožu nākotni, piešķīra viņam neierobežotus kreditus. Tālredzīgākie lūdza pajas. Sibirija taču neizsmeļamu bagātību zeme, viņš viens ar tām galā netiks. Prochoram Petrovičam tomēr labāk patika strādāt atsevišķi, viņam neviena nevajadzēja. Lai firmu «Prochors Gromovs» daudzina pa visu Krieviju. Un pienāks laiks, kad varbūt ari augstprātīgās ārzemes locīs ceļus viņa priekšā.

Un jau gāja uz to pusi. Sarus, zirgu astrus, medu, dārgas kažokādas Prochors sūtīja tieši uz Dancigu, Hamburgu, Liverpūli. Taču arī Krievijai atlika pietiekami daudz. Ar Alaskavas firmu Prochors noslēdza izdevīgu kažokādu piegādes līgumu par astoņsimt tūkstošiem sudraba rubļu. Pētcrpilī viņš dabūja vairākus miljonus lielu pasūtījumu, uzņemdamies apgādāt kādu-apgabala dzelzceļu ar kokmateriāliem, gulšņiem, lietņa varu, čugunu. Jaunā zeltraktuve arī solīja viņam milzīgas bagātības.

Prochors allaž rīkojās strauji, tāpēc, neatlikdams iesākto uz ilgāku laiku, pulksten vienos piezvanīja pie baroneses Zamoiskas durvīm. Viņš tīši bija ģērbies kā biļinās apdziedātais «brašais puisis». Lieliski pašūti gari, krokoti svārki, gaišzils zīda krekls, lakādas zābaki. Zvana podziņu viņš piespieda ar zināmām iekšē jām trīsām. Viņu izsita no līdzsvara iesakņojusies pārliecība, ka baronese Zamoiska ir tā pati grāfiene, kas Ņižņijā to bija ievilinājusi savos tīklos. :

Viņš pasniedza šveicaram vizitkarti ar zelta drīksniņu gar malu: «Prochors Petrovičs Gromovs, Sibīrijas zeltrāpnieks-ko mersants.» Šveicars piemiedza acis, izlasīja, pazemīgi paklanījās Prochora priekšā un piezvanīja.

Viesis! Aiznes baronesei, — viņš pavēlnieciskā balsī pateica izskrējušai istabenei.

— Kā viņa_ izskatās? — jautāja Prochors, skaistinādamies spoguļa priekšā.

— Nu, kā jau cilvēks, jūsu augstība, — šveicars žāvājoties atpleta muti un aizsedza to ar pirkstgaliem. Viņš bija daudz vienkāršāks par impozanto ministrijas šveicaru: deguns kā poga, livreja no rupjas vadmalas.

— Blonda vai tumšmate?

— Tumša, tumša! … To jums labpaticies uzminēt.

— Pilnīga?

— Jā, ir gan patīkami kupla.

— Baronese lūdz jūs ienākt, — istabene atvēra durvis.

Galvu pacēlis, Prochors devās viesistabā. Mazajā pirkstiņā

viņam gredzens ar ļoti lielu briljantu.

— Esiet tik laipns, apsēdieties!

Spoguļi ar zelta apmalēm, paklājam balta lāčāda. Griestu izrotājumā trīs kailas meičas un spārnoti amori.

Pašķīrās aizkars, un, svārkiem čaukstot, ienāca baronese. Prochoram sirds pamira. Nē, nebija vis ta. Viņš piecēlās, noliecās, skaļi nošmaukstināja roku.

— Ak dievs, kāds jūs milzenis!… Un kāds … — baronese caur degunu iesmējās, sakārtoja mežģines uz pilnīgajām krūtīm un uzaicināja: — Piesēdīsimies!

Prochors iekrita atzveltnes krēslā, kas nobrakšķēja zem viņa svara.

— Piedodiet, ka iedrošinājos, tā sacīt…

— Es ļoti priecājos … Jūs smēķējat? Lūdzu, — viņa pasniedza viesim savu mazo zelta etviju un arī pati aizsmēķēja.

Prochoram bija redzams, kā blakus istabā pinkains, balts sunītis pagrozījās ap puķu podu, kas stāvēja uz grīdas, un nekaunīgi pacēla kāju. Prochoram nāca smiekli. Lūpas kodīdams, viņš sacīja:

— Cik brīnišķīgs rudens Pēterburgā!

— Jā. Vispār — Pēterburga pati ir brīnums. Nu, bet kā Sibīrijā? Esat precējies? Jums liels uzņēmums? Vai jūs uz ilgu laiku Pēterpilī? Operu apmeklējat? Nu, kā jums patīk Sajapins?

Prochors pēc katra jautājuma pastostījās, gribēdams atbildēt, taču baronese ik mirkli viņu pārtrauca.

Uz paplātes ienesa tēju ar citroniem un apaļiem, sārtiem kliņ-ģerīšiem. Nez kāpēc trīs tasītes.

— Pasakiet Semjonarn Semjoničam, ka tēja gatava.

Istabene sastīvinātā priekšautiņā, papēdīšus klaudzinādama,

nozuda. Baronese sakārtoja melnās matu cirtas, kas virs ausīm

bija apvītas ar spožu čūskas veida stīpiņu, un, atmetusies pret krēsla atzveltni, nolaizīja plānās, sārtas lūpas.

— Atļaujiet! Laikam taču par jums stāstīja Semjons Sem-joničs?

Piedodiet… Kas tas par Semjonu Sernjoniču?

Baronese, viņam acīs raudzīdamās, pielieca galvu pie kreisā pleca, padraudēja viesim ar mazo pirkstiņu un atkal caur degunu

iesmējās:

— Ai, ai! … Ai, ai! . . . Tātad jūs nepazīstat ģenerāli, pie kura…

— Piedodiet! — Prochors nedroši iesaucās. — Tā gan, tā gan.

Šai brīdi caur blakus istabu kā gailītis tecēja augstmanis.

Hoplā, hop! Hoplā, hop! — Izstiepis roku, viņš ar pirkstiem sita knipi, bet sunītis, spalvu bozdams un sēkdams, lēca uz augšu.

— Semjon Semjonič, vai jūs viesi gaidījāt?

— Ahā! Ja . .. — Ar izplestām rokām viņš tuvojās Procho-ram, bet kādu triju soļu atstatumā pēkšņi apstājās. — Ko vēlaties? Ak, tas esat jūs? Iepazīsties, Nelli.. . Ļoti patīkams jauns cilvēks. Tikai par darīšanām neviena vārda … — Viņš sāka atvēcināties no Prochora ar rokām. — Nē, nē, ne!… Kabinetā jā, ministrijā … Bet šeit es … Zināt? Tā ir mana māsīca. Sieva man kūrortā, Karlsbādē… Es uz mirklīti, uz vienu mirklīti iegriezos. Ko, tēja? Lieliski! Bet es, māsīc, esmu jau ceļā. Sēdes, sēdes … Simttūkstoš sēdes … Pat svētku dienās, — un augstmanis saķēra galvu. — Var prātu zaudēt.

Tēju viņš izdzēra steigā.

— Marta, portfeli, pirkstaiņus! — Viņš noskūpstīja baronesei roku, pamāja Prochoram ar galvu. — Tātad pēc nedēļas.. 4 Tikai brīdinu … Tomēr, nē, nē… Par darīšanām neviena vārda. Adjē! — Un vēi no durvīm, kreiso pirkstaini rokā vilkdams, iesaucās:

— Māsīc! Dieva dēļ . . . Piedāvā zeltrūpnieka kungam ziedojumu vākšanas lapu. Nu, simtu, divi simti, cik var. . . Par labu atvaļināto štaba oficieru bāreņiem.

— Jūsu ekselence! — Prochors grūda roku kabatā. — Es ar prieku parakstīšu nevis simtu, ne arī divi simti… Un vienalga, kam par labu. Lūk, šeit būs čeks — piecpadsmit tūkstoši, — un viņš nolika zilu papīrīti uz apaļā galda, kas bija pārklāts ar krēma krāsas samtu.

— O! O! O! — Vecais, kā slidotājs piešļūcis pie viesa pa parketu, dedzīgi kratīja viņam roku, saukdams: — Tas ir .71 tas ir. . . tas ir.. . Liels upuris no jums. Vēlreiz mersi, kvēls kvēls paldies visu to oficieru bāreņu vārdā, kam par labu jūs ziedojat. Atnāciet rīt vienos… uz turieni… Saprotat? Parīt es dodos parbaudes braucienā pa eparchiju. Mums tur šis tas … Tātad … — viņš tumši piesarka, sagrāba čeku, iebāza to portfeli, tad, pārlaidis skatienu pār sadrūmušās baroneses seju, ieskrējās un izslīdēja pa durvīm.

Prochors ilgi nepalika. Drusciņ papļāpāja, bet sarunas neveicās: baronesei domas juka, maldījās nez kur, acis raudzījās tik skumji, it ka viņa būtu apzagta gaišā dienas laikā. Pienācis laiks iet projām. Prochors bija pārliecināts, ka rīt jautājums tiks izlemts viņam par labu. Viņš piecēlās.

Baronese savaldījusies nevarēja vien nopriecāties par Pro-ehora spēcīgo augumu. Viņas melnās, izkrāsotās acis dzirkstīt dzirkstīja. Sniegdama silto, gredzenoto roku, viņa sacīja:

Es jūs gaidīšu parīt pulksten septiņos .. .

— No rīta?

— Ha, ha! … Kāds jocīgs!

Piedodiet… Protams, vakarā … Priecājos!

— Pavizināsimies, aizbrauksim līdz salām. Un tad jau redzēsim, varbūt vēl kaut kur. Iepazīstināšu ar draudzeni. Viņa tada efektīga, ziniet, Kustodijeva tips… Tikai… — Viņa atkal padraudēja ar pirkstu … — Tikai es esmu greizsirdīga …

— Nu, ko jūs, ko jūs runājat! — Prochors apmulsa, bet namamāte mazliet caur degunu sāka bārstīt gaišus sudraba smieklus.

Jūs tomēr man nepateicāt, vai esat precējies vai ne.

— Precējies, velns lai parauj, precējies! — Prochoram paspruka. Aizmirsis noskūpstīt pasniegto roku, viņš to saspieda tik cieši, ka namamāte saviebās un iekliedzās: — Ai!

Zeltraktuve būs mana. Rīt oficiāli.

Cik tas izmaksāja?

— Piecpadsmit.

— Tīrais nieks.

Inokentijs Filatičs bija ielicis jaunus, labi pielaikotus zobus un kā zīdainis mācījās runāt, sākot no A B C. Nekādi negribēja izdoties, — sju-sju, sju-sju — bet, kad vecais vīrs iedzēra, viņa murkšķēšana kļuva smieklīga un nesaprotama. Inokentijs Filatičs tomēr neskuma. Ar lielu aizrautību viņš palīdzēja Prochoram darbā, pats skraidīja uz telegrāfu, sagādāja nepieciešamos krājumus, nopirka un ar lielo ātrumu aizsūtīja uz Sibiriju desmit vagonus manufaktūras, galantērijas, apavu un citu preču. So to iegrūda kopējā rēķinā ari savai tirgotavai un, protams, par prāvu sumu, Prochors Gromovs taču nepieķersies sīkumiem, tāpēc jau viņš ir Prochors Gromovs. Pa vakariem vecis sēdēja kaut kur traktierī, klausījās, kā dzied čigāni un dziedātājas, vai gāja uz kino. Sestdienās un svētku dienās viņš apmeklēja dievnamus. Siena laukumā pie Pestītāja baznīcas viņam no kabatas bija izvilkts milzīgs naudas maks, bet tanī bijuši tikai kādi trīs rubļi sudraba sīknaudas un vecie žokļi ar zirga zobiem: Ino-kentijam Filatičam bijis žēl aizsviest tos projām, cerējis, ka tirdznieciskā būšanā arī tie kādreiz noderēs.

Čigānietes tipa skaistule baronese sēdēja vieglajos ratos blakus Avdotjai Fomiņišnai Prachovai, bet viņām iepretim — Pro-chors. Ekipāžā, kas ritēja pāri Akmeņsalas tiltam uz Streiku, stipri šķiebās uz to pusi, kur sēdēja Prachova kundze, un nav jau nekāds brīnums: šī jaunā, bet mastodontiskā dāma svēra ne mazāk par astoņiem pudiem. Krūtis pacēlās kā kalns: šķita, nupat, nupat trūks saitītes un sairs mežģines. Prochoram nelika mieru puiciska ziņkārība. Bet gurni, pleci, svaigā, sārtā, mazliet uzpūtīgā, mazliet valdonīgā seja! Un šie kuplie, rūsganie, saules caurstarotie mati un lielās, pelēkās, valdzinošās acis. Un pilnīgās, smaidošās lūpas un žirgtais līdzeno, vienādo zobu mirdzums. Tfū, tu velns! Pagalam tava sirds, Prochor…

— IIop, hop! — laiku pa laikam uzkliedza važonis, un viss ņirbēja, slīdēja garām, palika aiz muguras.

Pēc pulksten četriem pēcpusdienā inženieris Protasovs saņēma zīmīti:

«Mīļais A. A. Atnāciet pusdienot! .Nez kāpēc man ir ļoti ļoti skumji. Ņ. G.»

Drīz jau pusnakts. Pristava nav. Bet šis sēž tavu sēdēšanu. Nadeņka samulsusi, taču šie viņas niķi sen zināmi Vladislavam Vikentjevičam Parčevskim. Viņš skūpsta tās kailo roku virs elkoņa un saldā, drebošā balsī saka:

— Ja vīra nav, tad … Kas tad vainas?

Nadeņka sakārtoja spilvenus, atlocīja segu. Inženieris Par-čevskis novilka kreisās kājas zābaku.

Pulkstenis nosita pusnakts stundu.

— Nu?

— Ko?

— Vai nav laiks iet mājās, mīļais sibirieti?

— Man mājas ir tālu, — Prochors atteica un ar savu ķetnu noglāstīja mazo rociņu ar sārtajiem nadziņiem. — Atļaujiet parunāt pāris vārdu pa tālruni…

Tuvredzīgā un pavecā Maša — vienīgā apkalpotāja — novāca no galda traukus, tukšās pudeles un uzkožamos. Visi trīs bija pamatīgi iedzēruši.

— Hallo! Filatič, vai tu? Es aizkavējos kādā mājā, pie tirgoņa Serebrjakova. .Negaidi! Nakti pārgulēšu šeit. Nu, uz patīkamu …

Viņš uzkāra klausuli. Avdotja Fomiņišna smējās ar bramanīgu nckautrību, intriģēdama.

— To-mēr … To-mēr… — vārdus stiepdama, viņa runāja kontralta balsī. — Tas man patīk… Ha, lia!… Bez kāda uzaicinājuma? To-mē-ēr… Un jums nemaz nav kauna? — Viņa iztukšoja šampanieša kausu. Viņas valgās lūpas gaidīja skūpstu. Acis grēcīgi dzirkstīja.

Prochors stāvēja, atspiedies ar muguru pret krāsni, klusēja, dvašoja kā zvērs. Viņu plēsa vai pušu baismīgs iekšējs spēks.

Namamāte sarauca uz augšu uzacis, paraustīja pilnīgos plecus un, it kā žēlasiību izlūgdamās, sāpīgi pasmaidīja.

— Maša! — viņa gražīgi iesaucās, — Maša! Sagatavojiet guļamvietu. Un — manis nav mājās. Es pārgulēšu nakti pie tirgoņa Serebrjakova.

Tad viņi visi trīs, kopā ar Mašu, sāka pilnā kaklā smieties.

… Naktī inženieris Protasovs iespieda savas sirds nerakstītajā dienasgrāmatā:

«Sī sieviete ir apbrīnojama,» viņš domāja. «Viņā no visa pa druskai. Svētums cīnās ar grēku. Turpat klāt pievijas pa sociālistiskā! domai. Taču pārsvarā ir tirdznieciski pareizticīgais ieraugs un tās jūtas, ko ar savu ietekmi viņā izraisījis Aleksandra tēvs, šis koks, kam ziedi neplaukst. Mēdz teikt: «Ķīlis jāizsit ar ķīli.» Taču kā, kā lo lai izdara, ja es viņu gandrīz vai mīlu, bet viņa ir iemīlējusies savā Kristū? Saruna (tūkstošo reizi par vienu un to pašu temu):

— Vai jūs apmierina ģimenes laime?

— Nē. Taču piespiežu sevi ticēt, ka jā.

— Kādēļ gribat apmānīt savu sirdi?

— Pie altara dotā zvēresta dēļ.

— Bet ja nu gadīsies sastapt cilvēku, kas iemantos jūsu sirdi, izstums no tās visu bez kāda atlikuma, visas jūsu iepriekšējās jūtas un pieķeršanos? Visus jūsu altarus?

— Es paiešu garām tādam cilvēkam. Es cietīšu līdz galam, līdz nāvei, līdz viņsaules dzīvei…

Viņa pūlējās runāt mierīgā balsī, slēpt acis no manējām, bet es taču jutu, kā viņa visa iekšēji dreb, cīnīdamās pati ar sevi. Ari es mēģinu cīnīties ar sevi. Kālab, — nezinu. Galu galā mūsu

savstarpējā ciņa solās būt patīkama. Kurš uzvarēs? Varbūtības teorija noteic atbildi. Visādas kombinācijās iespējamas. Manā sirdī mīla snauž tāpat kā kokā potenciāls uguns spēks. Velns sazina! Es jūtu, ka ap manu dvēseli aizvien ciešāk savelkas sveši, man nepazīstami valgi. Aiziedams noskūpstīju viņai roku. Viņa noskūpstīja mani uz pieres. No viņas izplūda skaidrība, kas valdzina sirdi un saviļņo asinis. Dievišķīga sieviete!»

Pulksten septiņos no rīta divas galvas zem segas pavērsās ar seju viena pret otru, sakās valodas un valodiņas. Bija jau liela diena. Virs taigas rotājās saule.

Tēvocis droši vien iecels šeit žandarmērijas rotinistru. Ko tu par to domā?

Nadeņka klusēja. Stražņika šonakt nebija mājās. Vajadzētu celties, uzlikt patvāri, bet negribējās …

Es esmu uzticīgs tronim. Mans tēvs — turku kampaņas varonis. Manas dzīves mērķis ir atmaskot visādus neliešus — tādus kā Protasovs. Bet kā tu domā, vai Ņina Jakovļevna viņu mīl?

— Pagaidām, Vladcņka, neko nevaru tev pateikt. Vēlāk izokšķerēšu. Jā, ļoti var būt, ka tur kaut kas iznāk. ..

— Man gribētos, lai Ketija kļūst mana mīlniece. Vai tas iespējams?

Nadeņka kā uz atsperēm ātri pagriezās ar seju pret sienu.

— Pane Nadežda! Es taču jokoju.

Nadeņka nopūtusies sacīja:

— Viņa iemīlējusies Protasovā, bet Protasovs ir manās rokās. Man kaut kas zināms par viņu, par šo sicilistu. Ja gribēšu, saņemšu no viņa tūkstoš rubļus, ne mazāk. Vladcņka, nu kad tu man iedosi to indi no savas labilatorijas? — Un viņa atkal pie-versa tam seju.

Parčevskis neatbildēja. Brīdi klusējis, viņš jautāja:

— Es tev laikam esmu pieci simti parādā? Vai vari aizdot vēl simt rubļu?

— Bet vai tu mani mīli?

— Nē.

— Stulbais!

Parčevskis sarauca grumbās savu balto pieri un apvainojies pamirkšķināja acis.

— Es strādniekiem zvetēju pa purnu, bet Protasovs ar viņiem brāļojas. Es esmu uzticīgs tronim . . . Ha, ha! .. . Streiks, ģeneralstreiks . .. Salašņas! … Apšaut vajadzētu. Bet kam tev inde?

— Ja nemīli, tad atšujies. Citu padarīšu laimīgu. Bet tu pakverni vien, pakverni šai alā, saņem savus simt piecdesmit.. j

Vai tu nezini, kāpēc es te kvernu?

1 -Nē.

Muļķe!

Pats esi muļķis.

Muļķe kvadratā.

— Garkājainais polītis!

— Muļķe kubā! Es par vislielāko nelaimi esmu kāršu spēlmanis. Krievijā, būdams dienestā, paspēlēju septiņi tūkstoši kroņa naudas. Nu, man ir sakāri, tāpēc netiesāja. Tomēr no darba padzina, publicēja ministrijas pavēlē. Nekur mani neņem pretī. Pateicoties tēvocim, nokļuvu šeit.

Nadeņka taustīja savu kārpu un pārdomāja dzirdēto.

— Es esmu ļoti ļoti bagāta, — viņa teica. — Man pietiek. Aizbēgšu. Noķeršu sev draugu. Aizbrauksim uz Krimu, ja ne turp, tad uz Kaukāzu. Jā gan, uz turieni. . .

— Nu, gan jau tevi pristavs no jūras dibena izvilks ārā.

— Vai nu izvilks, vai pats noslīks.

Viņi dzēra tēju ar ievārījumu, ēda tikko ceptas pankūkas. Parčevskis nesteidzās. Lija lietus, strādniekiem darbs ierādīts. Gromova nav mājās, nav liela muiža, ja arī nokavēs, nav nekāda nelaime. Viņš saņēma simt rubļu, uzvilka stražņika rezerves apmetni, galvā uzlika bašliku un, lietum līstot, izgāja ārā. Ej tu sazīmē viņu.

Strādnieki beidza darbu pulksten septiņos vakarā. Pēterpilī lai brīdī laiks tuvojās pulksten diviem dienā. To tālo zemes malu saule apmirdzēja daudz vēlāk.

Prochors atvēra acis un paraudzījās apkārt. Krāšņa guļamistaba, mēbeles no Karelijas bērza bronzas^ kaluma. Plats spogulis atstaro gultu, kurā viņš guļ, un baldāchinu virs tās. Pie sienas kāda tirgoņa portrets eļļas krāsās. Zem apaļi apgrieztās bārdas tam zelta medaļa, bet pogcaurumā ordenis.

Prochors nožāvājas, izstaipījās un bez kādam ceremonijām pasauca:

— Dūņa! Maša!

Guļamistabā ienāca Avdotja Fomiņišna gaišsārtā rītatērpā bez piedurknēm, uz paplātes nesdama karstu kafiju.

— Bonjour, — viņa sveicināja mazliet aizsmakušā kontralta balsī.

— Jā, jā, — viesis nomurmināja, tīksminādamies par šo augumā raženo sievieti ar viņas veselīgo skaistumu.

— Kā dusējāt? — Viņa pašķielēja uz spoguli un piešķīra sejai nevainīgas meitenes smaidu.

— Dusēju saldi. Redzēju tādus sapņus, tādus sapņus. Velns lai tos būtu parāvis, tik ellišķīgi un grēcīgi bija šie sapņi!

Ar kairām sārti balto roku kustībām viņa pasniedza tam smēķi.

— Es redzēju sapni, ka Avdotja Fomiņišna Prachova brauc man līdz. Es viņai ceļu māju viskrāšņākajā vietā Drūm-upes krastā.

— Drūmupes? Kas par lepnu nosaukumu!…

— Dzīvokļa iekārta ka kņazienei, divzirgu pajūgs, apkalpotāji un divdesmit pieci tūkstoši gadā …

Bet tērpi?

Tērpi vēl bez tam. Sestdienās — šampanieša vanna.

— Bet ko tad sapni jums teica jūsu sieva?

Teica, ka viņai gar to neesot daļas. Viņai ir meita, para-dizes dārzi, skola, man — sava dzive, darbs. Vai esi ar mieru. Dūņa? Cik tev maksā šis te? — Prochors pabakstīja ar pirkstu portreta bārdu.

— Cienītais kungs, jūs esat pārāk rupjš! — Krūtis sievietei cēlās kā viļņi, sirds pukojās, bet skaistās, pelēkās acis, atgādinādamas mīļo Anfisu, glāstīja Prochora sirdi.

Avdotja Fomiņišna, pārmetusi vienu kāju pār otru, sēdēja uz kušetes, smēķēja, laida dūmu gredzenus. Zem uzbužinātā ceku-liņa aiz baltās pieres norisa neganta kaulēšanās: tur tika pirkts un pārdots, apsvērti visi «par» un «pret», aprēķināta peļņa. Tādu pašu domu nodarbinātās kurpītes lakotais papēdis nervozi klauvēja pa grīdsegu.

— Es gaidu atbildi. — Un Prochors iemeta papirosa galu neizdzertajā kafijā.

— Pēc atbildes lūdzu ierasties aizparīt, — kurpīte nočīkstēja, un sarkanās rītatērpa podziņas pasmaidīja.

Namamāte ieelpoja ožamo spirtu no šķautnaina flakoniņa. Viņa uztraukusies pārvērtēja vērtības. Un viņas pasaulē, tur, zem šā rūsganā cekuliņa aiz baltās pieres, viss zaudēja pamatu, samudžēja, sajaucās: iesirmā portreta bārda ar sibirieša melnajām pinkām, jaunais spēks ar nespēku, diženā Ņeva ar Drūmuoi, galvaspilsētas spožums un skaļums ar provinces darbdienu pelēko ņirboņu, pašreizējās reālās vērtības ar nezināmiem nākotnes iksiem. Bet matematiku Avdotja Fomiņišna jau sen bija aizmirsusi; atrisināt viesa uzdoto vienādojumu tūlīt viņai nebija pa spēkam.

— Nē, nē.. . Tikai ne šobrīd … Nē, nē, — šķindēja zelta auskaru stīpiņas. Avdotja Fomiņišna noraidīdama purināja galvu un, lai nepalaistu garām tādu bebru, maigā balsī nodūdoja: — Jūs man ļoti ļoti patīkat. Arī es naktī saldi sapņoju.

4.

Pa to laiku Iļja Sochatichs gatavojās svinēt savu dzimšanas dienu. Viņš paziņām izsūtīja divpadsmit ielūgumu kartes.

«Apliecinādams Jums un visai Jūsu ģimenei dziļu cieņu, Iļja Petrovičs Sochatichs ar savu laulāto draudzeni Fevroņju Sido-rovnu ielūdz Jūs pagodināt viņus ar savu ierašanos sakarā ar ļoti godātā Iļjas Petroviča Sochaticha augsti svinīgo dzimšanas dienu.»

Viņam mēdza būt arī apsveikumu kartītes ar novēlējumiem: «Priecīgus ziemsvētkus!», «Daudz laimes Jaunajā gadā!», «Priecīgas lieldienas!» Tamlīdzīgas kartītes apgrozījās arī pie Gro-' moviem: Prochors tās simtiem vien izsūtīja pa visu Krieviju saviem tirdzniecisko sakaru paziņām. Taču Prochora kartītes bija parastās, lēta prece. Bet Iļjam Pctrovičam — ar zelta griezumu un zeltītu kroni augšējā malā. Lai nu ka kurš, bet lļja labākā toņa likumus zina, viņam aizvien uz mēles «parles vous franзaise».

Šoreiz nejaušs gadījums Ijju nelaimīgā kārtā izjokoja: rīt dzimšanas diena, bet viņam visa seja sapampusi un acis gluži ciet kā baroklim. Pie visa vainīgs stulbais vectēvs Nils, burvis un. «velna viszinis». Kājas smeldz, uztūkst, kājas iesīkstējis reimatisms, bet ārsta nav, feldšeris miris — pie kā tu iesi pēc padoma?

— Paklau, kundziņ, — vectēvs Nils viņam bija teicis, — pārmet krustu un ej bišu dravā, pakaitini tās ar slotiņu, bet pats noaun kājas, arī bikses novelc. Bites sametīsies uz kailās miesas, sadzels tā, ka nekur sprukt. Un sāpes kā ar roku atņems.

Un tad nu Sochatichs tieši tādā laikā … Ek! Viņš taču īpaš-1 niekam labā roka, viņš taču pilnvarotais manufaktūras tirgotavā, bet tur preču par simt tūkstošiem, trīs pārdevēji, divi puikas. Tirdzniecību pieraudzīt Iļja Petrovičs aizsūtīja savu sievu, pats viņš viss no vienas vietas aplikts ar kompresēm, bet uz krēsla sēž diakons Feraponts.

— Vai zināt, diakona tēvs, — Iļja stāsta, — man iepatikās tāda idiotiska recepte, novilku bikses un sāku ar slotu zvetēt pa bišu stropiem. Nu, tās sacēlās spārnos… Es, no teorijas vadīdamies, griežu tām dibenu un stiepju kājas pretī, bet šīs par slimajām kājām neliekas ne zinis un kā sāk man mūli dzel-stīt…

— Ha, ha, ha — mūli? — iedārdējās diakona Feraponta smiekli.

— Es, ziniet, no viņu dzelieņiem pavisam apstulbis, nesaprotu, kur pēc tradīcijas (Ieties. Uzrāvu kreklu uz galvas un pilnā sparā laižos mājup, pa kāpnēm augšā. Bet tur pats velns atgrūdis divas meičas un zaldāta sievu, tās, ieraudzījušas kailu parādību, ieķērcās vien un kā sak smieties pilnā kaklā. Taču es vairs neredzu ne acī durams, abas acis aiztūkušas… Un ka tikai es vēl akls neesmu kļuvis …

Diakons smējās locīdamies, viņš tiesāja jau piekto gurķi un nevarēja vien beigt izprašņāt cietušo, vai tikai meičas neesot aklas kļuvušas.

— Rīt dzimšanas diena … Bet tas ir pilnīgi neiespējams. Es, ziniet, ko izdarīšu, paziņošu, ka dzimšanas dienas datumā ieviesusies drukas kļūda, starpība trīs dienas.

Patiešām, palīgs iznēsāja jaunus ielūgumus ar piezīmi:

«Saskaņā ar baznīcas metrikā ierakstītiem vēlākiem datiem manai dzimšanas dienai jābāt nevis pirmdienā, bet tās pašas nedēļas ceturtdienā, tas ir, par trim dienām vēlāk.»

Nu, kas tur, trīs dienas nav nekāds garais laiks, un Proc.liors Petrovičs ieradās pēc atbildes. Atbildes vietā bija pusatbilde, domu zīme vai jauna jautājuma zīme: tas pats «pats», kura redzamo attēlu uz audekla atveidojis ļoti prasmīgs mākslinieks, bija aizkavējies Uralos uz dienām četrām piecām. Viņa paziņoja to Prochoram, piespiezdamās ar savām maigajām krūtīm pie tā tērauda krūts, un viņas liekuļoti vainīgās, tomēr mīlīgās acis lūdza žēlsirdību. Viņa teica:

— Es papūlēšos, lai manās mājās pavadītais laiks jums būtu patīkams.

Prochors ar plaukstu mīļi noglauda viņas kuplos, rudos matus, aizsedza viņas acis, atkal ieskatījās tanīs, noskūpstīja.

— Anfisa? Nē, nav Anfisa … Tā bija pavisam, pavisam citāda …

— Kas ar jums noticis?

— Nekas. Jau pārgāja … — Viņš atsvieda atpakaļ savu melno matu cekulu, un iestājušos klusumu saviļņoja dziļa un smaga nopūta.

Bija vakars. Pie galda dega augsta lampa zem ceriņkrāsas zīda abažura. Gaiss viesistabā vēdīja sastāvējušos cigāru dūmus. Pro'chors gurdeni jautāja:

^ Pie jums bijuši vīrieši?

— Jā, vakar. Viens otrs pazīstams. Spēlēja kārtis. Es tūlīt likšu aizkurt kārniņu .. .

Zvana aicināta, ienāca glīti ģērbusies istabene.

— Atnesiet augļus un liķieri! Aizkuriniet kaminu!

Prriehors sēdēja pie galda ar aizvērtām acīm. Pamazām viņu

pārņēma drūms noskaņojums, uzmācīgi un ļoti skaidri atmiņā aftaUstf sen aizmirstais. Prochoram kļuva sāpīgi un baismi.

— Esat slims?

— Nē . . . Tapat vien … Dzeru par daudz. Vajag atmest.

— Ejiet atgulieties, kamēr viesu nav… Būs kņazs Cornijs, grafs RezvjatņikoVs, vēl viens otrs. Komerepadomnieks Bula-novs…

— Dodiet drusciņ konjaka!

Kundze pazvanīja, un arī pie parādes durvīm kāds spalgi piezvanīja. Ienāca divi.

— Iepazīstieties… Sibirietis mesjē Gromovs. Atvaļinātais leitnants Cupriņņikovs, valsts padomnieks Dorofejēvs.

Pasniedzis roku melnūsainajam resnvēderim Cupriņņikovam, Prochors sacīja:

— Mēs it kā būtu kaut kur tikušies .. .

— Neatceros, nē, — ias atbildēja basa baisī un nosēdās.

— Vai jūs neesat poručiks Pripcrentjevs?

— Ne druskas… I la, ha… Par tādu neesmu pat dzirdējis.

— Ļoti līdzīgs, Prochors Sadrūmis noteica. Lieta ir tā, ka viņa taigas iecirkni, kas bagāts ar zeltu, pec likuma ieguvu es…

— Ak tad šitā? Vēlu laimes… 1 la, ha! — attrauca atvaļinātais leitnants. Ha, ha!… — Lieliski. Pec likuma, jums labpatikās teikt? Vai tā gan, kungs?

Prochors uzmanīgi vēroja viņu, ar iekšējām trīsām klausījās viņa balsī: «Kas tas ir, vai halucinacija? Vai vairs cilvēkus nepazīstu? Vēj tikai trūkst kādam virskonduktoram degunu nokost? Atmetīšu, atmetīšu dzeršanu, atmetīšu. — Un pretrunā pats par sevi viņš izdzēra konjaka glāzi un sniedzās uz vāzi pēc sukades.

Atvaļinātais leitnants Cupriņņikovs sēdēja ēnā un arī vēroja Prochoru Petroviču. Valsts padomnieks Dorofejēvs — īsām kājām, apoplektisku miesas uzbūvi, četrstūraips — pacēla klavieru vāku, uzsita dažus akordus, tad pabīdīja uz augšu tumšzaļo vizit-svārku piedurknes un sāka spēlēt kādu skumju Grīga melodiju.

Atnāca vēl divi: garš pavecāks dramas teatra aktieris un pārak kustīga mademoiselle Lulu, ģērbusies īsiņā, dekoltētā kleitiņā. Šis pārītis tūdaļ ierosināja smieklus un vispārēju jautrību. Dziedātāja pļāpāja tik naski, it kā viņai būtu četras veiklas mēles:

— Paklau, paklau, kas par traci! Primabalerinas Zizi mīlnieks, kņazs Š., iecirtis pliķi viņas dievinātājam, jaukajam puisītim kadetam Koko. Un pienākuši lieliski banani, jā, jā, pie Jeļisejeva. Vakar apbērnojusies Beļģijas sūtņa dogu sugas kucīte. Radības bijušas grūtas, kucēnu saņēmējam vajadzējis lietot knaibles, ha, ha, cik jocīgi … kucīte un… knaibles. Tenoram Panovam arijā «Sievietes mīļās» nogājis greizi, galerija svilpusi. Senatoram B. angļu klubā apmainījuši bebrādas kažoku pret kaut kādu noplīsušu paltraku.

— Ak sibirietis? Ļoti ļoti patīkami … Vai jūs tikpat auksts kā jūsu novads?

— Ja, tikpat.

— Ai, ai, cik tas slikti, — un Lulu kā apburta ar degsmīgu skatienu ieķerās briljantā, kas rotāja Prochora mazo pirkstiņu.

— Nu ko, saspēlēsim? — ar nepacietību ierunājās atvaļinātais leitnants un glaimīgi ieskatījās namamātei acīs.

— Ka domājat, mīļie draugi? — namamāte jautāja. — Varbūt vispirms tēju?

— Ir vienu, ir otru … Gromova kungs, jūs, protams, spēlēsiet?

— Nu, protams, protams! — viņa vietā atbildēja vesels koris izsalkušu, alkatīgu un skaudīgu balsu.

— Jā gan, spēlēšu… — Prochors norūca, viņa acīs iekvēlojas dusmas. — Man gribētos paspēkoties ar kungu, kungu … — Viņš parādīja ar pirkstu uz melnajām leitnanta ūsām. — Piedodiet, ar jums …

— Saprotu, saprotu, — ūsas atbildēja un priecīgi ieklepojās.

— Varbūt man izdosies atņemt jums ar zeltu bagāto taigas iecirkni… Jūs jau pats piedāvājāt man šādu kombināciju… Kaut gan tas zemes gabals jau tāpat pieder man.

Leitnanta ūsu gals kreisajā pusē nošķiebās uz leju, labajā — paslējās uz augšu, nekaunīgās acis vērtās arvien platākas un platākas.

— Ko jūs, cienītais kungs, ar to gribat teikt? Kungi, vai jūsu vidū nav ārsta?

Ārsta vietā, plecus raustīdams, ienāca gara auguma vecis ar sirmu, divās daļās pāršķirtu bārdu; viss viņa resnais vēders nokārstīts zelta ķēdēm un brelokiem.

— Labvakar, labvakar, — viņš iedams sveicināja viesus tādā noapaļotā, nespodrā veca cilvēka balsī.

Namamāte piecēlās un pagāja viņam pretī.

— Komercpadomnieks Stepans Stepaničs Bulanovs. Bet šis te ir mans jaunais draugs — sibirietis… Kungi, lūdzu ēdamistabā!

Galds servēts bagātīgi, pilns uzkožamo un vīnu. Uz atsevišķa ar spoguļa stiklu pārklāta galdiņa lepns patvāris kūpināja garaiņus.

— Mans mīļais patvārītis, — komersants Stepans Stepano-vičs svētlaimīgi pārgrieza acis. — Šņāc un sprauslā… Nama-māt, vai liepu medutiņš pie tējas būs? Paldies … Jā, kungi, es mīlu visu krievisko, savdabīgo… IZs taču esmu slavofils pēc saviem uzskatiem … Aksakovs, Samarins, Chomjakovs … Jā, jā, šo to ari mēs esam lasījuši jaunības dienās … Nu, kungi, kur .1 tļausiet sesties? … — Tirgonis pacēla svārku stērbeles un nosodās atzveltnes krēslā blakus namamātei.

Tālruņa zvans. Namamāte izgāja un tūliņ atgriezās.

Prochor Petrovič, jūs aicina pie talruņa.

Tālrunis guļamistabā. Viņa cieši aizvēra durvis, uzlika kailās rokas Prochoram uz pleciem.

— Mīļais, dārgais, tu mans prieks … Neviens tev nav zvanījis… Es tevi lūdzu, nespēlē ar lielām sumām!

— Es nemaz nespēlēšu.

— Nespēlēsi? Kāpēc? — Un viņas daijajās acīs pavīdēja nemiers. — Kaut gan tev taisnība. Tev karšu spēlē nebūs laimes. Tev laime mīlestībā … — Viņa kā astoņkājis piezīdās pie Prochora lūpām, tad, pa ceļam sakārtodama matus, izgāja.

Teju ielēja istabene. Lulu smējās un pļāpāja vienlaicīgi ar trim viesiem, pieskandināja un dzēra pīlādžu liķieri, konjaku, Madeiras vīnu — glāzi pēc glāzes. Tirgonis apsmērēja svaigu gurķi ar medu un ņēmās to krimst.

Ieradās vēl divi švīti. Viesu bija sanācis pilns galds. Un viņu vidū burvīgā Nadeņka rožainā zīda kleitā ar mākslīgām neaizmirstulēm pie kreisā pleca. Paša pristava nebija, viņš aizbraucis darīšanās.

Nu, ko lai dara, iemesls pamatots, kaut gan ļoti žēl … Un gaviļnieks Iļja Petrovičs uzsauca tostu:

— Par godu tēvijas varonim, slavenajam Fjodoram Stepani-čam, atsevišķajam pristavam Ambrejeva kungam un vispār krievu liberālismam… Urā!

Aleksandra tēva nebija klāt, tāpēc diakons Feraponts, nežēlodams viesu ausis, tā uzbļāva «urā», ka visi sajūsmināti sāka smieties.

Vakariņas tikko sākušās. Katram viesim priekšā kancelejā ar remingtonu uzrakstīta ēdienu karte ar kroni, ko ar spalvu uzzīmējis Iļja Petrovičs.

Pirmais ēdiens — trejādi pīrāgi: ar kāpostiem, stori un olām. Otrais ēdiens — pelmeņi ā la Gromovs. Trešais ēdiens — meža piles beļģu gaumē. Ceturtais — kaut kāds mistrojums no brieža gaļas, aļņa gaļas un irbēm, dēvēts «gaļas plombirs ā la Iļja So-chatichs». Pēc tam nāca ērkšķogu, kazeņu un dzērveņu ķīseļi.

— Kungi! Lūdzu augstsirdīgi atvainot, — gaviļnieks, jau krietni iesilis, sauca. — Saldējumu, kā tas pienākas kārtīgās mājās, teoretiski nebija iespējams pagatavot sniega trūkuma dēļ. Uzlūdzu uz vakariņām ziemsvētkos.

Diakons bija uzdāvinājis gaviļniekam paša kaltu suņa ķēdi, Nadeņka — «par piemiņu» zīlēm izrakstītu tabakas maku. Ņina

Jakovļevna atsūtījusi ādas portfeli ar sudraba monogramu kronī (kundze pazina sava apakšnieka gaumi), portfeli apsveikuma zīmīte «Ļoti atvainojos, ka personīgi nevaru piedalīties, Veročka saslimusi», bet zīmītē simt rubļu. Anna Inokentjevna uzdāvājusi trīs pārus pašas adītu zeķu, bet laulātā draudzene — siltu zaķ-ādas vēdera segu. Visas dāvanas Iļja Petrovičs novietojis redzamā vietā, kaktā zem svētbildēm.

Taču pati galvenā velte bija no zobgalīgā studenta Obraz-cova. Talantīgais jauneklis, zinādams, ka lļja Petrovičs ir visādu «monstru» cienītājs, svinīgi pasniedza savam dzīvokļa saimniekam veclaiku ādas naudu ar senslāvu vīteņu uzrakstu: «O-brams vien kapek». Aleksandrs Ivaničs Obrazcovs bija pats izgatavojis šo retumu no vecu harmoniku siksnas gabala, applū-kādams to ar šķērēm un malas saspurodams ar āmuru. Tas tomēr nebūt nekavēja viņu ar liekuļotu sirsnību pasniegt šo velti Iļjam Petrovičam Sochaticham.

— Sis naudas gabals ir ļoti dārgs. Tā vecums — ap septiņi tūkstoši gadu. No bībeles patriarcha Ābrama laikiem. Bet man tas dārgi nemaksā: es nozagu to Ermitažas numismatiskajā nodaļā.

Iļja Petrovičs atvēra muti, viņam nobira asaras, trīs reizes viņš noskūpstīja veco ādas skrandu, pēc tam aizkustināto Sašu Obrazcovu un izsaucās:

— Kungi! Sī velte ir jubilārā cienīga . ..

Drīz pēc svinīgajām viesībām studenta Obrāzcova viltīgais nedarbs nāca gaismā. Sarūgtinātais lļja Sochatichs paziņu vidū ieguva palamu «Obrams».

Aluminija pannā, kas aizstāja sudraba paplāti, bija vesels žūksnis apsveikuma telegramu un vēstuļu no lielākiem ciemiem, divām apriņķa pilsētām un no pēterpiliešiem — Prochora un Inokentija Filatiča.

Maltītes beigās, kad pret zemajiem griestiem atsitīsies pirmais lētā «putojošā» korķis, Iļja Petrovičs, apbruņojis strupo degunu ar pensneju, svinīgi nolasīs šos apsveikumus par godu savai personīgai slavai.

Bet godātā lasītāja zināšanai un lielā slepenībā no Tijas Pet roviča autoram pilnīgi konfidenciāli jāpaziņo, ka šos apsveikumus savlaicīgi izgatavojis pats lļja Petrovičs Sochatichs uz dažādas kvalitates papīra un telegramu blankām, kuras kādreiz paņēmis no pazīstama telegrāfistā. Gaviļnieks ne mazumu bija pūlēiies, sacerēdams apsveikumus smalkā un asprātīgā stilā un no meln raksta pārrakstīdams tos ar kreiso roku, lai netiktu sazīmēts viņa paša mākslotais rokraksts.

Tomēr starp šiem godkārības krāmiem bija arī viena dabiska, rūgtām asarām slacināta vēstule. To atrakstījusi atraitne Fjokla no Medvedevas ciema, kur Iļja Pctrovičs pavadīja savu agro jaunību. Sai vēstulē atraitne Fjokla lūdza kaut cik naudas IJjas Sochaticha ārlaulības dēla Nikanora audzināšanai. Atteikšanās gadījumā Fjokla šinī degsmīgajā vēstulē draudēja ar tiesu.

Svinīgas maltītes laika šī vēstule, protams, netika nolasīta. Bet nu mēs esam par daudz aizsteigušies priekšā, lidz vakariņu beigām vēl tālu — pasniegts tikai brūni apceptais pīrāgs ar ol;im, mēs vēl, ka nākas, neesam iepazinušies ar viesiem, neesam ieklausījušies viņu valodas un valodiņās.

Bija atnākuši divi pārdevēji: Pjanovs un Polupjanovs (starp cilu, abi nedzērāji un abiem rudas bārdas), bez tam vēl Grotnovu istabene Nastja no modes izgājušā, bet lepnā «kundzes» tērpā. Viņa arī uzvedās kā kundze: nekas viņai nebija pa prātam, visus skaļi kritizēja, staipīja lūpas, grieza pirāgu, koķeti atliekusi mazos pirkstiņus, bet, kad Nastjas kaimiņš diakons Feraponts netīši pakutināja viņai sānus, viņa iekliedzās, iespēra zem galda tam ar kāju un iesaucās:

— Pardon, lūdzu… Neizplatiet savas melnsvārča rokas…

Divi lieliski žandarmi — Prjatkins un Ogļadkins — sēdēja

viens otram blakus galda galā. Viņi atgādināja Dioskurus — tik līdzīgi viens otram kā dvīņi: rudas ūsas abiem vienādi sagrieztas gredzenos, zilie mundieri ar akselbantēm nupat kā šūdināti. Iļja Pctrovičs lepojas ar viņu klātbūtni, bet tai pašā laikā arī baidās no viņiem, cenšas izteikt vispatriotiskākās domas: Unteroficieru kungi! Vai būs korekti vai abstrakti uzsaukt tostu viņu imperatorisko augstību dārgajai veselībai?

— Pilnīgi iespējami. Urā! Urā-urā!…

Starp žandarmiem un istabeni Nastju sēž mistera Kttka sulainis -garais, pastulbais Ivans. Viņš frakā, baltos diega pirkstaiņos; tie kavē pie ēšanas, taču viņš ir nolēmis spīdēt pilnā parādes formā. Viņš koķetē ar istabeni, redzams, ka ir iemīlējies viņā, apkalpo viņu, šad tad nopūšas un pārgriež acis ta, ka tās pilnīgi pazūd zem pazemās pieres ar iespiestajiem deniņiem.

— Kas nu šitās par vakariņām?… Vai tad tās kādas vakariņas? — viņš īgni rūca tāpat ka kaimiņiene. — Bet, kad mēs ar misteru Kuku sarīkosim balli, tad velni aiz skaudības traki paliks …

— Lūdzu nedižoties, — ņiprā melnace Nastja smaida. Ko nozīmē jūsu misters Kuks? … A'listers, misters, bet pats pliks mājai apkārt skraida.

— Atvainojos, tas veselības nolūkos.

— Āre, kad mēs pie Gromovipm sarīkosim balli, tad tikai būs! Ai, nekniebiet kājā, lai jūs nelabais!…

Nu, kāpēc tad nekniebt, ja ta ir zem galda? Es varbūt guļu un sapnī redzu jūs pavisam kailu.

— Kas par muļķībām!… Iedomas. Mani pat Prochors Petro-vičs tikai divas reizes ir redzējis bez nekā…

lvana līkais, kautiņā pārsistais deguns tūdaļ kļuva valgs.

— Kā, kadā nozīmē bez nekā? — Viņš sāka smagi eipot un noslaucīja degunu pirkstainī.

— Nu, tā nav jūsu darīšana. Hi, bi, lii! .. . Protams, nejauši …

— Isplutators! Un greizsirdīgais, iereibušais Ivans zvēla ar dūri pa šķīvi.

Vēl ar ziedošo svaigumu pievērsa sev viesu uzmanību Gro-mova otrās šķiras mīlnieces — Stjošeņka un Gruņa. Viena vecāka, otra jaunāka, šī pilnīgāka, tā kalsnējāka; šī ar cekuliņu t n sprodziņām, ta ar gludu matu sukājumu kā mūķenei. Viņas abas sēž blakus, abas ir draudzenes, abas vienkārši bez kādam nopūtām dala savā starpā valdnieka glāstus, viņām katrai ir pa mazai mājiņai ar skārda jumtu, abas viņas zīle uz kārtīm, kam Prochors Petrovičs ceļ vēl divas tādas pašas mājiņās, un pris-tava mīlniece Nadeņka viņas abas nīst vienādi dziļi. Kad ieradās šīs meičas, viņa tūlīt uzmeta lūpu un gribēja iet mājās. Gaviļniekam vajadzēja pielikt daudz pūļu, lai pierunātu Nadeņku palikt. Gaviļnieks bija kaislīgi iemīlējies kā Stjošeņkā, tā Gruņā. Par šo skaļi izpaužamo mīlestību, lai gan bez pretmīlestības, viņš bieži dabūja brāzienu no stingrās laulātās draudzenes;' tad viņam sprogas putēja pa gaisu kā kaķiem spalvas, kad tie plēšas.

Bija arī citi viesi: mechaniķis no kokzāģētavas, pasta ierēdnis ar sievu un trim bērniem, no kuriem viens vēl zīdainis, desmitnieks Ignatjcvs un citi.

Students Aleksandrs Ivanovičs Obrazcovs sēdēja līdzās septiņi pudi smagajai namamātei Fevroņjai Sidorovnai, kas visa apkārusies zelta brošām, auskariem, gredzeniem, pulksteņiem un rokassprādzēm. Vīram par spīti viņa visādi parādīja uzmanību studentam un students viņai:

— Ēdiet ikriņus, ņemiet ar dakšiņu rudmiesītes… Manas pašas iesālītas. Iedzeriet liķierīti… Ak, atnāciet pie mums biežāk …

— Pateicos… Jā, ģeoloģija nav tik vienkārša. Kā es jums jau teicu, petrografija ir zinātne par akmeņiem …

Ar jauneklīgu lietpratēja dedzību viņš stāsta tai par noguluma un rnagnetiskiem iežiem, par silurija un devona sistēmām, par zelta būtību, bet pats arvien ciešāk spiežas pie' namamātes, tik treknas kā kārtains pīrāgs. Tā, nekā nesajēgdama no ģeoloģijas, ar sievietes aizrautību uztver jaunekļa balss tīkamās skaņas, raugās uz viņa lūpām un tīši, lai vīrs dzird, skaļā balsī

uzslavē savu jauno kaimiņu. Taču vīrs neliekas ne dzirdot, viņš nav ziņkārīgs, vīrs apšaudās skatieniem ar Stjošēņku un Gru-šeņku.

— Iedomājieties — zelts… Tas taču ir brīnums! Tas uz zemeslodes ir visvairāk izplatītais metāls, tikai mazās devās. Bet vai jūs zināt, ka pats lielākais seši pudi smagais tīrradnis atrasts Austrālijā? Bet vai jūs zināt, ka jums virtenem uzvērts tik daudz ši dārgmetālā, ka uz jūsu krūtīm varētu ierīkot zeltraktuvi…

— Ha, ha, ha!… Kādi jūs patiešām… Ļoti daiļi… — un pie auss: — Gribat, uzdāvāšu gredzentiņu?

Publika jau bija krietni iesilusi, kad trijās bļodās ienesa karstus pelmeņus.

— Kungi apsveicēji! — Iļja Petrovičs piecēlās, ar dakšiņu pieskandināja šķīvim, un viņa aiztūkušās acis plaši iepletās.

— Visās ēdienu kartēs, kas noliktas jūsu priekšā, kā jau aristokrātijā, pelmeņus esmu nosaucis ā la Gromovs par godu manam augsti cienītajam patronam Prochoram Petrovičam.

— Isplutators! — sulainis Ivans iekliedzās. — Nomoda būdams, plikus redz!… Meitēņus!…

— Turi muti! … Tas kaitīgi, — žandarmi to laipni brīdināja.

— Mēs ar Prochoru Petroviču savstarpēji iepazināmies, kad viņš vel bija skaists jauneklis bez bārdiņas, viņa tētiņa Pjotra Daņiliča laikā, kurš, paldies dievam, atrodas trako mājā…

— Splutatori! … — sulainis iebļāvās vēl skaļāk.

— Muti ciet, stulbeni! — piedzērušais Iļja Petrovičs piecirta kāju. — Vispirms iemācies izrunāt. Tāda krievu vārda nemaz nav, bet ir eks-plu … pag, pag, — eks-pla …

— Tatori, — pateica priekšā students un, iededzies jaunības kaislē, paglaudīja zem galda namamātes gaļīgo celi, kurai aiz laimes nodrebēja visas miesas.

— Kungi apsveicēji! Prochors Gromovs ir — oho-hol Tas ir inerikanietis krievu pavalstnieku vidū …

— Splutators! — Ivans pietrūkās kājās un nosvieda savu Aķīvi uz grīdas. — Gan mēs ar misteru Kuku … Vajag dumpi dumpot! Sit! Grauj! — Un viņš trieca pret grīdu žandarma Prjat-kina šķīvi.

Sacēlās troksnis. Žandarmi pūlējās Ivanam aizturēt muti. Ivans grozīja galvu un nelabā balsī brēca:

— Streikojiet, puiši!

Un piepeši atskanēja smiekli: diakons Feraponts, saķēris Ivanu pie apkakles, klusēdams aiznesa viņu izstieptā rokā līdz durvīm, izmeta ārā, atnāca atpakaļ, nosvieda pie krāsns atrautos frakas gabalus un, neteicis ne vārda, nosēdās.

Tad logā nodžinkstēja akmens, pa izsisto rūti iegāzās vcsel* blāķis sīvu lamu vārdu. Pēc mirkļa kā krusa sāka birt stikli no sitiena ar mietu pa rāmi. Sievietes kā blusas trūkās augšā spiegdamas.

Pāri visai Prochora Pctroviča sejai, no sašķiebtajām lūpām līdz neskaidrajām, nedzīvajām acīm, pārskrēja trīsas.

— Jūsu kārts paspēlējusi.

Kaut kur tur, viņa dziestošajā apziņā, skanēja mademoiselle Lulu skaļie smiekli un tarkšķēja piedzērušas klavieres. Gaiss bija piesātināts tabakas dūmiem…

— Va banque!

Un dejojošie pāri, kā lelles griezdamies, slīdēja gar kāršu galdu — kavalieri, dāmas, kalpi, kungi, dūži, dāmas, dāmas…-Tik daudz sieviešu!… Kur tās radušās? Vētrainā Lulu pārī ar švītu. Viņa visa kaisles virpulī, seja viņai gareniski pāršķēlusies divās daļas: viena puse nevaldāmos smieklos, otra izvaib-stīta šausmīgās, mēmas sāpēs. No griestiem pa diagonāli tieši uz Prochoru slīdēja Avdotjas Fomiņišnas sērīgās acis; tās uz-, smaidīja visiem un nevienam, tās paplivināja skropstas un rio-ļ zuda.

Ar benīti galvā un jaunu, gurkstošu kāršu komplektu rokās Prochora priekša stāvēja atvaļinātais leitnants un apvaldīti, to-: mēr dzēlīgi smīnēja:

— Nu, kungs? Jums labpatikās teikt: va banque.

Prochors tagad skaidri zināja, ka šis te, viņa priekšā, nav

vis Cupriņņikovs, bet veikli grimētais poručiks Priperentjevs.

— Tātad va banque?

—Jā, poručik.

Nē, atvaļinātais leitnant, ja vēlaties…

— Priperentjevs?

Cupriņņikovs, Cupriņņikovs.

— Ak jā, piedodiet, Prochors, zobus sakodis, norūca.

— Tam nelietim Priperentjevam bieži vien ar svečturi zvetējot pa pauri. Tas esot blēdis.

— Nezinu, kungs, nezinu.

Dūņa! Avdotja Fomiņišna! ieskurbušais Prochors sauca.

— Nelaid sava māja to nekaunīgo Priperentjevu; viņš ir nelietis,' blēdis… Mochova ielā trīsdesmit divi. Kad satikšu, nogalināšu… Viņu uztur dzīvokļa saimniece… vāciete Amālijā Kar-lovna ….

Un visi sāka smieties.

Mīļais sibīrieti, — kā čella skaņas maigi ietrīsējās Avdotjas Fomiņišnas balss, un viņas baltā roka uzgulās Prochor;:m uz pleca, diezgan spēlēts.

Jūsu kārts paspēlējusi.

Prochors pats nezinaja, piecēlās kājās vai nepiecēlās. Pro-chors staigāja pa istabu, sajuta savu ķermeni, skaļi klaudzināja ar papēžiem pa grīdu, slīdēja vai dejoja, — nesaprot, galvā nevienas domas, saprašana kļuvusi gļēva, čeku grāmatiņa, čeki, kalpi, dāmas, kungi, roka raksta stingri, galds ciets, četrstūrains, uz maza pirkstiņa briljants, ausīs kā pa taukiem lien iekšā čūskulēniem līdzīgi, skanoši skaitļi ar nullēm.

— Patefcos jums. Nu, kungs?

— Va banque!. ..

Nakts. Pulkstenis nošķindināja simt reizes. Un korķis'griestos nogranda kā lielgabala šāviens.

— Uz Sibīrijas zelšanu! Uz manas zeltraktuves laimi tur, taigā, — caur satrunējušiem zobiem ķiķina ūsas ar benīti.

— Melšat niekus, nelieši! Jums neizdosies mani noindēt…

Pulkstenis nosita simt divdesmit reizes. Nogranda otrais

lielgabals.

Nodziedāja gailis. Pa vējam ievaukšķējās suns. Nakts. Na-deņkas mājiņai garām iedams, diakons Feraponts iekampa plaušās tumsu, tik melnu kā kvēpi, un lāča balsī šausmīgi ierēcās. Pie staba piesietais stražņika jājamais zirgs saslējās pakaļkājās, iekrācās, izrāva stabu un, pakaļkājas gaisā mezdams, aizjoņoja ar to uz kluso taigu — viesos pie īstā lāča.

5.

Prochors pamodās pulksten vienos di$nā ar neciešamām galvas sāpēm. Viņš paraustīja uzacis — acis sūrstēja, kaut kāds vārgums atņēmis spēkus, apvijis visu ķermeni ciešām saitēm. Apziņā viss vakarējais jaucās vienā jūklī, neskaidrā atmiņa neko nespēja atsaukt prātā — tādi kā nepārtraukti murgi. Viņš neatcerējās, kā nokļuvis uz šī pēļa zem baldachina, kaimiņos ar bardaino portretu pie sienas.

— Ko jūs ar mani esat izdarījuši? Fsmu slims.

Viņam blakus sēdošā Avdotja Fomiņišna, nokratījusi papirosa pelnus tieši uz paklaja, atbildēja viņam nelaipni:

— Jūs vakar uzvedāties nepiedienīgi. Jūs aizmirsāties, iedomājāties, ka esat taigā, nevis pieklājīga mājā. Kā jūs iedrošinājāties aicināt mani uz savu mežonīgo malu, jūs, jūs ar savu ban-dita raksturu un tikumiem? Es brīnos par jums. Jūs esat mani ļoti ļoti sakompromitējis manu draugu acīs.

— Kas tie jūsu draugi ir? Vai viņi ir blēži, laupītāji vai kņazi, vai ari visi kopā? .. . Man kaut kas miglains atmiņā … Kaut gan cs visu skaidri atceros. Padodiet manus svārkus! Paldies … Aliā, naudas nav? Lieliski! Ceku gramatiņa, kur čeku grāmatiņa? Tā, čeks izgriezts… Cik parakstīju? Cik es parakstīju?! Ak jūs neatceraties, neatceraties?! Lieliski! Viss tiks paziņots prokuroram. Jūs atbildēsiet!

Aso vārdu straumi viņš izlēja ātrās dusmās, kas draudēja pārvērsties niknumā. Avdotja Fomiņišna piecēlās, pārvietoja savu majestātisko augumu pie sienas ar portretu un lepni atslēja galvu, ko rudo matu guba lieca uz leju. Viņas sejas panti zaudējuši patīkamo harmoniju, seja kļuvusi uzpūtīgi augstprātīga un plankumaina — vasaras raibumi nav paslēpti zem ziedēm. Pro-ehorā vairs neraugās mīlīgās Anfisas acis, uz viņu vērsts plēsīga lūša skatiens.

— Pirms jūs paspēsiet samelot prokuroram, pie jums aizsūtīs sekundantus aizvainotais kņazs B., kuram jūs iedrošinājāties iesist, un, o, ticiet man, ticiet, ka divkaujā jūs nošaus kā zaķi! — Viņa atspiedās ar pakausi pret sienu un, nāsis ieplezdama, sāka nekaunīgi smieties. — Jums te nav Sibirija … Jūs esat pavisam, pavisam zaudējis mēra sajūtu . ..

Prochors nodrebēja aiz dusmām.

— Ja tas būtu Sibirija, tad jūs karātos pie pirmās priedes, kas ceļa pagadītos. Bet no jūsu kņaza B. paliktu pāri tikai ūsas. Izejiet ārā! Es ģērbjos.

Viņš pietrūkās no gultas, viņa izgāja. Ģērbdamies Prochors domāja, ko iesākt. Taču slimajā galvā, kas džinkstēja un plīsa vai pušu, nerosijās neviena doma: dvēselē plosījās nepārtraukts svelošu liesmu plūdums.

Prochors apģērbās un neatsveicinājies izgāja. Pēc stundas ceturkšņa viņš atgriezās atpakaļ.

— Pasauciet kundzi!

Viņš piegāja tai cieši klāt, tur, viņas buduārā, pastiepa plaukstas ar delnām uz leju.

— Kur mans gredzens?

— Nezinu. — Vasaras raibumi viņas sejā aiz satraukuma kļuva tumšāki.

— Jūs zināt!

— Nē, nezinu.

Tad Prochors ar baudu iecirta viņai pliķi. Viņa pieķēra rokas pie sejas, ieraudājās un ieķērcās kā kaķene, kurai uzmīts uz astes.

Pēkšņi krūšu portrets atdzīvojās, tam pieauga kājas, izspiedās vēders, plaši atvērās zobu pilnā mute:

Kas tad tas? … Banditisms?!

Portrets kā begemots iespraudās buduārā durvīs, un viņa melnā, iesirmā bārda izpletās ka vēdeklis.

Avdotja Fomiiļišna histēriski iekliedzās:

— Mitja! Glāb mani! — un nokrita zemē bez samaņas.

— Ārā! — ierēcās portrets, cirzdams ar spieķi pret grīdu, un divas lielas dūres kratījās Prochoram pie paša deguna. — Ārā, bandit! Ārā, laupītāj! Nošaušu!… Ei, vai tur ir kāds?

Prochors zvēla ar zābaku pa samta vēderu, tirgonis nogāzās kā bluķis, bet Prochors, noskrējis veselu kvartalu ar kailu galvu, bez cepures, iekrita vieglajos ratos un uzkliedza:

— Uz Marijas viesnīcu, nū! Piecnieks!

Hop, hop! — kā vējš aizjoņoja ātrais zirgs.

Žandarms Prjatkins apmeklēja nelaimē kritušo sulaini. Ivans metās ceļos pie žandarma kājām, bučoja tam zābakus, raudāja. Žandarms baidīja. Ivans aizskrēja «aiz pakša», atnāca atpakaļ, izvilka no lādes desmit sudraba rubļus un misteram Kukarn nozagtu cigāru kārbiņu. Žandarms aizgāja.

Ņina Jakovļevna ar Aleksandra tēvu jau otro nedēļu — no trim līdz pieciem dienā — apmeklē strādnieku dzīvokļus. Visur viens un tas pats: netīrība, trūkums, naids pret uzņēmējiem, pret sevi, pret visu dzīvi.

Sūdzības, sarunas, dvēseles tumsība un bezizejas stāvoklis uztrauca Ņinu. Viņa pa šo laiku bija novājējusi, zaudējusi ēstgribu un miegu. Sirdī kā vērmeles, domas saltas un melnas. Lūgsna — skanīgu vārdu drumslas; tā slīd no mutes uz zemi, nespēcīga, bez kaisles.

Vecais Jermils sūdzējās Ņinai:

— Viss cits nebūtu nekas, viss būtu labi. Mēs jau pie visa īsam pieraduši. Nelaime tikai tā, ka uzturs par daudz slikts — viss sasmacis un sasutis. Un, zini, ļoti dārgs. Bet peļņa — tpū!

Ņina, acis uz zemi nodūrusi, piekrizdama māj ar galvu, Aleksandra tēvs svētī vectēvu un pamācīdams runā:

— Paciet, taisnais vecīt, paciet… Tas kungs ir cietis un arī mums velējis ciest.

— Ciešu, tētiņ, ciešu, zobus sakodis .. . Bet tu, zini, aizlūdz dievu par mums, grēciniekiem.

— Es jau lūdzu, taisnais vecīt Jermil, es jau lūdzu.

Barakā atslēdznieks Provs, kam ļoti liela ģimene, paceļ balsi

līdz kliedzienam:

— Kundze, Ņina Jakovļevna, padomā pati! Darba līdz kaklam: sities pa desmit, divpadsmit, piecpadsmit stundām — viss cauri slapjš. Nu, labs ir. Mēs no darba nebaidāmies. Es teikšu bez aplinkiem, uz darbu esmu kā uzburts. Bet cik mēs nopelnām? Grašus! Nu, labs ir, pārpūlēšos, pienāks vecums, kur mani liks? Izmetīs āra? Ahā! Jūs abi ar kungu aptaukojaties, bet es? Un mazie bērni un vecene? Ahā! Nāc nostājies manā vietā, tad redzēsi.

Ņina saraujas, izvairas atbildēt; viņu pārņem īgnums un kauns. Atslēdznieks Provs lainni, bet smagi liek viņai roku uz pleca.

— Tomēr jāsaka, tu esi labs meitietis. Tu esi īsts sievišķis. Vai tad nu mēs neredzam vai nejūtam? Garaska! Meties, tu sātana bērns, ceļos, klanies lielkundzes priekšā līdz zemei! Kas tev, sātana bērns, zābakus uzdāvāja? Ko? Un kas manai Mar-fulkai lakatu iedeva? Ko? Un kas manai sievai zāles nesa? Ko? Visu to darīji tu, tu pati, Ņina Jakovļevna . ..

Pa iekritušajiem vaigiem uz ūsām Provam straumēm vien plūst atzinības asaras: viņš skaļi nošņauc degunu tieši uz grīdas, nosēžas pie krāsns un viss dreb. Arī Ņina nespēj savaldīties un nervozi šņukst.

Nu, ko lai es daru, ko lai iesāku? — Ņina Jakovļevna gluži izmisusi lauza rokas. — Prov, tu esi gudrs, . pamāci mani…

Atslēdznieks elso smagi un nevarīgi sēc. Ņina gaida atbildi.

— Var jau būt, ka esmu gudrs, bet nemācīts, viņš saka, saliekdamies un raudzīdamies uz zemi. — Tu esi skolota, stāvi kalnā, visus sava vīra darbus vari pārredzēt. Mēs tikai manām, ka viņš ir par tevi noteicējs, nevis tu par viņu. Bet tu ņem un pacelies viņam pāri! Uzņēmumā tavi kapitali ir? Ir. Ņem tos ārā, atdalies no viņa, organizē savu nelielu uzņēmumu, mēs visi pāriesim pie tevis, līdz pēdējam, Eai tad viņš padanco! Tu atvaino mūs, lielkundzīt Ņina Jakovļevna, tacu mēs ar biedriem savā muļķa prātā tā domājam …

— Mīļais, dārgais Prov, — Ņina piespieda pie sirds abas rokas. — Apsolu tev, bet tu pasaki saviem biedriem: es darīšu, cik vien spēšu, lai jums, strādniekiem, klātos labāk. Es prasīšu, es cīnīšos ar vīru, kamēr spēšu … Paliec sveiks, Prov!

Aleksandra tēvs no draudzes kases izsniedza Prova ģimenei divdesmit piecus rubļus, visus nosvētīja un aizsteidzās kopā ar Ņinu.

Tā aizritēja dienas, tā cita citu nomainīja smagās naktis. Gulēdama gultā savā baltajā guļamistabā blakus piecgadīgās Veročkas bērnistabai, Ņina Jakovļevna sasprindzināja domas, meklēja izeju, pulējas piespiest sevi darīt tā, kā vēlējis Kristus:

«Izdali savu bagātību nabagiem, ņem savu krustu un nāc man pakaļ.» Skaidri, vienkārši, bet cilvēkam nav pa spēkam. Ņemt savu krustu, tas ir, uzvelt uz saviem izlutinātajiem pleciem nākamās ciešanas un kailai, nabagai ieiet citā pasaulē, pašaizliedzības, varoņdarbu un rosīgas mīlestības pasaulē.

— Nē, nē. Tas ir pāri mūsu spēkiem …

Bet kāda tāla balss aizskan līdz sirdij: «Kas spēj darīt, lai dara .. .» Jā, jā, tā Kristus sludinājis: «Ja tu spēj tā darīt, tad dari.» Bet viņa, lūk, to nespēj, viņa nespēj atteikties no greznās dzīves, no slavas, no bagātības, viņa nespēj aiziet no šīs juteklīgās, pievilcīgu kārdinājumu pilnās pasaules un ieiet citā pasaulē, kur viss ir varoņdarbs, tiekšanās uz viņsaules dzīvi, kuras pastāvēšanai viņa, patiesību sakot, ne visai tic.

— Ticu. ticu! Gribu ticēt, ak kungs!

Taču Protasova mongoļa seja ar dzēlīgi smaidošajām, gudrajām, melnajām acīm lēni aizslīd no tumsas tumsā, un Ņinas sirds pamirst.

Un nav vairs ne Kristus, ne baltās guļamistabas. Nav arī Protasova. Tikai viņa domā kā pavasara lietus piestrāvo Ņinas satvīkušo apziņu un sirdi.

Prochors nogulēja kā nosists līdz pašam vakaram. Galva vēl arvien bija dulla un nejutīga kā koka gabals. Viņi dzēra tēju no patvāra savā viesnīcas istabā. Prochors visu bija izstāstījis večiem.

— Vai tu, Filatič, uzzināji, cik tie nelieši saņēmuši pret čeku?

— Apaļus piecpadsmit tūkstošus, — vecis atbildēja žēlabainā, alkatīgā balsī.

— Man naudas nav žēl, es tai uzspļauju. Nauda ir mēsli.

— Vai neko neatceries? — sievastēvs jautāja, ņemdams ievārījumu no burkas.

— Neko neatceros … Tā šo to … Varbūt ar laiku arī…

— He, he, — Inokentijs Filatičs dzēlīgi nopūtās. — Nebijis man dūru žēl, es sadotu muļķiem…

— Kam tad?

— Tev.

Prochors neapvainojās.

— Tevi, puis, ar kokaļiem ir apdzirdījuši, — sievastēvs teica.

— Ar tiem pašiem, ar tiem! — Inokentijs Filatičs piebalsoja.

— Vai tad tu nezini? Tādas puķes aug rudzos no seniem laikiem. Pie mums tās sauc par trakajiem gurķiem, tās atņem atmiņu.

Viņi nolēma traci necelt, visu nodot aizmirstībai, drīzumā pabeigt darīšanas, nedēļu dzert un uzdzīvot un tad laisties mājup.

Jakovam Nazaričam gan negribējās šķirties no ērtā chalata, taču Inokentijs Filatičs piespieda, un visi trīs nesteigdamies un skaidrā prātā aizgāja pilsētu apskatīt.

No Troicas tilta viņi tīksmi noraudzījās rudenīgajā saulrietā. Saule, izpletusi liesmu spārnus, laidās aiz Biržas kā ugunsputns savā krāšņajā gultā. Spožie opala toņi debesu augstienē pamazam nobālēja un zenitā zaudēja mirdzumu. Šķeldami liesmaini kvēlo saulrietu, melnēja fabriku silueti. No dūmeņiem mutuļiem vēlas melni, biezi dūmi, ar savu drūmo sēru krāsu izceldami debess spožumu. Pāri Biržai skumīgi slīdēja krēpjainu, tumšzilu mākoņu gūzma. Visa 'debess mala rietumos saviļņojās. Bet tad saule nozuda, gar apvārsni starp satumsušo māju milzeņiem kā tāls jūras līmenis iegulās žilbinošu liesmu svītra, un pie debesīm viss iekvēlojās. Melnās dūmu ķiveres sāka sārti strūklot; drūmie, tumšzilie mākoņi gar malām piesarka un priecīgi piepūta vaigus. Domās nogrimušajām pilīm spoguļstikla rūtis laistījās kā sudrabs. Mūžīgajos granitos iekaltā plašā Ņeva atspoguļoja savos zilganpelēkajos ūdeņos debess ugunsgrēku, sadrumstalojusi to sīki jo sīki. Prochora dzelteni pelēkā, no dzeršanas uzblīduši seja kļuva možāka. Aiz brīnumiem atvērtajā Inokentija Filatiča mutē jaunie zobi mirdzēja kā pērles.

Bet tad, pamazām dziestot, viss kļuva nespodrs. Viltīgais gleznotājs norausa no debesīm savas nepastāvīgās burvju krāsas, novietoja tās atkal uz paletes un, lai nedabūtu iesnas, uzvilka 25. numura galošas, cieši ietinās pelēkā krēslas apmetnī un, skaļi smiedamies, pazuda zilganpelēkajās vakara tālēs. Dārdēja tramvaji, uz ielu bruģa rībēja smago ormaņu dzelzsasu rati. «Hop, hop!» laiku pa laikam uzkliedza vieglais važonis, viesuļa ātrumā joņodams ar divām smejošām skaistulēm.

Draugi, kurus veikli bija piemuļķojis mānīgais saulrieta skaistums, aizgāja uz «Pludiņu», saēdās gluži svaigu sterletu viru, iztukšoja «pēc sirds patikas» divas sazāļota, smaržīga degvīna pudeles un jautrā omā devās uz teātri.

Sākās trešais cēliens. Sibirieši parterā, pirmajā rindā. Ino-kentijs Filatičs, kā gailis graudus knābādams, bieži vien klanījās snaudā. Aktieri tēloja labi, ar sajūsmu. Prochoram patika smuidrā «uguns priesteriene» ar slaidajām kājām, Jakovam Naza-ričam — visas divpadsmit dejotājas; viņš sirsnīgi lūdza likteni, lai jel divām trim būtu pārplīsis triko, un neatrāva acis no binokļa.

Un, lūk — «apburto gulētāju nakts». Blāvajā mēness gaismā, kas spīd no aizkulisēm, aktieri guļ uz grīdas daiļās pozās, iegrimuši dziļā miegā.

— Gulētāji, mostieties! — pār visu teātri atskan daiļās, zelt-spārnotās fejas balss.

Gulētāji nemostas. Zālē dzirdami Inokentija Filatiča vienmērīgie krācieni.

— Gulētāji, mostieties! — feja uzaicina vēlreiz.

Krākšana kļūst skaļāka. Prochors un Jakovs Nazaričs purina

veco aiz pleciem. Uz skatuves feja, suflieris un visi «gulētāji» kož lūpās, lai valdītu smieklus. Pirmajās partera rindās apvaldīti smiekli un kurnēšana.

Gulētāji, atmostieties! — dusmīgi kliedz feja un krata mazisko zizli.

Inokenlijs Filatičs beidzot atvēra acis, nošķavājās un pats sev novēlēja:

— Labu veselību! Ko-o?

Līdz pašai piektajai rindai parters notrīcēja aiz smiekliem. Tā vai apmēram tā viņi apmeklēja izrādes.

6.

Pagājušas trīs dienas. Vakars. Prochors viens pats istabā, ausīs džinkst, sirdī skumjas, — viņš nejūtas vesels. Pārbauda rēķinus, pārskata mašīnbūves rūpnīcu cenrāžus. Apkalpotājs pasniedz uz paplātes divas vēstules.

«Man tikai tagad īsti sāk atvērties acis, un es redzu, kādos apstākļos dzīvo strādnieki, kas Tev un man sagādā bagātību. Sie apstākļi patiešām ir šausmīgi. Un mēs abi esam vienādi necilvēcīgi un vienlīdz vainīgi pie tā. Tikai pirmos divus mūsu kopdzīves gadus Tu biji pietiekami uzmanīgs pret mani un pret saviem strādniekiem. Pēc tam Tu kļuvi it kā pavisam cits cilvēks: nežēlīgs, ietiepīgs un alkatīgs.

Prochor, kurp Tu ej un kāds Tev ir dzīves mērķis? Pajautā savai sirdsapziņai, kamēr tā vēl nav pavisam apklususi. Bet, ja Tu esi to iemidzinājis ar nolādēto narkotisko frāzi «man viss atļauts», tad baidies no savas sirdsapziņas, kad tā atmodīsies. Prochor, Tu vēl esi jauns, padomā par visu to, iekams nav par vēlu, sagādā man to prieku. Citādi, tici man, visa mana turpmākā dzīve paies vienās sāpēs.»

Prochoram sirds sažņaudzās. Viņš izberzēja acis, skaļi nopūtās un vēlreiz izlasīja vēstuli. Viņš sēdēja un domāja, atspiedis galvu pret roku. Aiz uztraukuma pabungoja ar pirkstiem pa galdu: «Stulbs meitietis,» — un atplēsa Protasova vēstuli.

Divu nedēļu atskaite, skaitļi, tāmes, varbūtējie rezultāti. Prātīgi, saprotami, pareizi. Beigās pierakstīts:

«Strādnieki ir neapmierināti un atklāti izsakās pret grūtajiem darba apstakļiem un pārāk zemo darba algu. Gaidu no Jums steidzamus rīkojumus par vispārējo dzīves apstākļu uzlabošanu, kas minēti sekojošos punktos. So punktu neizpildīšana vai pat vilcināšanās tos izpildīt var radīt darba dezorganizaciju, tātad satricināt visu uzņēmumu.

Pirmais punkts …»

Prochors uzmanīgi pārskatīja visus punktus, un viņa acis kļuva dzēlīgas. Viņš strauji piecēlās un, soļus paātrinādams, vairākas reizes pārgāja pār istabu.

— Ha, ha, labs ir, labs ir… Nu, redzēsim… Sarunājušies, nelieši! Ha, ha, lieliski.

Viņš pazvanīja:

— Tūlīt atnesiet telcgramas blanku! Steidzamu.

Kad rakstīja, lūpas viņam šķobījās, uzacis saraucās virs deguna, pieri norasoja sviedri.

«Piešķiru jums tiesības nekavējoties atlaist no darba līdz 500 strādnieku. Punkts. Vienojoties ar pristavu un, ņemot palīgā policiju, izraidīt viņus no rezidences teritorijas. Punkts. Vedu sarunas par strādnieku grupas salīgšanu Uralos. Punkts. Steidzami ziņojiet, kā esat rīkojies. Gromovs.»

Aizsūtījis telegramu, Prochors atviegloti uzelpoja. Taču satraukums sirdī nemitējās. Pēdējā laikā Protasovs viņam vairs nepatika: prāto, koķetē ar strādniekiem, sagroza Ņinai galvu. Lai viņš, sātans, nomazgā rokas ar šo telegramu, lai jau! Prochors atbalstīja muguru pret aukstā kamina marmoru, un viņa satrauktās domas pret paša gribu atgriezās pagātnē.

Viņš izdzirda iečaukstamies kabatas grāmatiņas lapas tur, pie Drūmupes, agrās jaunības dienās. Satrunējušas, jau sen son izrautas no sirds, aizmirstas tās atkal iznira no laika straumes.

Karsta vasaras diena, ietīta degošu mežu dūmos. Politiskie trimdinieki velk laivu pa upi pret straumi. Uz mīkstu spilvenu kaudzes zem saulsarga laivā zviln aptaukojies blēdis — tirgotājs Aganess Agababičs.

— Jūsu vietā būdams, es noslīcinātu šito begemotu, kas aplaupa zemniekus, — Prochors saka trimdiniekiem. — Ari es būšu bagāts, bet savu uzņēmumu vadīšu citādi. Es neatļaušos ekspluatēt tautu …

Tā bija domājis un runājis jauneklis Prochors. Taču Prochors-vīrs, Prochors-veikalnicks tagad skaļi smejas par saviem kādreiz teiktajiem vārdiem.

Ārā jau bija satumsis. Viņš aizvilka logu aizkarus. Vecie kuranti uz kamina melodiski nosita astoņi. Pie durvīm pieklauvēja.

— Jā, jā.

Ienaca kada militārā persona pelekā šinelī ar cienīgu, šķirtnē sasukātu bārdu.

«Ahā, sekundants … Divkauja …» Prochoram iešāvās prātā.

— Vai jūs esat Gromova kungs no Sibirijas? Man ir tas rocls… Ģenerālis Petuchovs, pilsētas priekšnieka adjutants, — nošķindēja sudraba pieši. — Viņa ekselence uzaicina jūs pie se-is uz kādu sarunu.

«Nu ir beigas, nosūdzējuši,» Prochors nodomāja. Tomēr nenobijās.

— Jūsu rīcībā.

Viņi izgāja. Slēgta kariete. Tanī divi žandarmi. Nolaida aizkarus. Sāka braukt.

— Vai jums nav zināms, kas par lietu? — Prochors jautāja blakus sēdošajam ģenerālim Petuchovam. — Es šeit nesen… piedzīvoju … kādas nepatikšanas …

— Nē, nē, neuztraucieties … Saruna būs pilnīgi lietišķa. Tomēr es gribu jūs brīdināt… Iegriezīsimies pie manis un tur apspriedīsim.

— Ar lielāko prieku, — Prochors piekrita un iečukstēja ģenerālim ausī: — Es būšu ļoti pateicīgs…

Pēc desmit minūtēm zirgi apstājās. Sētsvidus kā aka. Tumšas, kaķu piesmirdinātas kāpnes. Piektais stāvs. Neliela viesistaba, kas atgādina tirgotāja kantori. Pie sienas — Nikolaja II portrets. Četri kantora galdi. Viens no tiem prāvāks un glītāks. Pie griestiem karājas bezgaumīga lustra.

— Lūdzu! — Ģenerālis nosēdās pie lielā rakstāmgalda. Pro-ehoru viņš nosēdināja galda otrā pusē — ar muguru pret āra durvīm, pie kurām palika stāvot abi žandarmi.

Prochors apjucis: nezina, kāpēc viņš šeit un kā viņam uzvesties.

— Nu, kungs, tātad … — Ģenerālis sakārto brilles uz līkā deguna, ar pirkstgaliem mazliet pieskaras pie bārdas un cieši, nopietni raugās Prochorā.

Prochors sagaida neizbēgamu brāzienu. «Nosūdzējuši gan, nosūdzējuši, nu esi iekritis, mīlīt,» klaudzina ar dzeršanu iedragātā sirds. Prochorā domās kā ēna pazib Avdotja Fomiņišna, viņas draudzene baronese Zamoiska un pats galvaspilsētas priekšnieks. Apziņa pakavējas pie jēdziena «pilsētas priekšnieks», un Prochors sastingst. Ja šis nejaukais atgadījums viņam kļuvis zināms, tad Prochoram labi neklāsies.

— Nu, kungs … tātad …

Ģenerālis pasmaidīja, paspieda zvana podziņu, noteica: — Nu, ko tur… Iedzersim pa glāzītei. Drosmes dēļ, — un sāka krimšķi-nāt basa smiekliņus savā augstajā, rudajā apkaklē.

— Pateicos jums, nevaru, — Prochors meloja.

— Nu, kā vēlaties, kā vēlaties, — ģenerālis neapmierināts novilka tin ar knipi notrieca no mundiera kādu kukainīti.

— Patiesībā … Es jau būtu . .. Bet mēs taču taisāmies pie…

— Tā, tā, pareizi. Bet redziet…

Sai mirklī no dibentelpas, atbīdījis sāņus portjeru plīšu, ienāca kāds vīrs, ģērbies livrejā ar tumšziliem atlokiem.

— Lisabonas! — ģenerālis pavēlēja, vīrs paklanījās, pasniedza vīnu. — Lieta tā … Jūs domājat, ka pats pilsētas priekšnieks ir nedzērājs? Olio! -Būtu jūs redzējis. Ziniet, jums noteikts ierasties tur bez ceturkšņa desmitos, bet pašreiz tikai četrdesmit divas minūtes uz deviņiem. Laika pārpārēm … Tātad … Uz jūsu veselību! — Ģenerālis pacēla glāzīti un saskandināja ar Pro-ehoru.

— Dzeru uz jūsu veselību, jūsu ekselence, — arī Prochors pacēla glāzīti.

Ģenerālis iedzēra nelielu malku. Prochors vienā paņēmienā kārīgi iztukšoja glāzi līdz dibenam.

— Ahā, — ģenerālis noteica un pazvanīja. — Ielej, brālīt, vēl un atnes baliku, ikriņus …

— Varbūt jūsu ekselence vēlas smirdošo sieru?

— Dod šurp to sieru, pasmirdini, brāl, pasmirdini!

Sulainis veikli izpildīja pavēli un izgāja.

— Ziniet ko … Dzeriet, lūdzami, ēdiet… Vai vēlaties smer-deli? Domāju, ka pie jums, Sibirijā, tāda draņķa nav. Dzīvi tārpi, riebīgs, tpū, smird, bet reizē pikants … Nu, kungs. Uz jūsu veselību!

Prochors izdzēra otro glāzīti un trešo…

— Nu, kungs, ziniet, ko. Jūs, ja nemaldos…

Prochors kļuva uzmanīgs, bet viņa domas tagad traucās iēkšiem vien, galvā dunēja.

— Ja nemaldos, tad jūs… Kaut gan … Tūlīt, tūlīt… — Ģenerālis trīs reizes nospieda zvana podziņu. — Tā gan, kungs, tā gan. Ahā …

Atsitusi aveņkrāsas durvju aizkaru, istabā ienāca gara, korpulenta dāma, ģērbusies melnā mantijā, kas vilkās pa zemi. Mati paslēpti zem mežģiņu galvas rotas, seju aizsedz melns plīvurs.

— Viņš?

— Viņš.

Ģenerālis sasita plaukstas. Prochoram pieskrēja klāt žandarmi un acumirklī sasēja viņam ar dvieli rokas uz muguras. Prochors kā pa sapņiem piecēlās kājās. Melnā dāma atsedza no sejas plīvuru.

— Pazīsti?

Pārsteigtais Prochors iekliedzās un, pūlēdamies atbrīvot sasietās rokas, sāka kāpties atpakaļ. Naida pilnas, aukstas acis, kvēlodamas atriebības kārē, sekoja viņam, panāca viņu, un nu viņi — aci pret aci.

— Nelietis! Bandits! … Tad še tev, še tev! — Un divas skaļas pļaukas, no kurām salīgojās griesti, apdedzināja viņa sirdi līdz pašiem dziļumiem. — Pazīsti?

Prochors metās ar krūtīm uz sievieti un pakrita — viņu apdullināja spēcīgs belziens no mugurpuses.

Prochoru spārdīja kājām, vazāja pa grīdu; ģenerālis, nometies četrrāpus un pazaudējis savu lieko bārdu, bļāva viņam abās ausīs un mutē. Taču Prochors vairs nekā ne redz, ne dzird, ne jūt: viņš atrodas kaut kur ārpus esamības, ap viņu plosās sniegputenis, trako sniegavētra.

Silts, vēls vakars. Svētā Pēterburga laistās vienās ugunīs. Sī pilsēta vēl nav nogrimusi, tā ir mundra, ziedoša. Plašais purvu klajums jau sen piedzīts pilns smagu akmeņu. Tie, kas bijuši augstu kalnos, sadrumstaloti un iegāzti šeit, ielejā. Un, lūk, Baltijas purva vairs nav, palikusi vienīgi neuzvaramā migla: iedzelteni pelēka, auksta. Plīvura stērbelēs tā velk sev līdz sērgas, slimības, nāvi.

Inokentijs Filatičs, sarkans kā biete, ar sudrabotu, tīri izmazgātu bārdu dodas kājām no pirts mājup. Padusē pirts slota (to viņš iedāvās savam draugam Marijas viesnīcas šveicaram), rokā — dzīpariem izrakstīta veclaiku ceļa soma ar veļu. Cik brīnišķīgi! Būtu patīkami padzert tēju. Zēl, ka nav meitas — atraitnes Annas. Viņa tūdaļ būtu uzvārījusi pašmāju ziedu tēju, uzlikusi patvāri, mazu karafīti ar degvīnu — «vari veselu gadu nedzert, taču pēc pirts kaut vai nozodz, bet iedzer», — paēstu vakariņas un — prom gulēt. Bet pieceltos, — visapkārt šalc taiga. Redz, tā ir dzīve!

Bet šeit — soļo, soļo un tev grūžas virsū gan no priekšas, gan sāniem, gan muguras, pieraugi tikai, ka nepakļūsti zem riteņiem, tramvaji, važoņi, karietes, un vēl ieveduši modi pa Pēter-pili braukāt ar smirdošajiem, uguņainajiem autiņiem. Iela, šķērsiela, laukums, iela, vēl divas šķērsielas. Vai tikai viņš pareizi iet?

Bet šai brīdī pakavu šķindoņa, kariete.

— Ko jūs darāt! Kurp jūs mani stiepjat?… Palīg…

— Klusu! Jūs esat apcietināts.

«Kungs, apžēlojies! Kungs, apžēlojies…» Kariete iedrāžas tumsā. Pie sāniem — žandarmi… «Kungs, apžēlojies, — divi žandarmi!»

Piektais stāvs. Uz dīvana — Prochors. Tikko elpo. «Kungs, .ipžēlojies, kungs, apžēlojies, vai vēl dzīvs vai jau izlaiž garu?»

— Jūsējs?

— Mūsējs.

Tikai divi žandarmi, vairāk neviena.

— Nu kas tad ar viņu noticis?

— Ģenerālis pratināja. Dziļš ģībonis. Aiz bailēm. Neparadušam …

— Kungs, apžēlojies … Kungs, apžēlojies … — Vecais sāka krustīties cara ģīmetnes priekšā.

— Pātarus, tētiņ, pēc tam noskaitīsi… Nu, ar dieva palīgu … Pa kāpnēm lejā. Procboram galva kuļājas, cepure krīt nost.

Vecis iebāž cepuri savā kabatā. Prochora baltā krekla apkakle notašķīta ar kaut kādu draņķi. Šausmīgi smird.

— Smirdošais siers, — žandarms paskaidro un uzkliedz važonim: — Dzen ātrāk! — Vecim viņš saka: — Ja šito kungu sieru, tētiņ, kāds uzsmērēs sunim uz astes, suns traks paliks. Bet kungi rij…

— Kungs, apžēlojies! — Vecis met krustus.

Karieti rauj uz priekšu grūdieniem vien, vecais vīrs visu laiku sitas ar galvu pret griestiem, cepure noslīdējusi ar nagu uz auss, vecais dreb, Prochors rūc, spļaudās, sten.

— Marijas viesnīca, šķiet? Cerniševa šķērsielā?

— Tieši tā, — jaunos zobus klabinādams, atbild vecis. Žandarms atvēra durtiņas, paraudzījās apkārt, uzkliedza:

— Važoni! Divdesmit septiņi tūkstoši astoņsimtais numurs. Pieturi!

Važonis — jauns zeņķis tumšzilā paltrakā un rūtainā cepurē, kas tik cieta kā skārds, — pieturēja zirgu.

— Ko? Kā tev vajag?

— Uz pilsētas priekšnieka pavēli. Slims cilvēks, viņu pavada tēvs. Ātrāk!… Nū!

— Kas?! — iekliedzās zeņķis aizslīdošajai karietei nopakaļ.

— Ba-ba-ba-brauc, draudziņ … Naudu es samaksāšu … Kungs, apžēlojies! Kungs, apžēlojies!

7.

Otrā dienā «Pēterburgas Lapas» notikumu nodaļā parādījās ziņojums:

«SIBĪRIJAS KOMERSANTA P. P. GROMOVA MĪKLAINA NOGALINĀŠANA»

Notika tā. Prochoru ienesa viesnīcā. Salasījās pūlis. Atskanēja dežurētāju policistu svilpes, sāka zvanīt tālrunis. Kur gadījies, kur ne, izveicīgs žurnālists uz ātru roku iztaujāja drebošo Inokentiju Filatiču, no viņa nesakarīgajiem vārdiem turpat uz vietas uzskribelēja nelielu rakstu un aizdrāzās uz redakciju, lai nodotu iespiešanai.

Pa ceļam viņš tomēr iegriezās žandarmērijas pārvaldē. Kad viņam tur pateica, ka nekāds rīkojums nav dots, lai Gromovu apcietinātu, žurnālists pilnīgi pārliecinājās, ka te darīšana ar kriminālu noziegumu.

Pārmērīgi apjukušais Inokentijs Filatičs šai burzmā bija pavisam pazaudējis galvu. Viņš skraidīja pa viesnīcu ar pirts slotu, meklēja šveicaru Pjotru, lai nodotu tam dāvanu. Beidzot viņš atrada to kambarītī zem kāpnēm.

— Šodien nav mana dežūra, — Pjotrs paziņoja. — Ai, ai, kas par nelaimi gadījusies! Desmit gadus kalpoju, un nekas tāds nebija paredzēts. Bet par jums taču žandarmi taujāja, kamēr jūsu kungu ģenerālis ņēma ciet: «Sak, uz kurieni tas večuks aizgājis, vai sen jau un uz kuru pirti?»

Inokentiju Filatiču šī ziņa galīgi izsita no sliedēm. Viņš apstulbis raudzījās šveicaram sejā, šņauca degunu un atkārtoja:

— Kungs, apžēlojies … Kungs, apžēlojies!

«Pēterburgas Lapas» eksemplāru ar minēto rakstiņu pēc dažām dienām saņēma inženieris Parčevskis Gromovu rezidencē. Kas to atsūtījis, — nebija zināms. Tikai viens bija skaidrs, ka ne Prochora sievastēvs, ne arī Inokentijs Filatičs to nebija sūtījuši.

Rakstiņu lasīdams, Vladislavs Vikentjevičs gandrīz noģība. Viņš divreiz pietvīka aiz strauja asins pieplūduma, divreiz nobālēja kā krīts. «Miris. Gromovs miris. Uzņēmējs miris …» Viņš meklēja atbalstu — vai priecāties vai bēdāties? — bet pamats zem viņa kājām grīļojās, kļuva slidens. Ar drebošu roku viņš izšķīdināja ūdenī broma pulveri un vienā paņēmienā iedzēra.

Velns lai parauj, ko nu lai iesāk?… Ņina Jakovļevna… Jauna atraitne… Bardzo, bardzo.. . [3] ak ēzelis, psia krew, [4] muļķis!.. . vai viņš, sātana bērns, nevarēja savlaicīgi valdzināt kundzi? Bet jods to zināja, ka viņa tik piepeši, tik traģiski kļūs atraitne. Nelaimīgā Ņina, nelaimīgais inženieris Parčevskis! Visu bagātību, visu slavu tagad droši vien iegūs Protasovs. Aklam taču redzams, kādas viņam attiecības ar īpašnieci.

«Nē, nē, nieki, psia krew, nieki! Vēl mēs abi paspēkosimies. Es ar tevi, milord Protasov, pa kapeikai neiešu rēķināties, bet uzreiz vairumā.»

Vladislavs Vikentjevičs Parčevskis paķēra cepuri un, aizmirsis uzvilkt šineli, izskrēja ārā. Bija tomēr vēss rudens vakars. Uz ielas — nevienas dzīvas dvēseles. Kurp skriet? Pie Ņinas Ja-kovļevnas vai pie Protasova, vai mistera Kuka? Bet tad prātā iešāvās Nadcņka, un Parčevskis, vairāk nekā nedomādams, steigšus devās pie viņas.

Pristavs bija mājās, gulēja, tāpēc viņi sarunājās klusām virtuvē. Nadeņka sasita plaukstas, sāka šaudīties šurpu turpu, tad nevarīgi nosēdās uz soliņa. Un viņas galvā cita caur citu sāka rosities tūkstoš domas.

— Paklau, iziesim ārā!

— Nekas, Vladik… Viņš ir piedzēries, guj.

— Paklau! — Parčevskis drudžaini čukstēja Nadeņkai pie pašas sejas, cieši spiezdams viņas rokas sev pie ki jtīm. — Klausies! Es zaudēšu prātu … Klausies! Man jāprcc Gromova … Pag, pag, neatrauj savas rokas, klausies … Fū, velns!… Padod ūdeni . . . Kad apprecēšos — vai tu patiešām domā, ka es viņu mīlēšu? Zvēru tev pie dievmātes, ka lu būsi mana vismīļākā, visdārgākā civilsieva! Bet Ņinu es saliekšu ragā … Nē, es zaudēšu prātu … O malka bozka, * malka bozka!… — Viņš nevarīgi sagrīļojās un nosēdās uz soliņa blakus Nadeņkai. Ta piekļāvās viņam pie pleca un klusēdama sāka raudāt.

— Vladik, Vladik!… Mīļais Vladik… — Viņa nošņauca degunu un, visa drebēdama, čukstēja: — Bet ko tad teiks mans pristavs? Nogalinās. Dod man indi no labilatorijas …

— Nebaidies!-Mans tēvocis ir gubernators, viņš nekavējoties izsauks pristavu pie sevis, komandēs uz citu vietu, tūkstoš verstu tālumā . .. Nokārtošu … Tas nav nekāds ienaidnieks, tas nav ienaidnieks… Sai gadījumā ienaidnieks man ir Protasovs… Ej tūlīt pie viņa, paziņo par Gromova nāvi. Galvaspilsētas avīzē… Es tikko saņēmu. Un novēro, zini, sīki novēro, kā viņš, ko viņš …

Ņina vēl nebija aizgājusi gulēt, viena pati dzēra vakara tēju, lasīja.

Satraukts ienāca inženieris Parčevskis. Ar sevišķu cienību noskūpstīja īpašniecei roku, apsēdās.

— Un es viena pati garlaikojos… Ļoti priecājos jūs redzēt, — Ņina laipni teica, piebīdīdama viesim tēju un ievārījumu.

— Kāpēc jūs nākat pie mums tik reti?

Lai slēptu savu satraukumu, inženieris Parčevskis viss saspringa, it kā korsetē iežņaudzās.

— Ņina Jakovļevna, — viņš sirsnīgi ierunājās. — Kā es varēju iedrošināties ielauzties pie jums un traucēt jūsu mieru, ko es tā … Un tai pašā laikā man ļoti patīk ģimenisks mājīgums. O, ja man liktenis būtu lēmis . ..

— Ko tad, vai labu sievu? — Koķeti noliekusi galvu, namamāte viņam uzsmaidīja. — Preciet Ketiju! Kur nu ņemt vēl labāku meiču? …

Parčevskis nolieca savu daiļo galvu, pamirkšķināja acis un klusēja.

— Ko? Vai mīlat citu?

Parčevskis pacēla galvu, pavērās Ņinā ar skumju pārmetumu acīs, kas bija pilnās asaru.

— Jā … Mīlu citu, — viņš, traģiski čukstot, izdvesa dobjā balsī un atkal nolieca galvu.

Jūtīgā Ņina, redzēdama viņa skumjas, arī pati bija tuvu asarām. Viņai ne prātā nenāca, ka Parčevska dziļā satraukuma iemesls ir viņas pašas miljoni. Maz pieredzējusi, lai risinātu smalkas sarunas par kutelīgiem jautājumiem, viņa nezināja, ko lai saka Parčcvskim. Ņina teica:

— Ja mīlat citu, tad es neredzu iemesla, kāpēc jums būtu jādzīvo šķirti. Ceru, ka viņa ir brīva.

— Nē! — ātri pacēlis galvu, Parčevskis atbildēja, un viņa kvēlojošie vaigi sāka raustīties.

Ņinai inženieris Parčevskis nebija vienaldzīgs. Kad viņam bija gadījies būt Ņinas sabiedrībā, viņš ikreiz bija parādījis tai neparastu laipnību. Ņina bija sieviete, viņai tas glaimoja. Bot tādu vairāk nekā delikātu Parčevska izturēšanos Ņina izskaidroja ar to, ka viņš labi audzināts. «Uzreiz var manīt, ka tas ir cilvēks no augstākās sabiedrības,» viņa domāja. Un tomēr Ņina taču bija sieviete. Paslepus no visiem, varbūt arī no sevis pašas viņa raudzījās patīkamajos Parčevska sejas pantos un dažreiz klusībā novērtēja to kā interesantu vīrieti. Taču tādos gadījumos kā viņas grēcīgo domu mēraukla acu priekšā arvien nostājās Andreja Andrejcviča Protasova tēls, un doma par Parčcvski acumirklī izgaisa.

Tomēr allaž un visur liela nozīme ir bremzei. Citos apstākļos varbūt viss būtu citādi. Pēdējā laikā tā bremze, kas uzturēja Ņinu garīgā līdzsvara stāvoklī, pati no sevis sāka atslābt. īsta inīlestība pret vīru kļuva svārstīga, patiesībā tās vairs nebija. Ņina paturēja Prochoru savā sirdī vienīgi kā nesaticīgu īrnieku, kā Veročkas tēvu, ne vairāk. Un, ja nestiprās laulības saites satrūks, bremze padosies, var gadīties, ka Ņina — sieviete sāk slīdēt no kalna lejup.

Tāds bridis pamazām tuvojās. Jau tagad to mazliet ļāva noskārst Ņinas skaistās, sapņainās acis, viņas ilgu pilnās skumju rieviņas, kas iegulušas ap lūpām. To bija ievērojis ari talantīgais aktieris Parčevskis.

— Ņina Jakovļcvna! Vienmēr… saku jums to pavisam atklāti, vienmēr, vienmēr jūs esat mani valdzinājusi.

— Pateicos, — Ņina, acis nolaidusi, atbildēja, un viņas ausu galiņi sāka svilt. Ņina ar interesi gaidīja turpinājumu.

— Ņina Jakovļevna! Es vienmēr esmu apbrīnojis jūsu prātu, jūsu labo, patiesi kristīgo sirdi. Es esmu katolis, taču esmu kristietis … Un pietiek jums pateikt vienu vārdu, lai cs kļūtu pareizticīgs.

— Pateicos, — Ņina atkal gausi novilka, un viņas skatienā skumjas jūtami nobālēja. Nu viņa uztvēra Parčevska pieglaimīgo balsi kā ar sirdi, tā ar prātu. — Jūs, man šķiet, esat ļoti reliģiozs?

— O, bez šaubām! — ar patosu iesaucās ateists Parčcvskis un sev par lielu prieku tūdaļ sajuta cietu pamatu zem kājām, lai turpinātu Ņinas sirds iesturmēšanu. — Esmu gluži līdzīgs mātei. Viņa bija krieviete, — viņš meloja, — un fanatiski reliģioza. Pat vēl tagad es naktis lūdzu dievu, atceros savu dievticīgo māmiņu un raudu …

— Cik jūs esat jauks! — Ņina iesaucās kristīgā līdzjūtībā pret viņu, un acumirklī viņai kļuva silti pie Parčevska sāniem.

— Cik žēl, ka… — Ņina nepabeidza, viņa gribēja teikt: cik žēl, ka tāds nav viņas tuvais draugs Protasovs. Viņa sapņaini ieslīga atzveltnī, un liesmainās acis aizmaldījās pāri apdzisušajam patvārim, pāri augļu pilnajām vāzēm kaut kur tālumā.

Inženieri Parčevski sāka kratīt drudzis. Viņš pašķielēja angļu sienas pulkstenī — tas drīz sitīs desmit — un nolēma, ka pienācis laiks rīkoties. Nadeņka jau droši vien paspējusi veikt savu uzdevumu, un kuru katru mirkli šeit var ierasties Protasovs. Tātad droši uz priekšu! Ikkatra nokavēta minūte var visu sabojāt.

— Ņina Jakovļevna! — Parčevskis piecēlās visā augumā un sakrampēja rokas.

Ņina klusībā nodrebēja un ātri pagriezās uz viņa pusi.

— Man vajag, man vajag pateikt jums tās vārdu, kura man dārgāka par dzīvību.

Ņinas šaurās uzacis paraucās uz augšu, mute pavērās. Parčevskis atkāpās pussoli un, atpakaļ neskatīdamies, metās kā atvarā Ņinai pie kājām.

— Ņina! Tā esat jūs!

Ņina ātri piecēlās un ar izbaiļu pilnu, kvēlu skatienu kā lūgšanā pastiepa rokas pret dievmātes svētbildi sudraba ietvarā.

— Niciniet mani, spļaujiet man virsū! Es nonāvēšos tepat pie jūsu kājām. Bet es jūs mīlu!

— Neprātīgais! — Ņina iekliedzās, gatavodamās bēgt no istabas ārā. — Kā jūs iedrošināties man, precētai sievai…

— Piedodiet augstsirdīgi, piedodiet! — Lauzīdams rokas kā provinces traģisko lomu tēlotājs, Parčevskis uz ceļiem rāpās viņai pakaļ un raudulīgā balsī iekliedzās: — Jūs taču esat atraitne! …

— Atraitne! — Ņinas nervi uz mirkli pamira, taču no viņas

lūpām tūdaļ atskanēja tādi kā ļauna prieka pilni, klusi smiekli.

Jā, jā… Savā ziņā atraitne, pareizi. Bet tas vēl nedod jums

tiesību …

Ņina aprāvās un nodrebēja: viņai pie pašas auss ietarkšķējās tālrunis (viņu mājā gandrīz katrā istabā bija pa aparatam).

Parčevskis ātri piecēlās, ar kabatas drāniņu notrauca no ceļiem putekļus, sakārtoja bikšu ielokus un sastinga.

Saruna pa tālruni:

— Ņina Jakovļevna? Labs vakars.

— Labvakar. Protasov, jūs?

— Es. Sakiet, — vai jūs no Pēterburgas nekā neesat saņēmusi?

— Nē.

— Hm … Savādi, ļoti savādi…

— Kas tad īsti? …

— Man ienākušas tādas ziņas, kas šķiet pilnīgi neticamas…

— Patīkamas, vai ne?

— N-n-n … ne visai… Atļaujiet ielūgt jūsu mājā Parčevski un ierasties pie jums arī man pašam …

— Vladislavs Vikentjičs ir .pie manis…

— Ak tad jūs jau zināt? Nu, kā?

— Es nekā nezinu …

— Savādi, savādi …

— Andrej Andrejič mīļais? Jūs mani baidāt, — Ņina sāka satraukti elpot klausulē. — Vai kaut kas noticis ar manu vīru?

— Jā.

Protasovs nekavējoties lika iejūgt zirgu. Pa to laiku, tiklīdz Ņina atrāvās no tālruņa, inženieris Parčevskis ar cieņu pasniedza tai avīzi, sacīdams:

— Jums kā kristietei vajag saņemt šo ziņu vīrišķīgi. Visaug-stais dievs izlemj mūsu likteņus. Jēzus Kristus lai stāv jums klāt! — Un viņš ar pirkstu norādīja uz rakstiņu.

Sastingusī Ņina, visu aizmirsusi, nosēdās un pārlaida skatienu drebošajām rindām:

«SIBĪRIJAS KOMERSANTA P. P. GROMOVA MĪKLAINA NOGALINĀŠANA

Vakar, īsi pēc pulksten desmitiem vakarā, vieglais važonis Nr. 27800 nogādāja Marijas viesnīcā 117. laiku tur apmetušos Sibirijas bagātnieku P. P. Gromovu ar vājām dzīvības pazīmēm. Kamēr viņu ienesa istabā, cietušais nomira. Kopā ar viņu vislabāko viesnīcas istabu apdzīvo viņa radinieks Sibirijas tirgotājs J. N. Kuprijanovs un Gromova kalpotājs Inokentijs I'ilatičs, vecs vīrs, kurš atveda Gromovu važoņa pajūgā. Sis sirmgalvis, kas aiz dvēseles pārdzīvojumiem aizmirsis savu uzvārdu, pastāstīja mums sekojošo …» utt

Rakstiņš nobeidzās tā:

«Seit, bez šaubām, ir darīšana ar kriminālu noziegumu. Visa galvaspilsētas policija ir mobilizēta un rīkojas ļoti enerģiski, lai atklātu noziedznieku mitekli.»

Avīzi apslacināja Ņinas asaras. Bez histērijas, bez vaimanām, ar vislielākās pašsavaldīšanās jūtām, tikai aizmirsusi, ka istabā atrodas arī Parčevskis, viņa iegāja kaktā un nometās ceļos pie svētbildes. Inženierim Parčevskim neatlika nekas cits kā darīt to pašu. Ņina sita pieri pie grīdas — sita arī Parčevskis, pie tam centās dauzīt labi stipri. Ņina nopūtās — nopūtās arī inženieris Parčevskis. Ņina čukstēja lūgsnas vārdus — skaitīja lūgsnas arī Parčevskis.

— Labvakar, — sveicināja Protasovs, un pensnejs noslīdēja viņam no deguna. — Ko tas nozīmē? …

Inženieris Parčevskis pietrūkās kājās, atsprāga tumšākā vietā, kur tūdaļ apvēdināja bikses ar kabatas drāniņu un sakārtoja bikšu ielokus, klusībā lamādamies: «Velns, lien iekšā bez pieteikuma!»

Arī Protasovs domās viņu nolamāja: «Nelietis, rāpulis!» — un skaļi sacīja:

— Piedodiet, Ņina Jakovļevna! Es nāku pa sētas durvīm.

— Es tūlīt, piesēdiet, Andrej Andrejič, — Ņina atteica un izgāja, lai atsvaidzinātu seju.

Protasovs nosēdās pie galda, Parčevskis — uz dīvana. Abi jutās nelāgi: viens&gt; — Kā zaglis, otrs — kā nejaušs, nelūgts aculiecinieks. Ikvienā ēdamistabas kaktā slēpās sasprindzis klusums. Tikai pulkstenis tikšķēja vienmērīgi un purinājās samiegojies kanarijas putniņš. Protasovs klusiņām sāka svilpot kādu motivu. Parčevskis uzmanīgi vīlēja nagus ar metala vīlīti kaula apdarē.

— Man, piedodiet, nebija ne jausmas, ka jūs esat tik dievticīgs.

Parčevskis nesteigdamies izvilka ienaidnieka dzeloni no sirds un noasināja savējo:

— Kā jums zināms, esmu katolis… Atgadās tādi apstākļi, kad, kad … Nu, vienkārši, samulsu, nezināju, ko darīt, kad pane nometās ceļos… Bet es nebiju sagaidījis no jums ne tamlīdzīgu jautājumu, ne arī to, ka jūs pielavīsieties uz pirkstgaliem kā kaķis… Kā viens, tā otrs — slikta toņa pazīme.

Parčevskis salika kājas krustiski un strauji novērsās no Protasova.

— Ziniet, — Protasovs, griezdams gaisā savu pensneju, atteica, — tā jautādams, es vienkārši interesējos par jums kā par tipu … Tas ir viss …

— Mersi…

— Jā, jā. Bet savu didaktisko toni pataupiet kādam citam, piemēram, Nadeņkai!

— Pardon … Nadeždai Vasiļjevnai, jūs gribējāt teikt?

— Tai lomai, kādu jūs viņai esat uzspiedis, viņa ir par daudz primitiva, lai nebūtu jāsaka — muļķe.

— Kāpēc te runa par mani un par Nadeņku? — inženieris Parčevskis sarauca uz augšu uzacis un plecus.

— Jā, tāda simbioze ir velnišķīgi interesanta… Ha, ha, hal…

Ienāca Ņina, ģērbusies melnā tērpā.

8.

Ziņa par Prochora Petroviča nāvi izplatījās pa visu ciematu. Baumas vairojās kā žurkas: ātri un ģeometriskā progresijā.

Aleksandra tēvs, lai gan stipri šaubīdamies par Gromova nāvi, tomēr liturģijā pieminēja pie dieva troņa aizgājušo Prochora dvēseli. «Labāk pārsālīts nekā par maz sālīts,» viņš kā seminārists vienkārši nodomāja. Un, tiklīdz dievkalpojums beidzās, istabene Nastja pasniedza viņam kundzes uzaicinājumu «ierasties uz glāzi tējas».

Mājas apspriede — Ņina, Aleksandra tēvs, Protasovs — tika noturēta Prochora kabinetā. Kā mēms aculiecinieks apspriedē piedalījās arī vilks.

Ņinai acis saraudātas, dabiskais sārtums paslēpts zem biezas pūdera kārtas. Aleksandra tēvs nu tikai vēl izlasīja rakstiņu un trīs reizes pārkrustījās.

— Pēc manām domām, tas vēl nav skaidri zināms, — Protasovs, aizsmēķēdams Prochora cigāru, prātoja. — Aļan šķiet, ka «Pēterburgas Lapa» ir tā dzeltenākā un skandalozākā avīze visā pasaulē. Bulvara lapa! To es jau vakar teicu Ņinai Jakov-ļevnai. Esmu pārliecināts, ka man taisnība, ja apgalvoju, ka tur vienkārši slēpjas kāds triks … Lai gan …

— Apžēlojieties, — Aleksandra tēvs sakrustoja rokas uz krūtīm. — Bet vārdi? Inokentijs Filatičs, Ņinas Jakovļevnas tētiņš… Baidos pravietot, tomēr loģika liek domāt, ka…

— Vakar mēs aizsūtījām uz Pēterburgu steidzamas telegra-mas vairākiem adresatiem, — Ņina ieteicās.

— Redakcijai, pilsētas priekšniekam, galvaspilsētas policijai un Prochoram Pctrovičam Marijas viesnīcā Cerniševa šķērsielā, — Protasovs apstiprināja.

Pie vārdiem «Prochors Petrovičs» vilks, uz kušetes gulēdams, saslēja ausis, nožāvājās un sāka vēcināt asti. Aleksandra tēvs, ievērojis zvēra uzvešanos, jautāja namamātei:

— Bet vai jūs, godātā Ņina Jakovļevna, nenovērojāt kaut kādu garīgu, nē, nevis garīgu, protams, bet… kā to lai saka? Nu, lūk, šis pats zvērs, ka viņš uzvedās tanī nelaimīgajā dienā? Varbūt gaudoja, varbūt rēja, bija dziļi noskumis…

— Neatceros, — Ņina atteica. — Mīļais Andrej Andrejič, pasniedziet man lakatu, man ir auksti… — Viņai nodrebēja pleci.

— Tā, tā… Taču ar šiem mēmajiem radījumiem tā mēdz būt. Jūt, viņi jūt… Nu, ko tur. Tas ir ļoti iepriecinoši, ja nekas tāds nav bijis. Katrā gadījumā jums, mana meita, vajag cerēt uz dieva žēlastību un neļaut savam garam aptumšoties.

Klāstīdams pamācības un iešņaukdams no sudraba tabak-dozes smaržīgo tabaciņu, Aleksandra tēvs minēja vairākus viņam zināmus piemērus, kad dzīvi cilvēki nejauša gadījuma pēc uzskatīti par mirušiem.

— Tā, piemēram, bija ar manu skolotāju, Novgorodas un Staraja Rūsas biskapu Feognostu . . .

— Vai arī ar Amerikas biskapu Marku Tvenu, — Protasovs, lakatu atnesis, piebilda.

— Jā, jā! Jā, jā! — priesteris gluži bērnišķīgā priekā iesaucās.

— Esmu uz visu sagatavojusies, — tīdamās lakatā, sacīja Ņina.

— Gaužām teicami!

Tika noskaidrots, ka ne vēstules, ne telegramas no Prochora Petroviča nav pienākušas jau desmit dienas. Šo apstākli viņi atzina par vissmagāko. Pēc būtības traģēdija bija visiem gandrīz acīm redzama. Vienīgi Ņinas dvēselē vīdēja viegla cerības ēna. Tā viņu tikai mocīja, jauca prātu, nedodama mierinājumu.

— Katrā gadījumā, — Aleksandra tēvs sacīja, — es uzskatu par lietderīgu svinīgo dvēseles aizlūgumu atlikt līdz tam laikam, kad abstraktais fakts, lai dievs nedod, kļūs par konkrētu faktu. — Viņš saprata, ka izteicies neveikli, un, lai mazinātu iespaidu, piebilda: — Es tomēr intuitivi jūtu, ka Prochors Petrovičs ir dzīvs.

Vilks atkal sāka steigšus kulstīt asti un nolēca no kušetes.

— Bet ja nu tomēr fakts, ko tad man darīt? — uz zemi nolaistās Ņinas acis atkal pieritēja pilnas asaru. — Vai braukt uz Pēterpili vai…

— Vai ļaut Inokentijam Filatičam un jūsu tētiņam atvest šurp nelaiķa mirstīgās atliekas? — cienīgtēvs viņu pārtrauca.

— Es domāju, ka atstāt uzņēmumu un mazo Veročku jums nevajadzētu.

— Kas attiecas uz uzņēmuma vadību, — izlaidis kuplu dūmu, Protasovs iebilda, — tad es galvoju, ka darbs nekādā ziņā necietīs.

— Par to esmu pārliecināta, — Ņina caur asarām kautrīgi mēģinaja viņam uzsmaidīt.

Protasovs uztvēra smaidu kā saules staru, novērtēja to pēc sava prāta un paglabāja sirds dzijumos. Sirdij kļuva drausmi, Iwigi un tīkami.

Par visiem vairāk nomākta droši vien jutās Anna Inokent-jevna. Veikalu šodien viņa nemaz vaļā nevera, bet, pa pusei apģērbusies, sēdēja guļamistabā. Visādu tenku vāceļu — veceņu, mēlnešu ielenkta, viņa raudāja un nelabā balsī brēca:

— Manu tētiņu notiesās!… Manu tētiņu notiesās!…

Sirsnīgu skumju ziņa no viņas neatpalika arī diakons Fera-

ponts. Prochors bija ataicinājis viņu no Uraliem kā prasmīgu kalēju. Viņš ar visu sirdi bija pieķēries Prochoram. Cik reižu viņi -ibi kopā nebija gājuši bīstamas medībās. Kādreiz lācis bija sagrābis Prochoru, — kalējs ar vienu pašu smagā cirvja zvēlienu bija gandrīz nocirtis zvēram pinkaino galvu. Prochors parādā nepalika, viņš dubultoja kalējam algu un uzdāvāja labu šauteni. Prochors, tapat kā visi citi, apbrīnoja viņa pērkonam līdzīgo balsi. Reiz, Feraponta dobjās rūkoņas izbiedētas, govis bija at-bizojušas no ganībām mājās, bet vērsis ietriecies purvā, iestidzis un nobeidzies.

Allaž, kad Ņina Jakovļevna aizbrauca viesos vai svētceļojumā, Prochors sāka uzdzīvot. Tad viņš kalēju ņēma sev līdz laivā un lika dziedāt laupītāju dziesmas:

Vai lūgties nav gana Un raudāt, un gaust, —

Kam kavējas mani Ar pātagām šaust…

Dziesma dunēja, atsitās pret klintīm, plūda uz malu malām dobji un spēcīgi. Darbā nogrimušie strādnieki uz mirkli nolaida rokas, klausījās un sprieda:

— «Pats» ar Ferapontu uzdzīvo.

Lai izdabatu Ņinai un paaugstinātu amatā kalēju, Prochors viņam kādreiz jautāja:

— Paklau, Ferapont… Vai tu gribi būt par diakonu?

— Mēs — tumši ļaudis, — ar lielu cerību sirdī un platu smaidu sejā attrauca kalējs. — Tiesa gan, lasīt un rakstīt protam labi.

Neatmezdams kalēja amatu, Feraponts uz pusgadu nonāca Aleksandra tēva rīcībā, kurš to ņēmās noslīpēt, pēc tam viņš uz Prochora ieteikumu apprecēja Ipata tēva meitu no Medvede-vas, tad kādu laiku nodzīvoja apriņķa pilsētā, kur viņu nesen iesvētīja par diakonu. Pirms kāzām starp kalēju un Prochoru norisa sekojoša saruna:

— Prochor Petrovič, man taču Uralos ir savs meitietis… sieva Lukerja.

— Bērni ir? Tu viņu mīli?

— Nē-e jau.

— Dokumenti tev klāt? Pase, dzimšanas apliecība …

Kalējs pasniedza. Prochors iemeta tos krāsnī un noteica:

— Lūk, tagad esi neprecējies.

Bet pristavam viņš pavēlēja aizsūtīt Lukerjai simt rubļu un oficiālu paziņojumu, ka viņas vīrs «aizgājis dieva mierā».

Tā pēc Prochora iegribas Lukerja kļuva par atraitni, kalējs par diakonu, Ipata tēva meita, padzīvojusī Maņečka, izgāja pie vīra.

Lielus darbus spēj veikt Prochors. Nu kā tad lai neapraud tāda cilvēka priekšlaicīgo nāvi?! Diakons Fcraponts šodien nemaz negāja uz smēdi, sāka iemest jau no paša rīta, sēdēja uz grīdas, dzēra pa mazai glāzītei, uzkoda nemizotus kartupeļus un caur asarām pusbalsī skumīgi dīca:

Mūžīga pie-mi-ņa …

Resnajai strupdegunei Maņečkai, kas aršinas tiesu mazāka par viņu pašu — tīri vai kabatā iebāžama, — bija neaprobežota vara pār milzeni vīru.

Sēdies uz grīdas! Še tev pudele. Un vairāk nav brīv. Nebļauj tik stipri, — pa ielu cilvēki staigā.

Un diakons, asaras slaucīdams, klusītiņām vilka:

Ļauj dusēt līdz ar svētajiem…

Bet Maņečka, piedurknes atrotijusi, mīcīja maizi.

Iļja Petrovičs Sochatichs visu nakti bija pavadījis, zivis makšķerēdams; bēdīgo vēsti viņš dabūja zināt tikai šodien no rīta. Pārsteigts, negulējis, nomākts (bija noķēris tikai divas līdakas un divus ālantus), viņš uzreiz nevarēja saprast: vai viņam skumt vai ne? Tomēr, atlicis sīkākas pārdomas par to līdz pēcpusdienai, viņš aiz pieklājības nolēma skumt un nekavējoties kļuva sērīgs. Tikai viena nelaime! Grāmata «Labais tonis jeb kā jaunam cilvēkam jāuzvedas sabiedrībā» nedeva viņam vajadzīgās pamācības. Kāzu, kristību, vārda dienu vairak, nekā vajag, bet bēru nav. Ir gan grāmatele! He, he!… Viņš nolēma rīkoties pec sava ieskata, saskaņojot uzvešanos ar veselo saprātu: ietērpās melnā uzvalkā, piesprauda pie piedurknes sēru krepu, nolaizdams lūpu kaktiņus uz leju, spoguļa priekšā ieprak-tizējās piešķirt sejai sājus vaibstus un devās pie Ņinas Jakov-ļevnas izteikt savu līdzjūtību.

I.ūpu atkāris, viņš iespraucās virtuvē, sasveicinājās ar Nastju, pasniegdams tai roku, un iūdza pieteikt kundzei. Tieši tai laikā pie Ņinas Jakovļevnas norisa apspriede, viņa neiznāca, teicās esam slima. Iļja Petrovičs sadrūma, nopūtās, izvilka no kabatas savu vizitkarti ar zeltītām drīksniņāņi gar malu, pierakstīja uz tas — «bēdu sagrauztais», palūdza nodot atraitnei, apēda Nastjas piedāvāto pīrādziņu, pateica: — Adjē! — un aizgāja svilpodams.

Neraugoties uz desmitnieku un meistaru apsaucieniem, neraugoties uz draudiem uzlikt naudas sodu, strādniekiem šodien il.irbs nepavisam neveicās nevienā uzņēmuma.

Viņi bieži un ilgi smēķēja, sarunājās, spriedelēja. Gan skatienos, gan valodā, gan muskuļu kustībās uz āru lauzās ļauns prieks.

— Nosprādzis — tā viņam arī vajadzēja. Šodien svētki jā-svin, nevis mugura jāloka. Sliktāk nebūs. Būs simtreiz labāk, l am cilvēkam, kas viņu nožmiedzis, lai dievs visus grēkus piedod! Mēs paši taisījāmies…

— Kas? Ko? Ko? *

— Tāpat vien, nekas. Vāķies!

Desmitnieki, kalpotāji kaunināja un apsauca strādniekus sava sabiedriskā prestiža dēļ, bet pašiem prieks sirdij pāri kūsāja: īpašniece ķersies pie vadības, tad tikai būs dzīve. Protasovs būs pārvaldnieks. Bet, ka tas galu dabūjis, labi vien ir.»

Pēc pusdienas daudzi neatnāca darbā. Ar pristava pavēli bija slēgtas divas kroņa degvīna pārdotavas un piecas alus bodes. Pie kaktu krodziniecēm strādnieki bija izpirkuši un izdzēruši visu degvīnu. Tuptūzis bija stāvgrūdām pilns uzdzīvotāju: piedzērušos slodzīja gan pirtīs, gan čuguna lējumu noliktavās. Uradņiks un stražņiki izrēķinājās ar apskurbušajiem pēc savas patikas. Tie, turēdamies pretī, spārdījās kājām, spļāva mūlī saviem nīstajiem vajātājiem, draudēja:

— Pagaidiet tikai, nelieši! Tagad viss būs savā vietā.

Vairums strādnieku pēc pabeigtā darba bija skaidrā prātā,

nekādu plosīšanos neatļāvās, tomēr dziesmas dziedāja, kliedza «urā», daži pat bija sadomājuši izvēlēt delegāciju, kas ietu pie īpašnieces un Protasova «ar apsveikumu», citi viņus prātīgi atrunāja. Uz dažām mājām un gandrīz visām barakām plivinājās svētku karogi. Stražņiki tos rāva nost, bet puikas vilka atkal augšā.

Alberts Henrichovičs Kuks, būdams pilnīgi vesels, ari šodien streikoja, palika mājās. Ar misteru Kuku tas bija neparasts gadījums. No paša rīta viņš pavēlēja Ivanam atnest konjaka pudeli un neviena nelaist iekšā. Ivans bija ļoti izbrīnījies. Ne mazāk kā Ivans par sevi brīnījās arī pats misters Kuks. Tāda mazdūšība), tāda gara mīkstčaulība viņā nekad vēl nebija manīta.

Vajadzētu nekavējoties iet, krist viņai pie kājām, lūgt piedošanu. Taču griba un domas bija paralizētas. «Nu, vienu drosmei. Nu, otru … Nu, trešo. Tagad vai nekad, tagad vai nekad.»

— Ivan, jauna pudele! Stulbeni! Vakar akls, rīt neredzi?!

«Ja gan, vajag iet, vajag iet. Katrā ziņā, izredzes ir. Pro-j tasovs — sociālists, materiālists — nost, nav rēķināms; Par-j čcvskis — kucēns, muļķis, kāršu spēlmanis — nost! Kas vēl, kas] vēl, velns lai parauj?! Tātad — izredzes par astoņdesmit pieciem procentiem.»

— Ivan! Zābakus… Ļoti labākos.

Viņš nomet voiloka kurpes, taču garīgā paralizē atkal atņem viņam gribas spēku. Zvana tālrunis, misters Kuks ar drudžainu ārprātīgā cilvēka skatienu noceļ klausuli.

— Kas? Protasov, jūs? Pie velna! Es nav mājās …

«Jā, jā, vajag iet, vajag iet… Bet es laikam esmu pie. . J pie … piedzēries.»

— Ivan! Vai esmu piedzēries?

— Nekādā ziņā, jūsaugstība.

Kuks atceras seno satikšanos ar Ņinu. O, kā viņš toreiz viņu bija mīlējis un kā mīl līdz šai baltai dienai! O, kā mīl! Tā nespēj mīlēt neviens krievs, neviens vācietis, neviens francūzis. Pat Šekspira moris tā nav mīlējis savu Dezdemonu, kā viņš mļ rnadamu Gromof… šo nelaimīgo, nu kā to sauc, nu kā to? .. . nelaimīgo atraitnis … Tikai viņas dēļ viņš varbūt kvern šajā mežonīgajā zemē ar šo mežonīgo cilvēku Prochor Gromof… -

— Lielskungs, vai pavēlēsiet padot vakariņas?

— Kas, ko? Es vel nav ļoti pabrokastojis. Dzer!

Ivans dzer.

— Ej!

Ivans aiziet.

Jā, jā. Viņš atceras ļoti labi. Birze. Pa labi mēness sirpi3» un — viņa. Viņš nometās ceļos viņai pie kājām, pieglauda pieri«K pie viņas putekļainajām kurpītēm. Viņa pacēla to, kaut ko teica, I taču viņš toreiz bija pavisam kurls un bez prāta, viņš iekliedzās:] «() jā, o jā,» — un izšāva no revolvera. Viņš tad gribēja pats ? nošauties, bet lode uzskrēja gaisā. Nelaimes gadījums. O ja! O jā! Un tikai pēc nedēļas, pateicoties kādam brīnumam, viņš skaidri atcerējās visus viņas vārdus. Viņa bija sacījusi: «Es augi stu vērtēju jūsu jūtas pret mani. Es jūs cienīšu, es jūs mīlēšu k;i labu cilvēku.» Un piebildusi: «Ne vairāk…» 3o frāzi viņš bija iegrebis savā sirdī uz visu mūžu. Greblis bija kaisle, ļoti stipra* vēlēšanās iegūt. Un beidzamie vārdi — «ne vairāk» (to saturu viņš saprata) no sirds bija ieslīdējuši aknās. Tie plosa viņu, neļauj viņam mierīgi dzīvot, tie ir tik rūgti kā žults …

Pasaulē viss ir pārspējams. Var saspridzināt klintis, var upi

Ievirzīt cita gultnē, var pārspēt sevi pašu. Bet sieviete? Kā to Iegūt, ar kādu burvja indi to sev piesaistīt? … Kas? Kas atbildes? Kas?

— Ko?

Kuka priekša Ivans. Tas ]ogās uz labo, uz kreiso pusi, pie-lupstas, palecas līdz griestiem. Un apkārt viss līgojas, viss pie-lupstas, viss lec uz augšu. Misters Kuks ar kājām cieši atspēries pret grīdu, ar rokam ieķēries galda malā. Taču grīda šūpojās ka upoles, bet rasējumiem piekrautais rakstāmgalds pūlējās izrau-Iies no sava kunga rokām un aizlaisties telpā. Misters Kuks nozarojās un acīm ieurbās Ivana pierē.

— Sēdies, Ivan … — viņš pavēlēja vājā balsī.

Ivans paklausīja.

— Ivan! — Misters Kuks atrāva rokas no galda un tikko nenogāzās gar zemi. — Ivan! Bet ja nu pēkšņi mēs abi būsim… nu, rīt… nu, pēc vienas vai divām nedējām ļoti ļoli bagāts. O, es pratīšu vadīt uzņēmums, vari man ticēt, Ivan… — Viņš mazliet papleta acis — Ivana nebija, sēdēja Protasovs. Papleta acis vēl plašak — Protasova vietā — Parčevskis, viņš atpleta acis pavisam vaļā un izberzēja, Parčevskis nozuda, un tā vieta viņš, viņš pats, dubultnieks misters Kuks.

— Ar ko man ir gods?

Un misters Kuks trieca pats sev ar smago presi. Spogulis, pie kura viņš no rīta bija dzinis bārdu, sasitās drumslās un nokūleņoja no galda.

— Ha, ha! Fenomenāli!

Jā, jā . .. Tomēr jāiet pēc iespējas drīzāk. Ir pienākusi pēdējā stunda, un misteram Kukam jāsteidzas pie savas dāmas. Misters Kuks ir labi audzināts. Misters Kuks ir pilnīgi pārliecināts, ka dāma izvēlēsies tieši viņu. O, misters Kuks drīz, ļoli ļoti drīz būs miljonārs. Jā, jā, jā.

— Ivan! .. . Dod šurp! Ļoti labāku . . .

— Ko tad?

—1 Bikse, bikse, bikse!

— Apžēlojieties, lielskungs! Kas par biksēm?! Ir jau nakts. Jums labpatikās divas pudeles konjaka iztempt.

Tu esi ļoti muļķis … Laba krieva sakāmvārds teic: kas apdedzinājies ar piens, strebj šņabis … Nu, ātrāk, ātrāk, ātrāk!.. .

I’ūdele šņabis!

— Nedošu, jūsaugstība … Nudien, nedošu. Lūdzu likties uz nuss'…

Misters Kuks pavērās viņā, labsirdīgi smaidīdams, ar pirkstiem uzsita knipi un nolieca galvu uz galda. Galds dunēja, šūpojās. Pie mistera Kuka pienāca Ņina, noglauda viņam matus un saudzīgi aizvadīja viņu uz vecpuiša kušeti.

— O dieve!… Vai jūs? …

— Tieši tā, lielskungs!… Tas esmu es … — atsaucās Ivans, pieturēdams viņu aiz padusēm.

Pulkstenis nosita divpadsmit. Bet ap vieniem naktī stražņiks, kas dežurēja pasta kantorī, atveda Ņinai uzreiz četras telegra-mas, tās bija atbildes uz pieprasījumu.

9.

Pēc vakardienas satikšanās ar burvīgo īpašnieci inženieris Parčevskis atgriezās inajās, pilnīgi sajūsmināts pats par sevi. Viņa nelielais dzīvoklis — divas istabas un virtuve — bija iekārtots kundziski: aiz praktiska aprēķina Prochors Petrovičs šim nolūkam naudas nebija žēlojis. Pans Parčevskis pa mīkstu paklāju piegāja pie liela spoguļa. Uz viņu noraudzījās laimīga seja, zods un lūpas smaidīja, turpretī acis, lai arī viņš ļoti centās piešķirt tām maigāku izteiksmi, joprojām palika skarbas un augstprātīgas.

— Izskats ir lepns, patstāvīgs un … patīkams, — viņš konstatēja. Spogulis atkārtoja taisni to pašu kā papagailis.

Nu, protams. Nevar taču Protasova galva, kas jau sirmo, sacensties ar jauno, dižciltīgo panu, kam dzīslās varbūt rit paša karaļa Jana Sobeska asinis. Viņš jau ļoti labi saprata, kādas panei Ņinai attiecības ar šo krievu lempi Protasovu. Vienkārša draudzība, izdevīga abiem, viss pārējais — negudrās Nadeņkas muļķīgie murgi. Citādi taču nemaz nevar būt: panē Ņinā mājo ļoti stipra ticība dievam, bet Protasovs… Ila, ha!… Lai jau, lai, vēl jo labāk.

Pavadīdama viņu līdz priekšistabai, pat vēl tālāk, līdz pašām ārdurvīm, pane Ņina pateicīgā balsī bija viņam teikusi:

Mīļais, mīļais Vladislav Vikentjevič. Es ļoti augstu vērtēju jūsu pieķeršanos man … Tikai jūsu jaunā sirds spēj saprast visas tās šausmas, kas mani pašreiz apņem. Vai tad patiešām jūs mani mīlat? Pateicos jums. Ardievu, mīļais!

Ne nu gluži īsti šos vārdus bija sacījusi pane, tie pat bija skanējuši pavisam citādi, bet tieši tā viņa būtu teikusi, ja šis nolādētais smirds Protasovs nebūtu iebāzis durvju starpā savu buldoga galvu, lai visu noskatītos un noklausītos ar savām ēzeļa ausīm. O, psia krew!…

— Co to bendze, co to bendze? ..

Tverdams pie deniņiem, šūpodamies zelta sapņos, pans Par-čevskis pa paklāju devās pie pults un sāka rakstīt telcgramu — pieprasījumu savam draugam Pēterpilī.

Daudzi no tiem, kas paspējuši saņemt sēru vēsti, šonakt nemaz negulēja.

Ari Ketija negāja gulēt. Viņai trūka drosmes vienai pašai apmeklēt Ņinu. Ketija dzīvoja mechaniķa ģimenē ērtā istabā. Gulta ar spodri baltu pārklāju, grāmatas, ģīmetnes, visur puķes — istaba smaržo. Paslēpusi purniņu kuplajā astē, uz spilvena guļ pieradināta vāvere Lēdija.

Meičai nav miera. Viņa — institūta audzēkne, Ņinas jaunākā draudzene, kas dievina Ņinu. Visa Ketijas iekšējā dzīve noris nereālos sapņos. Tāpat viņa dievina Protasovu, laikam mazliet ari Parčevski. Taču Ketija par viņu ir dzirdējusi daudz slikta, tāpēc viņas sirds allaž atvirza Parčevski uz rezerves cejiem.

Interesanti ieskatīties Ketijas dienasgrāmatā. Tanī viņa visa atspoguļota.

«17. jūlijā. Vakar, matus sacirtodama, apdedzināju pieri. Dievišķīga Ņina uzdāvāja man flakonu Parizes smaržu. Man tās trakoti patīk. Smarža tik viegla, bet ļoti ilgi turas.

21. jūlijā. Šodien mes ar Ņinu mazgājāmies viņu pirtī. Esmu kļuvusi daudz vājāka, bet skaistāka. Kājas slaidas. Ļoti žēl, ka neesmu balerina. Bet nu jau ir par vēlu. Man 25 gadi. Domāju, ka esmu novājējusi ta neciešamā A.A.Pr. dēļ. Man likās, ka viņš uz mani met acis. Bet nu es zirni, ka viņš mīl Ņinu un tādai žvitkai kā es neskatās ne virsū. Viņš domā, ka es vēl esmu skuķēns.

30. jūlijā. Tētiņš raksta, ka viņu pulku pārvietojot uz Rjazaņu. Viņš iecelts par pulka komandieri. Parčevskis divdomīgi spieda man roku. Viņš ir jauks, bet slikti rādās man sapņos. Nekautrīgi.

1. augustā. Protasovs mani nekad neprecēs. Lai gan Ņina man apgalvo pretējo, es pēc visa nomanu, ka viņa pati nav vienaldzīga pret Protasovu un pret mani nav atklāta. Lēdija uzlaidusi manam spilvenam pavisam dzeltenu, kā gumiguta krāsu. Cik žēl, ka šeit nav citronu. Man ļoti gribas citronus un apelsīnus. Vēl arvien skumstu pēc māmiņas. Kāpēc viņa tik agri nomira?

23. augustā. Ļoti sen neesmu rakstījusi. Protasovs manā klātbūtnē teica Ņinai, ja viņš precēšoties, tad tikai ar ļoti jaunu meiteni, naivu kā puķi, un papūlēšoties viņu izaudzināt, pacelt līdz cilvēkam. Es manīju, kā Ņinai sāka drebēt lūpas. Protasovs piebilda: «Bet tas nekad nenotiks.» Viņš tāds noslēpumains. Visi ir pārliecināti, ka viņš ar strādniekiem uz vienu roku. Cik tas zemiski!»

Viss tādā veidā. Un, lūk, šobrīd, šinī tumšajā naktī, viņa raksta:

««Jau ugunis dziest, jau ziedlapas birst.» Mana nabaga sirds jūt, ka Ņina apprecēsies ar Protasovu. Viņa ir gudra. Un bez tam vēl man par to šis tas zināms. Bet kas man, nabadzītei? Parčevskis? Ak žvitka, žvitka! Man dzīve par daudz sāja. Šurp piparus!»

Viņa izģērbās, iekrita gultā, dievu nepielūgusi, un viņas ne visai kautrīgās domas aizklīda pie Parčevska.

Bet Parčevskis pa to laiku jau divas stundas sēž pie pristava.

Dzēra vēlo tēju. Pristavs tusnīja. Saruna tūdaļ novirzījās uz pēdējo dienu notikumu. Pristavs, ģērbies Nadeņkas izšūtā, gaišzilā zīda kreklā ar jostu, atgādināja aptaukojušos krodzinieku. Turēdams apakštasīti uz delnas, viņš pūta karsto tēju.

— Es jums, Vladislav Vikentjič, uzticos, — viņš sacīja. — Jūs esat mūsējais. Bet šis viltnieks Protasovs, olio, ho! Tas ir gan tips, es jums saku.

Pilnīgi piekritu …

— Un ja nu, lai dievs pasargā, viņš sagroza galvu mūsu kundzei, kas ir pilnīgi iespējams, nu, tad … paši saprotat. Ne man, ne jums… Viņš mani uz viņpasauli aizraidīs.

— Nemaz nebaidieties, — Parčevskis mierināja. — Manam tēvocim par Protasovu šis tas zināms. Protasovs taču ir jakobi-nietis, īsts sociālists.

— Tiesa, tiesa, — Nadeņka iemeta starpā. — Es jau pati re-dzēju, ka viņš naktī nāca no sapulces …

— Vai tas maz bija viņš?

— Viņš gan, viņš!… Ko? Mani ap stūri apvest? Še tev piga!

Pans Parčevskis mazliet saviebās no Nadeņkas rupjā teiciena.

Šo pašu Protasovu es jau sen esmu pieķēris … — Un pristavs noslaucīja sasvīdušo seju gaiļiem izrakstītā dvielī.

— Bet… viņu aizstāvēja nelaiķis Prochors Petrovičs.

— Ak tā? Savādi. To es nezināju.

Un Parčevskis aizlika aiz auss šo pristava teicienu.

— Un ziniet ko, mīļais Vladislav Vikentjevič… — Pristavs pastaigājās pa istabu, ar knipi notrieca prusaku, kas rāpoja pa krāsns sāniem, tad pārlaida pirkstgalus kuplajām ūsām. Pēc tam viņš nosēdās patumšā kaktā uz dīvana un savām vērša acīm cieši ieurbās Parčevska sejā. — Ziniet, Vladislav Vikentjevič, es gribēju ar jums parunāties.

— Jūsu rīcībā, — Parčevskis attrauca un pievērsās pustumsā sēdošajam pristavam.

— Nadeņka, aizej uz pagrabu pēc rudmiesītēm … Un … turpat arī liķierītis … zini, muciņā … Ielaid karafītē. — Nadeņka aizdedza laternu un izgāja. Pristavs aizslēdza aiz viņas durvis un atkal nosēdās tumsā. — Redz, kas par nelaimi. Kā jums zināms, bet varbūt ari nav zināms, nelaiķis Prochors Pet-rovičs palika man parādā četrdesmit piecus tūkstošus rubļu. Patiesību sakot, piecdesmit, bet piecus tūkstošus viņš apstrīdēja, un, lai jau, dievs ar tiem. Kādus divdesmit tūkstošus viņš paņēma no manis vēl Medvedevas ciemā, tur gadījās kāda nepatīkama lieta, bet pec tiesas sprieduma viņš palika sveikā. Un, lūk… — Pristavam vēderā sāka stipri burkšķēt; viņš brīdi nogaidīja. — Un, lūk, varat iedomāties, man no viņa nav dokumenta. Muļķīgi. Tagad teikšu tieši. Man jāpagatavo fiktivs dokumentiņš ar manu un vēl kāda dižciltīga liecinieka parakstu, kura klātbūtnē esmu iedevis Gromovam naudu. Tā kā šo dokumentu iesniegšu kantorī samaksai, bet varbūt arī tiesai, tad dižciltīgajam lieciniekam jā-būt pazīstamam un tādam, uz kuru nekrīt aizdomas. Neraugoties uz savu nabadzību, es samaksāšu lieciniekam par pakalpojumu, — pristavs nožagojās, — piecus tūkstošus rubļu. No tiem vienu tūkstoti varu izmaksāt kā rokasnaudu tūlīt, šai pašā brīdī. — Pristavs atkal nožagojās. — Vai jūs nevarat man ieteikt tādu cilvēku?

Tagad Parčevskim sāka burkšķēt vēderā.

N-n-n-ezinu, — viņš gari novilka, un krēsls zem viņa nočīkstēja. — Jāpadomā.

Viņam nebija redzama pristava seja, taču pristavs ļoti l&lt;ļbi saredzēja viņa acis, kas nemierīgi šaudījās, un tūdaļ noprata, ka pans Parčevskis ilgi nedomās.

Tomēr pristavs bija kļūdījies. Āķīgajā, taču ne visai ātri apķērīgajā Parčevska galvā sāka virpuļot argumenti gan par, gan pret. Pieci tūkstoši, protams, ir nauda, bet… Ja nu patiešām pane Ņina pēkšņi kļūst viņa sieva, tad Parčevskim vajadzētu piemaksāt pristavam no savas kabatas četrdesmit tūkstošus.

— Atļaujiet dot jums atbildi pēc kāda laika!

— Tūlīt…

— Nevaru, pagaidiet!

— Tūlīt vai nekad. Atradīšu citu …

Parčevski kratīja drebuļi. Pristavs piegāja viņam klāt, izvilka no savu plato čigāna bikšu kabatas naudas maku un uzmeta uz galda veselu paku jaunu kreditbiļešu.

— Tūlīt… Nu?

Panam Parčevskim sārtums no vaigiem ātri pārvietojās uz kaklu. Zīle aizlaizdamās nočivināja gaisā, un mednis saldi ieknāba sirdī. Pieci tūkstoši rubļu, brauciens uz apriņķa pilsētiņu, klubs, kārtis, simt tūkstošu liels vinnests.

— Nu, kungs?

— Dodiet šurp!

Nadeņka pieklauvēja pie durvīm.

— Gan paspēsi, — pristavs norūca un pasniedza Parčev-vkirri papīru parakstam. Tas kā hipnotizēts izlasīja un parakstīja.

— Paldies, — pristavs pateicās. — Paldies. Šeit tieši tūkstotis. Lūgtu paslēpt. Manam meitietim ne vārda. Meitietim mēle ka vējš. Sargieties no meitiešiem… Fu-u! Ziniet, aizdusa. Nu redziet, darījums nodarīts. Man jums jāatzīstas, ka Prochors ir blēdis, es esmu blēdis un tapat arī Nadeņka. Jūs, piedodiet atklātību, arī esat blēdis …

Hei! Muti!… — Pans Parčevskis pietrūkās kājās.

— Apmierinieties, stāviet mierā! — Pristavs nosēdināja viņu atpakaļ krēslā. — Jūs taču esat kāršu spēlmanis . .. Esat tiesāts .. . Jūs sarakstāties ar Pētcrpili plaši pazīstamo blēdi. Ma, ha, ha!… Jūs domājat, ka es nelasu jums adresētās vēstules! Oho!. .. Tātad sniedziet roku, kolēģi!

Parčevskis, neko nesaprazdams, kā mēnessērdzīgs pakratīja sniegto roku, sameklēja kabatas drāniņu, atvilka elpu un noslaucīja slapjo pieri un kaklu. Pristavs atslēdza durvis. Ienāca Nadeņka.

— Oho! Liķierītis! Nu, saldu dusu dieva mierā aizgājušā dvēselei! Nadjuša, ielej!

Okropny, okropntj! [5] — parčevskis čukstus šausminājās poļu valodā.

10.

Tā plūda Drūmupe dziļajā taigā. Pavisam citādi Pēterburgā šalca Ņevas viļņi.

Bet pagājušas jau vairākas dienas, kopš Inokentijs Filatičs atstājis galvaspilsētu. Viņš paspējis aizbraukt pāri Uraliem, līdz pusei Sibirijā. Patlaban viņš jau kādā lielā pilsētā un dodas uz apgabala psichiatrisko dziedinātavu, lai tur, izpildot Ņinas lūgumu, apmeklētu Pjotru Daņiliču Gromovu. Pa ceļam viņš iegriezās telegrāfā un aizsūtīja meitai telegramu:

«Braucu mājās. Sveiks un vesels. Tēvišķi skūpstu. Inokentijs Gruzdevs.»

Psichiatriskajā dziedinātavā valdīja izcila tīrība un kārtība. Inokentiju Filatiču ieveda satikšanās zālē. Mīkstas oškoka mēbeles, puķes lielos podos, daudz gaismas. Gaiteņa galā redzamas stikla durvis; aiz tām pavīd stāvi gan grupās, gan pāros, gan pa vienam. Ienāca ārsts — jauns, žiglām acīm, baltā uzsvārci.

— Vai jums rakstiski uzdots apmeklēt slimo Gromovu?

— Nē, nē. Man to mutiski lika viņa vedekla Gromova kundzi-.

— Nevis dēls?

— Nē, nē.

Savādi. Apsēdieties!

Ārsts lika māsai atnest no skapja Nr. 10 mapi Nr. 35.

— Mūsu slimnieks ir dīvains. Viņš ir slims un arī nav slims. Patiesībā pie labas kopšanas viņu varētu turēt arī mājās. Paziņojiet to tur! Slimais visādā ziņā ir gandrīz normāls, bet reizēm viņš inelš dažādas muļķības, uzskatīdams savu dēlu par laupītāju un slepkavu.

— Ak, cik rupjš! — Ar šķietamu sašutumu sejā Inokentijs Filatičs iesita sev pa ceļiem — Nē, dieva dēļ, paturiet vien viņu tepat. Viņš ir ārpratigs, katrā ziņā ārprātīgs. Neticiet jūs viņam, ārsta kungs. Viņš tikai izliekas vesels. Es viņu pazīstu. Un viņa muldēšanai neticiet! Es no savas pieredzes zinu. Es taču kādu neilgu laiku biju prātu zaudējis.

— Ak tā?

— Ja, kā nu ne! — Veča bārdaina seja visa atplauka priecīgā smaidā, drošības pēc viņš ar pirkstgaliem pieturēja zobus. — Reiz tik tālu biju pierijies šņabi un konjaku, ka dzīvam cilvēkam gandrīz degunu nokodu. Ticiet man! Cilvēkus vairs nepazinu, vai re, kā biju piesūcies.

— Bet kas tad jūs izārstēja? Ar kādiem līdzekļiem? Nu, nu, stāstiet, — arī ārsts sāka smaidīt. Viņam bija patīkami papļāpāt ar veselīgo, jautro večuku.

— Bet līdzekļi, vai zināt, tie visvienkāršākie. Es, protams, izārstējos žūpodams.

— Žūpodams?!

Tieši tā, žūpodams …

Ha, ha, ha! — ārsts smējās locīdamies. — Par spīti veselam saprātam?

— Sis pats saprāts, jūsaugstība, mani tā sagrāba, ka vai.. .

Māsa atnesa mapi.

— Lūk, raugieties, — ārsts sacīja un izvilka no mapes pus-rlses aprakstīta papīra. — Sī te ir Gromova lūgumrakstu kolekcija caram, ministriem, arehierejam, Valsts domes priekšsēdētājam un kaut kādam Ibrahimam-Ogli.

— Tā, tā. Cerkess. Pazīstu.

— Ak pazīstat? Un te vēl vēstule Anfisai uz viņu pasauli. Art to pazīstat?

— To nepazīstu. Tā bija nonāvēta jau pirms manas ierašanās.

Kas nonāvējis?

— Ibrahims-Ogli.

Inokentijs Filatičs tūdaļ apklusa, uzlika brilles un sāka burtot neveiklo Gromova rokrakstu:

«Jūsu ķeizariskā augstība kungs ķeizar, iedziļinieties šai pašā stāvoklī, noskaidrojiet, lūdzami, savā cara pilī kopā ar visu carisko valdību, kā ļaundaris dēls ir ieslodzījis mani ārprātīgo namā! Bet, ka viņš ir ļaundaris, to es nevienam neteikšu, neteikšu nevienam, izņemot Anfisu viņā pasaulē.»

Un atkal: «Jūsu ķeizariska augstība» utt. Vārds pie vārda — pilna lapa. Beigās paraksts un zīmoglakai uzspiesta kapeika ar ērgli uz augšu.

Lūgumi ministriem iesākās tā:

«Jūsu gaišība augstdzimušais ministra kungs, iedziļinies šai pašā stāvoklī» utt.

— Bet šeit vēstule čerkesam, — ārsts piebīdīja kādu citu papīru.

«Mans dārgais Ibrahim-Ogli, mans uzticamais sargs, raksta Tev Tavs labdaris Pjotrs Daņiličs Gromovs, kam veltīgi ārprātu piedēvējis dēls Proška — čūskas izdzimtenis. Arī Tu, Ibrahim-Ogli, taču sēdi mūsu dzeltenajā mājā, arī Tu esi ārprātīgs, tikai citā palatā. Es Tev uzbļāvu, bet Tu man atkliedzi: «Cch! Atgriezts.» Tu esi muļķis pec visa tā, maitas gabals un vairāk nekas. Bet Tu raksti atbildi, seglo savu balto, manis dāvāto zirgu un piejāj pie loga! Es izlēkšu ārā, un tad mēs abi aizjāsim pie paša lielākā ministra. Raksti, muļķi, plikpaurainais sātan, frizētavas nolādētais!»

Vēstule Anfisai:

«Anfisa, eņģei visujaukais!

Neej, nestāvi Smilšu kalniņā,

Galvu nenoliec Kapa maliņā.

Netici, mana mīļā, netici, meitiņ mana aukstā, it kā Tevi nonāvējuši! Nevienam netici, nevienam nesaki, kas Tevi nogalinājis; saki vienīgi dievam un man! Sveika, Anfisa, ardievu, Anfisa! Gaidi, gaidi, gaidi, gaidi, gaidi, gaidi… Urā! Dievs sargi ķeizaru! Bet čūskulēns Proška ir dzīvs. Mums vajag viņu nonāvēt. Ar uguni nonāvēt. Visi ārprātīgie ir gudri. Arī es esmu gudrs. Bet Tu, muļķe, citreiz nemirsti! Raksta Iļja Sochatichs rakstitnepratēja vietā. Amen.»

— Apvelciet uzsvārci. Iesim pie viņa.

Un, lūk, Inokentijs Filatičs iet ārstam pa pēdām cauri lielai zālei. Zālē ļaudis.

— Profesors, profesors! Jauns profesors!

— Surp, šurp, šurp!… Es neesmu apmierināts ar savu prātu. Nepieciešams padoms …

— Es neesmu profesors, — Inokentijs Filatičs iedams runāja.

— Mani pašu ved uz kameru.

— Ak tad tu esi zaudējis prātu, zaudējis prātu? Ha, ha! Debess un zeme, raugieties! Arī šis ir zaudējis prātu.

Inokentijs un ārsts apstājās. Uz parketa grīdas dejoja pārīši. Tarkšķēja klavieres. Attālākajā kaktā kāds garmatainis čīgāja vijoli, caur logu vērodams nodzeltējušo dārzu. Lūk, amata tērpā soļo ļoti nopietna izskata garš, melnīgsnējs diakons. Rokas izplestas uri paceltas uz augšu, izvalbītās acis nekustīgas. Viņš atkārto vienmērīgi kā pēc bībeles:

— Tava taisnība, mana taisnība! Tava taisnība, mana taisnība! Taisnība no Melchisedeka, pirmā un otrā taisnība!

Skaista meiča izliekusies sēž uz samta dīvana, viegli žestikulē, mīļi sarunājas ar iedomājamo kaimiņu; mīlīgās, laipnās acis slimības aizmiglotas.

— Nē, nē, Dima, jūs maldāties. Seit nav neviena, mēs esam vieni… Nu, noskūpstiet ātrāk! — Viņa visa tiecās uz labo pusi, tukšumā, tad pēkšņi saķēra galvu un ar šausmām atsprāga atpakaļ: — Miris, miris, miris …

Pie viņas piesteidzās māsa.

Inokentijs Filatičs ka jautādams ieskatījās ārstam sejā un ar bailēm pamanīja tam acīs kaut ko nelabu: it kā tas raudzītos un nekā nesaredzētu, it kā klausītos skaņās, kas plūst no tūkstoš verstu attāluma. — Ehē, arī viņam visi nav mājā!

— Neaizskariet mani, nepiedurieties! — kliedza kāds ārprātīgais ar biezām, uz priekšu izstieptām lūpām, viss vienās pinnēs, plikpaurains. Viņš gāja gluži saliecies un kājas izpletis.

— Uzmanīgi! Nupat nokritīs… — Ar nāves bailēm sejā un balsī viņš, rokas izstiepis, sargāja kādu iedomātu, viņam priekšā karājošos dārgumu. — Uzmanīgi! Mans deguns diedziņā pakārts. Nupat notrūks … Tas sver astoņdesmit pudu … Nāve tad, nāve, nāve, nāve! Ceļu!

Kāds mežonīgi smējās. Cits, skaļi raudādams, dziedāja baznīcas dziesmas. Kāds gaudoja kā nosalis vilks.

Inokentijam Filatičam no sākuma bija interesanti, vēlāk viņš izbijās; seja viņam izstiepās, sāka trīcēt ceļi.

— Iesim, — viņš teica ārstam. — Man metas nelabi.

Maza, balta istabiņa, balta guļvieta, balts galdiņš, divi krēsli,

logs ļoti augstu no grīdas. Salīcis, rokas sabāzis piedurknēs, pie galda stāv pavisam miermīlīgs, kluss cilvēks.

— Viņš?

— Jā, viņš.

Inokentijs Filatičs bija viņu pazinis kā plecīgu vīrieti ar kupliem, iesirmiem, izspūrušiem matiem, lielu, tumšu bārdu un skaļu balsi, kas iedvesa bailes. Tagad viņa priekšā stāvēja cilvēks ar šaurām krūtīm, noskūtu galvu, bez bārdas un bez ūsām. Vienīgi kuplās, uz zemi nokārušās uzacis piešķīra acīm seno stūrgalvīgo izteiksmi. Inokentijam Filatičam kļuva viņa ļoti žēl. Inokcntijs Filatičs klusībā rūgti nožēloja, ka sarunā ar ārstu aiz muļķības bija izmetis tādus neapdomātus vārdus par nelaimīgo neprāti.

— Esiet sveicināti, tētiņ Pjotr Daņilič!

— Kas tāds? Vai sistents? — slimais pavirši pavērsās pret veco.

— Esmu Gruzdevs, Inokcntijs Filatičs Gruzdevs… Varbūt atminaties?

— Kā ne, kā ne… Atminos. Mēs abi gruzdējām meža kaktā. Sēdies, citādi saķeršu aiz bārdas un pats nosēdināšu. Esmu plosīgs.

Vecais nosēdās bez vārda runas, klusībā lūgdams dievu. Ārsts pataustīja slimajam pulsu un sacīja:

— Jūs nemaz neesat plosīgs. Jūs esat mierīgs, jauks cilvēks.

— Melo! — Slimais izrāva roku no ārsta rokām. — Un melo tu tāpēc, ka Proška tev maksā lielu naudu. Nu, vari nemelot. Man nepatīk, ka melo. Ja es būtu jauks cilvēks, tad es nesēdētu pie tevis dzeltenajā mājā. — Viņš pievērsās Gruzdevam un stingri noprasīja: — Kas tevi sūtīja? Runā!

— Mani lūdza Ņina Jakovļevna, Prochora Petroviča sieva, — ar bailēm sirdī atteica vecais.

— Nemini Prošku! Nemini! Nositīšu! Esmu plosīgs.

Pēkšņi Pjotram Daņiličam uzacis sāka raustīties kā ūpim,

uguni raugoties, grumbu izvagotie vaigi kļuva ļengani, noskūto galvu viņš piekļāva pie galda, seju paslēpa plaukstās un kriinšķi-nādams sāka šņukstēt sausi, rejoši. Vājie pleci viņam trīcēja, galva kratījās. Inokcntijs Filatičs bezspēcīgi ieklepojās, izrāva no kabatas sarkanu mutautiņu un nošņauca degunu. Tāda kā tumsa gulās viņam uz acīm un nospieda, sirds kļuva neciešami smaga. «Ak Prochor, Prochor, būtu jel tu paraudzījies uz savu tētiņu!» viņš rūgti nodomāja.

Pjotrs Daņiličs nesteigdamies pacēla galvu, pamirkšķināja acis, skaļi atvilka elpu.

— Izej, Sergej Dmitrič, izpildi manu lūgumu, draugs … Izej uz acumirkli.

Ārsts izgāja, pačukstējis Gruzdevam:

— Nebaidieties!

Pjotrs Daņiličs ar visu krēslu piebrauca viesim klāt, saņēma’ viņa roku un noglāstīja to.

— Kad satiksi Prošku, saki viņam: sak, tēvs, lai gan ienīst tevi, tomēr mīl. Nē, nē, nē, nesaki vis! — viņš iekliedzās un,, sejai trīcot, atbīdīja krēslu pie paša loga.

— Es tā domāju, ka Prochors Petrovičs ņems jūs pie sevis..

— Vai bija runa?

— Bija, — viesis meloja.

Pjotrs Daņiličs pietrūkās kājās, savilka ciešāk īso, augumam nepiemēroto chalatu un ātri, kā no augsta kalna kāpdams, sāka staigat pa istabu.

— Pats, pats, pats aizbraukšu, — viņš purpināja. — Likšu sev pielīmēt ūsas, bārdu, matu pinkas. Citādi atkal padzīs, atkal iesēdinās. Pats, pats aizbraukšu kā bargs tiesnesis. Dod iesmēķēt!

— Nava.

— Dod iešņaukt!

— Nava. Āre, Pēterpils apelsini jums dāvanai, — un večuks uzlika uz galda turziņu.

— Man patīk. Šeit nedod. Esmu jau gan gluži atradis no tiem. Tomēr apēdīšu. — Viņš paņēma apelsīnu, ar zobiem steidzīgi sāka plēst mizu un spļaut uz grīdas.

— Atļaujiet, es nomizošu.

— Nomizo, brāl Koša, nomizo… — Viņš piesēdās Gruzde-vam tuvāk un sāka bērt kā pupas. — Es neesmu ārprātīgs, esmu vesels. Es tikai izliekos par muļķi, lai nedzen ārā, un acu apmānīšanai rakstu muļķīgus lūgumrakstus. Es jau uzrakstītu, gan jau es prastu uzrakstīt, bet baidos, ka tikai patiešam neatbrīvo. Kur tad iešu? Cilpu kaklā? Cilpu? Vai arī pie Proškas? Viņš nepieņems vai atkal kaut kur iesēdinās un, ja to ne, tad nogalinās. Bet tu, draugs Keša, apžēlojies par mani, apžēlojies! Palūdz Ņinu, viņai ir laba sirds. Lai ņem mani! Citādi no liesas sajukšu prātā. Lai ņem mani! Dzīvošu kambarītī, auklēšu mazbērnus. Man taču ir nauda, daudz naudas. Bet kur tā ir? Pie Proškas, pie laupītāja. Nu, ko tad? Nu, ko? … Man tikai sešdesmit divi gadi, man vēl dzīvot gribas. Šeit jau kuro gadu nīkstu. Pažēlo, brāl, pažēlo mani, Keška! Par to tevi dievs pažēlos. Ar asarām lūdzos, ar asa,-ām. Keška, mans mīļais, dārgais Keška, ņem mani tūlīt! Es kā nebūt kaktiņā. Palūdz Jakovu Nazariču … Visus palūdz… Paklau, paklau! Aizbrauc uz Medvedevu, Anfi-sai — dvēseles aizlūgumu. Manai sievai dvēseles aizlūgumu. Bet, kad atgriezīšos, visiem darīšu pa prātam. Un dzirdi — tev kā draugam saku, — atbraukšu, paslēpšos, izlikšos laipns. Bet pēc tam izdevīgā gadījumā izlaidīšu nagus un norīšu Prošku kā peli, norīšu ar visiem kauliem. Nenomiršu, iekams to nebūšu izdarījis. Citādi mani zeme neņems pretī. Niknums mani kremt caurām dienām un naktīm. Vai redzi, kāds es esmu? Kāds es biju un kāds nu esmu kļuvis! Ļaundaris, viņš ir ļaundaris, kā viņa purnam nav kauna! Miesīgu tēvu … T-ē-vu-u! …

Viņam atkal sāka līt asaras, viņš nometa zemē neapēsto apelsinu un iekrita gultā, ar seju ierakdamies spilvenā.

Ienāca ārsts ar pulksteni rokā un pudelīti.

— Esmu spiests palūgt jūs iziet. Vairāk nevar. Slimais, vai nevēlaties karoti mikstūras?

Tas paspēra ar kāju un iestenējās. Inokentijam Filatičam sirds vai pa muti kāpa laukā. Pats bija gatavs mesties uz grīdas un brēkt pilnā kaklā.

— Ardievu, tētiņ Pjotr Daņilič! Veseļojieties!

— Sveiks, Keška Gruzdev, sveiks! Iegaumē visu labi! Ja neizpildīsi, — nosprāgšu, bet vēl miris tev rādīšos, nomocīšu. Esmu plosīgs.

Šņaukdams degunu sarkanajā kabatas drāniņā, vecais vīrs atgriezās no satikšanās kā no kapsētas, kur tikko aprakts draugs. Viņš drūmi domāja par svešiem un saviešiem, par cilvēku sūro likteni un paša dzīvi, kas tuvojas saulrietam, un par savu mīļoto meitu.

Viņa telegramu Anna Inokentjevna saņēma naktī, lasīja ar izbailēm un aiz prieka apraudājās: «Tētiņš sveiks un vesels, tētiņu nav notiesājuši.» No rīta gāja pie Ņinas Jakovļevnas padalīties ar jauno vēsti un vēlreiz paskumt kopā ar kundzi par viņas nelaimi. Taču Gromovu mājā šai rītā nebija skumju: četras vakarējās telegramas bija atkal ievirzījušas dzīvi vecajās sliedēs.

Arēji Ņina Jakovļevna izrādīja lielu prieku. Bet, kas viņai sirdī, — neviens, neviens nezināja. To nezināja pat Protasovs, ne arī garīdznieks, kuram bija pasūtīts pateicības dievkalpojums par «ceļa esošā» dieva kalpa Prochora veselibu.

Un savādo likteņa spēli ikviens uzņēma pēc sava prāta.

Misters Kuks, izgulējis dzērumu, ātri pietrūkās no kušetes, izstaipījās un aizsmēķēja pīpi. Reizē ar sauli viņam sejā ieskatījās šodien sagaidāmās drausmas. Nē, pietiek būt gļēvam! Viņš tūlīt ies pie savas madonnas un … «Vai nu būšu pans, vai ļoti pagalam,» viņš pamēģināja domāt krieviski.

Ivans, pakalpīgi pasniegdams kungam chalatu, ieminējās:

— Prochors Petrovičs sveiki un veseli. Drīz ieradīsies.

Apstulbušajam misteram Kukam pīpe izkrita no zobiem un

pārlūza.

Piecus gadus vecā Veročka pūlējās ieskaidrot vilkam:

— Vilciņ, pelēcīt… Drīz atbrauks tētiņš. Nudien! Tad tu redzēsi. Tiligrams jau atnācis.

Vilks luncināja asti, laizīja viņai seju un rokas. Viņš uzmanīgi klausījās cilvēku sarunās. Uz vilku pārgāja vispārējais māj-nieku pacilātais garastāvoklis, viņš bieži lēca uz palodzes un ilgi raudzījās tālē, kur nupat, nupat vajadzēja ieskanēties ātrā trijjūga zvārguļiem.

Jā! Ikviens izturējās pret īpašnieka likteni tā, kā vēlēja sirds.

Visu notriekušais Fiļka Skvoreņs cieši nosolījās vairs nedzert, ēda sagrūstus sīpolus un uzdzēra ūdeni. «Ak nelaime, nelaime… Dabūšu gan sutu!» Turpretim diakons Feraponts no paša rīta aizgāja pie krodzinieces, sievai teikdams, ka iet uz smēdi strādāt. Aiz prieka viņš dzēra visu dienu un ceturtdajbalsī, lai neuzdzird Maņečka, slavēja dievu, kas izglābis Prochoru Petroviču no nāves.

Andrejs Andrejičs Protasovs, saņēmis ziņu, divdomīgi iesvilpās un sarauca uzacis.

Strādnieki apklusa. Atgūdami nokavēto, strādāja uzcītīgi. Bieži nopūtās.

Drūmupe vēla savus viļņus kā senāk. Šķietami vienaldzīga pret visu pasaulē, plaši un raiti traukdamās uz saulaino tāli, ta apskaloja zemes krastus, kur ikvienam paredzēts kaps.

Nadeņka ar pristavu nikni sašņācas kā kaķis ar suni, pans Parčcvskis jau no paša rīta mocās ar stiprām vēdera graizēm, Inokeritijs Filatičs brauc, Drūmupe plūst.

Mums tomēr jāzina, kas norisa Pēterpilī pirms Inokentija Fi-latiča aizbraukšanas. Otrā dienā pēc notikuma Jakovs Nazaričs ar ārsta atļauju parādīja Prochoram rakstiņu par viņa nāvi. Pro-chors izlasīja, pasmaidīja, pēc tam iesmējās skaļi, pilnā kaklā, bet tūdaļ pieķēra roku pie krūtīm un sāpīgi saviebās.

Tanī pašā rītā šī rakstiņa autors, dzeltenās lapas chroniku reportieris Kakins, ģērbies listrina uzpletnī, izgreznojies ar garu marinētu irbju krāsas kaklasaiti, par desmit rubļiem uzrakstīja atsaukumu, kura saturu viņam pateica priekšā pats cietušais.

SIBĪRIJAS KOMERSANTS P. P. GROMOVS SVEIKS UN VESELS

Vakardienas korespondencē par Gromova kunga nāvi ieviesusies nepatīkama kļūda. Šis ziņojums uzrakstīts, pamatojoties uz Gromova kalpotāja psichiski nenormālā I. F. Gruzdeva vārdiem, kurš tikko bija atgriezies no pirts, kur acīm redzot pārkarsis. Mēs šodien personīgi apmeklējām P. P. Gro-movu. Viņš mums jokodamies pastāstīja, kā vakar kadā galvaspilsētas restorānā ar fabrikantu F. iemetis un acīm redzot saindējies ar ne visai svaigām sterletēm. Mājās atgriežoties, Gromova kungam kļuvis nelabi, un viņš zaudējis samaņu. Nav izslēgts, ka viņam pāri pārbraukusi kariete, varbūt pat automobilis, jo cietušais trīs stundas bijis bezsamaņas stāvoklī, kas tad arī iztulkots kā dabiska nāve. Tātad ne par kādiem neīstiem žandarmiem, ne par kādu kriminālnoziegumu par laimi nevar būt ne runa. Redakcija izsaka Gromova kungam sirsnīgu un dziju nožēlu par nelaimīgās, neveiklās korespondences publikāciju, pāradresējot savu netīšo vainu uz augšā minētā psichiski slimā Gruzdeva sirdsapziņu.

Prochors noklausījās, izteica savu piekrišanu, pielika reportierim vēl desmitnieku, un raksts ieguva spīdošas beigas:

Redakcija no savas puses uzskata par pienākumu izteikt neviltotu prieku, ka tāds izcils komersants kā Prochors Petrovičs Gromovs, kura lielo darbu slava izpaužas aizvien plašāk un plašāk pa mūsu tēviju, ir sveiks un vesels. Tādi F.iropas mēroga darbinieki Krievijai Joti vajadzīgi. Lūdzam citas avīzes pārdrukāt.

— Teicami, — Prochors uzslavēja. — Ja raksts būs iespiests bez saīsinājuma, dabūsi vēl divdesmit pieci rubļi. Un seko avīzēm! Par katru pārdrukājumu ari pa divdesmitpiecniekam.

Laimīgais reportieris, saliecies, cik vien iespējams, trīsreiz paklanījās Prochora priekšā, trīsreiz sajūsmā sita pa delnu ar zīda žokejccpurīti, atstiepa savu noliesējušo dibenu un par lielas cieņas zīmi pret darba devēju, švīkādams kāju, atmuguriski spiedās pa durvīm ara.

Ari policija dabūja zināt no Prochora tikai to, ko viņš bija teicis reportierim, un piedevām saņēma simt rubļus par miera traucējumu. Prochors ļoti labi saprata, ka novazāt un likt kaunā savu vārdu bez jel kādas cerības uz panākumiem ir neizdevīgi un aplam. Ko lai dara … Visādi mēdz gadīties. Viņš norija tās-planckas pliķi, pārcieta neliešu sitienus — uz priekšu būs mācība. Viņš skaidri atcerējās, kas tanī vakarā ar viņu bija noticis, taču neteica ne vārda ne sievastēvam, ne ari Inokentijam Filatičam. Viss tika nodots aizmirstībai.

Tomēr vēlāk, pat ļoti drīz, viss nāca gaismā, kļuva zināms Parčevskim un ar Nadeņkas palīdzību arī vispārībai.

Prochoru ārstēja pirmklasīgs ārsts. Sitieni bija stipri, tikai zirgam izturami, taču Prochora spēcīgais organisms visu pārvarēja: jau pēc nedēļas viņš bija tikpat možs un enerģisks.

Prochoram Pctrovičam dienas un vakari aizritēja darbā un rūpēs. Sēdes, apspriedes, dažādas darīšanas gan dzelzceļa departamentā, gan kalnu resora iestādēs. Viņš iepazinās tuvāk ar inženieriem, ar techniķiem. Viņam plaši jāizvērš darbs: jāceļ lielas darbnīcas, jāapgādā ar iekārtu jaunas zeltraktuves. Bez tam viņam jāizpilda saņemtais pasūtījums: divu šoseju būve taiga un dzelzceļa būve līdz maģistralei. Sis pēdējais darbs, kas aprēķināms miljonos, saņemts uz pusēm ar valsti. Prochors Pctro-vičs jau noslēdzis līgumus ar trim inženieriem un sešiem techniķiem. Pēc mēneša tiem jābūt pie viņa darbā. Prochoram nepieciešamo mechanismu izgatavošana Putilova rūpnīcā tuvojās beigām, tāpat arī čuguna lējumi Sanhalli rūpnīcā.

Prochors lika Inokentijam Filatičam posties ceļā.

— Bet tu?

— Es sekošu tev pēc nedēļas. Man jāiegriežas Maskavā. Me-chanisko rūpnīcu ieķīlāšu bankā.

— Kāpēc?

— Tu nezini? Un vēl iedomājies esam komersants … Nejēga!

Viņi visi trīs divas dienas staigāja pa veikaliem, izraudzīja

dāvanas mājniekiem. Melcera fabrikā Prochors pasūtīja dārgu iekārtu desmit istabām: ampira, rokoko un Jakoba stilā no Kare-lijas bērza un sarkankoka ar bronzu. Inokentijs Filatičs iegādājās Annai Inokentjevnai nelielu gredzentiņu ar. tirkizu un mazās

m

viesistabas izgreznošanai oriģinālu nieciņu: bronzas sunīti uz akmens pjedestālā; tam sānos ierīkots pulkstenis, svārstekļa vieta luncinās aste, bet taktī ar asti sunītis izkar no mutes sarkanu mēli. Večuks būtu sapircis sev visādas mantas, bet nebija naudas, Prochors kategoriski atteicās izsniegt viņam pat simt rubļus, pamatoti baidīdamies, ka lnokentijs Filatičs atvadoties var sākt uzdzīvot. Tāpēc vecais vīrs — liels izrāžu cienītājs — pēdējo reizi aizgāja uz Aleksandra teātri nevis parterā, bet balkonā. Šeit viņam gandrīz iznāca lielas nepatikšanas. Starpbrīdī, pārliecies pāri barjerai, viņš vēroja publiku apakša. Piepeši viņš iekliedzās:

— Miša! Miša! Dzirdi, Miša … Ak tu kurlais …

Ģērbies pelēki rūtainos svārkos, Miša sēdēja tas rindas gala, kas bija aiz atzveltņu krēsliem, un lasīja avīzi. lnokentijs Filatičs palūdza no kaimiņa binokli. Kad optiskie stikli pievilka Mišu gandrīz klāt, vecais sāka smaidīt un klusām sveicināja:

— Sveiks, Miša! Bet es esmu augšā.

Miša tomēr nelikās ne zinis. Tad lnokentijs Filatičs izvilka no kabatas iekostu Krimas ābolu un laida viņam pa muguru. Bet roka nošāva greizi, ābols trāpīja dāmas frizuru, kura sēdēja Mišām blakus. Vecais ātri pavērsa binokli, un viņa smaidošā seja pēkšņi izstiepās gara: dāma un Miša, pietrūkušies kājās, ar sa sutumu skatījās uz augšu. Ak tu tētīt! Tas taču nav Miša, tas nav viņa draugs no Apraksinas, pie kura vakar bija viesojies; tas ir kāds noskūts, briļļains vectētiņš.

— Jūsu uzvārds! Iesim.

Un Inokentijam Filatičam uz pleca uzgulās policista roka.

Tur, uz kāpnēm, pēc stingra rājiena veci par trijnieku atlaida brīvībā.

— Tas tikai ir atgadījums! Kam tad es ar to ābolu esmu ietriecis? — rāja sevi sarūgtinātais lnokentijs Filatičs, kas nebija paspējis noskatīties divus pēdējos cēlienus izrādei «Svešās kamanās nesēdies».

11

Sagaidīšana bija svinīga, pats Prochors jutās pārsteigts. Saņēma viņu, zvaniem skanot, kā arehiereju un, lielgabaliem dārdot, kā caru. Bija svētdiena. Jau no agra rīta vairāki simti strādnieku stāvēja laukumā pie Gromovu mājas: viņus šurp bija atdzinuši stražņiku uzkliedzieni, pristava uzmundrinošais apgalvojums, ka tiks izvelta degvīna muca, un — pats galvenais — ļaužu vidū stipri izplatītās baumas, ka Prochoram izdauzīta labā acs un līdz plecam norauta kreisā roka.

No torņa «Esi modrs» redzams tālu uz visām pusēm. Un, tiklīdz vienkājis bombardētājs nodārdināja lielgabalu, no baznīcas uz sagaidīšanas vietu devās veceņu un sievu bars krusta gājienā. Šo veiklo triku bija izdomājis Aleksandra tēvs, lai iepotētu strādniekiem reliģiski ētiskas jūtas pret savu darba devēju.

Pēc pirmā šāviena, zvaniem zvanot, saskrēja gandrīz visi Jaudis. Strādnieki jutās ļoti vīlušies, kad Prochors izkāpa no ratiem sveiks un vesels. Uz ātru roku viņš noskūpstīja svētbildi un krustu, sasveicinājās ar sievu, kura saņēma vīru diezgan vēsi. sasveicinājās ar meitiņu un kalpotājiem.

— Tētiņ, ko tu man atvedi? Tētiņ, vilciņš ir ieslēgts…

Nogranda otrais, pēc tam trešais lielgabala šāviens, un turpat pļavā sākās īss dievkalpojums. Pa to laiku vilks, sapratis, kas tur notiek, ieskrējās, izsita logu ar visu rāmi, izlēca ārā un — taisni pūlī iekšā. Ar negaidītu lēcienu krūtīs viņš nogāza dievlūdzēju Prochoru gar zemi un, priecīgi smilkstēdams, riedams un rūkdams, metās draudzīgi laizīt savam mīļotajam kungam seju, rokas, matus. Acumirklī viņš Prochoru visu apsiekaloja, kā apskurbis un noraudājies dzērājs apsiekalo savu draugu. Vispārēja apjukuma brīdis pārtrauca dievkalpojumu. Pūlī paklusām smējās; daudzi pietupdamies turēja vēderu. Diakons Feraponts, pusvārdā pārtraucis ekteniju, klusiņām ķiķināja sev piedurknē.

Vilku noķēra un aizveda. Prochors nopurinājās, nostājās savā vietā uz paklāja blakus saīgušajai sievai un pārmetoši pašķielēja uz viņu. Ņina nosarka. Šis nolādētais vilks…

Pēc tam viss gāja savu gaitu: darbs, darbs un atkal darbs. Drūmupē sāka šalkot vižņi, un drīz vien pa visu plašumu lidinājās baltas sniega pārslas.

Prochors ne dzirdēt negribēja, kad Inokentijs Eilatičs un Ņina runāja par Pjotra Daņiliča atbrīvošanu. Pienākšot laiks, kad viņš pats aizbraukšot uz psiehiatrisko dziedinātavu un paraudzīšoties, kas ir ar tēvu. Un tad redzēšot, ko darīt.

Bet tad līdz Prochoram nonāca vēsts, ka Parčevskis daudziem, pat desmitniekiem un meistariem, rādījis kādu tur Pēterburgas vēstuli, kurā bijis aprakstīts, kā Prochors iekļuvis slazda un kā to situši. Viņš saprata, ka tagad pa visiem uzņēmumiem ar tūkstoš mēlēm klīst baumas par viņa skandalozo negodu. Viņa acu priekšā klusē, kā ūdeni mutē ieņēmuši, bet zina, nelieši, zina pat vairāk, nekā ir bijis.

Lai nolādēta šī Pēterpils, šis pagāns Parčevskis, lai nolādēta visa dzīve!

Tik daudz darba — galva riņķī griežas. Prochoram matos sāk parādīties agrīni, sirmi pavedieni. Ņina runā par kaut kādām savām tiesībām, strādnieki paklusām spītē, un te nu vēl sitās velnišķīgās nepatikšanas.

K&lt;&gt; iesākt? Varbūt padot zīmi Fiļkam Skvoreņam, lai taigā Parčevskim sadragā galvaskausu? Riskanti un tātad aplam. Pārdzīvotais negods, sitieni turēja Prochora dvēseli kā knaiblēs, pazemoja viņa paša acīs. Bet tur, Pēterburgā, pāri galvai iestidzis darbā, galīgā nervu saspīlējumā viņš tā bija noguris, tā nomocījies, ka bezspēcīgi atmetis visam ar roku. Uzmācīgie jautājumi: kas bijis ģenerālis, kas žandarmi? — tagad mocīja viņu dienu un nakti. Riebekli Duņku, Avdotju Fomiņišnu, kas bija situsi Prochoram pa vaigu, viņš neaizmirsīs nemūžam. Bet kas bijuši tie citi? Kas bijis pats galvenais blēdis — uzmusinātājs?

Kādreiz viņš uzaicināja Nadeņku ierasties tornī «Esi modrs». Liekuļoti glāsti; gredzentiņš, miglaini solījumi atkal tuvināt sev — un pēc trim dienām vajadzīgā Pēterburgas vēstule bi^a Prochoram Petrovičam rokā. Ar šausmīgu niknumu, lūpas kodīdams, viņš izlasīja to vairākas reizes, noteica: — Ellē, rokaspuiši! … Tā, tā… — un noslēpa ugunsdrošā skapja slepenaja atvilktnē.

Viesībās piedalījās visi. Bija pristavs, Parčevskis, Nadeņka, Gruzdevs. Prochors, viesmīlīgs kā aizvien, pūlējās izlikties bezbēdīgs, pat jautrs. Taču tas viņam vāji padevās: sejā vīdēja ēnas. No tāda nestabila līdzsvara viņu izsita Protasovs, apgalvodams, ka šeit ir nomale, lāču un garīgas tumsības valstība.

— Es jūs, Prochor Petrovič, apskaužu. Lai arī neilgu laiku, tomēr jūs saskārāties ar kulturu, padzīvojāt tādā lieliskā pilsētā, kāda ir Pēterburga.

— Es ienīstu pilsētu vispār, bet Pēterpili it īpaši, — Pro-cliors sadrūma.

— Kāpēc?

— Tur tik daudz nekaunības, neģēlības, draņķīgas pašpaļāvības. Pilsēta grib pakļaut sev visu dzīvi. Es runāju par galvaspilsētu. Pēc jūsu domām, pilsēta ir viss: saprāts, kultura, likumība?

— Nu, protams, kultura, civilizācijā . ..

— Bet viss pārējais zemes virsū — purvs! Jā?

— Nu, ne jau nu gluži tā. — Protasovs nometa pensneju un noslaucīja lūpas salvetē, sagatavodamies strīdam.

— Bet es, lūk, par spīti! — Prochors iekliedzās. — Se tev, še tev, sātana perēkli! Nevis tu esi galvenā virs zemes, bet spēks, griba, iedzimts ass prāts …

Saniknotajam Prochoram Protasovs atbildēja uzsvērti mierīgā tonī:

— Viss, ko jūs šeit esat uzcēlis, nāk no pilsētas.

— Es uzspļauju pilsētai! — vēl dusmīgāk attrauca Prochors; viņa deniņus pārklāja dzeltenīgs bālums. — Es negribu būt pilsētas vergs. Kas ir pilsēta? Smiltis un akmeņi. Pilsētas domas ir smiltis, tās dzīve — smiltis. Pilsēta ir no akmens mūrēta atejas vieta, kura …

Ņina pieskandināja ar dakšiņu pie šķīvja.

— Piedod, — Prochors piespieda sevi atvainoties, noglauda ar roku izspūrušos matus un teica Protasovam: — Bet jums es jautāšu: kur jūsu pilsētā redzama dabiska poēzija? — Viņš iesaucās, it ka cenzdamies izdabāt sadrūmušajai Ņinai. — Kur paliek reliģija, gaiss, kalni, meži, sirsnīgi ļaudis? Viņi, velni, taču tur visi par meļiem kļuvuši. Kukuļņemšana, blēdība, viltošana, negausība! Galīgs zaņķis… Skaudība, kautiņi, sacenšanās nelietībā, kurš kuru drīzāk apmānīs. Viņi taču ir gatavi cits citam purnu apspļaudīt!

Prochoram acis kļuva sarkanas. Viņš vienā paņēmienā izdzēra glāzi auksta vīna un it kā samulsis paraudzījās apkārt.

— O jā, o jā! — iesaucās misters Kuks. — Es pilnīgi piekrītu jūsu domām. Pat vēl vairāk … Es …

— Nē, jūs, Prochor Petrovič, nestrīdieties, — Protasovs viņu pārtrauca. — Vai jūs zināt, kas ir liela eiropeiska pilsēta?

— Pilsēta esmu es. Kur gribēšu, tur uzcelšu pilsētu.

Protasovs pievērsa skatienu šķīvim un uzlika pensneju.

— Iedzersim par godu pilsētai! — Ņina pārtrauca neveiklo klusumu. — Prochor, ielej visiem! Par godu pilsētai, Puškinam un … taigai!

Visi pasmaidīja, pasmaidīja arī Prochors.

— Man patīk sieviešu loģika, — viņš teica. Nu, ko lai dara, esmu ar mieru iedzert ir pilsētai par godu, ir Puškinam. Uz jūsu veselību, kungi!

Viņš atkal kļuva jautrs vai, pareizāk sakot, piespieda sevi būt jautram, dzeltenīgais bālums deniņos nozuda, rieva starp uzacīm izlīdzinājās. Pasniedza karstvīnu. Ņina ielēja glāzēs. Pristavs nepacietīgi nodzēra malku, apdedzināja lūpas un aizvainots paraudzījās apkārt. Parčevskis uzsvērti ieklepojās un pameta skatienu uz pristava pusi: sak, tā tev, psia krew, arī vajag.

Prochors jautra tonī saka izklāstīt šo to no saviem Pēterpils piedzīvojumiem, visnevainīgākās krāsās, protams, attēloja arī to, kā viņš kādreiz zaudējis samaņu un kā no tā vēlāk iznācis viņam nepatīkams sarežģījums. Inokcntijs Filatičs, piekopdams veiklu politiku, apstiprināja visus Prochora vārdus. Prochors atnesa no kabineta žūksni avīžu.

— Lūk, raugieties: te rakstīts par manu nāvi. Bet tur — par augšāmcelšanos. Ma, ha!… Te nu jums ir pilsēta …

Viesi sarkdami neveikli pasmējās.

— Domāju, ka šis notikums ļoti sagrozītā veidā kļuvis zināms arī pie mums. Klīst kaut kādas baumas, klīst… Redziet nu. Tāpēc … Es palūgtu visus klātesošos paņemt šīs avīzes un izdalīt barakās. Lai strādnieki pasmejas par to, cik veikli avīzes melo. Ņemiet, ņemiet… Man avīžu daudz: paldies Inokentijam Filatičam, viņš bija parūpējies, sapircis pāris pudu.

Prochors no visiem ļoti laipni atsveicinājās. Taču otrā rītā pans Parčevskis saņēma aprēķinu. Pārsteigts, tomēr noskārtis, par ko atlaists, viņš nevēlējās izskaidroties ar Gromovu, bet tai pašā dienā, paķēris līdz savus no pristava saņemtos tūkstoš rubļus, aizbrauca uz trīssimt verstu attālo apriņķa pilsētiņu.

Tur dzīvo ļaudis ar resniem naudas zutņiem, pat kāds zelt-rūpnieks. Arī azarta kāršu spēle tagad kļuvusi pazīstama šinī nomalē. Tātad viss kārtībā. Parčevskis palīksmosies un, ko var zināt, kļūs vel bagāts. Viņš apmetās tanīs pašos «Sibirijas numuros», kur kādreiz bija mitinājies Pjotrs Daņiličs Gromovs, nopirka divdesmit komplektus spēļu kāršu un atjaunoja veiklajos pirkstos pazaudēto spēlmaņa meistarību. Tomēr vispirms Parčevskis pakļāvās savas sirds iegribai.

Sirds dota cilvēkam, lai tā visu mūžu — no dzimšanas stundas līdz nāvei — dienu un nakti un ikkatru mirkli nepārtrauktā pašuztures darbā, vienmērīgi un spēcīgi pukstot, raidītu dzīvās asinis pa visu neizmērojamo valsti — ķermeni. Sirdī ir dzīves pulss. Sirdī ka nenogurstošā esības centrā slēpjas visi tikumi un visi netikumi. Sirdī tumsa un gaisma. Tā pastāvīgi traucas augšup un krīt. Taču grēcīgajā cilvēka sirdī pār visu valda atriebība.

Ceļā Parčevskis visu laiku prātoja, kā atriebties Prochoram. Tās pašas kvēlās jūtas perinājās arī Prochora Petroviča zemapziņā: modrais saprāts viss vienās neatliekamās rūpēs, bet melns zirneklītis nepārtraukti grauž sirdi, auž melnus tīklus, auž, auž, auž, taču tīkli trūkst: galvaspilsētas ienaidnieks talu, uzbrukumam nepieejams.

«… Un te Tev būs atšifrējums šai izrādei ar pārģērbšanos: ģenerālis — bagātnieka Altinova pārvaldnieks P. S. Usačovs, tāds meistars uz visādiem niķiem, kādu nav daudz. Žandarmi — divi pārdevēji. Bet melni ģērbusies dāma — Altinova mīlniece, Tev pazīstamā Dusja Prachova. Galvenais režisors un lugas autors — pats Lukjans Mironovičs Altinovs.»

Prochors viss trīc un degtin deg. Vilks pazibsnī savas zaļi dzeltenās acu ugunis. Aiz torņa logiem virpuļo sniegs. Ir auksti.

Kāri sadzēries karstu tēju, Parčevskis atver savu apkalto lādi. Lūk, tur tā vēstule, pašā dibenā, slepenā kastītē. Bet kur tad noraksts, ko viņš gribēja sūtīt tēvocim gubernatoram? Tas laikam portfelī. Viņš izkratīja portfeli, pārmeklēja visas mantas — nav. «O matka bozka… Būs kāds nozadzis…» Zaudējis pašpaļāvību, Parčevskis pārlasīja Pēterburgas vēstuli, mirkli pardomaja un nolēma aizsūtīt Ņinai Jakovļevnai pie notara apstiprinātu vēstules norakstu.

«Augstu cienītā Ņina Jakovļevna!

Griežos pie Jūsu laipnās sirds, kurā tik daudz taisnības un žēlsirdības jūtu. Es pilnīgi atsakos taujāt, kāds iemesls izraisījis Jūsu laulātā drauga naidu pret mani. Es nekad nebūtu uzdrošinājies iejaukties Jūsu personīgajā dzīvē, augstu cienītā Ņina Ja-kovļevna, bet tā simpātijā, teikšu pat vairāk, tā radnieciskā pieķeršanās Jums, kas nav izdzēšama no manas vientuļās sirds, tā liek man pacelt slepeno aizsegu un parādīt Jums posmu no tā dzīves, kuru Jūs varbūt uzskatāt par ģeniālu cilvēku un, nepazīdama viņa raksturu, mīlat. Pilnīgi konfidenciāli un slepeni nosūtu Jums norakstu no vēstules, ko man no galvaspilsētas atsūtījis draugs — poručiks Priperentjevs. Izlasiet, pārdomājiet klusībā, un lai dievs tas kungs palīdz Jums izkļūt no smagā pārbaudījuma, kas Jums uzlikts, izkļūt varbūt pa ērkšķainu taciņu, bet nonākt uz plaša brīvas dzīves ceļa. Ja Jums būtu nepieciešama draudzīga, stipra, palīdzīga roka, tad zvēru pie jaunavas Marijas, ka esmu gatavs nolikt galvu pie Jūsu daiļajām kājām. Jums vienīgai mūžam dziļi uzticīgais, netaisni pazemotais un savās bēdās vientuļais inženieris

V. Parčevskis.»

Mākoņi sāk drūzmēties virs torņa. Mākoņi sabiezē ap Pro-cboru, drīz jo drīz viņš pārnāks uz savu silto kabinetu, uz at-vēsušo māju, tuvāk Ņinas sirdij, kas sastingusi ledū.

Visu plašo Drūmupi pagājušā naktī pārklājis biezs ledus. Visapkārt auksts. Arī Prochora sirdij neizsakāmi salti: to nospiež kāda savāda priekšnojauta.

12

Nav nemaz pagājis liels laika sprīdis, bet taiga ietinusies ar-šinu biezā sniega segā.

Pa šo laiku Parčevskis visu paspēlējis, divreiz bijis viegli piekauts un, grēkus nožēlodams, ieradies pie Prochora Petroviča. Gandrīz vai ceļos krizdams, pazemodamies, iemīdams dubļos bijušo augstprātību, viņš beidzot izlūdzās no Prochora piedošanu. Protams, Prochors viņu atkal būtu padzinis, bet nu Parčevska likteņa izlemšanā, viņam pašam nezinot, iejaucās Ņina.

— Ja nepieņemsi Vladislavu Vikentjeviču, tad gubernators būs tev liels ienaidnieks.

Ieaicinājis Parčevski pie sevis, Prochors viņam zem četrām acīm teica:

— Gribat, es jūs komandēšu uz Pēterburgu?

Šoreiz Parčevskim sāka smaidīt visa seja, arī asais skatiens kļuva maigāks. Prochoram virs deguna iegriezās dziļa rieva up labā uzacs saraucās uz augšu.

— Priperentjeva vēstules saturs man zināms. Ko, ko? Lūgtu bez iebildumiem! Jā. Tātad jūs saņemsiet no inženiera Protasova komandējuma instrukciju. — Viņš satvēra tālruņa klausuli:

— Hallo! Protasovs? Esiet tik laipns, ienāciet pie manis! — un atkal pievērsās Parčevskim. — Pusotra simta vietā alga jums būs divi simti rubļu. (Parčevskis zemu paklanījās.) Tā, lūk! Tagad par jūsu draugu — poručiku Priperentjevu, tirgoni Altinovu un viņa pārvaldnieku Usačovu … Vēl Duņka, Altinova mīlniece. Prochors pakodīja sašķiebtās lūpas, un viņa balss kļuva spiedzīga. — Ja jūs man neapšaubāmi pierādīsiet, ka visi viņi šā vai tā apkaunoti: cietums, piekaušana sabiedriskā vietā, — jūs saņemsiet no manis … Nu … nu . .. cik? Desmit tūkstošus. Bet, ja Altinovs un Usačovs — it īpaši Usačovs — būs palaisti Ņeva zem ledus, saņemsiet divtik. Nemaz neizliecieties izbrīnījies un nedrebiet! Jūs neesat meitene. Vajag veidot savu dzīvi. Nu, tālāk. Vēstulē viss ir samelots. Ne par kādiem žandarmiem nevar būt ne runa. Varat būt pārliecināts, ka tādā gadījumā es būtu sacēlis kājās visu Pēterburgu, man ministri pazīstami. Un visi tie nelieši būtu jau katorgā. Bet vienkārši iemānīja mani savā zaņķī, es paspēlēju lielu sumu, un Duņka patiešām man, līdz nesamaņai piedzērušam, iesmērēja pa purnu. Nu, cienītais, es gaidu atbildi! Man vajadzīgi uzticami cilvēki. Es jūs augstu vērtēju Esiet drosmīgs!

Prochors sajuta, ka viņam pa muguru pārskrien acumirklīgas trīsas un krūtīs iedegas melna, sveloša uguns. Asinis pieplūda galvā, acis iekvēlojās kā ogles. Parčevski šīs acis piespieda kāpties atpakaļ.

— Ar mieru?

— Es nespēju atteikties, — balsij drebot, nomurmināja nobālušais inženieris.

— Tātad uz redzi, Vladislav Vikentjevič!

Parčevskis izgāja.

Prochoram trīcēja rokas. Saliektā atspere viņa dvēselē pēc sarunas ar Parčevski pēkšņi sāka iztaisnoties. Viņu dedzināja neremdināmas atriebības slāpes. Prochors jau šķita redzam, kā «ģenerālis» nirst tumšā atvarā savam patronam pa pēdām, kā šaudās ar sērskābi applaucētā Duņka. Viņa skatiens kļuva ass un auksts, visas viņa domas pārvietojās uz Pēterpili.

Prochoram klabēja zobi. Viņš sažņaudza dūres un vairākas reizes pašāva rokas uz augšu un uz sāniem. Taču drudzis nerimās. Izzuda sajēgas skaidrība, palika tikai viena doma: «Apgulties, apgulties gultā un apsegties.»

… Pans Parčevskis no Prochora tūdaļ devās pie Ņinas. Viņš gāja kā automats, kā pa murgiem, pūlējās atžirbt no uzņēmēja vārdiem, kas viņu bija tā pārsteiguši, bet nespēja. Viņu vēl arvien vajāja Prochora Petroviča kvēlās acis, tās liesmoja viņa sirdī; velns viņu bija grūdis tik vieglprātīgi izpļāpāt vēstules saturu! liet ko lai viņš iesāk, un kāpēc īsti viņš grib satikt Ņinu? Nē, viņam jāsatiek Ņina. Komandējums uz Pēterpili, algas paaugstināšana un šis neprātīgais uzdevums. Kam? Viņam, inženierim Parčevskim … Velns viņu sazina!

Ņina pārbaudīja skolnieku rakstu darbus. Viņa bija viena. Parčevskis, nometies uz vienu celi, noskūpstīja viņai roku. No šā verdziskā skūpsta Ņinai sirdī iesitās tāda nepatīkama strāva. Viņa samulsa un nezināja, kā izturēties pret šo galīgi satraukto cilvēku.

— Piesēdieties!

Stostīdamies un acis uz augšu neceldams, Parčevskis izstāstīja, ka starp viņu un Prochoru Petroviču atjaunojies status quo, ka Prochors Petrovičs komandējot viņu uz Pēterburgu. Paziņoja Ņinai, ka Priperentjeva vēstule pa pusei samelota. Prochors Petrovičs to atspēkojot, Priperentjevs esot nenormāls cilvēks, dzērājs.

— Bet kā tad jūs …

— Mana personīgā vēstule jums tomēr ir manas dvēseles sauciens! Pēterburgā es noskaidrošu visu patiesību un atrakstīšu jums.

— Dieva dēļ, nerakstiet, nē, nē… Pietiek jau tā, kas man zināms. Es ļoti ciešu, ļoti ciešu.

— Es dziļi jūtu jums līdz… Bet dārgā Ņina Jakovļevna! Vajag veidot savu dzīvi… Jūs taču neesat meitene …

Pavērās durvis, parādījās Prochora galva un atkal nozuda

— Prochor, tu?

— Nē, tas neesmu es, — bija dzirdams caur spēcīgi aizcirstajām durvīm.

Vakarā aizauļoja pēc ārsta. Prochors bija saslimis.

Bet vai tad Prochoram Petrovičam ir laiks slimot? Darīšanas negaida, darbā jāvārās ka katlā, nepārtraukti jāgrābj peļņa kā ar lāpstu. Jau pēc pusotras nedēļas Prochors ir seglos, kamanās, uz slēpēm. Viņš žvadzina zeltu, steidzas uz visām pusēm; tad viņš ir te, tad viņš ir tur, pa naktīm neguļ, atkal netaupa savus spēkus, visus tiranizē, visus moka — pats nedzīvo cilvēcīgi un neļauj arī citiem elpu atvilkt. Viņš grib ņemt no dzīves visu, nomākdams savu sirdsapziņu.

Ar lielām pūlēm izdevās pierunāt ārstu pārnākt darbā uz Gromovu rezidenci. Galu galā viņš tomēr paklausīja Ņinas laipnajam uzaicinājumam, un, pats par sevi saprotams, viņu ietekmēja ari apaļā algas sumiņa.

Nu, tagad varbūt strādniekiem būs vieglāk nomirt un izveseļoties. Nāve patiešām pļāva strādniekus bez kauna un žēlastības; nāvei patīk pacilāt izkapti, pagrabināt kaulus tur, kur valda aukstums, tumsa un nabadzība. Cilvēki mirst kā karalaukā, kapsēta mežā plešas plašumā.

Tomēr nāve dažreiz arī maldās: šad tad tā ieskatās bagātnieku pilī. Savā dzimtenē uomira Jakovs Nazaričs Kuprijanovs: pēkšņi — mirklis — un viņa vairs nav. Aizbraukt uz tēva bērēm Ņinai bija grūti: divi tūkstoši verstu ar zirgiem. Viņa atlika braukšanu līdz pavasarim, līdz pirmajiem tvaikoņiem. Tēva nāve noveda Ņinu līdz izmisumam. Viņa — liela, sena uzņēmuma vienīgā mantiniece — nezināja, ko turp sūtīt savā vietā.

Prochoram pēc Ņinas kapitaliem stipri dega acis un sirds: viņš būtu visu viens pats aprijis. Taču Ņina viņam cieši pateica:

— Nē, draudziņ, kas mans, tas mans.

Galīgu izrunāšanos ar sievu Prochors atlika uz vēlāku laiku; viņš saprata, ka būs ilga cīņa: Ņina ir neatlaidīga un ietiepīga.

Vēl asaras nebija nožuvušas no bārās Ņinas acīm, kad Prochors deva viņai pirmo mājienu. Ņina atmeta ar roku.

— Dieva dēļ!… Tikai ne tagad.

Pagāja dažas dienas. Šo laiku Prochors nebija velti tērējis; viņš «pēc acumēra» bija aprēķinājis Ņinas mantojumu, iedomājies to jau apgrozībā un iztēlojis veselus zelta kalnus peļņas.

Vakarā viņi divatā dzēra tēju. Prochors ķērās pie lietas.

— Tu zini, — viņš iesāka, — mūsu mechanisko rūpnīcu es ieķīlāju par diviem miljoniem. Un jau vairāk nekā puse naudas iztērēta dažādu mašīnu, tvaikoņu un bagaru pasūtījumam. Trīssimt tūkstoši iemaksāti, lai nodrošinātu dzelzceļa pasūtījumu. Saproti, Ņina?… Un man pašlaik ļoti grūts stāvoklis.

Ņinai lūpas sašķobījās. Prochors ņēmās viņai pierādīt savas tiesības uz mantojumu. Ņina šīs tiesības apstrīdēja ar cietas loģikas palīdzību. Varbūt viņa atvēršot pati savu uzņēmumu. Viņa neesot īsti pārliecināta, ka, dzīvodama ar Prochoru, pildot taisnības likumu.

— Kāds tur vēl taisnības likums?! Meitiešu muļķība, — viņš gribēja pacelt balsi, taču tūlīt savaldījās. — Nē, mīļā Ņina, tu padomā nopietni… Vienalga, ko arī tu uzsāktu, tevi ikviens piemānīs.

— Tirgotavas es atdošu uz izmaksu, abus tvaikoņus, ja ne citādi, tad iznomāšu, — Ņina palika pie sava. — Un savu pašas naudu tērēšu, kā gribēšu …

— Jā, jā … Liksi uzbūvēt jaunu baznīcu, izliet tūkstoš pudu smagu zvanu.

— Kaut vai to.

— Bet dod tu man vaļu, — es tev pēc gadiem trim izliešu zvanu no zelta. Mums pietiks, un mūsu bērniem paliks. Tomēr vēlreiz saku, pašlaik man nauda ļoti vajadzīga.

Kārtodama lakatu, kas visu laiku slīdēja no pleciem, Ņina sāka bērt vārdus ar lielu steigu:

— Prochor, es tev rakstīju… Tu man neatbildēji. Tā nevar dzīvot. Peļņas kāre tevi ir padarījusi aklu, tu neredzi, kurp tu ej. Tad liec jel man mieru! Kamēr tu nekļūsi par cilvēku, kamēr nebūsi strādniekiem apzinīgs darba devējs, nevis laupītājs, — piedod asos vārdus, — es būšu nevis ar tevi, bet gan pret tevi.

— Tālāk…

Ņina paraustīja plecus, iedzēra malku atdzisušas tējas.

— Iegaumē, lūdzams, šos manus vārdus! Un, ja tu mani mīli, tad dari tā, lai man tie nebūtu jāatkārto.

— Tālāk! — Un Prochors nikni iesmējās.

Ņinai sažņaudzās sirds. Viņa vairs nezināja, kur likt rokas. Viņa saņurcīja kabatas drāniņu un atlaidās atzveltnī. Nespēdama savaldīties, viņa iesaucās:

— Es visu savu naudu izlietošu, lai atvieglinātu dzīvi taviem strādniekiem! Ņem vērā!

Prochoram sāka raustīties labās acs plakstiņš, āda deniņos kļuva dzelteni bāla. Viņš iepleta acis un, lūpas atstiepis, pieliecās Ņinai klāt.

— Stul-bā-a …

Ņina visa saspringa un, pazibsnījusi ar acīm, notrieca zemē tējas tasīti. Ar vieglu rokas vēzienu Prochors noslaucīja no galda glāzi. Ņina nosvieda piena trauku. Prochors nogrūda no patvāra tējas kanniņu. Ņina, visa nodrebējusi, nometa šķīvīti ar ievārījumu, Prochors zvēla pret grīdu cukura trauku.

Viss bija sasists. Drumslas klāja grīdu kā nobiruši un pārakmeņoti ābeļziedi. Uz galda bija palicis tikai smagais patvāris.

Prochors, saķēris Ņinu aiz rokas, pieveda pie bufetes, atvēra durtiņas.

— Sit! Tava reize.

Ņina iešņukstējusies nometa zemē divas apakštasītes. Prochors satvēra un trieca pret grīdu sakšu porcelānā trauciņu ar sinepēm un pipariem.

Ņina histēriski iekliedzās:

— Rupjš tēviņš! Bezkauņa! Viņš man visus traukus sadauzīs :..

No viņas krūtīm izlauzās ilgi aizturēts izmisuma vaids. Aizsegusi seju ar rokām, viņa ātri aizsteidzās uz savu istabu.

Prochors, grūti pūzdams, iegāja kabinetā, satvēra pudu smago atzveltnes krēslu un tik spēcīgi cirta to pret krāsni, ka krēsls salūza drumslās, no krāsns atlēca divi podiņi, bet vilks, pietrūcies kājās, sāka riet savu kungu. Prochors gāza tam ar pātagu trīs reizes, vilks atgrūda vaļā visas durvis un cauri virtuvei pa galvu pa kaklu metās ārā; tur viņš aiz sāpēm sāka baismīgi kaukt.

Prochors dzēra viens pats visu cauru nakti.

Jau otrā dienā skandalozais atgadījums kļuva daudziem zināms. Kas tad bija izpaudis slikto slavu? Laikam piekautais vilks.

Iļja Sochatichs — šis augstāko, viņam nepieejamo aprindu uzcītīgais atdarinātājs — pamēģināja precizi nokopēt bēdīgo atgadījumu. Tomēr viņam tas izdevās tikai pa daļai.

Vakarā viņi divatā dzēra tēju virtuvē. Iļja Petrovičs sāka rīkoties. Viņš visādi izmēģinājās pieķerties sievai, pūlēdamies panākt, lai tā pirmā nosviež krūzīti. Bet nosvērtā, krietnā Fev-ronija Sidorovna nesaprata vīra palaidnīgo manevru, tikai klusībā brīnījās, ka tāds nieka vīrelis varējis kļūt viņai nepaklausīgs. Viņa iebāza mutē augļu cukurgraudu un lēja sev septīto krūzīti. Iļja Petrovičs pēkšņi sāka vārīties kā putras katls un kliegt:

— Kāpēc tas patvāris kviec kā sivēns?

— Tev, muļķim, atļauju neprasa. Kašķīgais Ābrams …

Tad Iļja klusēdams nometa glāzi uz grīdas.

— Nu?! Es jautāju …

Laulātā draudzene neko nevēlējās nomest no galda; viņa cītīgi pūta karsto tēju apakštasītē un ietiepusies šķielēja uz Iļju ar savu melno aci.

— Jūs pat nezināt, kā dižciltīgās mājās traci ceļ! — viņš iebrēcās un nosvieda zemē šķīvīti ar medu.

Tad, izspļāvusi cukuru uz delnas, Fevronija Sidorovna nolika apakštasīti, satvēra laulāto draugu pie kuplā čupra un tā iezvēla ar celi pa dibenu, ka Iļja Petrovičs izlidoja svaigā gaisā un aiz sirdēstiem un nepatikšanām iegaudojās tāpat kā vilks.

— Ko tad tu? — Inokentijs Filatičs, garām iedams, jautāja.

— Patvāri netīšām apgāzu, roku noplaucēju, gribu ar sniegu … Bet kurp jūs iedams?

— N'fia Jakovļevna aicina. Parīt braukšu uz viņas dzimteni tirdzniecības darīšanās.

13.

Ziema pagāja drudžainā darbā. Cirvji lieca taigu pie zemes. Radās daudz «līdumu». Pavasarī izlauzīs celmus, uzars, iesēs kviešus. No taigas dziļumiem uz upi cirta stigas zemes ceļiem un dzelzceļa līnijai. Seit dienu un nakti — divās maiņās pa

divpadsmit stundu katrā — strādāja pieci simti zirgu un pusotra tūkstoša strādnieku. Vajadzēja piegādāt zirgiem barību, cilvēkiem siltumu un pārtiku. Simtiem verstu tālumā pa visu apgabalu zem sliecēm gurkstēja sniegs, zemnieki nepārtraukti pieveda darba vietām auzas un sienu. Kalnos sāka rakt svina un cinka rūdu. Nauda no Prochora kases plūda kā ūdens, bet rezultāti bija tikko saskatāmi. Prochors dzīvoja kā dvēseles krampjos, sasprindzinādams visus savus spēkus.

Sprēgāja sals, taiga vaidēt vaidēja, atbalsodama cirvju klaudzienus, zirgu zviegšanu, ļaužu čalas pie nakts ugunskuriem, šāvienus un dzērāju dziesmas. Zvēri un zvēriņi bēga projām, lācis grozījās no vieniem sāniem uz otriem, sēkdams izkūņojās no migas un, ausis piežmiedzis, devās tālāk meklēt mieru.

Kokiem nošķibīja zarus, pa primitiviem, trīs baļķu platiem pagaidu ceļiem tos saveda krastā, kur jau līdz jumtam bija pacēlušās trīs jaunbūvējamas fabrikas: kokzāģētava, terpentina tecinātava un gulšņu piesūcināšanas fabrika.

Salam sprēgājot, ļaudis dzīvoja brezenta teltīs, paštaisītos tungusu čumos, zemnīcās, kas ieraktas gravu un aizu nogāzēs.. Strādnieki salst, slimo, mirst, strādnieki lād desmitniekus un stražņikus; desmitnieki lād techniķus un inženierus; inženieri,. Prochoram klāt neesot, lād viņu. Prochors mēdz teikt:

— Ja tungusi dzīvo čumos, nemirst badā un nesprāgst, tad kāpēc strādnieki prasa sev pilis? Neapmierinātos trieciet ratā! Vajag tikai pasvilpt — atskries pieci tūkstoši citu, lūgdamies: «Mīļais tētīt, pieņem!»

Uzņēmēja vārdus inženieri pateica techniķiem, techniķi paskaidroja desmitniekiem, desmitnieki un stražņiki sāka baidīt strādniekus. Strādnieki simto reizi lādēja Prochoru.

— Vajadzētu nošaut viņu, sātanu! — dusmojās karstgalvji.

— Liecieties mierā! — lēnie tos mierināja. — Kāds tur būs labums? Nu, nošausiet. Tad arī darba nebūs. Kur liksieties bez darba devēja? Uzņēmējs taču kaut cik peļņas dod. Lai ari sliktāks par ļaundari, tomēr kungs; lai viņš trīskārt nolādēts! Drusciņ jāpaciešas…

— Ū-ti-h! — Karstgalvji aiz dusmām sakoda zobus. — Paciesties? Blēņas! Pacietībai pienācis gals! Naba jau pārrauta! Mēs visi esam pārstiepušies … Ū-uh!

Sals tomēr sprēgāja un pātadziņa piedraudēdama pliukšķēja gaisā.

Darba visiem un ikkatram pārpārēm. Lielo uzņēmuma mašīnu laidusi darbā prasmīga roka, un ikviena kļūda, ikviena neveiksme var atsaukties uz visu darba gaitu. Taču Prochors ir stingrs, inženieris Protasovs pieredzējis un enerģisks, tāpēc uzņēmuma mašīna pagaidām strādā bez traucējumiem.

Protasovs izgatavoja projektus, vadīja būvdarbus. Viņa rīcībā bija piecpadsmit jaunpieņemtu inženieru un techniķu. Sargādams savu prasmīga cilvēka reputāciju, viņš aizvien bija uzmanīgs ekonomisku jautājumu izlemšanā. Viņš apsvēra gan šā, gan tā, aprēķināja teoretiski, vai ir izdevīga viena vai otra uzņēmuma nozare, un nereti deva Prochoram padomu atmest šo un uzsākt to un to. Prochors turpretī izšķīra jautājumus mirklī, vienmēr ar lielu risku.

— Ko, zaudējumi? Blēņas! Man zaudējumu nebūs.

Viņš droši svieda desmitiem tūkstošus pasākumos, kas šķietami solīja pilnīgu iegāšanos. Taču aizvien viņu glāba kāds laimīgs gadījums, — viņš guva uzvaru.

— Februara beigās parasti iestājas sniega nokrišņiem bagāts periods. Meža ciršanas darbi jāpārtrauc. Citādi sniegs jūs nomāks, sagādās jums vairākus simttūkstošus zaudējumu.

— Šogad sniega nebūs, — uz labu laimi atbildēja Prochors un dubultoja strādnieku skaitu.

Un kā par brīnumu līdz pat nākamai ziemai neuzsniga neviena pārsliņa. Prochoram prieks, savā iztēlē viņš jau bāž kabatā miljonu peļņas.

— Nu, ziniet, jums laimējas! — ar slepenu nenovīdību viņam saka Protasovs.

— Drosmīgiem palīdz dievs, — atbild no veiksmes apskurbušais Prochors un skumīgi piebilst: — Bet man varbūt palīdz velns.

— Iespējams, iespējams! — Protasovs, stipri aizvainodams Prochoru, nopūšas un nosūrstās: — Ehe, he!… Jā, jā …

Prochors redz Protasova noskaņojumu kā caur palielināmo stiklu, un saruna tūdaļ izbeidzas.

Misters Kuks, rūpju nomākts, cītīgā darbā stipri apsaldējis degunu. Ak nelaime! Tagad viņš ilgi nevarēs rādīties Ņinai. Bet viņš taču nemaz nespēj bez tās dzīvot.

— Ifan! Stulban! O, willen… Kur zoss tauki? Sauc ļoti drīzāk ārstu. Nu!… Ļoti muļķīgs krieva paruna: «Trīs deguni, un visi aizies.»

— Trin degunu — un viss pāries, jūsaugstība …

— O, kāda nelaime!…

Viss tomēr kārtībā: ārsts mierinādams teica, ka deguns palikšot agrākajā vietā, formu nezaudēšot, lai gan varot sagaidīt, ka tas būšot drusciņ lielāks par dabisko un, diemžēl, iegūšot pastāvīgu viegli violetu nokrāsu kā dzērājiem. Klusībā vēlējies aiztriekt ārstu pie deviņiem velniem, tomēr pacienājis to ar Jamaikas rumu, misters Kuks atkal ierakās papīru kaudzē un nodevās savām nerealajām izdomām. Piemēram, viņš ilgi loloja domu izmantot kādu strauju taigas upīti, lai dabūtu lētas «baltās ogles». Jau rudenī vaļas brīžos viņš izpētīja upi, pagatavoja aptuvenu ierīces projektu un neatlaidīgi bāza visiem degunā savu izdomu, kas bija pārvērtusies par viņa idēe-fixe.

Par lielu nožēlošanu misters Gromofs toreiz bija Pēterburgā, pēc tam par lieliem priekiem misters Gromofs Pēterburgā bija miris. — O! O! O! — Beidzot taču misters Kuks… Ko var zināt? Ko var zināt?! Varbūt misters Kuks izpelnīsies daiļās misis Ņinas labvēlību, varbūt tā kļūs viņa sieva. Ne jau velti vecais chiromants nēģeris Harrijs, paraudzījies viņam delnā, bija iesaucies: «O mister Kuk… Jūs Krievijā iegūsiet slavu. O laimīgākais starp dzīvajiem, mister Kuk, jūs Krievijā sagaida miljoni dolāru…» Beidzot taču viņa projekts būs realizēts… Nu, ko nozīmē viens projekts, tad viņš izgatavos un iemiesos dzīvē tūkstoš projektu. 01 O! O! … Un tad nāca šis trieciens: misters Gromofs drusciņ sveiks un vesels, bet laimīgākais starp dzīvajiem — miljonārs misters Kuks noslaucīts no zemes virsas, pavisam noslaucīts. Good lieavens! [6] o nolādētais harrijs!

Un, lūk, misters Kuks ar trīsām sirdī rāda savu projektu visspēcīgajam Prochoram. Un sev par kvēlu prieku redz, ka Procho-ram iedzirkstas acis.

— Vai ar Protasovu esat runājis?

— Oficiāli ne… Es sarakstījos ar amerikaņu firmu Newport-News … Saņēmu vislabvēlīgāko atsauksmi.

— Nu, kas tur… Laba lieta. Interesanta. Jāpamēģina.

— Mister Gromof! Jūs esat ģēnijs.

Taču apspriedē pieaicinātais inženieris Protasovs acumirklī satrieca projektu drumslās.

— Sī godājamā izdoma, manuprāt, izmaksās ne mazāk par diviem trim miljoniem. Visu iekārtu, it īpaši turbinas, vajadzēs pasūtīt ārzemēs. Bet pats galvenais, kam mums jūsu «baltās ogles», kad apkārt viļņo taigas okeāns? Dedzini, cik uziet!

Mistera Kuka seju apēnoja smaga grūtsirdība. Misters Kuks tikko nenogāzās no krēsla.

— Jūs, mister Protasov, esat ģēnijs … It is splendid… [7] — viņš vājā balsī nočukstēja, trīdams uztūkušo degunu.

Prochors redzēja šausmīgu sapni: kails lauks, tumša bedre, no bedres, lokus mezdamas, līda ārā čūskas. «Skat, šeit viņš ir,» tās šņāca. «Es zinu,» atteica oficieris Priperentjevs, «gan es viņu dabūšu rokā.»

Prochors izbijās sapņa, vispār viņš bija kļuvis nervozs, satraukts. Viņš nekavējoties aizsūtīja telegramu Parčevskim:

«Dienesta komandējumam izbeidzoties, tulit brauciet mājas. Punkts. Savus personīgos uzdevumus atsaucu. Gromovs.»

Sapnis pa daļai piepildījās. Oficieris Pripcrentjevs, saņēmis no Parčevska sīkas ziņas par zemes gabalu, kur atrodams zelts, sadomāja pamērotiēs spēkiem ar Prochoru un pīšam ierosināt pretenziju, lai no jauna iegūtu zaudētās tiesības uz sen aizmirsto zeltraktuvi. Un iznāca ļoti veiksmīgi: laime viņam iekrita tieši klēpī; kāršu spēlē viņš vinnēja lielu naudas sumu un nolēma no .savas puses piekukuļot naudas kārīgo valsts ierēdni. Visu to viņš nokārtos caur Avdotju Fomiņišnu. Kā gluma glodene tā ielīdīs baroneses Zarnoiskas mājā — un viss būs kārtībā.

Laipnā sarunā ar zaļā galda tuvo draugu panu Parčevski Priperentjevs tam sasolīja diezin ko.

— Strādāsim kopā kā divi kompanjoni. Man ir lieliski sakari ar zeltrūpnieku aprindām. Sameklēsim pieredzējušus kalpotājus un izvērsīsim darbu tā, ka jūsu Gromovs plīsīs aiz skaudības.

Inženieris Parčevskis pavisam izkusa, atkal nonāca burvīgu sapņu varā un nesteidzās izbeigt komandējumu. Viņš atzina par labāku atgriezties nevis kā sīks kalpotājs, bet kā pilntiesīgs līdzīpašnieks ienesīgā uzņēmumā, kur viss būs iekārtots humāni, kur strādniekiem būs piešķirtas plašas tiesības uz cilvēcisku dzīvi. Lai tad pane Ņina salīdzina strādnieku darba apstākļus viņu uzņēmumā un savā, lai nonāk pie attiecīgiem secinājumiem, tad varbūt viņa atradīs par iespējamu saraut saites ar vīru un savus kapitalus ieguldīt neaptraipītā firmā «Parčevskis, Priperentjevs un kompānijā». Bet vēlāk, jādomā, oficierītis nodosies žūpošanai; tad varbūt varēs likt oficierītim ar celi pa dibenu.

Ņina saņēma no Parčevska ceturto vēstuli, taču atbildēt nesteidzās, negribēja rakstīt.

Pa to laiku tuvojās metenis. Dienas kļuvušas dzidras, visur krīt lāstekas. Bet naktīs debesis zvaigžņu pilnas, un izvārgušais sala tētiņš, nojauzdams, ka drīz būs gals klāt, beigās vēl cenšas pa-knaibīt ļaudīm gan ausis, gan degunu.

Metenis! Cik savāds puspagānisks vārds. Un kāds pilnasinīgs saturs, kāda nevainīgu jūtu un baudu gamma kādreiz bija skanējuši šai vārdā meitenei Ņinai. Bliņas, smiekli, trijjūgi, mūzika un dejas. Taču viss tas neatgūstami atvirzījies tālu pagātnē un kļuvis par neko: tagad Ņinai — sievietei ir citi ceļi, citi uzdevumi un vēlēšanās.

Inokentijs Filatičs viņai rakstīja, ka laimīgi nobraucis galā, ka Ņinas māmiņa sveika un vesela, tiesa, ļoti bēdājoties un gaidot pavasarī meitu pie sevis ciemā, ka pie Jakova Nazariča kapa licis noturēt dvēseles aizlūgumu. Inokentijs Filatičs vēl ziņoja, ka no desmit tirgotavām apriņķī viņš paspējis apbraukt tikai piecas un izdarīt tur uzskaiti, visas pilnīgā kārtībā, pilnvarotie esot ļoti uzticami ļaudis. Kas attiecas uz naudu, tad brīva kapi-tala bankā izrādījies maz — pavisam divi simti septiņdesmit pieci tūkstoši, no tiem simt tūkstošus viņš šodien pārvedot Ņinai, kā viņa pavēlējusi. Trīs mūra mājas pilsētā, divus veikalus un trīs vasarnīcas priežu silā pie upes esot nepieciešams mazliet remontēt. Abi tvaikoņi un piecas liellaivas, kas šobrīd atrodoties ziemas dīkstāvē, uz visu navigacijas sezonu iznomāti tirdzniecības un rūpniecības ministrijai par sešdesmit tūkstošiem. «Pēc mana aptuvena aprēķina, Jūsu nelaiķa tētiņam Jakovam Nazaričam, lai dievs mielo viņa dvēselīti, labpaticies atstāt Jums, visudārgā Ņina Jakovļevna, mantojumu kopā ar zeltraktuvi pavisam tākā vairāk par diviem iniljoniņiem.»

Ņina tūdaļ sāka just savu neatkarību un savu nozīmi dzīvē. Viņa atcerējās neseno sarunu ar daudzbērnu tēvu atslēdznieku Provu: «Tu esi dūšīgs sievišķis, tu atdalies no vīra, pacelies viņam pāri, sāc vadīt pati savu nelielu uzņēmumu!» Paldies gudrajam Provam par padomu. Tagad viņai rokā lieli dūži, lai spētu pārtrumpot katru vīra kārti.

Vīrs raka strādniekiem jaunas zemnīcas, Ņina ar saviem līdzekļiem cēla gaišas barakas. Virs ar gubernatora piekrišanu cēla koka cietumu ciemata nomalē. Ņina uzsāka būvēt slimnīcu ar simt gultas vietām.

Ņinai būvdarbos palīdzēja Protasovs un divi progresivi, ļoti prasmīgi desmitnieki no strādnieku vidus. Abi viņi paņēma aprēķinu Gromova kantorī un pārgāja darbā pie Ņinas. Viņai pašai — divi simti strādnieku. Viņa maksā tiem tikpat, cik Prochors saviem ļaudīm, bet rūpējas par tiem kā māte.

Sī sievas darbība kaitināja Prochoru aizvien vairāk un vairāk. Viņš nekādi nebija gaidījis no Ņinas tādu rosību, tāpēc bija pārsteigts un nepatīkami satraukts.

— Paklau, priesteriene, visusvētā būvētāja, — kādreiz viņš vērsās pie Ņinas. — Tu taču met man sprunguļus ceļā. Tu savus strādniekus par daudz … Kā lai saka … ar pīrāgiem baro .. Baidos, ka manējie sāks kurnēt.

— Dari tā, lai nekurn!

— Tev tas ir viegli, man grūti. Tev tā ir labdarības rotaļa, bet man uz viņu rēķina jāvairo kapitals.

— Kam tev tas vajadzīgs?

— Lai paplašinātu un nostiprinātu uzņēmumu. Man taču beigu beigās jāsasniedz kalngals.

— Pielūko, ka nenoreibst galva.

— Man galva ir stipra.

Šoreiz tomēr viss beidzās labi.

Ņina joprojām darīja savu pagaidām nelielo darbu, Pro-chors — savu; viņš līda taigu, cēla augšā zemes slāņus, spridzināja klintis un ar rūgtumu sirdī zobojās par Ņinas pasākumiem.

14.

Un tad atjoņoja līksmais kārumnieks metenis ar jautru, sārtu mūli, ģērbies sarkanā kamzolī.

Uz pāris dienām bija aizmirstas rūpes un gāja vajā jandāls pa visu taigu. Tāpat kā senajos Pjotra Daņiliča laikos Medve-devas ciemā trakulīgās krievu dzīres sākās ar pārēšanos: cauri visai sviesta nedēļai ripoja tūkstošiem bliņu. Taiga smaržoja pēc bliņām verstīm tālā apkaimē. Vāvere viebās koka dobumā, lācis šķaudīja savā midzenī. Klaidoņi, spirtneši un visādi tumši ļautiņi, ieplestām nāsīm gaisu ošņādami, manījās ārā no taigas biezokņiem, tuvāk līksmajiem ļaudīm: varbūt atkritīs viena otra bliņa, varbūt laimēsies pārgriezt kādam rīkli un apgriezt otrādi kabatas.

Saviesīgi vakari, bliņas, ķekatnieki: čigāni, lāči, turki, bet pa naktīm — laišanās no kalna. Prochors Petrovičs uz stabiem uzcēla nokalni kraujajā upes krastā, pa to kā viesulis lejup drāzās paklājiem segtas kamanas versti tālumā. Garām aizslīdēja ceļmalā degošie sārti, darvas mucas, lāpas un simtiem daudzkrāsainu laternu. Augšā, kalna galā, dunēja pūtēju orķestris. Lai muzikanti aukstumā nenosaltu, tiem bija izsniegta muciņa degvīna. Trompetes un flautas uz beigām sāka kļūdīties un divējas bungas dārdēja nesaskanīgi.

Protasovs, Prochors, Ņina ar Veročku, misters Kuks un vilks laidās no kalna vienās kamanās. Aiz viņiem izgreznotā kulbā — Alaņečka, diakons Feraponts un lielā smējēja Ketija. Viņā manāma liela pārmaiņa: kļuvusi draiska, rotaļīga, aizrautīgi koķetē ar diakonu, bet mazā Maņečka ir greizsirdīga, dusmojas.

— Gan es jūs trijjūgā… O, ho, ho, hol — diakons ducina kā no mucas. — Es jums saku, rokas plaukšķināsiet!

Aiz diakona kulbas kamanās joņo piedzērušais Iļja Petrovičs Sochatichs, pārģērbies par Osmanu-pašā. Izslējies stāvus, viņš līgojas, vicina pudeli un bļauj kā āzis uz sētas:

— Jaman! Jakši! Allah, Allah, Allah!

Aiz apkakles un sarkanajām biksēm viņu pietur Fevroņja Si-dorovna ar Annu Inokentjevnu — divas tikpat tumīgas sievietes kā pats metenis.

— Aņutal Anna Inokcntjevna! — sauc iereibušais Prochors.

— Marmelade! Rāpies pie mums …

— Allah, dira, mural — āža balsī blēj Iļja Sochatichs.

— Lai ripo galviņas! … Viņa ir mans harēms!… — Visiem nebēdnīgi kliedzot, viņš pa galvu pa kaklu izgāžas no kamanām.

Klaigas, smiekli, jautri blīkšķi no šautenēm. Bet aiz kamanām vēl un vēl kamanas, kulbas, ragaviņas, pūlis bērnu, pūlis puišu un meitu. Spiegšana, troksnis, dziesmas, skūpsti…

— O, 0! Cik man ļoti patīk visbrašākais metenis! — misters Kuks iesaucas. — Ļoti labākais krieva paruna: «Savās kamanās iekšā negulies.» [8]

Viņš nezina, kā un ar ko izdarīt Ņ&gt;na&gt; pa prātam: gan pietur viņas uzroci, gan apsedz kājas ar kažoku un raugās un raugās viņai acīs, pūlas ieskatīties arī sirdī, taču dieves sirds ir aiz deviņām atslēgām un auksta kā ledus.

— Saudziet degunu, — viņa saka.

— O jā!… O jā … Pateicos jums ļoti. Mans deguns — mans nelaime, — un paslēpj piesārtušo seju mīkstajā jenotādas apkaklē.

— Māmiņ, vilciņš asti nosaldējis, — sprigace Veročka svepst.

— Viņš laizās.

Jau pagājušas divas reiboņa dienas, divas naktis. Ar Kctiju kaut kas noticis; jā gan, atgadījies kaut kas savāds, mīklains. Kā miegā, tā nomodā viņai nelika miera tādi rotaļīgi, skurbi sapņi. Ai, ir gan tas metenis! Ai, ir gan tie divdesmit pieci nemanot aizritējušie meitenes gadiņi…

Maņečka uz veselu nedēļu aizbraukusi viesos pie krustmātes tuvējā ciemā. Nu, kas tad par to, tas taču nav nekas, tas ir ļoti labi, lieliski.

Lūk, iedegusies spoža zvaigzne, arī mēness met sudraba gaismu pār plašajiem ceļiem. Diakons Feraponts, noīrējis pasta zirgu trijjūgu, auļo uz loloto lieveni. Viņš kā ozols iestājies kamanās, ka zvanu tornis, cepure uz pakauša, kažoks atpogāts, grožus saņēmis kreisajā rokā, labajā — pātaga, zobos liela pīpe, kamanu priekšā — ceturtdaļspaiņa liela degvīna pudele un pelmeņi. Ho, ho, vai tas patiešām diakons Feraponts!

Varbūt — diakona tēvs, bet varbūt — prasmīgs zirgu zaglis — čigāns. Ei, ei, Maņečka, ļaudis, važoņi, steidzieties, dzenieties pakaļ zaglim čigānam!

— Ka-hi! — smīnēdams kā čigāns bārdā nodūc varenais Feraponts, un zirgi — pie lieveņa.

Noklaudz, nožvadz skanīgais riņķis pie vārtiem. Iznāk viņa, ģērbusies vāverādas kažociņā ar vilnu uz āru. Smuidra un viegla. Ap galvu sudraboti lāsmains Orenburgas lakats pelnu krāsā.

— Nolaupiet, nolaupiet, ļaundari tāds, — viņa saka un klusi

smejas.

Feraponts nezina, ko atbildēt, viņš līksmi uzsauc: — Ka-lii! — Zirgi nodreb un sāk dejot.

Nošmiukstēja pātadziņa, trijjūga zirgi salēcās pakaļkājās un — aidā, lēkšiem. Gaišzili putekļi, vizuļi, briljanti. Lielpieris mēness sarauca uz augšu labo uzaci un nosmīnēja. Burvis tu esi, mēnesi Tu vecais, plikpaurainais palaidni, mīlas nedarbu veicinātāj un pats pirmais netikli grēcīgajā pasaulē…

Ņina Jakovļevna pa to laiku sāka uztraukties: pulksten septiņos nolikta operas izrāde — fragmenti no «Sniegbaltītes», kur diakonam Ferapontam ar Aleksandra tēva piekrišanu — tas bija spiests piekrist — jātēlo Berendejs.

Tika atzīts, ka pēc ārējā izskata diakons ir uz mata cars Berendejs. Tā kā labs tenors, kas ar savu ārieni atbilstu skatuvei, nebija gadījies, tad gribot negribot nolēma Berendeja tenora partiju laist basa reģistrā. Nu, kas par brīnumu? Te jau nav ķeizariskais teātris … Gan jau būs labi…

Mēģinājumi turpinājās veselu mēnesi, Sniegbaltīti dziedāja inženiera Petropavlovska jaunā sieva, Kupavu — Ņina, Mizgirju vēlējies dziedāt Iļja Sochatichs, bet pēc balss un dzirdes pārbaudes viņam noliegts piedalīties pat korī. Mizgirja loma bija piešķirta rakstvedim, bijušam provinces dziedātājam, politiskajam trimdiniekam Parfjonovam-Razdoļskim. Viņš galvenām kārtām arī vadīja lugas inscenējumu. Baznīcas koris savu uzdevumu veica lieliski. Arī skolas audzēkņi ļoti kuplināja izrādi. Priekšnesumam vajadzēja notikt Ņinas celtajā tautas namā, kas spēja uzņemt pustūkstoša skatītāju.

Visi vai prātu zaudēja, meklēdami pazudušo diakonu, apstaigāja slepenos zaņķus, visas kaktu krodzinieces, stražņiki izbrau-' kāja taigu krustām šķērsām, tarkšķināja svilpes, vienkājis Fedo-tičs noblīkšķināja pat ar lielgabalu, sak, diakons izdzirdēs, atcerēsies. Ak, kaut jel pats nelabais viņu parāvis.

Bet mēness no debesīm viltīgi mirkšķināja acis: «Sak, zinu gan, kur diakons, bet neteikšu vis.»

… Noauļoja pa gludo ceļu verstis divdesmit un nogriezās uz mednieku ziemas mitekli. Putās saskrietie zirgi sāka iet soļos. Ziemas miteklis — maza būdiņa ar dūmu lodziņu un zemām durvīm. Mednieki šeit pavada garās ziemas naktis. Pie durvīm nolikta sausa, sveķaina malka. Diakons paņem klēpi, iekur uguni krāsnī, kas sakrauta no akmeņiem. Mitekli apkurina kā pirmatnējos laikos: dūmeņa nav, sūrie dūmi piepilda būdu no augšas līdz apakšai, nemaz nevar elpu atvilkt. Meiča sēž kamanās bieza ciedru mežā, sapņo. No tumšajām debesīm caur skujām dzirkstī tālas pasaules. — Kas jūs esat, kas? — viņa jautā, atliekusi sakarsušo galvu, taču zvaigznes klusē, skumst.

Diakons, nometies pie akmeņu krāsns rāpus, pūš uguni un rūgti rauti — dūmi kož acīs. Kad akmeņi sakarsīs un ogles izgailēs, tad dūmi izies ārā, acis apsausīs, varēs dzīrot. «Dūmi,» viņa vēro un rauc deguntiņu. «Dūmi veļas pa lodziņu, pa atvērtajām durvīm. Bet man gribas ēst un … žūpot.» Sirds viņai tīksmi gurst: mežs, zvaigznes, būdiņa — burvība. Var jau būt, ka grāmatās skaistāk, bet šeit — pikantāk. Ha, ba, Feraponts!… Vajadzēja taču to izdomāt. Lai jau uzzin visi, lai Maņečka iesit viņai pa vaigu — viņa ir gatava uz visu. Ekscentriski? Jā. Tur jau ir tas triks… «Ha, ba, pikanti, vai nav tiesa?»

Viņa aizver acis, klausās pati sevī. Viņai blakus melns, milzīgs lācis.

— Tūlīt vārīšu pelmeņus, — lācis saka un izvelk no kamanām divus sainīšus. — Bet cs, ziniet, kā pie Bābeles upēm. Tur mēs sēdējām un raudājām. Dūmi, karstums… Pat bārda sprakšķēja … Ak tu nelabais!

Viņa nedzird, ko saka lācis. No lāča nāk dūmu un vēl kāda savāda smaka, taču, dzirdot vārdu «pelmeņi», viņai siekalas saskrien mutē. Viņa atver acis.

— Ferapont Samoilič, jūs esat brīnišķīgs.

— Brīnišķīgi ir tavi darbi, ak kungs, — kā baznīcā atbild lācis no ziemas mitck]a un pēc brītiņa kliedz: — Gatavi!

Lācis paceļ viņu uz rokām un ienes ziemas miteklī. Zvaigznes būtu ar mieru izstāstīt savu noslēpumu. «Kas jūs esat, kas?» Bet meičas vairs nav kamanās, zvaigznes stāsta savu noslēpumu zirgiem. Zirgi uzmanīgi klausās, kremt auzas.

Būdiņā deg divas sveces. Uz māla klona skujas, uz skujām —ļ paklājs. Meiča nomet kažoku. Diakons svīst savā talarā. Pelmeņi ir brīnišķīgi — ar pipariem, ar etiķi. Diakons kārīgi dzer degvīnu un ikreiz spļauj caur zobiem kaktā. Meiča smejas, arī viņa dzer un mēģina spļaut caur zobiem, taču viņai tas neizdodas; viņa slauka zodu sasmaržotā kabatas drāniņā.

— Jūs, mana daiļā, atveriet mutīti platāku un tad ar mēlīti caur zobu šķirbiņu — žviks! Es varu aizspļaut caur zobiem deviņus soļus tālu.

Diakons sēž uz bluķa kā troņa galā, un viņam tikko nemetas galva pie griestiem: viņš ir tik liels un spēcīgs, bet būdiņa —I maza.

— Uzrunā mani ar tu, uzrunā ar tu, — koķetā balsī sakn meiča, kas jau sākusi apskurbt.

— Manam amatam nepiederas, atvainojiet, otrukārt, — nodun diakons. — Pie tam man ir diakoniete… Esmu ieguvis kā mazītiņu kaziņu.

Meiča smejas, ar vaigu pieplakdama pie Feraponta talara, viņš kaunīgi atvirzas.

— Ak, piedodiet, otrukārt… Jūs maķenīt esat vaidziņu notašķījusi ar kvēpiem… Atjaujiet… — un ar mēli saslapina delnu, novelk meičai gar vaigu un ar nokvēpušo piedurkni noslauka slapjo vietu sausu. Meičai vaigs pārklāts ar biezu kvēpu kārtu. Diakons gatavs vai zemē ielīst, taču, slēpdams savu neveiklību, viltīgi rūc:

— Nu, redz, mana sirsniņ, kļuvāt balta. Pat pavisam tīra kā tikko no pirtiņas.

— Tu neesi Feraponts, tu esi diakons Achils… Ļeskovu esi lasījis? Zini?

— Ļeskovu? Zinu. Petrucha Ļeskovs, kā tad? Pirmais dzērājs bija pie mums Uralos.

Viņa iespiedzas smiedamās un cenšas aptvert neaptveramo diakona vidukli. Tas nepretojas, nopūšas: — Ai, ai, ai! — un saka:

— Tu esi kārdinātāja, meiča.

— Vai tu sievu mīli?

— Skaidrs. Kā tad citādi?

— Ļauns, ļauns, ļauns!… Tu esi nejauks… — Viņa dauza ar dūrīti tam pa vingro ceļgalu, dūrīte pārklājas ar kvēpiem, bet sirds tvīkst.

— Glābiet! Nu man ir gals klāt… — Diakons pietrūkās kājās un visā sparā atsitās ar galvu pret griestiem. Kā melns sniegs sāka birt kvēpu pārslas. — Berendejs! Izrāde! Sniegbaltīte!.. . Nu manai galviņai beigas!

Meiča aiz pārgalvīgiem smiekliem plīsa vai pušu, visa pie-plaka pie paklāja.

— Ferapont!… Jūs esat brīnum jauks … Ha, ha, ha!… Bet es taču tīši… Es zināju… Nāc šurp, sēdies! Tur iztiks arī bez tevis.

… Berendejs bija jātēlo baznīcas kora basam Cistjakovam. Viņš bija dzērājs, bet notis pazina labi. Sirmā parūkā, ar lieko bārdu, ģērbies baltā mantijā un ar kroni vaiņagots, viņš sēdēja tronī, rokās turēja notis un dialogā ar Sniegbaltīti pielaida dažas kļūdas. Taču labs klavieru pavadījums un lieliskā Sniegbaltīte glāba stāvokli.

Pirmajās rindās sēdēja visa augstākā sabiedrība ar Protasovu priekšgalā. Prochors pavadīja laiku aiz kulisēm, dzēra konjaku, teica komplimentus meitenēm, izmeta pa vārdam par pašmāju aktrisēm. Strādnieki sajūsmā nespēja atraut no skatuves uzbudinātās acis. Tiesa, viens otrs gan snauda, viens otrs krāca, un ieskurbušais zeltracis Vaņka Sereņkijs, iespraucies pēdējās rindās, pat iekliedzās:

— Blēži!… Nē, jūs labāk mums algu pielieciet!

Taču viņu ātri izstiepa ārā, svaigā gaisā.

Kupava — Ņina uzmanīgi pārlaida skatienu pār rindām līdz pašai galerijai — viņas draudzenes nebija.

— Nu, kur tad Ketija?

Ketija mierināja nenomierināmi skumīgo diakonu. Aizmāršīgais Feraponts gulēja uz vēdera viņai blakus, seju aizsedzis ar plaukstām. Milža galva atdūrās kaktā pret sienu, bet papēži — pret akmens krāsni. Pleci viņam raustījās. Ketijai šķita, ka viņš raud.

— Mans bruņiniek!… Don 2uan … D’Artaņjan … Achi-lej! — Viņa raustīja knūpus guļošo diakonu. — Neraudi… Kas tev kait?

— Liecies mierā, liecies mierā, man vēdera graizes. Griež kā ar pīķi.

— Ak nabadziņš!… Atosiks mans … Protosiks mans …

Meiča smejas, meiča ievelk no pudeles stipro, saldo liķieri.

— Dzer!… Manu bruņiniek …

Diakons, izbāzis no sola apakšas galvu, dzer liķieri, krim-šķina, dzer degvīnu. Sveces izdeg, apkārt klīst burvīgas ēnas. Zvārguļi klusi skan, trīsreiz nošķind zvaniņš — droši vien straujajiem zirgiem apnicis stāvēt. Bet puskailās meičas smadzenēs šīs skaņas atbalsojas kā tīkams kārdinājums. Klau, aizjoņo garām it kā slaveno bruņinieku brīvā kavalkade; bruņas tiem šķind, zobeni žvadz …

Un tur, zaļajā taigā, arī joņo melns jātnieks… Tuvāk, tuvāk. Zirgi krāc un dīžājas, krāc arī diakons Feraponts.

Bet bruņinieks spārnotajā zirgā pēkšņi piestāj, nometas uz viena ccļa un pazemīgi pasniedz viņai baltu rožu pušķi. «My lady, my lady,» viņš čukst un skūpsta tai lūpas. «Mana sirds, my lady, pie jūsu kājām.»

— Mīļais, — Ketija sastingst, viņas seju, visu viņas miesu, pāršalc kaisles viļņi. Aizvērusi acis, viņa smaida un karsti apkampj Ferapontu. — Nu, skūpsti mani, skūpsti!

Līdz nemaņai piedzērušais diakons zveļ ar papēdi pa akmeņu krāsni, sper ar kājām līdz griestiem un dūc:

— Liecies mierā, liecies mierā, tu Bābeles meita! Man amats neatļauj.

Meiča sasit rokas, meiča raud lielām asarām, mēģina piecelties, taču reibums gāž to gar zemi.

Visa pasaule līgojas, peld, galva atdalās no rumpja, galvā šausmas, chaoss, tāda kā nepārtraukta degsme un spārnu vēzieni, un sirds kā šūpolēs: augšā — lejā, augšā — lejā. Meiču apņem karstums, izbailes, nāve. Nupat būs gals klāt. Viss kūleņo, lēkā, dun. Meičai šausmīgi nelaba dūša.

— Mans mocītāj, mans mīļais Achilej… Tu visu… Tu visu… Nu, ja es būtu… Muļķis!… Tas taču ir untums… Mans untums … Varbūt es jau pirms septiņiem gadiem esmu … bērnu dzemdējusi!…

— Stāsti, meitēn, stāsti… Stāsti vien, es klausos, stāsti… — basa balsī dūc ar mežu aizaugusī Berendeja rīkle.

… Fiļka Škvoreņs klausījās. Prochors sacīja:

— Nelietis tu esi, no neliešiem nelietis. Es zinu, kā tu, visiem dzirdot, mani esi gānījis. Tātad es esmu asinssūcējs? Briesmonis? Ko? Ko ar tevi, neģēli, lai iesāk? Ar cietumu tevi nevar nobaidīt. Vilks jāuzrīda, lai tev rīkli pārplēš. Tpū, tu nešķīsteni!… Ko man ar tevi darīt? Bet es taču tevi par cilvēku gribēju pataisīt … Noticēju muļķim. Nekādu goda jūtu tev, brāl, nav.

Lamzaks aiz uztraukuma slāpa nost. Viņam elpojot dziļi iekrita tumšdzeltenie vaigi. Tad viņš pacēla uz Prochoru redzīgās acis ar izvērstajiem plakstiņiem un ar lielo dūri iesita sev pa krūtīm: — Prochor Petrov!… Vai tu man tici? … Lai mani jods sasper! … Uzliec tu man kā pops pitimiju, kādu vien gribi, visu izpildīšu, pat neiepīkstēšos. Lai man galvu norauj no pleciem, ja es …

— Noķer čigānu! Zini? To pašu. Un atved šurp!

— Būs darīts. Noķeršu.

Jā, šī saruna bija notikusi jau sen, drīz pēc Prochora atgriešanās no Pēterpils.

Bet pašlaik ir vēla nakts stunda — pēc «Sniegbaltītes» un pašmāju koncerta, pie Gromoviein patlaban balle pašā karstumā. Pulcēties bija sākuši pulksten vienpadsmitos. Skanēja mūzika, griezās dejotāju pāri, pa visām istabām šaudījās maskās tērpušies ļaudis, pie galdiem — ā la fourchette, ķer, ko redzi, — visi jautri, nevienam nenāk miegs, bet Ketija guļ, pat nepasmaida.

Feraponts redz briesmīgu sapni: it kā pats visuvarenais arehierejs joņo trijjūgā, meklē un nevar atrast diakonu, pavēl: «Ar varu, kas man piešķirta, pasludinu: nekavējoties izstumt no garīdznieku kārtas, atstādināt no amata, noskūt pusi galvas, uzlikt baznīcas lāstu.»

Bet aiz visuvarenā — melnais jātnieks ar iekritušo degunu.

Kāds pagriež pulksteņa rādītājus no nakts uz rītu. Melnais bez-deguna jātnieks nojāj garām vienreiz, otrreiz. Aiz viņa velna šunelis jautri nokvankšķ: «Au, au, au!»

Rej, sunīt, rej! Nakts sāk bSlēt, dziest. Trijjūga zirgi skandina zvārguļus, nestāv mierā.

Un, tiklīdz pār taigu atausa pavasarīgais rīts, balle beidzās, vīna un ēdiena piesātinātie ļaudis sāka izklīst, — Ketija atvēra pusmiegainās acis. Būdiņā aukstums. Diakons Feraponts krāc aizraudamies, caur durvju šķirbām iekšā plūst zilgana gaisma. Ketija nodrebēja, steigšus uzvilka vāverādas kažociņu, izņēma no somiņas spogulīti, izgāja ārā un iekliedzās, — pie būdiņas tikai kamanas.

— Zirgi! Kur tad zirgi? Diakon, celieties taču!

Ketija nevarīgi apraudājās: viņai kļuva sāpīgi, rūgti un aizvainojoši.

Tā beidzās šī trakulīgā nakts. Klaidonis mēness jau sen bija ieslīdējis pazemes nakts mītnē atdusēties. Pār mūžīgi zaļo taigas pasauli mirdzēja saule.

15.

Laiks, gausi ļodzīdamies, ritēja uz priekšu, sākās šķīdonis, Ņina Jakovļevna posās uz braukšanu. Šķiršanās no sievas Pro-ehoru nemaz neskumdināja, viņš tomēr kļuva pret Ņinu uzsvērti laipns un pievērsa tai uzmanību. Viņa pēc sava prāta novērtēja Prochorā notikušo pārmaiņu un centās vīra neīstās jūtas turēt no sevis pieklājīgā attālumā.

Drūmi sasaucās lielā gavēņa zvani. Pēc skaļās dzīrošanas sviesta nedēļā strādniekiem tagad sākās lielā gavēšana. Uz Pro-ehora pavēli visos viņa veikalos un noliktavās cenas pacēlās, bet zemā alga — caurmērā līdz četrdesmit rubļiem mēnesī — palika agrākā. Ļaudis paklusām kurnēja.

Kad uzņēmēja preces kļuva dārgākas, pusbadainie strādnieki sāka iepirkties pie privātiem sīkumtirgotājiem. Trim neatkarīgiem veikalniekiem ciematā piebiedrojās jauni iedzīvojušies uzpircēji, kas ieradās šeit no attālākām vietām. Viņi atveda preču vezumus, apmetās gan taigā, gan pie zeltraktuvēm, gan fabriku tuvumā. Turpat parādījās arī spirtneši. Melnais bezdeguna jātnieks ar savu melno sunīti šaudījās uz priekšu un atpakaļ, mainīdams spirtu pret zeltu, un nebija notverams kā vējš.

Prochors pavēlēja triekt sīkumtirgotājus ratā. Uzcītīgie urad-ņiki, kas virs kroņa algas saņēma no Gromova kantora lielas naudas balvas gan uz ziemsvētkiem, gan lieldienām, ar stingru roku ķērās pie darba. Viņi apgāza preču vezumus, tirgotājus dzina prom, nepaklausīgos pēra ar pātagām. Aizdzīti no vienas vietas, tie pārvācās citur. Piekauti, nolamāti tie, apstākļu spiesti, no padevīgiem cara pavalstniekiem pārvērtās dedzīgos dumpiniekos. Paslcpen ar peļņu pārdodami preces, viņi kūdīja strādniekus:

— Ko ta jūs, puiši, skatāties uz šitādu kārtību? … Uzņēmējs — blēdis, uradņiks ar pristavu — viņa kalpi. Un arī visa valdība droši vien tāda pati…

Arī tiesnesis no uzņēmēja dabūja kukuļus: viņam bija piešķirts dzīvoklis ar apkurināšanu un apgaismošanu, un vēl «par īpašiem pakalpojumiem» viņš saņēma naudas balvu. Tāpat visi ierēdņi, ko valdība bija iecēlusi strādnieku interešu aizstāvēšanai: darba inspektors, kroņa inženieris, tiesnesis, izmeklēšanas tiesnesis, pasta un telegrāfā ierēdņi, notārs, pat kazaku simts, kas ceļā apsargāja zelta pārvadātāju karavanu, — visus viņus bija uzpircis Prochors Petrovičs, un, baidīdamies zaudēt vietu, ikviens no tiem pēc saviem spēkiem atbalstīja nelikumības.

Tik veikli tika iesmērēta valdības uzstādītā mašīna.

… Un gluži negaidīti, traucēdams jautro pavasara gaitu, no rīta uzpūta rietumu vējš, sacēlās balts sniegputenis. Papriekš vērpās zempūtis, vēlāk vējš sadzina biezus mākoņus un tad ņēmās svaidīt sniegu un griezt virpuļu virpuļos.

Trīsdesmit jātnieku liels kazaku konvojs devās ceļā. Desmit vezumi zelta, ko Prochors nodevis valstij, ienira sniegputenī. Ceļš caur taigu tādā laikā ir bīstams, taču zirgi izturīgi, kazaki modri un redzīgi.

— No ceļa nost! No ceļa nost! — Karavanas priekšā drasēdams, vicināja pātadziņu kazaku oficieris.

Pretimbraucošie siena vezumi — milzīgi kā šķūņi — steigšus nogriezās sānis, zemnieki aiz brīnumiem bolīja acis: desmit tukši pajūgi.

— Pēc kā tad, zaldātiņi, braucat? Vai pēc zivīm, vai?

— Kā vajag, pēc tā braucam … Vācieties projām, ātrāk!…

Pajūgi ar zirgu pāri priekšā patiešām izskatījās pilnīgi tukši:

tikai nevērīgi iemesta, svina plombām aizplombēta ādas soma, tanī pudi divdesmit pieci smags, neliels zelta stienis.

Priekšā dziļas, nomaļas gravas nogāze.

— Klau-sie-ies!… Izvilkt šautenes no pārvalkiem!

— Jā! Jā! Jā!

Gravai pārbrauca pāri laimīgi. Vējš pamazām mitējās, sniegputenis sāka norimt. Bet Ketijas sirdī vētra plosījās tāpat kā taigā. Gan viltīgi izlocīdamies, gan Prochora priekšā krizdams uz vienu celi, skumīgais diakons Feraponts sūdzēja viņam savas lielās bēdas.

— Vakar viens pats izbraucu pavizināties un pamatīgi piesūcos, tā arī biju aizmidzis kamanās kā nokauts gailis. Bet rītā atplešu acis, skatos — zirgu nav.

Vilks pasmaidīja. Prochors smējās no visas sirds.

— Saki pasta puisim, ka naudu par trijjūgu samaksās kantoris. Es piezvanīšu. — Un, pametis diakonam ar acīm, jautāja:

— Tad tu saki, ka viens pats brauci?

— Kā dieva priekšā runāju … Nudien!

Tātad viss pilnīgā noslēpumā. Diakons kā ūdeni mutē ieņēmis. Un, atskaitot nozagto trijjūgu un sudraboto mēnesi, neviens nekā nezina par Ketijas nedarbiem. Pēc izskata jauniņā Ketija bija gandrīz vienā vecumā ar savu draudzeni Ņinu Gro-movu. Nekur neizbraukdama, viņa dzīvoja taigā jau četrus gadus. Šī institūta tikumu žņaugos sasaistītā, naivi sapņainā meiča, pavasarim tuvojoties, pēkšņi atraisīja saites, pēkšņi atvēra sirdi pretim jauniem, skurbiem vējiem. Viņai, kas nobriedusi izdomātu nosacījumu siltumnīcā, vēl daudz jāpārdzīvo un jāizjūt, lai viņas dzīves prieka un sarūgtinājumu mērs būtu tikpat pilns kā Ņinai. Bet laiks negaida, asinis brāzmo. Un pieredzējušais pavedinātājs pans Parčevskis jau ne vienreiz vien mēģinājis ievilināt viņu grēkā: «Dzīve, sak, ir īsa, vajag izmantot tās labumus,» Nabaga mazā Ketija, nabaga nepieredzējušais bērns … Kas ar viņu lai notiek? Parčevskis, izraisījis viņā grēcīgas ilgas, aizbrauca, Protasova sirds pieder citai, misters Kuks nosaldējis degunu. Bet Prochors Gromovs? O nē, nē, tas nav iespējams: viņš ir rupjš, viņam dvēsele netīra, mazā Ketija drīzāk mirs, drīzāk metīsies uz galvas āliņģī nekā atļausies krāpt savu draudzeni Ņinu. Nē, ņē, nē! …

Un, lūk, dienasgrāmata:

«5. februāri. Sestdiena. Līdz metenim tieši divas nedēļas.

Naktis man sagādā lielas mokas. Sirds dauzās stipri jo stipri. Es visa tvīkstu ilgās, mirkstu asarās.

Man mīļā nav, nav drauga vēl,

Pēc tā vien sirds man ilgās kvēl…

Kad guļu gultā, gribas tīksmināties un bezgalīgi sapņot par kaut ko cēlu. Bet tad pēkšņi mani visu pārņem kā liesmu kvele, grāmatu triecu kaktā, krūtis piekļauju pie spilvena, kožu to ar zobiem, visa lokos kā pekles ugunīs; gribas kliegt, svilpt, neprātīgi plosīties. Ak dievs, kas ar mani noticis? Vai esmu ārprātīgā vai vienkārši histeriķe?

Vakarā uznāca vēlēšanās aiziet pie viņa. Viņš viens pats, noguris.

«Sarunas konspekts»:

Viņš. Ā! Jūs?! Priecājos, priecājos … (Noskūpstīja roku.)

Es. (Raudādama metos viņam pie krūts.) Es mīlu jūs, mīlu, mīlu…

Viņš. Mīļā Ketija, kas jums noticis? (Seja viņam izstiepās gara, viņš apsēdās.) Kāpēc tad jāraud?

Es. Jūs mīlat citu.

Viņš. Ja arī būtu tā… Taču, šķiet, ka ne.

Es. Tad mīliet mani! Es vairs nespēju … Es piederu jums… (Man acu priekšā metās tumšs, es nokritu uz tachtas. Kad atmodos, viņš sēdēja man līdzās, turēja savās rokās manus aukstos pirkstus, skūpstīja tos, glāstīja man matus.)

Viņš. Vai zināt ko, mīļā Ketija? … Es jums iedošu bromu, tas ļoti labi nomierina nervus …

Es. Pateicos jums … Jūs esat gļēvulis, nelietis …

— Kāpēc, kāpēc?

— Jūs mīlat citu …

— Apmierinieties, meitēn, apmierinieties, mīļā …

(Es histēriski iesmējos, iekodu viņam pirkstā, sāku viņu raustīt, viņš pagrūstīja mani. Es viņam iesitu ar knipi pa roku.)

Viņš. Neprasiet no manis neiespējamo. Reiz par visām reizēm. Jūs nevarat būt mana sieva. Un es negribu būt nelietis. (Viņš, viss piesarcis, liesmainām acīm dusmīgi piecēlās un aizgāja pie galda.)

— Es vairs nepazīstu jūs, mīļā Karmen …

— Uz redzēšanos, Protasov!…

Un es aizgāju.

20. februāri. Redzu tādus kailus, kvēlus sapņus. Redzēju sapnī diakonu Ferapontu, šo milzi — mocekli. Viņš it kā bija izcēlis mani no siltas vannas, ietinis palagā, uzsēdinājis uz delnas un ucāja uz augšu un leju kā bērnu. Es nokritu, satrūkos, pamodos. Nu, kas tad kaiš? … Kas viņam vainas? … Ak kungs, cik garlaicīgi! Būtu jel drīzāk metenis atjoņojis. Nakts dievkalpojums jau beidzies, zvana visi zvani. Ak kungs, uzturi tīru manu dvēseli! Bet sirds tiecas piedzīvojumu pasaulē, pasaku valstī…

12. martā. Nu, redz … Kā nu lai es gavēju? Kā lai izsūdzu savu grēku Aleksandra tēvam? Nekad, nekad! … Es vienkārši teikšu, ka nejauši pārgulēju nakti ziemas miteklī ar kādu zemnieku vai mednieku … Slēpoju, apmaldījos, drusciņ iedzēru kopā ar viņu, negaidīti noreibu. Un vairāk nekā jau arī nebija. Un ļoti labi. Es tāpat kā senāk esmu tīra dieva un pati savās acīs. Lielais gavēnis, zvanu skaņas, lāstekas, krauķu kliedzieni. Bet tu, mana nabaga, nabaga māmiņ, guli kapsētā zem krusta.

Palīdzi savai meitiņai, palīdzi!»

Ketija nolika spalvu, sirsnīgi pārmeta krustu, paraudzījās caur logu mēnesnīcas rtaktī.

Sniegputenis it kā nemaz nebūtu plosījies, klusums un miers, gar ceļa malām — sadrūmis mežs, un kazaki beidz ēst vakariņas. Dažs ragavās, dažs pie ugunskura uz seglH voiloka nolicies nosnaust. Divi sargzaldāti neguļ, staigā gar nometni patruļā. Laiku pa laikam oficieris paceļ no segliem galvu.

— Sardze!

— Klausos! Savās vietās.

Viņš vēl jauniņš, bez ūsām. Ja laimīgi novedīs galā kara-vanu, saņems no valsts balvu. Pussnaudā viņš sapņo par nerātni pristava mīlnieci Nadeņku, kas uzdāvājusi viņam tirkiza gredzentiņu, pašuvusi siltu bašliku no kamieļvilnas vadmalas. Jā, dzīve ir jauka, tikai… vienās briesmās, nedrīkst snaust…

— Ei, sardze!

— Klausos! Savās vietās.

Te oficierim iešaujas prātā: Nadeņka pirms ceļā došanās iegrūdusi viņam konjaciņu.

— Puikas, vai gribat pa glāzītei, lai būtu mundrāki? Ka tikai…

— Atļaujiet, jūsu labdzimtība, — sargzaldāts Fedotovs norauj no korķa laku un zveļ ar delnu pudelei pa dibenu, — kazaciņi nebaidās aizlakotas pudelītes … Lūgtu!

Izdzēra vienu glāzīti, otru. Pudeli ar pārpalikušo konjaku oficierītis nolika uz sniega. Mēness jau bija noslīdējis līdz koku galotnēm, bet nerātnais rīta sals kļuva aizvien stiprāks. Konjaks dedzināja sirdi, jauca prātus, galva noslīga uz krūtīm. Oficierītis pasmaidīja un aizmiga. Arī sargzaldātiem gribējās iekrist sniegā un nosnausties. Kāpēc gan ne… Nakts tuvojas beigām, šaušalīgās vietas aiz muguras, var apsildīties pie sārta. Abi piesēdās līdzās uguntiņai, aizsmēķēja. Un sāka divbalsīgi dungot smalkā balsī, klusītiņām, lai neatmodinātu gulētājus:

Ek, dzīve mums kā karā-a-a!…

Sauc tik: «Stāt!» Nāve klāt…

Zobens ļaunu dara-a-a …

Kazaki ar važoņiem, stiprā sala un sargzaldātu dziesmas, ieaijāti, krāca vēl skaļāk. Tikai viens važonis, Fiļka Skvorcņs„ laiku pa laikam nožāvādamies, vienīgi izlikās guļam. Viņš, liels,, bārdains, nolicies ragavās uz zelta. Taču viņu, tāpat kā sarg-zaldātus, māc neatvairāms snaudiens. Sargzaldāti miegā klanās,. Fiļka žāvājas, met krustu pār muti, bet roka slīgst uz leju, roka' jau iemigusi. Dziļš miegs pārņēmis ari sargzaldātus.

Un kā tīģeri no niedrēm nometnei klusi piezagās meža nešķīsteņi, mūļi tiem melni, nagi asi. Divi jātnieki — viens bez deguna, otrs ar melnu, pinkainu čigāna bārdu — kā zvēri uzklupa pēdējām ragavām. Tur jau rosījās pieci. Viss norisa bez trokšņa..

ātri. Pēc acumirkļa ādas soma ar zeltu jau šūpojās stipras kārts vidū, kuras gali balstījās uz divu jājamzirgu mugurām. Cieši pieturēdami kārti, abi jātnieki vienādiem soļiem rikšoja pa ceļu atpakaļ uz nomaļo gravu, kas aizaugusi ar biezu mežu. Un, ja nelaikā nebūtu ierējies velna šunelis, kazaki zelta vairs ne redzēt nedabūtu, tutū. Šunelis ierējās, melnais jātnieks un čigāns uzšāva zirgiem ar pātagu, Fiļka Škvoreņs pietrūkās kājās un ne-balsī iebļāvās:

— Puikas!… Mūs aplaupa!

Un visi kā viens, atskaitot oficieri un sargzaldālus, trūkās no vietām, devās pie šautenēm, pie zirgiem. Aiz kokiem paslēpušies, banditi raidīja spalgu zalvi. Divi kazaki, rokas pavēcinājuši, nogāzās augšpēdu, trešais iekrita uz deguna sniegā, ceturtais skriedams pārmeta kūleni, uzlēca kājās, atkal nokrita, sāka rāpties vaidēdams. Kazaki atbildēja melnajai taigai ar zalvi. No turienes jauna zalve.

— Puikas! Joziet! Man pakaļ!

Fiļka Skvoreņs jāšus, bez segliem traucas panākt bēgļus. Kazaki ar steigu seglo zirgus. Re, viens jau zirgā, dodas Fiļkam palīgā, bet zirgs saniķojies sper, danco, lec sāņus.

— Turiet! Turiet! — bļauj Skvoreņs, jau gandrīz panācis divus laupītājus.

Tie slāna zirgus ar pletnēm, kārtsgals izslīd čigānam no rokas, soma ar zeltu nokrīt uz ceļa. Sai brīdī veikli mestā Fiļkas Skvoreņa cilpa sažņaudz čigānam kaklu un tūliņ rauj viņu no zirga sniegā.

— Rokā ir. Gatavs!

Bet no ātrā, spēcīgā rāviena nokūleņoja no zirga arī pats Fiļka Škvoreņs. Šunelis trīs reizes norēja, melnais jātnieks, atbrīvojies no zelta kravas, kā viesulis nozuda tumšajā taigā, čigānam kāja uz mirkli bija iestrēgusi kāpslī, viņš nogāzās zemē.

— Ahā-a, iekriti! — Smagi tusnīdams un aizelsdamies skrien tam klāt Fiļka Škvoreņs: vienā rokā viņam metamās cilpas gals, otrā plats nazis.

Starp čigānu un Fiļku tikai desmit soļi, nupat tam pārgriezīs rīkli.

Taču čigāns veikli pielēca kājās, norāva no kakla cilpu un izgaisa taigā kā dūmi.

Uznākusī aizdusas lēkme padarīja Fiļku bezspēcīgu, milzis tikko turējās kājās. Viņam blakus sniegā rēgojās čigānam ar cilpu no galvas norautā parūka ūn liekā bārda. Bet tur tālāk vēl arvien rībēja šāvieni. Trīs kazaki zirgos atauļoja Škvoreņam palīgā. Palicis bez elpas, Fiļka Škvoreņs norija sauju sniega, lai atsvaidzinātos, nometa kažoku un kaut kā uztrausās savam zirģelim mugurā.

— Pa pēdām, puikas, pa pēdām!… Tūlīt noķersim to neģēli … Oi, cik man grūti!

Taigā vēl bija tumšs, pieredzējušais klaidonis Skvoreņs tomēr pamanīja, uz kurieni nogriezies bēglis.

— Ahā … Zvēru taciņa. Aizbēgs gan nelietis!

Viņi pajāja uz to pusi gausiem riksīšiem: zirgi vēl lāgā nevarēja noturēties uz sērsnas: kājas pastāvīgi grima dziļās sniega kupenās.

— Atpakaļ, puikas, vairs nenoķersim, — klepodams iesaucās klaidonis aizsmakušā, raudulīgā balsī. — Varbūt tas, sātans, tup kādā kokā. Tam pat ar suņiem pēdas nesadzīs. Are, kāda tumsa.

Viss nodarīts. Debesis metās bālas. Drīz visus ceļus un celiņus pārplūdinās moža gaisma. Taiga tomēr vēl tīsies krēslā līdz saules lēktam. Zelts jau nolikts savā vietā. Valstij zaudējumu nav. Jā, dažus jaunus kareivjus gan Krievija zaudējusi. Arī pāris nonāvētu banditu melnēja mežmalā uz sniega.

Oficierītis un abi sargzaldāti nupat tikai nāca pie atmaņas. Viņiem bija nelabi, viņi cēlās un krita atpakaļ. Oficierītim neizbēgams arests. Viņš gatavs skaļi raudāt kā bērns.

— Es nesaprotu … Es … es … Kas ar mani noticis?

— Lūgtu neuztraukties, jūsu augstdzimtība! Zelts nav zudumā gājis. No mūsējiem seši nošauti.

16.

…Šai naktī Protasovs ilgi nosēdēja pie Ņinas. Diezgan reti Procbors pavadīja naktis mājās. Darbs viņu spieda pārnakšņot kaut kur pie zemniekiem vai arī fabrikā, vai zeltraktuves pārvaldnieka kantorī, dažreiz vienkārši taigā pie ugunskura kā tungusam.

— Jums, Andrej, vajadzēs pavadīt mani vismaz līdz kuģu piestātnei.

— Nezinu, vai tas būs pieklājīgi.

— Nu, es taču nevaru braukt viena!

Protasovs uz brītiņu mitējās soļot pa mīksto paklāju un ar sevišķu maigumu paraudzījās Ņinai sejā. Tagad viņš juta iekšēju pakļautību viņai, un šis jaunais jūgs viņam darīja prieku. Prieks tomēr bija īss, drīz vien to noslāpēja pienākuma apziņa pret cēlo revolucionāro ideju, kurai viņš pūlējās kalpot un ziedoties. Nē, labāk būt pilnīgi brīvam!

Ņina gandrīz uzminēja viņa svārstīgo noskaņojumu.

— Sēdieties, Andrej, — viņa satraukti teica. — Man ar jums daudz kas jārunā.

— Ņina, es baidos, ka jūsu vīrs cels iebildumus pret manu braucienu kopā ar jums. — Un Protasovs, juzdams sevī iekšējas pretrunas, nosēdās tālāk no Ņinas. — Drīz sāksies kuģošana. Būs daudz darba. Prochors Petrovičs protestēs.

— Nekā tamlīdzīga. Esn;u pārliecināta, ka vīrs būs priecīgs …

— Jūs domājāt? — Protasovs izbijās.

— Nevis domāju, bet esmu par to pilnīgi pārliecināta.

Protasovs izbijās vēl vairāk un sacīja:

— Tas būtu lieliski.

Prochors atgriezās mājās nākamās dienas pievakarē. Visā ciematā jau bija zināms, ka taigā izdarīts uzbrukums zelta karavanai.

No rīta turp aizjoņoja kazaki ar vecāku oficieri, izmeklēšanas tiesnesis un divi uradņiki.

Pristavs ieradās ciematā tikai ap pusdienas laiku. Tanī nemierīgajā naktī viņš it kā ķēris spirtnešus jaunajā, ar zeltu bagātajā meža iecirknī. Uzzinājis par notikumu, viņš uz ātru roku iekoda pusdienas un arī aizjāja uz turieni loti drūmā noskaņojumā. Nadeņka saslima, gulēja gultā un raudāja, lūdza dievu: viņai bija žēl oficierīša …

Pagāja nedēļa. Pristavs neganti rosījās. Taigā viņš noķēra trīs spirtnešus, divus klaidoņus. Ar spīdzināšanu viņš spieda tos atzīties, ka uzbrukuši zelta karavanai. Pratināja kazakus. Ofi-cierīti aizveda uz pilsētu. Cietuma būve ciematā vēl nebija pabeigta: uz pilsētu aizveda arī klaidoņus un spirtnešus.

Kādā pusnaktī Prochors pieklauvēja pie pristava durvīm.

— Kas tur ir?

— Atveri

Prochors iegāja kopā ar vilku. Nadeņka saķēra galvu, viņa pūlējās pasmaidīt, bet izbailes vienā mirklī aizmigloja viņai acis.

— Nogalināt jūs mani nevarat, — un Prochors nosēdās kaktā, pie galda. — Vilks saplosīs jūs abus. Bez tam es nešauju slikti un… vispār no jums nebaidos… — Viņš nolika brauniņu sev blakus.

Pristavs aizsita ciešāk chalatu un saskatījās ar Nadeņku. Nadeņka sastinga, pristavam drebēja ūsas un paūsas.

— Piedod, Prochor Petrovič… Bet man šķiet, ka tu esi prātu zaudējis.

— Ar jums te var arī prātu zaudēt, — Prochors atteica drūmā, taču mierīgā balsī.

— Varbūt ieliet tēju ar konjaku?

Nadeņka nespēja noturēties kājās un nosēdās uz krēsla.

— Nē, paldies, — Prochors atteica. — Man bail no tava konjaka. Es ar savu … — Prochors izvilka no kabatas konjaka pudeli, kuru jaunais oficierītis nebija visu izdzēris. — Nu, panāc šurp… — Viņš piesita pirkstu pie pudeles etiķetes.

— Marku redzi?

— Redzu, — Nadeņka nočukstēja ar nobālušām lūpām.

— Padod divas glāzītes — sev un Fjodoram Stepaničam.

Nadeņka, cilādama kājas kā mēnessērdzīga, pasniedza glāzītes. Vilks tupēja blakus savam kungam. Prochors piepildīja abas glāzītes.

— Dzer!

Nadeņka nenodrebējusi piemiedza acis un izdzēra.

— Fjodor, dzer!

— Nevaru, nespied…

— So pudeli, kas atrasta uzbrukuma vietā, es izmeklēšanas tiesnesim neatdevu. Neatdevu ari, Fjodor, tavu paruku ar lieko bārdu un tavu piesi. Kad tev bija uzmesta cilpa, tu krizdams aizķēries ar piesi aiz kāpšļa.

Pristavs kļuva gluži sarkans, metās pie Prochora un, muti sašķiebis, zvēla ar dūri pa galdu. Vilks, pēkšņi pielēcis klāt, nogāza viņu gar zemi. Nadeņka iespiedzās. Pristavs piecēlās, iesteidzās otrā istabā, aizcirta aiz sevis durvis.

— Nadežda, nebaidies, — Prochors sacīja. — Man sieva aizbrauc ar Protasovu uz ilgu laiku, tu tūlīt pārnāksi pie manis, būsi mana. Saki, — kas ir čigāns?

Nadeņkas acīs un ikvienā muskulī, ikvienā asins lāsītē atspoguļojas šausmīga iekšēja cīņa. Ar mokām viņa meklēja sevi atbildi. Viņa klusēja.

— Nu?

Viņa neprātīgi sapurinaja galvu un iekliedzās:

Nezinu! … Nekā nezinu! … Mans mīļais Prochor Petro-vič… Dārgais! — Seja, acis, lūpas viņai smējās, par vaigiem lija izbaiļu un cerību asaras.

Durvis pavērās. No durvīm pāri istabai laidās zābaku pāris-ar piešiem un nokrita Prochoram pie kājām. Durvis atkal aizcirtās. Aiz tām kliedza un lamājās pristavs.

— Vai mīli?

Nadeņkai asaras sāka līt vēl straujāk, viņa iesmējās skaļāk un visa tiecās uz Prochoru kā tērauds uz magnetu. Bet vilks atņirdza zobus.

— Kas ir čigāns?

— Nejautā! Nejautā … — viņa, rokas žņaudzīdama, čukstēja.

— Viņš taču mani nodurs … Es visa esmu vienos zilumos… Glāb mani, mīļais …

— Dzer!

s _

Ar lielu piespiešanos, visa sastingusi, visa nodrebējusi, Na-deņka ar izmisumu ietrieca sevi otru glāzīti indes, saviebās, nospļāvās, galva viņai saka trīcēt, kājas — ļodzīties.

— Mī-ļais!…

Prociiors, pieskardamies Nadeņkai ar riebumu, pieveda viņu pie dīvana, tad piegāja pie aizcirstajām durvīm, spēcīgi iespēra pa tām ar zābakoto kāju.

— Fjodor, nāc!

Pristavs ienāca lepni — parādes formā ar medaļām, ar krustu: garantija, ka Prochors neriskēs «apvainot mundieri».

— Ar ko varu pakalpot?

— Ne ar ko… Vispār tu nespēj man pakalpot… — slāpdams aiz apslēptām dusmām, Prochors skaidri izrunāja katru vārdu. Viņš viss drebēja, ar rokām tvēra gaisu, tad smagi nosēdās.

Pristavs stāvēja pie krāsns; viņa sejas izteiksme bija nomākta, nikna. Viss sasprindzināts, viņš bija sagatavojies niknai cīņai.

Prochors noraudzījās viņā ar naidu un pāris minūtes nespēja pateikt no vārda. Spēcīgais Prochors, neuzvaramais Prochors, kura priekšā visi dreb, apstākju spiests, jau sen bija nokļuvis šā cilvēka verdzībā. Iegūt tik lielu varu, tik lielu spēku, tik lielu bagātību un atrasties zem tādas niecības papēža!

Prochors tikko savaldījās, lai nesāktu raudāt aiz dusmām. Atvēzējies viņš zvēla ar dūri pa galdu, tad sāka griezt zobus, vēl mirkli — un viņš mestos pristavam virsū. Prochora baismīgās acis, no kurām baidījās pat vilks, piespieda pristavu pievirzīties tuvāk pie durvīm.

— Mūs neviens nedzird. Nadeņka pati sevi saindēja, — Prochors iesāka tādā kā rēcošā, dobjā balsī. — Es tev gribēju teikt, ka tā dzīvot nevar. Es vairāk nespēju. Es mocos, saproti, mocos. Man pie kājām piekārta svaru bumba. Uz sirds uzvelts akmens, uz akmens — tava kāja. Mums šeit abiem par šauru. Vai nu tu, vai es. Zini, ja tu ietiepsies, es tevi iznīcināšu.

— Vai nevar bez draudiem, mans mīļais, — pristavs noglauda ūsas un, sašķindinājis piešus, cienīgi nosēdās atzveltnes krēslā. — Es nekalpoju tev, bet kalpoju galvenokārt kungam ķeizaram, — un, piepūtis vaigus, viņš izdvesa veselu gaisa vilni.

Prochors ņirdzīgi un skaļi iesmējās.

— Nelietis, naudas viltotājs, lielceļa bandits nav cara kalps.

— Ko, ko?! — Pristavs cirta pret grīdu zobenu, un viņa vērša acis sāka baismīgi šaudīties.

— Runāsim mierīgi. Nebļauj, — Prochors teica. — Eš ļoti labi saprotu un arī tev ieteicu saprast, ka vēl nesen tu pie labas gribas būtu spējis mani pazudināt. Taču tagad, kad es esmu uzzinājis, kas tu esi, nevis tu mani, bet es tevi pazudināšu.

— Ne jau tik drīz… Ha, ha!

— Triju dienu laikā! — Prochors atkal trieca ar dūri pa galdu. Vilks pietrūkās kājās.

Pristavs bailīgi iesmējās.

— Esi gan savādnieks, cienītais!

Nadeņka pa miegam stenēja un spļaudījās. Pulkstenis no-tarkšķēja un nosita divi. Sniega vētra kaukdama laizīja logu.

— Par organizētu uzbrukumu zelta karavanai un sešu kazaku nošaušanu tevi sagaida cilpa.

— Paklau, Prochor Petrovič, jūs esat galīgi prātu zaudējis … Tamlīdzīga doma var rasties tikai slimās smadzenēs … Lai es … Cara kalps… Ha, ha, ha!

Prochors aizkūpināja cigāru un teica:

— Tūkstotis, kuru tu biji iedevis Parčevskiin, viltots. Viņš pilsētiņā notriecis to uz kārtīm. Pilsētiņas varas orgāni sastādījuši protokolu. Manās pārdotavās un kantorī parādījies daudz viltotas naudas. Es ciešu zaudējumus. Viltoto naudu izgatavo tu Velna būdā uz klints. Tu esi .čigāns. Tava parūka, bārda un piesis — pie manis. Fiļka Škvoreņs un divi kazaki tevi labi sazīmējuši tur, uzbrukuma laikā: tavas ūsas un tavu resno vēderu. Arī purnu, protams … Atvaino … Bet pats galvenais — tavs līdzgaitnieks bezdeguna spirtnesis ar šuneli noķerts un visu apliecinājis. Visu to, ja vajadzēs, es pēc trim dienām telegrafēšu gubernatoram. Ja vajadzēs, es atkārtoju …

Pristavs saķēra deniņus un ļodzīdamies sāka staigāt pa istabu. Pristava pieši šķindēja žēli, it kā lūgdamies, lai saudzē. Apspiestas elsas un izmisuma nopūtas plēsa viņam vai krūtis pušu, visas domas galvā satumsa. Prochora sirdī sāka līksmi viļņot asinis.

— Uh! — pristavs izdvesa un noslīga ceļos pie Nadeņkas dīvana. Viņš piespieda galvu tai pie krūtīm un gļēvā balsī kā atgremodams sauca:

— Nadjuša!… Nadja!… Celies! Mani pazudina tuvs draugs… Tuvs cilvēks, kuru esmu mīlējis, kuru esmu sargājis no mazām dienām … O, nolādēts!

— Paklau, — Prochors piecēlās un atspiedās ar rokām pret galdu. — Vai nevar iztikt bez trikiem un traģiskiem monologiem. Mani ar tiem neietekmēsi, neesmu institūta audzēkne, neesmu arī nekāds zīdainis… Tu saki: draugs? Labs ir. Paldies. Klausies uzmanīgi…

Pristavs, joprojām tupēdams uz ceļiem tanī pašā stāvoklī ar muguru pret Prochoru, izvilka no kabatas mutautiņu, noslaucīja seju, paklusām izšņauca degunu.

— Savā mūžā… Tu dzirdi? Esmu tev izmaksājis vairāk nekā piecdesmit tūkstošus rubļu. Domāju, ka šīs sumas pilnīgi pietiek, lai izpirktu pret mani vērstos dokumentus, kas nokļuvuši tavās rokās. Tātad es gaidu no tevis dokumentus.

Pristavs tik strauji pielēca kājās, ka apgāza dīvana priekšā stāvošo galdu ar porcelānā vāzi; viņš pagriezās pret Prochorti un, dūres vīstīdams un kājas pie zemes cirzdams, histēriski kliedza;

— Man nav dokumentu! Nedošu! Nedošu! Un tu melo, ka spirtnesis noķerts …

— Nedosi?

— Nedošu! Es labāk norīšu tos, kā Inokentijs Gruzdevs bija norijis tavu dokumentiņu.

— Nedosi?

— Nedošu… Tie man noglabāti guberņas pilsētā — drošā vietā…

— Parādi man savu dzelzs lādīti!

— Še tev piga!… Vai kratīšana, vai?

— Nedosi? Pēdējo reizil

— Nedošu.

— Nu, tad sveiks!

Prochors paņēma vilka ķēdīti un sāka iet ar vilku uz durvīm. Atskatījās. Un ledainā balsī pateica:

— Tātad dodu tev trīs dienas laika! Vislabāk būtu, ja tu ielaistu sev lodi pierē. Ieteicu tev kā draugs — nošaujies!

17.

Četras dienas pirms Ņinas aizbraukšanas, kādā agrā rītā, Gromovu mājā ieradās divi inženieri: Andrejs Andrejičs Prota-sovs un valsts kalnrūpniecības inspekcijas pārstāvis Nikolajs Ni-kolajevičs Novikovs — vīrs ar pliku pauri un sirmām ūsām. Viņš nesen bija ieradies no guberņas pilsētas, lai izdarītu reviziju.

ŅipVā Nastja, saņemdama Protasova mēteli, ieminējās:

— Prochors Petrovičs pat ļoti uztraukušies. Nez vai pieņems.

Viņi tuvojās kabinetam. Aiz cieši aizvērtajām ozola durvīm

bija dzirdami smagi soļi un namatēva dobjā ieklepošanās. Inženieri pastāvēja brītiņu, apspriedās: iet iekšā vai ne.

— Atliksim labāk uz rītu, — Novikovs ieteica. Viņš bija patstāvīgs cilvēks, gandrīz neatkarīgs no Gromova, un nevar teikt, ka baidītos no tā, tomēr Prochora Petroviča klātbūtnē allaž jutās mazliet neērti. Sarunā ar Prochoru, kā tas ne vienreiz vien bija gadījies, viegli varēja sagaidīt asu tirgoņa uzkliedzienu vai strauju žestu.

Protasovam nosarka ausu galiņi un formas svārku apkakle kļuva par šauru. Viņš pieklauvēja pie durvīm labi stipri.

— Proelior Petrovič, darīšanas.

— Lūdzu ienākt!

Garš, plecīgs, tikko manāmi sakumpis, Procbors stāvēja pie galda. Pēc izskaidrošanās ar pristavu viņš visu nakti nebija gulējis. Seja dzeltena, zem acīm maisiņi.

— Kas vajadzīgs?

Protasovs bez kāda uzaicinājuma demonstrativi nosēdās un pašapzinīgi aizsmēķēja papirosu. Novikovs palika stāvot. Pro-chors, krimšķinādams kā vecis, ieslīga atzveltnes krēslā.

— Sēdieties, Nikolaj Nikolajevič, — Protasovs piebīdīja No-vikovam krēslu.

Prochors atsvieda atpakaļ matu cekulu un nogaidot piemiedza acis.

— Mēs pie jums darīšanās, — Protasovs atkārtoja, atvēra portfeli, paraudzījās tanī un atkal aizvēra. — Mūsu saruna, Pro-chor Petrovič, būs diezgan ilgstoša un varbūt jums ne visai patīkama.

Prochora kājas zem galda sāka kustēties: viņš sarauca labo uzaci un kļuva uzmanīgs.

— Lieta tā, ka mēs ar Andreju AndrejevičU, — jau iesāka inženieris Novikovs, bet Prochors viņu tūdaļ pārtrauca:

— Nu, lai runā viens no jums … Es taču nevaru …

— Nikolaj Nikolajič, — Protasovs savukārt pārtrauca Pro-ehoru. — Lūdzu, izklāstiet jūs…

Prochors piecēlās, salieca kreiso kāju un nosēdās uz tās.

— Nu, klausos.

Inženieris Novikovs, mazs, sakumpis, ar plecos ierautu galvu, uztupināja uz deguna lielas, vecmodīgas brilles un izņēma no portfeļa kādu dokumentu.

— Te būs instrukcija… Tā, kā jums zināms, rakstīta kalnu departamentā un cara apstiprināta …

— Nu, zinu jau, zinu … Tikai, lūdzami, nevelciet garumā, man nav laika.

— Piedodiet, Prochor Petrovič, — Protasovs sagrozījās krēslā. — Saruna, kuras dēļ mēs jūs traucējam, ir simtreiz nopietnāka par visām citām, pat neatliekamām darīšanām.

— Es kā valsts inspekcijas pārstāvis, — Novikovs pievienojās Protasovam, — par nožēlošanu konstatēju, ka no šās instrukcijas, kurai jānodrošina strādnieku intereses, jūs dažus punktus neizpildāt.

— Piemēram?

— Lai ilustrētu ar piemēriem, — Protasovs piebilda, — jums vajadzēs nākt mums līdzi uz darba vietām.

Visu garo ceļu līdz zeltraktuvei «Jaunā» Prochoram sirds bija smaga. Svārstīgais dvēseles stāvoklis iegremdēja viņa domas saltā tumsā. Šobrīd viņš ilgojās pēc atbalsta no ārienes, bet tāda atbalsta trūka. Starp viņu un Ņinu aizvien augstāk un augstāk cēlās iekšēju pretrunu siena. Bez tam Ņina nupat, nupat aizbrauks, tad Prociiors Petrovičs paliks viens pats. Un šī nākamā vientulība viņu uztrauca.

— Lapsa, lapsa! — iekliedzās abi inženieri, kas sēdēja kamanās blakus Prochoram.

Bet Prochora nepamodās parastais mednieka instinkts. Viņš ne acis nepamirkšķināja. Tomēr kā parastais reflekss viņa smadzenēs atbalsojās iedomātais šāviens, un visas Prochora domas tūdaļ ņēma citu virzienu: «Vai pristavs nošausies vai ne. Protams, ne. Ko tad lai iesāk? Ko lai dara ar šo neķītro tēviņu?» Un Prochors ātri nolēma: «Pristavu nogalinās Fiļka Skvoreņs.»

Uzbūvētais ceļš veda no kalna kalnā. Sniegs ceļa vidū bija ieplacis, zirgu mēsli izmirkuši un kļuvuši tumšbrūni. Pa iegruvu-miem un gravām no kailo uzkalnu nogāzēm traucās vēl nelielas duļķaina ūdens straumes.

Zeltraktuvē «Jaunā», ko pērngad atkaroja Priperentjevam, jau rudeni bija iesākti darbi kā virszemes «griezumos», tā apakšzemes šachtās. Bija izrakti grāvji, ūdens notekas, uzcelti aizsprosti, ierīkoti celiņi smilšu un stutmalkas pievesanai ķerrās. Pašlaik strādāja namdari un kalēji mechaniskajās darbnīcās un elektrostacijā, kur vēl būvdarbi nebija pilnīgi pabeigti.

Vispārējais iespaids no zeltraktuves bija tāds: nekas nav pabeigts, viss ir lēts un primitivs. Prochors nebija pārliecināts, ka zeltraktuve «Jaunā» paliks viņa īpašumā uz visiem laikiem, tāpēc žēloja naudu raktuves iekārtai, visu darīja pavirši, lai tikai ātrāk ierautu pēc iespējas vairāk zelta un tad pamestu. Šai ziņā Prochors bija īsts plēsoņa lielā mērogā.

Akmeņotā, nelīdzenā zeme visa izrakņāta: iedobumi, grāvji, pārstrādātu smilšu kaudzes. No skalošanas ierīcēm pa grāvjiem aizplūst duļķains, mālains ūdens. Visapkārt nokvēpis pavasara sniegs, sajaukts ar smiltīm un akmeņiem, ar visādu drazu un cilvēku izkārnījumiem. Bēdīga aina. Spožā saule vēl vairāk izceļ darba apstākļu nabadzību. Šur tur gurdeni kustas ļaudis noplīsušos apavos, ģērbušies skrandās. Ķerru bīdītāji, zemes racēji, smilšu vedēji, ūdens smēlēji. Sejas tiem drūmas, slimīgas, bālas. Daudzi sirgst ar ilgstošu, smacējošu klepu, ar diloni, gandrīz visiem šausmīgs reimatisms.

Mechaniskā celtņa vietā virs katras šachtas rēgojas aizvēsturiska ierīce: kropla vertikālā grieztuve ar zirgu piedziņu. Ar to no šachtas augšā uzvelk koka kublu ar zeltu saturošām smiltīm un nolaiž lejā stutmalku.

— Redziet, Prochor Petrovič, — Protasovs iesāka drošā, oficiālā toni, lai iedvestu Prochoram cieņu pret saviem vārdiem.

— Sis ]oti neglītās milzu ierīces celtas pēc jūsu norādījumiem un saskaņā ar jūsu stingro pavēli. Tagad iedomājieties: kubls ar smiltīm pacelts, grieztuvē notiek lūzums, tā laiž kublu atpakaļ. Bremzes vieta baļķis. Ar to grūti tūdaļ nobremzēt. Un, ja nu cilvēks pie grieztuves kļūdīsies, tad desmit pudu smagais kubls ar smiltim gāzīsies lejā strādniekam uz galvas. Jūs saprotat? Un tāds gadījums jau ir bijis…

— Tas ir nelikumīgi, — apstiprināja inženieris Novikovs un atzīmēja kabatas grāmatiņā.

Prochors norūca kaut ko zem deguna un sabozās.

No mechaniskās darbnīcas iznāca kāds vīrs ar iesirmu, rudu bārdu un līku degunu, ģērbies briežādas kažokā. Tas bija zelt -raktuves pārzinis Foma Grigorjevičs Jezdakovs no zeltraču praktiķu vidus. Viņš bija lielisks organizators, ļoti labi pārzināja taigu un zelta rakšanu. Pavisam neparastā kārtā viņš vai odin saoda, kur slēpjas zelts. Kādreiz viņam piederējusi sava zelt-raktuve, bet strādnieki, kurus Jezdakovs neganti ekspluatējis, likuši viņa kapitaliem «izkūpēt» un nolēmuši viņu pašu nonāvēt. Tad viņš kādā naktī aizbēdzis, pamezdams strādniekus taigā likteņa varā. Tā bijusi neredzēta traģēdija. Sācies četrdesmit grādu sals. Nekā nav bijis ko ēst. Strādnieki izklīduši pa taigu bez kāda ceļa. Daudzi nosaluši, daudzi krituši nažu kautiņos: dunča dūriens izšķīris, kas paliks dzīvs, kas tiks apēsts. Citi kļuvuši ārprātīgi, un gandrīz visi šie nezināmie darba rūķi šā vai tā gājuši bojā. Jezdakovs noķerts, tiesāts, nokļuvis katorgā. Taču mantinieku zelts to drīz vien atbrīvojis. Pēc citiem nostāstiem, viņš nožņaudzis sargu un vienkārši izbēdzis no katorgas.

Tas bijis pirms desmit gadiem; tagad Jezdakovs izniris nez no kurienes un nokļuvis šeit. Visa vara raktuvēs piederēja šim cilvēkam, kas atgādināja zvēru. Viņš reti sodīja strādniekus, reti lamāja, toties visiem zvetēja pa zobiem. Jaunas sievietes viņš izvaroja, bērnus tiranizēja. Protestēt bija veltīgi, pat bīstami: tūlīt aprēķins — un ārā: kantorī neviens neaizstāvēs. Negodā kritušās naktīs raudāja, sūdzējās vīriem; viri, zobus sakoduši, mizoja sievas līdz asinīm. Tāda bija dzīve.

Jezdakovs ātriem soļiem pienāca pie īpašnieka, norāva cepuri no plikpaurainās galvas un glaimīgi smaidīja ar visu sārto, vēja appūsto seju, bet lielās, izvalbītās acis bija ļaunas, cietsirdīgas.

— Sveiki, jūsu augstdzimtība, cienīgo tētiņ Prochor Petrovič! Kā ar jūsu dārgo veselību?

Viņš saķēra Prochora roku savās abās ķetnās un, ar sunisku padevību raudzīdamies kungam acīs, ilgi un glaimīgi kratīja, mēģināja pat piespiest to sev pie sirds.

Inženieri noraudzījās viņā šķebīgi. Viņš, šaudīdams acis uz visām pusēm, uzmeta tiem niknu un augstprātīgu skatienu.

— Redzi, Foma Grigorjevič, — Prochors teica. — Inženieru kungi sadomājuši man pāri darīt…

— Ak tētiņ Prochor Petrovič, vanadziņ gaišo! — Jczdakovs, purinādams garās kažoka piedurknes, iedziedājās aizsmakušā-balsī. — Inženieri tādēļ vien dzimst, lai mūs, darba cilvēkus, apspiestu un aiz deguna vazātu.

— Liec cepuri galvā, — Prochors pavēlēja.

— Klausos, kungs.

— Vai jums, kungi, nekas nebūs pretī, ja mums piebiedrosies Jezdakovs?

— Viņam kā zeltraktuves pārzinim katrā ziņā jābūt klāt, — Protasovs atbildēja.

— Pēc sava amata viņam stingri jāatbild likuma priekšā, — Novikovs apstiprināja.

— Ne velti likumu par dīseli sauc, he, he, — Jezdakovs bubināja, — kā pagriež, tā brauc. Likumus raksta kancelejās, uz papīra viss iznāk gludi, labi… Nē, nē, pamēģiniet jūs taigā… ar šitiem katordzniekiem. Izsmies, izģērbs kailu… Oho! Sie ļaudis ir bīstami. Ja tiem pirkstu mute ieliksi, — visu roku nokamps… Taigā, mīļie cilvēki, mācītie kungi, ir savi likumi. Jā, jā, kungi… Nežēlīgi, bet savi…

— Ar saviem likumiem var katorgā nokļūt, — Protasovs, pacietību zaudēdams, norūca.

— Katorgā? He, he, he. Esmu tur bijis, kungi, esmu bijis… Zinu, nenobaidīsiet. Taigā ir savi likumi, katorgā — savi. He, he, likums? Likums saka: «Glaudiet strādniekiem galviņas, visādi tos lutiniet!» Bet cars saka: «Dodiet man vairāk zelta!» Kas tad nu stāv augstāk — cars vai likums? Ahā, nu redziet…

— Strādādams normālos apstākļos, strādnieks padarīs divreiz vairāk, — iesaucās Novikovs, tīdamies kažokā.

— Lika tev drusciņ pagaidīt, lika tev pagaidīt! — Jezdakovs iekliedzās. — Pat paldies nepateiks, ticiet man, strādnieks pat paldies nepateiks… Un, ja rīkosies pēc likuma, cik tas zelts tad izmaksās? Ko tas kungs ķeizars tad sacīs, ko? Bet strādnieks — tpū! Zvērs bijis, zvērs paliks. Tikai astes trūkst. Viens nosprāgs, un, skat, viņa vietā jau divdesmit piedzimuši. Bet zelts, oho, ho!… Zelts, es jums teikšu, zelts ir dārgs. Zelta zemē ir maz, bet ļaužu, šito puvešu, šito dieva knišļu, ir pārpārēm. Es par tiem ļautiņiem kapeikas nedodu.

— Nekauņa! — inženieris Protasovs noburkšķēja sev zem deguna, bet Prochoram šie neģēlīgie vārdi bija kā medus uz mēles.

Nesteigdamies, soli pa solim viņi nonāca pie galvenās šachtas.

— Pirms nolaižamies lejā, man jums jāsaka sekojošais. — Un mazais Novikovs pievērsa Prochoram acis un spalvainās nāsis. — Seit zelts visvairāk sastopams ievērojamā dziļumā, tas ir, mūžīgā sasaluma slānī. Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka darba atvieglošanai nākas atkausēt iežus. Kā to dara? Tas jums zināms. Apakšā, cirtnēs pastāvīgi dedzina sārtus, Bet ventilācijā, kur tā ir? Nav pavisam, vai arī vecu vecā — caurvējiņi. Ko tas nozīmē? Tas nozīmē šausmīgus dūmus, tvanu, strādnieku veselība pastāvīgi apdraudēta. Man jums jāpaziņo, ka valsts inspekcija to necietīs.

— Nu, pietiek, pietiek jums te pasakas stāstīt, — lišķīgi piemiedzis acis, iedžerkstējās Foma Grigorjičs Jezdakovs. — Kas par tvanu, kas par dūmiem? Kur jūs to esat ņēmuši, kungi? Būtu jūs labāk paraudzījušies, kādos dūmos peras zemnieki savās melnajās pirtīs… Un nekas… Bet mājas bez dūmeņiem? Vai tad neesat redzējuši? Un nekas — dzīvo. Dzīvo un dievam pateicas.

— Lai zemnieki dzīvo, kā viņiem tīk, un lai pateicas dievam, kā patīk, bet strādnieki…

— Nu, metiet mieru, — Prochors pārtrauca. — Kāpsim lejā.

Tuvējā sildītavā viņi uzvilka garus zābakus, kas nelaiž ūdeni

cauri, un brezenta mēteļus, galvā uzlika ādas platmales.

Nokāpšana šachtā bija ļoti nepatīkama. Piecdesmit asis dziļa, tumša, mitra aka. Parastās pieslienamās kāršu kāpnes kā tās, pa kurām uz jumta traušas. Prochors kāpa lejā pēdējais. Bija pretīgi ķerties pie glumajiem kāpšļiem, kurus klāja bieza lipīgu dubļu kārta. Kāpnes bija piekārtas vītņu veidā gandrīz svērte-niski. Bīstams bija mirklis, kad vajadzēja pāriet no vienām kāpnēm uz otrām. Tad bija jāķeras pie skavas, kas cieši iestiprināta sienā. Kas nepagūs pieķerties, — nokritīs bezdibenī, aizies bojā.

— Ei, dzirdiet! Te ir tumšs… Es. neredzu, — Prochors pārbijās.

— Ķerieties pie skavas! Uzmanīgāk! Nenokrītiet.. .

Caur reto apšuvumu gar sienām strūkloja ūdens. No apakšas spiedās auksts, sasmacis gaiss, jaukts ar tvanainu ogļraža oksidu un gāzes tvaikiem, kas ceļas, iežus ar dinamitu spridzinot. Prochoram džinkstēja ausis, reiba galva.

Viņi nokāpa drēgnā pustumsā. Pēc Reomira bija divi grādi siltuma. Sur tur vīdēja elektriskās spuldzes. Zem kājām žļak-stēja dubļi līdz pašām potītēm. Kājas gan iestiga, gan slīdēja, bija jāklūn. Šachtā bagātīgi ieplūda gruntsūdeņi no apkārtējiem slāņiem. Odens tecēja kā no augšas, tā arī no sānu sienām gan strūkliņām, gan lielākām straumēm.

Kādi desmit namdari ūdens necaurlaidīgos apmetņos un ādas platmalēs, sasprindzinādami visus spēkus, slēja augšā smagus baļķus un ierīkoja balstus. No visām malām un no augšas nam-&lt;!aricm virsū lija netīrs, biezs šķidrums. Odens sūcās tiem piedurknēs un aiz apkakles. Galīgi izmirkuši un netīri kā velni, viņi strādāja lādēdamies un lamādamies.

— Puiši, cik jūs nopelnāt? — tīšām skali jautāja Protasovs.

— Rubli septiņdesmit diennaktī, lai viņš nolādēts! — strādnieki saniknoti kliedza. — Ko tas uzņēmējs ar mums darās, taisni nāvē dzen.

— Un cik gara tad ir darba diena?

— Vai tad jūs, Protasov, esat aizmirsis? — Prochors saviebās.

— Es jau gan neesmu aizmirsis. Bet man šķiet, ka jūs to esat aizmirsis, — Protasovs iedzēla.

Namdari, darbu pametuši, sacēla troksni. Plecīgs vecis skaļi sūdzējās:

— Vienpadsmit stundas raujam bez kāda pārtraukuma. Šitādā mitrumā … Slimojam, mirstam … Protasova kungs, tas laikam esi tu? Nu, paskaidro tu īpašniekam! Nav spēka paciest.

Nepazītais Prochors uzvilka cepuri uz acīm, ar degunu ierāvās mēteļa apkaklē. Viņam gribējās paslēpties pašam no sevis. Runīgā veča — «dubļu vīra» — izskats patiešām bija šausmīgs. Iekritušie vaigi no vienas vietas nošļākti bieziem dubļiem, sirmā bārda dubļos samirkusi; arī ausis, deguns, visa seja notašķīti dubļiem, rokas netīras, locītavas no reimatisma uzpampušas.

Visur dubļi, visnotaļ dubļi, tumsa, ūdens šļaksti, viss izrakņāts. Prochoru kratīja drebuļi. Prochoru pārņēma fizisks aukstums.

Kā tumšas ēnas šaudījās ķerru stūmēji, smilšu vedēji, smilšu cēlāji. Iztālēm no labējā gaiteņa bija dzirdams, kā tērauds triecas pret akmeni, kā ieurbjas zelta dzīslā, izcīnīdams Prochoram slavu un bagātību. Kaut kur nodārdēja sprādziens, gruva akmeņi, atskanēja vaidi. Citur ietrīcējās ilgu pilna dziesma un izgaisa, saplūzdama ar lāstu. Elsas, nopūtas, rupjas lamas, nikna bāršanās un atkal lāsti.

— Kāpsim augšā, — Prochors ilgāk neizturēja.

Saules gaisma apžilbināja acis, krūtis kāri ieelpoja svaigu, dzestru gaisu.

Sildītavā viņi pārģērbās.

— Protams, nav jau pirmklasīgi, — Jezdakovs smiedamies no-džerkstēja. — Bet mēdz jau būt vēl sliktāk . .. Ak, daudz, daudz sliktāk mēdz būt. Ko tad nu mēs, mēs šai raktuvē tikko sākam strādāt, vēl neesam ne rokas apsildījuši… Nav ko steigties. Ievedīsim kārtību pamazām.

Protasovs dusmīgi noliecās pie dzelzs krāsniņas, kas kurējās, un aizsmēķēja papirosu.

— Valsts inspekcijas vietā būdams, — viņš teica, — es gan vai nu slēgtu šo raktuvi, vai ari ieteiktu īpašniekam to pārkārtot visdrīzākā laikā.

— Es būšu spiests to pieprasīt, — stingri apstiprināja inženieris Novikovs, pacēlis pret Prochoru uzacis, acis un degunu

— Ha! — ātrās dusmās iesaucās Prochors. — Kas jūs, kungi, esat? Vai jūs esat sociālisti vai mani un cara kalpi?

Novikovs atkāpās un iepleta muti, purpinādams:

— Kāds te sakars ar sociālismu? Savādi, savādi.

— Vārda tiešā nozīmē es jūsu kalps nekad neesmu bijis un nebūšu, — arī Protasovs iekaisa dusmās. — Es strādāju uzņēmumā. Sliktākā gadījumā mēs varam šķirties kuru katru bridi.

Prochors izbijās. Protasovu pasaulē bija maz.

— Andrej Andrejič, dieva dēļ, apmierinieties, ko jūs uztraucaties … Es jūs ļoti cienu. — Un Prochors pielabinādamies paplikšķināja Protasovam uz pleca, bet Jezdakovam uzkliedza:

— Foma Grigorjič, ej pie darba! … Ko te slaisties …

— Klausos, kungs.

Pienāca vakars. Pārējo uzņēmumu apskati atlika uz tuvāko laiku, Protasovs tomēr uzstāja, lai ar strādnieku dzīves apstākļiem Prochors iepazīstas jau šodien.

— Kaut vai pavirši, tomēr paraudzīsimies vienā otrā barakā tur, ciematā.

Prochors ar smagu sirdi piekrita.

Pa sniedziņu viņi devās mājup. Skumīgi šķindēja trijjūga zvārguļi. Pa labi no ceļa virs meža robotajām, melnajām galotnēm viļņoja iedzeltena gaisma: mēness steidzās uzlēkt. Ciematā viņi iebrauca vēlu vakarā. Drūmās barakas un kazarmas, kuras vasarā Protasovs bija rādījis Ņinai, ziemā izskatījās vēl bēdīgākas: sašķiebušās, ar baļķiem atbalstītas, līdz pašiem logiem un vel augstāk ieputinātas sniegā. Sniegs bija aplaistīts ar ūdeni, noblietēts. Tas aizsargāja no vēja, kas pūta caur slikti aizdrīvētajām gropēm. Stipra sala laikā barakās neciešams aukstums: slapji zabaki piesalst pie grīdas, griesti un sienas, īpaši kaktos, nosarmo.

Viņi iegāja ģimeņu barakā. Tā pilna dūmu, piesmakusi; gaiss kā pirtī piesātināts ar izgarojumiem. Virs pavardiem žāvējas mitri velteņi, visur izkārtas slapjas bikses, krekli, sasutuši auti. Smirdoņa, garaiņi. Uz naglām karājas prusakiem aplipuši sasmakušas gaļas gabali, smirdošas zivis, siļķes.

— Pie mums darba vietās gandrīz nemaz nav žāvētavu, — Protasovs paskaidroja. — Es vairākas reizes esmu par to runājis Prochoram Petrovičarn. Tāpēc strādniekam, iznākot no šach-tas, gluži slapjam jāskrien līdz mājām'dažreiz septiņas verstis. Mūsu aukstajā klimatā tas ir necilvēciski. Lūk, redziet, viss slapjais žāvējas šeit. Bet kur strādnieks lai mazgājas, kur lai notīrās tāds notašķījies un noguris, kāds viņš ir pēc darba? Viss noris tepat, pie šiem roku mazgājamiem traukiem.

— Tam nolūkam ir pirts, — Prochors iebilda.

— Pirtī strādnieki pēc kārtas tiek divreiz gadā …

— Kauns, kauns! — Novikovs, plecus raustīdams, nočukstēja.

Visi strādnieki vēl nebija pārnākuši, bet citi jau aizgājuši uz

nakts maiņu. Tie, kas bija paspējuši paēst vakariņas, taisījās uz guļu. Kazarmā, kas kādreiz celta četrdesmit cilvēkiem, mitinājās simt piecdesmit. Šausmīgais telpas trūkums daudzus spieda gulēt uz aukstā māla kula. Turpat, tuvāk pavardiem, cits pie cita gulēja arī bērni. Pārsaldēšanās, slimības nekad nebeidzās. Kazarmā skaļi lamājās, aizvilkdamies klepoja, sēca, vaidēja. Kazarma atgādināja slimnīcu vai, pareizāk sakot, pēdējās šķiras netīru naktspatversmi.

Smaga darba nomāktie cilvēki nemaz nelikās zinis par komisiju ar īpašnieku priekšgalā. Jā gan, ierāvēja uzņēmēja klātbūtne tos kaitināja. Daudziem gribējās teikt viņam acīs asu vārdu, nolamāt viņu labi rupji, bet trūka drosmes — bija bail. Sievas bija drošākas. Tiklīdz Prochors nosēdās pie pavarda uz lāviņas, to ielenca sievietes un cita caur citu sāka sīkt viņam ausīs.

— Es esmu Anna Paramonova, — kliedza kāda netīra, bet diezgan glīta sieviete. — Tavs Jezdakovs — lai viņš noslīktu dubļu peļķē! — bija norīkojis mani pie sevis izpriecai un sāka man plīties virsū, es turējos pretī, tad viņš iesauca manu vīru kantorī un uz līdzenas vietas izdeva aprēķinu.

— Es esmu Vasilisa Pestereva, — sūdzējās kāda vāja sieviete ar drebošām rokām. — Mani desmitnieks norīkoja pie baļķu vilkšanas, bet es atteicos, sacīju, ka slimoju ar sieviešu kaiti. Tad viņš uzlika man naudas sodu, nosunīja un nolamāja mani bezkaunīgiem vārdiem.

— Paklau, kungs, ņem pieraksti, — Prochoram spiedās klāt kāda sieva ar melnām uzacīm un drošām acīm. — Es esmu Nastja Zarečnaja. Man uzraugs lika mazgāt barakas pie neprecētajiem. Kantorists sāka izteikties pret mani: viņiem, sak, nevajagot tik lepnu sievieti, kas neļaujot sev pieskarties un nekā negribot zināt par prostitūciju … Un visu to mēs darām, tas ir, grīdas mazgājam par velti. Tpū, tu nelabais!

Sai naktī Prochors gulēja slikti, miegs bija caurs. Klusībā viņš rezumēja visu diena redzēto. Dvēselē — pilnīgs sabrukums. Vajadzētu ievadīt darbu citā gultnē. Vajadzētu ierobežot savu dabu, apspiest sevī pārmērīgo ieraušanas kāri, pievērsties ļaudīm ar sirds siltumu.

Bet mērķis vēl nebija sasniegts, vēl nebija iekaroti dzīves kalngali, vēl joprojām norisa cīņa par savu paša laimi. Pie velna mazdūšību, siekalošanos! Un lai iet pie joda Ņina ar savu

Protasovu! Tikai stiprie uzvar, bet uzvarētājus netiesā, uzvarētājiem vienmēr taisnība.

Tātad nešaubīgiem soļiem doties uz priekšu, tieši pie mērķa. Nost no ceļa, bailes, spoki, muļķiem rakstītie likumi! Tikai vienam valdniekam pakļauts Prochors: pats sev un zeltam.

Lepns, sadrūmis Prochors beidzot iemiga.

18.

Pagāja vēl divas dienas. Apskate bija beigusies. Valsts inspekcijas pārstāvis inženieris Novikovs nodeva Prochoram apskates protokolu ar neatlaidīgu prasību nekavējoties novērst uzņēmumā konstatētos trūkumus. Prochors apsolījās visu precizi izpildīt, noskūpstīja Novikovu, sarīkoja viņam atvadu vakariņas un pavēlēja kantorim izrakstīt kašķīgajam inženierim pieci simti rubļu par viņa īpašiem kulturāliem nopelniem Gromova uzņēmumu apskatē. Inženieris Novikovs ar visu to bija ļoti apmierināts un brauca mājās, uz centru.

Pievakare piebrauca ātrais trijjūgs. Ņina ar Protasovu un Veročku ērti nosēdās mīkstajos spilvenos, kam bija pārsegti paklāji. Prochors pavadīja viņus noskumis, samulsis. Viņa skatiens maldījās no sievas uz meitiņu un uz Protasovu.

— Ar dieva palīgu! — viņš pavicinaja cepuri.

Brašie zirgi, sapurinājuši krēpes un vara zvārguļus, traucās uz priekšu. Prochoram Petrovičam sirds nodrebēja, iesmeldzās. Skumīgas vientulības elpa skāra viņa seju. Viņš pastāvēja brīdi lievenī, uzlika cepuri un soli pa solim ievilkās mājā. Tur caurvēja pilns tukšums, nedzird vairs Ņinas vieglos, vienmērīgos soļus, neskan čalotājas Veročkas balstiņa.

Prochoru baidīja tāda ka čaboņa krēslainajos kaktos un nopūtas. No visām malām viņam mācās virsū skapji, krēsli, aizkari, veclaicīgi pulksteņi, kaut kādi svārki, smirdoši velteņi, slapji auti, ļaudis, strādnieki, laupītāji, spirtneši, un pie paša deguni sēkdama elpoja Fiļkas Škvoreņa pārsaldētā rīkle.

Prochors sagrozīja plecus, steigšus ieslēdza strāvu, iedegās spuldzes lustrās, kandelabros un sienas svečturos. Acumirklī viss izgaisa, aizplūda no viņa kā klusi viļņi un nostājās savās vietās: palika spožā gaisma, greznā zāles iekārtā un mīļš atvadu smaids uz Ņinas lūpām portretā pie sienas.

— Ņina, Ņinočka … Paliec sveika!… Uz ilgu laiku.

Proclļors nosēdās atzveltnī pie kamina un aizmiedza acis:

straujie zirgi trijjūgā traucas uz priekšu kā putni, zvārguļi skan, važonis svilpo un dzied, Ņina uzsmaida Protasovam. Veročka snauž, svaigā gaisa un kluso mēness staru ieaijāta. Zirgi rikšo, rikšo, važonis dzied, Protasov^skūpsta Ņinai roku un ari Pro-i horarn kāds noskūpsta roku.

Prochors nodrebēja un, smagi nopūties, atvēra acis: vilks laipni uzlēca viņam uz ceļiem un, asti vēcinādams, sāka laizīt savam valdniekam seju. Ar meclīanisku rokas vēzienu Prochors nogrūda vilku, bet piepeši nokaunējās, pieaicināja to sev klāt, apskāva un pieglaudās ar vaigu pie mīkstās spalvas.

— Vilciņ, muļķīt… Mans uzticamais zvērs … Vienīgais!

Vilks krekšķēja, mīdījās, grozīja galvu, tīkodams nolaizīt

savu kungu no galvas līdz kājām.

— Nu, sēdies… Kur Ņina?

— Au! — vilks atbildēja. Prcchors izvilka kabatas drāniņu un nošņauca degunu.

— Kungs, jūs aicina pie tālruņa, — Nastja, cauri skriedama, iesaucās — Vai tad nedzirdat?

— Dzirdu.

Prochors iegāja kabinetā.

— Hallo! Nadeņka, tu?

— Es. Vai drīkst aiziet pie jums tēju padzert? Garlaicīgi.

— Pašreiz ne. Esmu slims.

— 2ēl. Man ir ļoti grūti. Vajadzētu parunāties. Un kā jūs varējāt atlaist Ņinu Jakovļcnu ar Protasovu, ar vīrieti?

— Vai tad, pēc tavām domām, Fiļku Skvoreņu vajadzēja dot viņai pavadoņos?

— Kāpēc? Piemēram, pristavu Fiodoru Stepaniču …

— Vai tad viņš vēl nav nošāvies?

— Nav pat domājis. Viņš nespej nošauties. Katru mīļu dieniņu pilns kā mārks. Dzer un raud, dzer un raud. Bet patlaban ir izbraucis.

— Kad atgriezīsies?

— Solījās šonakt būt atpakaļ.

— Pasaki viņam pavisam nopietni, — tā ir mana prasība! Saki, ka rīt ap pusdienas laiku es ar īpašu cilvēku aizsūtīšu gubernatoram rakstu.

Un Prochors uzkāra klausuli.

Pulksten desmitos vakarā Prochora kabinetā norisa inženieru un techniķu apspriede. Nupat, nupat upē sāks iet ledus, šogad sagaidāmi lieli ūdeņi; ka tikai neaiznes krastā sakrautās gulšņu grēdas. Ko iesākt? Divu tvaikoņu un triju tvaika velkoņu remonts pabeigts. Ledu ap tiem saskalda. Taču var gadīties, ka, ūdenim ceļoties, ledus virzās pāri dambim, iekļūst aizsprostā un sabojā tvaikoņus. Ko iesākt? Varbūt steidzamā kārtā sadzīt pāļus un ierīkot ledgriežus?

Prochors izšķīra jautājumus ļļtri, ar rāvienu:

— Ūdens šogad būs vidējs. Ledgriežu nevajag. Es uzņemos atbildību.

Apspriedē izskatīja rūpnīcu būvplānus, profilus un trases jaunajiem ceļiem, kas saņemti no valsts un kur, pavasarim sākoties, darbam jāizvēršas plaši jo plaši. Bija arī jāizlemj jautājums par pontontilta būvi pāri upei, lai savienotu ar galveno maģistrali dzelzceļa līnijas, kas ved no Groinovu rezidences. Dzelzceļu būve darīja Prochoram prieku: nākamie ceļi savienos visus viņa uzņēmumus ar kulturālo pasauli; pa tiem pārvadās no zemes dzīlēm izraktos dārgumus, un Prochors kļūs vēl bagātāks. Sis darbs viņam jāveic uz pusēm ar valsti un steidzami. Divi inženieri un techniķis Matvejevs ierosināja jautājumu par to, ka steidzošie darbi prasa lielu sasprindzinājumu. Bet strādnieki, tā sakot, ceļ traci, tūļājas, darbu neatstāj, bet strādā šā tā. Izskatās pēc itāliešu streika.

— Ko jūs domājat darīt? — Prochors jautāja sarunu biedriem.

— Man šķiet, — iesāka techniķis Matvejevs, nopietni piemiedzis smaidošās acis. — Man šķiet, — strādnieku darba spējas celsies vienīgi…

— Pagaidiet! — Prochors pacēla roku. — Kliedzēju barvežus metiet ārā, bet uzcītīgajiem dodiet gabaldarbu. Sapratāt? Izlemts. Nu, kungi, tālāk!

Sarežģītākos jautājumus atstāja nākamai apspriedei. Prochors likās gulēt.

Pusastoņos rītā Nastja viņu pamodināja. No kantora, no rūpnīcām un šachtām tālrunis zvanīja vienā zvanīšanā. Kabinetā pie tālruņa sēdēja Iļja Petrovičs Sochatichs, tur ielavījies jau no paša rīta. Prochors, no galvas līdz kājām noberzdamies ar Nast-jas ienesto sniegu, rāja Iļju Petroviču.

— Ko tu esi atvilcies tādā agrumā? Šodien taču svētdiena, vai tad nevarēji gulēt. Padod man zābakus!

Iļja Sochatichs ar steigu ienira pagultē un, pasniegdams kungam zābakus, izkusa saldā smaidā kā cukurs ūdenī.

— Prochor Petrovič! Es iedrošinājos atnest jums šausmīgi priecīgu vēsti, kura, bez šaubām, jūs pārsteigs.

— Kas tad nu, vai pudu smags tīrradnis atrasts manās raktuvēs, vai?

— Nē, nē, kaut kas labāks par jebkuru tīrradni! Tas ir, saskaņā ar bioloģiju, protams. Lieta tā, ka manai laulātai draudzenei pēc astoņgadīgas kopdzīves ar mani ir labpaticies kļūt grūtai ar bērnu.

Inženieri un techniķi sāka pulcēties uz apspriedi. Iļja Sochatichs ar steigu atvadījās un aizskrēja, lai pasludinātu jauno vēsti visiem saviem paziņām.

Saņemot vēsti par Iļjas Petroviča ģimenes priekiem, ikviens izturējās pēc savas dabas. Nadeņka iesprauslājās. Anna Inokent-jevna bezcerīgi pagrozīja galvu:

— Nu, ka jums nav kauna par to stāstīt.

Ketija saknieba lūpas un pateica:

— Ar to arī jūs apsveicu.

Misters Kuks pacēla pirkstu un abas uzacis:

— O, tas ir lieliski! Ha, ha!

Viņa sulainis Ivans atvieza zobus platā smaidā, sāka kustināt ausis kā zirgs un, familiari spiezdams roku nākamajam laimīgajam, tēvam, iesaucās:

— Daudz laimes, daudz laimes! Bet kas tad ir: puika vai meitene?

Diakons Feraponts tikko nenožņaudza Iļju apkampienos, tikko nenoslāpēja ar skūpstiem.

— Mīļais draugs! Vai patiešām? Maņečka, kāda velna pēc tad mēs snaužam?!

Atgriezies mājās tikpat kā spārnos, Iļja Sochatichs metās skūpstīt sievu un divdesmito reizi apsveikt ar brīnišķīgo ieņemšanu.

— Muļķa Obra-ams, — tā skaļi smējās. — Nekā tamlīdzīga. Šodien taču pirmais aprilis.

19.

Drūmupē ledus sakustējās piektajā aprilī. Strauti, kas traucās no kalniem, neganti sacēla ūdeni. Upes vidus piebrieda, uzpūtās, kļuva zils. Naktī ledus sāka plaisāt. Un tad, slapjam sniegam sniegot, ledus iešana turpinājās visu nedēļu.

Pēc tam atkal iestājās saulainas dienas, baltknābji krauķi ar steigu vija ligzdas, visa radība atdzīvojās, cēlās kājās un slavēja dabu. Tuvojās lieldienas. Bet otrā dienā pēc ledus iziešanas Pro-ehors bija izsludinājis svinīgus navigacijas atklāšanas svētkus. Vajag taču izklaidēties, velns lai parauj! Spraigajās rūpēs ilgas pēc Siinas bija aprimušas, dzīve ritēja savā parastajā, ašajā gaitā.

Ņina pa to laiku bija paspējusi nokļūt pie Lielās Straumes un jau «peld» tvaikonī pie mātes. Protasovs, pavadījis N&gt;nu. pacietīgi gaida pienākam pirmo karavanu ar mechanismiem, katliem, turbinām Gromova rūpnīcu iekārtošanai. Sī krava, ko Pēterburgas firmas atsūtījušas pa dzelzceļu, tagad nāk pa ūdeni. Prota-sovam jānoorganizē sauszemes transports. Tas prasa daudz pūļu. Vajag vairāk nekā simt zirgu, un jāpagatavo trīs ores, kurās var iekraut līdz tūkstoš pudu katrā.

Tirgoņa Karmaņņikova kuģu piestātnē ierīkotas remontdarbnīcas. Protasovs nolēma tās izmantot. Vietējā politisko trimdinieku kolonijā sastopami gan desmitnieki, gan techniķi, gan inženieri. Vispār darbaspēka netrūka: piestātne atradās plaši pazīstamajā Laupītāju ciemā, kur dzīvo turīgi ļaudis, kas sarausuši mantu netaisnā ceļā.

Ar šo drūmo ciemu mēs vēl paspēsim tuvāk iepazīties. Ieradīsimies šeit reizē ar Gromova zeltraču «padibenēm», kad tās, saņēmušas aprēķinu un iedzīvojušās tīrradņos, ieplūdīs Laupītāju ciemā, lai brauktu tālāk. Tad mēs atvērsim būdiņu, mājeļu un māju sienas, mēs kā zivis ienirsim Lielajā Straumē, uzmanīgi ieskatīsimies taigas nomalēs, lai visu uzzinātu, visu redzētu, lai saskaitītu nonāvētos, lai novērtētu cilvēku asinis un noteiktu dzīvības vērtību.

Bet pagaidām paraudzīsimies, kā Prochors svin ūdens svētkus.

Jau iepriekšējā vakarā Drūmupes krastā no dēļiem izgatavoja galdus tūkstoš cilvēkiem. Nākamo dzīru tuvumā pie garām kārtīm plandījās trīskrāsaini karogi.

Tieši pusdienas laikā nogranda lielgabals. Ļaudis plūda uz piestātni. Bija saulaina svētdiena. Pie Prochora mājām sapulcējušies divdesmit cilvēki: desmitnieki, atslēdznieki, kalēji, namdari. Visi tie spēcīgi, platām krūtīm kā izlasīti, nemaz neatgādina Gromova strādniekus. Viņu vidū diakons Feraponts un, protams, arī Iļja Sochatichs. Viss bars sāka klauvēt pie logiem un skandēt:

Ri, kalpi un visādas kārtas,

Jel atveriet ozola vārtus Un ielaidiet viesus No visas tiesas,

Lai lielkungu sveicam!

Viesus ielaida virtuvē. Pie tiem kā allaž izgāja Prochors. Viņš bija gluži kails, tikai velteņi kājās un briežādas kažoks mugurā. Virtuvē visi sāka kliegt:

— Apsveicam tevi, kungs! Upe no ledus nu brīva, to vējiņš aizpūtis, bet mūs pie tevis atpūtis. Apsveicam tevi ar ūdentiņu!

— Nu paldies, paldies! Jūs mani ar ūdeni, es jūs ar degvīnu . . . Nāciet, puiši, istabā!

Viss pūlis nosēdās pie sliekšņa uz grīdas un sāka vilkt nost apavus. Netīrākos, ar māliem notašķītos zābakus lika kaktā pie plīts. Visi jaunos autos it kā norunājuši; diakonam Ferapontam auti ap trīs aršinu gari, bet zābaki būtu laikā pieaugušam zilonim. Gromova kalpi: istabene, virēja, pavārs, bērnaukle un kučieris ar diviem zirgu puišiem zobgalīgi smējās.

Viesi nomazgāja rokas, noslaucīja tās pie biksēm, nošņauca degunus tāpat uz grīdas un uz pirkstgaliem gāja Prochoram līdz ēdamistabā. Iļja Sochatichs bija uzlicis monokli, apāvis gaiŠzilus puszābakus ar dzeltenām saitēm. Seja viņam noskūta, nopūderēta, garajās matu cirtās ieziesta pomade «Es jūs mīlu».

Uz ātru roku iemeta pa vienai, pa otrai, pa trešai; steigšus, aizrīdamies uzkoda siļķi, sieru, reņģes. Diakons Feraponts drošības pēc aizlika aiz vaiga gabalu brekša. Aiz logiem sāka pūst ragu orķestris. Ugunsdzēsēju zirgi žvadzināja zvārguļus, nospodrinātās cepures zaigoja kā saule. Ugunsdzēsēju komanda ar vaļā attītu sarkanu karogu nostājās gar dārza sētu.

— Vai gatavi?

— Jā, kungs, var nākt laukā.

… Prochors šodien jautrs un laipns. Tādas reti labas oma? iemesls ir notikusī sastapšanās ar pristavu. Pirms trijām dienām, kad beidzās Prochora noteiktais termiņš, pulksten vienpadsmitos no rīta pie Prochora ieradās pristavs parādes formā, gluži baltos ziemišķādas pirkstaiņos. Tas norisa kabinetā. Prochors sēdēja pie galda, klaudzināja skaitāmos kauliņus, vilks bija piesiets kaktā, pie kamīna. Pristavs aizslēdza aiz sevfs durvis, pašķielēja uz vilku, nometa portfeli un noslīga Prochora priekšā ceļos.

— Prochor Petrovič, es lūdzu, nepazudiniet!… Man jau piecdesmit ceturtais gads … Es ar ticību un taisnību … Jums vienīgajam, tikai jums . ..

Prochors izslējās taisns, palīdzēja pristavam piecelties:

— Fjodor Stepanič, ko tu dari! Celies augšā… Nu, celies, kad tev saka …

Pristavs smagi piecēlās, sagrīļojās, izrāva kabatas drāniņu, noslaucīja valgās acis un vaigus. Viņa nomāktā un pa šīm dienām stipri novecojusī seja nobaidīja Prochoru un reizē iepriecināja viņu.

— Nu kā? Nošauties tomēr bail?

Pristavs bēdīgi pamirkšķināja acis, sašķieba drebošās lūpas, papurināja plikpauraino galvu, pacēla no grīdas portfeli un, smagi nopūzdamies, izvilka no tā nelielu, aizlīmētu, aizlakotu un ar pieciem zīmogiem aizzīmogotu aploksni:

— Āre, esiet tik laipni, Prochor Petrovič. Mūsu spēlīte izbeigta. Piedodiet man, nelietim … Tagad ar ticību un taisnību …

Ar drebošiem pirkstiem Prochors attaisīja aploksni, sāka uzmanīgi caurskatīt dokumentus. Pristavs stāvēja izslējies taisni kā zaldāts barga ģeneraļa priekšā. Prochors sēca un sprauslāja caur degunu, vaigi viņam raustījās. Viņš aizdedza sveci, vēlreiz pārlasīja pussatrūdējušo dokumentu — to pašu, ko Anfisa bija vedusi prokuroram, — un ar patiku sadedzināja to sveces liesmā.

— Kā tas nokļuva tavās rokās?

— Atņēmu nelaiķei Anfisai Petrovnai. Un atgādinu jums, Prochor Petrovič, ka Anfisas māju ar visiem pret jums vērstajiem pierādījumiem aizdedzināju es… Tas ir, ne es personīgi, bet klaidonis; viņš, būdams piedzēris, laikam pats ari bija tur sadedzis. Ar to es glābu jūsu godu. Citādi…

Prochors saviebās un dusmīgi jautāja:

— Kā tu domāji man kaitēt ar šo dokumentu? Mana vectēva Daņilas noziedzīgo darbu noilguma termiņš jau sen sen pagājis …

— Publicējot šo dokumentu galvaspilsētas presē… Ar komentāriem, protams. Gan jau rastos tādu triku cienītāji un saceltu tādu traci, ka tikai turies. Jūsu reputacijai tas ļoti kaitētu.

Otrais dokuments: tagad jau mirušā guberņas psiehiatra atsevišķās domas. Ārsts rakstīja, ka tirgonis Pjotrs Daņiličs Gro-movs psiehiskā ziņā esot pilnīgi normāls, ka viņam, ārstam, neesot zināmi motivi, no kuriem vadījusies otrreiz ieceltā komisija, atzīdama veselu cilvēku par ārprātīgu, tāpat neesot zināmi motivi, kāpēc Pjotra Gromova dēls gribot ieslodzīt tēvu ārprātīgo namā. Beigās ārsts bija izteicis domas, ka šinī tumšajā lietā vajadzētu iejaukties prokuroram.

Prochors sadedzināja šo papīru ar īpašu baudu.

— Kā tu to dabūji?

— Neiedomājamā cejā.

Prochors pasmīnēja, viņš zināja, ka pristavam ikvienā pilsētā ir tuvi draugi — tādi paši blēži kā viņš pats.

Trešais dokuments — ass, griezīgs kā naža dūriens sirdī.

Tas bija tā paša nevaldāmā prokurora Straščalova vēstules pirmteksts, kurš savā laikā apvainoja Prochoru Anfisas lietā. Pārlasot, pie katras frāzes pakavējoties ar acīm un prātu, Prochors viss trīsēja, pa muguru vēlās auksti drebuļi, kāju pirksti sarāvās, pār seju pārlidoja tumša baiļu ēna, seja kļuva drūma. Viņš bija tuvu nesamaņai. Lai sevi uzmundrinātu, viņš iešņauca labi lielu devu kokaina. Slepeno ziņojumu tieslietu ministram prokurors bija sūtījis pa pastu no provinces pilsētiņas, kur notika tiesas sēde. Piekukuļots pasta ierēdnis izzadzis ziņojumu, lai nodotu Inokentijam Filatičam, bet pristavs, piedzirdījis vientiesīgo večuku, savukārt izzadzis tam ziņojumu. Dokumentā prokurors Straščalovs ar nelokāmu loģiku bija sīki izklāstījis lietas būtību, šņauciena apstulbots, Prochors lasīja rakstu kā interesantu romānu ar talantīga autora izdomātiem varoņiem. Drūmās ēnas ap viņa acīm izgaisa, noslēpās redzokļos. Papīrs kļuva sārts, rindiņas atmirdzēja zeltā, šķita laipnas, mazliet smaidīja. Pat rakstāmgalds bija kļuvis silts, un gaisā vēsmoja skuju smarža. Bet tad beidzamajā lappusē romana autors noteikti paziņoja: «Anfisas slepkava ir Prochors Gromovs.» Pēkšņi viss sāka līgoties, satumsa, galds kļuva auksts kā ledus, Prochors krampjaini saplēsa dokumentu un iekliedzās:

— Nelietis! Kā viņš uzdrošinās?!… Kas? Es, es Anfisas slepkava?! Vai tu dzirdi, Fjodor? Vai dzirdi?!

Prochors satraukts un vecs, līdzīgs Fjodoram Šaļapinam Borisa Godunova lomā, sakumpis piegāja pie kamina un iemeta prokurora sacerējumu liesmās.

Romāns kvēloja, un pret zelta kvēli melni atēnojās vārds «Anfisa». Tas izauga liels, piepildījās asinīm, atdzīvojās, un tad no skaistules sejas Prochorā pavērās viņas sāpju pilnās acis. Prochors atsprāga atpakaļ, vilks noklabināja ilkņus, pristavs nozīmīgi ieklepojās. Un tālā, šausmīgā negaisa nakts sāka noskaidroties. Prochors piegāja pie galda.

— Visu, visu jums atdodu … Pat šo … — teica pristavs, joprojām stāvēdams kareiviski kā zaldāts ģeneraļa priekša.

Prochors pārlaida acis pār piezīmēm «par mūsu kopējiem nedarbiem ar Prochoru Petroviču Gromovu». Seit bija minēti tikai divi smagi noziegumi, kurus Prochors ļoti labi atcerējās. Pārējie — sīkumi. Prochors, ielicis piezīmes aploksne un aizzīmogojis, noglabāja tās ugunsdrošā skapja slepenajā atvilktnē. Pristavs ieklepojās vēl nozīmīgāk un painīņājās no vienas kājas uz otru:

— Kāpēc to noglabājāt? Sadedziniet taču!

Prochors neatbildēja.

— Cik tu esi izlaidis viltotu kreditbiļešu?

— Goda vārds — nevienas. «Velna būdā» mēs kalām augstākas proves zelta naudu nekā valsts. Palīdzējām caram — un vairāk nekā.

— Ko tu sagaidi no manis?

— Jūsu uzticību.

— Tad esi man uzticams kalps kā senāk.

Te pēkšņi — Prochors nepaguva ne ac^s pamirkšķināt — pristavs, trīcēdams no ūsām līdz papēžiem, izrāva no maksts asi notrītu zobenu… Prochors pielēca kājās, ķērās pie brauniņa, vilks ierūcās, metās uz priekšu, iedžinkstējās tālrunis, aiz loga aizrībēja rati.

— Zvēru, zvēru pie šī zobena! — pristavs pārvērstā balsī iebrēcās un nometās Prochorā priekšā uz viena ceļa. — Es, bijušais oficieris Fjodors Stepaničs Ambrejevs, neesmu aizmirsis mundiera godu, ieroča godu.

Rati aizdrāzās, Prochorā stāvus saslējušies mati atkal piegula, vilks nomierinājās. Pristavs skūpstīja tērauda asmeni, no skūpstiem asmens nosvīda.

— Zvēru kalpot jums, Prochor Petrovič, ar ticību un taisnību līdz manam pēdējam elpas vilcienam. Jūs esat pabalstījuši mani, man ir nauda… Tikai, lūdzami, neaizskariet manu Nadeņku, lūdzu, lūdzu … un … vispār.

Pristavs aizrijās un sāka raudāt, bet vilks brīnīdamies luncināja asti.

— Es uzcelšu tev labu māju, iegādāšu lieliskas mēbeles. Par Nadeņku nebaidies. Paliec sveiks, Fjodor!

Pristavs, asaras slaucīdams, izgāja ārā kā negudrs, bet pēc trim dienām kopa ar viesiem izgāja ārā arī Prochors.

20.

— Nestuves! Baldachinu! — galma āksta balsī komandēja Iļja Sochatichs. Uz nestuvēm salīgojās grezns baldachins ar eelta bārkstīm un piepeldēja pie Prochora. Prochors kā pats Romas pāvests majestātiski nosēdās varas un varenības tronī.

I.iels dīkdieņu pūlis sāka vicināt cepures un kliegt: — Urā! — Patruļnieks tornī «Esi modrs» paraustīja virvi, Fedotičs aizdedzināja degli, lielgabals nogranda otrreiz.

Ugunsdzēsēji, ķiverēm saulē zaigojot, devās uz priekšu, aiz viņiem — baldachins, ko viesi nesa uz pleciem. Aiz baldachina zirgos jāja simt stražņiku un pieci uradņiki. Tiem pa priekšu drasēja pats pristavs staltā ērzelī, ko bija saņēmis no Prochora kā dāvanu. Osas pristavam kā putna spārni, acis staro jaunat-gūta laimē un pirkstaiņi balti kā sniegs. Aiz stražņikiem — liels ļaužu pūlis. Puikas kliegdami brēkdami aizsteidzās visiem priekšā un lielā barā drāzās uz krastmalu.

— Jau nes! Jau nes!

Svilpa tvaikoņu un rūpnīcu vara sirēnas, pieņēmās troksnis un jautras čalas, ķērca krauķi, vistas metās sānis. Trīs tvaikoņi un četri kuteri nostājās borts pie borta no krasta līdz straumes vidum.

Ar zābakiem un zirgu pakaviem biezos dubļus mīcīdams, gājiens beidzot atdūrās pret krastu.

Caur piestātni baldachins ielīgoja pirmajā tvaikonī «Ērglis».

— Pilnā gaitā uz priekšu!

Ar dzenskrūvi urbdamies ūdenī, «Ērglis» devās prom no krasta. Aiz tā, ratu lāpstiņās plaukšķinādama, sāka plunčāties «Ņina», aiz «Ņinas» — «Veročka» un tvaika kuteri. Karogiem izgreznotā flotile noenkurojās upes vidū. Tūkstoš cilvēku lielais pūlis kā sētiņ nosēja krastmalu un bolīja acis uz tvaikoni «Ērglis». «Ērglī» — dzīva kustība. Rflldachinīt pienesa pie borta. Prochors nokāpa no nestuvēm, nometa kažoku, cepuri, velteņus, nostājās kails un pavēlēja:

— Sāciet!

Viņu satvēra aiz rokām, aiz kājām, sašūpoja un aizsvieda no augšējā klāja tālu prom ūdenī. Viņš laidās, kājas izpletis, iz-pūris, bārdains kā no debesīm nogāztais sātans. Nogranda trešais lielgabala šāviens. Bet diakons Feraponts, pie borta stāvēdams, tā bailīgi pablcnza uz Aleksandra tēva balto mājiņu un pilnā kaklā nodziedāja:

Lai mēs Dru-u-ūmupē kristījam tevi,

Pro-o-ochore-e-e!…

Krastā nodārdēja urā sauciens, svieda gaisā cepures, atskanēja tvaikoņa sirēnas, sāka spēlēt orķestris un divi lielgabali viens pēc otra drebināja gaisu.

— Noslīks, — krastā spriedelēja.

— Nē… Par baltu miesu ūdens priecājas, nepieļaus.

Aiz Prochora ūdenī metās sportists misters Kuks. Vēlēdamies kļūt par dienas varoni, ar steigu ģērbās nost un rāva apakšbiksēm saites arī Sochatichs. Labi ieskrējies, viņš trīsreiz drāzās pie borta, trīsreiz krustījās, trīsreiz sauca: — Uh, lēkšu! — un ikreiz — stāt! — kā pret sienu. Uz klāja visi smējās, vai pušu plīsdami. Apģērbdamies Iļja Petrovičs taisnojās: — Reimatisms kājās … Baidos.

Ledainā ūdens apsvilināts, Prochors ienira dziļi, tad nosprauslājās un, ar krūtīm varonīgi viļņus šķeldams, peldēja uz «Ērgli». Viss sasarcis, atvēsis, zobus klabinādams, viņš uzvilka briežādās kažoku, iebāza kājas velteņos.

— Nu tā. Apsveicu jūs ar navigacijas sākumu … Tagad dzīrosim. — Viņš iegāja kajitē apģērbties.

Tvaikoņi, mūzikai skanot, devās izpriecas braucienā pa straumi lejup. Kuģa zālē dzīroja augstākā sabiedrība, uz klāja — vienkāršā publika.

Sākās arī ļaužu dzīres. Lamājās un grūstījās vietu dēļ un labāko kumosu dēļ. It īpaši liels troksnis un plūkšanās pie galda, kur dzīro zeltraču «padibenes». Bet nu jau lielajām ceturtdaļ spaiņa pudelēm korķi izvilkti, žokļi strādāja, cik jaudas, pat čīkstēja aizausīs. Tūkstotis laimīgo atviegloja sirdis, bet daudzi simti, kas nebija tikuši pie galda, aizvainoti kliedza:

— Tad ir gan … Kārtība … Uz kāda pamata galds nav visiem klāts?!

— Mēs lai stāvam ar tukšiem vēderiem! Bet viņi rij.

Kliedzieni kļuva aizvien skaļāki, skatieni niknāki.

— Jāpajautā kungam … Kāpēc tāda nelīdzība? …

— Strādājam visi vienādi, ka vai nabas trūkst. Bet viņš, nobarotais netiklis, ko dara? Mīluļi lai rij, bet mēs lai laizāmies…

— Apmāna, gan algu aprēķinot, gan preces sverot… Naudas sodi… Aldziņa nav spļāviena vērts. Bet, skat, nelietis, ūdenī nirst kā kārtīgs cilvēks, ar lielgabaliem šauj kā cars… Viņu pašu vajadzētu no lielgabala izšaut…

Tad iejaucās stražņiki ar pletnēm:

— Izklīst! Netrokšņot! … Gan mēs jums aizbāzīsim muti… Arī pristavs zirgā.

— Puiši, kā jums nav kauna! Uzņēmējs strādnieku šķirai parāda godu, sarīko svētkus… Bet jūs… Ko tas gan nozīmē?

— Mūsu svētki pirmajā maijā!

— Muti ciet! … Kas tur bļaustās? … Uradņik, pieraksti Pachomovu!… Ei, kā tevi sauc? Āža bārda!

JProchors pacēla divpadsmito kausu šampanieša, lielgabals izšāva piecdesmito reizi.

— Dzeru uz promesošā Andreja Andrcjeviča Protasova veselību. Urā!…

— Urrrā! — nogranda piedzērušais tvaikonis, un sautēti ster-leti cits pēc cita sāka ceļot no virtuves uz dzīru galdu.

Techniķis Matvejevs pacēla konjaka glāzi uz visu uzņēmumu dzīvā spēka — darba rūķu strādnieku veselību.

Prochors iesaucās skaļi un valdonīgi:

— Vari dzert viens pats. Bet, ja negribi, tad uz redzēšanos. Visiem kļuva neērti, visi iekoda melē. Tikai diakons Feraponts,

nožagojies bārdā, pateica:

— Iedzert uz darba lopiņu veselību, mani draugi, nav grēks. Esmu kalējs, tātad strādnieks. Dzeru uz visas strādnieku draudzes veselību!… Un arī tev, mans draugs Prochor, ieteicu,

un diakons iebļāvās, cik vien jaudas. — Urā!

Degvīna bodītes un krodziņi strādāja lieliski. Pie kroga dubļos bez cepures, nometies ceļos, brīvais zeltracis plēsoņa Pctjka Polubiks. Viņš, nodzēris zelta graudiņus un smiltiņas un pašlaik, salicis rokas kā lūgšanā, līdz zemei klanās resnās krodzinieces Rastopirichas priekšā, kura ar plato dibenu aizsprostojusi kroga durvis.

— Māt visusvētā, lielā mocekle Rastopirka, aizdod pudelīti dieva kalpam Petrucham līdz pirmajai šansei… — Viņš smalkā balstiņā piedzied: — Dod jel, dod, ak kungs …

— Lasies projām, tu stirba, iekams es tev suņus neesmu uzrīdījusi. Bezdievis, sātans! — rupjā balsī kliedz Rastopiricha.

Petjka Polubiks ātri pieceļas, viņa rudā, apspļaudītā bār-dele dreb, no rīkles — vesels lamu vārdu izverdums. — Vai tad es pie tevis nāku? Manas bēdas pie tevis nāk, nevis es.

Rastopiricha, sakniebusi ar krējumu notašķītās lūpas, sarauj lindrakus uz augšu un basām kājām steigšus brien pa dubļiem pie dzērāja.

— Nu, vāķies prom!

Rastopiricha atvēzējusies zveļ viņam pa ausi, dzērājs pat neiepīkstējies uz galvas ietriecas mēslos.

Vispār piedzērušo biezs. Nav nekādas svētku sajūtas, visur tikai bezgalīgs naids. Par nemīlamo uzņēmēju ataust atmiņā viss ļaunais, viņam pārmet katru apspiešanu, katru netaisnību, pat apspiešanas un netaisnības ēnu, pat ēnu no tā, kas nekad nav bijis un nevarēja būt. Reiz jau nu ledus ir iekustējies, upe uzplūdusi, tad vairs neapstāsies: pārplūdinās ielejas, pakāpsies tuvāk kalnu galotnēm, noslaucis no krastiem visus atkritumus.

Svētki dārdināja visu pasauli ar tvaikoņu svilpieniem, plosīšanos, klaigām un lielgabalu šāvieniem. Saule nogrima aiz taigas, kas bija ietīta pulvera smirdoņā un zilganpelēkos dūmos.

Vēlu vakarā barakās un būdās sākās lieli un mazi trači.

Galdnieks Kriškins — vienkāršs vīrelis ar izplūkātu bardu — svētkos varen mīlēja uzdzīvot. Šodien viņš krogā nodzēra visu naudu, zābakus, jaunu cepuri un atnāca mājās, lai izzagtu greizo patvāri un ari to nodzertu.

Mēness pakāpās augstāk pie debesim, paraudzījās pa labi. Paraudzīsimies arī mēs.

Baraka. Kādi pusotra simta cilvēki. Agrāk šeit bija dzīvojuši ģimenes ļaudis, tagad, uzņēmumam izvēršoties plašumā, iespiedās ari daudz neprecēto. Kreisajā pusē cauri visai barakai — gaitenis. Labajā — lopu aizgaldas cilvēku mitekļiem. Katrā aizgaldā dzīvo pa ģimenei. Gaitenī sakrauti darba rīki: cērtes, laužņi, lāpstas, visādas grabažas. Turpat uz soliem vai grīdas cits pie cita guļ puiši. Tos dēvē par «dēliņiem». Bet precētās sievas, kas «dēliņiem» gatavo ēdienu, aplāpa «dēliņus» un izmazgā tiem netīro veļu, sauc par «māmuļām». Iecirtēja sievai Abramovie-nei — pilnīgai, greizai sievietei — pieci «dēliņi». Viņi tai maksā katrs pa pieci rubļi mēnesi. Kad vīrs strādā nakts maiņā, tad dažreiz gadās, ka «dēliņi» guļ ar viņu. «Dēliņiem» labi, arī «māmuļai» tīri nekas, tikai tas grēks; vīram nāk nauda, bet nepatīkami.

Sis paradums jau sen iesakņojies dzīvē — ienesīgi, tikai slikti ož. Sieviešu strādnieku vidū ir maz. Tēviņš šeit uzskata mātīti par dārgu sabuli. Viņas pēc — kautiņi ar nažiem, uzdzīve, izvirtība. Vārds «izvirtība» skan griezīgi un baismi. Tomēr ne jau katra taigas sieva tā baidās. Nolādētā dzīve tumsā, nabadzībā, šausmīgi necilvēcīgos darba apstākļos grūž sievieti bezdibeni. Sieviete noslīd no ceļa, zaudē cilvēka seju.

— Ā-ā-ā! — Negaidīti barakā iedrāžas piedzērušais iecirtējs Abramovs. Viņš ar plecu izceļ no eņģēm sava mitekļa durvis, atvēzējies zveļ pa resno mūli viņa gultā guļošajam «dēliņam», ķer aiz bizes sievu, izgrūsta pa kaktiem noraudājušos bērnus, spārdīdams tos ar dubļainiem zābakiem, un kliedz:

— Cirvi! Kur cirvis?! … Visiem galvas nocirtīšu!

Mēness pakāpās, paraudzījās pa kreisi. Tam sekosim arī mēs.

Ja Ņina būtu šeit, Prochors Petrovičs laikam neuzdrošinātos noiet līdz tādai nekaunībai.

Re, tur jau viņi nāk no Gromovu mājas klupdami krizdami un rukšķinādami; aplikuši cits citam roku ap kaklu kā piedzēruši zemnieki, viņi brien pa ielu, mīcās pa bieziem dubļiem — cits puszābakos, cits modernās kurpēs, cits lakādas zābakos ar piešiem. Pašā vidū Prochors ar kailu galvu, pa labi — pristavs, pa kreisi — misters Kuks ar apdzisušu pīpi zobos; misteram Kukam ap kaklu apķēries Iļja, pie pristava turas diakons Feraponts ka liels pakaļkājās saslējies lācis. Piedzērusī virtene meimuro gan uz priekšu, gan kā viesuļa nesta pēkšņi visa nozvejas uz labo pusi, atduras pret sētu un tad atka! dodas uz grāvja pusi pa kreisi. Kā vērši kautuvē viņi bauro pilnā kaklā cīņas dziesmu:

Pret ienaidnieku mēs Lai cīņa dodamies! —

un sagāžas grāvī. Viņu pavadītāji stražņiki nolec no zirgiem, velk no dubļiem ārā cilvēkus, kas zaudējuši prātu, un lūdz:

— Jūsdzimtības, diakonu tēvi, kungi… Esiet tik laipni, ejiet mājās… Noslīksiet… Tas drīz var gadīties.

Novārtījušies kā melnā ķīselī, kungi kaut ko noīd, lien kauties, gāžas no kājām. Iļjam Sochaticham cirtainajos matos pusotra puda dubļu. Arī misteram Kukam seja nav saskatāma: no biezās dubļu kārtas rēgojas tikai nosaldētais deguns un pīpe.

Uradņiks, zirgā sēdēdams, rīko:

— Sidorčuk! Mochov!… Ļiskin! Velciet viņus, sātanus, mājās aiz kājām un rokām! Zvel diakonam pa purnu! Viņi, velni, visi ir bez sajēgas.

… Mēness aizsedzies ar melnu mākoni. Taigā tumsa un klusums. Bet, re, plivinās, vīd uguntiņa! Iet Fiļka Škvoreņs. Mēs viņam pa pēdām.

Fiļka tumšzilā samta «uzvelkamā». Viņš nāk tieši no dzīrēm, bet gluži skaidrā, izlicies tikai par piedzērušu un aizbēdzis. Aiz zābaka stulma Fiļkam duncis, rokās mazs lauznītis un laterniņa. Laupītājam acis deg. Vai manu, vai neuzmanīgajam: mirklis — un galvasskauss būs drumslās.

Pēkšņi — vēl viena laterniņa.

— Griška, tu?

— Es, — atbildēja tas pats Griška Gnuss, kas kādreiz baznīcā bija apkaunojis Ņinu, iesviezdams ķestera šķīvī divdesmit piecus rubļus.

Viņi nonāca pie zeltraktuves «Jaunā», kur no vienas vietas saraktas bedres un grāvji. Nakts bija tik melna kā kvēpi. Viņi gāja uzmanīgi, lai neiegāztos kādā rakumā un nenoslīktu. Sur tur zem kājām sniedziņš gurkstēja kā sāls; kājas stiga lipīgos mālos.

— Piestāj! Laikam te.

Fiļka ar lauznīti norāva atslēgu, un abi plēsoņas nokāpa šaehtā. Tērauda cērtes milzeņu rokās sāka strādāt drudžainā steigā. Pēc pāris stundām Fiļka Skvoreņs izkāpa no šachtas. Griška Gnuss padeva viņam zeltu saturošās smiltis — kublu pēc kubla. Tad sāka strādāt skalojamā ierīce. Skalošana norisa sekmīgi. Zelta graudiņi bija paprāvi. Plēsoņas drebēja aiz aukstuma un iekšēja satraukuma.

— Bagātīgs zelts, — Skvoreņs čukstēja.

— Bet mēs veselu gadu sitamies pa iecirtumu, un nav ne velna…

— Muļķi!… Sito dzīslu jau es pats atradu, vai zini, kad? Vēl aizviņpirmdien. Uzgrūdos tai virsū un nu tikai ar steigu akmeņus priekšā. Kā tad tu citādi domāji?

— Tev, puis, ir laime, lai tevi jupis!

Caur aizām un gravām no kailajiem uzkalniem sāka vilkt skaudrs rīta dzestrums. Plēsoņu laterniņas ar steigu šaudījās pa skalojamās ierīces dibenu.

— Savāc graudiņus un saki paldies dievam … Pēc manām domām, te būs vairāk par trim mārciņām, — Skvoreņs čukstēja.

Pa tumsu badīdamies pierem un tusnīdami, viņi ar lāpstiņām smalstīja laupījumu un bēra to ādas somā. Rokas viņiem trīcēja, sirdis drebēja, un visa apkāitne šķita aizslīdam kaut kur projām, tikai acis dega, krūtis sēca un gārdza, un nosvīdušās laterniņas miegaini plivināja plakstiņus. LJn līdz ar ledainā dzestruma viļņiem, kas vēlās no uzkalniem, no tumsas uzbruka Jez-dakova kašķīgā, ņirdzīgā balss:

— Dievs palīdz! … Ko, vai graudiņi?

Laterniņas mirklī nodzisa.

Kā izbijušies krokodili plēsoņas līda prom. Kā pērkona grāviens norībēja šāviens, pēc tā vēl viens. Visa taiga satrūkās un iedārdējās. Atbalss, veldamās uz visām pusēm un atsizdamās pret kalniem, pret debesīm, pret tumsu, rībināja kā bungas un apstulboja plēsoņas, modināja katru dzīvu radību: zvērus, putnus, cilvēkus. Uzmanīgi, lai neiegāztos bedrēs, sāka dipināt zirgi, gaisu plosīja stražņiku svilpieni un klaigas, satraukti šāvieni dārdēja cits pēc cita, kā kara laikā negaidītam nakts triecienam sākoties.

Bija dzirdamas Fomas Grigorjeviča Jezdakova lamas:

— Nelieši! Ak jūs nelieši! … Ak tad šitā jūs sargājat kunga mantu?!

Tumsā auļodams, kāds jātnieks tikko neuzgrūdās Fiļkam

Skvoreņam virsū un aizdrāzās tālāk. Fiļkarn sirds apstājās pukstēt, pamira, un pats viņš iegāzās dziļā, aukstu dubļu pilnā bedrē.

Taiga iešalcās un skaļi iegaudojās, sacēlās vējš, sāka līt. Un nu vairs nevarēja saprast, vai vēl ir kāds no dzīvajiem vai arī sliktais laiks visus noslaucījis no zemes virsas. Fiļka Skvoreņs bedrē bija gluži sastindzis. Samirkusī, ar dubļiem notašķītā samta jaka neizturami saldēja miesu. Nebija spēka cīnīties ar aukstumu. Bedre dziļa, izrausties ārā nav ko domāt. Pagājusi jau droši vien vesela stunda. Lielām lēkšām sāka snigt lipīgs sniegs. Tas drīz vien nolīdzinās līdz ar zemi Fiļkas kapu. Tik baismi mirt šausmīgās mokās. Fiļka iegrimis ledainajos dubļos līdz pašam kaklam. Pienākusi neizbēgama nāve … Fiļkam ietrīcējās bārda. Viņš sašķieba muti, iešņukstējās:

— Nestaigās vairs manas kājiņas. Ardievu, pasaulīt! Ardievu!

Taču dziestošo samaņu pēkšņi apžilbināja spilgta gaisma, kā

vilnis tā acumirklī apņēma visu miesu. Fiļka izvilka rokas no ledaini aukstā ķīseļa, noslaucīja tās pie cepures, ielika mutē četrus pirkstus un iesvilpās tik spalgi, ka viņam sāka džinkstēt ausīs.

— Skvoreņ, tu?

— Es … Ai draudziņ!

— Ķer!… Turies stiprāk!

Un Griška Gnuss nolaida bedrē savu zīda jostu.

… Sniegs, slapjdraņķis, vējš, dubļi. Istabene Nastja smējās, asaras liedama, bet sirds viņai vārījās dusmās. Visas parketa grīdas, visas mēbeles nogānītas, apspļaudītas, nobārstītas sasistu trauku drumslām.

Aizkūra krāsnis. Divās vannas istabās visus apmazgāja. Kungus apstrādāja divi zirgu puiši un kučieris. Misters Kuks gulēja vannā ar pīpi zobos un purpināja: — Bez krekla miesai tuvāk… Ļoti labāks krieva sakāmvārds.. . — tad viņš nospļāvās pāri lūpai un aizmiga. Iļja Sochatichs ar visiem gribēja kauties, neļāva sevi izģērbt un kategoriski atteicās mazgāties. Viņš kliedza pilnā kaklā, ka sieva viņam grūta, ka tā ļoti greizsirdīga, bet te — lūgtu — viņam lien klāt un grib vilkt nost bikses kaut kāda — lai dievs pasargā! — meiča Nastja.

— Es taču neesmu nekāda Nastja, esmu vīrietis, — kučieris pūlējās viņu pārliecināt. — Nu, paraugieties ciešāk, — varat saredzēt manu bārdu?

— N-nesaredzu, tu vembrijs, etiopa purns tāds!… Neaiztiec mani, es likšos vilkam blakus!

Diakons mazgājās vannā pašrocīgi, dungodams ķēniņa Dāvida psalmu:

— Mazgā mani, ka es topu baltāks nekā sniegs…

Viņš izmazgāja bikses, veļu un izkāra uz auklas žāvēties. Kā kails Herkuless viņš iegāja ēdamistabā. Nastja, nometusi suku, spiegdama aizbēga. Feraponts norāva no galda ar vīnu aplieto galdautu, ietinās tanī un apgūlās kabinetā pie Proehora Petro-viča rakstāmgalda, nopurpinājis:

— Maņečka, nav ko šaubīties: es tepat esmu.

21.

Inženieris Protasovs pavasara vakaros labprāt aizstaigāja uz šo būdiņu. Dažreiz viņš nosēdēja tur līdz pašam rītam. Saimnieki dzīvoja no priekšnama otrā pusē, šai pusē — izsūtītais «cara noziedznieks», izbāžņu meistars Sapošņikovs. Viņš augumā mazs, bārdains, ar pliku pauri. Gar sienām, uz palodzēm, uz galda zvēri un zvēriņi, kaktā vilks ņirdz zobus.

— Arvien vēl preparējat?

— .Jā.

— Vai nav garlaicīgi?

— Ko lai dara! Medības man sagādā prieku, preparēšana — uzturu. Citādi šai nomalē garīga nāve.

Pirmā sastapšanās norisa tā. Inženieris Protasovs atnesa kārbiņu cepumu un mārciņu siera. Tēju dzerot, Protasovs vērās trimdiniekā ciešāk un ciešāk, pūlēdamies un nespēdams atcerēties vajadzīgo. Tad negaidīti Sapošņikovs sāka stāstīt par savu vecāko brāli, kas dabūjis galu Medvedevas ciemā. Protasovs kļuva uzmanīgs, asinis pieplūda galvā, viņš jautāja:

— Kā jūsu brālis aizgāja bojā?

— Es, biedri, tik sīki nezinu. Stāsta, ka ielaidies dzeršanā, zaudējis prātu, sadedzis. Atceros, brālis man rakstīja par jūsu patronu Gromovu, kad tas vēl bija puikļas gados. Atceros, ka viņš pareģoja Gromovam plašu dzīvi. Vēl viņš rakstīja par kādu neparastu, dēmoniski skaistu sievieti ar ļoti savādu likteni.

— Par Anfisu?

— Jā. Jūs esat dzirdējis?!

— Kā tad! Stāsta veselas leģendas.

— Pirms brāļa nāves es saņēmu no viņa trīs vēstules. Tās bija uzrakstītas cita pēc citas. Divas beidzamās — rītā un vakarā vienā un tai pašā' dienā, man šķiet, — viņa traģiskās nāves dienā. Vēstules ir šausmīgas. Pilnas mistisku pravietojumu ļoti satrauktās frāzēs. Es brīnos, kas ar viņu noticis. Pirms tam viņš aļļaž bija tāds sapratīgs savos uzskatos. Acīm redzama taigas un visas apkārtnes ietekme un varbūt arī tās sievietes. Viņš to mīlējis, gribējis precēt. Un nav jau nekāds brīnums. Lūk, paskatieties … — Sapošņikovs izvilka no pagultes lādi, izņēma no tās ierāmētu, akvareļa krāsām gleznotu ģīmetni.

— Brālis atsūtīja man fotogrāfiju. Mans draugs, ievērojams portretists, pēc tas uzgleznoja ģīmetni.

Caur stiklu Protasovā noraudzījās brīnum daiļa sieviete. Pareizs sejas ovāls, resnas matu pīnes, tievas, izliektas uzacis, lielas, valdzinošas acis — nav spēka no tām atrauties.

— Tad, redz, kāda ir šī Anfisa, — Protasovs čukstēja, balss viņam aizrāvās. — Ta taču ir kā brīnišķīga fantazija. Sapnis! Pats Rafaels sastingtu viņas priekšā …

— Tādu sieviešu dēļ patiešām var prātu zaudēt.

— Bet viņā taču nav neka dēmoniska, viņa visa ir gaisma. No viņas staro kaut kāds svētums … Nu, Zanria d’Arka, vai… — Protasovs prātoja klusā balsī, arvien vēl nespēdams atraut acis no Anfisas burvīgās sejas.

— Bet šis te ir mans bojā gājušais brālis.

— Klausieties! — Protasovs iekliedzās, lūkodamies prāvā fotogrāfijā … — Tas taču esat jūs!

— Jā, es pats raugos šai ģīmetnē kā spogulī. Mūs ar brāli nekad nevarēja izšķirt. Pat balss un manieres vienādas. Vārdu sakot… Kastors un Pollukss.

— Savadi… Patiešām, jūs esat kā pasakainais fenikss, kas atkal kļuvis dzīvs.

— Mm… Var jau būt. Un, ja es satiktu Gromovu, viņš zaudētu prātu. Un ziniet, man vēl ir interesants dokuments … Tas jums, biedri, var sagadāt pārsteigumu. Esiet gatavs. — Sapošņikovs sāka rakņāties pa lādi, kas bija pilna nodriskātu grāmatu.

— Lūdzu, lejiet pats un dzeriet… Aiztaisiet patvāri! No tā nāk tvans… Redziet, lūdzu! — Un Sapošņikovs pasniedza vairākas smalku, stāvu rokrakstu aprakstītas papīra lapas. — Tas ir melnraksts no prokurora Straščalova ziņojuma tieslietu ministram Anfisas Kozirevas noslepkavošanas lieta. Vārdu sakot, kriminālromāns par Prochoru Gromovu. Diezgan interesants. Tur runa arī par manu brāli. Paņemiet līdz! Vaļas brīdī izlasīsiet.

— Bet kā tad tas … pie jums …

— Straščalovs ir mans draugs. Mēs kādreiz kopā studējām universitātē. Pēc tam, pirms kādiem trim gadiem, sastapāmies trimdā.

— Ko? … Vai tad viņš…

— Jā, bijušais prokurors Straščalovs ir revolucionārs … — Sapošņikovs, rokas berzēdams, sāka ķiķināt bārdā. — Prokurors un … Jā, savādi gan. Viņam vajadzējis uzstāties kādā prāvā, ne jau politiskā, bet kas tuva politikai… Tur kāds students… Nu, vajadzējis runāt. Taču prokurors nevis apvainojis, bet ņēmis un sācis vienā gabalā strostēt mūsu kārtību. Nu, protams, kratīšanas … Atraduši litcraturu. Vispār žandarmērija jau sen meklējusi, kur viņam pieķerties. Tā, lūk…

— Kur tad viņš tagad ir?

— Kas, vai prokurors? Netālu. Domā pārcelties uz šejieni.

Protasovs ieskatījās pašās ziņojuma beigās, izlasīja noslēgumu. Sapošņikovs pamanīja, ka viesim vaigi piesarkst tumš-sarti.

— Velns!… Nevar taču būt, — Protasovs nometa rokrakstu uz galda. — Lai Gromovs bijis slepkava!… Nē, tās ir blēņas, nieki…

— Tomēr Prochors Gromovs ir tiešais Anfisas slepkava un netiešais mana miesīgā brāļa slepkava. Papūlēšos ar šo nelieti kādreiz izrēķināties. — Sapošņikova balsī izskanēja sasāpējis aizvainojums un draudi. Taču Protasovs to nesadzirdēja. Viņa domas sāka darboties zibens ātrumā, piere saraucās krunkās, atvēsuša-jās acīs atspoguļojās garīgs sasprindzinājums; Protasovs apsvēra un novērtēja visus par un pret, steidzīgi secināja un turpat atspēkoja secinājumus ar loģikas palīdzību, virzīdams domas ap visu Gromova dzīvi ar N&gt;*iu centrā, un atkal nonāca pie prāta slēdzieniem. Beidzot, noslaucīdams ar roku norasojušo pieri, teica:

— Nē, nē… Tas ir neticami. Jūsu prokurors, piedodiet man, apmelo.

— Es nedomāju! — Sapošņikovs iesaucās un, purinādams iesirmo bārdu, sāka skraidīt pa istabu turp un atpakaļ.

Vilks, zvēri un zvēriņi lūkojās viņā ziņkārīgi. Pakulām piebāztā vāvere, piespiedusi ķepiņas pie mīkstā kažociņa, it kā pūlējās dot viņam kādu mājienu varbūt par to sen pagājušo ziemas vakaru, kad jaunais Prochors bija nesis no Sapošņikova, lūk, šitādu pašu zvēriņu, bet ceļā sastapis Anfisu — tracis, asi vārdi, skaļa pļauka, — un nedzīvā aculieciniece vāvere palikusi vāļājamies sniegā. Jā, ja, par to. Un vēl par to, ka varbūt nupat šurp atnāks atdzīvojusies Anfisa un pateiks visai pasaulei un arī vilkam un zvēriņiem, kas viņu nonāvējis. Anfisa tomēr nekad neat-modīsies. Tikai viņas mīļais tēls, ko uzgleznojusi meistara prasmīga ota, klusē šai būdiņā, un Protasovs nespēj novērst no tā savas acis.

— Nē, nē, es nedomāju, ka prokurors Straščalovs būtu apmelojis, — satrauktais Sapošņikovs tusnīja. — Sliktākā gadījumā viņš pats būs šeit un, ceru, pierādīs jums, ka jūsu Gromovs ir noziedznieks.

Protasovam par lielu prieku reizē ar gaidītās kravas pienākšanu atbrauca arī Inokentijs Filatičs. Bet viņam līdz…

— Atļaujiet iepazīstināt! Tas ir Ņinas Jakovļevnas radinieks, lietpratīgs cilvēks, komersants Ivans Ivanovičs Prochorovs …

Inženieris Protasovs pieskārās pie cepures, pasniedza viņam roku un vērsās pie Inokcntija Filatiča:

— Bet es jūs gribēju lūgt palikt šeit un man palīdzēt.

Vecais virs bēdīgi paraudzījās sāņus, padomāja un, sapurinājis garās mēteļa piedurknes, piekrita:

— Labs ir. .. Ja vajag, palikšu … Tikai pēc Aņutas, pēc meitas, esmu sailgojies.

Anna Inokentjevna gan pēdējā laikā pēc tēva visai neilgojās Viņu cik spēdams pūlējās uzjautrināt uzdzīves kārais Prochors. Neparasta dzelzs daba šim Prochoram Gromovam Nesen viņš divreiz bija slīcis pavasarīgi pārplūdušās upītēs, trešoreiz — noslīcinājis zirgu, pats izpeldējis. Pašreiz drudžaina steiga, viņš darbā no rīta līdz vēlai naktij, gul un ēd, kur pagadās, bet. kad atnāk mājās, pārnakšņot iet pie Annas Inokcntjevnas.

Neviens to nebija paredzējis, arī pristava mīlniece Nadeņka ne, ka dievbijīgā, stingrā atraitne paliks dulna un uzsāks netiklu dzīvi. Anna Inokentjevna bieži vien pati nespēja saprast, kā varējusi krist tādā grēka. Vai tikai tas nav Prochorā iemiesojies kārdinātājs dēmons, kas krāc viņas gultā uz kupli uzbužinātā gulbju dūnu pē]a? Kad viņai iešāvās prātā tāda doma, atraitne gluži apstulba. Un, satraukta līdz sirds dziļumiem, viņa gribēja pārmest gulētājam krustu un nobijās: ja nu patiešām tur guļ pats sātans, pārmetīsi tam krustu, bet šis tev pārvērtīsies kaut kāmī tādā, ka acumirklī prātu zaudēsi. Nē, nē, lai viņu jupis… Kaut jel tēvs drīzāk atbraucis!

Bet tas bija noticis ļoti vienkārši. Otrās lieldienas. Nakts. Nožvadzēja, noklakšķēja vārtu riņķis.

— Kas tur tāds?

— Aņuta, atver.

— Tūlīt, tūlīt! … Ak, es tikko no gultas … Domāju, ka tētiņš.

Viņa atvēra durvis un, zibinot apaļos, baltos plecus, traucās

uz guļamistabu apģērbties.

Viņi padzēra tēju, iekoda vakariņas. Apmīlamā nakts pagāja ātri.

— Tev, Aņuta, ļoti garšīgi kuliči, — no rīta Prochors sacīja.

— Ai, kāds jūs, Prochor Petrovič, esat kārdinātājs! Un ko esat iekārojuši — godīgu atraitni. Tagad visa mana gavēšana, viss lielais gavēnis par velti. — Viņa smaidīja, taču pa viņas apaļajiem baltsārtajiem vaigiem straumēm plūda asaras. — Un nemaz neiedrošinieties vairs nākt, nelaidīšu.

Ceturtajā lieldienu dienā, kad visi kuliči jau bija apēsti, viņa atvadoties tam teica:

— Atnāciet, gaidīšu! Izcepšu svaigus kuličus. Vēl garšīgākus.

Sestajā lieldienu dienā, pārliecinājušās par Prochorā neuzticību, Stjošeņka un Gruņa nolēma nekaunīgajai atraitnei notriept vārtus ar darvu. Taču mīkstās sieviešu sirdis iežēlojās par laipno Inokentiju Filatiču, negribēja darīt viņam kaunu, tālab no nodomātās atriebības nekas neiznāca; toties viņas aizgāja viesos pie Ijjas Petroviča Sochaticha, kur līdz nemaņai piesūcās dažādu augļu liķierus.

Toma nedēļā Prochors pateica atraitnei:

— Tu man esi apnikusi. Uz redzēšanos!

Trīs dienas un trīs naktis Anna Inokentjevna bija nenomierināma: gaudoja kā vientuļa pūce koka dobumā. Bet tad viņa saņēma vēstuli:

«Manu gaišumiņ Aņutuška! Kristus ir augšām cēlies! Esmu jau atbraucis, atrodos pie Lielās Straumes, piestātnē. Mani aizturēja Andrejs Andrejičs darbā. Man līdzi brauc Ņinas Jakovļevnas radinieks — Ivans Ivanovičs Prochorovs, viņš dzīvos pie mums. Drīzumā ieradīsimies.»

Pavasara ūdeņi jau noskrējuši. Drūmupe atkal iegājusi savos krastos.

Misters Kuks un diakons Feraponts visiem par brīnumu sākuši peldēties. Aukstais ūdens kā dedzināt dedzināja miesu un drīz vien dzina peldētājus ārā, saules sasildītajā gaisā. Arī Iļja Sochatichs pamēģināja ienirt ūdenī, bet dabūja iesnas un smaganu sastrutojumu un līdz pašam karstajam laikam staigāja ar apsietu vaigu. Sev par prieku viņš manīja, ka laulātās draudzenes viduklis patiešām pamazām pieņemas apmēros.

— Eņģelīt… Mīļā… — Iļja šļupstēja, pieturēdams ar roku savu ieilgušo sastrutojumu. Viņš pavisam atkusa gan miesīgi, gan garīgi, smaganu sastrutojums uztrūka, un laimīgais nākamais tēvs nodeva pilsētas tipogrāfijai pasūtījumu izgatavot ielūgumu kartes ar zelta drīksniņu gar malu «sakarā ar augsti svinīgajām bērna kristībām» …

Drīz vajadzēja pabeigt ēkas būvi lielai čuguna lietuvei ar četriem stāvcepļiem. Nupat, nupat Protasovs atvedīs jaunās mašīnas un mechanismus. Inženierim mechaniķim misteram Kukam darba līdz kaklam. Tā taču viņa specialitāte. Bet it kā pats sātans būtu sakūdījis misteru Kuku. Sāka norisināties dīvainas lietas. Varbūt tā bija agrās peldēšanās vai pavasara straujā uzvaras gājiena ietekme, bet visticamāk, ka, zaudējis pēdējās cerības uz Ņinas pretmīlestību, misters Kuks pašreiz stipri iemīlējies Ketijas jaunkundzē. Vārdu sakot, lai nu būtu kā būdams, tikai misteram Kukam no rītiem uznācis pārāk ciešs miegs. Nabaga sulainis Ivans! No nepatikšanām, no kārtējiem bārieniem viņa zirga seja izstiepās vēl garāka un ausis kļuva lielākas. Nē, nu pamēģiniet tikai pamodināt šito nolādēto amerikani! Misteram jāccļas pulksten septiņos no rīta. Jau no pulksten sešiem Ivans it kā nejauši sāk rībināt kastroļus, traukus, lamāt suni, klaudzināt durvis. Misters Kuks pagriežas pret sienu, uzliek uz auss inazo spilventiņu un aizmieg vēl ciešāk. Bez ceturkšņa septiņos, Ivans, klaudzinādams ar papēžiem, it kā tie būtu pakavi, pieiet pie Kuka galvgaļa:

— Jūsaugstība! Lielskungs!

Misters Kuks kaut ko noīd.

— Nu, celieties taču, lielskungs!… Celieties!

Misters Kuks īd un spārdās. Ivans neatlaidīgi izpilda savu kalpa pienākumu. Kad sāk aptrūkt pacietības, viņš rausta misteru Kuku pie pleca. — Nu, celieties taču, es jums saku! Citādi atkal lamāsieties …

— Ej pie sātana!

Ivans joprojām rausta viņu, saliecas deviņos līkumos, piebāž muti gulētājam pie pašas auss un skaļi kliedz. Tad misters Kuks dusmu lēkmē saķer Ivanu pie matiem un sāk grūstīt viņa galvu uz visām pusēm:

— Se tev!… Tā, tā, tā… Uz cita zelteni aci nemētā!

Ivans izraujas, atkāpjas virtuvē; viņam sāp, tomēr nāk smiekli.

Viņš purpina:

— Nu, velns lai viņu parauj… Lai sūt! Tpū!

Pulksten astoņos kungs pietrūkstas kājās.

— Ifan! Stulban! Kāpēc nav modinājis?!

— Dievs ir mans liecinieks… Gandrīz rīkli izmežģīju kliegdams.

— Melo, melo… Kas tas tāds par rīkli? Muļķi!

Divas dienas no vietas Ivanam izdevās veikls manevrs. Izmēģinājis visus līdzekļus bez jebkādiem panākumiem, viņš uz mirkli apklusa, tad pēkšņi ka negudrs devas pie mistera:

— Lielskungs! Mamzele Katja, skolmeistariene.

— Kur?!

— Arā gaida …

Misters Kuks acumirklī pietrūkās kājās un, tikko atpletis miegainās acis, ķēra reizē zābakus, bikses, vesti. Pēc rūgta vilšanas mirkļa sākās šķebīgas lamas. Ivans tomēr pacieta.

Trešoreiz maģiskais vārds «Katja» izraisīja pretējo: misters Kuks paķēra no pagultes zābaku un svieda ar to bēgošajam sulainim. Ivans ļaunā priekā skaļi iesmējās, iebāza galvu durvju spraugā un paziņoja:

— Netrāpīja, jūsaugstība. Jums labpatikās sasist krūzi ar pienu. Celieties, celieties!

Tēju dzerdams, misters Kuks draudzīgi sarunājās ar Ivanu:

— Eju pie darba ar nokavēšanās. Es tā nevaru paciest. Ja uzmodināsi, — divdesmit kapeikas. Ja ne, — naudas sods.

—Stipri kaujaties, lielskungs.

— Rausti tu mani drusciņ aiz kājas no gultas ara! Aplaisti ar ūdentiņu! Izgudro ļoti labaks paņēmiens!

— Klausos.

Ivans izgudroja: viņš kaut kur bija sadabūjis vecu ilksi; tagad varēja badīt kungam mugurā ar ilkss galu drošā attālumā — no virtuves. Kamēr tad kungs pietrūksies kājās un paķers zābaku, Ivans būs jau uz ielas. Tik asprātīgi sulainis izšķīra jautajumu, kas viņu tā bija mocījis.

Bet kas lai atbrīvo Ketiju no sirdsmokām?

«Tētiņ!» viņa rakstīja tēvam. «Vai Tu nevari iekārtot mani darbā turpatnetālu no sevis. Tādā nomalē kā šeit man grūti dzīvot. Baidos izdarīt muļķības.»

Jā gan, šīs rindiņas bija uzrakstītas drīz pēc tās neprātīgās nakts mežā, mednieku būdiņā. Bet toreiz bija sniegs, sals, tagad viss jau sazaļojis un maigo vijolīšu pušķis, ko atnesis misters Kuks, nolikts pie viņas gultas.

Mīļais, mīļais misters Kuks! Viņš drīz jo drīz Ketiju bildinās. Viņš bija rādījis tai krājkases grāmatiņu un paciņu vērtspapīru. Viņam desmittūkstoš rubļu liels kapitals. Vajadzēs vēstulē pajautāt tēvam, vai tas ir daudz vai maz. Cik žēl, ka šeit nav Ņinas.

Ak nabaga, nabaga misters Kuks! Viņš vēl arvien nezina, vai mīl Ketiju vai ne. Cik grūta un cik nesaprotama ir tā mīlestība! Cilvēkam, kura smadzenes stāvgrūdām pilnas matematikas formulu, spāru un siju schemu, līkņu vienādojumu un citādu blēņu, mīlestība ir sfinksa. Tomēr spēlēties ar mīlestību ir diezgan interesanti. Bet ja nu pēkšņi… ja pēkšņi Ketija ir ar mieru kļūt viņa sieva? O, tad visam beigas un misters Kuks pagalam. Tad jāšķiras no sapņa par miljoniem, par savām zeltraktuvēm, par plašu dzīves mērogu. Desmit tūkstoši. Ha, ha, ha! Vai tad tas kāds kapitals? Cik žēl, cik žēl, ka šeit nav viņa dieves Ņinas!

Bet, lūk, Ņina atrakstījusi Protasovam:

«Dārgais Andrej! Nedusmojieties, ka šī ir pirmā vēstule pēc mūsu šķiršanās. Bezgala daudz darīšanu. Paldies, ka palīdzēja veiklais Inokentijs Filatičs. Taču Jūsu klātbūtne būtu ne-atvietojama. Šobrīd viss jau pamazām iegājis pareizajās sliedēs. Mantojuma jautājums gandrīz nokārtots, noskaidrots ari, cik liels ir kapitals. Tagad Jūsu vadībā es varu uzsākt cīņu pret Prochoru Petroviču. Jāizdomā sistēma, ar kuras palīdzību viņš gribot negribot kļūtu par cilvēku. Es ļoti labi saprotu, ka ir bīstami saasināt attiecības ar strādniekiem: tas draud mūsu firmai ar bankrotu. Bet Prochors Petrovičs to negrib saprast. Kas zīmējas uz manām attiecībām pret viņu, tad … Nu, bet es labāk nerakstīšu par tām. Jūs pats varat uzminēt. Tikai vienu varu teikt: sirds dziļumos es Prochoru tomēr mīlu. Jūs, es zinu, par to rūgti pasmaidīsiet un teiksiet: kas par nejēdzīgu pretrunu. Jā, piekrītu. Es — kristīga sieviete, uzticama sievā, bet Prochors — viss kā ar plāksteri klāts netikumiem. Nu, ko lai dara? Gadās jau ano-malijas. Jā! Pats galvenais. Reizē ar Inokentiju Filatiču pie jums aizbrauks vecs vīrs Ivans Ivanovičs Prochorovs, mans attāls radinieks. Uzņemiet viņu laipni! Papūlieties novietot viņu tā, lai nejauši nesastaptos ar manu vīru! Vismaz, kamēr es atgriezīšos. Citādi Prochors var nodomāt, ka es visus savus radus gribu pamazām pārvilkt pie viņa. Par šo sirmgalvi mums ar viņu būs liela runāšana.

Tagad par darīšanām… Pirmkārt…»

22.

V

Inženieris Protasovs savu uzdevumu bija veicis spīdoši: pusotra simta pajūgu ar kravu rīt dosies ceļā uz Gromovu rezidenci.

Protasovu droši vien uzraudzīja — šejienes uradņiks rīkojās ar prātu, taču arī Protasovs nebija muļķis: pēc pabeigta darba viņš tīšām skaļā balsī aicināja visus «politiķus», kas pie viņa strādāja, uz Sapošņikova būdu pēc aprēķina. Tātad vienkārši darīšanas, ne vairāk. Andreja Andrejeviča devība, kādu «politiķi» līdz šim nebija piedzīvojuši, viņus ļoti apmierināja. Tēju dzerot, izraisījās dzīvas pārrunas par Gromova strādnieku stāvokli. Daži ieteica strādnieku kolektivas sūdzības iesniegt Pēterburgā, daži — miermīlīgu streiku, citi — sacelšanos ar ieročiem rokā. Jauneklis ar mirdzošām acīm — Krajevs klepodams iesaucās:

— Biedri Protasov, ņemiet mani pie sevis darbā, un jau trešā dienā es noorganizēšu pie jums nevis miermīlīgu, kā jūs ieteicat, bet politisku streiku ar visām no tā izrietošām sekām.

— Tas ir priekšlaicīgi, — Protasovs atbildēja. — Man ir kādas perspektīvas. Uzņēmēja sieva ir lieliska sieviete… Viņa… Lai gan arī par to runāt priekšlaicīgi.

— Piedodiet, lūdzami, — griezīgi kā grieze iedžerkstējās slimīgais Krajevs. — Tas ir — kāpēc priekšlaicīgi? Samīt rāpuli nekad nav priekšlaicīgi…

— Pirms izšķiramies par tādu soli, ir jāapsver apstākļi, kurus jūs, biedri Krajcv, nepazīstat, — Protasovs atsita jaunā entuziasta uzbrukumu.

— Protasov, jūs, man šķiet, sēžat uz diviem krēsliem, — jauneklis joprojām uztraucās. — Jūs gribat, lai vilks būtu paēdis un kaza dzīva. Absurds!… Jūs kā tāds maziņais vai kā līdz āusīm samīlējies — sagaidāt nez kādus brīnumus no sievietes …

— Krajev, liecies mierā! — divas balsis pārtrauca jaunekli.

— Vēl nav zināms, kurš no mums ir maziņais: es vai jūs.

Un Protasovam aizvainojumā iedrebējās balss. — Ko īsti jūs, Krajev, no manis prasāt? Kaut gan jums nemaz nav tiesību uzstādīt rnan prasības.

— No jums prasa tauta, nevis es! — Krajevs nodrebēja kā drudzī un iekliedzās, sizdams ar nosvīdušo, kaulaino dūrīti pa ceļgalu: — Jums, ja gribat zināt, nerimtīgi, katru mirkli jāgrauj nelieša Gromova uzņēmumi no iekšienes! Vienmēr jāposta viņa labklājība! Tas ir revolucionārā ceļš! Bet ko jūs darāt? Jūs esat pārdevies patentētam nelietim par lielu naudu… (Protasovs sarāvās, viņam pa muguru pārskrēja auksti drebuļi.) Piedodiet man, dārgo biedri, neapvainojieties… Esmu ļoti slims… Es… — viņš ilgi klepoja.

Protasovam sirds kļuva ļoti smaga. Kvēlie jaunekļa vārdi dziļi iespiedās viņa apziņā.

— Pārdevies? Paldies, paldies, — viņš tikko spēja atvilkt elpu.

Visi cits pēc cita sāka aizstāvēt Protasovu. Jauneklis vēl arvien klepoja, purināja galvu, atgaiņājās ar rokām, sāpīgi viebās, pūlēdamies uzsmaidīt aizvainotajam Protasovam. Tas mazliet pastaigājās pa istabu un savaldījies mierīgi teica:

— Šobrīd un šinī gadījuma iesākt pret Gromovu kaut ko ra-dikalu es uzskatu par nelietderīgu. Kas attiecas uz manas rīcības līniju, par to pārskatu sniegšu citā vietā.

Atgriezies mājās, Andrejs Aridrejičs ilgi nevarēja iemigt. Sadursme ar Krajevu bija atstājusi tādu iespaidu, ka Protasova apziņā spēcīgi uzliesmoja traģisks jautājums: vai patiešām viņam — revolucionārām, marksistam — ir tiesības vadīt tautas ienaidnieka milzum lielo uzņēmumu un vairot tā kapitalus? Vai tāpēc atbildība par strādnieku šķiras ciešanām negulstas arī uz viņa paša pleciem? Un kā secinājums: vai Protasovam jāpaliek pie Prochora Gromova vai arī jāšķiras no tā?

Ir. baismi teikt «jā», vēl baismīgāk atbildēt «nē». Jautājums nerada atbildi, jautājums palika pacelts pār viņa likteni kā zobens.

Satriektais Protasovs novārtījās līdz rītam smagā bezmiegā.. Pirms pašas gaismas, kad nemierīgā nakts jau bija aizslīdējusi no zemes nebūtībā, Protasovam, viņu valdzinādamās, uzsmaidīja Ņinas acis: «Andrej, mēs vēl pastrādāsim kopā ar tevi, mēs vēl paspēkosimies ar Prochoru Petroviču.»

— Jā, jā, — Protasovs aizmigdams sapurināja galvu, kas bija kļuvusi smaga, un ierakās spilvenā, šoreiz tik nemīlīgā kā katorga.

Otrā dienā pulksten divpadsmitos septiņdesmit pieci važoņi nosēdās zem nojumes pie galda. Garšīgi kāposti, biezputra, ar zivi pildīts pīrāgs un pa glāzei degvīna. Atjautīgajam Inokentijam

Filatičam seja laistījas. Viņš pacienāja zemniekus ka gādīgs namatēvs. Kad viss bija apēsts, viņš nostājās pie izejas.

— Labi pieēdāties?

— Pieēdāmies, tētiņ!

— Visi paēdāt?

— Visi! Paldies!

Lentām, puķēm un sarkaniem karogiem izrotātie vezumi sastājās rindā. Atskanēja mūzika. Važoņi, noslaucījuši ar roku ūsas, visi pēc kārtas nāca pie Inokentija Filatiča, vecais trīskārtīgi sa-skūpstījās ar katru un pateica:

— Papūlies, draugs!

Apmīļotie važoņi steidzās pie zirgiem.

— Brau-ciet!

Orķestris sāka dārdināt skaļāk. Vezumu rinda, ratiem čīkstot, devās ceļā.

— Laimīgu palikšanu, tētiņ! — Važoņi pavicināja cepures.

Inokentijs Fiiatičs, plaši atvēzējies, meta krustus pār vezumu

rindu un uz visām pusēm plivināja savu balto kabatas drāniņu. Rindas beigās — pārtikas un lopbarības vedēji un lauka virtuves.

— Nu, Keška, tu patiešām esi meistars, — iesaucās Gruzdeva līdzgaitnieks Ivans Ivanovičs Prochorovs un, pūlēdamies pasmaidīt, tikai sakustināja melnos, jau stipri nosirmojušos uzacu cekulus.

Važonis piebrauca trijjūgu, abi veči iesēdās tarantasā.

— Atnācu pie jums, biedri, atvadīties. Rīt braukšu projām, — Protasovs sacīja.

šapošņikovs, bārdu purinādams, dedzīgi kratīja viņam roku un pats viss drebēja.

— Ko? Vai salst?

— Ne, vel ļaunak. Nervi… Gribēju ieņemt baldriana pilienus… Bet tā vietā … Fkl… Labāk iedzersim.

Protasovs nosēdās, šapošņikovs jau bija krietni ieskurbis. Visa seja viņam sasprindzinātā, satraukta, pelēkajās acīs uzbudinājums.

— Palieciet sveiks, Protasov, palieciet sveiks! Es laikam sākšu atkal žūpot.

— Veltīgi gan. Kāpēc tas vajadzīgs?

— Jūs nekad neesat bijis trimdā, tāpēc…

— Lai kādi būtu dzīves apstākļi, cilvēks nekad nedrīkst zaudēt savu cilvēka seju.

Šapošņikovs bezcerīgi atmeta ar roku, izdzēra glāzīti degvīna, saviebās un nospļāvās caur zobiem kā pēdējais žūpa.

— Teorētiski, — viņš iebilda, — bet praktiski — viens otrs no mūsējiem vai nu pavisam palaižas dzeršanā, vai nonāvējas. Gadās vēl ļaunāk: apprec tirgoņa meitu un dodas ar precēm taigā aplaupīt tungusus.

— Labāk bēgt.

— Jā, piekrītu. Bet es esmu piekusis … Saprotiet, piekusis dzīvot… Un jūtu, ka …

— Nu, nu, nerunājiet niekus!

— Dzeriet, Protasov!

Viņi saskandināja un iedzēra. Nedzērājs Protasovs norija pretīgo šķidrumu ar riebumu.

— Paklau, Sapošņikov… Uzdāvājiet man prokurora rakstu!

— Kāpēc?

— Vajag.

— Jus nepratīsiet to izmantot.

— Palīdzēs apstākļi.

Sapošņikovs nopūtās, saviebās, pakasīja aiz auss, noteica:

Ņemiet, — un grīļodamies piegāja pie loga. Rokas uz muguras atliecis, viņš lūkojās caur rūtīm nakts tumsā un nekā neredzēja. Mugura viņam sakumpa, pleci raustījās.

Samulsušais Protasovs iesāka svilpot kādu motivu.

— Jūtu, ka drīz, — no loga atskanēja aizlūzusi balss. — Pa brāļa pēdām! Taču baismi… Kā tāds bezdibenis. Apziņas iznīcināšana.

Protasovs klusēja. Viņš necieta iereibušu cilvēku klātbūtni, taisījās iet projām.

Sapošņikovs negaidot strauji pavērsās, pašāva dūres gaisā un, zaudējis līdzsvaru, atkrita ar dibenu uz sola.

— Neģēlis viņš ir! Neģēlis… Tā viņam arī pasakiet… līs nezaudēšu prātu, iekams nebūšu atriebies par brāli! Un, ja zaudēšu, tad, vēl ārprātīgs būdams, aiziešu pie viņa, — Sapošņikovs, stipri stostīdamies, kliedza. Tad iešņukstējās kā sieviete, atsitās ar pakausi pret sienu, aizsedza seju ar plaukstām. Atskanēja saraustīti riešanai līdzīgi šņuksti.

— Esmu tikai šķietams lielums! Šķietams lielums! — Sapošņikovs iesaucās, degunu šņaukdams. — Esmu kvadratsakne no viena ar minušu… Niciniet mani, Protasov… Es neesmu es.

Protasovam pēkšņi prātā iešāvās dīvaina doma: vai šitais nav vien tas pats Sapošņikovs — viens no Anfisas romana varoņiem. Un viss par brāli izdomātais stāsts — blēņas, murgi. Par Gro-movu dzīvi Medvedevā Protasovs visu itin labi zināja no Iļjas Sočhaticha sīkiem jo sīkiem nostāstiem. Kas par velna būšanu! Nevar taču būt?!

Protasovam kļuva nelabi no pazibējušās domas. Prāts viņam aizmiglojās no divām izdzertajām degvīna glāzītēm. Viņš aizvēra acis un pūlējās koncentrēties. Tpū, velns, kādas nejēdzības lien galvā!

Protasovs piepeši satrūkās, kā aukstai dzelzij pieskaroties. Viņa priekšā stāvēja Sapošņikovs. Petrolejas lampa tikko mirgoja. Sapošņikovam seja bija samulsusi, asarām pārplūdusi, nožēlojama. Viņš piespiesti pasmaidīja un, turēdams Protasovu pie rokas, pa jokam padraudēja tam ar pirkstu.

— Es zinu, par ko jūs domājat. Blēņas, ha, ha, ha!… Blēņas! Brālis ir sadedzis, gājis bojā. Tas ir nosacīti pareizi, tāpat kā viens, dalīts ar nulli, vienlīdzīgs bezgalībai…

— Nosacīti? — Protasovs izbijies raudzījās viņa satrauktajās acīs. — Jūsu brālis stostījās, arī jūs stostāties … Tas savā ziņā …

— Jā, kad esmu iereibis vai uztraucos … Iedzimts. Mūsu vectēvs bija alkoholiķis, tēvs tāpat…

— Vai jūs jau sen esat trimdā?

— Tikai bez nopratināšanas. Es jau jums teicu, ka … Kaut gan … Pietiek par to, pietiek, mīļais draugs, pietiek. — Viņš izvilka no kabatas lupatiņu un nošņauca degunu. — Es… es… es par daudz… esmu cietis. Un ticiet, man žēl šķirties no jums. Mūsu ciemu dēvē par Laupītāju ciemu. Ar to viss ir pateikts.

Viņi saskūpstījās. Vilks, zvēri un zvēriņi pavadīja Protasovu ar skumīgu skatienu.

— Jā … — Protasovs apstājās durvīs. — Ļaujiet man vēlreiz paraudzīties…

— Ko, uz Anfisu? Nē, nē.

— Kāpēc?

Sapošņikovs, braucīdams ar rokām sānus un līgodamies, džerk-stoši iesmējās:

— Greiz … greizsirdība, saprotiet… Greizsirdība.

Un viņa seja acumirklī kļuva auksta kā ledus.

Vezumnieki brauca taisni pa Gromova būvēto zemes ceļu, bet abi večuki pa veco traktu cauri sādžām un ciemiem, kur var apmainīt zirgus. Otrajā dienā ceļotāji iztālēm ieraudzīja aršinu dziļi dubļos iegrimušu tarantasu ar paceltām ilksīm, bet ceļmalā pie koka piesietu lidz ausīm dubļos novārtījušos zirgu. Tarantasā sēdēja kāds cilvēks un lasīja avīzi. Viņi piebrauca tam klāt.

— Iļjuša, vai tu, vai?

— Es pats, Inokentij Filatič… Sveiki!

— Vai sen jau sēdi?

— No paša rīta. Stundas četras. Važonis piejūga zirgā aizjāja pēc palīgiem. Pamatigi esam iegrimuši. Un to vēl dēvē par traktu, tas, es jums teikšu, ir tīrā aksioma. Bet kas jums līdz?

— Tāpat vien, kāds cilvēkš, — Gruzdevs atbildēja.

Ivans Ivaničs, ievilcis galvu drapa mēteļa apkaklē, paraudzījās uz Ijju no kuplo uzacu apakšas un novērsās.

— Bet es triecu uz piestātni. Saņemta telegrama. Prochoram Petrovičam tur pienākušas fasonstila mēbeles! — IIja Sochatichs kliedza ceļotājiem nopakaļ. — Bet pats Prochors Petrovičs uzdzīvo sāls vārītavās.

— Ko? Uzdzīvo gan? Ha, ha, ha! Lieliski.

Guļkinas sādžai ceļotāji tuvojās agrā pievakarē. Gromova sāls vārītavas atradās kādu versti no šejienes starp diviem ezeriem. Darbdiena, taču no sādžas pretī plūst dziesmu skaņas un troksnis. Kāds piedzēries vīrs nokritis šķērsām uz ceļa. Iereibusi vecene velkas gar žogu un buldurē pati ar sevi. Telēni, astes pacēluši, aizbizo garām. Sētmalē beidzas nost degvīna pārdzēries sirmgalvis gans. Apskurbušā balsī dzied reizē divdesmit gaiļi. Gaiss pilns piesātināts sīvā smakas, tarkšķ harmonikas, nesaskanīgs koris uzsāk dziesmu, taču visu pāršalc kāda ļoti spēcīga basa balss.

— Feraponts, — tūdaļ uzminēja Inokentijs Filatičs, iebraukdams apskurbušajā sādžā. — Diakons mums ir jauns, no kalēju vidus, Prochoram Petrovičam draugs. Važon, pieturi!

Zaļā krastā, kas slīpi nolaižas pie upes, uz pašas kores liela desmitairu laiva. Prochors gluži kails sēž laivas galā, nemaz nekautrēdamies. Viņš jau iepriekšējo nakti žūpojis, tagad pavisam piesūcies. Kakls viņam spēcīgs, pleci apaļi, bet baltais ķermenis sāk zaudēt bijušo slaidumu, zem ādas uzkrājušies izlaidīgi labklājības tauki. Viņa žestos, balsī un aiztūkušo, reibuma pilno acu skatienā mežonīga bezbēdība. Skurbumam padevušos meitu un sievu un trokšņainu bērnu pulkā viņš sajutās tik labi kā Am-fitridu ielenktais Poseidons. Viņš var uzspļaut visiem. Ko nozīmē ļaužu pūlis? Tas ir pērkams. Par piecām kapeikām, par glāzi degvīna viņš aizvedīs tos, kur vien gribēs, viņš liks tiem līst četrrāpus, laizīt viņa resno tirgoņa vēderu. Lai tikai pamēģina iepīkstēties šī verdzībā nospiestā sādža, īpašnieks sasitīs plaukstas — un sādžas vecākais ar kārtībnieku aizvedīs visas zemnieku govis un zirgus par ietaisīto parādu. Šodien tomēr īpašnieks ir labvēlīgs un piedzēries, arī ļaužu pūlis apskurbis, pūlis klaiņo kopā ar īpašnieku visu cauru dienu. Ak tu rūgtā, sūrā laime!

Prochors, piecēlies kājās, stāv laivas galā kā ozols un cieši turas pie stūres.

— Atamana kungs! — uzsauc diakons, stāvēdams otrā laivas galā. Viņš ģērbies sarkanā kreklā un platās plīša biksēs. — Vai viļņos nekas nav redzams?

— Nē, nekas nav redzams, — no delnas apakšas vērodams plašo Drūmupi, Prochors nopietni atbild un kā diriģents pace) roku.

Spiedzīgais viru un sievu koris iekliegdamies un iesvilpdamies trīcina gaisu.

Viļņos ne-e-e-redz i-i-it ne…

Jā, nc nie-ie-ie-ieka!

Tikai la-ai-va līgot… jā, lī-i-go!…

— Velciet! Velciet! — rīko apstulbušie un noslienājušies kārtībnieki. Kāds pussimts ieskurbušu sievu un meiču, ar krūtīm iegulušās lencēs, stiepj laivu pa pļaviņu lejup uz ūdeni. Pieci gluži piesūkušies vīri, krizdami un sev zobus izdauzīdami, cītīgi stumj laivu no mugurpuses.

— Velciet mundrāk, velciet! — Prochors mudina. — Visiem pa zelta gabalam!

Sievas, kaunu pametušas, atskatās uz Prochoru, iegrūž cita citai ar elkoni sānos, skaļi smejas. Meitām atskatīties kauns, ja nu kaut ka no delnas apakšas vai caur pirkstiem. Bet tā gribas palūkoties.

Laiva čirkst, vīri to rausta, sievas zobojas par kailo Prochoru. Laiva tomēr pamazītiņām līgo lejup.

— Lielskungs, ko tu ūdenī darīsi? — sievas jautā.

— Ar sievām, ar meitām peldēšos.

— Redz, kas par kārumnieku! Odentiņš pārāk auksts.

— Ar konjaku un liķieri sasildīsim.

— Edz, kāds!… Ka tikai akls nepaliec, kailās sievās lūkodamies. Pagaidi vien, gan mēs kundzenei pastāstīsim… Gan, gan …

— Stāt! — diakons Feraponts uzbļauj. Visi nodreb, atslien taisnas muguras. — Atamana kungs, vai patiešām laiviņā nekas nav redzams? — viņš jautā.

— Nē, nekas nav redzams. — Un Prochors atkal pamāj ar roku kā diriģents. Koris kviec:

Tikai buras zvīļot… jā, zvī-i-ļo …

Ivans Ivaničs stāv tarantasā visā augumā, acis viņam kā ledus gabali piesaulē: lāso asaras.

— Vai tad šitais pats ir tas Prochors?

Balss viņam dreb, mute sašķiebjas.

— Jā, — Inokentijs Filatičs atbild. — Tas pats jau ir.

— Tpū! — rūgts spļāviens lido uz Poseidona laivu, kas pamazām attālinās. — Važon, brauc ātrāk!

SESTĀ DAĻA

1

Pieturējās neredzēts karstums. Taiga izžuvusi kā pulveris.

Torni «Esi modrs» dienu un nakti stāv sargi, pa taigu zirģeļos klaiņā veci zemnieki vai kropli no uzņēmumiem. Viņu pienākums — pasargāt mežu no ugunsgrēka, saņem viņi niecīgus grašus un dēvējas par «ugunsvīriem».

Ugunsvīri sargāja taigu no ugunsgrēka, bet strādnieku masu, kurā arī daudz sveloša naida un gruzdošas smeldzes, «uzkurināja» degsmīgi Jaudis, kas vairs nespēja paciest savu tuvāko apspiešanu.

Protesta organizēšana tomēr norisa pašplūsmas ceļā, stiehiski, tāpat kā meža ugunsgrēks. Tējnīcās, barakās, zemnīcās parādījās «runātāji» — vai nu apķērīgākie puiši no pašu vidus, vai no politiskajiem trimdiniekiem, kas strādāja uzņēmumā, vai vienkārši nez no kurienes vēja atpūsti [audis: kaut kāds Griška Galvainis vai Petja Grāmatnieks — gāju putni bez mājvietas.

Svētdienās vai kādā svētku dienā sanāk strādnieki barakā, sāk rūgti izsmiet paši sevi, spriest par savu grūto likteni: te spiež, tur spiež.

— Ek, žēl, ka nav Griškas Galvaiņa! …

— Kā tad nav! Sveiki, draugi, esmu šeit! … — Un no tumsas, kur attālākās lāviņas, iznirst slimīga izskata kalsnējs cilvēks, mugura kā dēlis, kājas kā mieti, seja dzeltena.

Strādnieki, priecīgi smiedamies, cits pēc cita spiež mīļajam viesim roku. «Se tev papiross», «Se tev plācenītis», «Se krūzīte tējas». «Ei, meitieši, ielejiet biedram kādu lāsīti piena!»

Seit dzīvo grāvrači — ceļu būvētāji.

Tēju dzer, gan piekožot cukuru, gan palaizot, gan tikai paraugoties uz to. Dzerot noris sarunas un sūrošanās, pie kurām ausis sen pieradušas, to dēļ sen jau sāp sirds.

— Protasovs nav slikts, tomēr kungs paliek kungs. Viņš mūs drusciņ pavilināja un apklusa. Ko lai iesākam?

— To dēvē par nogaidīšanas politiku, — Griška Galvainis grauž cietu plācenīti ar saviem jaunajiem zobiem, kas taigā ietrū-dējuši. — To dēvē par spēku uzkrāšanu. Ko tur teikt, viņa politiku uzskata par pilnīgi pareizu. Kamēr vēl strādniekiem nav organizācijās, kamēr nav rezerves kapitala, uzsākt streiku būtu inuļķīgi. Jus pie uzņēmēja ar prasībām, bet viņš jums — pigu. Jūs atteiksieties strādāt, viņš par to nospļaujas. Jūs māksieties viņam virsū ar dūrēm, viņš jums atbildēs ar lielgabaliem, šautenēm, pletnēm…

— Pag, pag, Galvaini! Tu mels niekus, — reizē iesaucas karstgalvīgākie vīri un puiši. — Ja mēs atteiksimies strādāt, viņš, maitasgabals, pēc nedeļas uzsprāgs gaisā… Ja uzsāksim vienprātīgi, ja uzsāksim apzinīgi. Viņam vajadzēs miljoniem tūkstošu līgumsoda vien izmaksāt valstij. Un valsts viņu uz vietas cietumā ietupinās.

— I la, valsts! — Un Griška Galvainis nosviež uz grīdas savu novārtīto studenta cepuri ar zilu apmali. — Bet es jums jautāšu: kas ir valsts? Blēdis uz blēža, redz, kas. Nē, puikas, tā nevar, tā ne …

Kādu laiku visi tusnīdami klusē. Griška Galvainis klepo saujā, tad sabāž rokas nātnā krekla piedurknēs, tīši nesteidzas runāt, it kā pētīdams, kā strādnieki noskaņoti, beidzot saldams nodrebinās un iesāk:

— Jūs, puiši, dzīvojat nežēlīgos patvaļas un varmācības apstākļos. Ņemsim līgumus. Es nemaz nerunāšu par darba laika garumu, par algas niecīgumu. Līgumi ir visverdziskākie.

— Pareizi, pareizi! — Griškam spiežas klāt no visām malām.

— Mēs šeit esam iekļuvuši kā peles slazdā, ieskrējuši kā circeņi karstos pelnos.

— Pati lielākā verdzība ir sekojoša, — runātājs pūlas viņus pārkliegt. — Administrācijā apņemas uz sava rēķina nogādāt atpakaļ dzīves vietā vienīgi tos strādniekus, kam izbeidzies līguma termiņš. Bet, ja strādnieku atlaiž no darba par kādiem pārkāpumiem, tad jāvācas prom uz mājām pašam saviem spēkiem. Bet pamēģini tikai… Dažam mājas trīs, dažam pieci tūkstoši verstu no šenes. Tāpēc mēs visi baidāmies palikt bez darba, bez maizes dziļā taigā. Un tas patiešām ir baismīgi. Tā ir pali galvenā verdzība, es jums saku. Tā liek jums būt mierā ar visu, visam pakļauties, visu paciest… Tpū, tu nelabais, lai viņš nolādēts! Bet pagaidiet tikai, puiši! — Griška aizrautībā krata dūres, acis deg, spiežas no dobumiem ārā. — Pienāks, biedri, laiks, kad mēs … Nu bet… Nu, labs ir, tālāk … — Uz mirkli viņš bija pacēlies spārnos kā balodis, ko puikas pasvieduši gaisā, bet drīz atkal nolaidās zemē, it kā ieraudzījis lidināmies ērgli. Aģitatora-dumpinieka daba allaž lika viņam aicināt ļaudis politiskā cīņā, uz sacelšanos. Taču vietējā streika komiteja, kas slepeni mitinājās pašā ciematā, bija pavēlējusi būt ļoti uzmanīgiem: sanāksmēs nepieļaut politiskas runas, aizrāvušos runātājus vilkt aiz apkakles no mucas lejā, pamazam ievirzīt cīņu tīri ekonomiskā gultnē, lai priekšlaicīgi nedotu policijai ieganstu sarīkot grautiņus.

— Jums, biedri, savā barakā vajadzētu izvēlēt vecāko, — Griška ieteic.

Izvēlē vecāko.

— Bet ko lai es daru? Paskaidro sanāksmei! — lūdz izvēlētais Jemcļka Ložkins, spēcīgs vecis ar milzīgi lielu degunu.

— Uzklausiet, biedri! — Griška Galvainis pieceļas. — Vecākais ir neaprobežots saimnieks barakā. Viņš pierauga, lai viss būtu kārtībā, lai nenotiktu dzeršanas, kautiņi. Streika gadījumā vecākais uztur disciplinu, lai strādnieki nesaietos ar kalpotājiem, lai netenkotu. Nu, vēlāk jau mēs dosim instrukciju … Bet tagad, biedri, pie tās pašas reizes ņemsim un nozīmēsim pārstāvjus — divus no katra strādnieku simta. Pēc tam viņi kļūs par strādnieku komitejas locekļiem, kura vadīs streiku.

— Streiks tatad būs?

Griška Galvainis uzmauc studenta cepuri līdz ausīm, pasmaida un stomīdamies saka:

— Būs.

Bet otrā barakā rīkojas Petja Grāmatnieks. Viņš tāds kā ubags, ne īsti ubags, rokā viņam groziņš ar žēlastības dāvanām, padusē — grāmatas. Pret kalpotājiem un policiju viņš izturas laipni, zemu klanās. Priekšniecībai ne prātā nenāk, ka Petja ir aģitators.

— Puikas! — viņš uzsauc strādniekiern-namdariem. — Vai lieku ausu šeit nav? Ko jūs domājat par streiku? Vai jums kads par to ir runājis?

Petja piesēžas, noslauka seju salāpītās jakas piedurknē. — Vajadzētu nodzerties. — Dzer ūdeni un raugājas kā labi paēdis, viņa lāsainā, astei līdzīgā bārdele dreb: — Nu tad šitā, puikas… Tātad uzsākt streiciņu … Esiet gatavi… Liekas, sanāks gan kaut kas.

Aģitators sāk rakņāties pa somiņu, izvelk trīs sarkanas bro-šuriņas. — Ače, ņemiet un palasiet, lasītpratēji droši vien ir? Derīga lasīšana. Bet tagad izvēlēsim barakas vecāko un nozīmēsim delegātus komitejā …

Tā aizrit laiks. Petja iekodis, izrunājies atvadās no visiem un aiziet.

Bet mechaniskās rūpnīcas strādnieku vidū rīkojas latvietis Mārtiņš, viņam četrdesmit gadu, četrus gadus pavadījis katorgā.

Rit savu gaitu darbs mežstrādnieku un zeltraču vidū.

Vietām jau noorganizējušies nelieli pulciņi pa pieciem, pa desmit cilvēkiem. Tie paplašinājās, pakāpeniski no tiem izauga grupas. So izredzēto strādnieku galvās pamazām iesakņojās atziņa par savu personīgo vājumu, par kolcktiva spēku, sajēga par šķiru cīnu, naids pret ekspluatatoriem.

Tornī «Esi modrs» nakts laikā patruļnieka dienestu izpilda Konstantins Farkovs. Prochors viņam uzticas kā pats sev: Far-kovs ir gan vecs, taču acis viņam modras, nervi stipri, miegam pār viņu nav nekādas varas.

Tumša nakts. Stiprs vējš. Tornis čīkst, tā galotne viegli šūpojas. Konstantins Farkovs, acīm ieurbies tālē, vēro. Tāle ir neizprotama pat īstam taigas iemītniekam, tik drūma un noslēpumaina.

«Ugunsgrēks,» negaidot pats sev paziņoja Farkovs. Sākumā uguntiņa iedzirkstīja acīs kā sērkociņa uzliesmojums tumsā, pa-plivinājās un nozuda. «Likās tikai,» Farkovs nodomāja. Taču ne. Atkal tālumā kāds grib uzsmēķēt. Un ne tikai viens, bet divi, reizē divi sērkociņi un mazliet vēlāk trešais. Farkovs pavērsa binokli uz uguntiņām. «Ugunsgrēks,» viņš pārliecināti teica, pārdomādams, ko darīt. Sērkociņi vairs nedzisa, uguntiņas skraidīja no vienas vietas uz otru, tvarstīdamas cita citu, uzsāka jautru deju. «Vai nu divdesmit, vai četrdesmit, vai pat visu simt verstu tālumā. Nevar saprast…» Viņš paraustīja virvi, pavērās lejup, nogaidīja, vēlreiz paraustīja.

— Ei!… Kas vajadzīgs?! — no pašas pazemes atskanēja veča balss.

— Fedotič, vai tu?

— Nē, govs! … Kas gan vēl cits?

— Taiga deg, dzirdi?

— Vai tad nu ne!… Ar lielgabalu spert vajā, vai?

— Kāpēc … Pazvani kungam!

Fedotičs iesēcās, nogriezās aizvējā, pastāvēja brītiņu mazās vajadzības pēc un ielduburoja savā kambarītī.

— Allo, allo! Prochor, vai tu klausies? Taiga liesmo! … Farkovs saskatījis, lika tev pavēstīt… — Fedotičs samiegojies kā murgot murgoja, klepodams klausulē.

Prochors nodrebēja un iekliedzās:

— Cel ļaudis augšā! Triec ar lielgabalu!… Vairāk pulvera!

— Pats zinu … Māci kādu citu … Vai to trubu uzkārt, vai? Allo! Allo…

Pērkonam līdzīgais lielgabala dardiens satricināja visu torni. Konstantins Farkovs salīgojās uz priekšu un atsēdās, bet vesela ducis lāču, kas plēsās turpat netālu, tūdaļ pārstāja, ierūcas un, pametuši lāču māti, gāzelēdamies devās prom kur kurais.

Prochors Petrovičs atauļoja zirgā. Četrdesmit asis augsto torņa galu viņš sasniedza vienā mirklī. Bija pulksten divi naktī. Tālās uguntiņas iedegās spožāk, skrejošo uzliesmojumu josla kļuva platāka.

— Nav bīstami, —Prochors noteica. — Tas ir tālu.

Tālu jau gan, tālu, tikai redzi, vējš dzen šurp, tā ir tā nelaime… Nu, bet dari, kā zini. Tava manta.

— Vējš mainīs virzienu, — Prochors atbildēja tik pārliecināti kā arvien. — Iešu gulēt. Bet tu pieraugi.

No rīta patiešām vējš bija norimis. Visos uzņēmumos darbs ritēja kā parasti. Diena šķita beidzamies laimīgi. Pievakarē tomēr sāka plosīties bīstams vējš.

No torņa bija saredzams, ka pār ugunsgrēku nokarājas biezi dūmu mutuļi it ka tur, pie apvāršņa, kāds tūkstotis čigānu, sasēdušies ap sārtu, sūktu pīpes. Gaisā vairāk un vairāk izplatījās tāda kā migla. Debesis zaudēja zilo krāsu, kļuva neskaidras. Saule norietot meta uz zcini draudīgu ēnu ar dzeltenu atspulgu. Vējš kļuva spraigs, neatlaidīgs, pieņēmās stiprumā. Vēja spārniem bija deguma smaka. Slinki līgodamās, taiga skaļi iešalcās. Dabas seja pārvērtās. Koki sačukstējās skumīgi un noslēpumaini, putni bariem vien laidās gar torni pāri upei; to lidojumā bija manāms satraukums, strauji pagriezieni.

Arī Prochoram krūtīs smeldza. Viņš devās uz torni.

Vējš kļuva vēl stiprāks, tornis savienojumos čīkstēja. Torņa galotne liecās gan uz labo, gan kreiso pusi — Farkovam reiba galva. Saule iegrima dūmos. Allaž spožās vakara zvaigznes acis nevarēja saskatīt.

— Nu, kā iet?

Farkovs ieurbās ar acīm ugunīs, kas skraidīja gar apvārsni, un atbildēja:

— Manuprāt, Prochor Pctrovič, vajag kaut ko darīt.

— Ko tad īsti? Grāvjus rakt, vai?

— Grāvji nez vai ko līdzēs. Palūk, kā ņemas degt, ka tikai nebūtu jālaiž uguns pretī.

— Uguns pretī? Nesaprotu, ko tas nozīmē.

Farkovs nosēdās uz grīdas, pateica: — Sametās nelabi, — un sāka skaidrot taidzinieku paņēmienus degošu mežu dzēšanā.

— Ja nokavēts īstais laiks, var visu zaudēt, — Farkovs, pīpi kūpinādams, prātoja. — Es pats atceros, kā uguns vienu ciemu un divas sādžas kā laizīt nolaizīja. Liesmas bija apņēmušas trīs simti verstu lielu platību.

— Vai patiešām?

— Vari man ticēt. Var gadīties tā, ka vienās apakšbiksēs uz upi aizskriesi un līdz kaklam ūdenī iebridīsi. Tā, redzi, brāl.

Prochors, neteicis ne vārda, aizgāja mājās. Viņš piezvanīja pristavam, piezvanīja Inokentijam Filatičam — abi atbildēja nenoteikti: «varbūt laimēsies» un «dievs pasargās». Prochors nožēloja, ka trūkst Ņinas, ka nav Protasova. Aleksandra tēvs ieteica noturēt nakts dievkalpojumu ar aizlūgumu un dziesmām. Prochors bija apjucis, nezināja, ko iesākt.

2.

Pirmais, otrais un trešais lielgabala šāviens satricināja taigu, sacēla kājās visus strādniekus.

Vēla nakts stunda. Rietumos debess jums mirgo atblāzmā. Tumsa. Vējš gaudodams brauka skujas, liec taigu pie zemes. Dzīvojamas mājās vīd ugunis. Ielās skan vēja saraustītas cilvēku balsis.

Prochors aizsteidzās uz savu vasaras kabinetu tornī. Viņam lēkšiem vien sekoja vilks. No torņa uz visām pusēm pa tālruni traucās pavēles, šķeldamas nakts tumsu. To kopējais saturs: «Aizsūtīt uz taigu trīs simti mežstrādnieku un grāvraču cīņai ar ugunsgrēku, izcirst platu stigu, rakt grāvjus.» No darba vietām Prochors saņēma nedrošus iebildumus. To saturs: «Jānogaida lidz rītam, pašlaik taigā tumsa, var apmaldīties; jāorganizē pārtikas piegāde, jāuzmundrina strādnieki ar degvīnu, citādi nekas neiznāks.» Prochors atbildēja ar pavēli, kuras saturs: «Nekādus, iebildumus!»

Izsludināja uzaicinājumu. Brīvprātīgo bija pietiekami daudz, jo labāk taču pastaigāties taigā nekā grūti strādāt. No dažādām vietām, kuras cita no citas piecu, desmit vai piecpadsmit verstu atstatumā, ceļā devās nelielas ļaužu grupas gan kājām, gan jā-šus. Virzījās cauri tumsai pa ceļiem, pa takām, klaigājot un dziedot, lai atbaidītu zvērus.

Prochors torņa galā. No galvas viņam norāva cepuri, sejā iesitās vētras nests priedes zars; šalkdamas un griezdamās lidoja sausas lapas. Vējš mudžināja matus, raustīja drēbes, ielauzās piedurknēs, apņēma ar dzestrumu visu izvēsušo ķermeni.

— Protasova kungs atbraucis … — no tumsas, no apakšas kā rakete uzsprāga kāda balss.

— Kad?!

— Tikko!

Prochoram acīs pavīdēja nedrošs prieks un nemiers sirdī sāka norimt.

Ugunsgrēks pieņēmās spēkā. Tas šķita esam kādas divdesmit piecas verstis tālu, bet, nosvērdamies pa kreisi, apdraudēja dzirnavas, divas kokzāģētavas un rajonu, kur plostu dārzos sakrauti veseli kalni baļķu. Tumšais taigas paklājs bija redzams ka uz delnas. Uguns upe tālumā palēnām izplūda plaši jo plaši. Vētra svieda liesmu šaltis tālu uz priekšu; tur pēkšņi aizdegās jaunas ugunis, bet kvēlā lavina drīz vien bija tām uz pēdāin. Jā, nepieciešama varonīga piepūle, pret stichiju jācīnās ar pašas stichijas palīdzību. Un, ja vētra nerimsies, viss pārvērtīsies pīšļos, dūmos.

Prochora papēži skaļi noklaudzēja pa kāpnēm lejā. Bārdā un matos viņam ieķērušās skujas, gruži, lapas. Sirds pilna sātanisku dusmu pret uguni, nakti, vētru. «Ātrāk, ātrāk pie Protasova …»

Lejā vilks kauca un skrāpēja durvis. Bija dzirdams, kā šalc Drūmupes viļņi, atsizdamies pret klintīm.

Saule, pacēlusies zenitā, dedzināja zemi. Caur dūmu audiem gaisā tā izskatījās pēc sārti dzeltenas bumbas, kā izkausēts, atdziestošs metāls. Apvāršņi nozuda, telpa sašaurinājās, tāle izgaisa. Dūmi. Reālā dzīve bija jaušama vienīgi tuvumā: mājas, būdiņas, koki, vistas, gurdi ejošie ļaudis. Viss, kas atradās tālāk, bālēja, zaudēja krāsu, izplūda un, jo tālāk, jo ciešāk tinās dūmu plīvurā.

Pasaule kļuva tik šaura kā istaba.

Visapkārt, kurp vien raudzīsies no reālās dzīves saliņas, kurp vien sviedīs akmeni, skatiens un akmens kritīs zilā pasakā, kas ielenc no visām pusēm. Un šķita — vajag tikai stiprāk uzpūst vējam un pasaka tūdaļ aizplūdīs nebūtībā, paliks tikai reālā saliņa un cilvēks uz tās.

Bet vējš jau mitējies. Vējš pabeidzis savu darbu, uzpūtis ugunsgrēku un norimis. Visur iestājies mēms klusums. Bērziem zari nokarājās uz leju, ciedra rāmajā galotnē vāvere grauza riekstu, čaumalas stāvus krita zemē. Knišļi pacēlās pret debesīm kā liels, vertikāls stabs. Drūmupes viļņi norima. Vārdu sakot, dabā klusums un miers.

Ugunsgrēks tomēr radīja savas karstas viesuļa straumes. Uzliesmodamas, mutuļodamas tās neatlaidīgi modināja iesnaudušos gaisu, viļņoja to un rāva savos virpuļos. No torņa gala raugoties, bija jābrīnās, ka šinī klusajā bezvēja dienā virs degošā meža virpuļo viesulis un ka aizvien tālāk, aizvien nevaldāmāk izplatās uguns.

Ikvienam taidziniekam tagad bija skaidrs, ka ugunsgrēks nenorims. To saprata arī Prochors. Paies pāris dienu, un liesmu jūra, iznīcinājusi visu, kas gadījies ceļā, — mājas, rūpnīcas, dzirnavas — brīvā lidojumā pārsviedīsies pāri upei, lai arī turp nestu savu rijīgo kveldi ugunsgrēku.

Prochors steidzās uz kantori.

— Andrej Andrejič! Lai tas maksā ko maksādams, bet nekavējoties visi strādnieki jādzen taigā. Tur cērt stigu tikai trīssimt cilvēku … Bet vajag visus …

Protasovs kavējas atbildēt. Prochors redz darbu vadītāja satraukumu un uzreiz nemaz to nesaprot.

— Jūs dzirdējāt?

— Dzirdēju. — Un Protasova pensnejs, nokritis no deguna, dejo aukliņas galā.

Diena jau beigusies. Pa zilganpelēko miglu strādnieki nāk no darba un izklīst pa mājām. Stražņiki zirgos šaudās no barakas uz baraku, no viena ciemata gala uz otru, aicinādami strādniekus tūlīt salasīties pie kantora kopā ar sievām un pieaugušiem bērniem.

— Kādēļ?

— Ugunsgrēku dzēst…

Barakās, zemnīcās, zeltraktuvēs, zaņķos sāka trokšņot uzbudinātie ļaudis. Tie cits caur citu kliedza, ka mežu dzēst neiešot, — lai uzņēmējs palūdzot viņus, lai parādot cieņu, bet, ja ne, tad — vai viņš negribot pigu. Baraku vecākie un izvēlētie pārstāvji sauca kliedzējus pie kārtības, ieteica apspriest jautājumu nopietni.

Uz torņa kabinetu Prochoram pa tālruni ziņoja no visām malām: «Ļaudis noguruši, ļaudis prasa atpūtu, ļaudis nevēlas doties uz taigu.» Prochors gan svila aiz dusmām, gan zaudēja dūšu.

Protasovs zirgā jāj no barakas uz baraku. Strādnieki saņem viņu ar lirā saucieniem un juku jukām klaigā. Protasovs tos ner saprot — lai izsakās atsevišķi pārstāvji. Izvēlētie izvirza veselu virkni prasību. Protasovs apsolās nopietni parunāt ar uzņēmēju un lūdz strādniekus strādāt cītīgi tādā gadījumā, ja Gromovs piekāpsies. No pūļa atskan saucienu vētra:

— Tas pavisam kas cits! Ikviens strādāsim piecu vietā … Dzīvības nežēlosim!… Vai tad mēs bez saprašanas, vai?

— Tad, puiši, pamazītēm pulcējieties pie kantora … Zāģus, cirvjus… — Un Protasovs auļo tālāk.

Tāpat otrajā, piektajā, desmitajā barakā. Attālākās vietās līdzīgi rīkojas tcclmiķis Matvejcvs, skolotājs Trubins un vairāki «politiķi».

Zeltraktuvēs «Sasniedz» un «Jaunā» stāvoklis sarežģītāks. Klaiņotāji, zelta skalotāji, salašņas — visa šī raktuvju draudze, vēl stipri savircota ar trakuļiem un plēsoņām, kas slēpās viņu vidū, bija pārāk patvaļīga. Sos nelabojamos «sperteņus» prata turēt dzelzs nagos tikai strādnieku baidēklis Foma Grigorjevičs Jezdakovs. Bet viņš kopā ar pristavu un Farkovu jau trešo dienu taigā pie ugunsdzēšanas darbiem.

— Ļaujiet mums izrēķināties ar Jezdakovu, ar šito beidzamo nelieti, sasper viņu jods! — zeltrači nikni bļāva. — Nekur mēs neiesim, iekams nebūsim viņu ar papēžiem dubļos iemīcījuši. T.t arī pasakiet īpašniekam, lai viņu jupis, piķis un zēvele!

3.

Pa to laiku pienāca vakars, tuvojās nakts. Un tuvāk virzījās plašā uguns jūra.

Prochora sirdī ieviesās šausmīgas izbailes. Laiks rit bez apstājas. Būtu nepieciešams vienoti satriekt stiehiju, nocirst tai galvu, taču nav spēka iekustināt strādniekus.

Prochors kabinetā plosās kā lauva būrī, dauza ar dūrēm galdu, izbar Protasovu kā puiku. Protasovs, sakniebis lūpas, viss sasprindzis, acīs izsmiekla dzirksteles: viņš zina, ka Prochors paspēlējis, ka Prochora plosīšanās nozīmē nespēku, ka uzvara sveras uz strādnieku pusi.

— Kas tad tas? — Prochors iekaist dusmās, un viņa satrakotais skatiens kā auļot auļo pa raksta rindām, kuru pasniedzis Protasovs. Dusmu lēkmē Prochors Petrovičs saplosa strādnieku rakstītās prasības, papīra gabaliņi laižas no torņa lejā kā tauriņi.

— Pie velna, pie velna! Sunim zem astes!… Nelieši, neģēļi! Grib izmantot bezizejas stāvokli… Kur viņiem, lopiem, sirdsapziņa, kur dievs?! Tas ir jūsu roku darbs, Protasov!

— Strādnieku prasības ir likumīgas. Tās izriet no līguma, — Protasovs atbild, lūpu kaktiņos slēpdams smaidu. —Tagad nav laika ilgi domāt.

— Cietiet klusu, Protasov …

— Rīt no rīta, vēlākais — rītvakar jūs varat zaudēt visu.

— Klusējiet!

— Apmierinieties!… — Un Protasovs ar dzirkstošiem redzokļiem ieurbās krampjaini izvaibstītajā uzņēmēja sejā. — Apmierinieties, Prochor Petrovič. Apsveriet stāvokli aukstasinīgi. Ļaudis nekavējoties jāliek pie darba. Jūsu klātbūtne un lamāšanās var tikai liet eļļu ugunī. Strādnieki izklīdis. Un uguns aprīs visu. Es esmu darbu vadītājs. Man būs jāatbild savai sirdsapziņai, ja ar uzņēmumu kas notiks. Es tanī esmu ieguldījis daudz enerģijas. Neatkarīgi no strādniekiem es lūdzu jūs ievērot viņu prasības. Sakiet — jā. Tā jūs izglābsiet savu uzņēmumu, savu ģimeni un pats sevi.

Prochors žņaudza plaukstas dūrēs un vēra atkal vaļā. Viņa acis, uzacu kustība un sejas muskuļu sarežģītā spēle atspoguļoja alkatību, izbailes un apspiestu majestātiskumu.

Protasovs noslaucīja nosvīdušo, balto pieri, kas krasi atšķīrās no vaigu pavasarīgā iedeguma.

— Prochor Petrovič, es cienu jūsu prātu, jūsu drošsirdību un prasmi pakļaut sev savu likteni. ..

— Dzirdiet, Protasov, kā šie neģēļi bļaustās … tur, pie kantora?! Jūs esat tos …

— Jā, to ir tūkstoši. . . Viņi gaida jūsu atbildi. Viņi ir miermīlīgi noskaņoti. Un viens pats jūsu vārds spēj los nomierināt…

— Es zinu šo vārdu! Bet šis vārds netiks sacīts…

— Jūsu vārds spēj izraisīt viņos sajūsmas uzliesmojumu.

— Aha! Jūs, Protasov, gribat atstāt mani bez biksēm?

— Nē. Es gribu jūs glābt.

Prochors vienā paņēmienā izdzēra atlikušo konjaku un svieda pudeli pret debesīm ar tur atblāzmoto uguni, kas tricināja gaisu.

— Bet ja nu ugunsgrēks izbeidzas pats no sevis? . .. Vai jūs esat pārliecināts, ka tas nonāks līdz šejienei?

— Esmu pārliecināts, — Protasovs atbildēja. — Un jūs par to esat vairak pārliecināts nekā es. Sāk pūst vējš. Visu mēnesi laiks ir bijis svelmīgs. Tātad es gaidu.

Viss drebēdams, Prochors iebāza kabatā divus brauniņus, pasvilpa vilku, uzmauca uz acīm cepuri. — Kur kazaki, kur pris-tavs? … Es viņus nošaušu, tos dumpiniekus, neliešus! Bet revo-lucionarīšus pakāršu priedē.

— Jūs neesat ģenerālgubernators … Jūsu vārdi ir neprātīgi šļupsti.

— Ko?! — Un Prochors tik spēcīgi zvēla ar dūri pa galdu, ka vilks, kas bija luncinājis asti, tūdaļ pieplaka ar vēderu pie zemes, bet Protasovs satrūcies atkāpās soli atpakaļ.

— Iesim!

— Es jūs nelaidīšu.

— Ko? Jūs? Mani?!

— Jūs izdarīsiet muļķības. Jūs tur saplosīs.

— Protasov! Bīstieties manis, Protasov… Jūs gribat izraisīt revoluciju? …

— Es prasu taisnību jūsu glābšanas labad.

— Jūs esat ļaunprātīgs cilvēks… Jūs… Laidiet mani!

— Nē… Es nevaru jūs laist.

Prochoram sejā ieplūda asinis.

— Nost no ceļa! Samīšu! — Un Prochors gribēja mesties pie Protasova, vilks noklabināja zobus, ierūcās. Protasovs iegrūda roku kabatā pēc revolvera. Prochors atskurba, apstājās.

— Izeja no torņa ir aizslēgta, — Protasovs paziņoja, šķielēdams uz sabozušos vilku. — Atslēga pie manis.

— Ahā, gūstā? Labs ir…

Prochors satvēra klausuli, iekliedza tanī:

— Pristav! Dodiet šurp pristavu! Šurp Fiļku Skvoreņu! Surp kazakus!

— Pristavs — piecpadsmit verstis no šejienes! Kazaku komandieris jūs neesat.

Prochors nometa klausuli, iekrita atzveltnī un viss sāka drebēt.

— Andrej Andrcjič Protasov… Ko jūs ar mani darāt?

— Es Ņinai Jakovjevnai devu vārdu jūs no visa pasargāt. Tis nevaru riskēt ar jūsu dzīvību. Atkārtoju — strādnieki var saplosīt uzņēmēju.

Iestājās klusums. Prochors skaļi elpoja. Prochoru žņaudza enerģija, kas viņā kūsāja, šobrīd neatrazdama izeju. Vilks laizīja sava kunga rokas, kas bezspēcīgi nokarājās uz leju. Prochora sa-raustītajās domās pavīdēja ātrais trijjūgs, ieskanējās zvārguļi. Kulbā Ņina ar Protasovu. Ņinas seja staro laimē. Viņa uzsmaida Protasovam un saka: «Es jūs mīlu.»

Prochoram sirdī iedzēla asas sāpes. Aiz loga līgojās kvēlās debesis; Farkovs kliedza nelabā balsī:

— Prochor Petrov! Prochor! E-ei! … Atver…

Prochors pieskrēja pie loga. Zirgs Farkovam vienās putās. Protasovs nosteidzās lejā, lai ielaistu Farkovu. Un nu visi trīs torņa galā. Baismīgs skats satricināja Protasovu un Prochoru. Binoklī raugoties, šķita, ka ugunsgrēks pienācis gluži klāt un vairs nav glābiņa.

— Ātrāk, Prochor Petrov, ātrāk …

Iešņukstējies Prochors skriešus devās pa kāpnēm lejā.

— Redz, ko tu esi izdarījis, Protasov…

Viņš aizauļoja zirgā. Aiz viņa Protasovs un Farkovs. Ne viens vien tūkstotis strādnieku sēdēja pie ugunskuriem, viss laukums bija pilns.

— Puiši mīļie! Bērni! — Prochors lūdza aizlauztā balsī.

Glābiet martu mantu un paši savu! Visu, ko jūs prasījāt no

manis ar priekšnieka Protasova starpniecību, es izpildīšu.

Viņš kā spārnots pūķis traucās no vienas grupas pie otrās, pie trešās. Seja viņam bija balta kā papīrs, melnā bārda trīcēja.

— Puiši-i-i!.. . Pie darba-a-a . . . Atrā-ā-āk! … — auļodams pa laukumu no viena gala uz otru, kliedza Protasovs.

— Ura-a-ā! . . . Ura-a-ā! …

Un vairāk nekā četri tūkstoši vīru ar sievām un pusaudžiem kā lavina vēlās uz taigu.

Redzot steigā aizejošos ļaudis, kas, būdami apspiesti, tomēr velējās viņu glābt, Prochoram sirds atkusa, no acīm sāka līt prieka asaras. Zirgs ar viņu, atmaigušu, rikšoja ļaužu pūlim līdzi.

Sēdēdams savas pluskainās ķēvītes mugurā un kūpinādams čigāna pīpi, diakons Feraponts mierīgā garā aizslīdēja no miglas miglā.

Prochoram garām aizsteidzās vēl daudz jātnieku un kājnieku, vīru un sievu, zibēja lākturi, atskanēja pa vārdam, pa vārdiņam, taču Prochors nekā ne redzēja, ne dzirdēja.

Pēc trim stundām čaklākie gājēji sasniedza Farkova stigu, pēc četrām — pienāca pārējie. Nakts vēl nebija beigusies, bet atblāzma šeit sārtojās spilgtāk: tā atstaroja trīcošu, nedrošu gaismu.

Rezidence palika kādas divpadsmit verstis aiz muguras, bet ugunsgrēks no šejienes trīs verstis. Tātad briesmas vēl tālu. lln pie visa vainīgs tas četrdesmit asu garais tornis «Esi.modrs»: no tā skatoties, mežs deg tepat gluži tuvu, īstenībā ugunsgrēks no torņa piecpadsmit verstis atstatu. Prochoram garastāvoklis pēkšņi izmainījās. Viņam gribējās izlamāt Farkovu, ka tas tik nejēdzīgi viņu sabaidījis, gribējās sastrīdēties ar Protasovu. Klusībā viņš lamāja pats sevi, ka padevies panikai kā sieviete un strādnieku priekšā izrādījies par muļķi. Jā, Protasovs patiešām ir ļaunprātīgs cilvēks.

— Mana stiga asis desmit plata, vietām vēl platāka, — vecais Farkovs steidzās stāstīt Prochoram. — Kādu piecu verstu garumā tā aizstiepjas uz turieni. Saprati? Tagadiņ vajga dzīt verstis divdesmit garu stigu, āre, šeitan, uz otru pusi… Saprati? Un kolīdz izcirtīsim, tā aizsvilināsim savu uguni, lai iet pretī lielajam ugunsgrēkam. Un tas tad ir pretim ejošais ugunsgrēks. Saprati? Un kolīdz abi — mūsējs un tas dieva dotais — sastapsies, tad tiem arī beigas… Saprati? Nav vairāk kam degt… Tad var mierīgi likties uz auss.

Noguruši no šausmīgi grūtā ceļa, taču īpašnieka solījumu iedvesmoti, ļaudis aizmirsa nogurumu. Daudzu verstu attālumā taiga trīcēja no jautrām dziesmām, saucieniem, zāģu džinksto-ņas un cirvju klaudzieniem. Simtiem koku gāzās krakšķēdami, brakšķēdami un zarus švīkstinādami. Nevajadzēja ne pamudinājumu, ne uzkliedzienu. Ļaudis apskurba darbā, saņēma visus spēkus, iedegās, atdeva muskuļiem visas uzkrājušās asinis, visu drosmi: ikviens strādāja par četriem. Tātad nevis četri, bet gan desmit, divdesmit tūkstoši, stājušies cīņā pret stiehiju, nežēloja dzīvību Prochora dēļ.

Prochors tomēr pa tam kļuva aizvien drūmāks, viņa sirdi atkal sāka mākt alkatība. Viņam gribējās sagāzt torni, kas to piemānījis, gribējās pakārt veco Farkovu pie apses.

«Ak es muļķis, ak muļķis … Sievišķis … Lupata.»

Bet debesis līgojās, virs ugunsgrēka augšup cēlās dzirksteles, un tumšajā Prochora dvēselē vēl mazliet plīvoja nenodzisušā, tikko pārdzīvotā prieka liesmiņa.

«Nē, nē, pareizi. Citādi viss varēja aiziet bojā …»

Diakons Feraponts un Fiļka Škvoreņs dragāja taigu kā zvēri.

Diakonam kājās brezenta bikses, gari zābaki, talaru viņš kaut kur nometis un aizmirsis.

Svīda gaisma. Stiga stiepās garumā. Tai gar malu sakrāva sausokņu kaudzes. Augšējais vējš kļuva arvien stiprāks.

— Laiks aizdedzināt! — Farkovs iztālēm pakliedza Pro-ehoram.

Pa visu divdesmit verstu garo stigu atskanēja signālā šāvieni, strādnieki ar urā saucieniem metās pie sausokņu kaudzēm, un pa visu līniju uzliesmoja strauja uguns strēmele. Gar apakšu tūdaļ sacēlās vējš. Uguns spiedās taigas dziļumos. Tūkstošiem strādnieku vērīgi uzmanīja, lai liesmas nenāktu atpakaļ uz stigu.

Taiga vēl nebija paguvusi nokratīt no skropstām savu tumšo miegu. Tā modās gausi, žāvājās, staipīja locekļus, ieķēra zaru rokas zaļo matu šķipsnās, sēCa. Bet, kad uguns apdedzināja tai papēžus, taiga pēkšņi atpleta acis plaši jo plaši, iekliedzās, saraustīja plecus. Uzliesmojušās priedes tūdaļ uzlika galvā zeltainas parūkas. Uguns dejoja šņākdama, bungas rībinādama, ar šausmīgu troksni uzspridzinādama pušu plīstošus kokus. Virs uguns virmoja biezi, melni dūmu mutuļi. Neciešams karstums pūta savu elpu sejā strādniekiem, kas izbrīnījušies stāvēja stigas malā. Atblāzmas apgaismotās sejas viņiem sviedrainas, nogurušas, acīs bijība, ko izraisījusi neredzētā aina. Viņu sarunas kā murgi:

— Pie mums nositās Pankratjevs.

— Pie mums divus uzreiz koks nospieda. Matrjonu un viņas dēliņu.

— Kādu večuku izvilka beigtu, arī koks pie zemes piespiedis. Kas viņš tāds, nav zināms. Vēl bija gluži silts.

Uguns virzījās no stigas dziļāk taigā ,— pretī galvenajam ugunsgrēkam.

4.

Prochors jau torņa galā. Kopā ar viņu Inokentijs Filatičs, Aleksandra tēvs un misters Kuks. No torņa redzams, kā divi ugunsgrēki, divas uguns stiehijas, saslējušās pret debesīm, klusēdamas svinīgi dodas viena otrai pretī. Divkāršā ugunsgrēka spēks kā varens virzulis iesūca gaisu, trīcināja atmosfēru desmitiem verstu tālu: pūta vējš, tornis paklusām čīkstēja.

— Augstākais pakāpe neparasta aina, — misters Kuks čāpstināja lūpas. — Tas ir, tas ir loti grandiozi … Kolossal!

— Vai tad jūs tur esat bijis? — Prochors izgrūda caur zobiem.

— O nē, o nē… Es nav tamlīdzīga dēka varonis. Esmu vēro… kā to lai saka?… Vērotājs. Tā? — Un mistera Kuka lielās ausis sāka kustēties aiz domas saspringuma. — Nē, grieziet uzmanība, kungi… Kādi divi spēki. Un cik miljards siltuma kaloriju pazūd ļoti veltīgi .. .

— Jā, veltīgi… — Prochors nopurpināja.

— Šausmas, šausmas, — garīdznieks paraustīja sakumpušos plecus.

— Feno-me-nali… Kolossal, kolossal… O! — misters Kuks iedūra pirkstu debesīs un ar patiku nočapstināja kā gardēdis pie krējumā čurkstošu šampinjonu bļodas. — Bet kāpēc tik muļķīga krieva sakāmvārds — «uguni kokos nedzēs»?

— Ar uguni jokus nedzen, — Aleksandra tēvs, iecietīgi smaidīdams, izlaboja.

Caur neskaidro dūmu plīvuru, kas joprojām plandījās gaisā, nez no kurienes atlidoja pērkona grāvieni.

— Man deguns tā kā lietutiņu saož, — Inokentijs Filatičs noglaudīja savu balto bārdu.

— Tu! Pravietis tāds… — viņam dusmīgi uzbrēca Prochors, vērodams ugunsgrēku binoklī.

Taču caur stiklu kā spogulī ugunsgrēks šķita auksts, nedzīvs, īstenībā bija pavisam citādi.

Šaurā taigas strēmele starp divām uguns lāviņām — stiehisko un mākslīgo -arvien vairāk un vairāk sašaurinājās. Divas milzīgas liesmu straumes plūda viena otrai pretī. Visa dzīvā radība šai joslā — skrējēji, rāpotāji, lidotāji — pārdzīvoja šausmas: kurp rāpties, kurp bēgt?

Zvēru bars un putni, kas nav paspējuši aizlaisties, glumo rāpuļu vijīgie loki — visa radība traģiski nolemta sadedzināšanai. Uguns neskartajā joslā — verstis divdesmit garā un ne vairāk par versti platā — tik karsts kā peklē: gaiss ātri sakaist, un griezīgi skan ugunsgrēka dobjā dunoņa, sprādzieni, viesuļa auri, sāpinātās zemes vaidi. Bet sārtās debesis trīc, tās gatavas uzgulties taigai kā smags vāks.

Troksnis, dūmi, debesu izskats satracina zvērus. Nāves bailēs pazaudējusi instinktu, ožas un redzes spēju, apstulbusi radība neprātīgi šaudās uz visām pusēm. Slaidiem lēcieniem, neparastos auļos zvēri dodas uz labo, uz kreiso pusi, taču visur karstums, smirdoņa, uguns. Un tad, astes sacēluši, mēles izšāvuši, zvēri jož gar uguns līniju. Bet arī tur nav izejas: ugunis jau sastopas. Zvēri zaudē sajēgu. Viņu acis asinīm pieplūdušas, zobi šausmīgi atņirgti, no mutes veļas dzeltenas putas. Tie klusēdami ceļas pakaļkājās, ar ilkņiem iekožas viens otram rīklē, krāc, krīt gar zemi. Spēcīgākie saplosa vājos, nemaņā plosa paši sevi, pārplūst asinīm, spalva, vēl dzīviem esot, sprakšķ no karstuma.

Maza vāverīte, actiņas kā zīlītes, aste kupla. Viņa spēlējas gara koka galotnē, pa labi un pa kreisi uguns. I3ct vāvere nebēdā, tā taču rotaļa. Lai aizdzītu skaudrās bailes, vāvere izliekas bezbēdīgi spēlējamies. Saostījusi čiekuru — tur ķepiņās, bāž pie purniņa. Pa labi — uguns, pa kreisi — uguns. «Nav bail, nav bail,» murgo neprātīgā vāvere, «tas ir sapnis, sapnis, sapnis.» «Šausmīgi bail!» — ķērc simtgadīgs, sirms krauklis, piespiedies pie koka stumbra zem kupla ciedru zara; viņam pārsists atslēgas kauls. Spārns nokarājas uz leju. Vāvere izbailēs vienā mirklī uz galvas nolaižas pa koka stumbru zemē. Bet zeme deg. Tad viņa šausmās dodas uz augšu, uz galotni. Uz augšu, uz leju, uz augšu, uz leju — arvien ātrāk Šaudās vāvere, tad pēkšņi zaudē samaņu un kā kamols ieveļas liesmās. Mazs uzliesmojums — un beigas.

Lāču mate zveļ savam luteklim ar krietnu maiksti pa galvu, jaunā lāča galvaskauss ielūst, sadrūp. Vecs maitu lācis, nožņaudzis otru tādu pašu zvēru, ar velnišķīgu spēku veļ celmus un akmeņus, smagi elsodams, lien midzenī, pa mēli tek siekalas. Viņš kā piedzēris uzkrīt glumajiem rāpuļiem, kas ņudz midzenī. Tos šeit iedzinis karstums. Samītie rāpuļi nobeigdamies šņāc, indīgi dzeļ lācim, lācis rēc kā negudrs, veļas no vieniem sāniem uz otriem, rūc un vaid kā cilvēks. Dūmi, uguns iešļāc midzenī liesmu šalti — un nāve.

Nāve visam, nāve ikkatrai radībai: smūdzim, lācim, putnam, pat gudrajam ūpim. Nāve nemirstīgajam pareģim krauklim. Ikvienam kokam, ik smildziņai, gaisam, smirdoņai, smaržai, trūdiem visam nāve!

. . . Lūk, divas liesmu jūras, pa simt verstīm katra, iet viena otrai pretī, uzbrūk viena otrai, uzbrūk, uzbrūk! Augšā gaudo sakaitētā gaisa virpuļviesuļi. Ērgļi un ērglēni aizkavējušies mēģina glābties no nāves. Griezdamies kā skrūves, tie stāvus ceļas augšup, bet atsitas pret karstā gaisa velvi, krīt atpakaļ kā degošas cepures un sasniedz zemi pārogļojušies. Temperatūra — tūkstoš grādu, vētras stiprums kādas divpadsmit balles, bet varbūt pat simt…

Divas uguns sienas sāka izveidot velvi viena otrai pretī, kārstīdamas zilas, dzeltenas un sarkanas liesmu mēles. Un tad velve savienojās visā sienas garumā. Šausmīgs troksnis nodārdēja pa visu taigu, zeme nodrebēja, un salīgojās debesis, it kā vesels tūkstotis vienkājainu Fedotiču rībinātu zalvi pcc zalves ar visas pasaules lielgabaliem.

— Nu ir beigas… — tornī iesaucās un atņēma elpu. Katrs iesaucās citādi un elpu atņēma citādi.

— Beigas, — noteica arī strādnieki tur lejā. Savākuši taigā nogalinātos, tie atgriezās mājās.

Ugunsgrēks ap Procbora Petroviča uzņēmumiem bija apliecis platu, simtiem verstu garu, tuksnesim līdzīgu joslu, nolikdams ugunij robežas. Prochors bija glābts. Lielais postītājs ugunsgrēks būtu turpinājies veselu nedēļu, un veselu nedēļu vēl gaiss būtu dūmu saindēts. Bet, naktij sākoties, uznāca pērkona lietus gāze un, būdama nepārspējami varena, vienā pašā stundā iedzina zemē kā uguni, tā dūmus. Nepalika ne oglītes, ne pagalītes.

— Lietus liešanās, — Aleksandra tēvs piezīmēja augstā stilā.

Mākoņi drīz izklīda. Visas debess puses noskaidrojās.

— Sasodītie!… Nolādētie! — Prochors nikni lamāja aizgājējus mākoņus. — Kur jūs, velni, bijāt agrāk?!

Mākoņi tomēr pavisam neizklīda, to smagā ēna iegula Pro-ehora Gromova sejā uz visiem laikiem, iezagās acīs, piepildīja viņa dvēseli ar neatvairāmu grūtsirdību.

… Un, ja ieskanēsies viena stīga, tad citas akorda stīgas tai tūlīt atsauksies. Tāds ir rezonanses likums. Ketija visu nakti sēdēja mājās viena pati ar savam skumjām.

Pārbaudījumi beigušies, skola slēgta, pavasaris nestāv uz vietas, pērkons atkal padarījis gaisu rēnu, bet dvēselē aizvien vēl tā pati grūtsirdība, skumjas, sāpes.

Nakts. Elektriskā spuldze pārsegta ar sarkanu muslinu, tāpēc istabā tāda kā viegla ugunsgrēka atvizma. Tikko zeltojas gleznu ietvari. Neskartā guļvieta vientuļi skumst. Kanārijputniņš būrīti sabužina spalviņas, pamurgo, pavērš zīļu actiņas uz Ketiju.

— Sveika, meitiņ, — viņš iečirkstas, bet Ketija nedzird. Kanārijputniņš aizver savas zīļu actiņas.

Ketija uzkaisa sāli rupjas maizes riecieniņam, paož to, izdzer glāzīti zubrovkas, plaši iepleš acis, pašķiebj galvu, ieklausās, kā tveicē degvīns, asinīs iesūkdamies. Viņa pagrauž sālīto garoziņu, atkal ielej un izdzer.

Ketija kļuvusi neglītāka: pie acīm ieviesušās grumbiņas, lūpas neizteiksmīgas, ļenganas. Pazagšus, paslepeni viņa jau sen iedzer. Tinte, papīrs, tēvs par to nekā nezina. Neviens nezina. Taču ikkatra mirkļa pēdas dziļi iespiežas viņas pašas sirdī un kaut kur etera sfērās. Sirds neiroze, nervi iedragāti, ķermeņa audi anemiski — to konstatējis ārsts.

— Jums, jaunkundz, jāsasparojas, — viņš bija teicis. «Bet kā?» Ārsts pasmaidīja, papurināja bārdu un, vulgāri seju viebdams, paplātīja rokas.

Ketija iedzer piekto glāzīti un paosta garoziņu. Vai tad maz bija vērts staigāt ar viņu pa taigu, dūmos, nošķirties no citiem. «Stulbenis! Nenormāls.» Tiesa, noskūpstīja gan, bet kā? … Tā atvadās no nelaiķa. Un būtu jel pateicis pušplēstu vārdiņu par mīlestību, par precēšanos, un bijusi kaut pazīme no kaislībasl

Nu būtu jel satvēris, nogrūdis zemē, izdarījis nelietību! Viņa, protams, iecirstu pliķi. «Bet viņš taču ir vīrietis! Lempis! Sapņo par Ņinu. Stulbenis. Viņš ir simtreiz sliktāks par Ferapontu! Ārzemju ķēms!»

Misters Kuks guļ gultā. Viņu šausmīgi rauj žagas. Ivans pasniedz glāzi ūdens, saka:

— Jūs, lielskungs, droši vien kāds piemin. Bet jūs, āre, ar šito pirkstu pabadiet aukslējas un pats vairākas reizes pasakiet: «Žagas, žagas, ejiet pie Jakova, no Jakova pie Jura, no Jura pie jebkura . . .» Un ka ar roku atņems.

Ketija dzer sesto glāzīti, nospļaujas, aizklāj seju ar baltajām plaukstam, klusi smejas. Pa pirkstu starpām līst asaras. Ketija izrauj no matiem ķemmes, adatas, nomet tās zemē. Galva viņai noslīgst uz galda. Sirdi plosa skaļi šņuksti. Kanārijputniņš sapurina savu dzelteno ķermemti, atkal atver samiegojušās zīļu actiņas un iegrimst no jauna snaudā. Snauž arī sārtā atvizma. Lampas gaismu aizēnojis rnuslins.

… Roka vēlreiz sniedzas pēc šāsdienas vēstules. Mīļotās rakstu rindiņas pirms gulētiešanas ir tik patīkamas kā mūkam lūgšana. Protasovs ātri atrod šīs rindiņas.

«Andrej! Man bail pat domāt, ne nu vēl pateikt, tomēr laikam … es Tevi mīlu …»

Protasovam sirds šalkās trīc, un droši vien kaut kur šalkās trīc Ņinas sirds.

… Diakons atgriezies mājās bez talara. Maņečka viņu rāj bez žēlastības. Diakons izliekas uzmanīgi klausāmies, taču domā par kaut ko citu: par to sniegoto nakti kopā ar Ketiju. Un jocīgi skumst: nu kāpēc viņš pirms tam nebija pazaudējis talaru … Ak muļķis, ak lempis!

— Maņečka!… Man iekrita prātā, ka vajadzētu izstāties no garīdznieku kārtas … — viņš sapņo.

— Ko? Ko? Zini ko, guli!

Diakons kaut ko nomurmina un drīz vien sāk spēcīgi krākt.

5.

Mežstrādniekus, kas bija gājuši bojā, izsvītroja no dzīvo sarakstiem, sastādīja aktu. Padarījuši savu darbu, strādnieki jutās kā varoņi. Viņi pacietīgi gaidīja, kad uzņēmējs izpildīs zvērestu.

Pēc pērkona lietus gāzes iestājās vēss laiks. Iekšēji atvēsa arī Prochors Gromovs. Smidzināja smalks lietus, dabas gleznās krāsas sadrūma. Sadrūma ari Prochors Gromovs. Tomēr nelokāmais alkatības gars pačukstēja viņam, kā iegūt labumu arī no nelaimes.

Saruna norisa kabinetā zem četrām acīm, slepeni:

— Še tev manu kreditoru adreses, rūpnīcu un firmu adreses. Rīt ar gaismiņu brauc uz Pēterpilī! Sameklē vajadzīgos cilvēkus! Rakstiņus kādās divās trīs avīzēs. IJn divdesmit piecas kapeikas par rubli. Saprati?

— Sapratu. Tas taču ir parastais komersantu paņēmiens! — Un Inokentijs Fil aties platā smaida atvieza savus baltos liekos zobus. — Divreiz es pats tā esmu darījis.

— Se tev pagaidām čeks — divdesmit pieci tūkstoši. Izdošanās gadījumā arī komersantiem aizsūtīšu čekus. Tikai pielūko! — Prochors dusmīgi pakratīja pirkstu. — Degunus nekost, cietumā nenokļūt! Vispār uzvesties prātīgi…

— Nu kā tad citādi! — vecais sāka vēcināt rokas — Tads uzdevums, un lai es … Apsolos cieši kā tirgonis . .. Skūpstu Kristus tēlu! — Vecais steigšus uzsedza kabatas drāniņu uz plīša krēsla sēdekļa, uzkāpa uz tās ar netīrajiem zābakiem un dievbijīgi noskūpstīja svētbildi.

Prochors pavēlēja izmaksāt strādniekiem algu nevis talonos, bet skaidrā naudā. Kantoris izmaksāja Jaudīm simt tūkstošus.

Kļuvuši bagātāki, ļaudis aizplūda pie privātiem tirgotājiem, lai ari tos padarītu bagātus: tiem viss bija un viss daudz lētāks. Nākamā dienā saskaņā ar Prochora pavēli pristavs slēdza visas privātās pārdotavas, bet tirgotājus — savus vakardienas draugus un pudeles brāļus — sāka izraidīt pāri uzņēmumu robežām. Tos, kas stūrgalvīgi pretojās, ķēra un lika tuptūzī.

Strādnieki saprata: lai gan viena viņu prasība apmierināta, Gromovs tomēr dzen viņus atkal savos veikalos, kantora izmaksāto naudu grib dabūt atpakaļ savā kabatā. No jauna sačukstējās, naidīgi nogaidīja, kas būs tālāk.

Bet tālāk risinājās neizbēgamu notikumu virkne, kurā Prochors Gromovs pats bija iesaistījies.

Nepieredzējis skatiens patiesībā varētu vienaldzīgi aizslīdēt šiem notikumiem garām, jo, atsevišķi ņemot, tie šķita niecīgi un dabiski. Vienkārši spriežot, šie notikumi likās esam nejauši, bet īstenībā divu naidīgu spēku cīņas dzelzs likums savēra tos kopējā neizbēgamības virtenē. Un savēris… Nu, bet — ļausim, lai rāda laiks.

Mēs gribam apgalvot, ka visa Prochora Gromova dzīve, visas šās dzīves plāksnes ir viņa paša veidotas, nevis nejaušas. Un visu to personu rīcība, kuras savu likteni saistījušas ar Prochoru Gromovu, — sākot ar Ņinu un beidzot ar Škvoreņu, pat ar vilku, — ir atkarīga no viņa, tas ir, no Prochora Gromova. Mēs par to esam pārliecināti, jo visā pasaulē valda cēloņi un sekas.

Tā, piemēram, apaļīgā atraitne Anna Inokentjevna bija ar mieru kļūt par gados krietni vecākā Ivana Ivanoviča Prochorova sievu. Lūk, jums pirmās sekas, bet Prochors Petrovičs — cēlonis.

Prochors bija pablēņojies ar viņu, iededzinājis viņas sirdi, aiz-ainojis. Un te nu ir sievietes atriebība: «Še tev, še, kaut vai ar veci apprecēšos, tomēr apprecēšos, par spīti apprecēšos, še tev!» Viss viņai bija apnicis, iegribējās apmainīt dekorāciju, lai iesāktu savā dzīvē jaunu izrādi. Anna pati gan droši vien nebūtu apprecējusies, bet tēvs bija uzstājis: «Katrā ziņā precies! Ivanam Iva-ničam vajag darīt pa prātam. Bet kāpēc — drīzumā pati uzzināsi.»

Ivans Ivaničs negribēja laulāties pie Aleksandra tēva: nepatika izpaust noslēpumu. Aizbrauca uz Medvedevas ciemu. Un, ja nebūtu mirusi Anfisa, viņš nelietu rūgtas asaras pie viņas kapa, bet varbūt apprecētu viņu. Un, ja Prochors nebūtu gribējis tevu ieslodzīt ārprātīgo namā, Ivanam Ivaničam nevajadzētu maskēties: viņš nebūtu vis Ivans Ivaničs, bet ka allaž — Pjotrs Daņiličs Gromovs. Un, ja Pjotrs Daņiličs nebijis spiests dēvēties par Ivanu Ivaniču, viņa jaunā sieva Anna Inokentjevna Gromova, tikai otrā dienā pēc kāzām uzzinājusi, kas viņas vīrs, neraudātu pilnā kaklā, nedauzītu galvu pret sienu, nebūtu asins sajaukuma grēka satricināta un nekliegtu kā ārprātīga: «Kauns pār manu galviņu, kauns!» Būdama stāvoklī no vīra dēla, Anna ieslīga dvē-seles tumsā; izejas nebija, — viņa sāka domāt par cilpu.

Citādi tas arī nevarēja būt, tāpēc ka Prochora tēvs bija Pjotrs Daņiličs — uzdzīvotājs un dzērājs. Bet Pjotra Daņiliča tēvs —1 laupītājs Daņila.

Ābols, zars un ābele — viss no vienas saknes, no vienas zemes, kas slacināta cilvēku asinīm.

Neatvairāmā cēloņu un seku sakarība lika sevi manīt arī tur — pie Prochora.

Atbrauca Gromova uzņēmumiem piekomandētais žandarmērijas rotmistrs Karls Karlovičs fon Pfefers. Reizē ar viņu — unter-oficieris Popolzajevs palīgā žandarmiem Prjatkinam un Ogļad-kinarn. Un vēl rota zaldātu «miera un kārtības uzturēšanai vajadzības gadījumā ar ieroču palīdzību». Rotā divi oficieri: pavecais, bezūsainais resnītis Usačovs un jaunais Borzjatņikovs ar lielām kazaka ūsām.

Viņš, jādomā, apprecēs Ketiju. Vismaz tāds ir autora nodoms. Bet, kā norisināsies dzīvē, autors nezina: var jau gadīties, ka Ketija zaudē prātu, var ari notikt, ka misters Kuks kopā ar Ivanu un Fiļku Škvoreņu nolaupa Ketiju pašā altara priekšā un aizjoņo ar to uz viņējo pasauli, uz Jauno Pasauli, uz Amerikas Savienotajām Valstīm. Bet var arī atgadīties, ka Ketija noindējas.

— Ak, kas par nelaimi, ak, kas par nelaimi! — izlikdamies izsaucās Parčevskis un līdzjūtīgi grozīja galvu. — Jūs, Inokentij Filatič, mīļais, pagarlaikojieties, es drīz uzrakstīšu. Es visu sapratu no jūsu vārdiem. Varbūt konjaku iedzersiet vai degvīnu?

— Ne mutē neņemu … Nedzeru, kungs. — Veiklais večuks pakratīja bārdu. — Limonadīti var.

— Te būs boržoms, — Vladislavs Vikentjevičs nosēdināja izdevīgo viesi uz dīvana pie maza galdiņa, lai viņam būtu ērti, bet pats apsēdās pie rakstāmgalda un pielika zīmuli pie baltās pieres, sakopodams domas.

— Arī mechaniskā rūpnīca nodegusi?

— Arī mechaniskā rūpnīca it kā nodegusi.

— Nu, bet Prochora Petroviča jaunā māja, kokzāģētavas, dzirnavas?

— Arī jaunā māja it kā nodegusi, arī dzirnavas it kā nodegušas, bet vecā kokzāģētava nodegusi līdz pamatam un gulšņi un dēļi… Ai, ai! … Zaudējumi šausmīgi! — Vecajam vīram nobira asara, un viņš noslaucīja acis kabatas drāniņā.

Vladislavs Vikentjevičs piepeši velnišķīgi pasmaidīja un pateica pats sev: «Ahā!» Zīmulis no pieres vieglā lokā noslīdēja uz baltā papīra. Rindiņas, cita citu skubinādamas, gulās ātri. Vecais vairāk nekā stundu,studēja interesantus albumus ar kailu meiču fotogrāfijām. Raksts pabeigts. Parčevskis starot staro. Viņš to pavairos un šodien pat nodos avīzēm. Viņam visur sakari. Ne jau velti viņš ir gubernatora brāļadēls. Uz tēvoča ieteikumu viņš šobrīd strādāja Satiksmes ceļu ministrijā.

Vecais, lūpas čāpstinādams, uzmanīgi noklausījās rakstā. Tur bija runa par stiehisku nelaimi, par vēl nepieredzētu taigas ugunsgrēku, kurš «it kā» iznīcinājis visus miljonārā P. P. Gro-mova uzņēmumus. Lielais vairums uzņēmumu nav bijuši apdrošināti. Firmai «it kā» draudot bankrots.

Raksts sastādīts lietpratīgi, pārliecina. Tas, pamatots uzpūstiemskaitļiem, atgādina korespondenci no vietas. Zem tā paraksts: «Taigas aculiecinieks».

— Ļoti pareizi… Pavisam gludi!… — vecais noklakšķināja ar mēli.

— Nu, es jau … Ko tur nu runāt… — Parčevskis pats sevi palielīja, un viņa seja sašķēlās divās daļās: pilnīgās lūpas un vaigi smaidīja: «Mani, sak, nepiemānīsi, es, sak, jau sen visu sapratu,» — bet acis bija nopietnas, stingras, it kā gribētu teikt: «Liec naudu galdā!»

— Tagadiņ tālāk jādara tā, — sapratis diezgan atklātos Par-čevska nodomus, vecais, rokas berzēdams, teica: — Jāsapulcina visi kreditori uz glāzi tējas un jālauž rublis. Jums, dārgais Vladislav Vikentjevič, vajadzēs man, vecim, palīdzēt. Parunājiet ar vienu otru personīgi, it īpaši ar tiem, kas no tām rūpnīcām. No peļņas, cienītais, saņemsiet vienu procentiņu. Un bez tam Pro-chors Petrovičs jūs nekad neaizmirsīs.

— Cik liela būs darījuma suma?

— Tā domāju, ka ne mazāk par pusmiljoniņu …

— Tad viens procents par maz, trīs procentus.

— Ko jūs sakāt!… Piecpadsmit tūkstošu? Pārāk augstu gribat laisties …

— Risks .. . Par tādām lietām it kā varot cietumā nokļūt. Nu, bet… Cerēsim uz to «it kā».

— Uz &lt;;it kā»? Jā, ja! Uz to pašu …

Un veča žiglās ačeles, pamirkšķinājušas Parčevskim, ieslīga jocīgajās grumbiņās kā atvarā.

— Nu, kā jūtas Ņina Jakovļevna? Vai viņa mājās?

Mājās, kungs, mājās, — vecais meloja un, iesitis sev pa pieri, sarauca uzacis: — Ai, ai, ai! Ak es, vecais muļķis… Ak miegamice… Es taču pavisam biju aizmirsis jums sveicieniņu nodot no Ņinas Jakovļevnas-… Ai, ai!… — Vecais beidzās vai nost ērmodamies. — Kad projām braucu, viņa ieaicināja mani pie sevis un teica: «Katrā ziņā sameklē manai sirdij dārgo Vladislavu Vikentjeviču …» Un iedeva arī jūsu adresi, sak, Ņevas prospekta un Znamenkas ielas stūri…

— Kur tad viņa …

— Nu, tā jau … Sirds sirdij, kā saka … ziņu padod. Es taču neiešu melot…

Parčevska daiļā seja ar lepno profilu šoreiz visa sāka starot.

— Ak mīļais Inokcntij Filatič!

— «Un pasaki viņam, ka es to atceros un varbūt dienu un nakti par viņu domāju .. .»

Pār-spī-lējat, — Parčevskis ar līksmajām rokām atvēcinājās no viltīgā večuka. — Vai tikai viņa neteica «it kā domāju» un «it kā atceros»?

Vecais vīrs gribēja iesmieties, bet tūdaļ apspieda smieklus.

— Ticiet man, — viņš apgalvoja, — Ņina Jakovļevna pat ļoti ilgojas pēc jums. Es to uzreiz sapratu. Nu, dārgais, uz redzēšanos! Līdz ritam. Nu papūlieties gan…

— Nu dodiet man pusotra tūkstoša!

— Kādai vajadzībai?

Nu, ka gan citādi? Vai avīžniekiem iemaksāt nevajag, lai viņi neizsvītro to «it kā»? Un personīgiem izdevumiem, kas saistīti ar mūsu lietu, nevajag?

Vecais nepretojās: uz pirkstiem spļaudīdams, noskaitīja naudu, atstāja kreditoru adreses.

Viņi pameta viens otram ar acīm un izšķīrās.

Smidzināja Pēterburgas lietus. Asfalts laistījās.

— Atļaujiet ar jums iepazīties. Rotmistrs fon Pfefers.

Prochors saviebās. Abi uzmanīgi pavērās viens otrā. Abi

drusku pasmaidīja. Prochors ironiski, rotmistrs — mazliet lišķīgi. Garš gaišmatis, acis zilas, vaigu bārda, garš zobens ar ritenīti galā čirkstēdams brauc pa grīdu.

— Viņa ekselence nodomājis ierasties pie jums kādreiz personīgi.

— Kālab?

— Interesējas.

— Nupat bija ugunsgrēks. Lūdzu piesēsties!

— Jā, dūmi, es jums teikšu, bija redzami pa visu guberņu. Pat pie mums, — rotmistrs divdomīgi atteica.

— Šis ugunsgrēks man izmaksā vairāk par trīssimt tūkstošiem.

— Ko jūs sakāt? — Un ritenītis čirkstina grīdu.

Vajadzēja stipri piekāpties šiem lopiem — strādniekiem. Velns lai parauj, kas par nepatikšanām. Velns! . . .

— Jā-ā … Es jums teikšu, tas tikai ir, mjā-ā …

Silts vakars. Tējas galds klāts verandā, aiz kuras zaļoja dārzs. Tur strādāja dārznieks: apraka aveņu krūmus. Viņam palīdzēja Prjatkins un Ogļadkins, kas bija pavadījuši rotmistru. Unters Popolzajevs gaidīja virtuvē. Karls Karlovičs viens iziet baidījās: sveša vieta — nomale. Tēju glāzēs lēja pats Prochors Petrovičs. Sīca uzmācīgi odi. Karls Karlovičs biedēja tos ar cigārā dūmiem.

Negaidot līdzi vējiņam iztālēm atlidoja «Ilgie gadi». Aizvien plašāk, aizvien skaļāk. Karls Karlovičs mitējās šķindināt karotīti.

— Kas tad tas?

— Diakons.. . Laikam peldēties aizgājis. Verstis trīs no šejienes.

— Ak diakons … Feraponts, ja nemaldos? No kalējiem?

— Tas pats … Bet kā tad jūs …

Karls Karlovičs, izlaidis dūmus pa vienu, pa otru skūto lūpu kaktiņu, paskaidroja:

— Sarakstiņi, kungs… M-jā-a____

Bet līdzi vējiņam plūda aizvien skaļāk, aizvien plašāk, aizvien spēcīgāk:

— Mūsu la-abdari-im . . . lielkungam Pro-o-ochoram .. . Gro-o-omovam.

— Balss, es jums teikšu, fenomenālā.

Rotmistrs staigāja pa verandu, žvadzinādams piešus un raustīdams kreiso plecu.

— Jā… Tas sievas nopelns… Bet es… ziniet… tā…

— Ko, neticīgs? — Viesis pamāja namatēvam ar acīm.

— Ne jau . .. Taču tā … Ziniet, darīšanas …

— Nu, bet Protasovs? Kā viņam ar to…

Lielisks cilvēks …

— Jā, brīnišķīgs cilvēks. Ar strādniekiem satiek, vai ne? Un vispār…

Prochors Petrovičs samulsa, apdomāja vārdus, baidījās iekrist izliktā cilpā.

Jā, ar cilvēkiem satiek, — viņš atbildēja. — Ja Protasovs neprastu satikt ar strādniekiem … Tad es viņu pa galvu pa kaklu būtu aiztriecis ratā.

— Esmu apmierināts, — rotinistrs, saraucis uz augšu gaišās uzacis, divdomīgi noteica.

Prochors uzdāvāja viņam kastīti Havanas cigāru.

— Paldies, paldies… Nu ko tur… Jūs, tā sacīt, esam mēs, bet mēs esat jūs. — Un, sasitis piešus, Karls Karlovičs atvadījās.

Drīzumā pie daža laba tika izdarītas kratīšanas. Brošuriņas, ziedojumu vākšanas lapas, nelegāli uzsaukumi. Vienu otru apcietināja. Prochors ierādīja apcietinātajiem īpašu telpu. Uzkrāj cilvēkus desmit un aizsūta tālāk.

Nopratināja teclmiķi Matvejevu, divus trīs strādniekus, spridzināšanas darbu desmitnieku, piektās barakas vecāko — sirmo Aksjonovu un acu apmānīšanai Nadeņku.

Rotmistrs parasti pratināja ļoti laipni, cenzdamies, atrast pavedienu. Visus pārsteidza tas, ka viņš sīki jo sīki pazīst šejienes dzīvi, strādnieku noskaņojumu, visus kliedzējus, «runātājus», zina arī Grišku Galvaini un Petju Grāmatnieku. Vārdu sakot, viņam pašam vesels kamols savu pavedienu. Iebaidītie «runātāji» kļuva uzmanīgāki, sāka izlocīties, mānīties. Petja nodzina bārdu tin ar viltotu pasi šobrīd strādā ceļa darbos: sien žagarus kūļos, tēš mietiņus un klusē.

Techniķis Matvejevs kādreiz ieaicināja Protasovu dziļāk krūmos; viņi ilgi staigāja gar krastu sarunādamies.

— Jā, laikam gan streikam īstais brīdis palaists garām, — sacīja Protasovs, atsveicinādamies no Matvejeva.

— Kāpēc?! — tas iebilda. — Nemaz ne. Tikai jāņem vērā strādnieku noskaņojums un nav jāmazina viņu iejūsma. Ja jau cīņa, tad cīņa …

Protasovs saviebās.

Karls Karlovičs, cēlies no Baltijas baroniem, bija uzticīgs Krievijas tronim. Viņš dzīvoja netālu no baznīcas, kādas jaunas mājas augšstāvā. Apakšā bija izvietoti divi vadi zaldātu. Algu viņš saņēma no kroņa un «par īpašiem nopelniem» arī no Prochora Gromova. Viņš ieradās vizitē pie mistera Kuka, pie inženieriem, kas jau precējušies, pie tiesneša, Aleksandra tēva un pristava.

Nadeņka vai izkusa: rotmistrs bija skaists. Vizite tomēr bija īsa: ielēja, saskandināja, iedzēra. Karls Karlovičs tikai pateica:

— Es stipri paļaujos uz jums, Nadežda, piedodiet, Petrovna? Sazvērestība, saprotiet. Vajag kā neka … Jā gan.

Apmeklējis Aleksandra tēvu, viņš piegāja tam klāt, lai tiktu svētīts.

Vai tad jūs pareizticīgs?

— Nē, protestants . ..

— Teicami, teicami, — garīdznieks nopurpināja. Karls Karlovičs tomēr nesaprata: vai tas ir teicami, ka viņš protestants, vai arī tas, ka atļauj sevi svētīt vienkāršam popam.

— Nu, kā tad dzīvojat? Kāda ir noskaņa kalpotāju un strādnieku vidū?

— Piedodiet, pulkvedi…

— Pardon, esmu vēl tikai rotmistrs …

— Piedodiet man, Kari Karlič… Es tomēr esmu nesabiedrisks cilvēks, dzīvoju savrup… Un dzīve aizrit man garām.

— Nu, bet ka tad… N11, piemēram, grēksūdze? Viņiem taču grēki jānožēlo, un jums, ja nemaldos, jājautā: sak, kāda ir jūsu attieksme pret caru, pret pastāvošo kārtību utt.?

— Bet vai zināt… — Aleksandra tēvs galīgi samulsa.

— Nē, nē! — žandarms iesaucās. — Jūs mani neesat pareizi sapratis. Ne jau personīgi, protams, ne jau Pjotrs vai Sidors. bet tā vispār, jūsu vispārējās domas par šejienes prātiem?

Aleksandra tēvs neveikli nopūtās, viņa acis zem rudajām uzacīm šaudījās, nezinādamas, kurp raudzīties. Zīda talars saplaka.

Nu, cienītais, kā tad ir? — Žandarms iztālēm sāka aplūkot savus noslīpētos nagus.

— Piedodiet, Kari Karlovič, man šķita, ka jūs esat ieradies …

— Nē, nē, ne! — Žandarma plaukstas noslīga uz leju. — Būtu smieklīgi, nejēdzīgi. Tā nemaz nav pratināšana, nemaz, — žandarms steidzīgi runāja. — Es, tētiņ, esmu jūsu viesis.

— Ļoti priecājos, ļoti priecājos… Varbūt glāzīti vīna? Lūdzu.

Saskandināja, iedzēra. Zīda talars gurkstēja.

— Jā, neticības un brīvdomības vēji patiešām pūš visā pasaulē. Un neslēpšu jums kā valsts varas pārstāvim, ka viegla vēsma atplūst arī šurp.

Žandarma labi koptā un viegli nopūderētā seja kļuva nopietna, pasmaidīja un atkal kļuva nopietna. Un pieši zem krēsla žvadzēja. Aleksandra tēvs iešņauca tabaciņu.

— Teikšu jums, tētiņ, zem četrām acīm, ka vispārējais stāvoklis mūsu teritorijā nav labs. Nemiera cēlāji siro pa Krieviju veseliem bariem. Fabrikās sarkana smaka… Un ļoti stipra…

_— Ak kungs! — Aleksandra tēvs pārmeta krustu. — Pasargi mūsu Krievijas valsti! Pasargi, kungs, savus ļaudis!

Aleksandra tēvs nošķaudījās, bet žandarms viņa vietā nošņauca degunu Holandes linaudekla kabatas drāniņā.

— Grūti, grūti, es jums teikšu. Man ir ļoti grūti veikt savu pienākumu. Grūti un bīstami. Gribēju jau mest visu pie malas. Bet… Bet man ir ģimene …

— Jā, jūsu dienests ļoti ļoti…

— Ko? — rotmistrs nopūtās. Viņa skatienu aizmigloja cilvēciskas jūtas. Bet tad kreisais plecs pašāvās uz augšu, pazib-snīdams ar uzpleča sudrabu. — Un vispār, godātais Aleksandr» tēv, savos lieliskajos sprediķos nepieskarieties, lūdzami, akūtām tēmām. Es jūs lūdzu .. . Piemēram, tēmai par darbu un kapitalu, "par uzņēmēja un strādnieku attiecībām. Mēs jau abi, protams-. .. Jūs zināt, evaņģclijā tieši teikts: «Vai tiem bagātajiem» un «atdod visu nabagiem». Tas ir kārdinājums. Mēs abi, protams… Un vispār, kas pirms divi tūkstošiem gadu bijusi patiesība, tas tagad … — Žandarms sastomījās, atkal sāka aplūkot savus nagus. Cienīgtēvu stipri samulsināja rotmistra vieglprātīgā replika, viņam gribējās ar to strīdēties, bet sirds pukstēja satraukti.

Misters Kuks ļoti baidījās no žandarmiem: viņš bija pārliecināts, ka žandarmi ierodas izdarīt kratīšanas un apcietināt vai pat nošaut turpat uz vietas. Par vienkāršu rotmistra viziti misters Kuks nespēja pat sapņot. Bet bija gadījies tā: Karls Karlo-vičs apmeklējis viņu pašu pirmo, jo viņu mājas atradās gandrīz blakus. Un kā par nelaimi iepriekšējā diena bijušas kratīšanas Un dažs labs sagrābts ciet. Misters Kuks vispār mīkstčaulis. Un riu svētdienas diena, viņš sēž pie galda, lasa mātes dāvāto bibeli angļu valodā. Lasa, bet kaut jel viens vārdiņš līdis galva. «O nē, ne jau velti žandarmērijas oficieris atbraucis šurp,» viņš domāja, «esmu ārzemnieks … Droši vien uzskatīs par spiegu. Un prom uz katorgu. Tāpat bez tiesas. O, es krievu paražas pazīstu. Barbaru zeme. Brr.»

Lai uzlabotu garastāvokli, viņš iedzēra pamatīgu konjaka devu.

Pēkšņi kā viesulis iedr&lt;i&gt;/as Ivans.

— Lielskungs! Žandarmi atnākuši.

Un misteram Kukam likās, ka, tā pateicis, Ivans izlec pa lodziņu ārā. Bībele noblī'kšķēja uz grīdas.

Durvīs parādījās majestatiskais Karls Karlovičs; pieši iešķin-dējās, zobens piesitās pie grīdas. Misters Kuks pietrūkās kājas, pašāva rokas uz augšu kā ekspropriatora priekšā, izdzisusi pīpe izkrita no mutes.

— Atļaujiet, iepazīties.

Hallo, hallo, — misters Kuks bezjēdzīgi murmināja, apakšējais žoklis drebēja. Viņš vienā mirklī pazaudēja krievu valodas zināšanas:

— Es, liīk, to, to, to… — Viņš ķērās pie rasējumu vīstokļiem. — Es ir inženieris… Politik nejaucos… Revolucij nevajag … O nē, nē! Cars un ķeizars… Hallo!

Žandarms pasmaidīja, visu saprata. Misters Kuks, noslaucījis no lūpām siekalas, sāka atjēgties. Un drīz vien, trešo konjaka glāzīti dzerot, viņi sarunājās pusskaidrā angļu valodā.

— Ivan! Stulban! … Adiot! Kafeju barona kungam…

… Un tad pie Protasova. Laipna vizite un kaut kas līdzīgs nopratinājumam. Iepazinās. Protasovs ārēji mierīgs. Jā, kreisās rokas mazais pirkstiņš gan drebēja. Apsēdās.

— Piedodiet, Andrej Andrejič! Es tā vienkārši. Pacienājiet ar tēju! Mājās, es jums teikšu, šausmīgi garlaicīgi. Viens pats.

Anželika šaudījās ar sacirtotu cekuliņu; viņa divreiz mainīja tualeti: viesis bija skaists, it īpaši lūpas un vaigu bārda.

Viesis ar namatēvu ilgi kavējās uz aplinku ceļiem. Viņi abi zināja, par ko būs runa un kādā plāksnē risināsies valodas. Vakars. Patvāris sāka sīkt savu skumīgo, vienmuļo dziesmu. Klausoties šai raudulīgajā sīkšanā, Protasovam nez kāpēc kļuva skumji. Viņš atcerējās Ņinu, viņas teikumu vēstulē: «Laikam mīlu.» Patvāris apklusa. Domas par Ņinu, kas iekritušas prāta pavisam nelaikā, pārtrūka. Rotmistrs paberzēja rokas, pagrieza pirkstā gredzenu ar akmentiņu uz augšu, uzrunāja viņu sirsnīgā ionī kā vecu draugu:

— Dārgais Andrej Andrejič, mīļais. Jūs esat nopietns Eiropas mēroga cilvēks. Jums arī jādomā kā īstam eiropietim. Jūs, protams, labāk par mani pazīstat Kārļa Marksa doktrinas. Vai ne? Un kā tad ir? U-topija! Nav pamata. Tas ir, mūsu zemnieciskajā zemē. Tagad tālāk. Es jūs, protams, varētu daudzējādi pieķert. Taču…

— Ka tad? — Un Protasovs ar iekšējo dzirdi pūlējās uztvert, kurā pusē aizcirtīsies lamatas.

— Tomēr… Pagaidām es vēl nerīkošos, lai gan varētu to darīt nekavējoties.

Protasovs kļuva nemierīgs.

— Piemēram, tā. Nakts. Lietus. Datumu es jums vēlāk pateikšu. Jūs meklē strādnieks. Kurš? Vēlāk pateikšu. Jums ir la-terniņa. Mirgotāja. Mirg-mirg-mirg… Pēc tam ceļojums caur mežu uz atstāto baraku. Teclmiķis Matvejevs, strādnieki, lekcija. Nu, ko tad vairāk? Kā jūs to novērtējat?

— Vai pratināšana?

— Jā gan, pratināšana.

Protasova nolaistie plakstiņi ietrīcējās, mute kļuva sausa. Pavīdēja nepatīkama doma par provokatoru. Atcerējās, ka tajā naktī bija sastapis divus jātniekus: Nadeņku un vēl kādu. Kļuva derdzīgi.

— Jūs, protams, nicināt mani? — rotmistrs nopūties pieglaimīgi noņurdēja. — Atļaujiet noņemt zobenu. Tā vienkārši. Vai drīkst?

Rotmistrs nolika zobenu kaktā pie podiņu krāsns, pakavējās tur, noliecas, lai sakārtotu nobrukušo zeķi, bet pats uzmanīgi vēroja krāsni, podiņu šuves, ieskrāpējumus. Tad sāka staigāt turp un atpakaļ. Abi naidīgi klusēja. Protasovs smēķēja. Zobi klabēja pret dzintara iemuti. Un negaidīti tēvišķa balss:

Andrej Andrejič, mīļais… Metiet visu to pie malas, es jūs ļoti lūdzu! Apmieriniet manu sirdi. Nu, kas jums par interesi? Jūs saņemat divdesmit piecus tūkstošus. Ak tu tētīt! — Rotmistrs sasita plaukstas. — Tā taču ir ministra alga … Es — četri tūkstoši un jau tad jūtos kā kungs un nemaz nevēlos spēlēt revolūciju. Tpū, lai viņu velns . . .

Protasovs pasmaidīja ar seju, bet sirds palika nopietna, smeldza. Nodomāja: «Veikli šis neģēlis liek cilpas.» Mazais pirkstiņš atkal iedrebējās. Un viss viņš iekšēji sarāvās, kā čūsku ieraudzījis.

— Dārgais Andrej Andrejič! Vai jūs domājat, ka arī man sirds nesmeldz? Un kā vēl! Vai tad es neesmu patriots, vai neesmu mūsu nelaimīgās Krievijas dels? Zeme ir tumša, bez tiesībām — tā ir aksioma. Ikviens muļķis to redz. Caru slikti ietekmē. Krievija iet bojā. Bet kā, kā lai palīdz? Jūs sakāt revolūciju, jā? — rotmistrs pamēģināja izlikt cilpu.

— Nē, es netaisos jums to apgalvot.

— Nu jā, protams, — rotmistrs vīlies paraustīja kreiso plecu, sabāza rokas kabatās un staigādams sāka dudināt kādu jautru motivu no «Zilās bārdas». — Sāpīgi, sāpīgi… Jā. Jūs nevēlaties runāt ar mani vaļsirdīgi. Zēl.

It kā spēcīga elektriska strāva pēkšņi uzrāva Protasovu kājās.

Bet vai jūs, rotmistra kungs, pazīstat apstākļus, kādos dzīvo mūsu strādnieki, lūk, šeit, šeit, pie mums?

Pa daļai — jā. Rotmistrs piemiedza acis, vingri pakratīdams galvu.

— Un tad?

Ue, he … Nopratināšana?

Nē, rotmistr, vienkārši gribu zināt jūsu domas.

— Apmierinieties, mīļais Andrej Andrejič! Jūs ļoti labi saprotat, ka tā nav mana darīšana. Tas ir īpašas inspekcijas uzdevums. Tai jāaizstāv strādnieku intereses …

— Tomēr varbūt jūs … kaut kā …

Nē. Es netaisos ietekmēt Gromova kungu. Jā, starp citu, šurp taisās atbraukt gubernators. Bet ko tad jūs gribat? Ko strādniekiem vēl vajag? Vai viņi nevēlas nokļūt… zināt kur? Pie velna vecmātes. Nē, nē, pietiek!

Strāva zaudēja spēku. Protasovs, sevi lamādams, lēni nosēdās. Viņi iezibsnīja viens otram acu raugos kā dīdītājs un tīģeris.

Jā gan, jā gan, — žandarms vēl piebilda, tad pārlaida Protasovam stīvu skatienu un atkal pievērsās krāsnij. Krāsns bija auksta. Krāsnī nelegālā literatūra. Protasovam pamira sirds. Viņš ar izbailēm sekoja ienaidnieka acīm. Krāsns it kā salīgojās, palēcās uz augšu. Rotmistra lūpām pārslīdēja smīns.

Ja gan, jā gan, — rotmistrs uz pirkstgaliem devās pie krāsns. Viņš noliecās, skaidri saskatīja divus tikko saredzamus caurumiņus podiņa šuvē, viegli paskrāpēja tos ar nagu. Krāsns vienā mirklī kļuva karsta, sakarsa viss kabinets. Protasovam pašam kļuva karsti un krekls uz muguras sāka kustēties.

— Caurumiņi?

Jā, laikam gan, Protasovs dzēlīgi attrauca.

Rotmistrs ar steigu izdzēra iesākto tējas glāzi.

— Jā gan, — viņš atkal iesaucās un piesita ar glāzi pie galda.

Protasovs saviebās. 2ults saskrēja viņam galva.

— Jārīkojas! Pēc iespejas stingrāk, pec iespējas krasāk. Citādi viss sairs, viss sabruks. Laiks ir izšķirošs. Jā gan.

— Nu, ko tur, — Protasovs ieminējās, ar svārku piedurkni norausdams sviedrus no pieres. — Es pats esmu liels disciplinas cienītājs. Taču domāju, ka likumīgas strādnieku prasības…

Piedodiet, prasības? — Rotmistrs ar pirkstiem papleta šauro mundiera apkaklīti. — Strādniekam atļauts tikai lūgt! Uz redzēšanos, cienītais!

Rotmistrs uzkāra zobenu un, piešķīris sejai vēsas laipnības izteiksmi, steigšus prātoja: vai sniegt Protasovam roku vai ne? Ja nu piepeši Protasovs izspēlē joku un nesniedz roku pretī.

— Nu pateicos par tēju, — rotmistrs pagāja pāris soļu un atgriezās. Pieklauvēja ar sārto nagu pie krāsns, kur izurbti tie divi caurumiņi, draudīgi satvēra abas Protasova rokas un iečukstēja viņam ausī: Mans dārgais, sadedziniet, dieva dēļ! Iznīciniet! Citādi negaidot var gadīties kratīšanas. Man ļoti negribētos, lai… Jūs sapratāt? — Vēsās laipnības maska izgaisa, seja kļuva itin sērīga, acīs melīga, teatrala sirsnība. Palieciet sveiks, mīļais Andrej Andrejič! — Un ilgi ar cieņu kratīja namatēva roku. Protasovs, gluži nosarcis, uztraukts, samulsa, nezināja, ko teikt.

Viņš aizslēdza kabineta durvis, aiz riebuma nomazgāja rokas odekolonā, ar dzelzs kasīti izvilka podiņu un visu, kas glabājās krāsns slepenajās ejās, uz vietas sadedzināja. Cauru nakti viņš.

nogrozījās gultā bez miega. Pa labi divdesmit pieci tūkstoši un Ņina, pa kreisi — strādnieku masa, vadoņu novēlējumi, pašuzupurēšanās. Ak vai, ak vai! …

No rīta Protasovs teicās esam slims. Viņu apmeklēja ārsts.

7.

Kavalkade auļoja pa ceļu uz taigu, ka putēja vien. Visiem pa priekšu — Ketija staltā kumeļā. Atnacones tērpa viņai nav. Ke-tija sēž zirgā jašus, kājās viņai mistera Kuka platās bikses, galvā kaut kāda puspieklājīga žokejcepure. Vējš planda plīvuru. Viņai blakus brašais oficieris Igors Borzjatņikovs. Aiz tā misters Kuks ar pīpi zobos, ģērbies ziemišķādas svārkos, aiz mistera Kuka Ivans. Viņš baltos cimdos, galvā mistera Kuka katliņš; Ivana garās kājas, nejēdzīgi atmestas sāņus, rēgojas gandrīz līmeniski, jo nav kur tās likt: gar segliem abās pusēs novietoti divi milzīgi grozi, pilni ēdamā un vīna.

Ivanam seko pārītis: skaistule Nadeņka pristava zilajās bikses ar sarkano apšuvi; lai gan Nadeņka diezgan pilnīga un gurnos līdzīga bumbai, tomēr vīra bikses viņai par platām, tanīs viss pazūd. Viņai blakus bezūsainais štaba kapteinis Usačovs. Viņš smagnējs, īsām kājām, šauriem pleciem, lielu vēderu, platu dibenu un resnu, grumbainu kaklu. Ar vēderu uzgulies seglu izliekumam virsū, resnis nevis sež, bet it ka turas seglos četrrāpus, viņš viss saliecies uz priekšu, kuru katru mirkli metīs kūleni pāri zirga galvai un ietrieksies putekļos.

Vai krata gan? — Dzēlīgā Nadeņka spurkšķ saujā.

Nē, nekas, — štaba kapteinis sēc. — Man tas iedzimts… Es gandrīz nekā neēdu, tomēr kļūstu resņs … Un, starp citu, .es taču vēl nemaz neesmu vecs.

Resnīši allaž mēdz būt ļoti labsirdīgi, — Nadeņka pasaka komplimentu.

— Mērci… Grand nierei! — Staba kapteinis Usačovs, bolīdams lielās mušas acis, izslienas taisns, bet vēders sveras uz priekšu, un drīz vien štaba kapteinis atkal noslīgst četrrāpus.

Pēdējais pāris — inženieris Andrijevskis ar dziedātāju sievu (kontralts). Viņi abi ir skaistuļi.

Pašās beigās -Iļja Sochatichs, viņš, krietni atpalicis no citiem, per savu ķēvīti viena pēršanā. Ķēvele tikām grozās, kamēr pagriežas atpakaļ un saniknota auļo mājup tā, it kā tai terpen-tins būtu pašauts zem astes. Stallī Iļja zvetē ķēvei pa purnu, bet sievai mājās saka:

Uzskatīju par labāku uzspļaut tam izpriecas izbraukumam no visgarākā koka galotnes. Grūsnu sievu pamest likteņa varā spēj tikai bezkauņa. Bet es taču esmu pietiekami kulturāls, ja negrib teikt vairāk. Lai viņus nelabais ierauj sev nāsīs!

Pirmais tosts — kunga ķeizara un visas valdnieka ģimenes veselībai. Jau vakars, laukumiņš mežā, ugunskuri. Ivans piedzēries, pirkstaiņus pazaudējis, olu kultenim no četrdesmit olām sāls vietā piemetis labi krietni cukuru. Pēdējais tosts uz daiļo dāmu veselību: uz Ketijas, Nadeņkas, Adelaidas Mardarjevnas un visu sieviešu veselību.

Bet, ja nu sieviešu nemaz nebūtu pasaulē, ko tad? Lodi pierē. Cilpu kaklā . ..

— Tad jau arī mūsu nebūtu.

— Sievieti dzīvē vada jūtas, vīrieti — prāts…

— Bet kas ir pārāks, kas daiļāks: prāts vai jūtas?

— Jūtas, jūtas, jūtas! — kā negudra kliedz tumšmatainā Ketija. Vīns viņai sakāpis galvā, viņa dzer ar Igoru Borzjatņi-kovu tubrālības un visu klātbūtnē saldi skūpstās.

— Bis, bis, bis . . . Rūgts!

Ketija iespiegdamās iekrīt rokās jaunajam oficierim ar kazaka ūsām.

— O jā … O jā!… — Ieskurbušais misters Kuks greizsirdības izmisumā spļauj pār lūpu un dusmīgi pūš.

Resnais Usačovs krekšķina, mēģina ēst saldo olu kulteni un ari spļaudās.

— Ivan! Stulban! … Dod šurp pašu labākais … Pašu labākais . ..

Bet Ivans, aplipis ar odiem, kājas un rokas izpletis, guļ zem krūma cietā miegā.

— Vai jūs patiešām spētu nošaut dzīvus cilvēkus? — Nadeņka smiedamās aplaiza lūpas. — Tā ij būtu šāvis uz ļaudīm: blīc-blāc!

— Blīc-blāc.!… Tā ij būtu šāvis. — Uz muguras gulēdams, blisina acis štaba kapteinis Usačovs. Ar papēžiem atsperdamies pret zāli un grozīdams resno dibenu, viņš kā zutis pielocījās pie Nadeņkas. — Gabalus divdesmit trīsdesmit vajadzētu nolaist no kājas — blīc-blāc, — un visai sazvērestībai būtu beigas, — no-, sēca štaba kapteinis, un viņa kreisā roka maigi apvijās ap Nadeņkas vidukli.

— Ai, grēks! . . . Ai, grēks! … —Nadeņkas mīkstās ribiņas sarāvās, viņa atbīdīja štaba kapteiņa nosvīdušo roku. — Ai, es pat ļoti baidos kutināšanas. Ak jūs nerātnis! Bet nošaut ir grēks.

— Pret grēku ar spēku … Neko darīt, zvērests. Blīc-blāc! — Štaba kapteinis, uzspiedis skūpstu uz Nadeņkas kārpas, čukst:

— Paiesim drusciņ tālāk, lūk, turp …

— Nu lai jau, paiesim ar. Bet kādēļ?

— Tāpat vien, tāpat vien . . .

— Ai, grēks! … Cik jūs resns, patiešām … Un asinskārīgs.

Adelaida Mardarjevna uzsāka skumīgu čigānu dziesmu daiļā

kontralta balsī. Vīrs pievienoja tai savu baritonu. Dziesma plosīja sirdi, bija sāpju pilna. Ketijai ietrīcējās lūpas un sirds sāka skaļi pukstēt. Viņa atcerējās mirušo māti, pagājušo jaunību, vientuļo, pamesto tēvu. Viņai kļuva žēl savas dzīves.

Kuks saviebās, nošņauca degunu un, laizdams no mutes burbuļus, muļķīgi pinkšķēja kā mazs puika.

Ļoti liela … jums … krieva … grand paldies …

Dzērumā viņš allaž aizmirsa visas valodas, pat savējo. Arī pīpe viņam apdzisusi, trūkst spēka to aizkūpināt un nav arī tabakas. Bet dziesma kļūst vēl skumjāka, vēl sērīgāka, izmisuma sāpju pilna. Un Ketija atkal apkampusies ar poručikti.

— Van! Diot!… Kur mana zirga?! Alez uz mājām!

Misters Kuks pietrūkās kājās, kā negudrs nikni izšķīra apkampušos Ketiju ar Igoru un, dūres kratīdams, iebrēcās:

— Kas ar mani? Seja pret seja! Blīc-blāc! … Boksa! Boksa! Būsim dragāt purna! Ketti! Uz redzi! Jūs esat pavisam, pavisam draņķis… Un laida ļekas vaļā, pasitās sānis, tad — krustām šķērsām un, gan ar plecu, gan muguru aizķerdamies aiz priedēm, ienira taigā, nokrita zemē un nočamstināja:

Turpiniet, lūdzami… Mana ļoti… ļoti mīl… klausīties čigāna zirgu … trijjūgs … Ļoti reti, bet nekad . . .

Apskurbusī Ketija pārlaida aukstos pirkstus pār seju. Melnās acis plaši ieplestas. Viņa nesaprata, kas ar viņu notiek, raudzījās uz visiem kā nepazīdama, pielika šausmīgas pūles, lai atjēgtos, bet viņā viss bija sastindzis. Kļuva baigi. Ķērkdama un baismīgi smiedamās, viņa iekrita Igoram Borzjatņikovam klēpī un sauca:

— Nesaprotu … Esmu piedzērusies … Cik riebīgi! Kāpēc, kāpēc?!

Zaldātu un žandarmu klātbūtnes uzmundrināts, Prociiors Pet-rovičs līdzīgi magnetam kā ar cilpām pievilka savam liktenim kļūmīgus notikumus. Nu bet šie notikumi jau ienāca dzīvē arī patstāvīgi.

No Medvedevas ciema ar jauno sievu atgriezās Pjotrs Daņj-ličs Gromovs, nu jau vecs vīrs. Anna Inokentjevna, būdama stāvoklī no Prochora, brauca traģiskā dvēseles noskaņojumā.

Pienāks laiks, kad Pjotrs Daņiličs, sastapies ar Prochoru aci pret aci, dos triecienu dēla sirdij ar savu piepešo parādīšanos.

Pienāks laiks, kad Anna Inokentjevna paziņos vīram, ka piedzimušais nav vis viņa dēls, bet gan mazdēls. Viņa aiznesīs mazuli Prochoram un pateiks: «Šeit ir tavs dēls un brālis.» Viņa to katrā ziņā izdarīs Ņinas un vēl kāda sveša klātbūtnē, pēc tam sāks skaļi raudāt, visiem dzirdot, un ielēks no klints Drūmupē.

Ta, mājai tuvojoties, domāja aizvainotā Anna Inokentjevna. Maz tomēr ticams, ka šis viņas nodoms piepildīsies. Kā tas arī būtu vai nebūtu, laikā starp sievietes noziedzīgo vēlēšanos un sagaidāmas atriebības termiņu janotiek kādam citam šausmīgam faktam, kas daudzus notrieks gar zemi un daudziem uz mūžu aizvērs acis.

Ņina Jakovļevtta posās atceļā pie vīra. Viņa ilgojās it ka di-' Vējās plāksnēs: ilgas tā vispār, virspusē, un dziļākas ilgas. Ceļojums aizkavējās sakarā ar Veročkas slimību — masalām. Kāda gan būs Ņinas sastapšanās ar Protasovu, ar vīru, ar taigu? Viņa baidījās fio savām jaunajām jūtām pret Protasovu. Protasovs savukārt visvairāk baidījās, ka tikai, izdarot kratīšanu, viņam neatņem Sapošņikova dāvāto prokurora dokumentu.

Bet šā dokumenta autors, bijušais prokurors, tagadējais trimdinieks Straščalovs, pats gatavojās ierasties pie Sapošņikova.

Arī Prochors Petrovičs sapņoja par aizbraukšanu. U* kurieni — nebija zināms. Tikai viņa dvēsele joprojām šaudījās augšā — leja, augšā — lejā. Varbūt aizceļot uz Svēto Pēterburgu, varbūt braukt pretī sievai vai arī uz Beļģiju, varbūt uz kapenēm. Prochors Petrovičs nezināja, kurp doties. Visticamāk, ka paliks mājās…

Ministra biedrs, kas Prochoravn bija izgādājis zeltraktuves, izlidoja no amata. Pēterburga kā čecharda spēlē priekšniecība mainījās bieži. Poručiks Pripcrentjevs arī bija izsviests no pulka par kāršu spēli, tračiem un dzeršanu. Viņam bija draudējusi tiesa, bet izglāba iespaidīgā dāma Zamoiska. Uzzinājis, ka ministrs atstāj dienestu, Pripefcntjevs saka neatlaidīgi domāt par braukšanu uz taigu, par savu zeltraktuvju atguvi. Vā'.du sakot, viņam gribējās pamatīgi tecūkot Prochoru Gromovu.

8.

Vilks vai Prochors — tas ir viens un tas pats. Vilks ir plēsīgs zvērs. Vilku medī, vilku iznīcina nevis ādas, nevis gaļas pēc, &gt;bet tāpēc, ka tas kaitīgs.

Bet, lūk, Prochori Gromovi dzīvo sev par prieku netraucēti. Likums, kam vajadzētu aizsargāt cilvēku pulku no Prochoricrm 'Gromoviem, ir liekulīgs, nopērkams, vājš. Tas izcepts, nevis lai aizsargātu vājāko, bet gan lai saudzētu patvaļu, rupju spškui ’un negantību.

Ta pasaulē valda Prochori Gromovi, kas nopirkuši ; likumus, visu taisnību.

Jā gan, Prochors Petrovičs ir ierāvējs, plēsoņa, veikalnieks, kas domā tikai par sevi. Bet sāk pūst citi vēji, tie kļūst aizvien stiprāki, pieaug, draud Prochoram, tie uzpūš uguni, un drīz vien visa viņa dzīve būs liesmu apņemta.

Ugunsgrēks tuvojas, bet Prochors Petrovičs to īsti skaidri nesaredz: viņa centienu tornis par daudz zems.

Agri no rīta pie Prochora atnāca trīs pilnvaroti baraku vecākie: divi padzīvojuši vīri un viens jauns puisis. Tie paklanījās, pateica, ka tos atsūtījuši visi uzņēmuma strādnieki un ka tie uzdrošinoties atgādināt uzņēmējam viņa solījumu uzlabot pārtikas produktus un pazemināt to cenas — tas pirmkārt. Otrkārt, palielināt darba algu par trīsdesmit procentiem. Treškārt…

— Ārā! Kad es pats gribēšu, tad būs. Ārā, kamēr neesmu sadevis pa purnu.

Veči ar puisi tikko durvis atrada, bet naktī tos apcietināja.

Darbaļaužu vidū sākās kurnēšana. Dedzīgie uztraucās, bet vēsie mierināja:

Puiši? Ka tikai nebūtu kas ļauns… Šeit ir zaldāti… Pieraugiet, ka tikai . ..

— Kas mums par zaldātiem? Vai tad domājat, ka viņi šaus, vai, uz savējiem? … Kas tad viņi ir… Turki, vai? …

Dedzīgie vēlu vakarā sāka plūst pie žandarma Kārla Karlo-viča fon Pfefera mājas. Sapulcējās, nošņauca degunus, ieskatījās cits citam acīs un sadūšojās:

— Jūsdzimtība! Kā teikt… Nebaidies .. . Atver lodziņu! Mēs, kā teikt, ar labu …

Iznāca žandarms Popolzajevs, sāka kliegt jau no lieveņa:

— Ei, tauta! Izklīst, izklīst! Rotmistra kunga nav mājās.

— Labs ir. Mēs pagaidīsim.

Viņi aizbraukuši uz pilsētu.

— Melo, rūnītais kurmi, melo!… Vēl pēcpusdienā viņš redzēts. Viņš ir mājās, kā teikt… Melo . . .

Spalgs tenors iekliedzas:

— Draugi! Iesim palūkosim istabās!… — Un simti trīs lielais pūlis pieplūda mājai klāt.

No pirmā stāva izskrēja zaldāti, neapjozušies, basām kājām, reizē ar tiem Ogļadkins un Prjatkins. Oficieru nebija.

— Ei, kur jūs lienat? — viņi uzbrēca strādniekiem.

— Mēs, kā teikt, atnācām pēc taisnības. Mūsu pilnvarotos saņēmuši ciet. Viņi nav vainīgi. Kur žandarmu lielkungs? Dodiet šurp žandarmu lielkungu! Mēs, kā teikt, ar labu … Ne-tais-nība-a-a!

Augšējā stāvā nodzisa uguns un pie vaļēja loga parādījās rotrnistrs. Popolzajevs braši pielika roku pie cepures.

— Re, kur viņš! — Strādnieki atkāpās un, lai varētu redzēt žandarmu lielkungu, nostājās pie ceļa, noņēma cepures.

— Jūsdzimtība, mēs pie jums …

— Ko jūs, puiši, gribat?

Pūlis sāka izkliegt savus aizvainojumus un bēdas. Rotrnistrs bija gluži bals. Uzklausīja. Aizsmēķēja papirosu. Pūlis apklusa.

— Ziniet ko, puiši! Ja gribat dzīvot ar mani saticībā, tad vajag ar labu.

— Tā ja, tā ja! — elkoņus šaudīdami un kasīdamies, ļaudis sauca. — Mēs tāpēc ari atnācām pie tevis. Lai ar labu, pa godam, kā teikt…

— Puiši! Zināt, ka man guberņas priekšnieki piešķīruši lielu varu. Manā pārziņā ir bruņoti spēki. Bet es, puiši, tos, protams, neizlietošu. Es, puiši, ticiet man, mīlu jūs kā savus bērnus… — Rotrnistrs šķebīgi saviebās. — Bet ja jūs, saprotat, puiši? Ja jūs, nelieši, turpināsiet jukas, es būšu spiests…

— Kas par jukām? Ko tu runā? Mēs mierīgi… Tikai — Jez-dakovu nost! Citādi viņam galvu norausim! Mēs neesam nekādi skandalisti… Mes … Atbrīvo mūsu pilnvarotos! Un mēs iesim mājās.

— Nevaru. Atbrīvošu vēlāk! — rotrnistrs spalgi iekliedzās, pašāva uz augšu kreiso plecu un aizcirta logu.

Oficieri steidzīgi šķērsoja ceļu. Priekšnieks — resnais Usa-čovs sēkdams deva komandu:

— Zaldāti, ārā! Stāties! Šautenes rokās!

Pēc mirkļa mājas priekša bija tukša. Strādnieki steigšus devās prom. Putekļos vārtījās kāds sarkans tabakas maks un ar papēžiem samīdītas trīs vardes.

Naktī notika apcietināšanas. Ietupināja četrus kliedzējus. Rot-mistrs aizsūtīja gubernatoram šifrētu telegramu.

Prochors Petrovičs pa to laiku aprēķināja pusgada apgrozījumu. Bilance noslēdzās ar peļņu. Proelioram Petrovičam patika strādāt līdz pilnīgam pagurumam, neatraujoties.

Pie aprēķiniem strādāja bez pārtraukuma trīs dienas un trīs naktis no vietas. Grāmatvedis, tukls plikpauris, beigās pavisam apstulba, sāka muldēt, bija kļuvis gandrīz akls. Prociioru uzmundrināja konjaks un aukstas dušas, grāmatvedi — tabaka un degvīns. Smēķēt jau gan smēķēja abi pārāk daudz: vilks, dūmus saodies, atņirdza zobus un šķaudīja. Trešās nakts beigās grāmatvedis Ilarions Isakovičs Kreščenskis iebāza degunu grāmatā.

— Gromov, Petrovič, — viņš murkšķēja, tikko spēdams atplest valgās acis. — Piedodiet augstsirdīgi… Vairs nejaudāju … Raibs gar acīm… Piecnieki, piecnieki, nulles… Iešu gulēt…

— Nav spēka? — Prochors iesmējās. — Nu, jods ar tevi, ej pagulies! Pagaidi, — kur tev tas debets? Vai aprēķināji?

— Debetu — nē … Saldo! Trīs mil… trīs tril… — grāmatvedis nosēcās, ievaidējās, pagriezās uz kušetes ar seju pret sienu un aizmiga.

Arī Prochors bija apstulbis no vīna, bezmiega un skaitļiem. Skaitļi ar plusiem un minušiem lēkāja acu priekšā, skaitļi viņu apdullināja. Prochors iedomājās, ka jau zaudē prātu, un izbijās. Viņš pieaicināja vēl divus rēķinvežus un misteru Kuku. Tie kopā ar izgulējušos grāmatvedi noslēdza sarežģīto bilanci. Prochors un visi četri palīgi bija pārsteigti. Deviņu gadu laikā uzņēmumā ieguldīti trīsdesmit trīs miljoni.

KolossaI!… Kolossal! — izdvesa misters Kuks lielā sajūsmā. Viņa sadauzītais deguns aplipināts plāksteriem — atmiņa no jautrās uzdzīves ar Ketiju un karavīriem.

Prochors izmaksāja katram simt rubļu, grāmatvedim — divi simti. Visi bija priecīgi. Protams, vispriecīgākais tomēr bija Prochors Petrovičs Gromovs: pa šo gadu viņš jau saņēmis un vēl saņems ap divi miljoni peļņas. Divi miljoni? Tas nozīmē — pieci tūkstoši pieci simti rubļu dienā. Tas ir, ikviens strādnieks metis viņam cepurē ik dienas vairāk par rubli, bet pats sev paturējis tikai grašus.

Bet Prochoram Gromovam nebija nekādas vajadzības par to domāt: strādnieks jau ir tas rīks, kas padara bagātu, tas — svēts dzīves likums. Uzņēmuma sekmes tomēr nesagādāja viņam tādu prieku kā senāk. Viņa mājas dzīvē rēgojās tukšums; to nav ar ko aizpildīt.

— Ņina, Ņina, — naktīs Prochors pūta, — vai tu patiešām Protasovu vērtēsi augstāk par mani?

Ilgas pēc sievas Prochoru māca arvien biežāk un biežāk; viņš saprata, ka sieva viņam nav vienaldzīga, kā vēl nesen bija domājis, ka tā viņam varbūt ir pats galvenais. Jā, protams, viņš to mīl. «Bet kāpēc, kāpēc Ņina pāri galvai iestigusi kristīgā ticībā, nevis dzīves radītāju, bet pazemīgu novērotāju reliģijā, kāpēc traucē viņu darbā? Un šī viņas filantropija, sentimentālisms? Savādi… Bet, ja viņa ateistu Protasovu uzskata par savu draugu, tad kāpēc tas līdz šim laikam nav spējis atradināt viņu no baznīcas murgiem? Savādi, savādi…»

Pēkšņi Prochora domu pavediens pārtrūkst, un viņā reizē pamostas divējas bailes: vai patiešām viņš, Prochors, ir novērsies no dieva, no reliģijas? Vai patiešām Ņina mīl Protasovu? Otrās bailes tomēr stiprākas — kaila greizsirdība, tās acumirklī izdzēš skumjas par ticības zaudēšanu. Sirdī iedur sāpes, smadzenes iekvēlojas, no tumsas iznirst Prochora izdomātas neķītras ainas: kā Protasovs pavedina Ņinu un ka Ņina, laulību pārkāpdama, kļūst neuzticīga vīram. Prochors griež zobus. Viņš ļoti nīst Protasovu. Viņš mocīdamies zvēr, ka nošaus šo donžuānu ar inženiera cepuri galvā, tiklīdz atklāsies tā mīlas sakari ar Ņinu. Taču aukstā prāta balss Prochoru tūlīt nomierina: viņam nav nekādu redzamu pierādījumu, ka Ņina viņu krāptu, tātad sieva viņam uzticīga. Protasovs ir neaizstājams cilvēks, viņš vada visu milzīgā uzņēmuma mechanismu; iznīcināt Protasovu nozīmētu iznīcināt pašu uzņēmumu. Bet Prochors vēl nav skaidrībā, kas viņam dārgāks: Ņina, kuru sliktākā gadījumā var aizstāt cita sieviete, vai uzņēmums, kurā viņš ieguldījis savas smadzenes, savas asinis?

Tā bezmiega naktīs Prochors sasprindzināti vēroja pats sevi no malas. Gan sīkāk nepārliecinādamies par to, ka viņa minējumiem relativs raksturs, viņš vienkārši iztaustīja, revidēja sašķo-' bijušos apziņu un kā akacī ieslīga iekšējas pretrunās, kas jo dienas jo vairojās.

Kāds tad ir viņa garīgās slimības cēlonis? Ņina? Nē. «Ak, sievai bēdas norims drīz, un draugi draugu aizmirsīs.» Nu, pie velna, pie velna! Protasovs? Nē. Galu galā Prochors var arī no viņa šķirties, pameklēt sev citu. Nu, kur tad ir tā plaisa, kur grasās sašķelties viņa iekšējās pasaules aparats? Vai patiešām dzeršana, kokains, morfijs, tabaka? Pie noliegtajiem narkotiskajiem līdzekļiem taču viņš reti kad ķēries, tikai lielas vajadzības gadījumā. Tātad dzeršana? «Velns lai parauj, vajadzēs atmest… Kļūstu par žūpu. Un nav jau nekāds brīnums: tēvs alkoholiķis, vectēvs . . . bandits.» Pie vārda «bandits» Prochors saraujas, papēži kļūst auksti, izbijušos acu priekšā pavīd tumšā, baismīgā pagātne. «Jasviež projām, jāsviež… Tūlīt jāsviež!» Prochors klusībā iesaucas un, lai neļautu pagātnei spoži uzliesmot un atdzīvoties, pietrūkstas no gultas (arī vilks pietrūkstas kājās), metas pie rakstāmgalda, steigšus izņem no atvilktnes kārbu ar kokainu. «Tūlīt jāiesviež ateja …» Dažus mirkļus pakavējas, vērodams, kā gar viņa kvēlo skatienu aizpeld iezaļgani mirdzoša parādība — vai nu Sinilga, vai Anfisa, — un dusmīgi ietriec kokainu abās nāsīs. Atpakaļ viņš atgriežas aizvērtām acīm, lai neredzētu spokus, un liekas gulēt. Apziņa palēnām, tomēr vēl diezgan ātri pārslēdzas citā plāksnē. Drīz vien visu nomāc iluzorisks sapnis par slavu, juceklīgs skaitļu izbārstījums, zelta naudas žvadzoņa. IJn tikai uz rīta pusi — smags miegs.

Dažreiz Prochors, iekšēji plosīts, uzcēlās nakts vidū un nostājās pie svētbildes.

— Kungs, apžēlojies par mani!… Esi žēlsirdīgs pret mani, grēcinieku!

Taču izbārstītie skait]i un zelta žvadzoņa nomāc vēsās lūgšanas saturu. «Jāaiziet pie Aleksandra tēva parunāties, viņš prātīgs pops,» Prochors domā. «Ņina man pārmet, ka es tiranizējot strādniekus… Bet ko viņi, velni, grib? Bez manis būtu nosprāguši. Baroju un ģērbju piecus tūkstošus, neskaitot sievas un bērnus. Viņiem, lopiem, tā vēl nepietiek? Es taču nevaru ņemt un atdot viņiem visu. Nu lai jau esmu ekspluatators, lai esmu tirāns. Darbu vainago panākums. Kungs, nepamet mani!»

Pēkšņi viņā viss pārvēršas.

— Zinu, kas vainīgs pie manas kaites. Tā nav Ņina, ne arī Anfisa, bet jūs, nelieši… — viņš nikni čukst un draud tumsai ar pirkstu. — Tie esat jūs, kas vajā mani kā zvēru, jūs, jūs, kopa ar savu Protasovu. Gribat norīdīt, atstāt bez biksēm?! Nu, pagaidiet tikai, gan es jums sadošu!…

Tad no tumsas atskan pārmetumu pilnā Ņinas balss, un viņas vēstules sāk runāt kā dzīvas. Prochors uzvelk segu uz galvas, aizbāž ausis. Bet N'nas balss skan pašā Prochorā.

Kādreiz Prochors atgriezās no darbu apskates brauciena ļoti sliktā omā. Vēlu vakarā viņš devās pie Aleksandra tēva, pastāvēja brīdi pie vārtiņiem un strauji pagriezās atpakaļ. Mājās viņš dzēra viens pats, no rīta aizsūtīja Ņinai telegramu.

Tai pašā rītā pie viņa atnāca Protasovs. Bija svētdiena. Prochors vēlu piecēlās. Viņi runāja par darīšanām. Protasovs ziņoja.

Prochoram dūrās acīs, ka Protasovs ziņo bez parastā entuziasma, it kā runātu par kaut ko svešu, kas viņu neinteresē. «Laikam jau tūlīt laidīs vaļā par strādniekiem, propagandēs man savus sociālistiskos murgus … Mācītais muļķis …»

Inženieris Protasovs rūpīgi salika portfelī rasējumus un atskaites papīrus, tad sarauca gudro pieri grumbās.

— Prochor Petrovič … — viņš ar pūlēm iesāka. — Es pie jums, patiesību sakot…

— Zinu jau, — arī Prochors sarauca gudro pieri. — Ko viņi no manis grib?

— Lai jūs izpildītu solījumus visos punktos. Vairāk nekā.

— Ha! Nav daudz… Bet vai viņi nevēlas… — Prochors tomēr pēdējo vārdu nepateica.

Protasovs apvainojās. Rotaļādamies ar noņemto pensneju, viņš paraudzījās pa logu; īsie, melnie, jau iesirmie mati bija sacēlušies stāvus.

— -Gribu jums atgādināt, kādos apstākļos jūs devāt solījumu, — Protasovs iesāka vēsi, tomēr ar cieņu.

— Es tos zinu labāk par jums. Un vispār, Andrej Andrejič, lai gan es jūs cienu …

— Strādnieki jūs izglāba .. .

— Nekas tamlīdzīgs… Manus pūliņus un kapitalus izglāba dieva roka — lietus gāze.

Prokurora dokuments glabājās pikē žaketes sānu kabatā un dedzināja Protasova sirdi. Viņš tomēr pūlējās savaldīties.

Abi viņi brīdi klusēja. Proehors Petrovičs sajuta izsalkumu. Viņš turpināja:

— Saīsināt darba laiku, to viņi prasa. Bet kam tas vajadzīgs? Ja dos viņiem desmit stundas, viņi prasīs astoņas, ja dos astoņas, prasīs sešas …

— Cilvēka dzīves ideāls ir atpūta.

— Cilvēka dzīve ir darbs!

— Cilvēku dzīvi nedrīkst pārvērst katorgā.

Proehors pievērsa Protasovam lielās, stingrās acis un sacīja:

— Vajag izdaiļot zemi, apbūvēt, nevis slinkumu lāpīt. Ja jau katorga, tad katorga!

Proehors Petrovičs manāmi uztraucās. Savaldīdamies un pūlēdamies izlikties mierīgs, viņš jautāja:

— Cik tad man izmaksātu viņu nekaunīgās prasības? Aprēķiniet un paziņojiet man! — Viņš piecēlās un sniedza Protasovam roku.

— Acumirkli! — Protasovs izrāva no portfeļa aprēķinu.

— Suma, kas nepieciešama strādnieku materialo prasību apmierināšanai, nav daudz lielāka par četrsimt tūkstošiem rubļu gadā … Tas būtu pārtikas uzlabošanai un algas paaugstinājumam. Apgrozot tik daudz miljonu, tas ir tīrais nieks.

— Jūs esat prātu zaudējis! Četri simti tūkstošu? Nieks?! — Proehors soli atkāpās, acis viņam iepletās, šaudījās, bija gatavas aprīt Protasovu. — Kas jums, Protasov, devis tiesības rīkoties ar manu kabatu kā ar savu?

— Prochor Petrovič, — Protasovs abas plaukstas piespieda pie krūtīm, — es jums galvoju, ka ļaudis strādās divreiz uzcītīgāk un jums būs peļņa. Ticiet man.

Proehors satvēra krēsla atzveltni un grūstīja to uz priekšu un atpakaļ.

— Nē, Andrej Andrejič… Nekādu reformu nebūs. Saprotat? Nebū-ūs…

— Tātad jūs atsakāties no saviem vārdiem?

— Jā, atsakos, — Proehors nodžerkstēja aizsmakušā balsī.

Protasovam sejā ieplūda asinis, plaukstas noslīdēja uz leju.

Viņš nosēdās, pārmeta vienu kāju pāri otrai un, uz zemi raudzīdamies, teica:

— Angļiem ir jēdziens: garīgs aklums jeb garīgs ārprāts. To var piemērot ari jums. Jūs esat garīgi akls. Vai dzirdat, Prochor Petrovič? — Protasovs pacēla galvu, viņa balss skanēja nesaudzīgi un asi: — Jūs vairs neizšķirat jēdzienus — nelietība un taisnība. Jūs esat garīgs neprātis! — Viņš kā atsperes sviests pielēca kājās.

Prochors atbīdīja krēslu pie malas, piegāja pie galda un sāka šķirstīt papīrus, pārlikt no vienas vietas otrā dzēšpapīru, spalvas, zīmuļus. No šīm automatiskajām kustībām Protasovs saprata, ka Prochors Petrovičs stipri satraukts.

— Ak, kā man tas viss ir apriebies! Jā gan, jā … Esmu nelietis, esmu garīgi akls. Pateicos jums… — Prochors saķēra galvu, piešķīra sejai vajāta upura izteiksmi un bezspēcīgi noslīga uz palodzes. — Neviens, neviens negrib mani saprast! Lūk, traģēdija! Novedīsiet mani tiktāl, ka pametīšu visu, aiziešu no jums, — viņš domīgi un klusi sacīja. — Atbrauks Ņina Jakov-ļevna, strādājiet ar viņu! Bet es aiziešu … — Prochors izvilka no kabatas mutautiņu un nošņauca degunu.

Doma par iespējamo aiziešanu izspurdza Prochoram no mutes negaidīti kā putns no iedobuma. Prochors pats iekšēji sarāvās. Izbaidījusi viņu un izraisījusi izbrīnu, šī doma viņā dziļi iestrēdza. Viņš klusībā nopietni prātoja: «Varbūt patiešām man jāpamet viss un jānozūd kaut kur? Esmu noguris …»

Arī Protasovs bija nācis šurp, domādams par aiziešanu no darba. Saruna bija beigusies. Prochors kā akmens.

Protasovs izņēma no portfeļa četrkārt salocītu papīru.

— Te, Prochor Petrovič, būs lūgums atbrīvot mani no darba. Arī es aizeju.

Prochors pārsteigts piecēlās kājās, gausiem soļiem piegāja Protasovam cieši klāt, piespiesti pasmaidīja.

— Arī tu, Brut?!

— Pašreizējos apstākļos, Prochor Petrovič, es nevaru sevi piespiest palikt un strādāt pie jums.

Prochors nopūtās un piebilda:

— Protasov, es taču patiešām taisījos aiziet uz ilgāku laiki! un uzņēmuma vadību nodot jums. Pārdomājiet… Palieciet… Jūs saņemsiet četrdesmit tūkstošus.

— Piedodiet, bet es nespēju pārdot sevi pat par simt tūkstošiem.

— Jūs, Andrej Andrejič, pazudināt uzņēmumu. Tātad jūs melojāt, ka tas jums mīļš.

— Es nemeloju. Es uzņēmumu mīlu. Bet atvainojiet… Es negribu strādāt kopā ar džentlmeni, kuru vairs nevaru cienīt.

Viens pret otru — vaigu pret vaigu stāvēja divi cilvēki, kas nesaprata viens otru. Būtībā dabiskais raksturs viņiem abiem bija vienāds, tikai viņu morāliskās iemaņas tiecās dažādās plāksnēs tāpat kā ķirurga skalpelis un laupītāja duncis.

Prochors, plecīgs un garš, bija ģērbies zilā krievu kamzolī. Galvu noliecis un mazliet sakumpis, viņš urbās Protasovā ar asu skatienu. Protasovs, drukns, vidēja auguma, stāvēja, mazliet pievērsis Prochora acīm savu noskūto, iedegušo seju ar melnajām, žirgtajām acīm. Prochors apaudzis ar bārdu, arī apaļiski apgrieztie, garie mati nekopti — par savu ārieni viņš nelikās ne zinis un šobrīd izskatījas pēc uzdzīvotāja tirgoņa, kas meičām prātus jauc, vai pēc varen braša kučiera, kas kalpo pie kāda ievērojama augstmaņa. Bet viņa spēcīgā, izteiksmīgā seja ar prāvo degunu un ērgļa acīm atstaroja dziļas dvēseliskas ciešanas. Protasova sejā, kuru it kā no ziloņkaula izveidojis prasmīgs tēlnieka kalts, jautās apvaldīts satraukums un morālisks pārākums.

— Atvadoties es jūs, Gromova kungs, brīdinu, ka strādnieki centīsies iegūt savas tiesības ar visiem legāliem līdzekļiem … Ieskaitot arī streiku. Uz redzēšanos!

Prochors nokliedza viņam pakaļ:

— Sakiet saviem strādniekiem, ka viņu dumpis, viņu streiks atdursies pret durkļiem!

9.

Miegs nenāca. Gandrīz baltā nakts tuvojās rītausmai. Pēkšņi atskanēja balss:

— Lācis! Lācis! Ei, ļaudis!

«Feraponls kliedz.» Prochors steigšus uzvilka zābakus un svārkus — bikses uzvilkt nebija laika, — paķēra šauteni, izskrēja ārā un devās uz to pusi, no kuras bija nācis kliedziens. Gar diakona mājiņu biezs mežs ķīļa veidā iespiedās pašā ciematā. No taigas uz skolas pusi pa ielu palēnām rikšoja lācis, ļodzīdamies un saceldams ceļa putekļus. Aiz viņa — diakons kailām kājām, vienās apakšbiksēs un neapjoztā kreklā. Rokā viņam smags kalēja āmurs.

— Sauj, šauj uz viņu, nešķīsteni! — diakons priecīgi sauca Prochoram.

Ieraudzījis otru cilvēku, lācis apstājās, nolaida ausis, paostīja gaisu. Prochors skriedams notēmēja un iešāva zvēram zem kreisās lāpstiņas. Lācis ierēcās, pārmeta kūleni un lēkšiem devās pa šķērsielu uz taigu. Vajātāji viņam sekoja.

— Trāpīji, trāpīji! — diakons kliedza. — Tūdaļ gāzīsies zemē…

Viņi skrēja pa asiņainajām pēdām, neizlaizdami zvēru no acīm. Pie upes krasta zvērs pēkšņi pagriezās medniekiem pretī.

Prochors notēmēja un izšāva. Lācis ierēcās, atkal pārmeta kūleni un metās upē.

— Tpū! — Prochors nospļāvās. — Skrotis. Nav īstā šautene.

— Ai! Skaties! diakons iebrēcās pār visu taigu: viņa priekšā kā no zemes izauga otrs liels, sirms lācis. Prochors mazdūšīgi cirtās atpakaļ, bet diakons Feraponts paglābās aiz milzīga, tikai diviem aptverama ciedra. Lācis viņam pakaļ. Abi sāka riņķot ap ciedru. Lācis neveikls, diakons izveicīgs. Griezās gan uz labo, gan kreiso pusi. Lācis kļuva nikns, uzrēca diakonam, diakons piepūta vaigus un uzbrēca lācim; apstulbušais zvērs atkāpās, spalva uz mugurkaula sacēlās stāvus. Lācim bija apnikusi kņada: viņš saslējās pakaļkājās, piespieda krūtis pie koka, izpleta ķetnas un, taustīdams ar tam, sāka mīdīties ap ciedru. Diakons nometa āmuru un satvēra abas zvēra ķetnas kā knaiblēs. Zvērs paraustījās, paraustījās — neko darīt: kaulainie ķetnu pirksti izpletās, lācis aiz sāpēm iegaudojās.

— Prochor! Prochor! — diakons sauca. — Ei!

Reizē ar Prochoru zvēram tuvojās pamodušies ļaudis. Iļja So-chatichs skrēja ar izlauztu sētas mietu rokā, Konstantins Far-kovs — ar cirvi un vēl kādi pieci vīri.

— Zvel ar āmuru pa pieri! — diakons kliedza Prochoram.

— Man zūd spē-ki…

Lācis raustījās, raustījās — ne no vietas. Ļaudis bija pārsteigti; aptvēruši koku no abām pusēm, viens otram pretī stāvēja zvērs un cilvēks. Prochors paķēra no zemes āmuru. Lācis, neganti rēkdams, atņirdza Prochoram pretī baismīgo rīkli. Āmurs triecās pret galvaskausu ar brīkšķi, lācis nosprauslājās un novēlās zemē. Diakons ar pūlēm atstiepa pirkstus taisnus, nagi bija zili, no nagu apakšas spiedās asinis.

Šonakt iegūtā uzvara pār zvēru Prochoram nesagādāja dvēseles mieru. Darbā viņš bija drūms, lamāja inženierus un teclmi-ķus, pavēlēja piedzīt naudas sodu pieciem strādniekiem, tāpēc ka nebija noņēmuši cepures īpašnieka priekšā, un padzina no kancelejas divus politiskos trimdiniekus.

— Jūs mani uzskatāt par ekspluatatoru, tad papūlieties aizvākties prom.

Jau kļuva redzams inženiera Protasova prasmīgās vadības trūkums. Inženieru personalais sastāvs bija bez iniciativas vai baidījās no atbildības, tāpēc ar ikkatru niecīgu jautājumu griezās pie Prochora. Sākās nevajadzīga kņada, chaoss. Tas nervozēja nogurušo Prochoru, viņš nezināja, kam uzticēt uzņēmuma vadību un nolēma, ka galvenais priekšnieks būs viņš pats. Bet bija jāstrādā drudžainā steigā: kā savus, tā kroņa darbus vajadzēja izpildīt noteiktos termiņos. Zēl, žēl, ka inženieris Protasovs

aizgājis pašā nevaļas laikā. Kalpa dvēsele, mācītais, uzpūtīgais nekauņai , Steidzama telegraina Ņinai:

«Protasovs aizgāja. Cieš darbs. Rit viņš būs piestātnē. Tvaikonis pēc trim dienām. Ietekmē Protasovu, lai atgriežas — vienalga, ar kādiem noteikumiem.»

. Inokentija Filatiča dzīves veids Pēterburgā bija visai saprātīgs. Ķerdamies pie blēdīgā uzdevuma izpildīšanas, viņš sevišķi uzcītīgi apmeklēja baznīcas, dedzināja resnas sveces, ceļos mezdamies lūdza to kungu, lai piešķir viņam čūskas gudrību, lai palīdz apšmaukt tos ar to biezo naudas zutni un neuzskata šo darbu par viņa grēku: viņš, dieva kalps Inokentijs, tikai izpilda sūtītājā gribu. «Tējas glāzes» priekšvakarā dievbijīgais vecis pasūtīja dievkalpojumu par godu nenopērkamajam Kozmam un Damia-nam. Lūgšanas laikā viņš pūlējās noslēgt ar šiem svētajiem «vārdisku» līgumu: ja blēdība laimīgi izdosies, tad viņš tiem apsolās ziedot no saviem līdzekļiem pieci simti rubļu par labu Palestinas biedrībai. (Par savu nodomu — izplēst no Prochora ne mazāk par divdesmit pieciem tūkstošiem komisijas naudas — viņš lūgšanā mazdūšīgi noklusēja.)

Komersantu tipa ļaudīm ir varens ožamais: avīzes rakstiņš bija dūries acīs dažam labam no Prochora Gromova kreditoriem Un tos apstulbinājis.

No kreditoriem uz taigu traucās vairākas steidzamas Gromo-vam adresētas telegramas. Gandrīz visas tās iesākās burtiski tā:

«Mani satraucis avīzes raksts par Jums uzbrukušo nelaimi» utt.

Prochors rakstīja atbildes personīgi, taču sūtīja tās nevis no sava ciemata telegrāfā stacijas, bet — lai vispārībai nekļūtu zināms — no apriņķa pilsētiņas, nogādādams turp ar izsūtāmo.

Visu telegramu saturs bija tāds:

«Pēc nelaimes, kas piemeklējusi Prochoru Pelroviču Gromovu, viņš stipri slims. Uzņēmuma vadiba nodota man. Jūsu tolegra-mas saturu paziņošu viņam pēc izveseļošanās.

Pagaidu pilnvarotais

Jezdakovs.»

Prochors un Inokentijs Filatičs arī pastāvīgi sazinājās, aizšifrēdami telegramas ar pieņemtiem vārdiņiem.

Vecais vīrs ik dienas satikās ar inženieri Parčcvski. Viņi apmainījās iespaidiem. Kādā dienā Parčevskis stāstīja:

— Ļoti grūti bija tikt galā ar tirgoni Sacharovu. Viņš cirta kāju pie zemes un kliedza man: «Jūs blēži. Uz katorgu jūs, neliešus!» — «Apžēlojieties,» es saku, «Semjon Parfjonič, te,» saku, «vainīga stichija, te dieva pirksts.» Un zināt ko, Inokentij Fila-tič? No viņu puses būs zvērinātais advokats — plaši pazīstams veikalnieks Arzamasovs. Kas mums būtu darāms? Lai to uzpirktu, vajadzīgs krietns naudas žūksnis.

— Cik tad?

r

— Es domāju, kādi piecdesmit tūkstoši.

Inokentijs pat palēcās uz augšu un, garo svārku stērbelēm plandoties, sāka skraidīt pa istabu.

— Neko sacīt, piecdesmit tūkstoši! … Nu, kā jums, jaunais cilvēk, mēle klausa to pateikt? Ko? Ziniet, Prochors Petrovičs par to mums pauri ielauzīs trijās vietās. Nē, mīļais! — vecais iespiedzās. — Mēs paši neesam nekādi vakarējie. Jā gan…

— Nezinu … Varbūt viņš gribēs pavisam tikai divdesmit tūkstošus …

— Pigu dabūs, pigu!

«Tējas glāze» bija sarīkota Marijas viesnīcā, kādā greznā telpā, ko Inokentijs Filatičs bija noīrējis tieši šim nolūkam.

Atnāca pieci tirgoņi, divi firmu pārstāvji, vēl kādas lielas rūpnīcas direktora vietnieks un zvērinātais advokats Arzamasovs — neizskatīgs, plikpaurains večuks ar noskūtu bārdu, sakniebtām lūpām un lielām raga brillēm uz deguna.

Par apspriedes priekšsēdētāju izvēlēja tirgoni Rjabiņinu, viņš izglītots cilvēks ar melnu, šauru bārdiņu, slimīgi dzeltens un plakans kā lāpsta.

Advokats Arzamasovs pieprasīja no Inokentija Filatiča oficiālu pilnvaru, kas piešķir viņam tiesības runāt īpašnieka vārdā, izlasīja to, atdeva atpakaļ un vērsās pie Parčevska:

— Atļaušos jautāt: kas jūs tāds?

— Inženieris Parčevskis. Es vairākus gadus strādāju Gro-mova uzņēmumos. Šobrīd esmu pieaicināts par konsultantu.

Tirgonis Rjabiņins nolika uz galda zelta pulksteni ar briljanta monogramu, ieklepojās un atklāja apspriedi.

Avīzes ziņojumu Inokentijs Filatičs un Parčevskis noklausījās, kā uz adatām sēdēdami. Vecais vīrs pat neelpoja. Parčevskis ieurbās ar acīm lasītājā. «It kā», kas rakstā atkārtojās divreiz, aizslīdēja garām gludi, bez aizķeršanās, nesaistīdams klātesošo uzmanību. Inokentijs Filatičs, cauri slapjš no sviedriem, zem galda izteiksmīgi uzmina Parčevskim uz kājas un pārmeta krustu sev pār nabu. Inženieris Parčevskis pagrieza līko degunu gan uz labo, gan kreiso pusi un piemiedza acis.

— Vai Gruzdeva kungs var apstiprināt teiktā patiesību? — sājā balsī jautāja dzeltenīgais priekšsēdētājs, iemeta mutē So-denas plācenīti un uzdzēra malku boržoma.

— Daudzmaz varu apstiprināt, — Inokentijs Filatičs atbildēja.

Es jums ieteiktu savu atbildi formulēt precizāk, — priekšsēdētājs piezīmēja un paklusām atraugājās kabatas drāniņā.

Vecis pakasīja zem kreisās auss, sakārtoja brilles un turpināja:

— Kungi, nelaime ir tā, ka man vajadzēja steidzami aizbraukt: šodien, teiksim, ugunsgrēks, bet es jau rīt esmu ratos. Var būt, ka rakstā šis tas ari sagrozīts, šis tas izlaists no redzes loka. Pats jau man neko prātīgu nevarēja izstāstīt. Inoken-tijs Filaličs ieturēja pauzi, balss viņam traģiski iedrebējās. — Aiz dziļa pārdzīvojuma viņš, tas ir, Prochors Petrovičs, tuvu miršanai.

Beidzamā frāze satrieca apspriedes dalībniekus. Visi sastinga savos krēslos, saskatījās. Vecais noslaucīja acis kabatas drāniņā. Iestājās neveikls klusums. Ar tējkarotēm maisīja tēju. Visi domāja: «Ja nu pēkšņi nomirst? Tad ardievu naudiņa . .. Ej nu tad pasvilpo.»

Sibirija tālu, pārbaudīt grūti, — klepodams skumīgi secināja priekšsēdētājs un noskurināja šauro, melno bārdiņu.

— Bet, ka Gromovs slims, tas taisnība. Es saņēmu telegramu.

— Es ari!

— Arī es …

Parčevskis kaut ko pierakstīja kabatas grāmatiņā. Priekšsēdētājs, aizsmēķējis cigāru, jautāja vecajam:

— Vai Gromovs atzīst sevi par maksāt spējīgu?

— Daudzmaz jā.

— Konkrēti, — priekšsēdētājs uzstāja.

Jā, protams, konkrēti. Es varu pārrakstīt vekseļus un izmaksāt parādu arī skaidrā naudā. Esmu pilnvarots piedāvāt jums, komersantu kungi, divdesmit piecas kapeikas par rubli.

Krēsli atkal saļodzījās. Komersantu grūtsirdība tūlīt atslāba. Nez kāpēc viņi bija sagaidījuši, ka par rubli piedāvās ne vairāk par desmit kapeikām. Modes pēc gan sāka skaļi protestēt, laizdami miglu acīs.

— Nē, tas nav iespējams … tas ir nekrietni… Pēc kā tas izskatās? Mēs esam ar mieru, atvainojiet, es, piemēram, esmu ar mieru no rubļa atlaist divdesmit piecas kapeikas. Tas vēl būtu šā tā. Bet lai rubļa vietā saņemtu divdesmit piecas kapeikas? Nē, nē… Vekseļu protests, tiesa, mantas aprakstīšana, vairāksolīšana…

Ak mīļie, — Inokentijs Filatičs kā dziedāt iedziedājās, šņaukdams degunu un blisinādams valgās acis. — Viegli teikt — vairāksolīšana. Kas tad tur ko solīs? Kas no šīm skaistajām vietām brauks uz tādu pasaules malu? Tie ir tikai sapņi.

Tad liels kā alnis no galda neveikli piecēlās vecu vecais tirgonis Semjons Parfjoničs Sacharovs: sirma bārda pāri krūtīm, zābaki kā pudeles. Šogad Krievijā bija bads. Tirgonis Saelia-rovs bija spiests slēgt trīs mechaniskās miltu maļamās dzirnavas un tāpēc cieta lielus zaudējumus. Viņš ļoti sadrūmis un satraukts sažņaudza resnās dūres un iebrēcās:

— Jūs ar savu Gromovu esat blēži! Jūs tikai ūdeni jaucat! Nelieši tādi! Jūs, neģēļus, vajadzētu aizdzīt katorgā.

— Semjon Parfjonič! Tā nevar, — priekšsēdētājs, pabeidzis zīmēt kailu sievieti, viņu apsauca. Pārējie nosmīnēja. Seit nav nedz neliešu, nedz neģēļu… Sēdieties… — Un priekšsēdētājs ieklepojās.

— Lūdzu vārdu, — Parčevskis satraukts piecēlās. Viņam acis iegailējās kā viltīgai lapsai, kurai jātaisa veikls lēciens, lai garšīgais kumoss neaizietu garām. — Kungi! Vai jūs zināt, kas ir Prochors Grornovs? — viņš iesāka ar patētiskiem žestiem kā aktieris uz skatuves. — Prochors Gromovs ir ģeniāls praktisks darbinieks. Var tikai brīnīties par viņa enerģiju, prātu un nesalaužamo gribu. Ja jūs atbalstīsiet viņu šai grūtajā brīdī, tad saņemsiet visu atpakaļ un strādāsiet roku rokā ar viņu vēl bezgala daudz gadu, iegūdami no šīs draudzīgās sadarbības abpusēju peļņu. Ja turpretī ļausiet viņam krist, tad pazaudēsiet visu. Kas tad jums, kungi, ir izdevīgāks? Iznīcināt liela mēroga uzņēmēju, iznīcināt kolosālu uzņēmumu, ar kuru var lepoties visa Krievija, vai pacelt šo ģēniju spārnos, lai tas atkal lidotu un uz pelniem liktu uzzelt vēl neredzēta spēka un plašuma rūpniecībai? Atbilde var būt tikai viena. Pat ārprātīgo namā starp neprātīgiem un prātā jukušiem nevarētu būt citas atbildes kā — jā, piekrītam! Es ceru, kungi, ka man ir tas gods savā priekšā redzēt krievu kapitala ziedu, ļaudis ar lielu prātu un veselīgu prakticismu. — Parčevskis, aiz sasprindzinājuma kļuvis gluži sārts un izspūris, iedzēra malku atdzisušas tējas. — Tagad, kungi, atļaujiet man ar skaitļiem rokā parādīt jums ainu no tā, ko bija radījis Prochora Grornova ģēnijs no itin nekā…

Drīzumā Prochors Petrovičs saņēma telegramu no Inoken-tija Filatiča:

«Lieta darita. Divdesmit piecas par simtu. Braukšu uz Maskavu un Ņižņiju. Sīkāk vēstulē. Vecais.»

10.

Ugunsgrēks Prochoram Petrovičam bija nodarījis zaudējumus par kādiem četrdesmit tūkstošiem. Bet «tējas glāze» deva turpat pusmiljonu peļņas.

Tas tomēr Prochoram nepalika bez sekām: noblēdītā nauda uzguļas viņa dvēselei kā smags slogs. Pēkšņi viņam kļuva kauns»

Viņš aizsūtīja vecajam telegramu: «Nekavējoties atgriezies mājās! Uz Maskavu un Ņižņiju nebrauc!» Nejauki, nejauki .. . Kāpēc gan viņam tā vajadzēja darīt? Kas par nejēdzīgu izdomu? Redzams, pats velns viņam to ausī iečukstējis. Kaut nu tikai Ņina neuzzinātu.

Tomēr… kas darīts, padarīts, tirgoņi aplaupīti, noblēdītā nauda kabatā.

Pristavs bija saņēmis ziņu, ka zeltraktuvē «Jaunā» strādnieki pie darba «tūļājoties» un «dumpojoties». Viņš ieradās tur kopā ar diviem uradņikiem. Zeltrači — nelabojami ļaudis, viņi cēla traci, nemaz nekautrēdamies. Pristavs sarunājās ar tiem, stāvēdams kantora lievenī. Bija salasījušies kādi pieci simti cilvēku. Noskranduši, netīri, izspūrušiem matiem. Viņi kliedza:

— Kāpēc īpašnieks nepilda savus solījumus? Mēs nodzēsām ugunsgrēku, izglābām viņa mantu. Viņš solīja mums velns zina ko, bet kur ir viņa solītais? Priekšā viņš labu labais, bet aiz muguras rāda pigu! Neģēlis. Lai viņu mēris nomērdētu! Un kāpēc tas mūsu pārvaldnieks Jezdakovs nav vēl no darba atlaists? Viņš ir briesmonis, asinssūcējs, viņš mums pa zobiem zvetē… Nost ar Jezdakovu, lai viņu piķis un zēvele!

No kantora izskrēja pats Jezdakovs, atgrūda pristavu sānis un uzšņāca pūlim:

— Muti ciet! Es jums rādīšu! Kad es zveļu, man no zirga paliek pāri vienīgi krēpes un aste, bet no jums paliks tikai deguns!

Pūlis uz mirkli aprāvās, apklusa. Atskanēja tikai atsevišķi bailīgi saucieni:

— Pārsprāgsi! Asinssūcējs… Zirneklis!

— Muti ciet!

Lielā, rudā Jezdakova bārda ar iesirmajiem pavedienieifi aiz dusmām sāka drebēt, nekaunīgās acis izspiedās no dobumiem. Viņš atgādināja satracinātu vērsi.

— Katordznieki! Laupītāji! Varnaki! — viņš draudēja tiem ar paceltām dūrēm.

— Bet kas tad tu pats esi?

— Arī es esmu katordznieks! Jā gan, esmu katordznieks, esmu varnaks. Astoņus gabalus nodūru. Man katrā kabatā pa divi pistoles… Raugiet! — Viņš izrāva no kabatas revolveri, izšāva un trāpīja vārnai, kas laidās garām. — Ņemiet! Paceliet! Tikai papīkstiet man! . .. Tūlīt paurī būs caurums!… Man nav bail, nav bail, nav bail! — Viņš cirta kāju pie zemes, ārdījās, pavisam galvu pazaudējis.

Pūlis ķērās pie akmeņiem. Pristavs satvēra Jezdakovu no mugurpuses.

— Jezdakov … Foma Grigorjič … Apmierinies, tu tikai man nepatikšanas sagādā… — Un, uzzvēlies pārvaldniekam ar vēderu, iegrūda viņu pa durvīm kantori.

— Redziet nu, labdzimtība, kas par zvēru …

— Klusu, klusu, bērni… — pristavs tusnīja, srrfagi elpodams. — Visu noskaidrosim, visā iedziļināsimies . ..

— Pievāciet Jezdakovu! Pievāciet Jezdakovu!

— Labs ir, labs ir, bērni, pievāksim. Kungs pašreiz slimo. Dažādas nepatikšanas. Bet jus, bērniņi, musinātājus neklausiet! Mēs viņus visus izķersim. Rotmistra kungs ir stingrs. Bez tam vēl zaldāti… Lai nedod dievs!… Es jūs, bērni, brīdinu . . . Bet jūs, bērniņi, strādājiet, kā pienākas. Un viss, bērniņi, būs labi…

— Mēs gribam gubernatoram lūgumu iesniegt. Ministram! Caram!… Mums visiem gals klāt…

— Iesniedziet, iesniedziet, bērni… Lai tikai būtu likumīgi .. . Lai būtu klusām …

Slepenās streiku komitejas vadībā strādnieki pulcējās pūlī-šos arī zeltraktuvē «Sasniedz», kokzāģētavās, rūpnīcās un pārējos uzņēmumos. Nemiera cēlonis tas, ka uzņēmējs nepilda solījumus, dzīve kļūst jo dienas jo grūtāka. Slēdziens: neviens negrib mums palīdzēt, vai nepamēģināt, biedri, aizstāvēties pašiem?

Bet Prochors Petrovičs kaut jel drusciņ būtu ņēmis vērā. Inženieri, techniķi, mechaniķi no visām pusēm ziņoja viņam, ka izstrāde samazinājusies, visur šis un tas atstāts nepabeigts, vērojami tīši darba rīku bojājumi; disciplinārie un naudas sodi vairs neatstājot uz strādniekiem nekādu iespaidu. Noklausījies sūdzības, Prochors Petrovičs vainu par ražošanas trūkumiem uzvēla pašai tcchniskai uzraudzībai, neļāva sevi pārliecināt, dusmojās.

— Prochor Petrovič, atļaujiet jums ziņot: strādnieku noskaņojums ir tāds, ka mēs nevaram atbildēt par darba sekmēm … kas attiecas uz ļaudīm, mēs jums ieteiktu …

— Ko?! Jūs gribat mani mācīt?

Inženieri aizgāja no uzņēmēja, plecus raustīdami, apmulsuši.

Miertiesnesis, pristavs, rotmistrs fon Pfefers un Protasova vietnieks kalnu inženieris Abrosimovs, vienojušies savā starpā, uzsāka ar Prochoru Petroviču nopietnu sarunu.

— Pēc mūsu domām, strādnieku noskaņojums ir tāds, ka vajadzētu tikai jums izpildīt dotos solījumus, un viss ieietu normālā gultnē.

— Es nespēju izpildīt visus dotos solījumus. Tad es biju padevies panikai un pārsteidzīgi sasolīju diezin ko. Man ir nodegusi kokzāģētava, gājis bojā daudz gulšņu; vārdu sakot, esmu cietis lielus zaudējumus. Un vispār mani uzņēmumi… — Prochors nepabeidza.

— Prochor Petrovič, tādos apstākļos mums ir ļoti grūti uzturēt vajadzīgo kārtību.

— Jā, es tomēr līdz šim biju pārliecināts, ka iestādes, kam pieder vara, kārtības uzturēšanas jautājumu nedrīkst nostādīt tādā plāksnē. Apstākļi paliek apstākļi, bet vara ir vara.

— Lai varētu rīkoties ar varu, varas orgāniem nepieciešams kaut jel visniecīgākais rnoraliskais pamats. Mēs šā pamata ne-i redzam. Tieši otrādi, pēc mūsu domām, jūs neizpildāt daudzas valsts uzraudzības prasības.

— Kā jūs to varat pierādīt?

— Es to apgalvoju, — rotmistrs lepni atmeta savu kundzisko galvu. — Man ir noraksts no protokola, ko sastādījis valdības inženieris, pārbaudot jūsu uzņēmumus Protasova kunga klat; būtnē. j

— Daudzi senākie trūkumi jau novērsti.

— Piemēram? Es neko neredzu, — žandarmērijas rotmistrs " turpināja tēlot liberāli.

— Jūs šeit esat vel nesen. Padzīvojiet ilgāk, gan redzēsiet. Ko tad īsti jūs no manis gribat? Es jums, kungi, jau teicu, ka Jezdakovu papūlēšos atlaist no darba. Saīsināt darba laiku nevaru. Esmu ar mieru palielināt algu par pieciem procentiem, : dažiem pat par desmit, bet par trīsdesmit, kā viņi prasa, J nevaru.

— Uzturs? ļ

— Es jau teicu, kungi, ka esmu devis rīkojumu pārtiku uzj labot un vispār pazemināt cenas visiem produktiem. Es taču j jums teicu.

— Piedodiet, Prochor Petrovič, to jūs mums neesat teicis, j

— Nu lūk, pašreiz saku. ļ

Četri savstarpēji apmierināti smaidi, gandrīz draudzīgi rokas i

spiedieni.

Tomēr jau otrajā dienā šie smaidi nodzisa. Bet drīz daudziem sejas kļuva traģiskas. -ļ

Milzīga noliktava un netīra lete piekrauta ar smirdošu gaļu, i lieli toveri pilni piesālīti, gaiss piesmacis, karsts: bariem vien lido mušas. Pārdevēji neiedomājami netīros priekšautos ar cirvjiem rokās. Pūlis strādnieku, sievu un bērnu ar groziņiem, somiņām, maisiem. Sievietes aizbāž degunus ar lakatiņu stūriem. Daudziem no smirdoņas kļūst nelabi. Starp kājām ložņā suņi. Kāds suns dabū krietnu belzienu ar kāju. Debess jums aizsegts plūksnainiem mākoņiem. Taiga šalc.

— Smaka … Smirdoņa … Tpū!… Šitādu gaļu ne katrs suns rīs.

— Ja negribi, neņem. Vai tad mēs, vai, to sapūdējām? Muļķe. Nākošais! Ei, sarkanbārdi ar somu, nāc!

— Pag, kur lien? — Sieviete atgrūž sarkanbārdi. — Mana kārta! Nu, dod šurp, sumpurni tāds, asinssūcējs …

— Norej! — božas pārdevējs. — Garmatainā muļķe… Plā-

toņa …

— Kas tad rej? Tu pats jau esi tas rējējs …

Visur troksnis, kņada, jēli lamu vārdi, pārmetumi:

— Puveši…

— Maita.

— Veries, veries, vej! — Pārdevēji rada ar pirkstu uz sienu.

— Lasi pieņemšanas aktu… Kas tad ir parakstījis? Jūsējie paši. Tādu to atveda pārzinis Ivans Stervjakovs. Tā nav mūsu vaina.

Negaidot veikalā iespraucas vīrietis vīzēm kājās un divas sievietes. Vīrietis nomet zemē slapju maisu ar sālītu gaļu un, vīzēs autās kājas pie zemes cirzdams, bļauj, cik vien jaudas:

— Asinssuņi!… Mežoņi!… Ko jūs te esat sakrāvuši manam puikam maisā? Ko? Ko tur esat salikuši?!

Ari sievietes kliedz:

— Sauciet šurp īpašnieku! Surp policiju! Ak vai, ak vai!

— Pareizticīgie! — vīrietis kliedz. — Paraugieties, pareizticīgie, ar ko mūs uzņēmējs pacienā! — Viņš lielās dusmās izkrata maisu, reizē ar saglumējušu sālītu gaļu no maisa iien ārā kumeļa orgāns, ko neērti vārdā nosaukt. — Kā to lai dēvē? … Ko?

Acumirklī mucas ar sālīto gaļu apgāztas, vēršu galvas izsviestas uz ielas, pieci pārdevēji, pametuši cirvjus, diedz no pārdotavas uz taigu. Bāršanās, kņada, lāsti, policistu svilpieni. Uradņiks, divi stražņiki, pristavs aizelsies sauc:

— Bērniņi, bērniņi, klusāk! Kas par lietu, jūs salašņas?!

— Nerej… — pūlis ņirdz zobus pristavam pretī. — Paraugies, ar ko mūs baro.

Pristavs ar riebumu apskata nepiedienīgb lietu un nospļaujas:

— N-jā-a-a …

— Sastādiet protokolu! Sauciet pie atbildības!

Uzbudināto ļaužu bars ieplūst kazaku mājā. No taigas jau

atgriezušies aizbēgušie pārdevēji, atnācis apgādes pārzinis, sārtais, rudūsainais Ivans Stervjakovs.

— Tas draņķis, — viņa balss dreb, — iekļuvis sālītajā gaļā nejauši. Es taču nevaru visur būt klāt… Es, brālīši, esmu viens, — jūsu ir tūkstoši. Visi jāpaēdina. Nevar jau pušu rauties …

— Nu tad mēs paši tevi, rupuci, pušu pārrausim!

Rakstīja protokolu. Pie kazaku mājas sapulcējušies kādi divi

simti cilvēku. Tie spiežas durvīs, raugās iekšā.

Pēkšņi uz ielas atskan saucieni:

— Izklīst! Apcietināšu!

Rottnistrs fon Pfefers gānīja pūli visrupjākajiem lamu vārdiem, plosījās, kājas pie zemes cirzdams.

— Mēs, jūsdzimtība, protokolu rakstām. Uzņēmējs mūs pārāk slikti ēdina. Noskaidro, kas par lietu!

— Klusēt! Izklīst… Apšaušu!… Ei, stražņiki!

Strādnieki steidzās izklīst.

Rotmistrs telegrafēja ģenerālgubernatoram:

«Strādnieki pulcējas lielos baros, izturas izaicinoši. Vajadzības gaclijutnā domāju izdarīt masu apcietināšanas.»

Nepiedienīgais notikums visur kļuva zināms. Otrajā dienā zeltraktuve «Sasniedz» uzsāka streiku, trešajā — streikam pievienojās zeltraktuve «Jaunā».

Uzņēmumus, kas izkaisīti tūkstoš kvadratverstu platībā, sāka apmeklēt nepazīstami ļaudis, gan braucot braukšus, gan cilpojot kājām pa taigu. Šie Grišas Galvaiņi, Mārtiņi un Petjas Grāmatnieki parādījās gan šur, gan tur, visur uzaicinādami strādniekus pievienoties streikam, stingri piekodinādami ļaudīmuzvesties pieklājīgi un gaidīt streika komitejas norādījumus.

— Kur tad tā komiteja ir? — strādnieki jautāja. — Gribētos kaut jel ar vienu aci uz to paraudzīties …

— Pašreiz mēs to jums nevaram teikt, — latvietis Mārtiņš viņiem atbildēja. — Jūs, biedri, paši saprotat, kāds šobrīd bīstams laiks. Bet, kad vajadzēs, strādnieku komiteja jūs aicinās …

Streikot sāka pieci simti mežstrādnieku, streikoja arī visas kokzāģētavas.

Prochors Petrovičs strādnieku vervēšanai izsūtīja savus cilvēkus pa ciemiem pusotra un divsimt verstu apkaimē. Bet zemniekiem bija sācies pats karstākais darba laiks: pieteicās vienīgi tie, kam nebija kur dēties.

Pristavs, uradņiks un uzņēmumu administrācijā apbraukāja’ streikotājus, pulējās pierunāt, lai neklausa dumpiniekiem un lai nekavējoties stājas darbā.

— Mūsu pacietībai ir beigas, — strādnieki atbildēja. — Mēs strādāsim ar prieku. Tikai lai kantoris izpilda mūsu prasībasl

— Lūgumu vai prasības?

— Prasības! — no pūļa sauca atslēdznieks Vasiļjevs ar Do-možirovu.

— Tad iesniedziet rakstiski, ko jūs gribat panākt.

— Lai varētu iesniegt rakstiski, ir jāapspriežas. Bet mums neļauj sapulcēties, izklīdina.

Aprunājies ar Prochoru un sazinājies ar guberņas varasvīriem, rotmistrs atļāva strādniekiem sapulcēties tautas namā.

Streikoja jau veselu nedēļu gandrīz visi uzņēmumi. Apbēdinātais Prochors aprēķināja zaudējuinus. Streika dēļ viņš bija zaudējis kādus divsimt tūkstošus. Tas jau nu tīrais nieks! Inokentija Filatiča blēdīgās manipulācijās Pēterburgā sedza zaudējumus ar uzviju. Bet Prochors Petrovičs baidījās, ka strādnieki sāks dedzināt un bojāt rūpnīcu mechanismus, raktuvju iekārtu. Un ja nu streiks ieilgst? Tad taču visam viņa plašajam uzņēmumam draud neizbēgama katastrofa … Apbēdinātais Prochors novecoja, novājēja. Lika sevi manīt Ņinas un it īpaši Andreja Andrejiča Protasova prombūtne.

Prochora Gromova māja līdzinās cietoksnim: dārza un ari ielas pusē pa lielgabalam. Stražņiki ar uradņiku, apbruņojušies līdz zobiem, apsargā viņu dienu un nakti.

Bēdīgais Prochors nekur nerādījās.

— Manu mīļo Prochor Petrovič, — rudajai vaigu bārdai trīcot un sudraba piešiem žvadzot, ņēmās izkratīt sirdi rotmistrs Karls Karlovičs. — Jūsu konfliktā man jāparāda apķērības un prasmes brīnumi. Dienestā man neļauj tikt uz augšu. Man jau sen vajadzēja būt pulkvedim. Tāpēc esmu nolēmis… Jā, jā, esmu nolēmis izcelties. Vai nu es likvidēšu šo streiku, vai nolikšu šeit savu galvu! — Viņš satraukts mirkšķināja acis, vaigu bārda joprojām trīcēja, zobena gals draudīgi čirkstēja, šļūkdams pa grīdu.

Ģenerālgubernators streikā gandrīz nemaz neiejaucās. Vadošā loma piederēja gubernatoram un policijas departamentam Pēterpilī. Rotmistrs fon Pfefers tikko bija saņēmis pavēli, ar kuru iecelts par visas vietējās policijas priekšnieku, viņam pakļautas arī karaspēka daļas.

Strādnieki pulkiem vien netraucēti plūda tautas namā. Telpa bija ļaužu pārpildīta līdz pēdējai iespējai. Uradņiks Lopatkins piesēja zirgu pie koka un, neganti strādādams ar elkoņiem, spraucās pūlim cauri uz ieeju. Taču elastīgā, naidīgi noskaņotā ļaužu drūzma, izmantodama gadījumu, it kā nejauši, bez nolūka sāka viņu spaidīt, grūstīt, belzt no apakšas ar dūri pa vēderu vai ribām. Lopatkins izlamājies aizjāja mājās.

Sapulce bija trokšņaina un ieilga līdz vēlam vakaram, bet kārtība netika traucēta. Sapulcē piedalījās arī Konstantins Far-kovs. Vecais sajuta cilvēcisku žēlumu pret Prochoru un tomēr bija nolēmis kopā ar citiem darbaļaudīm cīnīties par taisnību līdz galam. Streika komitejas pārstāvji savās runās lūdza

strādniekus, lai tie neaizskar ne policijas darbiniekus, ne Gromova administrācijās pārstāvjus, ne pašu Gromovu.

— Biedri, tas tāpēc, — latvietis Mārtiņš nostājās pie galda uz skatuves. Neviens viņu nepazina: viņam melna liekā bārda un tumšas brilles. Ari citi komitejas locekļi izmainījuši savu ārējo izskatu. — Šobrīd, biedri, mūsu streiks ir ekonomisks, tas ir, mēs mēģinām uzlabot savu stāvokli miera ceļa, nesaasinot attiecības ar uzņēmēju. Politiskas prasības vēl neizvirzām. Sapratāt, biedri?

Strādnieku prasības aptvēra astoņpadsmit punktus. Galvenās no tām: paaugstinat darba algu par trīsdesmit procentiem; pie apakšzemes darbiem ievest astoņu stundu darba dienu, visos pārējos uzņēmumos — deviņas stundas; stingri ievērot atpūtas dienas, pārtikai sagādāt labus produktus; atlaist no darba dažus kalpotājus, pirmām kārtām Jezdakovu; uzlabot dzīvokļus; sniegt medicinisku palīdzību; pret strādniekiem izturēties pieklājīgi, algu izmaksāt naudā, nevis kuponos utt.

Prasības bija likumīgas. Gandrīz visas tās attiecās uz obligāto valsts noteikumu atjaunošanu, kurus Procbors Petrovičs minis kājām.

Raksta beigās bija strādnieku kategoriska prasība nekavējoties slēgt visas degvīna pārdotavas, visas alus bodes.

Dokumentu iesniedza pristavam, lai tas nodotu tālāk Gro-movam.

Procbors Petrovičs, sasaucis apspriedi, joprojām stūrgalvīgi pretojās. Inženieru un darba vadītāju prātīgie argumenti atsitas pret uzņēmēja nesatricināmo stūrgalvību ka pret sienu. Procbors Petrovičs negribēja saskatīt strādniekos neko citu kā savus vislielākos ienaidniekus; viņš bija kļuvis kurls ar abām ausīm un galīgi nocietinājis sirdi. Tagad viņā stipri bija manāma bijušā katordznieka Foinas Grigorjeviča Jezdakova ietekme. Par spīti strādnieku prasībai — padzīt šo krāpnieku, viņš to izvirzīja par savu galveno palīgu. Procbors it kā kaitināja ļaudis un iededzināja viņos kaislības.

Apspriedes rezultātā Procbors Petrovičs bija ar mieru izpildīt dažas sīkas prasības, bet galvenajos punktos atteicās piekāpties.

Otra dienā no paša rīta visās kazarmās bija izlīmēti žandarmērijas rotmistra parakstīti sludinājumi:

«Dažas strādnieku prasības ir neizpildāmas, citas nepamatotas un tāpēc nelikumīgas. Atskaitot tādus un tādus punktus, administrācijā noraida streikotāju prasības un ieteic tiem triju dienu laikā sākt strādāt. Pretējā gadījumā tā liek visus atlaist no darba, zeltraktuves slēgt, šachtas pieplūdināt ar ūdeni, no darba atlaistajiem pārtraukt produktu izsniegšanu.»

Šis sludinājums pārsteidza strādniekus. Kur viņi, no darba atlaisti, lai paliek ar savām ģimenēm? Kopā ar bērniem viņu būs kādi desmit tūkstoši. Paies taču vesels mēnesis, kamēr viņus aizvedīs līdz dzelzceļam vai līdz kuģu piestātnei. Bet kur lai ņem naudu? Vai patiešām nobeigties taigā vai atkal ļauties, lai Gromovs sagrābj tos savās ķetnās?

Strādnieki aizsūtīja gubernatoram motivētu telegramu. Ar gubernatora pavēli administrācijās lēmums bija atcelts un tai ieteikts no jauna uzsākt sarunas ar strādniekiem, nesaasinot streika gaitu.

Vakarā no guberņas pilsētas atbrauca prokurors, valsts padomnieks Cernošvarcs.

Tātad triju resoru — tieslietu, iekšlietu un kara ministrijas pārstāvji bija ieradušies, lai glābtu apbēdināto Prochoru no pieciem tūkstošiem «nekaunīgu» strādnieku. Šiem pārstāvjiem bija sava taisnība, kuras pamatā — varmācība. Kā gan citādi? So «taisnību» viņiem diktēja pašreizējais vēstures moments. Viņi jau nevarēja ierasties ar kaut ko tādu, kas būtu iepriecinājis tūkstošiem darbaļaužu un padarījis par neesošu Prochora alkatību. Pat ja gribējuši, šie pārstāvji nespēja to izdarīt: viņi taču nebija nekas cits kā visspēcīgā Molocha padevīgie kalpi.

Streikotāji tomēr priecājās par prokurora ierašanos: aiz naivuma tie saskatīja viņā varas iestāžu augstāko pārstāvi; arī pašam žandarmērijas rotmistram taču vajadzēja no prokurora mazliet baidīties, viņi iesniegs tam garu lūgumrakstu, kurā būs izklāstītas visas viņu sūdzības par pastāvošajām nekārtībām.

Pie prokurora ar sūdzību devās divpadsmit cilvēki, ko strādnieki bija izvēlējuši no sava vidus, tajā skaitā Konstantins Farkovs, Domožirovs un Vasiļjevs.

Cernošvarcs nevēlējās uzklausīt strādnieku pārstāvjus.

— Jūs droši vien esat aģitatori, — viņš uzšļāca tiem kā samazgas.

Aizvainoti tie sāka zvērēt un dievoties:

— Mūs izvēlēja tauta, strādnieku masas.

— Es jums neticu, — Cernošvarcs sacīja. — Lai tad pati tauta man apliecina, ka jūs neesat aģitatori, bet tikai izvēlētie pārstāvji.

To uzdzirduši, strādnieki sāka rakstīt «apzinātus paziņojumus un pieprasījumus». Viņi pulcējās pūlīšos kā strazdi pirms projām laišanās, barā pārgāja no vienas kazarmas uz otru, lielā skaitā sanāca upes krastā un visi kopā ķērās pie prokuroram adresēta lūgumraksta sastādīšanas. Pie apgāztas kastes nosēdās strādnieks Pjotrs Domožirovs. Viņam priekšā papīrs un tintnīca. Lūgumu raksta stundām ilgi. Ļaudis sadrūmuši. Reti reti atskan kādi bēdīgi, rūgti smiekli.

— Raksti: kāposti iesmakuši. Raksti: maizi cep no nesijātiem miltiem, vienreiz pat pele maizē gadījās. Ar gružiem, ar skaidām. Bet citreiz, brālīši, maizē pagadījās zirga mēsli…

— Vai tie maizes gabali ir uzglabāti?

— Uzglabāti! Visi uzglabāti… Pat protokols sastādīts.

— Raksti: gaļu izdod sliktu, ēšanai nederīgu, no slimiem lopiem. No tādas gaļas mēs inocāmies ar vēderiem, bet, kad to vāra, tad kazarmās tāda smaka, ka elpu rauj ciet. Tā tu arī raksti.

Lūgumu raksta ilgi. Pjotram Domožirovam no pieres līst sviedri, pirksti notirpuši, sīkie burti saplūst kopā.

— Re, šeit astoņdesmit divi lūgumi no sievietēm. — Jauna strādniece noliek Domožirovam priekšā veselu žūksni aprakstītu lapiņu un piespiež tās ar akmeni. — Tās te ir mūsu asaras, visas mūsu mokas.

Tā, asti skurinādams, gausi vilkās laiks. Ļaudis uzturēja priekšzīmīgu kārtību. Dzeršana uzreiz lika pārtraukta. Lamāšanās izbeigusies. Iegaumējuši streika komitejas piekodinājumu, strādnieki pieskatīja cits citu un uzmanīja, lai Gromova manta netiktu bojāta. Zeltraktuvēs un uzņēmumos bija izlikti savi sargposteņi, lai novērstu laupīšanas. Visa augstākā sabiedrība, visi uzņēmumu kalpotāji ļoti brīnījās par kārtību, kāda senāk netika novērota. Gandrīz visi bija baidījušies, ka līdz ar streiku sāksies grautiņi, dedzināšanas, izlaidīga dzeršana. Taču izrādījās, ka daudzu tūkstošu lielā, mazizglītotā masa, kuras vidū simtiem noziedznieku un nelabojamu trakuļu, apzinīgi ieslēdz sevi disciplīnas dzelzs važās.

Lai būtu mazāk kārdinājuma, daudzi izlēja degvīnu no pudelēm tieši zemē, turklāt smējās, jokojās:

— Es nedzeršu ne lāsīti līdz pašai nāvītei. Sīvais amatam nav brālis.

Strādnieki cīnījās par taisnību, par savām tiesībām; viņiem tas bija kā dievkalpojums. Bet dzīve ritēja uz priekšu parastā gaitā, savā plūdumā iekļaudama nākamos notikumus.

Drūmupe tecēja mierīgi, tikai pie diviem pretējiem naidīgiem krastiem izveidoja divas salas — Prochoram un streikam.

Ņinas telegramas Protasovam nāca cita pēc citas. Ar uzvaru no sava brauciena atgriezās InuKentijs Filatičs. Dēvēdamies par Ivanu Ivanoviču, mājās atbrauca arī Pjotrs Daņiličs Gromovs ar sievu. Viņš paslepus apmetās uz dzīvi jauna, Ņinas uzceltā mājiņā piecu verstu attālumā no rezidences, ciedru mežā pie upes. Reizē ar Pjotru Daņiliču ieradās arī vecais Ipata tēvs viesos pie savas meitas — diakona sievas Maņečkas.

Kalpotājiem nebija ko darīt; tie līksmoja kā prazdami, rīkoja izbraukumus zaļumos, iedzeršanas. Ketija cieši sadraudzējās ar poručiku Borzjatņikovu: bieži gāja pastaigāties uz mežu; no odu kodieniem sejas viņiem bija uzpampušas. Ipata tēvs — īss, resns, rokas uz muguras, — cienīgi gāzelēdamies, staigāja pa apkārtni, iepazinās ar svešo apvidu …

Diakons tagad nemaz nešķīrās no Maņečkas: abi kopā gāja daudzos putnus medīt, lasīja ogas. Kad diakons šāva, Maņečka aizmiedza acis un aizbāza ausis.

Kādreiz pievakarē pie upes tic sastapa Ketiju; viņa izlikās lasām grāmatu, bet aizvien raudzījās apkārt: Borzjatņikovs nenāca, droši vien bija aizkavējies mājās neatliekamu darīšanu pēc.

— A! Sveiki…

Maņečkai šī sastapšanās nebija pa prātam: viņa bija greizsirdīga uz skolotāju diakona pēc.

— Vai tad lāču nebaidāties? — nodārdēja diakona pērkona balss.

— Ko jūs sakāt! Seit taču mājas tuvu, nav jau taiga: pļavas, ciedru birzītes. Vai jūs uz mājām? Iesim reizē. Bet es, ziniet, drusciņ… — Ketija, norādījusi uz pudeli, iesmējās.

Maņečka saviebās. Viņi gāja pa taciņu. Ketija soļoja ne visai droši.

— To smalko kundziņu Borzjatņikovu es laikam drīz sākšu ienīst. Viņš gluži bez satura kā tukša pudele. Bet ir tik garlaicīgi, šausmīgi garlaicīgi… Nav cilvēku.

— Jā, — diakons atteica. — Man pat brīnums, kā jūs ar viņu … Viņš taču ieradies šeit ļaudis slepkavot.

— Nu ko jūs sakāt. . . Vai patiešām jūs uzskatāt to par iespējamu?

— Gluži noteikti…

— Liecieties mierā, Ferapont.

Maņečka dusmīgi atcirta:

— Jums viņš nav nekāds Feraponts, bet gan diakona tēvs!

— Labi, ņemšu vērā. — Un Ketijas smieklos atkal ieskanējās skumjas un sāpes. — Būtu jel Ņina drīzāk atgriezusies… Seit var prātu zaudēt. Pat tā baismi… Maņečka, ņemiet mani savā dzīvoklī.

Maņečka tikai paraustīja plecus.

Diakons bija apkrāvies ar šautenēm un maisiem kā kamielis. Ceļu šķērsoja strauts, kas bija pārplūdinājis akmeņainu gultni.

Diakons uzsēdināja Maņečku uz kreisās rokas, Ketiju uz labās. Maņečka, koķeti tirinādama īsās kājiņas, tīši apskāva vīra kaklu sevišķi maigi. Salīdzinot ar diženo diakonu, Maņečka atgādināja četrgadīgu bērnu, bet Ketija — pusaudzi meiteni. Pa ūdeni bija jāiet savi piecdesmit soļi.

— Ķerieties abas man ap kaklu, — diakons pavēlēja…

Ketija pasmaidījusi ari apskāva diakonu pa savai vīzei un saka dvašot viņam ausī degvīna smaku:

— Mans mīļais Ferapontiks, Achils …

Maņečka pēkšņi iesprauslājās kā kaķene un iespļāva Ketijai sejā. Ketija, neganti iesmējusies, uzspļāva Maņečkai, un acumirkli viņas ieķērās viena otrai matu pīnēs. Diakons zaudēja līdzsvaru, paslīdēja kāja, viņš tikai iekliedzās: — Muļķes, ko jūs darāt… — un visi trīs iegāzās ūdenī.

— Kas tur notiek? — Un rotmistrs fon Pfefers, zirgā sēdēdams, norādīja ar binokli uz ļaudīm, kas ķepurojās ūdenī.

Prjatkins un Ogļadkins, paskatījušies no delnas apakšas, atteica:

— Jādomā, ka piedzēruši strādnieki kaujas, jūsu augstība …

Rotmistram atbilde bija ļoti pa prātam, viņš auļiem devās

tālāk pa klinšaino upes krastu.

Aiz viņa pulciņš jātnieku: žandarmi, stražņiki, tiesnesis, oficieris Borzjatņikovs. Vēl līdz tumsai viņiem jānokļūst mecha-niskās rūpnīcas un zeltraktuves «Sasniedz» teritorijā. Pa ceļam viņi plēsa nost visur izlīmētos «Strādnieku uzsaukumus strādniekiem».

12.

— Nu, ko tad jūs, pie darba vēl arvien negribat ķerties?

— Negribam, tētiņ. Tāpēc ka visur pārestība. Beigas vien ir tā vai šitā. Varbūt dievs pievērsīs mums savu vaigu, palīdzēs tikt pie taisnības, bet tos, kas mums dara pāri, sauks savas taisnās tiesas priekšā.

Aleksandra tēvs sēdēja namdaru ģimeņu barakā. Viņš padomāja, iešņauca tabaku un piebilda:

— Jūsu darīšana, tā jūsu darīšana…

Par atbildi bārdainie namdari pašapmierināti kasīja muguras un dibenus.

— Bet es, lūk, kāpēc atnācu … Tuvojas baznīcas svētki. Kā jums zināms, ik gadus pirms šiem svētkiem notiek dievnama uzpošana: mazga izrakstītās sienas un griestus, lai būtu tīri, uztaisa īpašas sastatnes. Man vajadzētu gabalus piecus namdaru un kādas desmit sievas — grīdas mazgātājas …

— Nemaz nešaubies, tētiņ. Visu izdarīsim par velti, tāpat dieva dēļ, — runāja sievas, būdamas gatavas gājējas.

Otrā dienā no rīta baznīcu uzpost devās pūlitis namdaru un sieviešu. Divi lieli pulki, pa simt cilvēku'katrā, apbruņojušies ar darba rīkiem un krāsu, aizgāja remontēt tautas namu un skolu. Strādnieki darīja to uz pašu ierosmi: kā skolu, tā tautas namu viņi uzskatīja par sev derīgiem. Konstantins Farkovs basām kājām, uzrotītām biksēm kopā ar biedriem krāsoja skolas jumtu, otra grupa drīvēja sienas, sievietes mazgāja logus, grīdas, durvis.

Baznīcā abi mācītāji, sievietes ar uzspraustiem lindrakiem, pieci večuki namdari. Aleksandra tēvs saka:

— Dievnamu uzspodrinājāt, un arī jūsu pašu dzīvokļos tagad tīrība.

— Gaužām braši, gaužām braši… nokrimšķina vārgais Ipata tevs.

— Tētiņ! — iesaucas sievietes, asaras slaucīdamas. — Cik mēs tagad saticīgi un tīrīgi dzīvojam, tā vēl nekad nebijām dzīvojuši. Pat pašiem negribas ticēt.

— Kad tad būs beigas tam jūsu streikam?

— Nupat, tētiņ, taisāmies iesniegt prokuroram … Redzēs, ko viņš teiks, — iekrīt sarunā namdari. — Mums nav cita glābiņa. Ja nu tikai kapā pie tārpiem.

— Jums tomēr vajadzētu padomāt, vai nav laiks klusām un mierīgi stāties pie darba. Vajag taču saprast arī uzņēmēja stāvokli.

— Ak tētiņ! — cits caur citu sauc namdari un sievas. — Ja tu zinājis, kādā apsmieklā tie antikristi mūs turējuši, tu runātu citādi. Cik daudz mēs klusībā esam pārdzīvojuši un pārcietuši.. . Sūdzēties baidījāmies, ka nepadzen. Bet tu pažēlo mūs!

— Žēloju, draugi, žēloju, — Aleksandra tēvs šņauc tabaku, un viņa vērīgās acis zem kuplajām uzacīm sadrūmst. — Es tikai, esmu varmācības ienaidnieks kā no vienas, tā otras puses. Ar labu, draugi, vajag izlīgt.

— Mēs jau nekādas varmācības nedarām. Varas darbus pie kopj uzņēmējs. Paskaidro tu viņam! Vedi viņu, nolādēto, pie prāta!

— Tiesa gan, tiesa, — piebalso Ipata tēvs.

Pēcpusdienā abi dvēseļu gani jaunos talaros, zilās kamilav-

kās [9] , ar protojereja spieķi rokā svinīgi dodas uz GromoVu māju. Aleksandra tēvs nolēmis parunāt ar Prochoru Petroviču stingri jo stingri:

— Ar šo spieķi es cirtīšu pa grīdu un uzsaukšu viņam: «Ne godīgais! Atkritējs! Cik ilgi tu, sātana bērns, aizmirsis Kristus baušļus, mocīsi savus ļaudis?»

— Tieši tā, tieši tā… — aizelsies piebalsoja resnais Ipata tēvs, acis valbīdams. — Tā viņam sadodiet, Aleksandr Kuzmič. Es jums piepalīdzēšu, arī es zvelšu ar spieķi, tikai ne pa grīdu, bet Prochoram pa kaklu, gaužām braši… Es Prochoru pazinu, kad viņam vēl mātes piens bija aiz lūpas. Viņš līda manā dārzā ābolus zagt. Ak bezkauņa, ak bezkauņa!

Paslēpies violeto aizkaru ēnā, pie loga stāvēja Proehors. Pēc apmeklētāju trīskārtīga, ilgstoša zvana beidzot iznāca istabene.

— Ak, sveiki, tētiņi! — Acis novērsdama un lūpas kodīdama, viņa nosarka līdz matu galiem. — Proehors Petrovičs nav veseli. Viņi jau sen aizgājuši gulēt un lika pateikt, lai viņus vairāk netraucējot.

— Pasakiet Gromova kungam, kad viņš būs pagulējies… nevis izgulējies, bet pagulējies… ka pie viņa bija atnākuši divi dvēseļu gani ar dievišķīgām pamācībām. Viņš nevēlējās tos uzklausīt, par to viņš atbildēs dievam. Un svētīt mēs viņu nesvētīsim. — Atvilcis elpu caur spalvainajām nāsīm, Aleksandra tēvs cienīgi, ar augstu paceltu galvu kāpa no lieveņa lejā, viņa spieķis klaudzēdams sitās pret pakāpieniem.

— Ak bezkauņa, ak bezkauņa! — viņam pakaļ steigdamies, čamstināja Ipata tēvs. — Ābolus zaga… baltos dzidros. Ak blēdis!

Pie loga violeto aizkaru ēnā stāvēja Proehors un noskatījās uz viņiem.

Rotmistrs fon Pfefers, jau ar gaismu ieradies mechaniskās rūpnīcas un zeltraktuves «Sasniedz» teritorijā, diezgan īpatnēji iepazinās ar stāvokli: ar visu savu pavadoņu pūli viņš gāja no barakas uz baraku, no būdas uz būdu, ieskatījās kazarmās, zemnīcās, visur cirta kāju pie zemes, kratīja zobenu, draudēja:

— Ja neiesiet pie darba, atnākšu ar zaldātiem, nošaušu jūs tepat kazarmās, netaupot ne sievas, ne jūsu līkkājainos izdzimteņus!

— Vai tad mēs esam traki vilki, vai, ka mūs vajag nošaut? Mēs jau esam cilvēki, jūsu augstdzimtība. Mēs meklējam taisnību. Nav nemaz tādu, kas būtu par mums lēnīgāki, — tikko valdīdamies, viņam miermīlīgi atbildēja kā aukstasinīgie, tā mērenie strādnieki. Bet karstgalvji, līdzko rotmistrs attālinājās no viņu mītnes, nebēdīgi kliedza viņam nopakaļ:

— Tu-tu-tū-ū … Pipars!

Svilpšanā un kliegšanā no pieaugušiem neatpalika arī bērneļi. Rotmistrs kļuva zaļš aiz dusmām, garais zobens pinās viņam pa kājām.

Vakarā priekšnieki un stražņiki kaut kur aizjāja.

Nakts vidū miertiesnesis, rotmistrs ar žandarmiem, uradņi-kiem un stražņikiem klusām piejāja pie jauno puišu kazarmas, ko jau bija paspējuši aplenkt tikko ieradušies zaldāti. Suņi iztraucēti rēja aizsmakušā balsī. Debess tumša, mākoņaina. Pretī sargs ar laternu.

— Kas nāk?

— Savējie.

Sargs atkāpās no šiem «savējiem», noņēma cepuri.

— Vai Domožirovs, Vasiļjevs, Semjonovs, Markovs un Kras-nobajevs mājās?

— Laikam gan mājās. Laikam guļ. Noteikti baidos apgalvot. Barakā — miegains klusums un krācieni. Elektrostacija

streiko, gaismas nav, tumsa.

…Tumsa arī tur, tālajā Laupītāju ciemā. Viņi iziet ārā. Nedzīvais vilks dīvainā vaibstā ņirdz viņiem savu sarkano rīkli, zvēriņi smaida. Drūmā debess smagi slīgst uz zemi, visapkārt klusums, mājokļos ugunis sen jau nodzēstas.

— Tumšs, — Protasovs saka.

— Jā, tumšs, — SapOšņikovs pavada viņu ar paštaisītu laternu. — Te ir dubļi, turieties pa labi…

Viņi iet klusēdami. Protasovs dzird pavadoņa satrauktās nopūtas. Protasovs domā par Ņinu, par viņas vakarējo telegramu:

«Veročka pie miršanas. Esmu tuvu izmisumam, raujos vai pušu, ignorējiet visu, manis dēļ atgriezieties darbā.»

Protasovs saka:

— Visvairāk mani baida tas, ka strādnieki manu aiziešanu no darba varētu iztulkot kā gļēvumu. Teiks: «Ņēma un aizbēga pirms paša streika.» Esmu cieši nolēmis atgriezties. Vai jūs, Sa-pošņikov, atzīstat to par pareizu?

… Laterna slīd tālāk. Pamodinātais Pjotrs Domožirovs pietrūkstas kājās. Uz sola zem nomestā krekla, zem biksēm vesela kaudze «apzināto ziņojumu».

— Tu esi apcietināts. Ģērbies!

Laterna, iedzeldama gulošajiem sejās, pārslīd garai divstāvu lāviņu rindai. Strādnieka Vasiļjeva nav, Vasiļjevs nozudis. Apcietināti pieci.

— Par ko īsti ņemat ciet?! — viņi sauc.

— Ko, ko? Ko ņem? — No lāviņām sāk celties ļaudis, pusmiegā kasa blakšu sakostos sānus, nesaprašanā raugās uz laternas uguntiņu, kas maldās pa baraku, dzird attālināmies piešu šķindoņu. — Ei, vecākais, kas noticis?

— Mūsējos apcietināja.

Otrā kazarmā apcietināja četrus, kopā ar tiem Grišu Galvaini, kas nejauši ieradies šeit pārnakšņot. Rūpīgi meklēja hektogrāfu un proklamācijās «Strādnieku uzsaukums strādniekiem», neatrada. Arī latvieti Mārtiņu neatrada un daudzus, kurus paredzēts apcietināt. Rotmistrs dusmojās. Strādnieki šur tur atmodušies kliedza:

— Kāpēc jūs ierodaties pie mums naktī un vēl ar zaldātiem? Mēs mierīgi streikojam, neviena neaizskaram. Būtu atsūtījuši mums pavēstes, mēs paši aizietu … Dienā.

Zeltraktuves «Sasniedz» barakā apcietināti trīs: politiskais trimdinieks — students Lochovs un divi precējušies Krievijas zemnieki. Svīda jau gaisma. Daudzi cēlās augšā, vārīja tēju. Trokšņoja, zobojās par rotinistru, par zaldātiem.

Kāds bārdains zeltracis sarkanā kreklā, kas tam pāri cejiem, dzēlīgi kliedz no ielas:

— Ei, meitieši, bērneļi, zeltrači! Nāciet visi ārā!. . . Lai paņem visus…

— Muti ciet, salašņas! — Rotmistrs žvadzina zobenu.

— No salašņas lo dzirdu! Jau tava vecāmāte bija beidzamā salašņa, es viņu pazinu.

Pūlis zviedz. Gatavojas skandals. Rotmistrs sāpīgi kož lūpās, klusē, baidās, ka zeltraču padibenes nesāk dumpoties.

Sardzes pavadībā divpadsmit cilvēkus aizved uz četri simti verstu attālo pilsētu, iesloga cietumā.

Gubernatoram un policijas departamentam telegrafē:

«Gandrīz visa streika komiteja apcietināta. Ekscesu nav. Strādnieku garastāvoklis piesardzīgs, viņi nogaida.»

Rīts strādniekiem sākās ar lielu saviļņojumu. Vēsts par apcietināšanām satrauca visus. Ļaudis pulcējās pūlīšos, izteica savu sašutumu. Viņi apsprieda jautājumu par trūcīgo pārtikas devu — jau tuvojās bads, — par nepieciešamību pieprasīt visas nopelnītās algas izmaksu. Kantoris atteicās izsniegt pārtiku, kā arī izmaksāt naudu. Uzņēmējs bija lauzis vārdu, uzņēmējs negribēja piekāpties, viņš pat nevēlējās izpildīt līguma noteikumus un valdības instrukciju. Viņš — nodevējs, zvērs.

— Puiši! Vajag iet savējiem palīgā.

Trīs simti karstgalvju devās uz kantori pieprasīt pirmām kārtām apcietināto atbrīvošanu. Pūlī iespraucies arī Fiļka Škvoreņs, cerēdams, ka būs grautiņš, viegli varēs iedzīvoties. Aiz upes tilta galā stāvēja šautenēm apbruņoti zaldāti. Pa tiltu tieši pūlim pretī jāja oficieris Borzjatņikovs.

— Stāt, stāt! — viņš kliedza, zobenu vicinādams.

— Mēs darīšanās, — pūlis apstājās..— Mūs grib atlaist no darba, mums nedod pārtiku, mēs …

Iz-klī-ī-īst! … Pavēlēšu šaut!

Un. saceldams ceļa putekļus, viņš aizauļoja atpakaļ.

— Neticiet, brāļi, neticiet! — pūlī atskanēja uzmudinoši saucieni. — Zaldāti savējos nešaus.

Tomēr bija redzams, ka zaldāti ķeras pie šautenēm. Pūlis apstulba un lamādamies pagrieza zaldātiem muguru.

Uz tiesas lēmuma pamata pievakarē sāka izlikt no barakām tos strādniekus, kam jau agrāk izmaksāta visa alga. Izlikšanu vadīja pristavs. Visu iedzīvi — zābakus, lādes, drēbes izmeta uz ielas. Izliekamos pašus grūda ārā pa galvu pa kaklu, vilka aiz apkakles. Atskanēja vaidi, gaudas, lāsti. Strādniekos, kas vēroja šos varas darbus, pieauga niknums. Bet zaldāti un stražņiki draudēja tiem ar pletnēm un durkļiem.

— Puiši! Vajag sūdzēties gubernatoram un, ja ne; tad pašam ģenerālgubernatoram…

No apcietināšanas paglābušies, nedaudzie kustības vadoņi aizsūtīja ekstrā telegramas gubernatoram un uz Pēterburgu. Viņi sūdzējās, ka izvēlēto pārstāvju apcietināšana lejot eļļu ugunī, strādnieki zaudējot pašsavaldīšanos, ka nomaļā vietā, kur nav mitekļu, cilvēku izlikšana no dzīvokļiem ar varu esot noziegums, varot izraisīt bada dumpjus un visādas likstas.

Izvilkumi no garās telegramas, ko satrauktais gubernators adresējis prokuroram Cernošvarcam, sekojoši:

«Ja atrodat par iespējamu, atbrīvojiet apcietinātos. Izraidīšanu aizliedzu līdz galīgai streika likvidācijai. Ja atkārtosies izlikšana no dzīvokļiem ar varu, tad pristavu nodošu tiesai. Neatlaidīgi prasu piespiest īpašnieku Gromovu izpildīt visas likumīgās strādnieku pretenzijas.»

Sakarā ar šo telegramu Prochors Petrovičs, prokuroram nezinot, apspriedās ar Jezdakovu, pristavu, tiesnesi ūn žandarmērijas rotmistru. Apspriedes rezultāts — tSs dalībnieku parakstīta telegrama iekšlietu ministram Pēterburgā:

«Gubernatora svārstīgā un pretrunīgā taktika vājina mūsu pozicijas, dod strādniekiem iespēju turpināt izspiešanu, novilcina streiku, nodara neaprēķināmus zaudējumus, grauj varas orgānu prestižu. Lūdzam dot rotmistram fon Pfejeram direktivas galīgi likvidēt streika komiteju un izdarīt turpmākas apcietināšanas.

Sī telegrama iedarbojās. Uz Pēterburgas pavēli gubernators telegrafēja prokuroram Cernošvarcam un žandarmērijas rotmis-tram, ka viņš, gubernators, necelšot iebildumus pret turpmākiem arestiem un citiem saprātīgiem līdzekļiem streika likvidēšanai.

Rotmistrs svinēja uzvaru: viņš berzēja rokas, paredzēdams drīzu streika izbeigšanos un lielas Gromova balvas. Balvu gan nebija trūcis ari līdz šim: rotmistrs lūdza žandarmu, kas pavadīja apcietinātos, no apriņķa pilsētas aizsūtīt baronesei fon Pfeferei trīs tūkstošus rubļu.

Uzvaras priekā rotmistrs žvadzināja piešus un rieza vatētās krūtis. Bet prokurors, brīnīdamies par pretrunīgajām gubernatora telegramām, noģida, ka Prochors Gromovs ar saviem līdz-, skrējējiem aiz viņa muguras piekopj savu «neglīto» politiku ar Pēterburgas palīdzību. Prokurors par to dusmojās.

Strādnieku noskaņojums pa to laiku bija ļoti smags; daudzi asi izjuta produktu trūkumu, nebija kur tos iegādāties, arī naudas trūka. Daži jau cieta badu.

Pie Ketijas atčāpoja divi bērneļi: Katja ar Mitju, viņas skolnieki.

— Jaunkundzi… Māmuļa ar tētuku atsūtīja mūs pie tevis … Mums nava naudiņas. Nava ko ēst… Jau trešo dienu.

Ketija iet ar viņiem uz krājkasi, izņem savus beidzamos grašus, atdod bērniem.

Viņa raksta Ņinai vēstuli:

«Tev gan laikam nav sirds. Tu tikai izliecies, ka mīli vienkāršos ļaudis. Bet īstenībā Veročkas dzīvība Tev ir dārgāka par tūkstošiem strādnieku un viņu bērnu dzīvībām. Tu esi egoiste, Tu esi tikai mātīte! Piedod manus cietsirdīgos vārdus. Es tagad saprotu Protasovu, saprotu un augstu vērtēju viņa domu veidu. Tas tikai ir cilvēks! Bet Tu un Tavs zvērs Prochors abi esat ar vienu slotu perami. Man kļūst neiespējami šeit dzīvot, šajā varmācības atmosfērā man elpa raujas ciet, ir neizturami. Es palīdzu astoņām ģimenēm, kas mirst badā, esmu atdevusi visu, kas man bija, ir palicis vienīgi kanārijputniņš. Es būtu ar mieru atdot savu dzīvību, tikai nezinu, kā to lai dara. Institūts izlaidis mūs dzīvē kā muļķīgus un aklus kucēnus. Es tikai tagad sāku saprast cilvēka lomu un pienākumus dzīvē. Esmu muļķe, muļķe, dzērāja un izvirtule. Lai nolādēta taiga un jūsu alkatība! Piedod, mīļā, labā, dārgā Ņina… Piedod man piedzērušai, izvirtušai netiklei. Ak, beigas ir tavai Ketijai! Ardievu. Es vairs nespēju …»

Tintnīca un spalva notriekta uz grīdas. Vēstule saplēsta sīkos gabaliņos. Kanārijputniņš atver savas miegainās zīļu actiņas, iečirkstas:

— Meitiņ, ko tu dari?

Ketija izmisusi dusmās raud.

13.

Tālruņa zvans.

— Prokurora kungs' lūdz jūs ierasties pie viņa dzīvoklī.

— Sakiet prokuroram, ka es nejūtos vesels, tāpēc lūdzu viņu atbraukt pie manis. Tūlīt viņam piebrauks zirgu.

Prokurors Cernošvarcs, plecīgs, drukns, līdzīgs dienestu atgājušam jūrniekam, smagiem soļiem ielīgoja Prochora Petroviča kabinetā. Ļenganā sejas āda iedzelteni pelēka; zem acīm stipri sakrunkoti maisiņi. Visā viņa stāvā uzbudinājums, dusmas. Viņš nevērīgi pasniedza roku, nosēdās, padraudēja Prochoram ar savām lielajām acīm, kas zaudējušas spožumu. Prochors nenobijās. Prochors savilka pieri grumbās, ieurbās prokurorā ar skatienu. Ari prokurors pamēģināja saraukt pieri, bet bārdainā Prochora acu spēks piespieda viņu nodrebēt un novērsties.

— Ar ko varu jums pakalpot? — Prochors, ar sevi apmierināts, gandrīz iekliedzās, lai galīgi samulsinātu ierēdni.

— Jā! Redziet… — prokurors, kļuvis mazliet nedrošs, izmeta rupjā basa balsī. — Saskaņā ar to varas orgānu direkti-vām, kas mani sūtījuši, un strādnieku, pa daļai ari jūsu pašu interesēs man jums, cienītais kungs, jāsaka sekojošais … — prokurors saviebies pieķēra roku pie ļenganā, uztūkušā vaiga un pašmakstināja muti.

— Ko, vai zobi?

— Jā, nolādētie!… Caurums.

— Vai nevēlaties konjaku? Radikals līdzeklis.

— Nē, paldies. Atmetu… Aorta, ziniet. Bīstama kaite. Aizliegts. Stingri. Ak nolādētie!

— Pamēģiniet ignorēt aizliegumu, — Prochors izsmiedams runāja. — Ja grib aprobežoties vienīgi ar atļauto, tad var kļūt par nulli un dzīve izskatīsies pēc cietuma: gan šo nedrīkst, gan to nedrīkst. Es gan pats sev aizliedzu un pats sev atļauju.

— Jā. Jūsu loģika, piedodiet, ir ļoti primitiva. Tā ir ciešā ķēriena loģika, piedodiet. Tieši par šo temu, cienītais kungs, man ar jums jārunā. Jā, piezīmēšu, ka man savā ziņā neērti runāt par to jūsu kabinetā un nevis …

— Piedodiet, prokurora kungs, bet es taču jūsu ierēdnim pa tālruni paziņoju, ka esmu slims…

— Ak jā! Ārsts jums aizliedzis iziet. Bet vai tad jūs nevarējāt rīkoties pēc savas teorijas un ignorēt šo aizliegumu? Skaidrs. Jūs darāt vienīgi to, kas izdevīgi jums. Tātad redziet… — Prokurors atkal pieķēra roku pie vaiga un, mazliet klibodams ar labo kāju, sāka skraidīt pa istabu.

No šķautnainas karafes Prochors ielēja divās sudraba glāzītēs dārgu konjaku un izņēma no skapīša plānās šķēlītēs sagrieztu citronu. Prokuroram patika iedzert, viņš sāka rīt siekalas.

— Lūdzu. Laikam Vasilijs Vasiljičs?

Prokurors šausmīgi saviebās, iestenējās un ar izmisuma pilnu žestu iztukšoja sudraba glāzīti.

— Līdzēja?

— Nezinu. Liekas gan.

Pauze.

— Tātad pavisam oficiāli… Jūsu uzņēmumos, cienītais kungs, novērojama pilnīga atkāpšanas no obligātiem valdības lēmumiem, kas izdoti 1903. gada 12. jūnijā. Vai jums zināmi šie lēmumi? Lūk, šeit tie ir… — Un prokurors, izrāvis no formas svārku kabatas paprāvu brošuru, pakratīja to gaisā. — Jā gan … Izlasiet: strādnieku dzīvokļiem jābūt gaišiem, sausiem, logiem katrā ziņā jābūt dubultiem un tā tālāk, un tā tālāk. Bet kā izskatās pie jums? Nevis dzīvokļi, bet kapenes. Kas jums atļāvis celt barakas tā, kā jūs esat cēlis?

— Es pats.

— Jums par to būs jāatbild. Cilvēki taču nav lopi. Es pieprasu, lai visas barakas pārbūvē no jauna! Dzirdiet, cienītais kungs, pieprasu …

Prochors pasmaidīja bārdā, piepildīja glāzītes, atrūca:

— Uzreiz es to nevaru izdarīt.

— Strādniekiem nav izsniegtas aprēķinu grāmatiņas. Viņi nezina, cik naudas nopelnīts. Kur ir šīs grāmatiņas?

Prochors atkal sarauca uzacis, bet tūlīt, silti pasmaidījis, pamāja laipni ar roku:

— Vasilij Vasiļjič, lūdzu!

Prokurors saķēra vaigu, iestenējās un izdzēra. Viņa dzelteni pelēkā seja kļuva sārta, acis ieguva mirdzumu.

Ilgstoša pauze. Prochors staigāja pa kabinetu.

— Aprēķina grāmatiņas atrodas kantorī. Tā ir nolaidība. Esmu jau daudzreiz sacījis, tagad pavēlēšu izsniegt tās strādniekiem.

— Lūdzu, Prochor Petrovič, lūdzu, — prokurora balss jau skanēja maigāk.

No jauna klusums.

— Vai iedarbojas?

— Iedarbojas, — prokurors atsaucās. Viņš kā ērglis sarauca kuplās uzacis un kļuva līdzīgs Bismarkam.

Prochors atkal piepildīja glāzītes.

— Es, Vasilij Vasiļjič, uzmanīgi klausos.

— Jā! — Prokurors, draudīgi pacēlis pirkstu, sāka kustināt uzacis. — Jūs esat slikts valdnieks savā valstībā, atvainojiet par izteicienu. Jūsu pavalstnieki vaidēt vaid: tā viņus apspiež jūsu satrapi un jūs pats. Es zinu … Jūs …

— Piedodiet, prokurora kungs. Ja es visur piekāptos pavalstnieku priekšā, tad es pats kļūtu slikts sava. valdnieka pavalstnieks. Bet es iedrošinos domāt, ka esmu kaut cik noderīgs savai tēvijai…

— Jā, jā! Jā, jā. Kas tad to noliedz? Bet jūs pārkāpjat valdības noteiktās darba normas. Darbu jūs padarāt pavisam mazvērtīgu, darba diena pie jums pārlieku gara, dzīvokļi gaužām slikti, strādniekus apkrāpj gan naudā, gan svarā, produkti iesmakuši un… piedodiet… kaut kāds… kaut kāds… atvainojiet par i/.leicienu, kaut kāds neizsakāms… nu, tas… tas… — Prokuroram neizturami gribējās iedzert, viņš saķēra vaigu. — O no-I,īdētais!

. — Lūdzu!

Prokurors iestenējās, izdzēra glāzīti, uzkoda citronu, ar inte-icsi sāka aplūkot Siškina gleznu un lielu Elizabetes laika pulksteni.

— Jā, cienītais! — viņš iesaucās un, piegājis Prochoram klāt, padraudēja tam ar saliektu pirkstu. — Es pieprasu. Jā, jā, jā, i ienītais … Jums nekavējoties jāpiekāpjas. Strādnieku darba .ilgas jāpaaugstina par divdesmit pieciem procentiem, Jezdakovs jāatlaiž no darba, visi uzņēmumi jāreorganizē, Protasovam jāat- riežas darbā, jā, jā, jā, cienītais, lūdzu necelt iebildumus! Vispār, viss tas jums jāizpilda rīt pat, rīt pat.

Prochors atklāti iesmējās, prokuroram acīs skatīdamies, viņš ielēja konjaku un sacīja:

— Jūs, Vasilij Vasiļjič, pārāk viegli, pat līdz smieklīgumam naivi gribat saimniekot manā vietā un rīkoties ar maniem kapitāliem. Bet kas tad tos ir sakrājis, atjaujiet jums, prokurora kungs, jautāt: jūs vai es?

— Pilnīgi pareizi — jūs. Bet arī strādnieki jums ir palīdzējuši. Varbūt par kādiem septiņdesmit procentiem.

— Ak tā? Nu tad jau saprotams. Lūdzu!

Iedzēra. Prochors ielēja vēl.

— Vai līdz?

— Līdz, — prokurors noņurdēja. — Zobs nomierinājies.

Prokuroram acis vērās ciet, deguns nokārās pār lūpām.

līgstoša pauze. Prokurors pamazām sāka snaust.

— Vasilij Vasiļjič! Mīļais … — Prochora balss ieskanējās risi. Prokurors atvēra acis. — Man ir stiprs, ļoti stiprs atbalsts Pēterburgā. Gan Valsts domes locekļi, gan viens otrs ministrs. (Prokurors atvēra acis plašāk.) Neaizmirstiet, ka esmu viens no lielākajiem Krievijas kapitālistiem. Tāpēc, mans mīļais, labāk dzīvosim draudzīgi. Pusi no šiem strādniekiem es atlaidīšu no darba, otra puse paliks. Šinīs dienās ieradīsies jauna, četri simti liela grupa, un pēc nedēļas man strādnieku būs pārpārēm. Izsalkušu lopiņu mūsu mūžam pietiks. Bet no sava principa es neatkāpšos. Es ļaudīm dodu minimumu, ņemu maksimumu. Un bez tam — ja es piekāpšos šodien, tad man tas būs jādara arī rīt un parīt… Padod velnam mazo pirkstiņu, viņš tev paņems visu roku!

— Jā, cienītais! Es jūs pilnīgi saprotu, — prokurors galīgi pamodās un izdzēra piekto konjaka glāzīti, nu jau bez uzaicinājuma. — Jā, cienītais… Bet es esmu spiests rīkoties kontaktā ar gubernatoru. Un vispār… un vispār… tā ir viņa ekselcnc.es vēlēšanās. Vai ne? Viņš sagaida streika izbeigšanu miera ceļā. Vai ne?

Prochors atslēdza rakstāmgalda vidējo atvilktni.

— Viņa ekselencei es iesniegšu vispusīgu paskaidrojumu.. Esmu pārliecināts, ka viņš mani sapratīs. Bet šis te — jums, — un Prochors Petrovičs pasniedza prokuroram ar zīmoglaku piecās vietās aizzīmogotu aploksni.

— Kas tas ir?

— Desmit tūkstoši.

Prokurors kļuva tumši sarkans, iepleta acis, pakratīja galvu kā pāra 1 itīķis un atvēzējies ietrieca aploksni Prochoram sejā.

— Kā jūs iedrošinājāties! Kukulis!… Uzpirkšana?! Es likšu jūs uz vietas apcietināt. Tūlīt! Nekavējoties!

Prokurors steigšus devās uz izeju, paķēra savu pie kamina pieslieto nūju ar kāsī saliektu rokturi un izgāja, aizcirzdams durvis.

Prochoram raibs sametās gar acīm.

Strādnieku izlikšanu no dzīvokļiem prokurors ar savu rīkojumu pārtrauca. Pristavs nezināja, kā lai uzvedas. Arī tiesnesis apjuka. Prislavs bija atnācis pie tiesneša apspriesties. Abi piedzērās līdz nesamaņai. Strādnieki gatavojās iet pie prokurora visi pulkā.

Prochors nebaidījās, ka viņu apcietinās, viņš uzskatīja to par pilnīgi neiespējamu. «Prokurors ir muļķadesa,» viņš domāja, «to var ietekmēt vienīgi ar konjaku, kukulis neder.» Prochora sirds un prāts bija izsists no sliedēm, vajadzēja izklaidēties.

Viņš devās pie Nadeņkas. Pristava nebija. Prochors nosēdēja ilgi, līdz vakara krēslai. Viņš runāja nesteigdamies, nopietni, bet par ko, — nav zināms. Zināja tikai vilks. Prochors deva Nadeņ-kai kaut kādas instrukcijas. Nadeņka piekrizdama māja ar galvu.

— Saprati?

— Sapratu … Visu izpildīšu.

Naktī, rotmistram piedaloties, ciematā un barakās notika jauni aresti. Iekrita arī Petja Grāmatnieks.

Tai pašā naktī uz prokurora rīkojuma pamata apcietināja Fomu Grigorjiču Jezdakovu. Prokurors bija parakstījis orderi arī ūsainā pārtikas pārziņa Ivana Stervjakova apcietināšanai, bet tas, baidīdamies no strādnieku atriebības, pirms dienām trim bija aizlaidies lapās.

Ļaudis jau ar gaismiņu bija uzzinājuši, ka viņu niknākais ienaidnieks Fomka Jczdakovs apcietināts un blēža un krāpnieka Ivana Stervjakova dzīvoklī izdarītas kratīšanas. Strādnieki, zdu-dējuši sakarus ar streika komiteju, aiz savas tuvredzības iedomājas, ka prokurors pilnīgi darbaļaužu pusē.

— Brāļi! Prokurors ir ar mums.

Tāpat domāja arī Nadeņka. Viņa rīkojās, Nadeņkai bija draugi ikvienā uzņēmumā, tie zināja, kā jāuzvedas. Nadeņka pāri ausīm bija iekritusi Prochora stiprajos tīklos. Gromova liktenīgā ietekme visur lika sevi manīt: tanī nonāca ikviens, kam dzīves ceļā Pro-diors bija uzmetis cilpu. Tādā kārtā Gromova rezidencē atgriezās Andrejs Andrejičs Protasovs; uz Laupītāju ciemu šapošņi-kovam kaimiņos sardzes pavadībā pārcēlās bijušais prokurors — tagadējais trimdinieks Straščalovs; mājās atgriezās Ņina ar meitiņu Veročku; Pēterpilī lielu naudas sumu vinnēja poručiks Pripcrentjevš un prātoja, kā ar kukuļu palīdzību iekarot Prochora zeltraktuvi; neveiksmīgais inženieris Vladislavs Vikentjevičs Parčevskis, vēl arvien samīlējies Ņinā, sapņoja tikt atpakaļ darbā pie Prochora Petroviča. Visi šie ļaudis, visi viņu likteņi tā vai citādi saskārās ar Prochora dzīves ceļu.

14.

… — Klīst dažādas provokatoriskas baumas, — Aleksandra tēvs, iziedams no mājas, žēlojas Ipata tēvam un pieķer roku pie galvas. — Surp taisās nākt miermīlīgs ļaužu pūlis … Baidos … Nezinu, ko iesākt.

— Lēnprātīgi noskatīties… Ko citu mēs spējam iesākt pret tiem, kam tā vara? Mēs esam bezspēcīgi, — krata galvu resnītis Ipata tēvs.

… — Pāris reizīšu izšaut būs ļoti noderīgi, — oficieris Borz-jatņikovs saka oficierim Usačovam.

— Jā, protams, — resnais Usačovs piekrīt. — Jums laikam pieredzes netrūkst.

— Nē, man nav vis pieredzes, bet rotmistram gan ir.. Viņš rīkojies devītajā janvarī Pēterpilī.

— Jūs to nepieļausiet! Jūs to neiedrošināsieties! — Ketija sauc tālrunī.

— Mīļā Ketij, apmierinieties, — Borzjatņikovs viņai atbild lēnā garā. — Viss norisināsies tā, kā vajadzīgs.

… Un agri no rīta jau četri tālruņi žandarmērijas rotmistram zvanā satraukti no četrām dažādām vietām.

— Mūsu iecirkņa strādnieki gatavojas iet uz ciematu iesniegt prokuroram lūgumrakstu. Neticiet viņiem, rotmistr! Viņi ies, lai atbruņotu zaldātus, nogalinātu priekšniekus, sarīkotu grautiņus un laupīšanas.

No otrās, trešās un ceturtās vietas gandrīz tas pats vārdu pa vārdam. Tie — četri provokatori, kas četrbalsīgi runāja baismīgus vārdus. Šo vārdu saturu tiem bija iedvesusi Nadeņka, bet Nadeņkai — Prochors Petrovičs. Rotmistrs mazliet nobijās. Rot-mistram tūdaļ iesāpējās vēders. Rotmistrs pasludināja zaldātiem:

— Esiet, brāļi, modri! Man ienākušas ziņas, ka pūlis dosies šurp, lai jūs atbruņotu un saplosītu.

Prokurors ļoti slims. Draud aorta. Vakardienas sadursme ar Prochoru un konjaks darījuši savu. Prokuroru pavada ārsts. Rotmistrs min savus argumentus. Prokurors atvēcinās ar roku un aizelsies runā:

— Jūs, rotrnistr, zaudējat pašsavaldīšanos. Strādniekus var apstādināt arī bez šaušanas. Es jums saku, ka esmu pret to… Nu, bet ja jums ir neapstrīdami fakti un ja jums dota vara vai no pašas Peterburgas …

— Te ir telegrama …

— Tādā gadījumā rīkojieties, protams, uz savu atbildību… Esmu ļoti ļoti slims. Es mazgāju rokas nevainībā.

… Sastapis ārstu, žandarmērijas rotmistrs viņam jautāja:

— Paklausieties, Ipolit Ipolitovič, — kā jums ir ar pārsienamajiem materialiem? Es ieteicu steidzami savest kārtībā: gultas, operācijās zāli, medicinisko personālu … Lai rīt viss būtu …

— Klausos. Bet vai drīkstu zināt, kāpēc?

— Nu, drošības pēc. Vai gan maz kas var lēkties… Uz redzēšanos!

Vēlu vakarā Ipolits Ipolitovičs iegāja Gromova kabinetā. Prochors Petrovičs gluži bāls. Jau trešo dienu viņš nedzer ne lāsītes. Nervi saspīlēti. Streikotāju neatlaidība viņu satracina.

— Prochor Petrovič, — ārsts iesāka. — Vai jums zināms, ka tiek gatavota asins izliešana? Es šodien satiku fon Pfeferu, — ārsts satrauktā balsī atstāstīja žandarma pavēli.

— Nu, un kas par to? — Prochors sarauca uzacis.

— Es atnācu pie jums, Prochor Petrovič, lai novērstu asins izliešanu. Viss atkarīgs no jums. Tas taču ir šausmīgi, Prochor Petrovič.

Prochors nodūra galvu, piecēlās un atkliedza:

— Varbūt vēlaties, lai rotmistra vietā jūs ieceļ par bruņoto spēku komandieri? Ak ne? Nu tad, lūdzami, cietiet klusu! Jā, jā! Ļoti lūdzu! Mēs paši zinām, ko darām. Likums ir mūsu pusē!

Ārsts nopūtās, sakārtoja savas dūmu krāsas brilles un, riskēdams izraisīt Gromova rupjību, turpināja:

— Ļoti žēl, ka šeit nav Ņinas Jakovļevnas. Esmu pārliecināts, ja viņa būtu mājās…

— Ha! Jūs esat pārliecināts? Bet, ziniet, Prochors Gromovs jums saka: «Ja tikai viņa iedrošinātos iejaukties, cs viņu nomizotu ar pātagu un liktu apcietināt.» Ejiet izpildiet, ko jums pavēlējis rotmistrs, un nebāziet degunu, kur jums nav nekādas daļas. Sveiki…

Prochors palika viens. Kā pārakmeņojies viņš nekustīgi nosēdēja veselu stundu. Viņu nomāca cita par citu drūmāka doma. Tālrunis zvanīja vienā zvanīšanā. Viņš neatbildēja un nevēlējās neviena pieņemt. Visu nakti viņš pavadīja bez miega.

Bet žandarmērijas rotmistrs ar miertiesneša palīdzību šonakt ipcietināja daudzus strādnieku izvēlētos pārstāvjus un vēl atlikušos streika komitejas locekļus.

Rītā līdz ar gaismu visur izplatījās vēsts par strādnieku organizāciju sagraušanu. Barakās, kazarmās, taigā, rūpnīcās un zelt-raktuvēs strādnieki ar steigu sāka lasīties kopā. Sanāksmes bija skaļas. Satrauktā masa ar dziļu sašutumu pauda savu gribu.

— Protasova nav, Abrosimovs ir lupata, uzņēmējs — zvērs. Iesim, brāļi, pie prokurora!… Lai atbrīvo mūsu pārstāvjus! Ko viņi nodarījuši? Ko?!

— Sitiet policiju! Sitiet žandarmērijas lielkungu! Sitiet pris-tavu! — zeltrači nevaldāmi kliedza. Tiem tomēr neļāva vaļu.

— Vēl, puiši, jāprasa nopelnītā nauda un pārtikas deva. Bet, ja ne, — uzlauzīsim visas viņu noliktavas! Mums nevajag izlikties par jēriņiem. Kazaki ar stražņikiem uz mums nešaus, bet atbraukušos zaldātiņus mēs sakapāsim kā kāpostus.

Pulksten piecos no rīta zeltraktuves «Jaunā» strādnieki ap tūkstoš cilvēku lielā pulkā devās uz zeltraktuvi «Sasniedz». Tur jau trokšņoja strādnieki, kas bija atnākuši no zeltraktuvēm «Jautrā», «Bagātā», «Atradums». Nāca vēl klāt ļaudis no mecha-niskās rūpnīcas un no trim kokzāģētavām. Kopējā sapulcē nolēma iet visiem pie prokurora un paziņot viņam, ka nekādu musinātāju uz streiku strādnieku vidū nav, ka ikviens no tiem streiko pats uz savu galvu, un tāpēc lai prokurors nekavējoties atbrīvo visus apcietinātos biedrus.

Pulksten desmitos no rīta viss ļaužu pūlis virzījās uz galveno kantori Gromovu rezidencē. Vairāku tūkstošu lielā ļaužu pūļa vienīgais nolūks bija iesniegt prokuroram sūdzības rakstu un nodot ap četri simti personīgu lūgumu.

Pa ceļam pievienojās grāvrači, mežstrādnieki, dzirnavu puiši, gulšņu piesūcinātāji, celmu lauzēji. Pūlis kļuva aizvien lielāks.

Sai pašā rītā stipri nobijies un satraukts pie uzņēmēja ieradās inženieris Abrosimovs. Prochoram seja dzelteni pelēka, zem acīm maisiņi. Savu kalpotāju viņš uzņēma ļoti vēsi.

— Ko? Atkal ar padomiem? Kas jums patiešām noticis! Te viens, te otrs … Tfū!

— Atļaujiet, Prochor Petrovič, es vēl neesmu ne muti atvēris, ka jūs jau … Jā, ziniet… Stāvoklis pavisam bēdīgs. Liels pūlis strādnieku nāk šurp.

— Es spļauju uz šo pūli, — Prochors dusmīgi atcirta, un no bezmiega nespodrās acis viņam iedzirkstījās.

— Nē, Prochor Petrovič, ar uguni jokot ir bīstami. Un atļaujiet jums paziņot, ka aizvakar no rīta es, riskēdams ar dzīvību, apstaigāju septiņas barakas. Prochor Petrovič, es teicu strādniekiem: «Puiši, sāciet strādāt, bet es dodu jums vārdu, ka pierunāšu uzņēmēju, un viņš pamazām izpildīs visas jūsu prasības …»

— Lai pūš stabulē! — Prochors iekliedzās; balss viņam bija aizsmakusi, acis nemierīgi šaudījās. — Es jums pavēlu tūlīt apbraukāt visas barakas un pateikt strādniekiem: «Uzņēmējs, nelietis, ne drusku nepiekāpsies! .. . Uzņēmējs, nelietis, spļauj uz jūsu prasībām!» Sapratāt, Abrosimov? Lai viņi, salašņas, tikai pamēģina atklāti sacelties! Lai! . . . Tad viņi redzēs, ko mēs viņiem padarīsim. Es pats viņus apšaušu ar saviem lielgabaliem! . . . Blīkš — un tikai slapjums paliks pāri . . . Jūs, Abrosimov, mani vēl maz pazīstat…

Iekodies drebošajā lūpā un nodūris galvu, Abrosimovs piegāja pie loga. Sardzes pavadībā pie mājas piebrauca rotmistrs fon Pfefers Viņš, piešiem žvadzot, ienāca kabinetā braši, kareiviski. Seja tomēr bija bāla, vaigu bārda sabozusies.

— Nāk jau?

— Nāk, Prochor Petrovič. Es pavēlēju savilkt visus bruņotos spēkus piekalnē pie gulšņu grēdām.

Abrosimovs pa logu redzēja, kā ar šautenēm rokās skrien zaldāti, aizrikšo stražņiku grupa, diedz puikas un suņi, steidzas sievas un veči.

— Kari Karlovič mīļais, — Prochors iesāka ar tādu kā protesta, kā sūdzēšanās pieskaņu balsī un sakrampēja plaukstas.

— Redziet, viņi, te viens, te otrs.. . Vakar pat pops bija atnācis, Aleksandra tēvs. Un visi ka sazvērējušies: «Piekāpieties, piekāpieties!» Bet, mani pārgudrie padomdevēji, es taču nespēju, es nespēju! … Tad es izjaukšu visus savus plānus. Ja es viņiem piekāpšos, tad vairs noteicējs nebūšu es, bet viņi. Un tad es esmu pagalam. Saprotiet — pagalam!

— Dārgais Prochor Petrovič, — rotmistrs viņu nepacietīgi pārtrauca. — Manu sarunu laiks ar jums ir beidzies. Šobrīd — jādarbojas. Man ir valdības direktiva laist darbā bruņotus spēkus.

— Nu tad jau darbojieties, Kari Karlovič! Darbojieties…

— Jā gan! Bet esmu spiests jūs brīdināt: pūlis ir vairāk nekā ('('Iri tūkstoši liels, pūlis ir apbruņots, bet man tikai deviņdesmit septiņi zaldāti.

— Nu, vai tad bail, vai?

— Nē, nē! Nē, nē! — Rotmistram acis kļuva nemierīgas, un viņš mazliet atkāpās no Prochora. — Bet man jums godīgi jāpasaka: ja nu, lai dievs pasargā … Jūs saprotat? Tad mēs neviens labu galu neņemsim, pirmām kārtām jus samaksāsiet ar savu dzīvību.

Grumbas Prochora pierē pēkšņi iegriezās dziļāk. Inženieris Abrosimovs, stāvēdams pie loga, vēl arvien trīcēja. Rotmistrs lon Pfefers, novērtējis savu baismīgo vārdu iedarbību uz Pro-clioru Gromovu, nervozi noklepojās cepurē un svinīgi sasila piešus.

— Nu, Prochor Petrovič, sakiet savu vārdu! Tātad no jūsu puses pret strādniekiem piekāpšanās nebūs?

Klusums skaļi elpoja. Abrosimovs mēģināja tuvoties uzņēmējam, bet starp Prochora sarauktajām uzacīm iegriezās vertikālā rieva. Viņš spēji iesaucās:

— Nē!

— Tada gadījuma… Abrosimova kungs, iesim, mus gaida.

Pēc mirkļa atskanēja zvārguļi, trijjūgs aizbrauca uz darba

lauku. Caur degunu smagi elpodams, Prochors ar binokli rokā metās pie loga. Ārā savāds klusums, tikai saule un nekautrīga zvārguļu šķindoņa. No loga nebija saredzama ne piekalne ar zaldātiem, ne ceļš, pa kuru tuvojas strādnieku pūlis.

Prochors Petrovičs pazvanīja sulainim, pavēlēja nekavējoties piebraukt bēro trijjūgu, apseglot ērzeli un tarbā ielikt «kaut ko rijamu». No ugunsdrošā skapja viņš steigšus izņēma tērauda lādīti ar Ņinas briljantiem, ielika to medību somā, iebāza tanī arī piecus tīrradņus, visu to atkal ieslēdza ugunsdrošajā skapī, bet pats gandrīz skriešus devās uz bēniņiem. Viņš izlīda pa jumta lodziņu, noslēpās aiz krāsns dūmeņa un sāka raudzīties binoklī. Acis viņam iepletās un atkal samiedzās, sirds saplaka …

Upīte sašķēla ciematu divās daļās un ietecēja Drūmupē.

Pār upīti — tilts; pār tiltu no taigas ved plats ceļš, pa to jā-nāk gandrīz četri tūkstoši lielajam strādnieku pūlim. Kādu pus-versti no tilta šaipus upītes, paaugstā piekalnītē, kas noaugusi ar zāli, — apbruņotu zaldātu ķēde. Tie aizsprosto ceļu uz ciemata centru. Tos komandē bezūsainais resnis Usačovs un ūsainais Borzjatņikovs. Zaldātu aizmugurē pašā uzkalniņā — žandarmērijas rotmistrs Karls Karlovičs fon Pfefers, pristavs, tiesnesis, kalnu inženieris Abrosimovs. Viņu rīcībā jātnieki — straž-ņiki un žandarmi, kas gatavi uzbrukt pūlim. No uzkalniņa redzams gan tilts, gan ceļš, gan viss lauks. Abās pusēs ceļam starp tiltu un zaldātiem milzum lielas, cilvēka augstumā sakrautas gulšņu grēdas; tās stiepjas kādu simt asu garumā, veidodamas it kā pašauru gaiteni. Ļaudis, pārgājuši pāri tiltam, katrā ziņā nonāks šai gaiteni kā slazdā.

Pie debess juma saule pilnā spožumā. No taigas ve]as milzīgais gājiens. Tas aizņem visu ceļu, aste ielokas taigā. Ļaudis gandrīz visi ģērbušies svētdienas drēbēs. Daudziem rokās mazi sainīši ar ēdamo. Caur mežu ejot, daži bija spēlējuši harmonikas. Strādnieku sejās staro cerība: nupat viss laimīgi izšķirsies, viņi parunās ar prokuroru, šur tur piekāpsies, arī uzņēmējs piekāpsies, un rīt ar dieva palīgu — pie darba.

Visiem pa priekšu — garais vecais Konstantins Farkovs sarkanā kreklā, ar degutu iesmērētos zābakos. Ap kaklu un pāri krūtīm viņam sudraba ķēde ar pulksteni galā. Visi iet kā «iegrožoti», mierīgi, priecīgi.

— Apturēt, apturēt! — sarkdams brēc rotmistrs fon Pfefers, un trīs žandarmi ar stražņikiem jāj pūlim pretī. Pūlis — versts attālumā. Jātnieki pārauļo pāri tiltam, piejāj ļaudīm klāt.

— Stāt! Stāt! Ne soli tālāk!

— Kāpēc tā? Mēs taču miermīlīgi ļaudis. Mēs pie prokurora.

— Stāt! Stāt!

Oficieris Borzjatņikovs dražas ļaudīm pretī kā suns aitu baram. Cepure braši pacirsta uz vienas auss, acīs ārprāts. Viņš savā priekšā redz nevis miermīlīgus ļaudis, bet gan niknākos ienaidniekus, kas alkst pēc viņa asinīm.

— Stāt, salašņu bars, stāt! … Ja ne, tad šausim …

— Tu pats esi salašņa … Vai tu dulns, vai? … Par ko tad šausi?

— Izklīst! Izklīst!

Pūļa aizmugurē no taigas negaidīti izauļo trijjūgs vienās putās. Inženieris Protasovs izlec no ratiem un ar pāris soļiem ir pie priekšniekiem. Viņa sejā dreb ikviens muskulis, un asinis sit deniņos kā ar veseri.

— Kas par lietu, kungi?

— Kas jūs tāds?

— Vai tad nepazīstat, rotmistr? Esmu Protasovs.

— Ak, pardon. Bet kāda jums daļa par visu šito? Jūs taču atstājāt darbu.

— Es atgriežos. Lūk, Prochora Petroviča telegrama — uzaicinājums. Es parunāšu ar strādniekiem. Es viņus nomierināšu. Viņi man ticēs.

— Sarunu laiks ir izbeidzies. Nu, kā vēlaties, varat pamēģināt … Pats jau organizējāt to dumpi… Velns lai jūs parauj …

Sie beidzamie vārdi bija teikti, Protasovam aizejot, viņš tos nesadzirdēja. Elkoņus vicinādams, viņš pilnā sparā neveikli skrēja pretī gājienam, kura priekšgals jau līda ārā no gulšņu gaiteņa, bet aste vēl stiepās pāri tiltam.

— Puiši! Biedri! — Protasovs aizelsies skriedams kliedza.

Apstājieties! Apstājieties! Jūs ejat nāvei pretī, jūs nošaus.

— Stājieties! — Farkovs pilnā kaklā iebrēcās, pagriezies pret pūli un mādams ar rokām: — Stājieties, stājieties! — Bet [audis, gaitenī neko neredzēdami un nedzirdēdami, plūda un plūda, un atsvieda sānis pirmās rindas — pūli dzina uz priekšu gaitenī nonākusī kurlā un aklā aste.

— Stāviet, stāviet, stā-ā-viet!

— Stājieties, bērni, stājieties!… Pie mums ir Protasova kungs. Protasovs atgriezies! Protasovs grib runāt!

Kalnā pie baznīcas — ziņkārīgo pūlis. Pa nogāzi starp zaldātiem un pūli uz priekšu un atpakaļ skraida bērneļi un suņi. Abi priesteri ar spieķiem drebošajās rokās arī stāv kalnā.

Daudzi strādnieki, uzkāpuši uz gulšņu grēdām, kliedza pilnā kaklā:

— Stāviet! Stāviet! Nespiedieties!

Kāda daļa ļaužu, kas bija paspējuši iznākt no gaiteņa un paiet asis trīsdesmit uz priekšu, izplūda plašāk un apstājās. Pūļa priekšā — atpakaļ atbīdītais Protasovs. Smēķētāji izvilka tabakas makus, aizsmēķēja. Lai būtu tālāk no nepatikšanām, daži desmiti strādnieku nogriezās pa citu ceļu, kas ar līkumu veda uz kantori. Vēlāk izrādījās, ka tieši šī miermīlīgā grupa bijusi par cēloni turpmākajam sajukumam.

Zaldātu signaltaure noskanēja ne visai spalgi. Aiz trokšņa un sarunām pūlī neviens nesadzirdēja šīs brīdinātājas skaņas.

— Puiši! Jūs ejat nāvei pretī. Vai jūs neredzat?… Tur ir zaldāti! — Protasovam pa uztraukto seju straumēm lija sviedri, seja drebēja, arī balss drebēja.

— Biedri Protasov! Protasova kungs! Andrej Andrejič! — Strādnieki ieslēdza Protasovu lokā, no nāsīm un no mutes tiem plūda karsta elpa un tabakas dūmi. — Mēs jau tāpat mierīgā garā! Mēs streikojam… Mēs pie prokurora… ar atklātu sirdi.

— Kur tad jūsu izvēlētie pārstāvji?… Dodiet šurp lūgumrakstu! — Protasovs aicināja.

— Ei, pārstāvji!… Pie Protasova!

Bet tur, piekalnē:

— Brāļi, mūs taču ielenc… — bailīgi noblēja kāds stulbs zaldāts, šķielēdams uz dažiem desmitiem strādnieku, kas gāja pa apkārtceļu.

Un tūdaļ visa rinda nodrebēja.

— Skat, skat!… Patiešām ielenc … — Zaldāti sāka minsti-naties un sačukstēties. Viņiem kļuva baismi kā kara pirms kaujas sākuma.

Rotmistrs fon Pfefers atrāva no binokļa sastingušās acis, kurās spīdēja auksta liesma. Jo vairāk ļaužu spraucās no gaiteņa, jo vairāk sapulcējās ap Farkovu un Protasovu.

— Rotmistra kungs, — pielicis roku pie milzum lielā cepures naga, kas kārās viņam uz deguna, Usačovs it kā no vēdera izgrūda: — Ienaidnieks tuvu. Ne mirkli ilgāk!

Rotmistrs bija tik bāls kā balināts audekls; lūpas viņam drebēja, roku pirksti raustījās. Bailīgajos zaldātu čukstos, saniknotajā Usačova sēkšana un paša sirds steidzīgajos pukstie-nos viņš šķita dzirdam velnišķīgo balsi tālrunī: «Neticiet strādniekiem, viņi nāk, lai nogalinātu priekšniekus…» Un viņa plaši atvērtās acis -redz to, ka nemaz nav. Tās redz, ka prātu zaudējušais pūlis metas viņam virsū. Vēl mirklis — un viņu saplosīs.

— Viņi skrien.

Rotmistrs fon Pfefers krampjaini sakoda zobus, salīgojās, aizvēra acis.

— Rotmistra kungs, es lūdzu komandēšanu nekavējoties nodot man … Mūs samīs!

Rotmistrs atvēra acis, pieņēma cienīgu stāju: «Nu es viņiem, neģēļiem …» — un nikni savēcināja kabatas drāniņu.

Resnais Usačovs tūdaļ sasparojās, braši pagriezās pret zaldātiem un aizsmakušā balsī nokomandēja:

— Pa vadiem …

Oficieris Borzjatņikovs, sasarkušās acis bolīdams, kā neprātīgs soļoja zaldātu rindas aizmugurē un draudēja ar revolveri.

— Tēmējiet precizi! Kas netrāpīs, to pašu uz vietas nošaušu …

— Uguni!

Nosmirdēja pulvera dūmi. Svins uzšāva pūlim kā ar garu pātagu.

Inženieris Protasovs strauji pavērsās pret šāvieniem, sāka vicināt ar kabatas drāniņu un balto cepuri un, mezdamies smiltīs ceļos, ar ^āpēm balsī iekliedzās:

— Ko jūs darāt?!

Bet zalve bija izšauta.

Vairāki cilvēki nokrita. Protasovam virsū uzgāzās nošautais Konstantins Farkovs un piespieda viņu pie zemes. Pūlis sastinga. Ļaudis pūlējās aptvert stāvokli, koncentrēt domas, bet nekā nesaprata. Un tad skaļi, ar dziļu aizvainojumu kāds iesaucās:

— Slepkavo! Mūs … slepkavo .. . Brāļi!

Šāvieni dunēja, ļaudis krita. Pūli pāršalca nāves elpa. Tas nodrebēja aiz šausmām.

— Gulties, gulties!

Piīļa priekšgala ļaudis metās zemē knūpus kā izkapts nopļauta zāle. Bet pārējā strādnieku masa vēl mīdījās gaitenī, aste locījās lejā no tilta. Viņi vēl nezināja, kas noris visapkārt, čalojot nesadzirdēja ne šāvienus, ne vaidus, aiz ziņkārības simtiem vien rāpās uz gulšņu grēdām.

— Ei! Kas tur notiek? — viņi kliedza priekšējiem.

Bet priekšā — vaimanas, kliedzieni, kņada. Kāds vienā gabalā brēc:

— Nositiet mani.. . Nositiet mani…

— Viņi ielādē jaunas aptveres! Viņi šauj!

— Brāļi! Bedziet, kas vēl dzīvs!

Lielā sajukumā ļaudis metās bēgt — cits atpakaļ, cits sānis.

— Vads, uguni!

Ļaudis skrēja un krita. Oficieris Borzjatņikovs, sašķiebdams ūsaino muti, drudžainā steigā lādēja karstajā revolverī jaunas patronas. No komandas uzkalna stāvoklis likās bīstams.

— Bēg! Bēg! — atskanēja šāvēju rindās.

Kā bendes, tā arī bēgošie strādnieki bija nāves baiļu pārņemti.

— Vads, uguni! Vads, uguni!

Sprakstēja nevienādi, sajukuši šāvieni.

Lodes panāca bēdzējus, bezjēdzīgi urbās tiem mugurās. Lodes uz ceļa sacēla putekļus.

Šaušana turpinājās ar pārtraukumiem.

Protasovs stipri saviļņots skaļi raudāja, un raudāja tie, kas gulēja viņam blakus.

Protasova saspringtā seja pauda sašutumu, pazemojumu un izbailes. Viņš bezspēcīgi vārtījās putekļos, garšļaukus pieplacis pie zemes. Protasova kājām pāri rāpās mūrnieks Fedjukovs, — lode tam bija ieurbusies krūtīs, kādam citam pāršauts elkonis, vēl kādam — plecs.

Visapkārt vaidi, vaimanas, baismīgas gaudas.

Šāvieni apklusa. Dzīvie piecēlās; dažs metās skriet ņipri, atpakaļ neatskatīdamies, cits vilkās mājup klupdams krizdams: aiz bailēm kājas bija kļuvušas ļenganas. Nošautie palika mierīgi guļam, ar seju ierakušies ceļa putekļos vai arī pavērsuši prot debesīm savus aklos, stiklainos redzokļus. Ievainotie mocījās krampjos. Asinis pārvērta putekļus dublos kā lopkautuvē.

Protasovs ar grūtībām spēja piecelties, bet paiet nevarēja. Viņu kāds veda, piespiedis sev cieši klāt. Pēc tam pienāca Ketija, paņēma Protasovu zem rokas. Viņa — pavisam mežonīga, izspūrusi raudāja, šņukstēja, draudēja ar dūri, kliedza nesakarīgus lamu vārdus, spļaudījās. Protasovs viss drebēja, nekā nesaprata.

Pie šausmu vietas piebrauca prokurors, viņš satriekts, tikko dzīvs, vaļēju muti, izvalbītām acīm. Viņam blakus vieglajos ratos — ārsts. Ārstam ceļa somā šļirce un kampars prokuroram.

Zemē — veselas kaudzes ievainoto un nonāvēto. Visapkārt — drūms klusums.

15.

Pa taigu, ne gaismas neredzēdami, pilnā sparā skrēja panisku baiļu pārņemtie strādnieki. Daudzi bija tuvu ārprātam, zaudēja spēkus, krita gar zemi. Neviens jātnieks nespētu pateikt, kā zirgā viņš sēž un kā nokļuvis zirga mugurā. Viss bija neskaidrs un sajucis. Pati taiga, saules gaisma, gaiss — viss kļuvis naidīgs un ļauns.

Sadrūzmējoties cits citam ar rūgtumu jautāja:

— Par ko? Ko mēs bijām nodarījuši? Būtu jel par trim kapeikām stiklu sadauzījuši vai kādu stiepli pārrāvuši…

Asaras lija aumaļām.

Uzlasīja nošautos un ievainotos, salika ratos. Dzīvos veda uz slimnīcu, mirušos saveda ieplakā pie pirts. Pie barakām pirmais zirga pieauļoja grāvracis Kuvaldins. Nošļūca no zirga, saķēra bārdu saujā un nelabi iebrēcās:

— Ko jūs sēžat?! Ko gaidāt?… Ejiet taču uzlasīt miroņus!

No barakām izskrēja veči, sievas, bērni.

— Marja! Skrien ātrāk, — Kuvaldins nodīca caur degunu.

— Tavs Alitrijs noplūst ar asinīm. Man blakām gulēja. Skrej, jaunuve, skrej!

Marja sastinga. Seja viņai mirklī nobāla. Spalgi un baismīgi iebrēkusies, viņa ieskrēja taigā. Viņai pa pēdām steidzās puisītis un veca māte.

Marja tikai nākamā rītā atrada vīru starp mirušiem ratos. Labā acs nelaiķim bija atvērta.

— Dzīvs! — viņa nebalsī iebrēcās. — Mitrij, Mitrij! Celies … — Pacēla vīra galvu, noņēma cepuri — deniņos smadzenes, no rētas izkrita lode.

Marja pasmaidīja un sāka klusiņām raudāt. Trīs dienas viņa nodzīvoja izbailēs, neatjauzdama, kas ar viņu noticis, ceturtajā dienā no klints ielēca Drūmupē.

Bet tur, slaktuvē, sapulcējušies bērni, vecīši, sievas.

Bez gala līst neremdināmas asaras.

Visu vakaru līdz vēlai naktij uzlasīja mirušos. Konstantina Farkova līķi aizveda dēls savos ratos.

Visā ciematā — ikvienā mājā, mājiņā, būdā, ikvienā barakā, zemnīcā — visur, visur noskaņojums bija drūms un smags kā svins. It kā visu apvidu, visu pasauli būtu apņēmis mēris.

Tumšs un kluss. Ļaudis aizgājuši. Taču tur, kautuvē, nav vēl visi mirušie uzlasīti. Daudzbērnu tēvs atslēdznieks Provs — tas, kas kādreiz barakā sarunājās ar Ņinu, vaidēdams pacēlās uz elkoņiem, atbalstīja sašauto plecu pret diviem miroņiem, kas uzzvēlušies viens otram virsū. «Ai nāvīte mana …»

Pienāca divi stražņiki. Atslēdznieks Provs lūdza:

— Mīļie, dodiet kādu lupatu vai lakatiņu man ievainojumu pārsiet…

Bārdains, baku rētām izvagots stražņiks, laternas gaismā apskatīdams nošautos, pietupās vienam un steigšus sāka tam atliekt dūrē sažņaugtos pirkstus.

— Pagaidi, riebekli… Es vēl esmu dzīvs, — nodzerkstēja smagi ievainotais. — Kad nomiršu, tad gredzens būs tavs …

Pēc otrās zalve, kad daudzi strādnieki bija nogāzušies zemē, Ipata tēvs iekliedzies: — Ļaudis apšauj! — salīgojies un nokritis; trieka bija ķērusi ķermeņa labo pusi, arī mēle zaudējusi spēju kustēties.

Tagad Ipata tēvs mājās, gultā. Viņš īd, svaidās, raud. Ma-ņečka izmisusi. Diakona Feraponta vaigs aptumšojies. Viņam uz visiem ļauns prāts, dusmas arī uz Prochoru reizē ar žēlumu.

Ieplakā, kur vesela kaudze miroņu, vakars un nakts izraisa baismīgu smeldzi sirdī.

Uz tiesneša pieprasījumu liecinieku klātbūtnē izdara nošauto apskati: konstatē, kā kurais ievainots, identificē, sastāda protokolus tiesneša un ārsta vadībā. Nošauto radinieki, pāri līķiem kāpdami, meklē savējos. Kā neprātīgi viņi metas pie sastingušajiem tuviniekiem, pūlēdamies sasildīt tos ar glāstiem un asarām, iedvest tiem dzīvību ar savu elpu. Viņu vaidi iekē asas sāpes ikvienā atsaucīgā dvēselē. Vaidi aizplūst tālu pa visu taigu. Taigā baidās vāveres, lācis piežmiedz ausis, dumpis dūko savu rūgto raudu dziesmu. Tumsu pārņem trīsas, tumsa nodzēš zvaigžņu dzirkstis.

Aleksandra tēvs ieraksta dienasgrāmatā asiņaino notikumu. Virēja pasniedz viņam žandarmērijas rotmistra pavēli:

«Likuma vārdā aizliedzu jums apstāvēt strādniekus dievnamā, kā arī apbedīt tos baznīcas iežogā un kapsētā. Viņiem tiks izraktas bedres pie saldētavām, un tur jūs apstāvēsiet sodu saņēmušos dumpiniekus bez kāda svinīguma.»

Aleksandra tēvs dusmīgi iekrekstējās un pirmoreiz mūžā izlamājās:

— Kraupainais velns! Necilvēks! Še tev, iekod!

Viņš piecēlās gluži satraukts, nervozu trīsu pārņemts, un steigšus aizgāja uz slimnīcu, lai mirējiem pateiktu beidzamos atvadu vārdus. Dziļa nakts.

Naktī pārraidīja rotmistra telegramu gubernatoram un uz Pēterburgu. Telegramas fragmenti:

«… Ap pulksten četriem pēcpusdienā Gromova uzņēmumu strādnieki — skaitā četri tūkstoši cilvēku, apbruņojušies dzelzs nūjām, mietiem, ķieģeļiem, devās uz ciematu. Pūļa nolūks bija salauzt karaspēku, saņemt varu savās rokās un iesūkt zeltraktuvju izlaupīšanu. Pēc mana brīdinājuma apstāties ļaudis turpināja iet uz priekšu pretī karaspēka komandai, pienāca simt sešdesmit soļu tuvu, pēc tam biju spiests nodot varu komandas priekšniekam, kas uz pūli atklāja uguni. Pēc pirmajām zalvēm ļaudis ar urā saucieniem gribēja mesties zaldātiem virsū, taču komandas uguns piespieda tos bēgt. Nošauti simt divdesmit pieci, ievainoti simt septiņdesmit, un ir vēl ievainotie, kurus pūlis aiznesa sev lidzi.»

Uradņiki, stražņiki, pristavs — visa šī banda, kam, dienestu izpildīdami, vēl pievienojās kazaki, siroja pa taigu un ap barakām, pūlēdamies notvert aizdomās turamos barvežus. Bija saņemti ciet kādi trīsdesmit cilvēki — gan īstie, gan neīstie — un tai pašā naktī nogādāti cietumā. Daži no politiskajiem, izmantodami vispārējo sajukumu un burzmu, bija pazuduši bez vēsts.

Anna Inokentjevna sava kučiera pavadībā ar steigu aizbrauca pārnakšņot pie tēva. Viņai šķita, ka vīrs atkal zaudējis prātu. Patiešām, kad ziņa par strādnieku apšaušanu izplatījās visās malās, Pjotrs Daņiličs, jau stipri iesirms un sen neskuvies, atvēra logu uz neapdzīvoto taigu, kas no visām pusēm ietvēra viņa jauno dzīves vietu, un veselu stundu līdz aizsmakumam sauca tuksnesīgajā plašumā:

Puiši! Strādnieki! Mans dēls ir noziedznieks … Mans dēls ir Jūdass. Neklausiet viņam!… Es esmu īpašnieks. Es jums mak-sašu, cik gribēsiet. Viss, kas mans, pieder jums. Urā, puiši, urā!

Steidzama nakts telegrama:

«Naktī no ceturtdienas uz piektdienu pulksten divos un trīsdesmit divās minūtēs ātrā nāvē miris prokurors Černošvarcs. Rotmistrs fon Pfefers.»

Aleksandra tēvs, galīgi izmocīts, atgriezās no slimnīcas tikai rīta agrumā. Viņš grīļodamies ar mokām aizvilkās līdz gultai. Drebes un rokas bija notašķītas asinīm, vecā virēja izbijās.

Rotmistrs pārnakšņoja tautas namā zaldātu apsardzībā.

Ketija un techniķis Matvejevs pārgulēja nakti pie Protasova.

Pļaviņā pie slimnīcas gan gulēja cits citam blakus, gan sēdēja, gan arī staigāja ievainoto piederīgie: veči, sievas un bērni.

Mirušos nesa no slimnīcas uz baznīcu, kas bija atvērta pēc asa strīda starp garīdznieku un baronu.

Pulksten desmitos no rīta brašais oficieris Borzjatņikovs pieklauvēja pie K’etijas dzīvokļa durvīm. Mechaniķis, pie kura viņa dzīvoja, pateica, ka jaunkundze aizgājusi jau vakar un mājās neesot atgriezusies. Visticamāk, ka viņa esot pie inženiera Prota-sova, vakar viņa to slimu vedusi zem rokas. Visticamāk, ka viņa tur. Viņa jau tagad … zināt? … Ka jums to lai pasaka …

Oficieris Borzjatņikovs pazvanīja pie Protasova durvīm. Ar troksni atvērās logs.

— Ko jūs vēlaties?

— Piedodiet… Vai pie jums nav Jekaterina Ļvovna?

— Ejiet pie velna! — Protasovs aizcirta logu.

Pārsteigtais Borzjatņikovs, acumirklī tumši piesarcis, piecirta kāju pie zemes, nospļāvās un — prom uz tautas namu.

— Zini, velns lai parauj, skandals… Zini, aizvainojums, zini, mundiera gods… — viņš, siekalas šļākdams, kliedza sejā Usačovam, kas pašlaik iežņaudza vēderturī savu resno vēderu.

Klausīdamies biedra sūdzībā, Usačovs sēca un stenēja.

— Jā, jā! Divkauja!… Es tevi lūdzu būt par manu sekundantu.

— Uzspļauj … Kas nu tagad vairs par divkaujām? … Viņš, civilitis, droši vien pat šaut neprot.

— Bet aizvainojums… Bet mundiera gods!

— Uzspļauj!

— Nu, es vismaz kādā sabiedriskā vietā likšu viņam pa purnu.

— Uz-spļauj, — resnis dīca.

— Un pēc tam uzspļaušu … Jā, jā! Iespļaušu tieši mūlī.

Pienāca Rotmistrs fon Pfefers. Oficieri apklusa. Rotmistrs,

sevi uzmundrinādams, centās pieņemt pozu, kāda bijusi Napoleonam pēc kaujas pie Austerlicas. Bet iekritušās acis baiļu aizēnotas. Vaigu bārda trīc, božas.

— Ai kungi, kādas nepatikšanas! Sis nolāpītais dakterītis atsakās balzamēt prokurora līķi, saka: neesot vajadzīgo medikamentu. Ir gan elle! Bet apžēlojieties, nelaiķim Cernošvarcam taču ir laulāta draudzene, bērni, māte . . . Nē, tas nekur neder . .. Tas ir, tas ir, tas ir .. velns viņu sazina, kā to lai nosauc…

Viņš pielika roku pie cepures un, piešus žvadzinādams, ātri devās projām, tad pēkšņi apstājās.

— Bet zināt ko? Ļoti žēl, ļoti žēl, mani kungi, ka es savlaicīgi neapcietināju to … to … Protasovu, — viņš iesaucās, pa pusei pavērsies pret oficieriem: — Apžēlojieties, kungi! Tas ir viņš, kas saaģitējis strādniekus, viņš ir ievārījis visu šo putru … Zēl, žēl…

— Arī man ļoti žēl, baron, — vēderam un pleciem kratoties, klusi smējās Usačovs, — man ļoti žēl, ka mūsu lodīte nenolaida to no kājas …

Barons pameta ar aci, piegrūda roku pie cepures un, plecus uzrāvis, izgāja ārā. Tiklīdz viņš palika viens, cēluma maska tūdaļ nozuda no sejas. Patiesībā viņš bija ļoti sliktā omā. Drūma priekšnojauta viņu neatstāja ne uz mirkli. Rotmistram šķita, ka visur viņu novēro ienaidnieka acis. Par strādniekiem pārģērbti žandarmi ziņoja, ka streikotāji draudot viņu nogalināt. Viņš uzskatīja sevi par nāvei nolemtu un aizsūtīja sievai vēl divus tūkstošus rubļu.

Mechaniskajā rūpnīcā, diakonam Ferapontam piedaloties, meistari lēja prokuroram svina zārku. Barakās, zemnīcās, būdiņās kaut kā sanagloja koka šķirstiņus. Konstantīna Farkova dēls, sviedrus un asaras liedams, izdoba tēvam no ciedra vienkoča šķirstu.

Aleksandra tēvs stundas trīs grozījās no vieniem sāniem uz otriem, nevarēja aizmigt. Tad viņš piecēlās, uzmundrinājās ar stipru tēju un, lai neaizmirstu, pierakstīja dienasgrāmatā pagājušās nakts iespaidus:

«Slimnīcā ierados naktī. Manu dvēseli plosīja ievainoto, viņu sievu un radinieku vaimanas, tie lūdza drīzāk teikt mirējiem atvadu vārdus. Gan uz grīdas, gan gultās visapkārt juku jukām gulēja ievainotie; grīda noplūdusi asinīm, šur tur nomests siena kušķis ievainoto guļvietai; pārsēji, kas, jādomā, uzlikti vakar, zaudējuši savu izskatu tiktāl, ka ne pazīt, — dažiem rētas pārsietas ar pašu apģērbam noplēstiem apsējiem. Visu telpu piepildīja mirēju vaidi: — Par ko, par ko? — Turpat tika teiktas aizkustinošas ardievas, nodoti sveicieni dzimtenei: kāds, piemēram, lūdza samaksāt viņa parādu dzimtajā sādžā, cits — izlabot žogu un jumtu utt.

Novietojies ar svēto vakarēdienu, es vispirms uzskatīju par nepieciešamu vispārēju grēksūdzi un pēc tam pieņemšanu pie dievgalda, jo turpat mana klātbūtnē cilvēki šķīrās no dzīves. Ar pūlēm uz ceļiem rāpodams pa asins peļķēm, tikko spēju iesvaidīt vienu, kad mani jau aiz talara vilka pie otra mirēja. Noklausījies simt divdesmit sakropļoto cilvēku grēksūdzē, pieņēmu tos pie svētā vakarēdiena.

Pēc tam sāku iztaujāt par notikumiem. Visās istabās visi kā viens apgalvoja, ka gājuši ar vienu vienīgu nolūku iesniegt prokuroram lūgumu, un nesaprata, kāpēc uz tiem šauts; izņemot sērkociņus un papirosus, viņiem nekas cits līdzi neesot bijis. To sacīja arī tie, kas turpat manā klātbūtnē nomira. Mirēji nemelo.»

Pulksten vienpadsmitos sākās dvēseļu aizlūguma liturģija. Baznīcā ielaida vienīgi nelaiķu radiniekus. Rotmistrs fon Pfefers stāvēja priekšā pa labi, ap viņu priekšniecība, žandarmi un urad-ņiki. Kreisajā pusē baltos šķirstos divdesmit divi slimnīcā nomirušie strādnieki. Ektenijās un lūgšanās kā Aleksandra tēvs, tā diakons lietoja izteicienu «nokautie». Rotmistrs viebās, kratīja galvu, vaigu bārda trīcēja. Kad garām gāja diakons ar vīraka trauku, rotmistrs pamāja viņam ar pirkstu un pusbalsī teica:

— Pasakiet savam popam, ka es aizliedzu izteicienu «nokautie», ieteicu formulu: «nošautie».

— Ko? Nedzirdu, — Feraponts sarauca uzacis. — No jūsu šāvieniem esmu kļuvis kurls ar abām ausīm.

Barons nosarka, pamāja ar pirkstu Prjatkinam un Ogļadki-nam un viņu pavadībā izgāja no baznīcas.

No vakara sākot, visu nakti kapsētā raka lielus brāļu kapus.

Tur, kur lāpstas atdūrās pret mūžīgo sasalumu, strādāja ar laužņiem. Bet sasalušie māli kā krams atdrupa sīkiem, šķembām līdzīgiem gabaliņiem. Visu kapa dibenu nācās noklāt ar malku un zariem un aizdedzināt.

Nakts bija silta un gaiša. No ugunskuriem augšup vijās dūmu strūklas, šaudījās dzīves nomākto cilvēku ēnas, risinājās drūmas valodas.

— No nieka iesākās, ar nieku laikam gan arī beigsies. Nenieka neiegūsim.

— Pagaidi, pagaidi, ne jau tūdaļ. Lielskungs Protasovs noskaidros.

— Ko viņš viens padarīs?

— Zēl, brāļi, ka prokurors nomira. Šķitās, nebija slikts…

— Kad nomirst, tad viņi visi ir labi.

Kādu brīdi dzirdami tikai smagi elpas vilcieni.

— Redz, rokam kapus …

— Jā, kapus…

— Dziļus … Plašus …

— Jā, plašus …

— Kam tad mēs rokam?

Nopūtas. Racēji nošņauc degunus, mirkšķina valgas acis, piesēžas aizsmēķēt. Virs kapiem paceļas zils dūmu mākonītis. Nakts gaiša. Austrumos sak plaiksnīties rīta blāzma.

Bet kur tad pats īpašnieks, kur Prochors Petrovičs Gromovs? Strādnieku apšaušanas laikā mēs viņu atstājām uz majas jumta ar binokli rokā.

Binoklis tuvināja viņa acīm šausmīgu ainu — lielu ļaužu pūli. Pirmoreiz mūžā viņš redz tādu milzīgu, cieši sablīvētu ļaužu masu. Viņa sakaisušai iztēlei šķiet, ka tur nav vis četri, ne pieci tūkstoši, bet četrreiz vairāk. Brīnums, kur tie cēlušies? Viņš

saprata, ka nožēlojamā zaldātu rinda uzkalniņā ir tīrais spļāviens pret šo drausmīgo pūli, kas tuvojas.

Ļaudis plūda pa ceļu ka upes straume. Gājiena priekšgals jau pārslīdēja pāri tiltam, izspraucās cauri gulšņu grēdu gaitenim, iznāca klajā vieta kādu versti no Prochora. Pūlis tūlīt visus nospiedīs, visus iznīcinās, iemīs zemē.

Pēkšņi iedārdējās bungas, gaisu pāršķēla vara taures skaņas. Zaldāti sakustējās. Par Prochora Petroviča muguru pārskrēja auksti drebuļi, viņš sāka ātri elpot.

Binokli viņš saskatīja — pa plato ceļu no meža izauļo trijjūgs, no ratiem izlec cilvēks baltos formas svārkos, uzskrien uzkalnā, kur priekšniecība, tad dodas no uzkalna lejā pie pūļa … Nu, tas taču Protasovs!

— Andrej Andrejič, draugs! — izbiedētais Prochors kliedz tukšumā. — Glābēj tu mans …

Un atkal zalve. Binoklis Prochora rokās nodrebēja. Protasovs pakrita. Reizē ar Protasovu zomē nogāzās pūļa pirmās rindas. «Ahā, putniņi! … Te nu bija jūsu dumpis!» Prochora Petroviča acis iepletās, kļuva neprātīgas, plēsīgas. Vēl, vēl divas zalves. Un Prochoram šķiet, ka viss lielais pūlis, nikni brēkdams, traucas uz viņa māju. Zalve …

— Šaujiet, šaujiet tos salašņas! — ārprāta lēkmē iebļāvās Prochors un viss sāka drebēt. — Šaujiet!

Pēkšņi viņam sažņaudzas sirds, elpa aizrāvās, binoklis nokrita un sāka velties pa jumtu.

Neko neapjauzdams, Prochors pa galvu pa kaklu metās sētsvidū. — Ak tētīt, viņi skrien … ak tētīt, viņi saplosīs gabalos, — viņš nesaprotami murmināja, paķēra kādus skrandainus svārkus, kas bija nomesti pie zirgu staļļa, uzrāva tos mugurā, uzlēca apseglotajā zirgā un tāpat ar kailu galvu un šausmu pilnām acīm gar majas aizmuguri, gar sakņu dārziem, pa pļavu kā vējš aizjoņoja uz taigu.

Viss gaiss bija pilns kliedzienu, kņadas, spalgu šāvienu sprakstu, šķita, ka pie pašas auss lauztu skalus. Pa šķērsielām, pa ielām, gar dārziem, pāri laukiem skrēja ļaudis, jāja jātnieki, gaisa meta lokus izbiedēti kovārņi, svilpa sirēna, sita bungas, un — kliedzieni, brēcieni, gan tāli kā ūdenskrituma dunoņa, gan tuvi, baismīgi. Prochoram mati slējās stāvus, viņu kratīja drudzis: «Noķers, nogalinās …» Viņš iebrāzās taigā, taču arī tur skanēja kliedzieni, vaidi, lāsti. Zveledams zirgu ar pletni, Prochors joņoja pa stigu, pēc tam krasi nogriezās pa meža taciņu. Piekalnītes, ieplakas, plančkas, strautiņi, zirgs krāca, svīda, zirgs nesa jātnieku uz priekšu, aizvien tālāk.

Drīz saka tumst, iestājās nakts. Prochors laikam bija paspējis nojāt kādas piecdesmit verstis. Zirgs vienās putās, Prochors pats.

līniju pārņemts… Vējš šalca koku galotnēs, lieca un locīja l.iigu. No vēja un zirga pakavu dipoņas taiga dobji dunēja un brīkšķēja, taču Prochors šais skaņās vēl arvien šķita dzirdam kliedzienus un šāvienus.

«Kas par muļķībām!» Prochors Petrovičs atskatās un sajūt— viņu krata drudzis. «Ko tad es, muļķis, nepaķēru līdz ne zeltu, ne dārglietas… Nu esmu nabags. Tur visu izlaupīs, sadedzinās.»

Mazs ezeriņš. Prochors slims, satriekts nokāpa no zirga, iekūra ugunskuru un taisījās gulēt. Vai gulējis vai ne — viņš nezina. Pie ugunskura piesēstas gan Protasovs, gan Ņina ar Veročku, gan Fiļka Skvoreņs, sarunājas ar Prochoru un tad negaidot, partraukuši sarunu, trūkstas kājās, metas taigā un kliedz: «Bēdz, Prochor! Strādnieki nāk. Tev rokas asinīs, tev seja asinīs, ej nomazgājies!» Tā smagos murgos pagāja nakts.

Prochoru kads modināja. Viņš ar mokām atvēra acis. Gaiša diena.

— Celies, ko tu guli! Kas tu tāds esi?

— Esmu zeltracis, strādāju Gromova zeltraktuvēs, — viņš atbildēja kalsnējai, grumbu izvagotai vecenei. — No dumpja aizbēgu . .. Tur pie Gromova strādnieki sadumpojušies, es nobijos, aizjāju, bet ceļā saslimu, mani sakratīja. Ari šobrīd esmu gluži slims … Galva sap, visus kaulus lauž, droši vien karstums … Dzert gribas.

Vecenīte ieveda viņu zemnīcā.

— Mēs esam darvas deģi, darvu tecinām. Es un mazdēls, — viņa purpināja. — Bet mans večuks miris, viņu lācis saplosīja, edz, turpat bedrē viņu ieraku. Ai, ai, ko lai dara . . . Bet mazdēls jau pirms sešām dienām aizjāja uz kantori Gromova razvedencē, kaut jel tā ellē nogrimtu! Aizjāja pēc maizītes, pēc tās pašas, pēc tās. Te jau gan var badā nomirt pie tā mūsu Gromova, ar iesmakušu gaļu kristiešus baro. Tāpēc arī tas dumpis… To Prošku Gromovu jau visi ienīst, edz, ko es tev, ceļa gājējam, pasaku. Nu tu gan laikam ari pats zini, ja jau strādā pie viņa … Ak tad dumpis gan pie viņa, tu saki? Nu, paldies dievam, tad jau varbūt strādnieki noknābs to negantnieku Prošku, to Gromovu … Palīdzi tu viņiem, aizstāve, palīdzi, māmuļa dievmāte, — un vecā sieva sāka sirsnīgi mest krustus.

Slimais Prochors tusnīja, sirdījās, klusēdams meta ar acīm zibeņus uz veco māmuļu. Viņš novalstījās pie tās divas dienas, pa naktīm murgoja, novājēja. Vecmāmuļa ārstēja viesi ar asinszāles uzlievi un žāvētu aveņu tēju. Trešajā dienā uz brieža atjāja vecmāmuļas mazdēls Pavlucha, bakurētains un tuvredzīgs zēns. Viņš drūmi sasveicinājās ar svešinieku un pateica večiņai:

:— Vecmāmiņ Darja, mums nelaime… Liela nelaime…

Manu tētuku nošāva … Tētiņš tev ilgu mūžu novēlēja. — It kā ar muti gaisu ķerot, zēnam noraustījās lūpas, seja savilkās grumbās; kautrēdamies svešnieka, viņš piegāja pie priedes, pieglauda pie tās vaigu un, aizsedzis acis ar plaukstu, iešņukstējās. Vecmāmuļai saļodzījās kājas, viņa iekliedzās, nokrita sūnu klājienā un sāka vaimanāt. Viņi abi rūgti raudāja.

Prochoram derdzās. Grīļodamies viņš aizgāja pie zirga, kas ganījās viņpus klusā ezeriņa. Ēdot pusdienas pie ugunskura, visi trīs sēdēja sadrūmuši. Vecā vienā gabalā slaucīja asaras piedurknē, mazdēls smagi pūta, kumoss spriedās rīklē. Prochoram gribējās zināt, kas noticis viņa rezidencē. Viņš palūdza zēnu izstāstīt.

— Tur, pie Gromova, liela asins izliešana, — tas samulsis skumīgi iesāka. — Var teikt, kādu pustūkstoti nogalinaja un sakropļoja.

— Un kas vainīgs? — vecā dusmīgi iesaucās. — Nelietis īpašnieks. Tīrais zvērs!

— Fokinus nošāva, tēvu un dēlu, — Pavlucha noburkšķēja,

— vēl Charlarnovu un Sergeju Kumuškinu, visi tie mūsu paziņas. Ari veco Farkovu …

— Farkovu? Konstantinu? — satrauktā balsī iejautājās Pro-ehors.

— Nu jā, viņu …

— Tādu grēku Gromovam nemūžam nepiedos. Slepkava, ļaundaris! Manu dēlu, manu dēlu, dēlu … — vecaimātei aizžņaudzās rīkle, asaras sāka birt aumaļam. Pavlucha nometa karoti, nopūtās, novērsās.

Zirgs garlaikodamies zviedza, sīca odi, no ugunskura augšup cēlās viegls dūmu mākonītis. Visapkārt drūms klusums.

— Bet to Gromovu gan nogalinās, — Pavlucha noburkšķēja pārliecināti un nikni. — Līdzko atradis, tā tūdaļ nožmiegs. Viņš esot aizbēdzis.

— Bet par ko tad viņš jānogalina? — Prochors dusmīgi attrauca. — Kādi mēs ar saviem pauriem viņam tiesneši? Gan viņš zina, ko dara. Ne jau viņš strādniekus apšāva, bet zaldāti…

— Bet zaldātus taču viņš, nelietis, uzpircis, domā, kas cits?! — atkal iekliedzās vecāmāte, aiz dusmām kratīdama galvu.

— Viņš, sātans, šis pats Proška, visus likumus ir uzpircis, visiem kristiešiem sirdi no krūtīm rauj laukā, kaut viņš ugunī sadegtu, nolādētais plēsoņa! Kā tad citādi! Tu pats, ceļiniek, padomā! Ai, ai, ai…

Prochoram metās gan karsti, gan auksti. Viņam bija kauns.

— Bet inženieris Protasovs? Vai tas nošauts?

— Nē, — Pavlucha izklaidīgi atbildēja, viņš pašlaik domāja par to, ka rit līdz ar gaismiņu viņiem ar vecmāmuļu vajadzēs «lolics apglabāt nošauto tēvu. — Man stāstīja, ka Protasova Kungs tā kā taisoties Jaudis likt pie darba.

Bet vai no Gromova mantas nekas nav iznīcināts? — Prochors Petrovičs jautāja, klusībā baidīdamies un aizturēdams elpu.

— Nē, stāstīja, ka viss vesels. — Pavlucha piecēlās, krietni atvēzējies, pārkrustījās pret austrumiem un iegāja zemnīcā.

Vecāmāte apņēma ceļgalus ar izdēdējušajām rokām, nolieca 11/ krūtīm galvu un, acis nemirkšķinādama, raudzījās uz zemi, nekustīga un nožēlojama kā pussatrunējis celms. Prochors devās uz ezera viņu pusi. Iepriecināts, ka manta vesela, tomēr drūms un satraukts, jo vecīte ar saviem vārdiem bija viņu noslānījusi kā ar pātagu. Tā viņš nosēdēja krastā līdz tumsai, nogrimis mokpilnās domās un pārdzīvojumos.

Saule izdzēsa savus sārtus, pie bēgļa kājām ņirbēdams skalojās ezera ūdens, visapkārt klusā taiga, bet sirdī — izbaiļu nemiers. Tā smagās pārdomās aizritēja stunda pēc stundas.

Un radās liels jautājums: ko darīt? Atgriezties mājās viņš patlaban nevar: sirds sāp, sirdij nepieciešams miers, aizmiršanās. Bet tur, viņa rezidencē, — vaidi, ķildas, asinis, tur tūkstošiem nepatikšanu, tās padarīs viņu traku. Jā, jā. Vajag aiziet no visa, aizmirsties, pabūt vienatnē ar dabu. Mazliet apmierinājies viņš krasi pievērsa domas savām saimnieciskajām darīšanām. Jā gan, viņa uzņēmums šobrīd stipri satricināts, — lai velns būtu parāvis to streiku! Bet tur taču tagad Andrejs Andre-jičs Protasovs, drīz atgriezīsies Ņina, viss nokārtosies. Un pēc dažām nedēļām dosies mājup arī pats Prochors, viņš strādās kā zirgs, atgūs zaudēto ar uzviju, viņš no jauna saņems grožos visu dzīvi, savaldīs to kā satracinātu stepju kumeļu!…

Prochora Pctroviča acīs kā senāk iedzirkstījās vēss spožums, viņš iespieda roku sānos un, saraucis uzacis, augstprātīgi nospļāvās ezerā:

— Nē, velni, niekus melšat!… Gan es vēl sevi parādīšu.

Tā tomēr bija tukša plātīšanās, tikai lielīgi vārdi: tumsai uznākot, Prochoru pārņēma mazdūšība. Baismīgie rēgi gan nerādījās, arī balsis klusēja, toties uznāca nospiests garastāvoklis, samulsums, neatvairāmas skumjas. Domāt nemaz negribējās, radās vēlēšanās nogulties zemē, aizvērt acis un vairs nemūžam necelties. Viņš nogulās un aizvēra gurdenos plakstiņus. Sirds pukstēja nevienmērīgi, sirds smeldza ilgās, viņam kļuva aizvien grūtāk un grūtāk. Ilgas bija bezmērķīgas, skumjas pārņēma visu viņa būtni, kļuva gandrīz par fiziskām sāpēm un ikvienu organisma šūniņu saindēja ar smagu grūtsirdību. Prochors Petrovičs sāka vaidēt skaļi un gausi. Skumjas gulās viņam virsū kā necaurredzama tumsa, skumjas griezās dvēselē kā zāģa zobi. Gan šī tumsa, gan zāģa džinkstoņa nāca it kā no iekšas, urbās cauri miesas audiem, sirdij, smadzenēm. Un cilvēkam, kas gulēja aizvērtām acīm, šķita, ka viņam kāds nesteigdamies plēš nost ādu un, lai mazinātu sāpes, nepārstāj viņu kutināt; viņš būtu kliedzis aiz sāpēm, taču nevar noturēties no smiekliem un kutināts būtu smējies pilnā kaklā, bet ļoti sāp sirds — gribas kaukt kā sprādzējam sunim, gribas skrāpēt ar nagiem zemi, līdz asinīm kost sev mēlē un skaļi saukt pēc palīdzības.

— Tpū, tu nelabais!… Kaut vai lode jālaiž pierē…

Viss nosvīdis slapjš, slims, saguris, viņš nevarīgi vilkās uz

ugunskuru pie cilvēkiem. Tur jau taisījās iet gulēt.

— Vai jums nav degvīna? Es labi samaksāšu … — viņš teica nospiestā balsi. — Nez kāpēc man ļoti smagi.

— Degvīna nav, — Pavlucha nelaipni atcirta. — Mums, ceļa gājēj, degvīns nenāk ne prātā …

Veca saknieba grumbu izvagotās plānās lūpas, cieši paraudzījās satumsušajā Prochora Petroviča sejā un atteica:

— Tu saki — smagi? Smagums veltīgi nemāc. Laikam esi daudz sagrēkojis, tāpēc tik smagi. Nu aizjāj tu, cilvēk mīļais, pie svētajiem večiem viņu vientulībā. Būs verstis trīsdesmit no šenes vai četrdesmit. Viņi tev visu smagumu kā ar roku atņems … Viņi divatā… Un aizved viņiem no mums krūzīti medus dvēseles aizlūgumam, lai piemin savās lūgšanās nokauto dieva kalpu Stepanu — manu dēlu un Pavlucha tētuku… Ai, ai, ai… Ak kungs…

— Vecomāt, — Prochors lūdza. Viņš izskatījās ļoti nelaimīgs, sagrauzts un savāds, izvalbīto melno acu skatiens šau-dījas, kailā galva bija izspūrusi kā ērgļa ligzda. — Vecomāt, es gulšos vidū, tu vienā pusē, bet Pavlucha lai gulstas otrā… Man bail.

Drūmais mazdēls aizdedzināja ugunskuru, lai aizsargātos no odiem un zvēriem.

Atplauka diena saules mirdzumā.

Šai dienā jau no paša rīta visi ļaudis jutās it kā spārnos pacelti, it kā uzņemti citā pasaulē, iekļauti jaunu, neizsakāmu noskaņojumu sfērā.

Šodien mirušo apglabāšana brāļu kapos. Nav jau nekādi svētki, un tomēr ir vairāk nekā svētki!

Visur mocekļu nāves apgarota skaidrība, tāpēc tik viegli elpot kā pirmajā ziemas dienā, kad sniegs tikko pārklājis zemi. Visiem sejas garīgi apdvesmotas, gaišu skumju pilnas, klusas. Nav dzirdamas skaļas balsis. Skatienos — brālīga laipnība.

Pat niknais ienaids pret noziedzīgo uzņēmēju un bendēm, l&lt;;is izlējuši asinis, šai stundā it kā nobālis, nogrimis pašā bēdu juras dibenā. Tomēr šis kvēlais ienaids nekad, nekad nedzisīs…

Pāri laukiem, cauri taigai visi steidzas uz drausmīgajiem nošauto kapiem…

Viss laukums pie kapiem pilns nekrāsotu šķirstu. Atbrauca Aleksandra tēvs ar ķesteri. Piebrauca priekšniecība. Rotmistra iin abu oficieru trūka. Viņi vēl arvien baidās dumpja, tur zaldā-lus gatavībā. Aiz ļaužu pūļa piekalnē redzama krietni liela sardzes nodaļa zirgos. Pristavs pie kapiem. Viņš ģērbies parādes formā, plikpaurainā galva kaila, ūsas kā putna spārni.

Protasovam blakus Ketija melnā sēru tērpā. Viņu nevar pazīt. Seja noziedējusi, kļuvusi šaura, lielās, it kā izbaiļu pilnās ncis drudžaini kvēlo.

Sākas apstāvēšana. Melno amata tērpu sudrabotie pozamenti laistījās saulē. Diakons Feraponts kā ar plēšām uzpūta uguni vīraka traukā: no vīraka virmoja smaržīgi dūmi, spurdza dzirksteles. Šodien diakons viss tāds neparasts, it kā salauzts. Dievkalpojumu traucēja aizturēti vaidi un sieviešu ciešanu pilnās vaimanas. Mazs resnītis Vasjutka pieskrēja pie tuvākā kapa, paraudzījās tanī. Viņam pa pēdām metās māte, saķēra puisēnu.

— Māmiņ! Kāpēc tur neviena nav? Tur tikai varde.

Šņuksti kļuva aizvien skaļāki. Ļaudīm acu priekšā metās

raibs. Vīriešiem drebēja bārdas. Koris dziedāja skaļi, svinīgi.

— Kungs, apžēlojies… Kungs, apžēlojies, — Inokentijs Fi-latičs purpināja kā pa nelāga sapņiem.

Un tad pie šķirstiem nostājās diakons Feraponts, pavicināja vīraka trauku, noklepojās un sāka dziedāt «AAūžīgo piemiņu».

Protasovs klausījās brīnišķīgajās skaņās. Bet milzeņa balss ' šaudījās, grima un drebēja.

— Mūsu nokautajiem brāļiem iekš Kristus. .. mū-ūžī-ga, — diakons nepabeidzis pēkšņi pārtrauca, mute viņam sašķiebās, vīraka trauks izslīdēja no rokām, viņš sāka raudāt. Sī raudāšana bija negaidīta. Tā visus aizkustināja. Diakons, apņēmis galvu ar rokām, saliecās uz priekšu un, plecus šūpodams, šņuk’ stēja. Viņa saraustītie, trauksmainie šņuksti atgādināja ārprātīgā smieklus. Un šīm milzeņa skaļajām raudām tūdaļ no visām pusēm pievienojās tūkstošiem citas, tūkstošiem vaimanu, tūksto-: šiem šņukstu.

— Es nespēju, es nespēju … — diakons šļupstēja, un uz priekšu pastieptās rokas viņam trīcēja.

Šķita, ka visa pasaule, izmisuma pārpildīta, pēkšņi kļuvusi melna kā kvēpi un sākusi grīļoties.

Ketija iekliedzās un paģība. Viņu aiznesa. Ļaudis bija nometušies ceļos, daudzi zaudēja samaņu. Raudāšana nerimās, ta kļuva aizvien skaļāka, neremdināmu sāpju pilna.

Inženieris Protasovs, lai kā pūlējās pretoties slimīgajai psi-ehozei, tomēr nespēja: nervi, sasprindzināti līdz pēdējai iespējai, acumirklī pārkārtojās citā vibrācijā, dvēsele zaudēja līdzsvaru. Protasovs sašķobīja seju un izrava no kabatas baltu mutautiņu.

— Māmiņ! — Vasjutka spalgi iekliedzās. — Tā varde jau ir mel-na!

Diakonam pasniedza vīraka trauku, un «Mūžīgā piemiņa» nogranda kā lielgabala šāviens.

Ikkatrā kapā ielaida divdesmit piecus šķirstus, sarindoja krustiski trim kārtām.

Pēc tam visu nolīdzināja līdz ar zemi.

Sai pašā vakarā svina zārkā aizveda prokurora pīšļus.

16.

Protasovs jau no paša rīta pie strādniekiem. Viņš apbraukā uzņēmumus citu pēc cita un runā:

— Biedri. Parīt jums visiem vajag ķerties pie darba. Tie, kas nevēlas strādāt, saņems aprēķinu. Uzņēmējs mani pilnvarojis palielināt jums algu par piecpadsmit procentiem. Kopš šīs dienas ar nļanu rīkojumu pie smagiem darbiem tiek ievesta deviņ-stundu darba diena, tāpat ar savu rīkojumu pārtikas apgādi nododu jūsu pašu rokās. Valsts kontroles prasības uz priekšu es izpildīšu stingri jo stingri: tāds ir mans jaunais līgums ar uzņēmēju. Uz šā līguma pamata esmu atgriezies darbā. Pats uz savu atbildību es izmaksāšu jums algu arī par streika laiku. Tuvākajās dienās atbrauks Ņina Jakovļevna. Laikam ieradīsies arī valdības revizija no Pēterburgas. Rīt — varas orgānu atļauta kopējā sapulce, sanāciet visi.

Lai gan tās bija sēru dienas, strādnieki saņēma Protasovu ar gavilēm sirdī. Plašā sapulce sanāca tautas namā. Protasovs — priekšsēdētājs. Līdz ar viņu pie galda sēdēja techniķis Matvejevs un vairāki izvēlētie, starp tiem arī no bēguļošanas atgriezušies strādnieki: Vasiļjevs, Ivans Kablukovs, Mārtiņš un citi. Zaldāti, bija pārvesti no šejienes uz skolas telpām, rotmistrs pārgājis uz savu dzīvokli.

Pa sapulces laiku rotmistrs fon Pfefers tomēr izdarīja neoficiālu kratīšanu Protasova dzīvoklī. Anželiku ieslēdza virtuvē. Viņai cieši piekodināja: ja tā savam «lielkungam» vai kādam citam papīkstēs par kratīšanu kaut jel pušplēstu vārdiņu, viņu nekavējoties ieslodzīs cietumā.

Nadeņka, zobus klabinādama, atkārtoja: «Es nekā nezinu, liekā nezinu,» — taču bija spiesta parādīt slepeno glabātuvi kauliņa. Viņa klusībā nolādēja sevi, ka bija kādreiz pastāstījusi par šo glabātuvi Parčevskim, Parčevskis — Stjošeņkai, Stjo-M'i.ika — Iļjas Petroviča Sochaticha sievai, tā — vīram, vīrs — Prjatkinam un Ogļadkinam. Bet Nadeņka šo Protasova noslēpumu bija uzzinājusi no Anželikas. Kādā naktī Protasova kabineta kaut kas ar troksni bija nogāzies, Anželika turp: «Kungs, kas jums tur noticis?» — «Redziet, ne no šā, ne no tā izkritis podiņš… Jāiemūrē.» No tā tad bija sākušās šīs sievu tenkas.

Nadeņka atbīdija japaņu zīda aizslietni. Brašais Prjatkins iebāza ķeksīšus caurumiņos, podiņš iznāca, atklājās glabātuve. Bijis šeit klāt inženieris Protasovs, viņa labā uzacs , gan būtu paraukusies uz augšu sarkastiskā smīnā: «Puc, puc, cui!»

Barons kā rīma pakampa resnu papīra vīstokli. Tā izbadējies suns ar atplestu rīkli jau gaisā uzķer viņam pamestu gaļas klanci.

Vīstoklī bija vairāki simti strādnieku lūgumu. Un… rot-mistram raibs sametās gar acīm.

«Noraksts no ziņojuma iekšlietu ministram un Valsts domes priekšsēdētājam par uzņēmēja P. P. Gromova strādnieku nelikumīgo apšaušanu tādā un tādā datumā, mēnesī, gadā.»

— Pagaidām, puiši, parakņājieties pa skapi, — rotmistra vaigu bārda notrīcēja, un, degošām acīm ieurbies dokumentā, viņš nogrima ta saturā kā āliņģī. Uz pieres izspiedās zila dzīsla, kakls kļuva plankumains kā pantera āda, plānās lūpas, līdz asinīm sakodītas, drebēja, iemutis ar apdzisušu papirosu lēkāja sastingušajos, labi koptajos pirkstos. Baronu kratīja drudzis. Viņš mēģināja dokumentu pārrakstīt un nespēja: spalva taisīja traipus, šļāca tinti, steidzās un klupa.

— Popolzajev! Izgatavo norakstu …

— Klausos, jūsu augstdzimtība.

Protasovs savā ziņojumā ar dzelzs loģiku apgāza žandarmērijas rotmistra zemisko un nevarīgo mēģinājumu nomazgāt sevi baltu. Protasovs vainoja baronu viscaur, pārmeta viņam netaktiskumu, bailību un atklātu, ne ar ko neattaisnotu banditismu. Kaut gan taisnības labad jāsaka, ka arī Prochors Petrovičs saņēma, ko pelnījis. Patiesībā galvenais sitiens dokumentā bija vērsts pret Prochoru: «Visi mani argumenti, kas pārgāja pat neatlaidīgā prasībā uzlabot strādnieku stāvokli, atdūrās pret uzņēmumu īpašnieka trulo ietiepību. Pārliecinājies, ka manas personīgās pūles ir veltīgas, biju spiests atstāt ieņemamo posteni.» Un tālāk: «Es vairākkārt esmu ziņojis kalnu departamentam, ka Gromovs neievēro valdības noteikumus.»

Rotmistrs nedroši skandināja piešus, staigādams pa kabinetu uz priekšu un atpakaļ kā uzvelkama lelle. Viņa skatiens kavējās gan pie grāmatu skapja, gan rakstāmgalda, gan pie žandarmu platajiem pleciem, bet redzēt nekā nesaredzēja. Rot-mistrs klusībā novērtēja to iespaidu, kādu Pētcrpilī atstās Pro-tasova raksts. Un tad nu vairs nevarēja domāt par kratīšanu:

— Ko, jau gatavs? Pārrakstīji? Tad laidietics lapās, puiši!

Viss atkal novietots atpakaļ, kā bijis. Anželikai un Nadeņ-

kai — stingras pamācības. Un vairāk nekas.

«Velns zina, velns zina . . . Cik žēl, ka es viņu, nelieti, savlaicīgi neapcietināju. Esmu gan nejēga, etiops, aitasgalva!…»

Rotmistram nopakaļ slīdēja viņa garais zobens, švīkāja ielas bruģi un arī atkārtoja — velns zina … velns zina … velns, velns, velns…

…Divi simti, trīs simti, četri simti divdesmit.

— Biedri strādnieki! — Protasovs piecēlās kājās. — Vairāk nekā četri simti cilvēku no jums vēlas nekavējoties atstāt darbu, varbūt pavisam salasīsies kādi pieci vai seši simti. Tas nav pareizi. Padomājiet, biedri! Ir nepieciešams, lai, ierodoties valdības revizijai, jūs būtu šeit kā asiņainā slaktiņa liecinieki. Ļaunumu vajag iznīdēt ar kopēju spiedienu, lai nevarētu izlocīties tie, kas pirmie lauzuši ar jums līguma saistības, kas pārkāpuši likumu. Un pirms jūs, biedri, man galīgi atbildat, es jūs lūdzu visu labi apsvērt, visu apdomāt.

… Zobena ritenītis aizšvīkāja mājās, pieši pa kāpnēm — džinks, džinks, džinks. Ar tikko saņemtu telegrāfisku gubernatora rīkojumu rotmistrs fon Pfefers bija atstādināts no vietējās policijas un bruņoto spēku komandēšanas. Barons īgni saviebās, sejā ieviesās rūgta aizvainojuma izteiksme. Seja kļuva veca un nikna.

— Nu, tas taču ir šausmīgi! Paaugstināšanas vietā tādu pliķi. Tas vecais stulbenis gubernators sabojā man visu karjeru, visur mani vajā. Par ko? Bezzobainais riebeklis, hemoroidalais puns!

Satrauktais rotmistrs iegrūda papirosu ar tabakas galu mutē un izspļāva. «Tas viss Protasova nopelns. Viņa, viņa nopelns. Mani jau neapvedīsiet ap stūri. Stulbais gubernators ar viņu personīgi pazīstams, viņu augstu vērtē… Nu, pagaidi tu man! Protasovam, blēdim, tomēr lieli sakari galvaspilsētā … Jā, jā … Lieta ir schwach.»

Viņš sāka pārlasīt pats savu ziņojumu un salīdzināt to ar Protasova rakstu. Rotmistram metās gan karsti, gan auksti. Jā, karjera izpostīta. Rotmistrs — pazemots, kluss, satriekts — nogulās uz dīvana, pablisināja acis, no jauna pietrūkās kājās, pieskrēja pie marmora mazgājamā trauka un, sasitis piešus, tam paklanījās.

— Mīļais Andrej Andrejič, — kratīdams sakrampētās rokas, /oli tin glaimīgi izsaucās Karls Karlovičs fon Pfefers, ar acīm ieurbies mazgājamā trauka krānā. — Ticiet man, es nekad ne-luītu iedrošinājies … Nekad … Bet… nobijos. Neģēlīgi nobijos. I’iilis, saprotiet. Man šausmīgi bail no pūļa. Un — atbildība par man uzticēto karaspēka daļu. Nu, kā jūs domājat? Cilvēcīgi, cilvēcīgi … vai jūs varat mani saprast? Jūsu ekselence, gubernatora kungs!… Jūsu ekselence! … Labi. Nododiet mani tiesai… l abi. Bet man taču tūkstošreiz taisnība. Jūsu ekselences ministru kungi! Vai tad jūs paši neiecēlāt par likuma sargu mani, ķiparu, marioneti jūsu rokās? Jā vai nē? Piedodiet, jā vai nē? Jūs man devāt varu, es apšāvu sazvērniekus, es uzturēju kārtību valstī. Jā vai nē? Jā vai nē? Kā jau zvērējis viņa majestatei, es godīgi sargāju kapitala varu pret nekauņām, kas atbrīvojušies no laužņiem … Bet kur tad palicis mans apsargājamais? Kur pats īpašnieks Gromovs? Viņš mani pametis, aizbēdzis. Viņš varbūt jau Pēterpilī, bet varbūt karājas bērzā. Kur viņš ir, kur, kur, kur? — Pret grīdu klaudzēja papēži, žvadzēja pieši.

— Lielskungs, es šepat esmu, — ieskrēja meiča iestīvinātā, sakrokotā priekšautiņā. — Esmu šeit.

— Nē. Nekas … Ejiet!

… Un strādnieki nesteigdamies gāja mājās. Protasovs atgriezās pulksten septiņos vakarā. Anželikai acis bija saraudātas. Bet viņš neko nepamanīja. Viņam likās, ka dzīvoklis ir pilnīgā kārtībā. Jā gan, mazliet oda pēc Nadeņkas lētajām smaržām un pēc zābaku deguta.

Pēc divām stundām, tieši pulksten deviņos, Protasova dzīvoklī sapulcējās administrācijā un viss techniskais personāls. Sākās apspriede. Protasovs deva direktivas tā, it kā viņam piederētu visa vara, it kā viņš pats būtu uzņēmējs. Visi klusībā vai plīsa aiz brīnumiem, aiz ziņkārības, taču uzskatīja par nepiedienīgu tieši jautāt savam priekšniekam, vēl jo vairāk tāpēc, ka Andrejs Andrejevičs Protasovs, atklādams apspriedi, pateica:

— Man Prochors Petrovičs devis plašas pilnvaras vadīt viņa uzņēmumus tā, kā es atrodu par vajadzīgu. Mister Kuk! Jūsu kārtējais ziņojums par translacijas pārkārtošanu otrajā mecha-niskajā rūpnīcā. Lūdzu!

— O jā! — Aļistcrs Kuks iedzēra malku ūdens, aptaustīja stingro stāvapkakli un iesāka.

Agri no rīta Protasovs saņēma no strādniekiem patīkamu atbildi, un pēcpusdienā visur sākās darbs.

Izsūtītā Fomas Jezdakova vietā zeltraktuvi «Jaunā» tagad pārvaldīja inženieris Abrosimovs. Viņš bija pieredzējis un lietpratīgs cilvēks. Viņam palīgos no Pētcrpils aicināja bijušo studentu Aleksandru Obrazcovu, kas bija pabeidzis kursu. Par viņa atbraukšanu strādnieki ļoti priecājās. Par visiem vairāk līksmoja Iļjas SoClīaticha laulāta draudzene — grūtniece Fevroņja Sido-rovna. «Ak, drīz atbrauks Aleksandrs… Saša!» Viņa ierunājās vīram:

— Ja piedzims puika, nosauksim par Aleksandru.

— Kam par godu?

— Par godu tētiņam.

— Fs pats esmu tētiņš! Esmu Iļja un nemaz neizskatos pēc Aleksandra.

— Par godu cienīgtētiņam Aleksandra tēvam, — Fevroņja Sidorovna veikli izvairījās no greizsirdīgā vīra apsauciena.

Izskatījās, it kā viss būtu labi. Strādnieki centās strādāt ar trīskārtēju enerģiju. Darbs veicās. Visi tomēr nez kāpēc domāja: «Nē, vēl kaut kam jānotiek, gan jau velns vēl izspēlēs kādu stiķi.» Visus nospieda kāda priekšnojauta, uztrauca Prochora Gromova un Ņinas Jakovļevnas prombūtne.

Ļaužu dzīvē nebija prieka. Dziesmas bija apklusušas. Ļaudis skuma. Varbūt mirušo ēnas maldās, varbūt gatavojas jauns grēks un varas darbi. Ļaudis ik dienas apmeklē kapsētu. Klusas sievietes, kam tīra un vienkārša sirds, pušķo kapus ar vainagiem, lūdz dievu. Pa naktīm gaudo suņi, kaut kur tuvumā ūjina ūpis, purvā vaid dumpis.

Un tad pēkšņi strāvas spriegums izlādējās kā zibens.

… Bija vakars. Ar atvēzētām rokām iezvēlusi pa lieveņa durvīm, no Stjošeņkas gaišzilās mājas spiegdama izsprāga Gruņa. Tanī pašā mirklī atvērās logs un, lindrakiem pazibot, ārā izlēca vai prātu zaudējusī Stjošeņka, šausmīgi kliegdama: — Ai, ai, ai! — Bet mājā kāds gārdza.

Un večiņai, kas gāja garātn, nez kāpēc šķita, ka Stjošeņkai pārgriezta rīkle, no rīkles pa balto kaklu straumēm vien plūst asinis. Večiņa, skriedama pa ielu kā zirgs pilnos auļos, nelabā balsī brēca:

— Glābiet! Glābiet! … Procbors Gromovs noslepkavojis savu mīlnieci… Ai, ai!… Galva pavisam nost…

— Vai tad viņš šeit? — pretimnācēji jautāja.

— Šeit, nekrietnā dvēsele … Kur tad lai viņš citur būtu? … — un vecāmāte slāja atkal tālāk.

Šķērsojis ielu divos lēcienos, ar kailu zobenu rokā skandalozajā, gaišzilajā mājiņā ielauzās nejaušs garāmgājējs oficieris.

No pasta pa pašu ceļa vidu aizelsies steidzās pastnieks, viņam pa pēdām trīskājains suns.

— Kam telegrama? — No kā telegrama? — steigā cits caur citu jautāja strādnieki; viņi vēl arvien gaidīja svarīgas ziņas no Pēterpils sakarā ar strādnieku apšaušanu. — Kas sacīts tele-i;ramā? Ei, mīļais!

— Nezinu! Steidzama. Inženierim Protasovam …

Trīskājainais lāču sugas suns ar nograuztu ausi apstājās pret Ketijas dzīvokli, notupās, piežmiedza ausi, nelāgi iegaudojās, ierējās un tenterēja tālāk.

Protasovs lasīja:

«Pēc piecām dienām būšu pie jums. Atsūtiet uz piestātni zirgus. Ņina.»

Kad visur izplatījās vēsts par strādnieku nošaušanu, Pētcr-pilī un citās pilsētās piecsimt tūkstoši strādnieku pasludināja vienas dienas protesta streiku un darbā negāja. Bet abās galvaspilsētās streiks ieilga veselas piecas dienas.

Arī Valsts domē runātāji taisīja troksni, tikai bez kādas jēgas. Viņi pat kaunināja ministru Makarovu. Bet ministram tas kā pīlei ūdens: «Tā bijis, tā būs.»

Tomēr visiem, kas saprot, bija skaidrs (protams, atskaitot valdību), ka strādnieku kustība Krievijā pieaug. Protesta streiki bija tikai sākums, organizēto masu apziņas uzliesmojums. Pēc tam vēlas vesels streiku vilnis pa visu plašo Krievzemi: no Pēterburgas un Maskavas līdz Uraliem, no Kaukaza līdz Polijai. Lielākā daļa streiku ieilga, daži turpinājās divus trīs mēnešus. Streiku ekonomiskie lozungi pārauga spilgtās politiskās prasībās. Lielpilsētās streiki aizrāva līdz arī būvstrādniekus, amatniekus un citus darbaļaudis. Pamazām revolucionārā kustība apņēma visu (autu.

Cīņa starp darbu un kapitalu kļuva aizvien asāka. Strādnieku drosme visur pieauga, tie visur gatavojās pacelt protesta karogu — revolūcijas signālu.

Tātad frāze «tā bijis, tā būs» palika karājamies vēsturiskā stulbuma diedziņā. Un tas arī saprotams: nejēgas ministri bieži vien mēdz būt ļoti slikti pravieši.

17.

Diena saules mirdzumā. Viņi smēķē, lai aizdzītu odus. Ciedru birzē — jautri saules zaķēni. Pa koku galotnēm, pa skujām kā blusas lēkā rotaļīgas vāveres, izmeklē čiekurus ar sulīgākiem riekstiem. Priecādamies par sauli, no celmiem un kritušiem kokiem sasvilpjas sīkie, kaķēniem līdzīgie burunduki.

Viņi divatā: Ketija ar Borzjatņikovu. Jā, turpat attālāk arī skaistā Nadeņka gaišzilā jaciņā un resnvēderis Usačovs. Klīrīgi grozīdama stulbo galvu, viņa saka Usačovam:

— Mans vīrs ir resns, bet jūs esat vēl resnāks. Nē, nē, brauciet tālāk! Jūs man nepatīkat. Iešu viena pati mežā puķītes plūkt.

Pie dūmotā ugunskura sprauslā divi jājamie zirgi un vēcina asti no ratiem izjūgta ķēvīte.

Ketija draiskulīgi smejas, Ketija šodien pārlieku jautra.

— Dzeriet, Kctij, nu dzeriet vēl, — sārtais oficieris Borzjatņikovs spiež viņai glāzīti liķiera pie bālajām lūpām. Oficiera pusapskurbušās acis kaisles pilnas, ūsas kā ķīnietim nokārušās, uz pleciem liesmo zelta uzpleči. — Es jūs lūdzu, dzeriet…

— Ha, ha, ha!… Nē, nevaru. Šodien — ne. Nu, kā tad bija tālāk? Vecene kliedz, meitenes spiedz… Ha, ha, ha! … Jūs iedrāžaties ar zobenu kā varonis un… Kas tad tālāk?

— Un — redzu …

Glāzīte rāda dibenu. Borzjatņikovs aplaiza vīnā samirkušās ūsas, nokrekšķina, piešķir sejai šķietami traģisku izteiksmi.

Ketija klīrējas. Gan ar dedzīgu ienaidu, gan aizrautīgiem smiekliem vina met uz oficieri dzēlīgus, žultainus skatienus.

— Nu, tālāk? Ha, ha …

— Un redzu … — baismi čukstēdams, gārdz oficierītis Borzjatņikovs, saraukdams uz augšu kuplās uzacis.

Ketija smējās nervozi, aizgūtnēm, šķita, nupat, nupat smiekli aprausies, pāries skalās raudās. Borzjatņikovs pabolīja uz viņu acis ar ziņkāru izbīli: stāsts ne visai jautrs, taču Ketija skaļi smejas. Ketijas smiekli pamodināja resno Usačovu, kas bija gulējis uz augšu atliektām rokām. Viņš nočamstināja lūpas, smagi piecēlās papriekš četrrāpus, pēc tam tikpat smagi uztrausās kājās, pusmiegā izstaipījās tā, ka plecos nobrīkšķēja, tad nožāvājās, atvainojās: — Pardon, — un aizgāja medīt Nadeņku. Bet Nadeņka pa kaklu pa galvu skrēja no meža viņam pretī:

— Klaidoņi! Klaidoņi!

— Kur?

— Tur! Cetrata.

Nelielo laukumiņu, kur sēdēja kompānijā, nesteigdamies šķērsoja kāds dūšīgs jātnieks. Pār pleciem viņam divas tarbas un šautene (stobrs aizbāzts ar pakulām), rokā smaga pletne. Garām jādams, šis bārdainais bezdegunis pašķielēja uz publiku, tad uzšāva zirgam ar pātagu un nozuda taigā. Viņam pa pēdām aizmuka šunelis.

— Stāvi! — Borzjatņikovs, auļodams viesuļa ātrumā, viņam jau tuvojās.

Lielais tēviņš apstādināja zirgu, pavērsās pret Borzjatņikovu un arī caur nāsīm nošņāca: — Stāvi! — Bet melnais šunelis dusmīgi ierējās.

Atstatums starp abiem jātniekiem, kas tagad apstājušies, kādi sešdesmit soļi. Visapkārt rets skuju koku mežs. Simtgadīgu ciedru .iknes ieķērušās zemē kā milzu pirksti. Apakšā vietām saules apmirdzēts sūnu paklājs; vēsmo stipra sveķu smarža.

— Kā tev vajag? Spirta? — Bezdegimis iezviedzās un no-.pļāvās. — Spirtu es mainu pret zeltu. Bet tev, es redzu, atskaitot ūsas, ne velna nav. Un vēl esot lielskungs.

— Nošaušu!

— Pamēģini…

— Sātans! Spirtnesis! Katordznieks …

— Vai tu, riebekli, nebiji tas, kas strādniekus apšāva, mūsu taigu apgānīja?

Borzjatņikovs neganti sadusmojās, izrāva revolveri: — Visas lodes tev, nelieti, sadzīšu pierē! — Viņa zirgs sāka dīžāties.

— Lūdz dievu, slepkava! — Un lamzaks bezdegunis patē-mēja no šautenes, lai sabaidītu oficieri.

Oficierītis Borzjatņikovs sašūpoja elkoņus, iespieda zirgam sānos piešus, zemu noliecās un, izbailēs gaisā šaudīdams, cirtās sānis, atpakaļ pie savējiem. Šunelis, krākdams aiz lielām dusmām, ķērās viņa zirgam purnā. Vēderu kratīdams, pretim jāja Usa-čovs. Nosvilpa klaidoņa lode, tās ceļu iezīmēja birstošas skujas. Tālumā nodārdēja rupji smiekli un četru rīkļu kliedzieni: — Tū! Tū! Tū-ū!… — Un viss apklusa.

— Gļēvuli! Gļēvuļi! — dīvainā Ketija jau pa gabalu viņus pārdroši kaitināja.

— Pardon … Nevis gļēvulība, mademoiselle, bet saprātīga rīcība. — Borzjatņikovs nosvīdis nolēca no zirga un ar acīm sāka pieglaimoties. — Klaidonim ir šautene… No šautenes, pat no medību fiises var nolikt uz vietas pusversts tāluma. Bet revolveris … ko tu ar to …

— Nē, nē, nē! — Ketija, izspūrusi, baismīga, uzsprāga kājās kā atspere. — Jūs abi neprotat šaut… Ha! Jūs tikai — uz strādniekiem!… Uz strādniekiem! Un arī tad ar svešām rokām. — Viņai trūka elpas. Acis nemierīgi šaudījās. Acīs cietsirdīgs spožums.

— Pardon. — Arī ieskurbušo oficieru acis kļuva niknas.

— Ko? Mēs neprotam?

— Jā, jūs… Kaut gan… Ha, ha, ha!

— Volodja, pasvied!

Usačovs iesēcies uzsvieda pudeli augstu gaisā. Borzjatņikovs — blīkš! — un garām.

— Vēl, vēl! — Borzjatņikovs steigšus lūdza, pasniegdams biedram otru pudeli. Viņu bija stipri saviļņojis vīns un vēlēšanās patikt Ketijai.

Nadeņka paslēpās krūmos un sauca:

— Lai jupis jūs rāvis!… Man bail. Brauksim mājās.

— Tūlīt, tūlīt… Volodja, sviedi

— Blīkš! — otrā pudele sašķīda drumslās.

Ketija izslējās taisna kā stīga, galvu atpakaļ atmetusi, sauca:

— Paklausieties … kā jūs … kapteini To es nebiju sagaidījusi… nē, jūs esat brašs zēns. — Nāsis Ketijai drebēja, rokas tūdaļ nosvīda. — Bet vai jūs varat iemācīt arī savu Ketiju tikpat veikli šaut? Diakons gan mani mācīja, bet viņš ir vājš pedagogs…

— Ketij! Esmu jūsu rīcībā … Mīļā, dārgā … — Nošķindēja pieši, Borzjatņikovs viss staroja un, uzlicis roku uz sirds, paklanījās meičai ļoti pieklājīgi.

Nadeņka pa to laiku jūdza zirgu un neatlaidīgi aicināja:

— Nu brauksim, patiešām! Lai jūs jupis!

Ketija trauksmīgi staigāja: trīs soļi uz priekšu, trīs atpakaļ. Viņa raustīja gan vienu piecu, gan otru, sakumpa, ar delnu stingri paberza pieri, it kā pūlēdamās sakoncentrēt domas. Viņas čigānietes acis dega neapvaldāmā kaislē. Lūpas bija sausas, sakniebtas, seja plankumaina. Viņa nejutās vesela.

— Ketij mana mīļā, vai jūs neesat slima?

— Drusciņ jā.

— Tātad! Šai eglītē uzkaru cepuri…

— Lai jūs nelabais … Nešaujiet! — Nadeņka iztālēm kliedza.

— Jūs pāršausiet to man par piemiņu. Ņemiet rociņā revolveri! (Sastingusī Ketija saņēma revolveri sastingušajos pirkstos. — Tā … ņemu revolveri, — viņa teica, pati nesadzirdēdama savu balsi.) Pardon, pardon! Nu, tagad pareizi. Nu… Labo kāju uz priekšu… Stājieties mazliet iesānis no mē^ca! Uz labo, uz labo pusi! Mersi. Kreiso roku aiz muguras! Mierīgi… Šaujiet! Viens!

Gailis nospiests — viens! Borzjatņikovs, it kā pabadījis ar galvu, pārmeta kūleni. Atskanēja mežonīgs Usačova brēciens. Gailis nospiests. Usačovs skriedams likās garšļaukus kā bluķis. Nadeņka ieķērcās.

— Sakiet Protasovam … — atskan Ketijas vārdi līdzīgi vaidam. — Sakiet, ka es …

Gailis nospiests. Lode deniņos — droša nāve. Ketija atkrīt uz muguras. Viņas lielās acis valgas, tās plaši atvērtas raugās augšup. Debess rāma. Zobu mirdzumā kā izbrīnījies atplaukst smaids. Rokas izplestas. Pēc mirkļa baltie pirksti ieurbjas zemē, saujas piepildās skujām. Krampji, viss ķermenis noraustās. Tālumā svilpo burunduks. Ketijas galva noslīgst uz labo pusi, pieglaužas pie zemes. No deniņiem uz skujām klusām plūst asinis. Smaids nodziest. Zobi šausmīgi atviežas. Ciešanu pilno skatienu aizmiglo nesamaņa.

— Nu, lūk … Nodzīrojām … — Strādnieku bende vēderīgais oficieris Usačovs pūlas pacelties uz ceļiem un krīt atpakaļ.

Uz Kctijas galda apdrošināta vēstule.

«Dārgā meitiņ,» tēvs, pulka komandieris, rakstīja. «Steidzos paziņot Tev priecīgu vēsti. No piecpadsmitā augusta man divu mēnešu atvaļinājums. Brauc šurp, dosimies abi uz Kaukāzu un Krimu! Ja izmaksās uz priekšu trešdaļu algas, varēs aizšaut pat uz ārzemēm. Tu tur likvidē visu galīgi…» — utt.

So vēstuli izlasīja Protasovs. Viņš pats arī ielika to zārkā zem spilvena.

Pēc dažām dienām atbrauca Ņina Jakovļevna. Uz svaigā draudzenes kapa viņa nolika rožu vainagu. Arī Veročka nometās ļ&gt;ie kapa ceļos un čaloja:

— Kāpēc? Viņa bija tik jauka. Es negribu. To jūs tāpat tīšām. Es zinu, viņa ir apprecējusies. Viņa ir aizbraukusi uz Maskavu.

Ņina bija atvedusi sev līdz jaunu, bet pieredzējušu ārstu chirurgu Dobromislovu un divas feldšeres. Slimnīca kļuva bagātāka ar medicinisko personālu. Usačovam ievainojums nāca par labu. Lode bija iestrēgusi aptaukotajās zarnās. Prasmīgais chi-rurgs izvilka lodi un veikli izgrieza, kur vajadzīgs, kādas divpadsmit ar ceturtdaļu mārciņas lieko tauku. Oficieris Usačovs sāka atlabt. Atlaba arī septiņdesmit divi strādnieki, kurus Usačovs bija sakropļojis.

Visus mežstrādniekus atsauca no meža darbiem. Ar steigu ķērās pie divdesmit plašu baraku būves. Pārtikas apgāde, nodota pašu strādnieku rokās, uzlabojās.

Ņina vairākas reizes dienā pārlasīja Prochora Petroviča vēstuli, ko viņš bija tai atstājis.

Visi bez izņēmuma, pat Protasovs, zvērēja notikumu satriektajai Ņinai, ka Prochors Petrovičs nav vainīgs strādnieku nošaušanā, ka viss šis negantais darbs gulstas uz žandarmērijas rotmistra sirdsapziņas.

Ņina noticēja tikai pa pusei, un plaisa viņas dvēselē vēl arvien bija dziļa.

Iejūtīgais Protasovs, sastapis Ņinu piestātnē, tūlīt manīja, ka Ņina cenšas norobežoties no viņa ar nesaprotamu dzestrumu, ka starp viņu un Ņinu pacēlusies kāda siena. Pēc maigajām vēstulēm Ņina tagad viņu uzrunā ar «jūs», seja bez smaida, acīs indīgs rūgtums, vēsums.

Pagāja desmit dienas. Un Ņina otrreiz jautāja Protasovam:

— Nu, sakiet taču beidzot, Andrej Andrejič, pēc tīrākās sirdsapziņas, cik stipri mana vīra rokas apslacinātas strādnieku asinīm!

Redzēdams, ka Ņina vēl arvien šaubās, Protasovs atkal neteica taisnību:

— Es jums apgalvoju… Šautenes šāva bez Prochora Petro-viča ziņas. Viņa vairs šeit nebija. Asinis plūda bez viņa. Protams, ja neņem vērā pamatmotivus.

Tagad Ņina galīgi pārliecinājās, ka Prochora Petroviča «dīvaina ideja» ir slimība, ka viņš vienkārši ir nelaimīgs cilvēks.

Tāpēc, pārlasot vēstuli, Ņina raudāja.

«Mīļā Ņina. Dzīvē gadās brīži, kad liktenis pēkšņi zveļ tev kā ar mietu pa galvu tā, ka tu uzreiz paliec stulbs, salīgojies. Tā ir ar mani. Viss kaut kā sablīvējies un uzgāzies man virsū. Ugunsgrēks, strādnieku dumpis, Jakova Nazariča nāve, Tava un Veročkas aizbraukšana. Tad vēl slimība, kas man uzbrukusi. Es kaut kā uzreiz saguru, pārvērtos velns zina kāmī, sirds bija tik grūta, dzēru un nevarēju vien diezgan piedzerties. Galva tāda, it kā nemaz mana nebūtu. Vienu laiku roka sniedzās pēc šautenes, gribējās laist lodi mutē, lai sadragā galvaskausu. Bet atcerējos Tevi un Veročku. Nolēmu aiziet. Man gribas iegūt līdzsvaru. Gribas savest sevi kārtībā. Ja nu neaiziešu bojā, tad atgriezīšos pie Tevis kā cits cilvēks. Varbūt būšu draņķīgs lupata, viduvējība bez gribas spēka. Protams, man ir grūti. Pati saproti. Bet nekādā ziņā neraizējies par mani un nemeklē manisl Vadi darbus pēc sava prāta! Tikai nepataisi sevi par nabadzi. Tas būtu kauns un gals visam. Tad nu vairs nebūtu ko gudrot. Tad lodi pierē. Nevienu nelieti nelaid sev tuvumā, it īpaši Na-denku …» utt.

Vēstule acīm redzot bija rakstīta vairākos paņēmienos — gan ar zīmuli, gan tinti.

Kādas uzmācīgas jūtas, kas Protasova dvēselē bija nobriedušas pret Prochoru, kūdīja Andreju Andrejeviču iepazīstināt Ņinu ar to savādo dokumentu, ko bija rakstījis Prochora atmaskotājs — bijušais prokurors Straščalovs. Protasovs tomēr savaldījās. Viņš vēl nezināja, kā uz šo dokumentu reaģēs Ņina; bija žēl to satraukt un sabojāt abu draudzību, kas atkal bija atjaunojusies,

Rotmistrs fon Pfefcrs kā aizšauta vārna tagad baidījās no ikkatra krūmiņa. Viņš saņēma anonimas draudu vēstules.

Pēc viņa domām, tas bija izbēgušo trimdinieku roku darbs. Visa viņa enerģija šķita izsīkusi, viņš acīm redzot sāka novecot. Pa naktīm sapnī rādījās strādnieki, sodi, ugunsgrēki.

Rotmistrs baidījās izpildīt Peterburgas pavēli — nekavējoties ierasties galvaspilsētā, policijas departamentā.

— Mani pa ceļam nogalinās … Nošaus kā zaķi. Es zinu … Es jūtu …

Viņam neviens nepalīdzēja un nevēlējās palīdzēt. Šķita, ka il/ive no viņa novērsusies; ap viņu bija tukšums, vēsa vienal-d/.iba. Rotmistrs nojauta: ja arī viņš nokļūs galvaspilsētā, viņu tui sagaida lielas nepatikšanas. Rotmistrs bija saguris un izčukstējis kā sniegs saulgozī. Bet braukt vajadzēja.

Beidzot tomēr viņš aizbrauca. Gaiss taigā kļuva tīrāks.

Ipata tēvs sāka ātri vien atlabt. Slimnieks aizbrauca viesos pie Pjotra Daņiliča, un viņi abi stundām ilgi sēdēja piesaulē. I’jotrs Daņiličs, kam pēc ārprātīgo nama jau bija sākuši ataugt mati un bārda, runāja bez mitas. Ipata tēvs klausījās uzmanīgi, kratīja galvu, čamstināja, taču skaidri runāt vēl nevarēja. «Gaužam braši» viņam iznāca kā «gaži baži» un citu vārdu vietā — īdēšana. Pjotru Daņiliču tas uzjautrināja, viņš draudzīgi uzsita Ipata tēvam pa sakumpušo, mīksto muguru:

— Ak tētiņ! … Bet vai tu atceries, tētiņ?

— Gaži baži… — arī Ipata tēvs purkšķēja aiz smiekliem. Bet viņa acis — apaļas kā pūcei — kļuva valgas.

Inokentijs Filatičs beidzot uzklausīja meitas rūgtās asaras un paklusām, nevienam nezinot, pierunāja ārstu Dobromislovu i/.darīt Annai Inokentjevnai abortu. Izglītotais ārsts, nelikdamies zinis par likuma pantu, slepus atbrīvoja sievietes klēpi no augļa.

Ar Dobroinislova palīdzību arī Iļja Petrovičs Sochatichs iz-ārstēja savas kājas. «Par godu reimatisma pāriešanai» viņš sarīkoja dzīres, piedzērās, dejoja, norāva galdautu ar visiem uzkožamiem un dabūja no sievas publisku brāzienu.

Drīzumā atbrauca jaunais inženieris Aleksandrs Obrazcovs ar slepenu nolūku apprecēt Ketiju. (Viņš vēl nezināja, ka Ketija mirusi.)

Bet viņam pa pēdām pie Ņinas ieradās lieliskais Vladislavs Vikentjevičs Parčevskis.

18.

Stipru sajūtu cienītāji pēc karstas pirts kaili metas sniega kupenā. Patiesībā to pašu izdarīja Prochors Petrovičs Gromovs. No sasprindzināta darba — vērotāja bezdarbībā, no bagātības — nabadzībā; šī krasā apstākļu pārmaiņa apžilbināja viņa dvēseli kā zibens dziļā tumsā.

— Redzi nu, kā mēs abi ar brāli, ar to klusētāju, esam no-skranduši. Viss atdots zemei, pīšļiem… Sēdies uz bluķa! Sāc stāstīt!

Prochors stāvēja veco vīru priekšā ar zemu noliektu galvu, rokas gar sāniem, acis nolaistas.

— Nu redziet… atnācu… pastrādāt pie jums, dieva vīri. Man tēvs par jums stāstīja. Arī viņš kādreiz bijis šeit. Man smagi… — Prochors runāja aizsmakušā, rupjā balsī, ar mokām izraudams vārdus no sirds.

— Patiesības labad nav jāstāv kājās, sēdies! Bet mans brālis gaužām vārgs… Liekas, drīz vien nāve būs klāt. Pazīstu gan, pazīstu tavu tēvu, atceros, bija pie mums. Tevi meklēja, tad tu vēl puika biji. Tagad jau esi bārdainis. Daudz ūdeņu aiztecējis. Mūsu incīši nosprāguši. Redzi, ādiņas vien palikušas. Acis tomēr viņiem kā dzīvas. Varbūt redz… Protams, ka redz.

Prochors dzīvoja pie klusajiem, vienkāršajiem sirmgalvjiem. Bet ilgotā dvēseles miera viņš neatrada, visas viņa domas bija juceklīgas, saskanīgas idejas, tikko radušās, saira pīšļos, iekšējie spēki izsīka, gars aptumšojās, miesa kļuva ļengana.

Dienu un nakti Prochoru mocīja plēsīga zvēra bailes, ka viņa bagātīgo laupījumu aprīs citi. Ņina, šī, pēc viņa domām, pārgudrā, tomēr aprobežotā sieviete, droši vien visu izšķērdēs, visu aizlaidīs pa vējam nereālu sapņojumu vārdā. Viņai palīdzēs inženieris Protasovs, Prochora ļaunā ģēnija iemiesojums.

Kāpēc viņš bija atbēdzis šurp, pamezdams savu lepno vēlēšanos uzvarēt neuzvaramo, iegūt visu, kas miljoniem gadu gulējis zemē neizmantots? Kāpēc viņš ieradies šeit? Kādu palīdzību viņam var sniegt šie vecie, cilvēka izskatu zaudējušie «dieviņa ļaudis»? Stulbenis, no ceļa noklīdušais mīkstčaulis, māņticīga sieva, spēkus zaudējušais, krauķu izplūkātais ērglis!

Tā savā augstprātībā domāja Prochors, pats sevi pazemodams un izsmiedams. Un tomēr, kāda spēka valdzināts, pats pret savu gribu turpināja dzīvot pie vientuļniekiem.

Visapkārt necaurejama taiga. Iebraukta ceļa nav, ir tikai lāču iemītas takas. Pie būdiņas — sakņu dārzs. Bet tuvāk pie upes — mazs līdumiņš: tur iesēti rudzi, mazliet griķu un zirņu.

Prochors ar veco Nazariju rakņājas sakņu dārzā. Plecīgais sirmgalvis no sejas melnīgsnējs, augumā taisns un garš kā stabs.

— Kāpēc tu tā — pa druskai paknibinies ar lāpstu un atkal stāvi? Tu nepaļaujies domām, roc… — viņš pamāca Prochoru rupjā basa balsī.

Prochors šeit jau desmito dienu. Nes ūdeni, zāģē malku, ēd kartupeļus ar rudzu miltu plācenīšiem. Tējas nav, piena nav. Viņi dzer badana lapu tēju.

— Redzu, tevi nomāc pasaulīgas domas. Atkraties no tām, nospļaujies! Citādi tev miera nebūs.

Diena karsta. Prochors viscaur slapjš, nosvīdis. Viņu vajā odi.

— Dievs palīdz! — Kā miglas mākonītis no celles izpeld mazais, salīkušais vecītis Ananijs. Galva viņam liela, pats izdēdējis, sirmā bārdiņa ķīļa veidā, pliks, dzeltens pauris un zi-r

Ins, piemiegtas acis. Kājas basas, pats ģērbies garā, baltā paltrakā.

Nu, dieva virs, tad esi gan piecēlies, izveseļojies? — Pro-cliors jautāja.

Piecēlos, mīļais, — smalkā balstiņā atbildēja mazais Ana-liijs un pārkrustījās ar izdilušo roku. — Vecs esmu kļuvis. Un m is maz ko rāda. Dienas divpadsmit biju tāds pavisam saguris.

i.mžām sērīgs prāts. Darboties vairs nespēju. Pārlieku vecs esmu. Man jau simt gadu.

Viņš nosēdās uz dobītes, aizēnoja acis ar roku un, laipni smaidīdams, ieskatījās Prochoram sejā.

— Es jau biju gan darbīgs līdz pašam sirmam vecumam, — ņš turpināja. — Bet tu?

— Es? … Es… arī, — Prochors samulsa. — Visa dzīve darbā …

— Hm… — mazais Ananijs nokrimšķināja un nokāra galvu. Viņa dzeltenais pauris atspoguļoja saules vizmu. Tad viņš atkal pacēla izvārgušo seju un vēl laipnāk uzsmaidīja, paspīdinādams baltos, sīkos zobus.

— Bet kam tad tu, vanadziņ manu, strādāji, kam kalpoji — garam vai miesai?

Prochors klusēja, nolaida acis. Pa zemi rāpoja iesārti pelēks, resns tārps. Prochors pārcirta to ar lāpstu.

Prochoram nepatika tāda pratināšana. Viņā krājās dusmas pret sevi un šiem, pēc viņa domām, vientiesīgajiem večiem.

Jau vēls vakars. Viņi dzer rūgto badana tēju. Prochoram gribas ēst. Maize nocietējusi, kartupeļi apnikuši, un to ir maz: pa četri kartupelīši katram. Siekalas rīdams, Prochors pašķielē uz veco ietiepīgo Nazariju: «Muļķis tāds, aitasgalva, nekā neapga-rējas rīt, no zila gaisa pārtiek.» Prochors atceras savu pirmo maltīti kopā ar viņiem.

— Palūk, tēvi vientuļnieki, es šo to esmu atstiepis šurp. Saņemiet manu dāvanu, — Prochors toreiz teica un no cieši piebāztās tarbas sāka vilkt ārā ēdamo: sieru, desas, ikrus, konservu kārbas.

— Mums nevajag, mēs no tā esam atsacījušies jau pirms daudz gadiem, — Nazarijs, ilgi nedomādams, noraidīja:

— Es pats arī negribu. To taču es jums.

— Tad met ugunī, nemulsini mūs, — Nazarijs vīrišķīgi noburkšķēja. Un tā viņi visu bija iesvieduši upē, visu apēdušas zivis.

Bet šodien Prochors ienira atvarā un izvilka ķilavu kārbu, ēda ar kartupeļiem, pirkstus laizīdams. Nazarijs, to redzot, pabli-sināja acis uz gardumu, sadrūma un, kūkumu uzmetis, steigšus

izgāja. Kāri aprīdams ēdamo, Prochors ar patiku klausījās, kā aiz sienas pukojas un spļaudās ārā izgājušais vecis. Ananijs, kas gulēja saritinājies kamolā, ievilka nāsīs patīkamo smaržu, viss satraucās, pacēlās uz elkoņiem — pats sīciņš, galva liela kā rachitiskam bērnam — un pūlējās ieskatīties Prochoranv mutē:

— Ko tu, dēls, iebaudi?

— Zivis. Ķilavas.

— Vai sālītas?

— Sālītas.

— Ar pipariņiem?

— Ar pipariem. Ar lauru lapām.

Ananijarn sāka tecēt siekalas, viņš atkrita augšpēdu, pagriezās ar sēju pret sienu un žēli ievaidējās, kā jau slims būdams.

Prochors uzlika trīs ķilavas uz kartupeļa, kartupeli uz maizes, piecēlās, atsitās ar pakausi pret zemajiem griestiem — kvēpi vien pabira — un izgāja ārā. Apņēmis elkoņus ar plaukstām, Nazarijs sēdēja uz celma un noraudzījās klusajā tālē, kurp tecēja upe.

— Se tev, Nazarija tēv, zivtiņas, apēd! Zivis nav kaitīgas, arī Kristus tās iebaudījis, — Prochors piebāza gardo kumosu vecajam vīram pie paša deguna.

Sirmgajvis sarauca uzacis, nespēdams atraut skatienu no ķilavām. Viņš aizrijās ar siekalām, un iekārdinātā roka nedroši pastiepās. Bet tad pēkšņi sasparojies, kā elektrības caurstrāvots, viņš pietrūkās, izrāva maizes gabalu Prochoram no rokām, nometa to zemē un niknumā samīdīja ar caurās vīzēs apautajām kājām. Bet Prochoram, kas bija atkāpies atpakaļ, viņš skaļi uzkliedza:

— Pazudi, kārdinātājs sātans, pazūdi! Nevis svēto maizi kājām minu, bet kārdinājumā grēku samīdu… Atkāpies no manis, sātan…

Prochors palaidnīgām acīm noraudzījās aizejošā veča sakurn-pušaja mugurā un rāja pats sevi: «Esmu gan muļķis, smurgulis tāds! Kādas man tiesības?»

Tuvojās mitra, smaržīga tumsa. Viņi gulēja cellē, lai būtu miers no pūkainajiem, rudajiem odiem. Durvis bija atvērtas. Durvju priekšā aizdedzināti prauli — aizsargs pret taigas smūdžiem.

Kaktiņā uz šā tā sanaglotas lāviņas paklusām krāca Ananijs. Lāva noklāta smalki sakapātiem, kupliem ciedru zariem, kam pārsegts rupjš audekls. Kaktā pie melnā dēlīša bez kāda attēla

dega lampiņa. Visapkārt melns kā melnā zārkā. Griesti un sieti.r. pārklāti ar biezu, samtainu sodrēju kārtu: būdiņa apkurinām; i bez dūmeņa.

Prochors atstiepās uz lāviņas gar sienu, pagalvi viņam no-ukrandušie vatētie svārki, kuros bija šeit ieradies. Zem svārkiem revolveris un patronu kārbiņa.

Prochors šķielē uz vaļējām durvīm. Tanīs kā glezna ietvarā gabaliņš no pasaules: iesnaudusies taiga un zvaigžņu piebārstītas debesis. Virmo laiska dūmu strūkliņa.

Prochors izgāja ārā iesmēķēt. Zvaigžņotās debesis aizseguši mākoņi. Biezajā tumsā pasaule kļuvusi šaura kā celle, bet celle — plaša kā pasaule: lampiņas atspidgs tur veidoja jaunas tāles, tin šinīs maldu tālēs Prochors šķita redzam zeltraktuves, fabrikas, rūpnīcas. Tur bija arī vilks. Bija Stjošeņka, Aleksandra tēvs, Anfisa, Sinilga, Protasovs, bija Fiļka Škvorcņs, pristavs, šķindēja, žvadzēja, dzirkstīja zelts, un lepnais tornis «Esi modrs» ās pāršķelt bezgalīgās debess klēpi…

Negaidot Prochora apziņā atkal uzpeldēja attālas zalves, ložu svilpšana, ievainoto vaidi un kliedzieni.

«Jau atkal!» Prochoram aiz bailēm sažņaudzās sirds, viņš steigšus metās cellē. Apgulās. Bija nelaba dūša aiz morala riebuma. Viņš drūmi domāja: «Nu kādēļ es nācu šurp? Atnācu atpūsties, atnācu nožēlot grēkus, atnācu, lai atjaunotu spēkus un kaut kā pārveidotu savu dzīvi. Nu, gribēju piedzimt no jauna vai kļūt citāds… Bet kāds tad? Velns viņu sazina kāds… Jāparunājas ar večiem, lēnprātīgi jāpazemojas viņu priekšā, varbūt kļūs vieglāk.

Visi trīs gulēja klusēdami. Prochors ieklepojās.

— Vai neguli vis?

— Neguļu.

— Arī es nevaru aizmigt, man grūti, — kā ūdens strūkliņa iečalojās smalka tenora balss. — Miegs kļuvis caurs.

— Man, mīļie dieva ļautiņi, gribētos ar jums parunāties par to, kas man vissvarīgākais …

Viņu pārtrauca Nazarija dunošais bass.

— Ne jau tas svarīgs, kas svarīgs, bet tieši 1as, kas mazsvarīgs.

— Nespēju saprast. Paskaidro, tēv!

— Tev, mans dēls, šķiet svarīgs tas, kas nemaz nav svarīgs. Teiksim — slava, bagātība, goda parādīšana. Bet nesvarīgs liekas tas, kas dzīvē ir pats svarīgākais. Vai tu jel maz rūpējies par saviem tuvākajiem, vai (u nerīkojies ar tiem kā tirāns, vai iu dari tiem labu? Lūk, tas dzīvē ir pats svarīgākais… Vai tu ej taisni un nes gaismu savā priekšā vai arī kā čūska ložņā pa dzīvgs tekānī un dzel ikvienu, kas tev ceļā pagadās? — vientuļnieka, balss bija valdonīga, tā dunēja bargi celles klusumā, lampiņai bāli mirgojot. Prochoram vaigos iesitās karstuma vilnis, asins pieplūda galvā.

— Tu, vecotēv, runā muļķības, — viņš iedzēla. — Nu, kur lai tev arī kas cits rastos… Visu tu runā aiz savas nabadzības, sava niecīgā tukšuma. Man, tēvi vientuļnieki, tā vien liekas, ka es esmu gudrāks par jums.

Par atbildi Nazarijs dziļi un smagi nopūtās. Izdēdējušais Ananijs pacēlās uz elkoņiem un ar balsi kā stabuli nospēlēja:

— Augstprātība … Augst-prā-tībiņa … — elkonīši atslāba, vecītis atkal apgulās, saritinājās kamolā kā kaķis.

Lampiņa nodzisa. Celles pasauleun pasaule ārpus tās sienām saplūda kopā, kļuva par vienu vienīgu bezgala mazu pasaulīti, kas līdzinās tārpiņa kapenēm.

— Pazemību tev dievs nav devis, — Nazarijs nodunēja.

Melnā tumsa aiz durvīm kļuva rēnāka. Ūjināja ūpis, kapāja

lielas lietus lāses. Kaut kur vēl arvien tumsā tītās zemes malā jau plaiksnījās rīts.

Tā pagāja divas nedēļas. Prochors bija izmocījies. Komersanta domāšanas veidam, muskuļiem, pilnasinīgajam ķermenim bija .vajadzīgs nemitīgs radītāja darbs, plaša jaunrade, bet viņš ar, saplakušu dūšu staigāja pa taigu, cirta malku, uzraka dobes kā vienkāršs analfabēts.

Aiz gara laika, paklausīdams veco padomam, viņš pavērsa skatienu atpakaļ uz savu dzīvi. Taču grēkus nenožēloja. Tieši otrādi: kad iesāka pārskatīt savu pagātni, atmiņā uzpeldēja vienīgi meičas, sievas, uzdzīve, Anfisa. Un cietēja nopūtu vietā Prochoram saskrēja mutē iekāres siekalas tāpat kā vecajiem vientuļniekiem no ķilavu smaržas. Aizvien biežāk, aizvien spilgtāk viņa atmiņā atplauka Anfisas mīļais tēls. Prochoru pārņēma grūtsirdība, sirds meklēja citu ceļu, citu izeju, bet nespēja atrast. Ceļš atpakaļ uz pagātni nav atgūstams, neatgūstamais aprakts kapā reizē ar Anfisu.

— Anfisa, mana mīļā … Atsaucies! Piedod man, grēciniekam, — viņš bieži vien klusībā lūdza, un viņa dvēseli apņēma ledains stingums.

Lai kā Prochors pūlējās izlikties vienkāršs un pazemīgs, patiesi un no visas sirds viņš tāds nespēja būt. Viņš joprojām staigāja maskā. Un tas viņam kļuva pretīgi.

Prochora dvēsele sašķēlusies divās daļās. Zvēriskais viņā ir allaž saslējies, modri vēro. Prochoram trūkst spēka nomākt sevī pērtiķi.

Kādreiz PrOchors ar revolveri nomušīja taigā aizsapņojušos ln lodulēnu. Tālu prom no vientuļnieku mītnes viņš izcepa labā-' kns gabalus virs ugunskura un pieēdās, tad izžāvēja dūmos lielu j;111s krājumu un, lai plēsoņas to neaprītu, noslēpa vecā priedē, vientuļniekiem nezinot, Prochors ik dienas nāca šurp iestiprina-. lies. Taču pret smaržām un garšvielām jutīgais Nazarijs, de-Ciiuu sašķobījis, Prochoru tā nopietni pamācīja:

— Nepielūdz tu miesu, pielūdz tu dzīvo garu miesā!

Ko tas nozīmē? Nesaprotu, — Prochors atraugājies mulsi virauca uzacis. — Man gars patīk, ja tas tīkami smaržo.

Vecais vīrs neatzinīgi un žēli pagrozīja galvu, ieurbdamies Prochorā ar stingru skatienu.

— Cilvēka miesa no iekšpuses ir atkritumu bedre. Vai saproti to, tu neprātīgais un tiepīgais bērns? (Prochors aizsedza muti ar cepuri un atkal atraugājās.) Nu r.edzi? — Nazarijs nobēdās uz celma, bārdā pazibēja smīns. — Pasaulīgs cilvēks ik dienas piegāna savu vēderu ar maitu un sprāgoņu. Bet tu atmeti' .la tu nespēj atradināties, ej projām no mums! Būtu jel meža ķiploku pagrauzis! Tpū!

Nazarijs iebelza viesim ar skatienu kā ar spieķi.

— Brālis mūs aicina, viņš stipri savārdzis. Iesim.

Klusais Ananijs gulēja, saritinājies kamoliņā. Uzsmaidījis

ienācējiem, viņš teica:

— Man dikti grūti, — un sāka paklusām vaidēt.

Nazarijs nolieca galvu, klausījās un sēca.

— Man dikti grūti, — Ananijs atkārtoja, atbalstīdamies uz.' elkonīšiem. Prochors ar Nazariju piepalīdzēja viņam pacelties1 sēdus. — Nezinu, kad pienāks tā stundiņa, bet jūtu — drīz šķiršos no jums …

Saule tiecās ieskatīties pa lodziņu, Ananija dzeltenais pauris zeltojās, izbalējušās acis aizkustinoši mirdzēja, viņš pūlējās pasmaidīt. Nazarijs nosēdās slimajam blakus, saņēma viņu pie ro-' kas, sarauca seju krunkās un nolieca galvu.

— Uz kurieni tad tu, brāl, esi saposies? — Un melnīgsnējā Nazarija balss kļuva sīka, džerkstoša un nožēlojama. — Kāpēc tu gribi aiziet? Kā tad lai es? Tad jau aicini kluso nāvi arī pie manis!

Nazarija iekritušie, dzeltenīgie vaigi sāka drebēt. Prochors,. turpat stāvēdams, klausījās garlaicīgajā sarunā un ar ļaunu izsmieklu novērtēja viņu vārdu saturu. Prochoram nemaz nebija' žēl šo veco vīru.

— Rociet kapu, nekavējieties!

Ananijs pārmeta krustu, nevarīgi apgulās. Prochors ar Nazariju paņēma lāpstas un izgāja.

Kapu raka Ananija iemīļotajā vietā — zem trim garām priedēm.

— Šo vietiņu brālis jau sen izmeklējis saviem pīšļiem.

Viņi raka cauru dienu, drūmi klusēdami. Zeme — smiltis, bet

dziļāk — mūžīgais sasalums, no tā dvesa baismīgs aukstums. Nazarijs aiz noguruma ar mokām atlieca muguru. Procbors aizgāja pie upes nodzerties. Kad viņš atgriezās, sīciņais, sakumpušais Ananijs jau stāvēja sava kapa malā. Kaulainajā rokā viņam svēdrains ceļa spieķis. Viņš lūkojās kapā un čirkstēja tikko sadzirdamā balsī:

— Redziet nu, kas par jauku mājokli… Lieciet mani ar seju pret rītiem! Vēl cauri zemei es gribu saulīti saskatīt.

Pie sirmgalvjiem Prochors atrada vairākas biezas, nokvēpušas baznīcas grāmatas. Taigā zem ēnaina ciedra viņš atšķīra vienu no tām.

«Ai vientulīgā dzīve, tu debešķīgo mācību skola, kur dievs ir viss, ko mācāmies! Ai tuksnesi, tu prieka paradize, kur valda miers un klusums, kur arī mīlestības smaržīgās puķes gan liesmo uguns krāsā, gan mirdz sniega baltumā! Ai tuksnesi, tu svētu dvēseļu ieprieca, tu neizsmeļama prieka avots!»

Lai izprastu šo rindiņu saturu, Procbors izlasīja tās trīs reizes. Tuksnesīgas vientulības slavināšana, kādā velk garu šie divi sirmgalvji, viņam, praktiska veidojuma cilvēkam, šķita esam muļķīgi murgi. Tuksnesis! Tā ir sliņķu un fizisku kroplu mājvieta. Nē, viņam, Prochoram, tuksnesī nav vietas. Vajag laisties prom no šejienes, ne skatienu atpakaļ nepametušam, iekams vēl smadzenes un muskuļi nav galīgi atrofējušies. Vajag bēgt. . .

Pāri Procbora plecam grāmatā ieskatījās klusi pienākušais Nazarijs.

— Gudrība, gudrība, — viņš iedunējās kā trompete. — Vai tu, dēls, iedziļinājies šās domas jēgā? … Meklē grāmatā paslēpto jēgu, ieklausies tanī ar dvēseles ausīm, tikai tad sapratīsi …

Nazarijs nosēdās pie Procbora kājām uz nobirušām skujām blakus celmiņam. Prochors drūmi elsa:

— Man trūkst ticības.

— Tas nav ticības trūkums, bet tava dvēsele nav aizkustināma. «Kad sirds aizkustināta, tad arī dievs ir ar mums.» Tā sacījis svētais Serafima tēvs.

— Nu, ko tad lai es daru, ka man nav ticības! — Prochoram pēkšņi kļuva nelabi, skumji. — Es atnācu pie jums, lai kļūtu citāds, bet redziet… kaut kā … es varbūt vēl sliktāks esmu kļuvis …

— Lūdz dievu!

Es nespēju lūgt dievu. Metu krustu, bet pats domāju par sievietēm …

Nazarijs piecēlās un, pūlēdamies runāt laipnāk, sacīja:

Tu nebaidies no šā domu jucekļa, to ietekmē velns aiz .skaudības.

— Ak, tie tikai vārdi, vārdi… Tīrā muldēšana, tukša pļāpāšana! Muļķis biju, ka atnācu pie jums, muļķiem. — Prochors ka allaž bija vaļsirdīgs, rupjš, dusmīgs. — Ja jūs spraucaties svē-lajos, tad jums vajag dzīvot starp cilvēkiem, tos glābt. Bet jūs līkai paši glābjaties. Es biju iedomājies jūs par karaļiem, kas ar lokas mājienu noņem cilvēkam visu grūtumu. Bet jūs esat tādi paši garā nabagie kā ikkatrs. Jūs esat dzīvi tārpi…

Prochors nomocījās vēl kādu laiku. Un pavisam negaidot bez sakara ar tagadni sāka sapņot par pagātni. Izraisījās un nostiprinājās uzmācīgas domas par Anfisu. Lai kurp viņš ietu, lai ko darītu, Anfisas tēls visur viņu pavadīja. Lai nogurdinātu sevi grūtā darbā, Prochors viens pats ņēmās lauzt mežā celmus. Reiz viņu uzrunāja kāda balss: «Sveiks, Prochor!» Prochoram pār muguru pārskrēja auksti drebuļi, viņš atskatījās. Miglas plīvura starp kokiem stāvēja Anfisa. Prochors iekliedzās — migla izgaisa. Viņš metās bēgt, neraugoties uz šķēršļiem, kā meža kuilis lauzdams sev ceļu cauri biezoknim.

Trīs dienas no vietas Prochoru mocīja smagas vizijas. Viņu pārņēma bailes sajukt prātā. «Man domas aptumšojas,» viņš ar šausmām vēroja. Pa naktīm Anfisa kā dzīva nāca viņam klāt, kārtoja pagalvī noliktās lapas, silta, maiga sēdās blakus, kaut ko runāja. Atmodies no smagā miega, Prochors nevarēja atcerēties viņas dīvainos vārdus.

Prochoru pārņēma sašutums pret sevi, pret vecajiem vīriem, pret vientulību. Prochors nesaprata, kas ar viņu notiek. Tomēr aiziet no šejienes iekšēji iztukšots, nenometis smago noziegumu nastu, viņš nespēja. Kaut ko vajadzēja darīt. Varbūt nonāvēt večus, šos zemes tārpus … Velns viņu sazina, kas būtu darāms! Sirds sāp un pamodusies ilgojas pēc Anfisas. Taču — pietiek! Atpakaļ uz pagātni ceļa nav, bet atgriezties neciešamajā mājā, kur plūdušas asinis, pie sievas, pie saviem ienaidniekiem nav nekādas vēlēšanās. Nu, ko tad lai iesāk nemiera dzenātais Prochors? Ari šeit viņš nevar palikt… Viņam vajag bēgt, kurp pagadās, varbūt uz Medvedevas ciemu pie rūgtā Anfisas kapa un, ja dvēsele neizturēs, pārmest cilpu pāri priedes zaram, aizžņaugt rīkli.

Prochors, nopinkājies, netīrs, skrandains, līdzīgs briesmīgam klaidonim un banditam, kādā dienā pateica Nazarijam:

— Es aizeju no jums. Jūs abi ar brāli esat krāpnieki. Solāt to, kā jums nemaz nav. Ardievu, vecais! — viņš aizlauztā balsi iesaucās, uzlēca zirgā un, atpakaļ neskatīdamies, ātri nozuda.

Pārsteigtais sirmgalvis nepaguva ne atjēgties, kad mežā viens pēc otra nogranda divi šāvieni.

SEPTĪTĀ DAĻA

1.

Gromovu rezidencē darbs ritēja saskanīgi.

Prochora prombūtne ilga jau vairāk par mēnesi. Vakar aizbrauca valdības komisija. Tā šeit bija uzturējusies veselu nedēļu, nopratinājusi cietušos strādniekus, atraitnes, kalpotājus, Aleksandra tēvu. Komisija atzina, ka barons fon Pfefers rīkojies nelikumīgi, ka viņš pārkāpis varas robežas. No otras puses, komisija atzina, ka arī uzņēmumu īpašnieka rīcība, kurš sistemātiski ignorējis obligātus valdības lēmumus, neievērodams strādnieku intereses, bijusi pretrunā ar varas iestāžu priekšrakstiem. Taču, ņemot vērā to, ka Prochors Gromovs ir pirmais, kas tālajā nomalē ievieš smago rūpniecību, komisija nolēma uzskatīt Gromova rīcību par nepārdomātu, ieteica viņam vai viņa mantiniekiem uz priekšu vadīt uzņēmumu stingra saskaņā ar likumu, bet no kriminālās atbildības viņu, Gromovu, atbrīvot. Kas attiecās uz strādnieku pretenziju apmierināšanu, komisija pavēlēja visiem, kas streikojuši, nekavējoties aprēķināt un izmaksāt algu par streika dienām, sakropļotajiem maksāt pensiju, nošauto ģimenēm atkarībā no bāriņu skaita izsniegt divi līdz trīs simti rubļu lielu vienreizēju pabalstu.

Valdība ar komisijas starpniecību, protams, rīkojās tā ne tikai taisnības labad (to varētu iztulkot kā valsts varas orgānu vājību), bet tāpēc, ka par zvērisko izrēķināšanos kļuva zināms ne vien Krievijā, bet arī ārzemēs. Tātad attiecīgs žests bija nepieciešams politiskos nolūkos. Un šis žests bija parādīts…

Komisija aizbraukusi. Darbs rit raiti. Strādnieki, spēcīgas rokas vadīti, strādā ar divkāršu uzcītību. Andrejs Andrejevičs Pro-tasovs Prochora laikā bija vilcis darba smagumu kā zirgs. Tagad viņš strādā nenogurstoši kā tērauda mašīna.

Ņina satiekas ar viņu ne visai bieži, garlaikojas bez viņa. Ap daiļo, valdonīgo kundzi lakstojas lieliskais Parčevskis.

№

Pagaidām tomēr viņš Ņinai bijis nebijis. Bez tam Ņina līdz kaklam aizņemta darbā. Viņa bieži apbraukā darba vietas, joko ar strādniekiem. Viņas sirsnīgā tuvība iedvesmo tos vēl vairāk. Klusībā tie priecājas, ka pats īpašnieks pazudis bez vēsts, jācer, ka viņiem par laimi tas nekad neatgriezīsies.

Ņinu ļoti nogurdina rūpes, kas viņai uzgulušās: pilntiesīgas īpašnieces gods viņai par nastu. Veročka pamesta likteņa varā, aizmirsts dārzs, un nav laika nodoties pārdomām par dievu. Ņina bieži domā par to, kad atgriezīsies vīrs un vai jel maz atgriezīsies. Bet ja nu pēkšņi…

Taču aiz šī «pēkšņi» allaž jaušams kaut kas tāds, no kā izbailēs sastingst sirds. Kāda smaga priekšnojauta Ņinai saka, ka viņas vīrs Prochors Gromovs miris.

Baidīdamās šo sajūtu, kas viņu uztrauca, Ņina Jakovļevna bieži ielūdza pie sevis Aleksandra tēvu uz glāzi tējas.

Kādreiz tas ilgi nosēdēja pie viņas. Sarunājās par uzvešanās noteikumiem, par dzīves jēgu, cilvēku attieksmi pret dievu, pret citiem cilvēkiem un pašam pret sevi. Priestera plašā teoloģiskā izglītība padarīja šīs sarunas Ņinai interesantas. Aleksandra tēvs bija ieziedis matus ar iesvaidāmo eļļu un tos gludi sasukājis, viņš runāja par to, ka nu beidzot šeit, strādnieku vidū, iestājies miers un labklājība, ka par spīti bezdievīgo sociālistu domām, kuri pār dzimteni aicina revolūcijas negaisus, zemes virsū var iestāties mīlestības un brālības valsts evolūcijas progresa ceļā.

— Pienāks reiz laiks, — Aleksandra tēvs pazibināja briļļu zeltu, — kā svētos rakstos teikts, kad šķēpus pārkais sirpjos un lauva gulēs blakus jēram …

— Nekad tas nenotiks, — drosmīgi, izaicinoši no durvīm iemeta starpā ienākušais Protasovs. Viņš nopulējis, stipri ož pēc darba sviedriem, kājās lieli, dubļaini zābaki. Viņš viss satraukts. Noskūpstījis Ņinai roku, viņš atvainojās par apģērbu un sacīja:

— Ņina Jakovļevna, man ļoti nepieciešami jāparunā ar jums zem četrām acīm.

Ņina kā jautādama iepleta acis, Aleksandra tēvs piecēlās.

— Sveiki, Aleksandr Kuzmič, un uz redzēšanos, — inženieris Protasovs paspieda garīdzniekam roku. — Nu atvainojiet, mums darīšanu saruna. Bet tas, ko jūs teicāt, piedodiet, ir blēņas. Tāds laiks nekad nepienāks, kad aitiņa varēs gulties blakus lauvam. Jūsu pravieši melo. Lauva katrā ziņā aprīs aitiņu. Viņam to vajag aprīt. Viņš nevar to neaprīt, nepārkāpdams dabas likumus — stiprā tiesības. Tāpat tas ir cilvēku sabiedrībā …

— Atļaujiet, tas taču līdzībā, tas ir pravietojums… Tomēr … neiedrošinos jūs kavēt. Citreiz parunāsim par šo tematu, citreiz, — Aleksandra tēvs sāka steigties un, saraucis uzacis, Izgāja.

— Kas tev noticis, Andrej? Tu tāds… tāds savāds, sali; iukts, — Ņina nosēdināja Protasovu. — Vai darbā kaut kas

ii (gadījies?

— Jā, arī darbā … Un redzi… Zini ko? — Protasovs aizsmēķēja pīpi. — Zini ko? Tikai esi drosmīga kā allaž! — Protasovs vilcinājās, jauca matus. Ņina sāka ātri elpot, mazliet pavēra iiuiti. — Man ienākušas ziņas, — Protasovs savaldījies turpi-nāja, — ka Prochors Petrovičs vairs nav starp dzīvajiem.

Andrejs Andrejevičs sēdēja atzveltnī pie aizdegtas lampas, abažurs aizēnoja viņa sejas augšējo daļu, atstādams gaismā cieši sakniebtās lūpas un spēcīgo zodu.

Saņēmusi visus spēkus, Ņina pūlējās izlikties mierīga. Taču tumšbrūnā matu cirta pie labās auss sāka drebēt taktī ar viņas sirdi.

— No kurienes tev tādas ziņas? — viņa vēsi jautāja, stingri vērodama Protasova acu izteiksmi.

Protasovs nolaida acis un teica:

— Es saņēmu ziņu no techniķa Matvejeva. Viņš ar rekognos-cijas grupu klejo pa taigu. Zīmīti atnesa viņa atsūtītais zvēru mednieks. Vai izlasīt?

Ņinai šķita, ka Protasova balsī izskan apslēptas gaviles, un tas viņu aizvainoja. «Nē, nevar būt. Nē, Andrejs vienmēr un visur ir taisns un godīgs,» viņa nodomāja un atģidusies steidzīgi noteica:

— Jā, jā… Lūdzu, lasi! Taču labāk dod šurp!

«Šodien uzgrūdos dīvainam cilvēkam — vientuļniekam,» tech-niķis Matvejevs rakstīja. «Viņš jau piekto dienu sēž pie sava biedra, veca vecīša, kapa. Iztaujājot noskaidrojās, ka pie vecajiem vīriem trīs nedēļas nodzīvojis Prochors Petrovičs. «Viņa dvēsele skuma,» vientuļnieks man stāstīja. «Viņu pārliecināt, atvieglināt viņa ciešanas mums ar brāli neizdevās: augstprātība viņu bija pārņēmusi. Šķiroties grēcinieks sacīja: «Ilgāk dzīvot nespēju ne ar tevi, ne ļaužu vidū.» Viņš aizjāja un divas reizes izšāva. Pēc tam izmeklējos viņa pīšļus, neatradu. Varbūt zvērs aprijis.»»

Nolikusi vēstuli, Ņina nolieca galvu un sāka žņaudzīt rokās kabatas drāniņu. Klusums turpinājās ļoti ilgi. Pulkstenis nosita desmit.

— Es domāju, ka šī versija par Prochora Petroviča nāvi izrādīsies tādas pašas blēņas kā Pēterpils anekdote, — Protasovs ierunājās. — Vai maz ko aiz muļķības varēja samuldēt tāds večuks. Esmu pārliecināts, ka jūsu sirdij nebūs jācieš zaudējums.

Tagad skaidri saklausījusi viņa balsī neīstas skaņas, Ņina

sagrieza kabatas draniņu grīste, lūpu kaktiņi viņai nervozi noraustījās.

— Pastāsti, Andrej, kaut ko jautru!

Protasovs nesaprazdams cieši paraudzījās viņā caur pensneju:

— Jautru? Kāpēc īsti — jautru?

— Nu kaut ko… Es lūdzu… — Ņinai uz vaigiem parādījās sarkani plankumi.

— Nu, lai jau… Ja vēlies. Nu, piemēram… — Protasovs valstīja vārdus pa muti, joprojām būdams nesaprašanā. — Piemēram, diaļtons Feraponts kaļ sev ķēdi. Vārda pilnā nozīmē. Maņečka pavēlējusi. «Sak, kad piedzersies, es tevi pieķēdēšu kā Trezoru.»

— Ļoti komiski. Ha, ha, — acis nepamirkšķinājusi un nemaz nedzirdējusi Protasova vārdus, Ņina svešādā balsī atsaucās.

— Vai, piemēram, lieliskais Parčevskis …

— Diezgan par viņu! — Ņina dusmīgi iesaucās. — Jūs pārāk bieži viņu izsmejat.

— Tā nav izsmiešana, tas ir cilvēka novērtējums, kā viņš to pelna.

— Greizsirdība?

— Nebūt ne. Man tādas jūtas svešas. It īpaši attiecībā pret tevi.

— Tad redz kā?! Veltīgi. Protasov, man katrā ziņā jābūt vienai. Sveiki!

— Jūs nervozējat?

— Jā.

Ņina gāja projām stalta un lepna. Taču sirds viņai svārstījās, krūtis cilājās, elpas vilcieni bija saraustīti.

Protasovam nokrita pensnejs, viņš noraudzījās Ņinai paka] ar mulsu skatienu un arī aizgāja. Protasovs dusmojās uz Ņinu, rauca pieri, kodīja lūpas. Viņš vēl arvien uzskatīja par priekšlaicīgu parādīt Ņinai pret Prochoru vērsto dokumentu, kas glabājās pie viņa. Bet vajadzētu gan …

Ņina iegāja savā kabinetā, kurā bija tumšzilas, ar ādu apvilktas mēbeles angļu stilā. Asti luncinādams, viņai sekoja resnais vilks, gluži aptaukojies pa Prochora prombūtnes laiku.

Ņina ieslīga dziļā atzveltnī, aizvēra acis. «Kāpēc viņš ir tik netaktisks, šis Andrejs?» Ņina domāia. «Kāpēc viņš tā skubina notikumu gaitu? Aklie, aklie! Kā Parčevskis, tā viņš… Es mīlu Prochoru. Arī atraitne būdama, es palikšu viņam uzticīga līdz nāvei… Bet Prochors taču ir dzīvs, dzīvs, es negribu, ka viņš aiziet bojā!»

Visi šie domu fragmenti, kas prasa garu atstāstījumu, pazibēja Ņinas galvā vienā mirklī. Pēc tam iestājās otrais un trešais mirklis: «Es negribu būt Parčevska sieva, iekšējo saturu es vēr-

IPjU augstāk par ārieni. Bet es baidos ari kļūt Protasova sieva, ju viņš pēc savas dabas stāv augstāk par mani un, pats galvenais, llics ;ir viņu esam dažādu novirzienu cilvēki (otrais domas mirkli.). līs mīlu Andreju (trešais domas mirklis), man jāziedo vi-1,1:un viss. Un, kad kļūšu viņa sieva, ar savu ietekmi pakļaušu viņu sev. Bet, ja mūsu kopdzīve būs nelaimīga (ceturtais mirkli), iešu klosteri.»

Vispārējs pusnomoda secinājums (plus — minus): «Man Mprecas ar Andreju.» Un turpat, acis neatvērdama, viņa ieklie-c!/as: «Neuzdrošinieties, neuzdrošinieties: Prochors ir mans!» Pienāca klāt vilks, ar valgo purnu pabuksnīja kundzei roku. ļ liet, nogrimusi juceklīgos sapņos, viņa bija tālu prom no šejienes.

. . . Pēkšņi Ņina atjēdzās: sirds sāka strauji pukstēt — vīrs. I.irkšķēja tālrunis. Zvanīja Prochors Petrovičs no zeltraktuves «Jaunā». Viņa balsī drūms maigums. Viņš teica, ka pārgulēšot F zeltraktuvē; lai gan ceļā esot stipri noguris, taču jāizlemjot šeit daži jautājumi, vienam otram «jāsadodot», bet rīt atbraukšot, lai f .ieva liekot izkurināt pirti — nevis vannu, bet tieši pirti, — jā-izkarsējoties pirtī, jāizsautējot utis … («Ko, ko?!») Nu jā, utis, [ viņš taigā pielasījis to pietiekamā daudzumā, bet pagaidām — ar labu nakti …

Ņina gan smējās, gan raudāja. Ak dievs, cik labi, ka Prochors atgriezies!

Ņina gulēja dziļā miegā līdz rītam. No rīta, pulksten deviņos, viņu tomēr pamodināja.

— Klausos! — viņa miegainā balsī iekliedza klausulē.

— Nastja, tu?

— Nē. Tā esmu es — Gromova.

— Pane Ņina?! — Parčcvskis iesaucās sarūgtināti saldā balsī. — Atļaujiet ierasties pie jums … Tūlīt, šo pašu mirkli…

Pēc stundas ceturkšņa, tikko Ņina bija paspējusi nomazgāties, viņas priekšā staltojās Parčevskis formas uzvalkā ar zinātnieka nozīmi pie krūtīm un baltiem cimdiem rokās. Ar pomadi nolakotās pilnīgās lūpas laistīt laistījās.

Ņina skaidri zināja, kāpēc Parčevskis atjozis tik agri. Garastāvoklis viņai varen možs: nupat, nupat ieradīsies vīrs. Nu, kā būtu, ja … Taigā izpriecas ir tik retas, kāpēc gan nesarīkot mājas izrādi: pati notēlos un papriecāsies par donžuānā Parčevska nožēlojami komisko lomu; nopietni ticēt, ka Parčevska jūtas pret viņu patiesas, Ņinai ne prātā nenāca, Protasovs taču arī Par-čevski ne visai ciena un vīrs ne acu galā neieredz.

Un tā Ņina ir aktrise. Viņa saņēma Parčevski — arī aktieri — ar sapņainu bēdu izteiksmi sejā …

— Pane Ņina, — piespiedis pie sirds savas labi koptās rokas, Parčevskis iesāka ar parasto teatralumu balsī un žestos. *

— Jā? Vai jūs esat par to pārliecināts? — Ņina ātri iejutās lomā; piespiedusi pie vaiga sažņaugtās rokas, viņa visa tiecās pretī panam Parčevskim. — Tas nav tiesa, nav tiesa! Jūs esat i sazvērējušies abi ar Protasovu … I

— Par nožēlošanu — fakts. Es tikko nāku no Protasova. Viņš i man tieši ta teica: «Maz ticams, ka Gromovs atgriezīsies.» Uh! .. .1 Man vairs nav spēka… Esmu apstulbis… Atļaujiet… — Aiz 1 pieklājības elsodams, viņš iekrita atzveltnī. — Nu neuztraucieties, saņemiet sitienu aukstasinīgi! Es jūs lūdzu … — pans Parčev] skis stenēja, laizdams darbā visu savu liekulību. — Ticiet man, ka ir cilvēki, kas gatavi mirt jūsu dēļ. Zvēru jums — es esmu . pirmais starp tiem. Jums visa dzīve priekšā… Pane Ņina, pane ļ Ņina! — viņš sauca ar asarām acīs. 1

Jauno temperamentīgo sievieti aizturētie smiekli plēsa vai pušu. Lai savu lomu notēlotu līdz galam, viņa novērsās, nokleļ pojās un divreiz ieknieba sev labi stipri.

— Man, Vladislav Vikentjevič, ir ļoti grūti klausīties jūsu nopūtās. Baidos to apgalvot, taču nez kāpēc man šķiet, ka jūs ar mani pašlaik spēlējaties, ka jūs gluži vienkārši, piedodiet man, izliekaties …

— Pane Ņina! Zvēru jums, ka ne!

— Nu, bet ja es, lai dievs pasargā, patiešām kļūtu atraitne? Ko tad, vai jūs gribētu iegūt manu roku?

— O, es zvēru, zvēru jums — jā!

— Bet, mīļais Parčevski, ir tā, ka es… ka es… — Un Ņina nogrima domās. Šodien viņa bija it īpaši daiļa. Parčevskis, nevarēdams vien viņā nolūkoties, zaudēja pašsavaldīšanos: tēlojums draudēja pāriet īstenībā, šķita, nupat, nupat viņš metīsies pie burvīgās sievietes kājām. Un tieši šai mirklī kā nāves cirtiens pašā sirdī — klusa, dūdojoša balss: — Ja es kļūšu atraitne, es visu savu un vīra mantu sadalīšu trijās daļās: vienu — vecajam Gromovam, otru — Veročkai, trešo — plašiem labdarības nolūkiem, pati palikšu bez mantas, visticamāk — iešu par skolotāju …

Tā runādama, Ņina cieši ieskatījās viesī un skaistā pāva, pana

Pflrčevska, vietā pēkšņi ieraudzīja noplukušu vistu: viņš kļuva muļķīgs, nožēlojams un nikns; acīs stulbs izmisums, piere samukta grumbās.

Nu, kā tad būs? — Ņina paslepus atkal sāka sevi knaibīt, tomēr viņas sejā iegula plats smaids. — Jums droši vien ne prātā nenāktu precēt kaut kādu «skolmeistarieni»?

Man? … Nē, kāpēc… Es taču pats varu nopelnīt diezgan daudz. Bez tam mans tēvocis ir gubernators. Un vispār… — Parčevskis šļupstēja, gandrīz vai samaņu zaudēdams.

— Un ja es, atraitne kļuvusi, teiktu: es piederu jums, mil-joni — jums, bet vīrs pa to laiku brīnišķīgā kārtā pēkšņi uzmos-ios — viņam jau tā ir gadījies, — jums, mīļais Parčevski, tas labāk zināms nekā jebkuram citam. Jā … Un redziet, mēs svinētu kāzas, bet vīrs būtu klāt kā likts. Ko tad?

— Lodi pierē! Lodi pierē! — pietrūcies kājās, pans Parčev-skis iekliedzās gandrīz raudādams un sāka uzmanīgi klausīties: gaitenī klaudzēja soļi.

— Kundze, tēja gatava, — paziņoja ienākusī istabene Nastja.

Un stražņiks nupat atrikšoja, saka: Proeliors Petrovičs

braucot.

— Iesim, — Ņina virzījās uz ēdamistabu. — Mīļais Vladislav Vikentjevič, — ar nopietnu seju, bet iekšēji sirsnīgi smiedamās, viņa pačukstēja Parčevskim, — es jūs ļoti iūdzu, aizmirstiet visu, nenošaujieties…

Taču jau divreiz piemānītais Parčevskis, ar rūgtumu atcerējies Prochora šķietamo nāvi Pēterpilī, nekā neatbildēja Ņinai, tikai drūmi nodomāja par Prochoru Petroviču: «Nelietis!… Nē, kas par viltību!… Otro reizi… U, psia krew!»

Pirmās trīs dienas Prochors Petrovičs pret visiem bija ļoti laipns. Ar saviem glāstiem viņš nomocīja Veročku un vilku. Pie Ņinas kājām nometās ceļos, skūpstīja viņai roku, lūdza, lai piedod viņam. Ņina tikko vairs pazina vīru: tik neparasti maigs un laipns viņš tai šķita. Ņinai vienā sirds stūrītī atausa prieks, bet pašos sirds dziļumos tomēr ieviesās nopietnas bailes no krasās pārmaiņas, kāda bija notikusi ar viņas vīru: tādas dabas cilvēki kā Prochors mēdz būt stabili savā būtībā un stipri kā klints. Tātad Prochorā ir norisusi kāda novirzīšanās, kāds psiehisks iedragājums.

So triju dienu laikā Prochors bija it kā norobežojies no ikdienas dzīves. Viņš stundām ilgi sēdēja pie tālskata tornī «Esi modrs». Ar naivu bērna izbrīnu un pieauguša cilvēka alkatību viņš cieši noraudzījās savā īpašumā un atkal un atkal gremdēja taigas vientulībā atjaunoto skatienu zilganpelēkajos Drūmupes viļņos, kas apskaloja klinti pie torņa pakājes.

Šinīs stundās, iedziļinājies savu darbu vērošanā, Prochors daudz pārdomāja. No torņa gala raugoties, viņa atjaunoto acu priekša visa pasaule vērās neaptverami plaša, neskaidri vidēja apvāršņi, virs kuriem ausa cilvēku mūža dienas, ausa un rietēja, aizgrima mūžībā. Kad viņš klusībā vērsa skatienu atpakaļ uz savu dienu ausmu, uz dzīvības sākumu, tad paša sirdsapziņas un veco vientuļnieku balsis klauvēja pie sirds, durvīm: «Dzīvo tā, lai tavu aizritošo dienu apvārsnis kļūtu arvien gaišāks, arvien plašāks.»

Prochors nopūtās, sirmo ūsu un bārdas kušķi līda mutē, lūpas šķiebās nejaukā smīnā, bet kails sievietes dibens, uzmācīgi plezdamies platumā, pēkšņi aizsedza visu pasauli, visus apvāršņus Zobus griezdams, Prochors iesita ar dūri sev pa krūtīm un, pakāpieniem dārdot, steidzās lejā.

Ceturtajā dienā Prochors tornī piesūcās pilns kā mārks. Viņu atveda mājās, ienesa kabinetā, nolika gulēt. Vilks skatījās, skatījās uz savu īdošo kungu un sāka riet.

Vilciņ! — Vcročka viņu pamācīja. — Tu, vilciņ, nebariesl Tētiņš ir saaukstējies no degvīna. Es tāpat, kad biju saaukstējusies tur, pie vecmāmiņas… arī mani nēsāja.

2.

Drīz Prochors pieprasīja no Ņinas atskaiti par visu. Ņina stājās pie tās ar iekšējām trīsām, visādi pūlēdamās atlikt to uz vēlāku laiku. Atskaites diena tomēr pienāca.

Visi sapulcējās Prochora kabineta tornī: resnais plikpauris galvenais grāmatvedis īlarions Isakovičs Kreščenskis ar veselu vezumu atskaites grāmatu (vasarā viņš svīda kā karsts patvāris aukstumā, ap kaklu nēsāja dvieli, kurā pastāvīgi slaucīja seju un rokas), inženieris Protasovs, misters Ruks, inženieri Abrosimovs, Obrazcovs un pati Ņina Jakovļevna. Parčevski, neraugo-ties uz Ņinas ieteikumu, Prochors nebija aicinājis. Viņa vietā piedalījās Inokentijs Filatičs Gruzdevs. Viņš reizi pa reizei dievbijīgi nopūtas un nez par ko bārdā smaidīja.

Galvenais uzņēmumu pārvaldnieks inženieris Protasovs sniedza vispārēju, teicami sastādītu lietišķu ziņojumu, Procho-ram par nepatiku zīmīgi noraksturodams to kārtību vai, pareizāk sakot, nekārtību, — ziņotājs piebilda, — kāda valdījusi līdz streikam, un spilgti attēloja jauno darba organizāciju, kas ieviesta dzīvē Prochora Petroviča prombūtnes laikā.

Ziņojums ilga vairāk par stundu. Drūmais Prochors ar iz-rum soja nekustīgi sēdēja dziļā atzveltnī. Reizēm viņš it kā «iinigdams uz ilgāku laiku aizvēra acis, taču klausījās ziņojumā i sasprindzinātu uzmanību.

Es palūgšu grāmatvedības izziņu, cik lielas bija atbilsto-..i. mēneša izmaksas strādniekiem pirms un cik pēc streika, — Prochors ieminējās.

Ilarions Isakovičs atvēra divas grāmatas, noslaucījās dvielī un paklusām sāka klabināt skaitāmos kauliņus.

Mistera Kuka ziņojums par mechanisko rūpnīcu, piecām kokzāģētavām, tvaika dzirnavām un elektrostacijām pagāja gludi. (iiunatvedis sacīja:

Mēneša izmaksa vienam un tam pašam strādnieku skaitam pieaugusi no simt septiņdesmit pieciem tūkstošiem senāk ltd/, divi simti piecdesmit tūkstošiem tagad.

— Ahā! — Prochors ironiski iesaucās. — Tātad strādnieki togad noplēš man gadā veselu miljonu rubļu! Lieliski… — Viņš ntKal aizvēra acis, sabāza rokas čičunčas krekla piedurknēs. Nāsis viņam nemierīgi cilājās.

Inženieris Protasovs turpināja:

Man jums, Prochor Petrovič, jāpaziņo, ka, uzlabojot strādnieku dzīves apstākļus, mēs pašlaik pieliekam lielas pūles, lai panāktu to, ko jūs bijāt nokavējis. Baraku pārbūvi, jaunu baraku celšanu, pirts, veļas mazgātavas un virtuves būvi es esmu ap-stiprinājis pēc tames par divi simti četrdesmit septiņiem tūkstošiem rubļu.

— Divi simti četrdesmit septiņiem tūkstošiem? — Prochors skaļi pārjautāja, un viņam visa seja sabozās kā vecam ūpim.

Pilis? Strādniekiem? No kādiem kapitaliem — es jums, Protasov, jautāju, — no kādiem kapitaliem jūs aplaimojat strādniekus?

— No jūsu, protams.

— Ko, ko? No maniem?!

Visi apklusa. Vilks izstiepa asti taisnu kā stīgu. No griestiem nokrita spārīte.

— Simt tūkstošus šim nolūkam izsniedzu es no savas personīgās naudas, — Ņina atteica mierīgā balsī.

— Tā nav tava nauda, bet mūsu, — Prochors rupji atcirta.

Tev nav savas naudas, kamēr tu esi mana sieva!

Es tev piekrītu, neuztraucies, — Ņina mierinādama atbildēja, lai nesaasinātu sarunu ar vīru svešu cilvēku klātbūtnē.

— Bet es domāju, — nelikdamies zinis, Protasovs turpināja,

ka strādnieki, dzīvodami relativi labākos apstākļos, strādās

un jau tagad strādā produktivāk. Tātad …

— Tātad jūs, kungi, pēc gada uzspridzināsiet mani gaisā, — Prochors pārtrauca un, novērsies no Protasova, bet sievai pagriezis muguru, demonstrativi sāka raudzīties pa logu ārā.

— Tātad, — Protasovs piespiezdamies, tomēr mierīgi pabeidza, — visu darbu plaša reorganizācijā, ko esmu izvedis jūsu prombūtnes laikā, Prochor Petrovič, ir ieviesusi uzņēmumā veselīgu garu, un galu galā jācer, ka viss uzņēmums, ja arī ienesīs jums mazāk peļņas, nekā esat sagaidījis, toties pilnīgi garantēs jūs pret tādu asiņainu notikumu atkārtošanos, kādi norisa nesen.

Uzņēmējam sāka raustīties labās acs plakstiņš, mati, kas deniņos jau metās sirmi, sacēlās stāvus. Sēdes beigās atsveicinādamies viņš teica:

— Jums, kungi, visiem liels paldies par jūsu godīgo darbu manas nejaušās prombūtnes laikā, — teatralā tonī viņš uzsvēra vārdu «nejaušās» un visiem cieši paspieda roku. — Bet jums, Protasov, divkārt paldies! Es pat nezinu, kā lai jums pateicos par to milzīgo darbu, ko jūs tik nesavtīgi esat darījis manā labā. Paldies, paldies, Protasov …

Andrejs Andrejičs, sāpīgi sajuzdams ļauno ironiju Procbora Petroviča balsī, neko neatbildēja, tikai nosarka līdz matu galiem, palocījās un izgāja. Viņu kratīja drebuļi. Sāpēja sāni labajā pusē, kur atradās aknas.

Laulātie palika divatā.

— Nelietis! Neģēlis… — šņāca Prochors aizsmakušā, rupjā balsī, smagi soļodams pa Taurijas paklāju. — Nebūs nekāds brīnums, ja divu trīs miljonu peļņas vietā man būs miljons zaudējumu … Uz līguma saņemtie darbi nolaisti… Dzelzceļa līnija tāpat. Ak nelabais!

— Piedod, Prochor… Bet kāpēc tu uzskati par vainīgu Andreju Andrejeviču? … Tu taču pats viņam uzticēji…

— Tad es biju pilnīgi zaudējis spēkus! — Prochors pārtrauca sievu ar tādu skatienu, kas solīja vētru. — Es jutos tuvu ārprātam. Tevis nebija … Viens pats. Un šeit tāda jezga. Man apkārt stulbeņi, nelieši… Nē, Protasovam es to nepiedošu.

— Un tā ir tava pateicība cilvēkam par viņa pārcilvēcisko darbu, par bezmiega naktīm?! Tu paraugies, kāds viņš kļuvis. Viņš ir gluži slims, — Ņina, būdama tuvu asarām, sāka skraidīt turp un atpakaļ. — Tas ir netaisni. Tas nav augstsirdīgi! Beidzot — tas ir zemiski!

— Nu, pataisiet, pataisiet mani traku! Jūs visi esat sazvērējušies. Un šis Parčevskis ar saviem noapaļotajiem gurniem no rīta līdz vakaram lokās ap tevi… Zinu, zinu … Es visu zinu. Manu nāvi gaidāt, jā? Bet nekas neiznāks! — Viņš uzsita ar dūri pret dūri. — Nemiršu vis! Par spīti nemiršu.

Ņina paķēra apmetni un devās ārā.

Naktī Prochoru atveda mājās piedzērušu.

Ņina nolēma krasi izmainīt savu taktiku: mēģināja ietekmēt Prochoru ar laipnību.

Kādā zeltoti sārtā svētdienas vakarā viņi abi ar Prochoru nodeja ērtā lapenē ar skatu uz klinšaino Drūmupes krastu. Vilks l'nleja viņiem pie kājām, klausījās sarunā, domāja par to, ko viņam dos vakariņās. Veročka un aukle skraidīja pa celiņiem, Viņas ar tīkliņu ķēra tauriņus. Audzinātāja, vāciete Matilda Iva-tlovna, stāvēdama krastā, priecājās par.saulrieta siltajiem toņiem.

Prochors Petrovičs neuzticējās Ņinai, ļaunojās uz viņu. Līdz Alni laikam viņš nebija ne pušplēsta vārda bildis ne par bēgšanu, tie par saviem smagajiem pārdzīvojumiem. Bet Ņinai ļoti gribējis zināt par tiem visu patiesību.

Mīļais Proelior, — Ņina cieši apskāva vīra odu sadzelto, npecīgo kaklu. — Pastāsti, — ko tu darīji pie vecajiem vientuļ-niekiem? Ak, kā es tevi apskaužu!

ļ — Nu, ko tur apskaust. .. Veči kā jau veči. Abi smirdoši, netīri … Viens no viņiem senāk bijis slepkava. Bet otrs — cilvēks

iii stipru gribu. Un nav gluži muļķis. Tas arī droši vien kādam vēderu uzšķērdis. Vai arī kroņa naudu uz kārtīm paspēlējis un nlzmucis uz taigu.

— Tu allaž nonicini citus cilvēkus. — Viņai gribējās piebilst: «Bet sevi izcel,» — taču savaldījās, tikai piemetināja: — Tas nav labi, Prochor.

— Lsmu pieradis cienīt darbīgus cilvēkus, vērtību radītājus.

— Tas ir, sevi? — Ņina ar siltu smaidu piekļāva savu skaisto, liro pieri Prochora deniņiem. — Tas i*r, tu cienī tikai sevi? — Ņina atkārtoja.

— Skaidrs, pirmām kārtām sevi. Bet ļaudis uzskatu par mēsliem, par rupju darbaspēku, kas nepieciešams zemes iekārtošanai, protams, mūsu vadībā. Atņem tautas masām izglītotos vadoņus — un tava dieva izredzētā tauta noslīks degvīnā, utīs, pārgriezīs cits citam rīkli. Nē, es ienīstu ļaudis…

— Kāds tu esi cietsirdīgs, Prochor! — un Ņinas roka, kas bija apskāvusi vīru, noslīga lejup. — Tikai tu nedusmojies… Man ir sāpīgi, redzot, ka tu esi tāds egoists, kas nicina vienkāršus cilvēkus un par savas dzīves mērķi uzskata ieraušanu par katru cenu. Tu taču esi mans vīrs…

— Nu, un kas par to… — Prochors saliecās, apņēma ar rokam ceļgalus un raudzījās uz zemi. — Jau sen sen kāds gudrs vīrs teicis: «Mērķis attaisno līdzekļus.» Nu redzi, arī es esmu tāds.

— So patiesību izteicis kāds gudrinieks Loijola, taču viņš bijis jezuits, bet tu, es ceru, sevi pieskaiti pareizticīgajiem, — Ņina smagi nopūtās. — Pēc manām domām, cilvēka dzīves mērķis ir pielīdzināties dievam.

— Tas ir, pielīdzināties tam, ko mēs nepazīstam un nekad nepazīsim? — Prochors atliecās taisns. — Ne maniem

muskuļiem, ne asinīm tas neder. Mans mērķis ir darbs. Bet pe darba — uzdzīve!

— Uzdzīve? — Ņina pārjautāja, un viņu skatieni sastapās: Prochora skatiens ironiski valdonīgs, Ņinas — lūdzoši maigs.

— Bez uzdzīves, darbā vien, var pārraut nabu.

— Cik tu esi rupjš! Tev nav nekādu augstāku ideju. Tu viss kā kurmis esi zemē ieracies. Vai tu nedusmojies uz mani?

— Idejai var uzspļaut, ideja nav nekas, zils gaiss. Kāds ir izmuldējies — un še tev ideja … Un tavs inženieris ar savām idejām arī ir tukšu salmu kūlējs!

Prochors savaibstīja seju baismīgā smīnā, viņa cietsirdīgo acu skatiens nomāca Ņinu.

— Ideja tikai tad būs derīga, — viņš ar uzsvaru teica, — knd es piešķiršu tai miesu un kaulus. Sacīts — darīts! Lūk, kur ideja. Bet viss pārējais ir sapņi, māņi… Es saviem strādniekiem nekad neesmu vārdojis zobus ar solījumiem, bet tavs Protasovs ari šobrīd vārdo … Uz mana rēķina, protams, jā gan … Mēs ar viņu abi vienam sātanam kalpojam, tikai es — atklāti, bet viņš —J paslēpies aiz sociālistā maskas… Ha! Palūk, kur viņš man ir, tas tavs Protasovs! — Ar šiem vārdiem Prochors pacēla roku un sažņaudza to dūrē.

Pēc tam viņš novērsās no sievas, nemaz neslēpdams, ka viņam garlaicīgi.

Jau trešo dienu Prochors Petrovičs no rīta līdz vakaram pārbaudīja darbus. Viņš redzēja daudz derīgu jaunievedumu, kas bija radušies viņa prombūtnes laikā, redzēja visur kārtību, strādnieku uzcītību. Tas viss viņu pārsteidza, bet nemaz nedarīja prieku. Paaugstinātā alga strādniekus izlutinājusi, ar viņa maizi tie uzbarojuši sev resnus mūļus, divpadsmit stundu vietā strādā desmit, svinamās dienās viņus pie darba ne ar mietu neizdzīs, bet dzīvo, nelieši, jaunās barakās kā kungi. Nē, pie velna!… Jāsadod Protasovam, kā nākas, un jāsaliec atkal visi ragā. Viņš ļoti labi ir izpratis šo viltīgo uzurpatoru, kas visu grib sagrābt savās rokās, grib izputināt Prochoru, pat izdzēst viņu pavisam no dzīvo sarakstiem un pēc tam apprecēt muļķa Ņinu. Nē, nieki!… Prochors aiztrieks Protasovu pie visiem velniem un ataicinās no Litichas pazīstamu inženieri beļģi. Nu, tad nu gan . .. nu tad lai viņi, nelieši, padanco!

Bet pagaidām viņš nostiprinās nervus, ziemā uz kādu mēnesi slēgs uzņēmumus, padzīs visus šitos streikotāju plukatas, savervēs jaunus tūkstošus badmiru vergu, lai trīskārt, pieckārt paplašinātu darbus, lai kļūtu par visa apgabala valdnieku. Bet no Ņinas, ja viņa iedrošināsies sacelties pretī, uz vietas šķirsies. Kaut

H.iii, ja krasi pārtrauks sakarus ar Ņinu, aizslīdēs viņas kapitali. Inizdomā tāds triks, lai Ņinas nebūtu, bet viņas kapitali paliktu uzņēmumā. Ideja!… Jā, jā, ideja… Viņa sievas, Ņinas Jakov-ļfvnas Gromovas, nebūs …

So domu kvēlē Prochors kļūst drūms.

Nu, nešpetnie sātani, kā tad nu veicas darbs? — nevar «aprast, vai pa jokam vai lamādamies Prochors uzkliedz strādnieku grupai, kas ar tvaika ierīci dzen pālus aizsprostam.

— Nekas, strādājam! — strādnieki nelabprāt atbild.

— Vai tad nu gan esat apmierināti ar algu, uzturu, dzīvokli?

— Apmierināti… Paldies, kungs … — Un, lai tiktu vajā no Prochora ar viņa parastajiem sīvajiem lamu vārdiem — nupat nupat laidīs vaļā kaut ko gluži jēlu, — visi vienprātīgi ķeras pie darba.

Zeltraktuvē «Sasniedz» jaunais pārzinis inženieris Aleksandrs Ivaničs Obrazcovs ziņoja Prochoram Petrovičam, ka dzīslu un lāpāt arī izklaidu zelts šeit tuvākā laikā būšot galīgi izmantots, zeltraktuve jau sākusi dot pavisam niecīgu pelņu, drīz vajadzēšot domāt par tās likvidēšanu.

— Nu jā! Jūsu jaunievedumi taču kaut ko maksā. I.ūk, tāpēc arī pe]ņa maza! — Prochors iekaisa dusmās. — Pēc diviem mēnešiem zeltraktuve dos desmitreiz vairāk zelta nekā tagad.

— Jūsu domas, Prochor Petrovič, nesaskan ne ar teoriju, ne ar pieredzi, — Obrazcovs kautrīgi iebilda.

— Bet jūsu teorijas tikai prātus jauc pieredzējušiem cilvēkiem. Kas jūs šai darbā ir pieņēmis?

— Andrejs Andrejevičs Protasovs.

— Ak Protasovs? Papūlieties aiziet uz kantori un pateikt savam Protasovam, ka viņš ir muļķis! Bet jūsu vietā es atsūtīšu pieredzējušus cilvēkus, kas jums degunu noslaucīs. Tie parādīs jūsu Protasovam, cik te ir dzīslu zelta, cik izklaidu …

Prochors sāka elst un, nūjiņu vicinādams, devās uz vienjūga ratiem, kas viņu gaidīja.

— Prochor Petrovič! — inženieris Obrazcovs panāca uzņēmēju. Viņa jaunā seja atspoguļoja sāpes netaisni nodarītās pārestības dēļ. — Es, Prochor Petrovič, bez jums strādāju cik spēdams. Jūsu prombūtnes laikā taigā atklāju divas bagātas zelta atradnes, tās var aizēnot zeltraktuves «Jaunā» slavu. Es atklāju seklus akmeņogļu slāņus, es atklāju granta iegulumus un vara rūdas dzīslas. Domāju, ka viss minētais, saprātīgi ekspluatējot, piešķirs jūsu uzņēmumiem desmitreiz lielāku nozīmi…

— Vai patiesi?

— Patiesi. Ņemsim un apbraukāsim kādreiz visas šīs vietas. — Inženieris Obrazcovs, gluži bāls, līdz trīsām satraukts.

izvilka no kabatas papīrā ietītu zelta gabalu. — Lūk, tīrradnis divas un astotdaļmārciņu smags. To atradu taigā, tanī vietā, kuru atklāju. Es varētu to piesavināties, bet nododu jums kā savu pirmo dāvanu.

Prochors Petrovičs apkampa samulsušo jaunekli.

— Paliec vien šeit! Tu, puisīt, piedod, ka es tevi uzrunāju vienkārši ar «tu». Kur tu dzīvo?

— Pie Sochatichiem, Prochor Petrovič, — Obrazcovs atbildēja, asaras slaucīdams; viņa lūpas ar tikko dīgstošajām Ūsiņām šķobījās, vasaras raibumi kļuva tumšāki.

— Nieki! Tas muļķis ar savu tukšo salmu kulšanu tevi traku padarīs. «Obra-ams viena kapek.» Ha, ha, ha!… Nu, biji gan izdomājis… Kā tev tas bija prātā ienācis? Ha!… Zini ko. Pārnāc pie manis! Es tev jaunajā mājā ierādīšu divas istabas. Un bez tam, — kaut ko apsvēris un viltīgi pazibsnījis ar piemiegtām acīm, Prochors piebilda: — Bez tam mana sieva nav salīdzināma ar to Chavroņju Cliavroņjevnu . . .

Inženieris Obrazcovs kaunīgi nolaida acis. Prochors izvilka no kabatas piezīmju grāmatiņu un uzrakstīja: «Izsniegt Sašarn Obrazcovarn tūkstoš piecsimt rubļu iedzīves iegādāšanai,» — un atdeva zīmīti jauneklim.

Važonis paraustīja grožus, zirgi sāka rikšot. Prochors draudzīgi atskatījās uz inženieri, noslaucīja acis un nošņauca degunu. «Va’ velns, asaras! Kā sievišķim … Tas ir draņķīgi… Dvēseles aptumšošanās. Vara rūda, akmeņogles, grafits… Tā taču ir vesela bagātība! Tas taču velns sazina kas! Bet zelts, bet zelts? Bagāta atradne, viņš saka… Puišelis nekas. Bet, ja nu viņš visu to samelojis, tad nu gan noslānīšu sātana bērnu ar pātagu … Neskatīšos uz to, ka viņam pie svārķeļiem piekārta nozīme. Zobus izdauzīšu … Bet kas par savādnieku? … Hi! Atdeva zeltu … Vientiesis!»

Zeltraktuvē «Jaunā» darbs veicās lieliski. Strādāja tikko samontēts bagars. Darbu rnechanizacija tuvojās beigām. Visas vecās pagaidu ierīces tika apmainītas pret jaunām, ilggadīgām.

— Zeltraktuves rekonstrukcija pagaidām izmaksā simt sešdesmit divi tūkstoši rubļu, — ziņoja inženieris Abrosimovs, kas tagad aizstāja Jezdakovu. — Spriežot pēc tāmes, vēl vajadzēs iztērēt kādus divsimt tūkstošus.

— Labi, labi… Uzņēmējam prieks dzirdēt jūsu gudrās valodas … — Prochoram sāka trīcēt galva kā paralitiķim. —-Bet kur ir Jezdakovs?

— Cietumā.

— Uz Protasova apmelojumu pamata?

— Saskaņā ar mirušā prokurora Cernošvarca pavēli.

Bet tās lielās mājas tur augšā, kas tās tādas? Divpadsmit riibalas?

Barakas strādniekiem.

Prochors strauji apsviedās un gandrīz skriešus devās uz i itiem.

3.

Pēc sarunas dārzā Prochors veselu nedēju ar Ņinu nerunāja. Beidzot viņš neizturēja. Viņi abi dzēra vakarā tēju. Bija pavēlēts nevienu nepieņemt. Ņina Jakovļevna tūdaļ saprata Prochora noskaņojumu un, sasprindzinājusi nervus, sagatavojās ciņai.

— Tu, Ņina, esi šausmīgi dezorganizējusi manus plānus. Tu nezini pati, ko dari. Tu izšķied naudu .Tu …

— Varbūt tu arī mani gribi pasludināt par ārprātīgu un ieslodzīt trako mājā? — viņa drosmīgi pieņēma izaicinājumu.

— Vajadzētu gan, vajadzētu …

Ņina, tikko valdīdamās, mierīgi atteica:

— Ja gribi zināt, visu, ko cs daru, daru aiz mīlestības pret tevi. Jā, jā, jā! Man par nelaimi es tevi joprojām mīlu.

— Ja tu to saki no sirds, tad netriec man durkli sānos kā lācim! Var gadīties tā, ka uz tavu mīlestību es atbildu ar naidu.

Sudraba patvāris sēca un pukojās kā večuks. Aizvainotā Ņina, bēdīgās pārdomās nogrimusi, sacīja:

Jā, atmaksāt mīlestību ar naidu, to tu spēj. Nu, ko lai dara.

— Man derdzas tavi draņķīgie liberālie pasākumi, — Prochors sāka kliegt, — man ir sveša tava mazā morāle, tā traucē manu lielo darbu. No tevis vēsmo vīraks. Un tavi darbi man riebjas. Tu mani pataisīsi traku. Tu kļūsti par manu ļauno dēmonu.

— Es neesmu Anfisa.

— Nepiemini Anfisu! Nepiemini Anfisu! — Vilks un Prochors pietrūkās kājās.

— Paklau, neuztraucies, sēdies! Es visu daru ne sevis labad, bet tavu, saproti, tavu paša strādnieku labad un, protams, ne aiz mīlestības pret viņiem: strādnieki man ir sveši, bet tu esi savējs. Es negribu, lai mūsu uzņēmumi bankrotē. Es negribu kļūt nabadze … Saproti!

Prochors, rokas atpakaļ atliecis, staigāja un svilpoja, pieskaņodamies patvāra sīkšanai. Ņina satraukta piecēlās, atbalstīja rokas pret galdu un sekoja Prochoram ar acīm. Nesaņēmusi no vīra atbildi, ari viņa sāka skraidīt pa istabu, nervozi klaudzinādama ar papēžiem. Tā viņi staigāja, būdami tuvi un reizē tāli viens otram, mīlēdami un nīzdami viens otru, naidīgi klusēdami un drudžaini meklēdami vārdus, lai izbeigtu strīdu miera ceļā.

— Prochor, tev vajag saprast… Baraku būvei taču es tērēju nevis tavu, bet savu naudu.

— Ha! — Prochors apstājās.

— Un es ceru, ja taviem strādniekiem barakās būs labāka dzīve nekā zemnīcās, viņi to uzskatīs par tavu nopelnu un streiks neatkārtosies.

— Ha, ha, nerunā muļķības! I la!… Tas man ir pretīgi. Man jādod strādniekiem minimums, jāsaņem no tiem maksimums, lai es spētu pabarot nevis piecus tūkstošus kā tagad, bet simt tūkstošus plukatu.

— Tu beidzi?

— Nē. Bet tu visa esi iluziju varā. Tev nav ne mazāko nākotnes perspektivu. Kas tu esi? Vai tu esi narodņiku vai arī citu kādu izmirušu neradību piekritēja? Tev tikai trūkst zilu briļļu. Lai gan tu aizņemies tās lietošanai gan no popa, gan Protasova.

— Vai beidzi? Lieliski… — Un, visa kvēlodama, Ņina nosēdās. — Es, Prochor, vairs neprotu apvainoties par taviem vārdiem. Tu pārāk cieši turi mani savās nežēlīgajās rokās. Es pati un visa mana sirds ir vienās tulznās.

— Es visu atmainīšu pa vecam, — pūzdams caur nāsīm, Prochors nosēdās pie pulksteņa, iesāņus no Ņinas. — Tiem plukatām pamazināšu algu, piespiedīšu viņus rīt sprāgoņu, bet, kas nebūs ar mieru, tos izsviedīšu ārā kopā ar tavu Protasovu.

— Nē! Tas nenotiks, — Ņina trieca ar dūri pa galdu.

— Dzirdi?… Pēc pirmā mēģinājuma atjaunot mūsu abu uzņēmumos agrākās šausmas es iesākšu pret tevi cīņu, brīdinu, nopietnu cīņu. Es laidīšu darbā visu savu kapitalu …

— Ha!

— Ja, jā!… Cīņa būs uz dzīvību un nāvi… Visu likšu uz spēles!… Vai nu es tevi uzvarēšu, vai arī tu iznīcināsi manus plānus. Varbūt pat fiziski iznīcināsi mani pašu, kā esi iznīci…— taču Ņina aprāvās, nolieca galvu: vīra acīs uzliesmoja divi šausmīgi zibeņi. Ņina apvaldīja balsi: — Un tāpēc es ieteicu izvēlēties: vai nu tu pilnīgi mainies, viss, viss, līdz nagu galiem, vai arī es tepat līdzās atvēršu pati savu ļoti lielu uzņēmumu . ..

— Protasova vadībā?

— Jā, jā … Protasova vadībā ar Obrazcovu, Parčevski, Gruz-devu …

Prochors pielēca kājās, atkal sāka soļot pa istabu, bužinā-dams matus; vertikālā rieva starp viņa uzacīm kļuva arvien dziļāka.

Pēc tam viņš norūca kaut ko bārdā un nostājās Ņinai aiz muguras. Ņinas draudi viņu bija apmulsinājuši, un, lai nesaasinātu attiecības, viņš pūlējās runāt maigākā balsī.

— Ak tu ideāliste! Tu esi atpalikusi no dzīves par veseliem simt gadiem. Ak tu filozofe mežģiņu biksītēs!

Prochors noskūpstīja Ņinai roku. — Ar labu nakti, — noglāstīja viņai matus un pa savai paražai tā divdomīgi pasmaidīja.

— Vai dusmojies? — Ņina jautāja ar kautru, pazemīgu smaidu Sejā.

— Nē.

— Tad nac pie manis! Šodien tu esi mans, — un viņa pietvīka, aizvilkdama viru sev līdzi.

— Bet kas tad vakar bija «tavs»? — Prochors pa jokam padraudēja ar pirkstu.

Viņi iegāja Ņinas gaišajā ziloņkaula krāsas guļamistabā.

— Es tā nebiju domājusi, — Ņina samulsusi iesmējās, no matiem veikli izņemdama matadatas. Mīksto un skaisto matu kuplais vilnis pārslīdēja pilnīgajiem, kā putas baltajiem pleciem.

— Tieši otrādi, manā teiciena — «šodien tu esi mans» bija paslēpta doma: «Kam tu piederēji vakar, es nezinu, mans taču vakar tu nebiji.»

Ari Prochors sāka smieties, bet viņa smiekli skanēja vēsi. Lai pārtrauktu šos smieklus un sasildītu Prochora dvēseli, Ņina metās viņam pie krūtīm.

Steidzīga drēbju čaukstoņa un zīda čuksti noslīdēja pie kājām. Spilveni augstu uzbužināti. Tējas rožu pušķis kairināja ožu, skurbināja. Ņina klusiņām runāja:

— Pēc mēneša būs apritējuši veseli desmit gadi, kamēr mēs dzīvojam šeit.

— Jā, jā, jā. Jubileja! — iesaucās Prochors, kas jau bija saldi iesnaudies. — Ņinočka mīļā … Ap šo laiku mēs pārvāksimies uz mūsu jauno pili… un tad… reizē jubileja un pils iesvētīšana.

— Man gribētos šo dienu nosvētīt svinīgi. Un zini, kāpēc?

— Nu, nu?

— Tu pats taču saki: darbs, darbs, bet pēc tam — uzdzīve. Nu lai tad šī uzdzīve būtu likumīgi pelnīta un … kulturālā!

— Jā, jā … Es sarīkošu tādu ilumināciju, ka tu aiz brīnumiem acis iepletīsi… — Prochors caur zobiem nodīca. Ņina nepamanīja viņa balsī ne dzēlīgumu, ne indi.

Bet tai pašā naktī nodega divas skaistas barakas, ko Ņina tikko bija uzcēlusi. Ugunsdzēsēji kā par spīti bija stipri piedzērušies. Un Fiļka Skvoreņs trīs dienas krogā šķaidījās ar naudu.

Ņina bija izmisusi. Prochors, veikli slēpdams ļaunu prieku aizēnotajās, nemierīgajās acīs, mierināja viņu kā prazdams:

— Nu nodega, nodega… Liela muiža. Uzspļaut. — Ņinu mierināja ari Aleksandra tēvs un Protasovs. Bet inženieris Par-čevskis, kas joprojām luncinājās ap Ņinu, paziņoja viņai:

— Es nupat naku no pristava. Viņš stāstīja, ka taigā vairākās vietās operējot zagļu bandas. Skaistpriežu ciemā nonāvēts kāds bagāts dzirnavnieks. Uz lielceļa pie Melnupītes tilta aplaupīts pastnieks. Guzas pilsētiņā notikušas divas ļaunprātīgas uguns pielaišanas. Es domāju, ka arī mūsu barakas nodedzinājuši ban-diti… O, tas ir šausmīgi!

Visas šīs baumas, protams, bija stipri pārspīlētas, tomēr tanīs slēpās arī daļa patiesības: Protasovam rakstīja Sapošņikovs no Laupītāju ciema. Vēstuli nodeva vezumu virknes pavadītājs vectēvs Ņikita, pie kura Sapošņikovs dzīvoja.

«Dārgais biedri! Vēstuli nosūtu ar uzticamu cilvēku. Paziņoju, ka bijušais prokurors Straščalovs, ar kuru Jūs gribējāt iepazīties, pirms kādām divpadsmit dienām aizgāja medībās un pazuda. Divas versijas: vai nu viņš aizbēdzis (bet kāpēc tādā gadījumā viņš man neteica ne vārda?), vai arī kritis bandilu rokās, sācis no tiem atšaudīties un … nonāvēts …» utt.

Protasovs aizsūtīja Sapošņikovam ar vectēvu Ņikitu pieci simti rubļu trimdinieku kolonijas vajadzībām.

Fiļka Škvoreņs krogā pļāpāja:

— Es satiku savu drauģeli Vaņku Ražiju. Vistrakākais katordznieks, nelietis, slepkava. Edz še, Kirenskas pilsētā izdzinuši no cietuma katordzniekus liellaivu izkratīt, kādus simt gabalus. Viņi ņēmuši sarunājušies un naktī uzsākuši savā starpā kautiņu. Zaldātiem bikses sākušas drebēt. Bet varnaki pa to troksni, pa to jezgu laiduši pa diegu. Divdesmit divi cilvēki aizbēguši, astoņi nošauti . . . Tagadiņ Vaņka Ražijs ir pie mums zeltraktuvē, strādā šachtā par iecirtēju. Tikai neviens nezina, kurš ir tas Vaņka.

Fiļkas izdomām neviens neticēja. Arī pristavam maz ticēja. Pristavs tomēr uzsāka dzīt noziedzniekiem pēdas. Tiesas izmeklētājs vadīja izmeklēšanu par ļaunprātīgo uguns pielaišanu barakām.

Bet Prochors Petrovičs par šīm baumām nelikās ne zinis. Viņš dedzīgi ķērās pie jubilejas svētku rīkošanas. Vispirms uz Pēterburgu un Maskavu aizsūtīja vairākus telegrāfiskus ielūgumus. Parčevskim uzdeva sastādīt informācijās rakstu avīzei «No-voje vremja». Iļju Sochatichu aizsūtīja uz Lielo Straumi pēc vēl neredzētas divpadsmit pudu smagas stores. Misters Kuks ar galveno grāmatvedi Kreščenski, nakti miegu negulēdami, gatavoja ļoti krāšņas diagramas un visu darba nozaru grafikus. Ob-razcovs, Abrosimovs un citi inženieri un techniķi organizēja pa-raugizstādi tornī «Esi modrs» — visos sešos stāvos. Fedotičs ar sasmalcinātu ķieģeli spodrināja abus lielgabalus.

No apriņķa pilsētas bija izsaukti astoņi pavāri un desmit vicsmī]i. Sulaiņu amatā izveicīgākos vietējos puišus apmācīja Inokentijs Filatičs ar mistera Kuka sulaiņa Ivana palīdzību. Piedevām pašmāju orķestrim vēl ataicināja balles orķestri. Prochors pavēlēja sameklēt pusduci karuseļu. Un tie būs. Diakons Fera-ponts organizēja kori ar piecdesmit dziedātājiem. Jaunais skolotājs Apolinarijs Chrestomatijevs, vēl pajauns nopietns cilvēks, tikai liels degvīna cienītājs, uzrakstīja tekstu un notis svinīgai kantatei.

Prochors pa to laiku, uzmundrinādams sevi ar kokainu un degvīnu, lauzīja galvu, ko vēl varētu izgudrot. Vairākās vietās uzcēla triumfa vārtus, izkāra elektriskus transparentus, taigā ierīkoja mākslīgus sniega laukumiņus (sniega vietā — sāls): tur būs teltis ar tungusiem un nartās iejūgti brieži.

Viesi, skaitā trīssimt cilvēku, salūgti no visām Krievijas malām. Pēterpilī telegrāfiski pasūtīti divdesmit pieci zelta žetoni cienījamākām personām, bet gubernatora kungam, kas apsolījies piedalīties svētkos, no Maskavas antikvariata pasūtīta Sevras porcelānā tējas servize.

Anna Inokentjevna atteicās palīdzēt Ņinai. Viņa gāja pie Ņinas parunāties par savu atteikšanos, bet, ieraudzījusi Prochoru pretī nākam, demonstrativi iegriezās šķērsielā, no mājas stūra garāmgājējam ļaundarim uzdzirkstīja saniknotas pantera acis.

— Resnā idiote, — Prochors bija sapratis viņas manevru.

— It kā es būtu vainīgs, ka viņa apprecējusies ar kaut kādu vecu muļķi.

Prochors vēl arvien nezināja, ka viņa tēvs dzīvo piecu verstu attālumā no šejienes, pats savā mājā. Ņina vēl arvien nebija atradusi izdevīgu mirkli, lai to paziņotu bargajam vīram.

4.

Viss norisa gludi. Prochors prata nogremdēt smagās domas un pārdzīvojumus rosīgā darbā un pagaidām nejutās slikti. Priekšā plaša uzdzīve, draudzīga satikšanās ar cienījamiem viesiem — lieliskas dzīres, viņa bagātās slavas apoteoze. Tas viss tomēr tikai pārejas posms, tikai īsa atelpa, tikai sākums viņa turpmākajam gājienam pretī varenam mērķim. Jā, laikam gan viņš šos pašus vārdus teiks savā galda runā pie svētku mielasta.

Pēc tam apklusīs lielgabalu šāvieni, norims glāžu šķindoņa, varasvīri aizbrauks, lai vismaz desmit gadus neieskatītos šajā tālajā nomalē. Tad Prochoram pats velns lai nestājas ceļā! Un — nost visi sievišķu rēgi, visas Anfisas, Sinilgas, vientuļnieki! Tad piesargies arī tu, Protasov, kas samaitājis Ņinu, un ari tu, Ņina, ar saviem draugiem strādniekiem! Ceļu kapitalam, ceļu enerģijai, ceļu praktiskam dzīves veidotājam! Mierā! Rokas gar sāniem, jūs vergi!

Pa to laiku varenā store it kā peldēja pa gaisu gluži apskurbusi. Arī pats Iļja Sochatichs bija iereibis, aiz gara laika viņš bļaustījās, sarunājās franciski ar saviem pavadoņiem zemniekiem, spļāva pār lūpu un tikko nevēlās ārā no segliem ķēvei zem kājām. Bet brīnumstore, salīdzinot ar Iļju Socbatichu, bija dižena kā svara, tā izskata un arī klusēšanas ziņā: ar platu purnu, lielam ūsām un šķautnainām kaula zvīņām tā mierīgi kā šūpulī atdusējās brezenta burā, kas bija iekārta starp sešiem zirdziņiem — pa trim katrā pusē. Četri jātnieki, piektais — Iļja pavadīja zivju valdnieci uz dzīrēm pie kapitala valdnieka.

Iļjam Sochaticham pie segliem piekārtas divas lielas spirta pudeles: viņš iedzer pats un dzirda stori. Slavenais zvejnieks Saf-ronovs, posdams Iļju ceļā, bija teicis:

— Mums ir zināmi visādi līdzekļi, kā nogādāt zivi bez ūden-tiņa. Protama lieta, varētu jau uztaisīt tādu pašu milzum lielu baseini, kāds ir zoloģiskā dārzā, tad tikai lubilcjai nepaspētu. Bet tu, sprogaini, zini ko. Paveries!… — Zvejnieks Safronovs, iemērcis spirtā divus pakulu kušķīšus, aizbāza tos storei aiz žaunām. — Saprati? Tagadiņ tai vajadzīgs aizmigt kā piedzērušai. Bet otrā dienā tā būs dzērumu izgulējusi, sāks asti kulstīt un žaunas plātīt. Tad tu viņai atkal iegrūd tādu pašu pleporciju paģiru lāpīšanai. Viņa atkal noreibs. Piektā dienā dod vairāk. Uz to laiku viņa būs jau pieradusi, tai sāks patikt. Tādā vīzē, pamazām iesūkdamās, viņa aizceļos līdz lubilcjai iereibušā stāvoklī, tas ir, piedzērusi.

Iļja Petrovičs tā arī darīja. Kad viņš vairs nespēja seglos noturēties, viņu lika brezentā pie stores; tur viņš aizmiga, apkampis stori kā Fevroņju Sidorovnu. Iļja krāca, zivs klusēja.

Beidzot svētkiem viss bija sagatavots. Store atvesta, ielaista īpaši izgatavotā igvatī, viņa ūdeni (Jrīz atžirba, pasita ar asti un sāka peldēt. Ļaudis saskrēja raudzīties storē kā jūras nezvērā. Viņa bāza galvu no ūdens ārā, lai to apbrīno, kustināja ūsas, plātīja žaunas, lūdza degvīnu paģirām.

Gromovu ģimene pārvācās uz jauno pili. Tā bija liela koka ēka, kas ar pretuguns mūri sadalīta trijās daļās. Vislielākā istaba, kurā tiks sarīkots bankets, sasniedza septiņdesmit kvadrat-asu platību. Tās apdarē — pulēts osis un Karelijas bērzs. Pārējās divdesmit piecas istabas pārsteidza ar izrakstītiem parketiem, mēbelēm, paklājiem un vispārīgu iekārtas greznumu. Vilkam bija sava atsevišķa istaba. Ierīkota arī dārza istaba dziedātāju putniem, kas tur lidinājās diezgan brīvi.

Pastāvīgo apkalpotāju skaits arī bija krietni palielināts. Pieņemtas divas istabenes, divas guvernantes, trīs sulaiņi, divi durvju sargi, kurinātāji, grīdu vaskotāji, mājas pārvaldnieks. Prochors bija nolēmis dzīvot tik plaši kā valdītājs kņazs.

Cils pēc cita sāka ierasties aicinātie viesi.

Prochoram Petrovičam par lielu brīnumu un panam Parčev-M&lt;im par dziļu sarūgtinājumu agrākais gubernators bija atcelts no amata sakarā ar strādnieku nošaušanu. Jaunais gubernators IVretrjachņi-Ostrovskis atbrauca oficiālā v-izitē, lai sīki iepazītos ar uzņēmumiem. Viņš ir kara laika ģeneraļis, plecīgs, pamaza auguma, grib izlikties jauns, bet jau pavecs. Osas viņam nokrāsotas zilgani melnas, mati gludi apcirpti, sirmi, piere zema. Runā dobjā basa balsī un, lai drebinātu vienkāršos mirstīgos, stipri valba savas lielās, izbalējušās acis. Taču īstenībā viņš ir ļoti labsirdīgs un liels cinisku anekdotu cienītājs. Viņam līdzi īpašu uzdevumu ierēdnis Pupkins, maikstei līdzīgs jauneklis ar gaišu, šķirtnē sasukātu bārdiņu; manieres Pupkinam izsmalcinātas, viņš uzticīgs priekšniecībai, mīl pasmieties, ciena sievietes un saldumus. Ģenerālis paņēmis līdzi sulaini Izidoru Kumuškinu, tādu pašu vecu kā pats lielkungs; Izidors ir pakurls un paviegls, bet pakalpīgs un uzticīgs kā suns. Viņa bālos vaigus rotā vecmodīga Nikolaja laiku vaigu bārda.

— Ho, ho, ho … — iedārdējās nelielā ģeneraļa rupjie smiekli, kad viņš, pacēlies pirkstgalos, apkampa godbijīgi noliekušos Pro-ehoru kā sen seno draugu. — Man prieks … Liels prieks … Nu, kā jums šeit klājas? Ko? Ho, ho, ho!

— Nu redziet, jūsu ekselence… Strādājam. Jūtos ļoti paglaimots, ka jums ir labpaticis …

— Ar prieku, ar prieku… Svētku vizitc un arī kaut kas līdzīgs revizijai.. . Eiet jūs neuztraucieties, neuztraucieties … Ceru, ka viss kārtībā?

— Varat būt pārliecināti, ģenerāli…

Ģenerālis ar Protasovu un sevišķu uzdevumu ierēdni Pupkinu apbraukāja un apskatīja uzņēmumus. Gubernators krimšķināja, grieza ūsas, baismīgi valbīja acis, bet pats, ka mēdz teikt, nesaprot ne ā, ne bē. Zeltraktuvē, pieaicinājis klāt kādu bārdainu strādnieku, jautāja:

— Saki, — kas stāv tavā priekšā?

— Jūs stāvat, jūsu ekselence, — strādnieks noņēma cepuri.

— Bet kas es tāds esmu?

— Vecs uzdienējis ģenerālis. Karavīrs…

— Cik gadus vecs tad es esmu, pēc tavām domām?

— Nu tā … gadiņi… septiņdesmit pieci droši vien būs.

— Muļķis! Es varbūt esmu jaunāks par tevi, — ģenerālis iesaucās un sēkdams gāja tālāk. Bet Protasovam, kas viņu pavadīja, lielījās: — Man neviens, neviens nedod vairāk par četrdesmit deviņiem gadiem, pat sievietes ne. Ho, ho, ho!

— Nu, ka sievietes nedod, tas pats par sevi saprotams, bet arī es, jūsu ekselence, nebūtu jums devis septiņdesmit piecus gadus, — Protasovs gluži nopietni piezīmēja. — Strādniekam vienkārši prāts aptumšojies, apmulsis. »

Ģenerālis bija ļoti apmierināts kā ar inženiera atbildi, tā ar darbu organizāciju.

Pupkins pret pārbaudi izturējās citādi: visur iedziļinājās, visu pierakstīja grāmatiņā, smējās vietā un nevietā, samirkšķinājās ar glītām meitenēm. Prochors, uzzinājis Pupkina paradumus, lika iepazīstināt viņu ar Stjošeņku un Gruņu. Par savedēju bija izraudzīts Iļja Sochatichs.

— Tikai brīdini meičas, lai uzvedas godīgi. Lai nepieļaujas! — Prochors viņu mācīja.

— Klausos… Bez tam es gribēju jums ieteikt medību sižetu. Gubernatora kungs izrādījies esam kaislīgs mednieks: pa ceļam uz gulšņu piesūcināšanas fabriku viņam labpaticis pašrocīgi nošaut divas vistas, bet gaili ievainojis. Krustmātei Darjai par to iedevis zelta gabalu, un viņam labpaticis pateikt: «Labi būtu pamedīt taigā.» Ņemot vērā minimālo sižetu, es gribēju jums ieteikt sarīkot augsti svinīgas lāču medības ar dzinējiem… Kursivs mans.

— Tu laikam esi prātu zaudējis! Ļaut, lai ģenerālis riskē…

— Nekādā ziņā. Mums ar Inokentiju Filatiču iešāvās prātā spoža ideja… Ietērpt lāča personālā ādā dzīvu cilvēcisku radību — Fiļku Skvoreņu. Viņš jau deva individuālu piekrišanu.

Prochors sāka pilnā kaklā smieties.

— Bet ja nu viņš trāpa?

— Katrā ziņā viņam jānoklapē lācis uz vietas. Fiļka Skvo-reņs nokritīs, ierēksies, paspārdīsies ar pakaļkājām un nobeigsies. Viņa ekselence gubernatora kungs pieskries klāt, iespers Iača sižetam ar kāju un aizbrauks. Fiļka ir ar mieru par trīsdesmit pieciem rubļiem un jaunu zābaku pāri.

— Es tomēr nesaprotu …

— Ak, kāds jūs esat nesaprātīgs! … Mēs ielādēsim gubernatora kungam tukšas patronas bez lodēm. Komentāri lieki.

Prochors piekrita. Bet dienā pirms medībām ar ģenerāli notika traģikomisks gadījums. Gubernators Aleksandrs Aleksandro-vičs Peretrjachņi-Ostrovskis, kā lielākā tiesa vecu vīru, mēdza agri celties. Daba šeit lieliska, pastaigāšanās brīnišķīga. Padzēris tēju pulksten sešos no rīta, viņš ar sulaini un šuneli uzsāka nelielu pastaigu. Gubernators jātnieku biksēs ar sarkaniem, pla-licin lampasiem gāja pa priekšu, Izidors Kumuškins — kungam mazliet nopakaļ.

Ģenerālis soļoja nesteigdamies, braši, kareiviski, ar nūju piesizdams, un soļu taktī aprauti klepoja: — Kha! Kha! Kha! Khal —

I iflvēderainais šunelis, redzami atdarinādams kungu, arī takti ar viņu vaukšķēja: — Vau! Vau! Vau! Vau!

Tā vaukšķēdami un klepodami viņi laimīgi pagāja garām smiltīm nobārstītajam laukumam ugunsdzēsēju torņa priekšā. Izidors Kumuškins nesa uz rokas lielkunga šineli ar spilgti sarkanu "deri uz āru. Un pēkšņi sarkano krāsu ieraudzīja kāds milzīgs azis, kas ievērojamo viesu dēļ bija piesiets ugunsdzēsēju šķūnī. Ar sparu pārrāvis auklu, viņš panāca Izidoru Kumuškinu un atskre-jies tik spēcīgi belza ar ragiem tam pa dibenu, ka Kumuškins nokrita uz galvas pie lielkunga kājām un, pārmetis kūleni, ar papēžiem zvēla ģenerālim pa muguru.

— Kas? Kas? — ģenerālis iekliedzās un, āža ragu notriekts, arī parmeta kūleni. Abi veči rāpoja pa zemi, āzis skurināja asti un tēmēja ar ragiem, kur vajadzīgs. Šunelis Kliko izstiepās gaisā un aiz bailēm joņoja pa ielu kā aizsvilies.

— Azis?

— Azis, jūsu ekse … Glābiet! … Ai! — Kumuškins atkal ripoja ģenerālim pari.

— Ei, ļaudis! — ģenerālis pieceldamies iekliedzās un no spēcīga belziena pa dibenu pārlidoja sulainim pāri kā lokā saliecies jūras delfins. Ģcneraļa bikses, cieši uzspīlētas uz resnajām gūžām, aiz muskuļu sasprindzinājuma pārplīsa.

Ar ķiverēm galvā un virvēm rokā izskrēja pārbijušies ugunsdzēsēji. Azi noķēra. Ģenerālis piecēlās, nopurinājās, uzmeta uz pleciem šineli, gribēja sarāt ugunsdzēsējus un pašrocīgi nošaut āzi, bet, neteicis ne vārda, devās tālāk. Viņam pa pēdām kliboja sulainis. Aiz sulaiņa — šunelis Kliko ar izkārtu mēli.

— Kha, vau! Kha, vau! Kha! — noklusa tālumā.

Bet, līdzko viņi nonāca pie upes, nobālušais ģenerālis tūdaļ atguva sārtumu vaigos un saka dārdināt spēcīgus smieklus:

— Nu, kā jums tas patīk? … Ho, ho, ho! Kad atgriezīsimies pilsētā, tad manai Sofijai būs ko smieties. Tikai, dzi, es pats pirmais izstāstīšu …

— Klausos, jūsu ekselence…

Viesi pa to laiku brauca no visām malām gubām vien: no apriņķa un guberņas pilsētas, no vietējiem ciemiem. Uz ceļa sacēla putekļus gan pakavoti trijjūgi, gan divjūgi, gan arī vienkārši jājamie zirdziņi. Ieradās ispravņiks, četri tirgoņi, divi pris-tavi, trīs mežziņi, divi ārsti, divi garīdznieki. Visi viņi sievu pavadībā un visi no apriņķa. Aicinātā arehiereja vietā no guberņas reizē ar augstākajiem ierēdņiem un lieltirgoņiem atbrauca arehi-mandrits Dionisijs, pusmūža vīrs, labi nobarojies, jautrs; viņš reliģiju uzskatīja par ienesīgu amatu. Vēl bija trīs paši slavenākie Sibīrijas tirgoņi. Diviem tēvi kādreiz bija nodarbojušies ar laupīšanu, bet trešais — vecis ar lielu galvu, izgreznots ar zelta medaļu par kaut kādiem nopelniem, — jaunības gados pats bijis lielceļa laupītājs; pie deniņiem viņam vēl tagad redzama aizdzijusi rēta no sitiena pa pieri ar ratu pulku. No Maskavas atbrauca ievērojami tirgoņi Povtorovs un Strachejevs. No Pēterburgas — divi bagāti Prochora Petroviča kreditori; abi no tās galvaspilsētas veikalnieku grupas, kurus Pēterpilī tik manīgi bija apstrādājis taigas veikalnieks Inokentijs Filatičs. Viens — tirgonis Rjabiņins, izdēdējis plāns kā lāpsta, ar melnu, šauru bārdeli, — tas, kas bija prezidējis pie bēdīgās «tējas glāzes». Otrs — tirgonis Semjons Parfjoničs Sacharovs, bārdains vecis kā no bībeles stāstiem, — tas «tējas vakarā» bija kliedzis nelabā balsī: «Jūs abi ar Gromovu esat blēži! Jūs esat nelieši!» Viņi abi, sasveicinādamies ar Prochoru, teica:

— Esi gan tu, draugs, apvedis mūs ap stūri, ai, kā esi apvedis!

— Piedodiet augstsirdīgi, — Prochors paslēpa smaidu bardā.

— Es taču tad biju zaudējis samaņu, pēc tā ugunsgrēka …

— It kā samaņu zaudējis, it kā pēc ugunsgrēka, — uzsvērdams vārdus «it ka» un smiedamies, piebilda izveicīgais un izglītotais komersants Rjabiņins.

— Būtu jel jods saspēris to «it kā»! — Mastodontiskais Sa-cbarovs pakratīja gredzenoto, ar briljantu izrotāto pirkstu.

— Tepat ir tas raksts, tepat ir! — Rjabiņins smiedamies iz-rāva no kabatas avīzi. — Visur «tā kā» un «it kā» … «it kā nodedzis», «it kā izputējis». Bet mēs, muļķi, pielaidāmies. Ha, ha, ba! … Nu nekas … Gan jau mēs savu panāksim . ..

— Pa-a-nāksim . . . Katra ziņā panāksim.

— Pa-a-nāksim!

Šie līdz ar jokiem pateiktie draudi Procboram ne visai patika. «Vai tikai viņiem, velniem, nav atkal kaut kas padomā? Nu, ja viņi cer no manis ko dabūt, tad es no viņiem paņemšu desmitreiz vairāk. Adu pār acīm novilkšu.»

5.

Gubernators taiga bija pirmo reizi. Dabūjis zināt, ka lāču medībās viņu apsargās labākie lāču mednieki un tātad nav nemaz bīstami, ģenerālis sadūšojās un ar sajūsmu pieņēma priekšlikumu. Izidors Kumuškins gan nopūtās, gan ņēmās iebiedēt: — Āzis ir ļauna zīme, jūsu ekselence… Tas nav uz labu… Nevajag iet medībās, tas ir kaitīgi… — Taču ģenerālis teica:

Beidz gausties, vecais… Tu taču redzēji, kā cs vistai astē Ietriecu!

Bet āzim labpatikās vēl pamatīgāk ietriekt jūsu ekselencei.

I lii jūs vēl gribat iet lāču medībās. Lācis nav nedz āzis, nedz vista. Ja tas trieks, tad jūs actiņas aizdarīsiet.

Liecies mierā! Man līdzi nāks šāvēji, sardze.

— Kā vēlaties, — Izidors saknieba lūpas. — Tikai es jūsu cuišību vienu nepametīšu. Kad jau nu jāmirst, tad mirsim abi. .Iiisu ekselence, es jums ieteiktu pirms medībām iebaudīt svēto vakarēdienu. Lai dievs pasargā! Nu esat gan jūs pārgalvis!. . . Ak, žēl, ka šeit nav jūsu mamzeles Sofi!

I Io, ho, lio! … Varu iedomāties. Vai viņa tev patīk, vecais?

— Smalkākas par viņu jau nav visā pasaulē, jūsu ekselence … — Izidors Kumuškins aizmiedza acis kā runcis un saldi nolaizījās. — Rociņas vien viņai ko vērts.

— Ho, rociņas!… Būtu jel tu uz viņas kājiņām paraudzījies …

— Ko nu es … — Izidors bezcerīgi pagrozīja plikpauraino galvu, un visa viņa seja saraucās smaidīgās grumbās. Tas jau nu jūs, jauns būdams …

Jā, ja . .. — Ģenerālis atlieca plecus, varonīgi paspēra kaju sānis un sagrieza zilgani melnās ūsas. — Es vēl esmu spēka gados. Ho, ho! … Bet vai tu manas bikses salāpīji?

Ģenerālis aizbrauca uz taigu ar visu svilu. Arī Izidors Kumuš: kins, iebaudījis pie cienīgtēva svēto vakarēdienu, brauca līdzi divričos abi ar Iļju Sochatichu. Viņš ar Iļju sarunājās par dieva lietām un dziedāja psalmus kā jau pirms nāves. Iļia Sochatichs tīšām baidīja večuku, stāstīdams par lāčiem visādas pasakas. Izidors pūta vien un meta krustus.

Melsa niekus arī ģenerālā četrvietu pajūgā. Ģenerālim blakus — inženieris Parčevskis, iepretim — pristavs. Tas visādi pūlējās pieglaimoties gubernatoram, nolasīja viņam no uzvalka ikkatru pūciņu, grambās pieturēja pie elkoņa, aizvien uzkliedza važonim: — Uzmanīgāk! Vai neredzi, ko tu ved?!

— Man, jūsu ekselence, bija pēdu dzinēja kuce, — pristavs stāstīja, nemaz nepasmaidījis, ar nopietnu, pilnīgas uzticības cienīgu seju. — Viņa, šī pēdu dzinēja Duņka, kādreiz tādu joku izspēlēja. Es pastaigādamies noslēpu krūmos naudas maku ar sīknaudu, nogāju kādu versti un pavēlēju Duņkai to meklēt. Pec divdesmit minūtēm viņa" atnesa man svešu naudas maku ar simt rubļiem.

— Ho, ho, ho! — ģenerālis dārdināja, visai taigai skanot.

— Jā gan. Un Duņkai pa pēdām skrien, cik jaudas, kails vīrs, skrien un vicina neaprakstāmas apakšbikses. Kas par lietu?

Izrādās, ka mana nolādētā Duņka, neatrazdama manu maku, nozvejojusi naudas zutni subjektam, kas peldējies…

— IIo, ho, ho!… Vai patiešām?

— Fakts, fakts, fakts, — ne acis nepamirkšķinājis, krata vaigus pristavs.

— Bet manam brālim bija senbernars, kas runāja pa zilbēm, — iesāka Parčevskis, roku sānos iespraudis. — Un vai varat iedomāties: suns raugās uz mēnesi pie debesīm, smaida pa suņa modei un runā tādā basa balsī: «Mē-ness.»

—1 Nu jūs man te stāstāt…

— Ticiet man, ģenerāli, ticiet man! …

Parčevskis uzvedas neatkarīgi: viņš visu nakti spēlējis kārtis ar atbraukušajiem tirgoņiem zeltrūpniekiem un vinnējis kādus četrus tūkstošus.

— Ir jau iespējams, ka tādi fenomeni gadās pasaulē, — pristavs klepoja Ūsās un, pulēdamies izdomāt, ka melos pārspēt Par-čevski, pakalpīgi pieturēja ģenerāli pie elkoņa.

Lāča ādā iešūtais Fiļka Škvoreņs pa to laiku sēdēja pie midzeņa, šausmīgi svīda, garlaikodamies sīvi lamājās un laiku pa laikam bāza pudeles kaklu lāča atplestajā rīklē, lai apslapinātu pats savu izžuvušo muti.

Bet kādas piecas asis no viņa biezoknī gulēja vakar nošauts milzīgs, tumšbrūns lācis.

— Jau brauc! kliedza vērotājs puika no gara koka galotnes.

Inokentijs Filatičs skriešus devās pie Fiļkas Škvoreņa.

-Lien iekša, draudziņ! Jau brauc.

Fiļka steigā izdzēra degvīna paliekas un iebrukuma vietā palīda zem sirmas egles saknēm.

Inokentijs Filatičs aizsedza caurumu ar zariem un skrēja trijjūgiem pretī.

tIIo, ho, ho! … Nu tā .. . Kur tad tā mana šautene?

— Jūsu ekselence, tētiņ! Ardievu nu … — Ģenerālim pie kājām nometās ceļos Izidors Kumuškins, kuru Iļja Petrovičs So-chatichs bija šausmīgi nobiedējis. — Piedod man, grēciniekam … — Viņš sāka raudāt,

:— Vecais, vecais! Nu, kā tev nav kauna? … Esi taču vīrišķīgs! Sasparojies!

;— Ak, es jau sparojos .. . Ak, es sparojos! … — sulainis purpināja, aiz asarām gaismas neredzēdams. — Ne tik daudz spa*-rojos, cik baiļojos…

Inokentijs pakalpīgi pasniedza ģenerālim Prochora vītņaino beļģu divstobreni, kurā bija ielādetas pulvera patronas bez lodēm. Noslēpumu zināja Prochors, Iļja Sochatichs, Inokentijs Filatičs un pats lācis. Medību priekšvakarā gan Fiļka vienam otram bija l/.pļapājis:

Rīt mani gubernators nošaus . .. Pašrocīgi. ..

Ko tu mels! Par ko tad?

Par divdesmit pieciem rubļiem . . .

Ģenerālis braši nostājās pirmajā rindā, kādas divdesmit asis no midzeņa. Viņam aiz muguras pa labi un kreisi —divi spēcīgi viri — zvēru mednieki, kurus Inokentijs Filatičs jau vakar bija brīdinājis; — Nedrīkst šaut. Zvērs jānošauj pašam gubernatoram.

— Bet vai jūs esat pārliecināti, ka lācis ir midzenī? — ģene-i.ilis jautāja satrauktā balsī.

— Tieši tā, midzeni, jūsu ekselence! — pristavs raportēja, pielicis roku pie cepures.

— Šāvēji, vai jūs esat pārliecināti par saviem spēkiem? izlikdamies drosmīgs un šausmīgi valbīdams acis, gubernators noprasīja medniekiem.

— Nemaz nebaidies, ģeneraļa lielskungs, — mednieki mierīgi atbildēja, — esi paļāvīgs.

— Man ne prātā nenāk baidīties. Āfrikā es pašrocīgi nošāvu panteri, — ģenerālis melsa, tīši runādams skaļā balsī, lai visi dzird.

Mednieki ļoti labi zināja, ka vasarā lāci ne ar bozi neiedzītu midzenī un ka lāču midzeņi nekad nemēdz būt mežmalā; viņi saprata, ka gubernators tiek «āzēts», un, klusībā smīnēdami, arī izlikās satraukti un gatavi ziedot dzīvību gubernatora labad. Apdomīgais Inokentijs Filatičs tomēr uzskatīja par vajadzīgu iztālēm ieklepoties un padraudēt viņiem ar dūri.

Paļaudamies uz dievu un zinādams, ka šobrīd jau par vēlu atteikties no riskantā pasākuma, ģenerālis uzmanīgi pagrozīja galvu, it kā izpētīdams apkārtni, uz kuru pusi katastrofas gadījumā varētu mukt. Aizmugurē, soļus četrdesmit no viņa, bija apbruņoti stražņiki zirgos, saujiņa ļaužu, pie tiem piegājis pristavs un uzticamais kalps Izidors Kumuškins, kas vienā mirklī kļuvis kā mazs bērns.

— Izceliet lāci, — ģenerālis pavēlēja vājā balsī un uzvilka abus gaiļus.

— Dzeniet! — Inokentijs Filatičs jautri uzsauca stražņikiem.

Tie cik jaudādami sāka kliegt un saukt: — Hoi, hoi, lioi! . ..

— Pietiek! — Inokentijs Filatičs nokomandēja.

Viss apklusa. Pans Parčevskis drošības pēc uzlēca kādam jājamam zirgam mugurā.

No midzeņa atskanēja lāča dobjā rūkoņa. Izidors Kumuškins aizmiedza acis un, lai nedzirdētu šāvienus, aizbāza ar pirkstiem abas ausis. Lāča rūkoņa atkārtojās ar šausmīgu spēku. Aiz liela uztraukuma ģenerālim saskrēja asaras acīs. «Ak tu tētīt, nu ir gals klāt!» viņš nodomāja. Bet kavēties nebija laika: rūkdams ka divdesmit lauvas, no midzeņa izlīda lāča ādā ietērptais Fiļka Skvoreņs, uzslējās pakaļkājās, pacēla uz augšu priekšējās un paspēra trīs soļus uz ģeneraļa pusi.

— Blīc! Blīcl — ģenerālis noblīkšķināja. Lācis ierēcās vēl trakāk un pagāja vēl soli uz priekšu, — ģenerālis nometa šauteni un, tikko nenotriecis no kājām medniekus, metās prom kā zaķis.

— Nogāzās! Nogāzās! — no visām malām kliedza. — Nogāzās!

— Ak nogāzās? — apstājies nočerkstēja ģenerālis Peret-rjachņi-Ostrovskis. — Nu, kā jums patīk, redz, ka es viņu, ban-ditu, kā pļautin nopļāvu… Ar pirmo lodi! Otro tikai tā piedevām . .. gaisā.

— Tas taču brīnišķīgi, jūsu ekselence, brīnišķīgi, brīnišķīgi! -Pristavs purināja vaigus, raustīja plecus, sita sev pa gurniem un tanī pašā laikā paspēja pielikt roku pie cepures. — Jūsu ekselence, tādu šāvēju kā jūs pirmoreiz redzu, — viņš joprojām jūsmoja.

— Vai tad nošāvāt gan to zvēru? — Izidors KumuŠkins drebēdams piekliboja pūlim klāt, kas bija apstājis ģenerāli.

— Nošāvu, vecais. Es pats nošāvu!

— Nu, paldies dievam, — vecais sulainis pārkrustījās, un drošības pēc līdzi paķertās ģeneraļa apakšbikses izkrita viņam no paduses.

— Ho, ho! Kam tad tās? — ģenerālis, kļuvis jautrs, pilnā kaklā iesmējās un viltīgi padraudēja apmulsušajam Izidoram ar resno pirkstu.

Lācis vēl notirināja pakaļkājas, tad aprima. Seši cilvēki ar gubernatoru priekšgalā ielenca nošauto lāci.

— Nu, brāl, vai tad guli gan zemē? IIo, ho, ho . . .

Šai mirklī piesteidzās pristavs un, nezinādams, ka pieglaimoties ģenerālim, iesaucās: — Viņš, draņķis, laikam vēl dzīvs, -un izšāva uz lāci no revolvera.

— Glābiet! Nošāva … — lācis iebrēcās un piecēlās sēdus ka cilvēks. — Jūs visi esat blēži! Arī gubernators ir blēdis …

Zibens ātrumā visus pārņēma panika: citiem pa priekšu diedza resnais pristavs ar līkajām kājām, aiz viņa vel kāds un vēl, pēc tam Parčevskis, bet pats pēdējais, smagi tusnīdams un acis bolīdams, visu pamestais ģenerālis.

— Redziet nu, jūsu ekselence, — Parčevskis palēnināja soļus, — jūs negribējāt ticēt, ka suns teicis: «Mē-ness.»

— Ejiet pie joda ar visu savu muļķīgo mēnesi! . . . Fū! Piekusu … Bet kāpēc viņu nenošauj?

— Jūsu ekselence! — Zirgā pieauļoja klat uradņiks ar no-pictnu seju, bet sprāgdams vai pušu no jautrības. — Lācis jau i'iiļ beigts … Tas visiem tikai izlikās, jūsu ekselence . .. Pie lača jus sagaida fotogrāfe.

— Tātad es nošāvu lāci?

— Tieši tā, jūsu ekselence nošāva lāci.

— Fū! Neka nesaprotu. Izidor! Kur Izidors? Fjiet, kungi, pie lača! Es tūlīt. — Un, citus pametis, nedrošiem soļiem, kas atļāva daudz ko noskārst, ģenerālis devās krūmu smalknī kopā ar drebošo Izidoru.

Inokentijs Filatičs pa to laiku veda uz majam no lāčādas izvilkto un divričos iesēdināto Fiļku Škvoreņu. Pristavs, kam aiz nolaidības nebija uzticēts medību noslēpums, bija ievainojis Škvoreņu kājas mīkstuma.

— Es, zini, domāju, ka sirdī, — Fiļka Skvoreņs, roku sānos iespiedis, brauca kā varonis. — Tagadiņ es mazāk par simtu neņemšu.

— Nečinksti, dosim jau, dosim, — Inokentijs Filatičs pātagoja ķēvīti un paklusām gardi smējās sava sudrabotaja bārdā.

Tagad jau visiem klātesošajiem, izņemot, protams, ģenerāli un Izidoru, noteikti bija zināms riskantais pasakums ar lāci, visi spurkšķeja, smieklus valdīdami, samirkšķinājās ar acīm un draudēja cits citam ar pirkstu.

— Cst… Nak… — Un viss tik kluss kā kapā.

Ģenerālis pozēja fotografam kā Prževaļskis. Lepni uzlicis

kāju uz kakla lielajam, jau priekšlaikus nošautajam lācim, ģenerālis kreiso roku bramanīgi iespieda sānos, bet labajā atstatus turēja šauteni.

— Es brīnos, kungi, — viņš sacīja, raudzīdamies uz visiem no milzīgā cepures naga apakšas. — Kas par lietu?

— Jūsu ekselence! — Iļja Sochatichs noņēma cepuri. — Apsverot teorēmas faktus, tas nav bijis nekas cits kā garāmgājējs spirtnesis — vēderrunātājs. Komentāri lieki.

— Kas tu tāds esi?

— Es, jūsu ekselence, esmu tirdzniecības darbinieks Iļja Pet-rovičs Sochatichs.

— Ahā … Hm … Nu?

Pīdamies un aiz bailēm stomīdamies, Iļja Petrovičs pārspīlēti augsta stila izteicienos paskaidroja, ka tobrīd cilvēka balsī esot runājis visā taigā plaši pazīstamais bezkaunīgais spirtnesis, kas nemanot iekļuvis viņu vidū, ka šo spirtnesi par nožēlošanu neesot izdevies noķert un ka visi bēguši no nošautā lāča «dzirdes optikas un redzes aksiomas rezultātā».

— Ahā! Mersi, — gubernators vārgi pasmaidīja.

Prochors Petrovičs medībās nepiedalījās: viņam sāpēja galva, domas mulsa, dvēselē pieņēmās sajukums, viņš palika mājās. Bet tur viņam atgadījās kaut kas pilnīgi neparedzets.

Medību dienā īsi pirms pusdienas, kad viņš noguris sēdēja savā kabinetā, tornī, viņa priekšā kā no zemes izauga atvaļinātais poručiks Priperentjevs.

— Piedodiet, lūdzami, Prochor Petrovič… Bet es, augstu vērtēdams jūsu lomu rūpniecība, katrā ziņā gribēju jūs personīgi apsveikt… Kaut gan par nožēlošanu ielūgts nebiju .. .

— Atvainojiet, poručik…

— Bijušais poručiks… Arkādijs Arkadjevičs Priperentjevs, ja labpatikas atcerēties.

— Tā ir mana kantora kļūda, Arkādij Arkadjevič … Bet man nāk prātā, ka ielūgumu jums vajadzēja aizsūtīt.

«Nelietis, neģēlis, šarlatans!» Prochors domāja, klusībā iedegdamies dusmās. «Lūk, tevi, blēdi, vajadzēja uz lāču medībām aizsūtīt, tevi vajadzēja ar vilkiem norīdīt.»

— Nu, ko tad tās manas bijušās zeltraktuves?

— Neko . . . Strādājam.

— Lieliski, lieliski! Ļoti priecājos.

Prochors noraudzījās Priperentjevā ar neslēptu nicināšanu. Kas par nejauku sama purnu!… Acīs — tā pati senā nekaunība. Ausis sacēlušās stāvus, seja uzblīdusi, sarkana, mute rijīga ka samam. Pauris pliks. Bārda un ūsas noskūtas. Ģērbies tumšzaļas vadmalas krievu svārkos.

— Vai jūs nepazīstat Pēterburgas tirgoni Altinovu? — Prochors Petrovičs jautāja asā, dzēlīgā balsī, un lūpas viņam sāka raustīties.

— Ak to?

— Kas tas par «to»?

— Tāpat, starp citu. Hm. Pazīstu gan, pazīstu . .. Arī viņš iestājies ar paju kādā zeltrūpnieku sabiedrībā.

— Kas tā tāda par sabiedrību?

— Pagaidām noslēpums …

«Sadošu gan rīt sitam sumpurnim pa purnu . .. Piedzeršos dzīrēs un sadošu,» Prochors atkal nodomāja.

— Nezinu tikai, kur varētu apmesties? — Priperentjevs sāka laipni smaidīt, atņirgdams savas sama žaunas. — Esmu ar mantām.

— Palūdziet kādu, lai pieņem, — Prochors nelaipni atteica un piecēlās, likdams Priperentjevam saprast, ka saruna izbeigusies. — Par nožēlošanu visas manas telpas aizņēmuši uz svētkiem aicinātie viesi.

— Hm … Pardon … Jā, jā… — Priperentjevs nomurmināja, uzmauca savā plikajā paurī muižnieku kārtas cepuri ar sarkanu apmali, nevērīgi norūca: — Adjē, — un izgāja no kabineta, nikni sēkdams. Pa ceļam vēl nodomāja: «Gan tu man rit padancosi ar visu savu noslānīto mūli.»

Prochors uzmeta drūmu skatienu apmeklētāja platajai mugurai un kā asins sarkanai cepures apmalei. Kad durvis ar troksni .li/.cirtās, viņš aizlauztā balsī iekliedza tukšajā telpā:

— Nolādētie! Visi, visi līdz pēdējam pret mani. Sākot ar Ņinu. It kā tīšām. Grib mani traku pataisīt.

Izsists no līdzsvara, viņš smagi elpoja, mechaniski cilāja lie-I is uz rakstāmgalda, bailīgi lūkojās apkārt kā bērns, kas atstats viens tumšā istabā. Viņa smadzenēs čīkstēja sabojāta mecha-uisma riteņi. «Rīt, rīt.. .» viņš apjucis domāja. «Rīt es viņus visus pulverī saberzīšu, visus pazemošu. Ja, jā, katrā ziņā pazemošu. Ģenerālis, zeltrūpnieki, kāda tur akciju sabiedrība, tfrgo-nīši. Ha, ha! … Vai tu redzējis … Suņa mēsli! Un šis bārdainais Sacharovs, miljonārs. Viņš tik vien zina, kā klosteriem zvanus dāvināt. Viņam tēvs — vecticībnieks — sešus miljoniņus skaidrā naudā atstājis. Bet es iesāku ar vara pieckapeikām, pats. Un tomēr viņi visi kopā ar ģenerāli nav manas pazoles vērts. Es viņiem, sumpurņiem, rīt visiem dibenus notriepšu ar melno kaviaru un likšu nolaizīt. . . Pag, pag, pag.. . Bet kāpēc tad es viņus aicināju uz svētkiem? Kas par muļķībām, kas par muļķībām … Nē, nē … Viss būs labi, kā pie kņaziem. Ak kungs, kas ar mani notiek?» Ar sastingušu plaukstu viņš nobraucīja pieri un, izbailēm plaiksnoties miglainajās acīs, sāka ieklausīties pats sevī. Pēdēja laikā viņš baidījās nodoties savām domām un tomēr nespēja no tām atkratīties. «Viņi iedomājas, ka esmu jucis. Kas tie viņi? Ņina un Protasovs. Muļķi, idioti. Es, pat prātu zaudējis, esmu simtreiz gudrāks par viņiem.»

Gurdeniem soļiem Prochors piegāja pie spoguļa un ilgi, uzmanīgi lūkojās tajā. Acīs atspoguļojas mulsums un dziļa dvēseles sairuma ņirboņa. Bet Prochors pats to nevarēja saskatīt.

6.

Trīs lielgabala šāvieni pavēstīja pasaulei, ka Gromovu rezidencē atklāti jubilejas svētki.

Pašmāju orķestra mūzikai skanot, Prochors Gromovs tautas namā pieņēma neskaitāmas kalpotāju, atsevišķu rūpnīcu un ce-chu delegācijās, kā arī strādnieku viltus pārstāvjus, ko vairākums nebija pilnvarojis. Tautas nams bija bagātīgi dekorēts ar zaļumiem un nacionaliem karogiem. Apsveikumi un pasniegtās adreses skanēja neīsti, ar pārspīlētu uzslavu, liekulīgi. Satrauktais Prochors tomēr visus glaimus uzņēma par patiesību un pats krāja sajūsmu augstprātīgai atbildes runai.

Ap dienas vidu tautas nama un ārpus tā sākās mielasts strādniekiem. Par maltīti rūpējās pusotra simta cilvēku Inoken-tija Filatiča vadībā.

Bet goda viesi ar namatēvu gāja apskatīt izstādi un tuvākos uzņēmumus. Paskaidroja pats Prochors Pctrovičs. Viesi nelielās grupās visi pēc kārtas kāpa tornī.

No rītiem uz vakariem plašā vērienā brīvi plūda Drūmupe. Slēpdamies augļu un sakņu dārzu zaļumā, upes labējā krasta augstienē bija izvietojies ciemats ar baznīcu, ar lielām un mazām mājām un majelem un īpašnieka jauno pili. Pa labi un pa kreisi gar upi pacēlās desmitiem gari ķieģeļu dūmeņi un rūpnīcu korpusi. Pontonu tilts un divi prāmji savienoja ūdens pāršķelto sauszemi. Pa viļņiem šaudījās kuteri, barkas, laivas un laiviņas. Milzīga liellaivu, plostu un kuģīšu karavana izstiepās daudzu verstu garuma. Tas viss žilbinaja acis ar tūkstošiem daudzkrāsainu karogu. Bet ap šo rūpniecības centru, kas diezin ka izburts no zemes maz apdzīvotā, tukšā vietā, uz visām pusēm pletās taiga, viļņodama kā jūra.

— Nu, tas ir lieliski, Prochor Petrovič! — cits caur citu no sirds jūsmoja viesi. — Jāsaka tieši acīs — īsts krievu amerikanis, tīrradnis.

Pa ceļam uz zeltraktuvi «Sasniedz» viesu virtene apstājas Drūmupes krastā pabrokastot. Visi ar patiku atlaidās uz iepriekš sagatavotiem paklājiem. Gubernators ar Prochoru Petroviču un vēl pieci cienījami viesi sēdēja zem krāšņa baldachina. Visi ēda un dzēra ar lielu kāri. Dārdēja mūzika, dziedāja čigānu koris, bija arī dejas. Apskate izbeidzās pulksten trijos pēcpusdienā. Sešos vajadzēja sākties svētku mielastam.

Ņinai Jakovļevnai darba pilnas rokas. Tiesa, viņai cītīgi palīdz dāmas — inženieru kundzes un pats pans Parčevskis. Arī misters Kuks ar prieku būtu pievienojies Ņinas štatam, bet viņš saprot, ka nez vai spēs viņai ko palīdzēt, bez tam viņš spoguļa priekšā iekaļ savu galda runu, kas viņam nekādi negrib padodoties.

— Ļoti lieliskais … Prochor Petrovič Gromof! Jūs esat pats vislabākais pionieris… — viņš runā spogulim, piepūzdams savus stingros, ar bārdas nazi sagraizītos, vēja appūstos vaigus.

— Pardon, pardon. Bet tālāk? Nē, kā tur bija, kā tur bija? … — Pēkšņi viņam ataust atmiņā krievu sakāmvārds: «Maizi ēd ar sāli, bet taisnību cērt ar cirvīti …» [10] Ļoti labs … 01 o! bet arī sakāmvārds nelīdz: trūkst sajūsmas, prāts aptumšojies, galva juceklis.

. . . Strādnieki jau pieēdušies. Viņi aizklīst cits pie karuseļiem, t ils pie balaganiem, daži klausās čigānu dziesmas, noraugās dc-jas vai paši dejo, peldas upē. Vispār viņi ir apmierināti. Visur kartība, ieskurbušu neredz. Fiļku Skvoreņu, kas guļ Inokentija I ilatiča pirtī, apkalpo dievmaizīšu cepēja un kāda veca pūšļotāja. I'iļkam lieliska pašsajūta, viņš dzer, ēd, dzied laupītāju dziesmas.

Daudzi aicinātie, it īpaši no vietējās aristokrātijas, svētku priekšvakarā bija dzēruši lielas devas ricineļļas. Vīrieši, lai sagatavotu gremošanas orgānus pastiprinātai garšīgas barības uzņemšanai, sievietēm bez šī nolūka bijis vēl cits: pēc viņu novērojumiem, rīcineļļa piešķir acīm īpašu mirdzumu.

Pussešos atvērās ēdamzāles durvis. Pa priekšu gubernators ar Ņinu Jakovļevnu zem rokas un Prochors Petrovičs ar zeltrūp-nieka Chrjapina daiļo sievu, aiz viņiem pārējie viesi dodas pa paklājiem ēdamzāle, kur laistās kristais, sudrabs, bronza un porcelāns, tur viņi drūzmējas ap galdu, meklēdami tipogrāfijā iespiestās kartītes ar vietas norādījumu ikkatram.

Galda šinī galā nosēdās gubernators, pa labi no viņa Ņina, pa kreisi Aleksandra tēvs. Viņā galā — Prochors Petrovičs, Pro-tasovs un daiļā, itālietei līdzīgā Chrjapina. Galda sanos pašā vidū cienīgi nosēdies nelūgtais viesis Arkādijs Arkadjevičs Pri-perentjevs, viņam blakus pans Parčevskis, tirgoņi Rjabiņins un Sacharovs. Skaistajam archimandritam Dionisijarn pa labi un kreisi divas vietējās skaistules: inženiera sieva un darba uzņēmēja meita. Bez tiem bija vēl kontrolpalatas priekšsēdētājs īstenais valsts padomnieks Nagņibeda, ģimnāzijās direktors ar dēlu-studentu, guberņas kalnrūpniecības pārvaldes priekšnieks ar sievu un citi.

Ari Iļja Petrovičs Sochatichs bija pagodināts ar ielūgumu. Viņš, vecākie kalpotāji un daži otrās šķiras apriņķa aristokrati sēdēja pie atsevišķa galda. Bet lieliskais diakons Feraponts, fetērpts tabakas krāsas zīda talarā (Ņinas dāvana), sēdēja netālu no pristava, paceldamies visiem pāri vairāk nekā galvas tiesu. Viņa vaigs bargs un sadrūmis, viņam kauns par savām rupjajam spēkavīra rokām, kas no kalēja darba kļuvušas melnas uz visiem laikiem. Aleksandra tēvs viņam stingri noliedzis «Ilgus gadus» dziedāt pilnā balsī, baidīdamies, ka ievērojamie tirgoņi sāks jūsmot un, ko var zināt, aizmānīs viņu uz galvaspilsētu.

Norūc kaut kā zem deguna … nesaprotamāk: «Sak, kakls ir nevesels.»

Par lielu nožēlu šī romana autors nokavēja pusdienu sākumu, autors netēlos Grornova dzīru izmeklēto greznību, autors ieradās tikai tai mirklī, kad gubernators ar šampanieša pokālu drebošajā rokā jau bija pie uzrunas beigām.

— …visā dabā. Es jums, kungi, jautāšu, kas var būt vērtīgāks un skaistāks par zeltu, kuru mūsu viesmīlīgais namatēvs, caram un tēvijai par svētību ceļ dienas gaismā no zemes dzīlēm. Kungi, daiļāks par zeltu, mirdzošāks par briljantiem ir tikai sievietes skaistums. Tātad sieviete ir radības kronis. Un, būdams tādu sieviešu vidū, es ar visdziļāko godbijību uzvaras vainagu sniedzu mūsu debešķīgajai namamātei, patiešām balles karalienei krāšņajai Ņinai… ē… ē… Ņinai Jakovļevnai.

— Urā!

— Atvainojos, kungi, es vēl neesmu beidzis … — Pietiekami" ieskurbis un nosvīdis, ģenerālis bijīgi noliecās pie Aleksandra tēva, kas sēdēja viņam pa kreisi, piesardzīgi pacēla viņa spalvaino, vasaras raibumiem nosēto roku, tad apmulsis izmeta: — Ak, pardon, — un, veikli izlaboja kļūdu — nošmaukstināja pa labi sēdošās namamātes maigo rociņu. — Tātad, kungi, es dzeru uz tā cilvēka veselību, kurš spēka un slavas ziņā ir izņēmums, ar kuru var lepoties mūsu māmuļa-Krievzeme! Es dzeru uz Gromovi kunga un viņa burvīgās dievietes Ņinas … ē.. . ē.. . Jakovļev-nas veselību. Urā, kungi!

Luktās pa labi muzikanti sāka spēlēt tušu, pa kreisi — pašmāju koris nobļāva «Ilgus gadus». Trīssimt viesu rīkles kliedza urā; tie, kas bija tuvāk, saskandināja glāzes ar namamāti un namatēvu.

— Jums, ģenerāli, ir brīnišķīgas tribūna dotības, — Aleksandra tēvs paglaimoja vecajam vīram.

— Ieradums, tētiņ, ieradums, — atrūca ģenerālis, ar zelta zobiem skraukšķinādams sierā apceptu sausiņu.

Naži sāka nervozi šķindināt šķīvjus, čalas norima, piecēlās Prochors teikt atbildes runu. Acumirklī iedegās neskaitāmas spuldzes četrās bronzas lustrās. Baltais galds uzliesmoja gaismas staru plūsmā, pinns tā sadalījās pa visiem zāles kaktiem. Gaismas un ēnu rotaļa gleznāk izcēla pie galda sēdošo sejas. Telpa kļuva krāšņi svinīga.

īsi apgriezti mati, garš augums, drūmi sejas vaibsti, fraka, pie krūtīm ordenis, ko viņam tikko pasniedzis no Pēterburgas atbraukušais tirdzniecības un rūpniecības ministrijas ierēdnis, -tāds viņš, Prochors Gromovs, bija īsts liela mēroga veikalnieka iemiesojums, kurš apzinās savu spēku.

Visi skatieni pievērsās viņam. Sievietēm saldi tvīka sirds, un viņu acis pēc vakardienas ricineļļas apžilbināja ar savu mirdzumu. Diakons Fcraponts atpleta muti. Ģenerālim atkārās apakšlūpa. Uz lūpas — stores ikru graudiņi. Iļjam Sochaticham no sašķiebtā deguna nopilēja caurspīdīga lāsīte. Stjošeņka un Gruņa — diskants un alts, — izstiepušas savus gulbja kaklus, pārliecās pār luktu margām. Sevišķu uzdevumu ierēdnis Pupkins aizsūtīja vi-ij.ini rokas skūpstu. Atvaļinātais poručiks Priperentjevs, uztupinājis uz resnā deguna milzīgas brilles, ieurbās Prochorā ar nekaunīgu skatienu. Archimandrits Dionisiis sakārtoja mantiju un i! suseklīti steigšus pieglauda bārdu un ūsas. Ņina uzbudināta mobilizēja modrību. Protasovs sāka uzmanīgi pētīt ēdamās ka-iotes vinjeti. Tārpiņš, kas ložņāja pa vāzē ieliktās skaistās kri-/nntēmas lapu, pēkšņi apstājās, ar visu savu mazo ķermenīti sagatavodamies uzklausīt cilvēka gudrību. Un, tiklīdz tārpiņš ap-tajās, Prochors iesāka:

— Jusu ekselence, cienītās dāmas un cienītie kungi! (Archimandrits un Aleksandra tēvs aizvainot' paraustīja plecus: orators vieglprātīgi arī viņus bija pieskaitījis «cienīto kungu» kategori-jai, bez kāda titula, kas atbilstu garīdznieku kārtai.)

— Jūs esat sapulcējušies. šeit, cienītās dāmas un cienītie kungi, lai suminātu Prochoru Gromovu, tas ir, mani. Jūs, mani aicinātie viesi, esat sanākuši uz šo svētku mielastu, lai pēc tam visai pasaulei paustu slavu par maniem darbiem, tas ir, par Prochorā Petroviča Gromova darbiem, neviena cita, neviena cita .. . Nu, ko lai es saku, ļoti priecājos … Pateicos. Pateicos … Un tomēr.. .

Prochors pārlaida dzēlīgu skatienu visiem pie galda sēdošiem no viena gala līdz otram. Viņa priekšā bez izņēmuma — maskas, mūli, zvēru purni. «Es samīšu jūs visus… Nicināmie rāpuļi, riebekļi!» teica viņa acis. Viņš sarauca uzacis, atsvieda atpakaļ uz pieres uzkritušo matu šķipsnu un turpināja griezīgā balsī, spēcīgi saasinādams runāto vārdu saturu:

— Es ienīstu pasauli… Un pasaule ienīst mani. Šo temu, cienītie kungi, es risināšu tālāk.

Asi izrunātās frāzes lika visiem īpaši sasprindzināt uzmanību. Capstināšana izbeidzās. Līdz šim mierīgā psiehiskā atmosfēra sagrīļojās.

— Es negribu apstāties pie visiem savas dzīves posmiem, pie tā, kā tēvs mani, puiku, aizsūtīja uz nezināmo Drūmupi, kur es gandrīz dabūju galu. Ta bija mana pirmā bojā eja. Un, tikai brīnumainā kārtā izglābts, pa nezināmiem ceļiem nokļuvu savas nākamās sievas mājās. Es negribu saistīt jūsu uzmanību pie tā, kā mani, kad jau biju Ņinas līgavainis, mans godātais tēvs un tanī laika izveidojušies apstākļi noveda šausmīgās pretrunās ar tēvu un māti, ar mīlamiem un nemīlamiem cilvēkiem, beidzot — ar sevi pašu. Iekļuvis tādā dzīves izliktā cilpā, bez jebkāda atbalsta no ārienes, paļaudamies vienīgi uz saviem spēkiem, es atkal nonācu strupceļā. Tā bija mana otrā bojā eja. Bet, man šķiet, arī to es pārspēju. Vai vismaz cīnos ar sevi līdz galam, pārvarēdams to savā sirdī…

Prochors nolieca izspūrušo galvu, un Protasovam likās, ka

no runātāja acīm šķīvī birst asaras. Bet nu seja pavērsta uz augšu, uzacis sarauktas ciešāk, vārdi skan noteikti.

— Esmu noziedznieks! — viņš nervozi iesaucās un pašķielēja pār plecu atpakaļ, it kā sagaidīdams dūrienu mugurā. — Ja gan, esmu noziedznieks. Nebaidieties un nebrīnieties!

Visi tomēr bija izbrīnījušies, bet Ņina nobijusies. Uzacis viņai bailēs izliecās.

— Es negribu būt jūsu prokurors. Mēs esam vienādi, tāpēc ka arī jūs esat noziedznieki, tāpat kā visi cilvēki šinī pasaulē. Es šoreiz ar jums runāju kā ar sev līdzīgiem.

— Pareizi, pareizi! — ieskurbušais Inokentijs Filatičs pēkšņi iespiedzās. — Taisnība un svētums nespēj cilvēkus citu citam pielīdzināt. Grēks visus pielīdzina. Visi mēs esam grēcinieki! Visi vienā zaņķī vārtāmies, tātad — līdzīgi…

Inokentiju Filatiču partrauca šņākoņā un nažu šķindoņa. Ņina pāri galdam ar uzsvaru teica:

— Prochor! Es tevi lūdzu pārmainīt tematu.

— Un vispār, kungi, vajag izvēlēt priekšsēdētāju.

— Jūsu ekselence! Lūdzam … Lūdzam …

— Kba … kha … kha … Pateicos… — Aizrijies ar konjaku, ģenerālis sāka klanīt iereibušo galvu. — Prochor Pctro-vič! Lūdzu … Turpiniet tādā pašā garā …

Prochors atbalstījās pret galda malu, salīgojās, sasprindzinādams domas, un atkal vārdi saka auļot kā satracināts zirgs:

— Es teicu, ka mēs visi esam noziedznieki. Un tas ir taisnība. To neapgalvo kaut kāds liekulis filozofs, ne arī izlīdzējs, morālists, to apgalvoju es — vislielākais noziedznieks.

«Turpini vien, turpini savu grēksūdzi. Ļoti labi!» Prochors-pēkšņi uzdzirda savu iekšējo balsi, gluži līdzīgu vientuļnieka Na-zarija balsij, un ausis viņam pietvīka.

— Jā gan, esmu noziedznieks. Cienītie kungi, mēdz būt visādi noziedznieki. Bet cilvēka noslepkavošana ir vissmagākais noziegums. Tomēr, mani kungi, dažs viena otra subjekta noziegums ir izskaidrojams, saprotams un tāpēc attaisnojams … Ja gan, attaisnojams vismaz paša tā saucamā noziedznieka apziņas iekšienē. Un attaisnotais noziegums pēc būtības vairs nav nekas cits kā loģiska rīcība, ko diktējuši neatvairāmi dzīves apstākļi. Bet, mani kungi, šīs rīcības ēna var aptumšot paša darītāja dvēseli. Ja dvēsele ir satricināta, tad šī nolādētā atmiņu ēna var to sagraut, novest cilvēku līdz ārprātam. Jā gan, cienītie kungi, tas tā ir… Līdz ār-prā-tam …

Prochors Petrovičs nolieca galvu, aizmiedza acis, pielika plaukstas pie pieres un saspieda deniņus ar spēcīgajiem pirkstiem.

— Bet, kungi, — viņš, atkal izsliedamies, turpināja, — tas, kuru atmiņas par drosmīgu faktu spēj novest līdz ārprātam, nav nekāds cilvēks. Tas nav nekas cits kā puscilvēks; tas ir, piedodiet, tārps. Bet tārps nekad nespēj izdarīt to, ko melīga ļaužu valoda dēvē par noziegumu. Tātad tikai spēcīgiem lemts izdarīt lielu noziegumu. Bet tā kā es esmu noziedznieks… («Tā, tā, turpini vien, izsūdzi vien grēkus līdz galam, izsūdzi,» Prochoru mudināja tā pali iekšējā balss.) Tā ka esmu liela mēroga noziedznieks, tad man tiesības uzskatīt sevi par cilvēku ar milzīgu gribas spēku.

Pardon, pardon, — priekšsēdētājs paklauvēja ar gredzenu pa galdu un divdomīgi pasmaidīja. — Par kādu noziegumu jums labpatikas runāt? … Iedrošinos jautāt: kas tas ir par noziegumu?

— Viņš ir piedzēries, viņš ir piedzēries, — viesi dzēlīgi sačukstējās. Bet Prochors nebija vis apskurbis, tikai viņa dvēsele grīļojās.

— Procbor! Beidz runāt. Iedzer uz viesu veselību. Urā! — iesaucās Ņina, nespēdama savaldīties.

— Urā! Beidziet runāt… Jūs esat noguris. Beidziet!…

Kļuvis pavisam bāls un dzeltenīgs kā ziloņkauls, Prochors

nobraucīja pieri ar vēsajiem pirkstiem, pameta skatienu uz Iļju Sochatichu, kas dziļdomīgi bakstīja zobus ar dakšiņu, un skaļi nopūtas. Kājas viņam drebēja.

— Tātad kas tas jums ir par noziegumu? — ģenerālis atkārtoja savu jautājumu, un Prochoram pievērstās acis samiedzās tik šauras kā divas spraudziņas.

«Nu, ko tu vēl gaidi? Izsūdzi visus grēkus, izsūdzi vien! .. # iekšējā balss Prochoru mudināja.

— Mans pirmais lielais noziegums, ja jūsu ekselencei labpatīk, ir tas … ir tas… — Un Prochors samulsis, it kā izbijies no atbildības par saviem vārdiem, pēkšņi sastomījās. Viņa domās acumirklī pazibēja nakts, šāviens, Anfisa pie loga … Prochora tuviniekus pārņēma mulsums. Ņinai asinis saskrēja galvā, viņa gribēja iekliegties, steigties pie vīra, bet bija gluži sastingusi. Prochora seja satumsa. Noskaņojums visā zālē bija saspīlēts līdz pēdējai iespējai.

— Mans pirmais noziegums, — balss cieta kā dzelzs ietriecās sasprindzinātajā klusumā, — mans pirmais noziegums ir tas, ka es, niecīgs, nemācīts cilvēciņš, esmu iztraucējis taigas mieru, apgriezis taigu otrādi ar kājām gaisā, trūdu purvā ieviesis rosīgu dzīvību. Pieteikdams karu šai purva pasaulei, es arī iesāku savu galda runu.

Un tūdaļ izgaisa sasprindzinātais noskaņojums, it ka nogāzies kalns pa piekaini būtu aizjoņojis garām. Ņina negaidot priecīgi uzsmaidīja, pirmā sāka plaukšķināt, viņai piebiedrojās vīsa zāle.

— Ak tu sātana bērns, cik viņš veikli!… — vientiesīgi paspruka Inokentijam Filatičam. Viņš spraucās pie Prochora, gribēdams to noskūpstīt, bet četras rokas saķēra viņu aiz svārku stērbelēm.

— Es ienīstu pasauli, un pasaule, tas ir, purvs, miegainība, savukārt ienīst mani. Bet es uzspļauju tai! — Šais asajos, neapvaldītajos vārdos, kas plūda par viņa lūpām, izskanēja dziļš nicinājums. — Tumši ļautiņi, kas uzskata sevi par gaismas nesējiem pasaulē, nesaprot, kāds ir mans gala mērķis. Tie nezina un nevar zināt, kurp es traucu.

Protasovs un Ņina, sēdēdami pretējos galda galos, saskatījās un nepatīkami sarāvās. Bet Prochoram atkal šķita: kāds mīņājas viņam aiz muguras, elpo karsti un smirdoši… Aiz muguras tomēr neviena nebija, tikai siena. Prochors steigšus sataustīja vestes kabatā kokaina pulveri un iešņauca. Pēc tam turpināja:

— Kaut kādas mēra laiku morāles savaldzināti, šie bezvērtīgie gaismas pīlāri neļauj man izvērst uzņēmumus plaši jo plaši, tie ienīst manus darbus, ienīst mani pašu, uzskata par tumšu spēku un galīgas tumsonības pārstāvi. (Tagad saskatījās trīs: Protasovs, Ņina, Aleksandra tēvs.) Es ļoti labi atceros mana mīļā Andreja Andrejeviča Protasova vārdus, bet viņu es uzskatu par izcilu inženieri un organizatoru. Protasovs strīdā man teica: «Jūsu prāts ir dziļāks nekā tā spriešanas spējas.» Tas nozīmē, ka mans praktiskais prāts ir ģeniāls, tikai nav pilnīgi attīstīts. Tad es viņam atbildēju, ka ģeniāls praktiķis un ģeniāls sapņotājs ir divi lāči vienā midzenī, divi ienaidnieki. Un, ja nu divas pēc dabas tik dažādas ģeniaiitates, lai dievs pasargā, apvienosies vienā cilvēkā, tāda cilvēka dvēsele stirkšķēdama satrūks kā kali-kona skranda …

— Piedodiet! — Protasovs iesaucās. — Es tam nepiekrītu!

— Mīļais Andrej Andrejič! Jūs nepiekrītat? Tad atļaujiet jums pateikt: bandits Gromovs allaž ir rīkojies pretēji tam, ko ļaudis uzskata par pareizu. Un tas varbūt ir mans otrais noziegums …

— Prochor! — it kā caur miglu, caur sniegputeņa elsām tikko dzirdami atskanēja Sinilgas, Anfisas vai Ņinas balss. Un tad asi: — Prochor, sēdies!

Prochors Petrovičs nodrebēja, sagrīļojās, pēkšņi sagura. Ausīs, galvā kā zvanīt zvanīja. Viņš paklanījās, ar degunu uz priekšu, tad pasitās ar pakausi atpakaļ, plaši iepleta acis, raudzīdamies telpā. Acu priekšā jūklis. Klajš lauks, nevis galds, bet ceļš, kas, aizvīdamies tālē, kļūst aizvien šaurāks un šaurāks. Un tur tālu tālu Anfisa ar tējas rozi pie krūts. «Izgaisti!» Viņš uzsita ar delnu pa galdu, un ceļš pazuda. Atkal baltais galds, puķes, vīns, zvēru purni. Šaudzēdams Ņinu, Prochors gribēja pārtraukt rimu, taču vairs nespēja savaldīt savas spraigās domas. Viņš runāja:

Piemēram, mana sieva Ņina Jakovļevna, būdama visu debess tikumu iemiesojums, ķeras pie-praktiska darba. Un es paredzu, ka vispirms pielīdzināsies nullei visi viņas kapitali, pēc l.im visi viņas darbi. Es negribu viņai pārmest, es tikai atgādinu, ka nevar kalpot reizē dievam un marnonam, kam, protams, piekritis arī klātesošās garīgās personas. Eņģelis nespēj kjūt par velnu, un velns nevar pārvērsties eņģelī. Vēl grūtāk ir iedomā-(ies eņģeli un velnu vienā personā, kaut gan Ņina vēlas redzēt mani tadu neiedomājamu, nedabisku apvienojumu.

Beidzamās frāzes Prochors Petrovičs nomurmināja neskaidri, tas spriedās kaklā. Viņš runāja vienu, bet domaja šo un to… pavisam citu … Zāles čuksti un meža šalkas kļuva aizvien klusāki. Tad iestājās dziļš klusums, Prochors, it kā pēkšņi satracināts, tūdaļ partrauca klusumu:

— Es esmu velns! Esmu sātans!

Un, pacēlis kristālā karafi, trieca to pret grīdu. Kristais no-šķinda un sabirza drumslās. Viesi satrūkās, atskanēja kliedzieni, iešalcās mežs, ar sniega sedzeni pārklātais laukums slējās uz augšu, un tur, laukuma malā, pacēlās varenības tornis septiņiem stāviem. Tornis šūpojās kā gara priede vējā, līgojās ari laukums, līgojās visa pasauie, un, lai nezaudētu lidzsvaru, Prochors Petrovičs pieķērās pie galda.

— Vai redzat torni? («Sēdieties, lūdzami, sēdieties!» Kāds vilka viņu aiz svārku sterbelēm uz leju.) Nebaidieties, mani ienaidnieki . . . Prochors Gromovs patiešām ir velns. Esmu velns. Nevis kaut kāds velniņš, bet īsts, spēcīgs velns ar nagiem, ragiem un pērtiķa asti. (Pie šiem vārdiem Prochors Petrovičs pašāva uz augšu drebošās rokas un viņa mati sacēlāt; stāvus.) Manī mājo sātana gars, paša sātana!… Un varu jums apgalvot, ka tas ir tik spēcīgs ka ķiploku smaka. Tas nemaz nav iznicināms, to nav spējušas izdzīt no manis ne vientuļnieku lūgsnas, ne manis paša vaidi dvēseles vājuma brīžos.

Prochors ar vienu malku iztukšoja degvīna glāzīti un pavērsa baismīgu skatienu uz visiem reizē, bet īpaši ne uz vienu. Ārsts caur dūmu krāsas briliem viņu uzmanīgi novēroja. Prochoram dūrās acīs tikai atsevišķi esamības fragmenti: kāds vīna kauss pats no sevis apgāzās, pa galdauta sniegu izplūda asins traipi; nazis grieza šķiņķi; snaudošā ģeneraļa plecs liesmoja bārkstainā uzpleča zeltā; kadam galvā melnēja klobuks *; Priperentjeva kreisā acs, liela ka ola, laidās tieši uz Prochoru.

— Jā gan! — viņš cirta ar dūri pa galdu, un spokainā acs

tūdaļ sašķīda. — Esmu sātans, es saminu visu, kas man stājas ceļa, ar ragiem noduru ienaidniekus, ar nagiem pieķeros nepieejamām klintīm un lienu ka tīģeris aizvien augstāk un augstāk! Un, ja man zem kājām atveras zeme, es savu pērtiķa asti apviju ap koku, sašūpojos un pārlecu bezdibenim pāri. Un, lūk, laižot darbā visus velna atributus, man ir izdevies sasniegt zināmu slavas, varas un spēka pakāpi. Vai jūs, mani kungi, no torņa gala redzējāt, ko sastāvējušā purvā veicis šāsdienas jubilārs Prochors Petrovičs Gromovs, šis trīsdesmit trīs gadus vecais subjekts, kam jau daudz sudraba matos? Prochors sakrustoja uz krūtīm spēcīgās rokas, pagriezās visa augumā uz labo, uz kreiso pusi, noslaucīja norasojušo seju ar salveti un smagi atbalstījās pret galdu ar dūrēm, tik cietām ka akmens. — Tātad man pieder slava, man ir spēks un vara! (Šai mirklī un nevis kādā citā pa sētas durvīm virtuvē ienāca bārdains vīrs ar vēstuli rokā, bet viņam pa pēdām — Prochora tēvs Pjotrs Daņiličs Gromovs.) Tomēr, kungi, cīņā ar dzīvi es pagaidām esmu iekarojis vienīgi izejas pozicijas, esmu uzkāpis tikai sava torņa pirmajā stāvā. Tiesa, šis ceļa gabals bija pats grūtākais, jo vajadzēja iesākt no nekā. Šobrīd manu uzņēmumu vērtība līdzinās trīsdesmit trim miljoniem. Tieši pēc desmit gadiem es būšu sasniedzis torņa virsotni. Tad es būšu visa apgabala neaprobežots valdnieks un manu uzņēmumu vērtība līdzināsies trīsreiz trīssimt trīsdesmit trim miljoniem, tas ir, veselam miljardam. — Prochoru smacēja vārdu un domu pārpilnība, straujie sirds pukstieni. Viņa acīs liesmoja milzīgs iekšējs speks un šausmas, kas bija ieviesušās sirdī. — Bet… Bet… Viņš sažņaudza dūres, padraudēja kādam tālumā un, atkal pamet's skatienu pār plecu, viss krampjaini sarāvās. — Bet… es jūtu, ka man priekšā kaps… Es negribu! Negribu! Viņš sagrīļojās un aizsedza ar plaukstām seju, kas bija nobālējusi kā līķim.

Pie viņa piesteidzās ārsts. Pietrūkās kājās Ņina un Protasovs, steigšus piecēlās ieskurbušais Inokcntijs Filatičs. Ģenerālis, pamodies no snaudiena, berzēja acis, nez kāpēc viņš bija sapņojis par laci, kas runā cilvēka balsī.

Gaitenī bija dzirdama rēkoņa, gārdzieni, kņada. Lai gan sulaiņi turēja viņu ciet, Pjotrs Daņiličs, izspūris, šausmīgs, tomēr ielauzās svinīgo dzīru zāle un, kratīdams kizila nūju, brēca negantā balsī:

— Slepkava! … Noziedznieks! …

Prochors Petrovičs uzlūkoja tēvu ar šausmu pilnu skatienu: «Spoks, spoks, nelaiķis… Tas nav viņš, viņš taču ārprātīgo namā.»

— Tas ir spoks! . . . Ņina! Jūsu ekselence! … Ko tas nozīmē? No kurienes viņš nākdams?

Slepkava! — Baismīgais tēvs metas virsū baismīgajam (tolam. — Noziedznieks, varnaks! Miesīgu tēvu … Trako mājā …

I iii tu nolādēts! — Viņš izrāvās no sulaiņa rokām un svieda dē-l.uii ar nūju, bet viņu rupji sagrāba un izvilka ārā. — Jū-jū-jūsu ekselence! Viņš AnTisu no… Ar šau-šau … — no aizspiestās mutes lauzās saraustīti kliedzieni, pamazām apklusdami.

Viesi stāvēja sastingušās pozās kā dzīvajā ainā uz skatuves. Visiem pār kauliem pārskrēja auksti drebuļi. Proehors, nobālējis sniega baltumā, ari drebēja, klabināja zobus. Ņina Jakovļevna, pēkšņi zaudējusi spēkus, iekrita atzveltnī, viņai kaklu aizžņaudza krampji, bet nebija ne asaru, ne šņukstu, kas atvieglinātu.

Lai novirzītu uzmanību no nepieredzētā negoda, visi ķērās pie vīna kausiem, sauca: «Ura!», «Lai dzīvo Proehors Petrovičs!», «I.ai dzīvo Ņina Jakovļevna!» Iereibušo klaigas, troksnis, žvadzoņa, kristālā kausu šķinda. Dārdēja mūzika. Ka tornis uzslējās lieliskais diakons Feraponts (Aleksandra tēvs pamāja viņam ar : alvu, sak, «bazūnē nu pilnā kaklā»), pievērsa seju svētbildei un laida spēcīgo basu kā no vara taures:

— Pārpilnīgu un mierīgu dzīvošanu! Veselību un dieva pasargāšanu … Miesas un dvēseles labklājību . . .

Pie satrauktā Procjiora pienāca sulainis ar vēstuli uz paplātes. Diakons dziedāja aizvien skaļak, Proehors bālēdams lasīja neskaidrus ķeburus:

«Proška Ibrahims-Ogli vēl netiosprāga esmu dzīva ierados

lava valstība.»

— Kas atnesa?

— Kāds briļļains vīrs… Viņš vēlas redzēt jūsu augstību.

Diakona balss tricināja visu pasauli:

Prochoratn! … Petrovičam!… Gra-o-o-o-mo-vam!

Visi viesi bez izņēmuma, aizmirsuši Prochoru, aizmirsuši, kur un kā sēž, vaļējām mutēm un ieplestam acīm ar skatienu ieurbās milzeņa diakona skaļajā rīklē.

Proehors — galīgi satriekts un uzbudināts nemanot ielavījās virtuvē. Pie āra durvīm, pieķēries pie skavas un it kā sagatavojies jebkura brīdī aizmukt, stāvēja neliela auguma plikpaurains bārdainis. Prochoram acumirkli sirds apstājās pukstēt, viņu pārņēma ledains aukstums.

— Sapošņikovs! Kā? Sapošņikovs?! — viņš izdvesa un atkāpās.

— Jā, Sapošņikovs… Sinilga un Anfisa sūta jums sveicienus. Atnācu no viņpasaules.

Durvis aizcirtās, apmeklētājs nozuda. Pavāri, pametuši nažus, karotes, pannas, stāvēja izslējušies taisni kā zaldāti.

Līdzko Proehors Petrovičs atstāja zāli, cītīgais kalpotājs — sevišķu uzdevumu ierēdnis Pupkins, izmantodams vispārējo jucekli, nerimās pūst ausis ģenerālim, kurs atkal bija aizsnaudies:

— Atcerieties, atcerieties, jūsu ekselence: Gremova kungs savā neķītrajā, muļķīgajā runā visu laiku uzsvēra: es, sak, esmu noziedznieks, esmu noziedznieks …

— Ko? Noziedznieks? Kas ir noziedznieks? Abā, jā… —j Stipri iereibušais guberņas priekšnieks pamazām sāka atžirbt. 1

— Nu redziet, jūsu ekselence… Tūdaļ apliecinājums, tūdaļ šī pinkainā persona, vecis … Tas ir Prochora Gromova miesīgais tēvs. Iedomājieties, ģenerāli, paša dēls viņu ieslodzījis ārprātīgo namā. Tas ir fakts, fakts… Un tad atkal tie veča vārdi par kaut kādu Anfisu … Jūsu ekselence! Te, bez šaubām, ir kriminālnoziegums. Kas par Anfisu? Kas par slepkavību?

— Ko?… Hm… Jā, jā, — pusaizmigušais ģenerālis pamodās, izberzēja acis, nokrekstēja, izmēģināja balsi: — Kha, kha! Ko? Jūs domājat? 11m… jļ

Pēkšņi viņš sāka justies ļoti apvainots, tūdaļ atcerējās āzi, kas viņam divreiz ar ragiem bija iezvēlis pa dibenu, tad vēl atcerējās, kā viņu gandrīz ar varu bija aizrāvuši uz lāču medībām : un ka nošautais lācis nolamājis viņu par blēdi. Un beidzot šā piedzērušā bagātnieka runa visa vienos dzeloņos, visa nepieļau; jamos pārspīlējumos: tad viņš ir noziedznieks, tad velns; un tas i viss paša gubernatora klātbūtnē… Nu pagaidi tu man! … Tas ļ taču, tas taču … I Im … Jā. Tas taču par traku!

Ģenerālis nosēcās, izstiepa vienu kāju — lokās gan, izstiepa ; otru — arī tā klausa, tad mēģināja piecelties. Atspiedās ar resnajām rokām pret galdu, vr pūlēm atrāva no krēsla plato, nosēdēto i dibenu, izpletās, ar grūtībām iztaisnoja muguru, baismīgi izvalbīja acis un kā vepris, kas uzslējies pakaļkājās, sāka soļot nez uz kurieni.

— Dodiet viņu šurp!… Dodiet viņu šurp! — uzbļāva ģene' ralis, sajūsmināts par savas varas pilnību. — Kur namatēvs? Dodiet viņu šurp! Kur vecais Gromovs? Šurp viņu, šurp viņu, šurp!… Es jums rādīšu! Izmeklēt! Nekavējoties! … Vai tad esat aizmirsuši, kas es tāds esmu? Kur namatēvs? Ņemiet viņu ciet, apcietiniet viņu!… Anfisa? Darīt galu!… Darīt galu Anfisai.

Es jums gan rādīšu lāci un āzi!

Pupkins, pristavs, apriņķa ispravņiks samulsuši sekoja satracinātajam ģenerālim, šaudīja acis, grozīja galvas uz visām pusēm un nezināja, ko iesākt. Tad ģeneraļa kājas saniķojās, ģenerālis stipri sasvērās uz vieniem sāniem, uzpleči sašķiebās: labais slējās uz augšu, kreisais svērās uz leju, tuvāk diakonam, aizvien tuvāk, aizvien tuvāk, un pēkšņi iedārdējās tik spēcīgs sprādziens, it kā šautu no paša Cara-Iielgabala:

— Illl-gus! Ga-a-duuus!

Dūkoņa un dārdoņa plēsa zāli pušu, sienas drebēja, šķindēja glazēs, dunēja ausīs izbrīnītajiem un apdullinātajiem viesiem. Ģenerālis nogārdza: «Kas, ko, kas?» — atkāpās no eksplodējušas bumbas, aizbāza ausis, kājas ceļos kļuva bezspēcīgas, un viņš būtu nosēdies uz grīdas, ja neiekritis mīkstā atzveltnes Krēslā, ko viņam veikli piebīdīja kāds no publikas.

Pa tam Prochors, galīgi satriekts un atstāts viens, gribēja »(griezties ēdamzālē, bet apstulbušās kājas aiznesa viņu tālāk. Ar plecu šļūkdams gar gaiteņa sienu, viņš aizgāja garām aizvērtajam durvīm — pirmajām, otrajām, trešajām — un pa sep-litajām iegāzās vilka istabā. Tur viņš nokrita uz salmu guļammaisa blakus pieķēdētajam zvēram.

— Va’ velns!… Esmu gluži pilnā, — Prochors Petrovičs nomurmināja. Un pēkšņi sajuka, ka viņam kāds iezveļ pa pakausi ar kaut ko smagu tāpat kā tur, pie Altonova. Viņš ievaidējās, iekliedzās: — Ārstu! — un zaudēja samaņu.

Piecdesmit spēcīgas rīkles korī trīsreiz nodziedāja «Ilgus gadus». Viesi vel arvien bija fenomenālās diakona balss burvības varā: viņiem ausīs džinkstēja un dūca kā pēc smacīga tvana. Apķērīgais Inokentijs Filatičs pa to laiku bija paspējis aizskriet uz namatēva kabinetu. Atgriezies atpakaļ, viņš veikli ieveda lūstamo viesi — ierēdni Pupkinu gobelena portjeru ēnā.

— Prochors Petrovičs ļoti lūdza pasniegt jums, jūsdzimtība, lūk, šito dāvaniņu. Ņemiet jau nu par labu … — Viņš iebāza: Pupkinam kabatā etviju no tīra zelta.

Pupkins apstulba, tomēr dāvanu saņēma ar nekautrīgu laipnību.

Bet Ņina Jakovļevna, atžirbusi no vieglās histērijas, sturmēja diakona apdullināto ģenerāli Peretrjachņi-Ģstrovski. Viņa paņēma to zem rokas, virzīja uz vīra tukšo atzveltni un, pieliekusies savam nelielajam kavalierim pie auss, dūdoja:

— Cik jūs esat mīļš, cik jūs esat burvīgs! Esmu tīri iemīlējusies.

— Jā? Ho, ho… Grand mercie, grand mercie. Bet jūs taču esat dieviete Diana. Nē, kur nu!… Pati Psiche var būt tikai jūsu kalpone… — Ģeneraļa kājas vēl arvien nebija drošas: viņš grīļojās, zelta uzplecis svērās uz Ņinas pusi.

— Ģenerāli, esmu pārliecināta, ka jūs atstāsiet bez ievērības šo… šo… šo mana vīratēva izlēcienu, viņš taču psiehiski smagi…

— Jā!… Tur, ziniet… Jā… Mm, hm… Tur, kā to lai saka …

— Nu redziet, mēs esam klāt. Sēdieties mana vira atzveltnī, uzņemieties namatēva lomu šais dzīrēs! Bet es būšu jūsu mīlā Sofi. Zinu, es visu, visu zinu, — rotaļīgi smaidīdama, Ņina padraudēja tam ar mazo, kā no kristālā izdrāzto pirkstiņu. — Jūs esat viltnieks, ak, kāds viltnieks! Sievietes pret jums, es redzu, nav Vienaldzīgas …

— 11o, lio!… Grand mercie, grand mercie. — ģenerālis piezīdās ar lūpām pie Ņinas rokas.

Bet viņa tam čukstēja:

— Jūsu Sofijai es Rezervēju mazu suveniru: kaklarotu ar briljantiem.

Ģenerālis braši piecēlās, sasita piešus un trīsreiz ļoti galanti nošmaukstināja smaržīgo Dianas roku. Bet tūdaļ arī salīgojās un iezvēlās atzveltnī: — Man liels prieks par manu mercie… grand Sofic, grand Sofie . ..

Tad jaunā Diana, smaidīdama ar acīm, zobiem un visām sīkajām grumbiņām, pieslīdēja pie Priperentjeva. Uzskatīdama šo atvaļināto poručiku par sava vīra niknāko ienaidnieku, viņa nosēdināja to sev blakus: «Mīļais mesjē Priperentjev, šeit jums būs ērtāk …»

Bet Inokentijs Filatičs kaut ko čukstēja Nadeņkai. Tā smaidīja un, visa nosarkusi, piemiegusi acis, koķeti raudzījās uz sirmo, gaļīgo ģenerāli ar melnajām ūsām.

Dzīres turpinājās.

— Kungi! — Namamāte piecēlās ar šampanieša kausu rokā.

— Mans vīrs saslimis, pie viņa šobrīd ārsts. Ziniet, bezgalīgas pūles sakarā ar jubilejas svētku rīkošanu, bezmiega naktis, rūpes, — viņš šausmīgi pārguris. N11 arī iedzēris, protams. Un tā pēkšņi zaudējis spēkus. Nu atvainojiet, kungi, ka tā iznācis. Es ieteicu … Es paceļu šo kausu uz mūsu goda viesa — viņa ekselences Aleksandra Aleksandroviča dārgo veselību. Urā, urā, kungi!

Saskandināja, izdzēra. Mūzika. Atkal ielēja.

— Kungi! — Paslējis gaišbrūno bārdiņu, piecēlās Pupkins.

— Mūsu ļoti cienītais Prochors Pctrovičs ir viens no solidāka-jiem mūsu lielās valsts darbiniekiem. Viņš ir vispār pazīstams ar savu tīro sirdsapziņu un neaptraipīto godu … (Šai vietā Rja-biņins un Sacharovs iekrekšķējās, bet Inokentijs Filatičs nošķaudījās un jautri iesaucās: — Kas tiesa, tas tiesa!) Viņa komersanta ģēnijs arī sasniedzis lielus augstumus. Taču bez šīm pozitīvajām lietpratīga veikalnieka īpašībām Prochoram Petrovičam piemīt vēl apbrīnojamas runas dāvanas. Lieliskā, spilgtu salīdzinājumu pārpilnā runa, ko viņš teica ar visdziļāko patosu kā žestos, tā vārdos, varētu noderēt par spožu paraugu ikvienam oratoram … — Pupkins runāja dedzīgi un daiļi, laiku pa laikam pieķerdams roku pie kabatas ar zelta etviju.

r

Saskandināja, iedzēra. Mūzika. Vēl ielēja. Un tosti birtin bira cits pēc cita. Šampanietis plūda straumēm kā pasakā. Arī brašais ģenerālis Peretrjachņi-Ostrovskis divreiz mēģināja piecelties ar atbildes tostu, bet to paveikt viņam nekādi neizdevās.

7.

Piedzērušos viesus no pusdienām uz dzīvokļiem gan aizvadāja trijjūgos, gan aiznesa nešūs. Iļja Petrovičs mājup devās kājām, pa ceļam tomēr vārtījās arī pa zemi.

Ģenerāli, kam bija ierādītas trīs parādes istabas augšējā stāvā, sāka raut žagas. Viņš lūdza Izidoru savienot viņu pa tālruni ar mademoiselle Sofie, bet nedzērušais Izidors visādi pūlējās atrunat ģenerāli, simto reizi teikdams, ka «mēs atrodamies taigā, bet mamzele tūkstoš verstu tālu pilsētā» un ka «jums, cienītais, ir labpaticis pusdienās pārlieku iebaudīt, tāpēc tās žagas, bet nu esiet tik laipns, cienītais, jūsu ekselence, izģērbties un ar dieva palīgu atlaisties gultā». Ģenerālis, žagodams un trallinādams «la, la, la», ņēmās pārliecināt Izidoru, ka viņš negribot gulēt, bet vilkšot kažoku mugurā, ņemšot slēpes un iešot lāčus medīt. Izidors sita ar plaukstām sev pa gurniem, klusi smējās un sacīja:

— Tagadiņ laiks ir ļoti karsts, ārā ir vasara, bet jums labpaticis teikt — slēpes.

— Ho, ho, lio… Slēpes? Es saku — slēpies!

Kur tu biji, ķivulīt?

Si.iabulfti iebaudīt.

Ģenerālis griezās dancī, atpogādams bikšturus.

Ak jaunība! — vecais Izidors stenēja, palīdzēdams izģērbties lielkungam, kas centās izlikties par jaunāku. — Nekādi nevarat norimt…

— Ho, ho, ho! . . . Nu ko? Nu ko? Es vēl, brāl . . . Bet saldējums gan bija velnišķīgi garšīgs… Un tas pats… «Kliko», «Kliko»…

— Jā, «Kliko» nav slikts, jūsu ekselence. Bet pārējās lietas jums palīdzēs kāda nāriņa. Es iešu un vienu stundiņu pastaigāšos. Vai jūs, cienītais, nāru nebaidāties?

— 11o, ho! Es? Nāru? Nemaz, — attrauca līdz veļai izģērbtais ģenerālis.

Izidors izgāja, pa durvīm pie ģeneraļa iestūma Nadeņku, bet pats devās krēslainajā dārzā, kur ziedēja un smaržoja puķu tabaka.

… Pulksten desmitos vakarā uzliesmoja iluminācijas. Pulksten vienpadsmitos trīs apuguņoti tvaikoņi ar diviem orķestriem un diviem koriem aizveda viesus izpriecas braucienā pa Drūmupi. Laimīgā Nadeņka skraidīja no viena pazīstamā pie otra un, caur deguntiņu smiedamās, čivināja:

— Vēliet man laimēsi… Tagad esmu ispravņiciene. Mans muļķis dabūjis dienesta paaugstinājumu.

Priekšējā tvaikonī — Prochors Petrovičs ar Ņinu, ģenerāli un pārējiem goda viesiem. Ar Nadeņkas devīgās sirds palīdzību jaunizceptais ispravņiks ne soli neatkapās no ģeneraļa. Prochors bija pārspīlēti jautrs un bezbēdīgs.

— Kungi! — Viņš pastiepa roku pret nakts tumsu kā Fal-konē Vara jātnieks. — Paraugieties, kāds skaistums visapkārt!

Patiešām bija pasakaini. Tornis «Esi modrs» zaigoja tūkstoš spuldžu mirdzumā kā tumsā iegravēta smaragda spēļu lietiņa. Klinšainos upes krastus neskaitāmās vietās apgaismoja daudzkrāsaini, bengaliski uzliesmojumi. Gan šur, gan tur gar upi gaisā spurdza spožas, fantastiskas dzirkstis. Kalnu virsotnes ar liesmainajiem sārtiem šķita izverdam uguni kā vulkānu rīkles. Tas viss kā miljoni sadrupušu zvaigžņu bira tumšā ūdens spoguļa bezdibenī.

No priekšējā tvaikoņa trīsreiz pamāja ar degošu lāpu. Torņa galā puisēns iekliedzās:

— Fedotič! Ei, Fedotič!

— Dzir-du!…

Un, drebinādami nakts tumsu, cits pēc cita sāka dārdēt lielgabala šāvieni. Pēc piecām minūtēm atskanēja sprādziens no viņā piekrastē stāvošās dēļu fregates. Reizē ar sprādzienu no fregates izšāvās daudzkrāsainu uguņu kaskadc. Dzirksteļu fontāni apgaismoja nakti daudzu verstu tālumā, un uz drūmajām debesīm cits aiz cita traucās ugunsputni, drakoni, velni, raganas. Lūk, uzvijās gaisā un spoži pavizēja pret tumšajiem mākoņiem piroteehnikas galvenais triks — zeltaini ugunīgs transparents: «Prochors Gromovs X gados».

Pārsteigtie viesi aiz brīnumiem spiedza, sita plaukstas, kliedza urā. Orķestri spēlēja, cik vien jaudas, dziedāja kori, lielgabalu šāvieni sita ausis ciet.

— Kolossal, kolossal! — no saldējuma saaukstējies, nemitīgi džerkstēja iereibušais misters Kuks. — Kanonade kā Sevasto-pol!… Kā ļoti labāks krieva sakāmvārds: «Zemnieks papriekš norībina, tad pārmet krustu,» [11] — tā viņš dāmu sabiedrībā klāstīja savas spožās krievu valodas un krievu vēstures zināšanas.

Tikai Prochors Petrovičs, kas nesen bija vērojis lielisko taigas ugunsgrēku, noraudzījās šinīs bērnišķīgajās uguntiņās vienaldzīgi, ar sātana gudrības atspulgu acīs.

«Sapošņikovs … Sapošņikovs .. . Ārprātīgais tēvs… Miroņi Ik celties no kapa … Anfisa, Sinilga, Sapošņikovs… Un vēl šis velna Ibrahims… Nē. es atsakos saprast, kas ar mani noliek.» Sirds Prochoiam bija skumju pilna, viņš tomēr turpināja pļapāt ar viesiem ļoti jautri un bezrūpīgi. Sī Prochora Petroviča pārspīlētā jautrība sagādāja arvien lielākas rūpes ārstam, kas novēroja viņu caur zilajam brillēm. (Chirurga Dobromislova svētkos nebija, viņu bija nobaidījusi taiga, un, pastrādājis slimnīcā kādu mēnesi, viņš aizbrauca mājās.)

&gt;

— Man nepatīk jūsu laulātā drauga veselības stāvoklis, — sliktā vācu valodā ārsts Ņinai sacīja, ar garajiem pirkstiem plucinādams savu asirieša bārdu.

— Es jau sen baidos par viņu, — Ņina atteica. — Un tā šāsdienas runa! Ak kungs, būtu jel ātrāk tas viss beidzies, visi šie svētki! Bet sakiet, dieva dēļ, — kas viņam kait?

— Kaut kas līdzīgs pirmajām psiehostenijas pazīmēm.

— Pavisam nelaikā! Bet kāds tam var būt iemesls, doktor?

— Dvēseles satricinājumi, kā, piemēram, tēva skandalozā parādīšanās. Nenormāli biežās iedzeršanas… Nu… Pārmērīga kokaina lietošana …

— Vai tas bīstami?

— Nedomāju. Laba atpūta — un viss pāries. Kaut gan es neesmu speciālists.

— Mersi. Es brīnos, kā bija varējuši ielaist tēvu… Nu labi… Vēlāk parunāsimies. — Viņa iesaucās: — Kungi! Vajag pasteigties. Pulksten vienos sāksies balle.

Tvaikoņi pagriezās atpakaļ.

Prochors dejās nepiedalījās. Viņš ar četriem galvaspilsētas viesiem sēdēja savā plašajā, diezgan neērtajā kabinetā, kas bija iekārtots pseidomauru stilā.

— Piedodiet, ka tā sagadījies… Tiesa, nepiedienīgi jau nu ir, bet ko lai dara? Komercija, — bijušais poručiks Priperentjevs tusnīdams un sēkdams iesāka nopietnu sarunu. — Tātad, ļoti godātais Prochor Petrovič, izsakot jums pienācīgo laimes vēlējumu jūsu spīdošās darbības desmitgadu jubilejas dienā, mēs par nožēlošanu esam spiesti jūs sarūgtināt, paziņojot sekojošo: attiecīgās galvaspilsētas instancēs esmu ierosinājis jautājumu, lai atņemtu jurrrs, cienītais kungs, zeltu saturošo zemes gabalu, kas pēc likuma pieder man …

— Un kas tad ir? — Prochors nevērīgi sarauca uz augšu vienu uzaci, bet sirds viņam sāpīgi sarāvās.

— Tas ministra biedrs, kas …

— Kas tagad nav pie stūres, — Prochors pārtrauca Pripe-rentjevu. — Bet pēctecim jūs pratāt iegrūst lielāku kukuli, nekā es iedevu atstādinātajam augstmanim. Vai ne tā?

— Vai jūs to apgalvojat liecinieku klātbūtnē?

— Par jūsu kukuli es runāju tikai varbūtēji, bet par savu, jā, saku atklāti, liecinieku klātbūtnē. Es tomēr nedomāju, ka valsts likumi būtu uzpērkami jebkuros apstākļos. Es katrā ziņā ar jums paspēkošos, lai tur vai kas. Tas pirmkārt. Bet otrkārt — zeltraktuvē «Jaunā» esmu ieguldījis vairāk par diviem miljoniem rubļu.

— Diezin, vanadziņ, diezin vai būs tik daudz, — sirmbārdai-nais tirgonis Sacharovs nošņauca degunu sarkanā kabatas drā-niņā. — Mēs apskatījām zeltraktuvi. Pamatkapitals tur būs kādi divi vai trīs simti tūkstoši. Tā laikam, draugi?

— Tā gan, tā gan, vairāk nebūs, — visi trīs apstiprināja.

Tikai zvērinatais advokats Arzamasovs — neizskatīgs, plikpaurains večuks ar sakniebtām lūpām — piebilda:

— Vislielākais — trīssimt piecdesmit tūkstošu. Ar visu jauno iekārtu. Kopā ar zemes bagaru.

«Es tevis, Ibrahim, nemaz nebaidos… It nemaz nebaidos. Tad tu redzēsi.»

— Un kas tad ir? — Prochors sarauca uz augšu otru uzaci.

— Bet tu, vanadziņ, no šās raktuves esi jau paguvis saņemt savus divus trīs miljoniņus, — rupjā basa balsī atkal ierunājās Sacharovs, purinādams un četrkārt salocīdams savu kabatas drāniņu.

— Es varbūt esmu saņēmis piecus miljonus un saņemšu vēl trīssimt trīsdesmit trīs, bet jūs, kungi, nevienas mārciņas pat paostīt nedabūsiet.

— Piedodiet, Prochor Petrovič, — jurists Arzamasovs pavēra plānās lūpas un sakārtoja zelta brilles uz sava trauslā deguna.

Atļaujiet iepazīstināt jūs ar lietas apstākļiem. Zeltraktuvi «Jaunā» un visu zeltu saturošo zemes gabalu ap to tuvākajā laikā pārņems savās rokās akciju sabiedrība ar pieci miljoni lielu pamatkapitalu. Akcionāri ir lielākie Krievijas komersanti, to skaitā jūsu kabinetā klātesošie Rjabiņina kungs un Sacharova kungs un vēl daži no Vakareiropas kapitālistiem. Mēs lolojam cerības, ka arī jūs, Prochor Petrovič, neatteiksieties iestāties mūsu…

— Pateicos, pateicos… — Prochors sāka smieties pilnā kaklā. — Varat lolot cerības, cik vien jums patīk. Bet runāt par to vēl ir pāragri. Nē, pasvilpojiet vien! … Nekā nedabūsiet! Itin nekā. Vai tad es jums kāds puika esmu, vai? Šodien piederēs man, rīt jums? — Prochors satraukts sāka soļot pa kabinetu, paceldams savu griezīgo balsi līdz augšējiem toņiem. Būtu jel jūs padomājuši ar saviem gudrajiem pauriem!

— Piedodiet… Vai nevarētu korektāk…

— …Vai jūs esat padomājuši par manām personīgajām pū-Icm un manu bagāto pieredzi, ko esmu ieguldījis šai uzņēmumā? A4ans darbs, manuprāt, ir miljarda vērts!… Trīssimt tūkstoši, trīssimt tūkstoši! Lai nu kāds padomā, kas par nocenotājiem radušies! Bet jums, leitnant Cupriņņikova kungs, tas ir, atvainojiet … poručik Priperentjev, jums pavisam nav piedodams, ka paceļat jautājumu par zeltraktuves atdabūšanu. Jūsu brālis bija pametis zemes gabalu likteņa varā, nebija tam nemaz pieskāries, bet jūs par to pat nekā nezinājāt. Nu, bet jums un jūsu dubultniekam leitnantam Cupriņņikovam, blēdim un nelietim, — ha, ha, ha!.. . Jā, jā, nemaz nerauciet degunu un neboliet uz mani baismīgās acis, — jums, blēdim un nelietim, atvainojos, nevis jums, bet nelietim Cupriņņikovam, kas mani apzaga pie resnās Duņ-kas, pie Avdotjas Fomiņišnas, jums tādas neķītras lielas, protams, negadās pirmo reizi …

— Kungi, es ieteicu iet projām … Ko tas nozīmē, ko tas gan nozīmē?!

— Gromova kungs! — atskanēja sauciens. — Ņemiet vērā, Gromova kungs, ka akciju sabiedrībā piedalās svarīgas valsts dienesta personas.

— Es uzspjauju svarīgajām personām! Es tās uzskatu par mazsvarīgām! — Prochors nesavaldīgi dārdināja, no mutes viņam šļakstījās siekalas. — Zeltraktuve ir un būs mana. Es apbruņošos ar lielgabaliem un ložmetējiem! …

— Akciju sabiedrībā piedalās ķeizara ģimenes locekli, — brīdinot atskanēja draudīga balss, taču Prochors nekā nedzirdēja.

— Es apbruņošu visus strādniekus, visu apgabalu. Uzvariet mani karā. Es neviena nebaidos, man nav bail no neģēlīgā tirgoņa Altinova, es to palaidīšu Ņevā zem ledus, es nebaidos ne Ibrahima, ne Anfisas… Ne ari Sapošņikova. Neviena nebaidos! …

— Kas par Ibrahimu? Kas par Anfisu?

Prochors dziļi atvilka elpu kā no atvara izniris slīcēis. Viņš pieķērās pie krēsla atzveltnes, iesita ar delnu sev pa pieri, un viņa apmulsušās acis sāka nemierīgi šaudīties.

— Piedodiet, piedodiet, kungi, — viņš lūdza žēli un laipni.

— Esmu ļoti noguris… Jau pulksten trīs naktī… Esmu slims… Man, kungi, nāk miegs.

Viņu uzklausīja tikai mēms kabineta tukšums. Prochors sāpīgi saviebās un grīļodamies tuvojās paklājiem pārsegtajam turku dīvanam.

Svētki turpinājās vēl otrajā un trešajā dienā. Bet Prochors Petrovičs tanīs nepiedalījās. Viņš ar prieku nodevās ārsta Ieteiktajai atpūtai un, izņemot Ņinu, kuru bija sarūgtinājusi viņa uzvešanās, nevienu nepieņēma.

Viesi aizbrauca. No sniegotā klajuma, kur svētku dalībniekus vasaras vidū, tāpat kā ziemā, vizinājuši nartās iejūgti brieži, kur dzīrotāji klausījušies divu šamaņu noslēpumaino buršanu un mielojušies ar saldējumiem, tagad vezumiem vien veda projām sāli, kas bija aizstājusi sniegu.

Visos Gromova uzņēmumos ļaudis stājās pie darba. Sākās jauns gadu desmits, kas Prochoram Pelrovičam solīja neskaitāmas miljardu bagātības un līdz ar tām slavas spožumu, vislielākās varenības augstienes.

Ta Prochors, domai liesmojot, kvēlās dusmās bija sviedis pasaulei acīs augstprātīgu izaicinājumu.

Acīm redzot viņš tomēr nezināja, cik stāvas ir nogāzes daždažādām cilvēka sapņu augstienem, kādus dziļus grāvjus ir izrakuši dzīve ap personīgas labklājības troņiem, kāda zaņķī var nokļūt cilvēks, meklēdams iznīcīgu slavu, un kādā tumsībā viņš var iestigt, paceldamies visiem pāri.

So vienkāršo gudrību Prochoram simtiem reižu atgādināja Ņina. Taču Prochors, sasniedzis divu gadu desmitu robežu, kļuva daudz kurlāks, daudz aklāks un cietsirdīgāks nekā senāk.

Visa Prochora Petroviča dvēseles darbība šobrīd norisa atkarīgi no viņa pārdzīvotajiem realajiem sapņojumiem.

Pirmais stingais sapņojums — stiehiskā taigas degšana, kad Prochors pārbijies visu ko bija apsolījis strādniekiem: «Draugi, glābiet visu, kas mans un jūsējs,» — bet, tiklīdz bīstamais brīdis pagājis, no visa atteicies. Otrais sapņojums — dienas pirms asins izliešanas un asiņainā strādnieku apšaušana. Trešais sapņojums — tuksnesīgā vientulība kopā ar diviem veciem vīriem un atkal dzīvo Anfisu. Ceturtais stingais sapņojums — svētku mielasts, tēvs, kas nolād dēlu, Ibrahima-Ogli reālā ēna un Ša-pošņikovs, kas augšām cēlies no miroņiem.

Un tas viss kopā — ugunsgrēka stiehija, halucinācijās, spoki, asinis — nesaudzīgi dragaja nervus, jauca domas. Pagātne aizstājusi tagadni, un tagadne atvirzījusies atpakaļ. Pagātnes realitātes ieslēgušas viņu ciešā lokā, nostājušās viņa acu priekšā visā augumā.

Viņš dzīvoja un darbojās starp šīm pagātnes realitatēm.

Bet šāsdienas notikumi, visi viņa darbi un nodarbība, pavēles kalpotājiem, sarunas, uztraukumi — tas viss viņam šķita kā

sapnis, kā miglā tīts, skara viņa apziņu tikai ar vienu savu kaldni.

Taču visa traģēdija bija tā, ka, alkatības iekšējās balss pavedināts, slavas spožuma apžilbināts un valdzināts, Procbors Pet-rovičs nekādas pārmaiņas sevi nemanīja: viņš joprojām dzīvoja un strādāja, kā viņa vietā būtu dzīvojis ikviens cits cilvēks, kas nemana sava galvenā saprāta aptumšošanos.

Jā, galvenais saprāts bija aptumšojies, bet atjautīgais joku meistars — prāts skaidrs un darbīgs. Ar skaidru prātu apsvēris visu nākamo gadu desmitu, Prochors Petrovičs izdeva pavēli: «Izsmelto, mazienesīgo zeltraktuvi «Sasniedz» pagaidām slēgt. Apakšzemes šacbtas piepildīt ar ūdeni, lai blēži neizlaupa. Bet visus strādniekus no šejienes pārvest uz zeltraktuvi «Jaunā», kas būs jāatdod Pēterburga dzīvojošiem īpašniekiem. Šurp pārvest arī piecus simtus grāvraču no ceļu darbiem, kas tuvojas beigām.

Zeltraktuvē «Jauna» darbu organizēt divās maiņās — dienu un nakti. Strādāt ar plēsoņu paņemieniein ka ienaidnieka zemē, tas ir, izsmelt galvenās dzīslas un ar zeltu bagātās smiltis, pārējo pamest.» Lai tic sātana rīmas no Pēterburgas ar visām savām augstdzimušajām personām un cara ģimenes locekļiem uzlaiza druskas no Prochora Groinova bagatā galdal

— Tas tā drošības pēc, i— viņš sacīja kalnu inženieriem Abrosimovam un Obrazcovam un arī galvenajam darbu vadītājam Protasovam. — Es tomēr esmu vairāk nekā pārliecināts, ka viņi nemūžam neatņems man šito zeltraktuvi. Nenieka nedabūs!

Taču zem četrām acīm ar Protasovu Prochors teica:

— Andrej Andrejič, es gribēju jūs lūgt aizbraukt uz Pētcr-pili un attiecībā uz zeltu saturošo zemes gabalu rīkoties tā, kā es būtu rikojies — ar plašu vērienu, nežēlojot līdzekļus.

— Rīkoties tā, kā jus, Prochor Petrovič, to būtu darījis, es, protams, nevaru.

— Jā, saprotu. Tur vajadzētu dot kukuļus. Varbūt Parčevskis tur būtu savā vietā? Kā jūs domājat?

— Manuprāt, ja drīkstu atklāti runāt, augstākās sfērās ir jau izlemts atņemt jums zeltraktuvi. Un jūs nespēsiet tam pretoties. Lietpratīgā saruna ar juristu Arzamasovu es uzzināju, ka akciju sabiedrība bez sava pamatkapitala piecu miljonu apjomā saņēmusi no valsts bankas desmit miljonus subsidijas, un rezervē tai lieli dūži — Beļģijas un Anglijas kapitalisti. Akciju sabiedrība bez jūsu zemes gabala atpirkusi daudziem zeltrūpnie-kiem viņu uzņēmumus, tā sakot, ar visu ierīci. Tātad… Paši redzat…

— Jā, — Prochors nopūtās. — Nu, uzspļaut! Nekavējoties jāiesniedz pieteikums uz tiem iecirkņiem, ko atklājis Obrazcovs.

— Vispirms tie jāapskata.

— Labs ir. I&lt;ā nekā šajās dienās …

Prochora Petroviča otrā pavēle skanēja: «No pirinā jūlija visiem strādniekiem pazemināt algu par divdesmit procentiem, darba dienu visos uzņēmumos pagarināt par divām stundām. Noslēgt līgumus ar jauniem noteikumiem. Neapmierinātos uz vietas atlaist no darba, izmaksājot tiem uz priekšu divnedēļu algu.»

Tas viss pārsteidza darbaļaudis kā negaidīts pērkona spēriens no skaidrām debesīm. Bet no Eiropas Krievijas sāka ierasties jaunas strādnieku grupas, un tepat atsevišķās sādžās bija savervētas sibīriešu grupas, tas krasi izmainīja apstākļus un tūdaļ apslāpēja nemieru, kas draudēja uzliesmot Gromova veco strādnieku vidū. Saucēju balsis apklusa, kvēlās acis apdzisa, darbaļaudis atkal bija spiesti padoties savam senajam, sūrajam liktenim, ko nebija spējušas atvieglot arī izlietās asinis.

Tatad viss pa vecam. Tikai zem velēnām simtiem līķu ar ložu caururbtām mugurām pagriezās uz otriem sāniem. Bet virszemē — zobu griešana, klusas asaras un žūpošana.

Tā Prochors Gromovs iesāka savu jauno gadu desmitu, kļūdams līdzīgs evaņģēlija minētajam sunim, kas aprij pats savus vēmekļus.

Sis spožais sākums izsita no sliedēm arī Andreju Andrejeviču Protasovu. Bet dziļi satricinātā Ņina apjuka.

— Nu, ko lai daru? Ko lai iesāku? Nē, tas taču ir ārprāts …

Zinādams, ka Ņina ir pret viņa rīcību, Prochors tagad nemaz vairs ar to neapspriedās, viņš pilnīgi izslēdza sievu no savas ikdienišķās dzīves, norobežojās no viņas ar klusēšanu, aizvainoja rupjām frāzēm, staigāja ap viņu izlaistiem nagiem kā mežonīgs runcis.

Ņina to sāpīgi izjuta, bet, noslēgdamās savā pasaulē, cieta bēdas klusībā. Viņa tomēr nolēma uzsākt pret vīru cīņu, tas ir, pievērsties tiem pašiem senajiem praktiskajiem pasākumiem, tikai plašākā mērogā. Viņa nezināja, kā citādi ierobežot vīra alkatību, pasargāt darbaļaudis un līdz ar to novērst visa uzņēmuma bojā eju. Kopa ar Protasovu stādamās pie plašu darbu organizēšanas, Ņina ļoti baidījās no sekām. Viņa zināja, ka sa-tracinās vīru līdz pēdējam un ka vīrs dzērumā var nonāvēt viņu pats savām rokām vai uzsūtīt slepkavas.

Nostiprināt Ņinā tādu priekšnojautu palīdzēja Protasovs. Tas no viņa puses varbūt bija priekšlaicīgi, varbūt pat ļoti nežēlīgi.

Reiz viņi abi ar Ņinu aizbrauca uz taigas upīti, kur Protasovs bija atklājis grafita slāņus.

— Tu vari šeit organizēt savu ienesīgu uzņēmumu, — Protasovs sacīja. — Atklājuma noslēpumu es pagaidām neizpaužu. So iecirkni, kas satur daudz grafita, es dāvāju tev, Ņina. Bet… Vajag visu apdomāt, visu apsvērt. Nelaime tā, ka Prochors Pet-foviēs manās acis vairs nav cilvēks, vairs nav viengabala per-MHiiba. Ģenialitātes spožums, kas no sākuma mani valdzināja, viņa ir galīgi satumsis. Tā muļķība, ko Prochors Petrovičs pašlaik dara, atklāj viņā, atvaino izteicienu, sirdsapziņu zaudējušu holentotu. Par divdesmit procentiem pazemināt algu, par divām hlundām pagarināt darba dienu, velns sazina, ka to lai nosauc!… Tagad var sagaidīt jaunu streiku, jaunu asins izliešanu. Es toni.t paredzu, ka Prochoru Petroviču vai nu strādnieki nogalinās, vai arī viņš pats nonāvēsies. Tas ir skaidrs. Un, lūk, tagad pats galvenais. — Protasovam balss iedrebejās, krūtis sāka straujāk (ilaties. — Vai tu mani mīli?

Jautāts bija atklāti, no sirds sirdij, Ņinai gluži negaidot.

— Jā, — viņa bez stomīšanās atzinās.

Protasovs nemaz nebija gaidījis tik drīzu atbildi un, vēl vai-iak uztraukdamies, jautāja:/

— Vai tu vari kļūt mana sieva?

— Nē. Es vēl joprojām mīlu Prochoru, es jūtu, ka iekšēji esmu ar viņu saistīta un nespēju saraut šīs saites.

Viņi sēdēja pie ugunskura, tējkannā vārījās ūdens. Trīs straž-ņiki, kas tos bija pavadījuši, pusdienoja attālāk, pie otra ugunskura.

Izlikdamies mierīgs, Protasovs izvilka no kabatas naudas maku, izņēma no tā prokurora Straščalova ziņojumu tieslietu ministram par Anfisas Kozirevas nonāvēšanu, klusēdams pasniedza to Ņinai, bet pats aizgāja peldēties.

Ņina lasīja ilgi, pa vaigiem viņai ritēja asaras tieši uz pa-pīra, tinte izplūda, un gar acīm aizslīdēja pagājusī jaunība. «Nelaimīgā Anfisa, nelaimīgā es pati!» Ņina laiku pa laikam nopūtās, un dvēseles tumsa apņēma viņu kā bieza migla.

Protasovs, atsvaidzinājies un it kā vēl vairāk nomierinājies, sēdēja viņai blakus.

— Noslēpumainās baumas par to, ka mans vīrs nonāvējis mīļo Anfisu, man jau son zināmas, — un Ņina pārspīlēti dievbijīgi pārmeta krustu. — Es tomēr, mīļais Andrej, neticu šīm baumām. Piedod man! Varbūt tev tas nepatīk, tāpat kā nepatīk, ka es pielūdzu dievu par mocekles dvēseli… Bet… tāda nu es esmu.

Protasovs, vairs neizlikdamies mierīgs, sāka caur nāsīm strauji elpot.

Man netrūkst vēl citu pierādījumu, ka Prochors ir Anfisas slepkava.

Ņina neatbildēja.

Nesaprazdams, kāpēc Ņina klusē, Protasovs sāka skaisties. Viņam ļoti gribējās, lai Ņina tikpat dziļi notic, ka vīrs ir slepkava, kā tic viņš, Protasovs.

— Kuģu piestātnē es satiku kādu politisku trimdinieku Sa-pošņikovu, tā miesīgo brāli, kurš sadedzis kopa ar Anfisu, — Pro-tasovs stāstīja, balsij mazliet iedreboties. — Sis pats Sapošņi-kovs šobrīd strādā pie mums kantorī. Viņam ir brāļa vēstules, ko tas rakstījis īsi pirms nāves. Tanīs…

— Ak, es neticu ne jūsu Sapošņikoviem, ne jūsu prokuroriem! — Ņina viņu dusmīgi pārtrauca. — Es ticu veselam saprātam. Procbors mīlējis Anlisu līdz ārprātam, tāpēc viņš nebūtu spējis to nogalināt. Drīzāk viņš pats nonāvētos.

— Otello ari mīlējis Dezdemonu. Un tomēr…

— Tas ir Sekspira izdomājums. Sekspirs melo!

— Tas nav nekāds izdomājums. Tas ir cilvēka kaislību nerakstīts likums.

Atkal iestājās klusums, spraigs kā stīga, kas savilkta iīdz maksimalai iespējai.

— Un tas ir tavs pēdējais vārds?

— Jā, pēdējais. Pašreizējos apstākļos es nevaru kļūt tava sieva. Vēl jo vairāk tāpēc, ka mūsu parliecībām ir par daudz dažādi virzieni.

— Ak Ņina! Man ir apnicis desmitiem reižu tev pierādīt vienu un to pašu. Līdz riebumam…

— Redzi, tu saki, ciņa prasa upurus, asinis. Aleksandra tēvs apgalvo, ka cīņai jabut idejiskai, bez asiris izliešanas. Kam tad taisnība? Sis apgalvojumu pretrunīgums ir šausmīgs. Tas mani nomāc, moca.

— Liecies mierā, Ņina! Tava iztēlotā naivitate, piedod, sāk mani kaitināt. Tu ļoti labi saproti, kam taisnība. Bet tev, dzimušai bagatiba … Pagaidi, pagaidi! 1,.auj nobeigt. Tavs liberālisms, protams, ir skaists žests. Tavu aitruismu tev ir iepotējis pops, baidīdams ar kaut kādu pastaro tiesu, ar kaut kādu «viņpasauli». Līdz ar visām tava rakstura labajām īpašībām tev piemīt daudz iedzimtu trūkumu, par kuriem tu pēc būtības neesi vainojama. Tu esi bagātnieka meita un nemaz nevari būt citāda.

Ņina cieši noraudzījās Protasovā ar lielajām, skumīgajām acīm. Sāpīgi šaustīdams Ņinu ar vārdiem, Protasovs nevarēja vien viņā nolūkoties. «Kāda tu esi skaistule!…» viņš tikko balsī nepateica.

— Paldies par lekciju … Bet es, Andrej, neesmu kursiste, — Ņina ironiski iebilda. — Nu, ko tad tu īsti no manis prasi? — pēkšņi iedegdamās, viņa gandrīz iekliedzās.

Protasovs piecēlās no zemes ceļos un, sabāzis rokas bikšu kabatās, gatavojās izteikt savu domu līdz galam.

— Es prasu to, ko tu nespēj izpildīt, —.viņš skumji iesāka un ieturēja pauzi. — Es prasu, lai tu visu savu mantu ziedo tautas atbrīvošanas cīņai. Es prasu, lai tu kļūsti tikpat nabaga, k/uls esmu es. Tu paraugies, kādas mokas izcieš tā dēvējamie Cm .1 noziedznieki. Cietumi ar tiem pārpildīti, katorga, trimda. I . tiem atdodu visu savu peļņu. Man nav ne graša pie dvēseles. I prasu, nevis prasu, bet pazemīgi tevi lūdzu kļūt nabagai cēlā mērķa dēļ. — Bridi klusējis, viņš tāpat uz ceļiem pievirzījās pie llfilrauktās Ņinas, aiz neuzmanības apgāza burgundieša pudeli lin saņēma Ņinas roku: — Tad mēs abi, būdami pilnīgi vienlīdzīgi, uzsāktu jaunu dzīvi. Tava sirdsapziņa, Ņina, tūdaļ kļūtu mierīga, un tu būtu atradusi sev lielu laimi. Taču riē, Protasovs nopūtās, izlaida Ņinas roku no savējām, aizvēra acis un luīvērsās. — Tas nekad nenotiks; Nekad…

Tad Ņina metās viņam pie krūtīm, sāka raudāt un caur asa-

i ;nn smieties.

— Andrej, Andrej! Cik tev skaidra sirds, cik tu esi lielisks!

— Esmu netīrs, esmu ikdienišķs cilvēks… Man pat pārmet, ka es dejojot pēc kapitālā stabules… Nē, es esmu slikts revolucionārs. — Protasovs drūmi atbildēja, ar vēsu vienaldzību uzņemdams viņas glāstus. Viņš pacēla pudeli, saskalināja. —, Redzi . *. arī pudeli apgāzu. Viss izlijis, — viņš sacīja, mēģinādams smaidīt. Un pēkšņi sajuta, ka mīļotās sievietes tuvums viņu visu saviļņojis, asinis kā stiprs vīns pa visām dzīslām steigā plūst uz sirdi. Pietvīcis, samulsis viņš gribēja, pirmoreiz apkampt Ņinu, tomēr savaldījās.

— Vai gribi, es tev parādīšu otru iespējamu dzīves ainu? — asaras slaucīdama un žirgti smaidīdama, iesaucās Ņina.

— Jā. Gribu.

Ņinai acis iekvēlojās radošā sajūsmā:

— Es paņemu Veročku, paņemu savas dārglietas, pasaku Prochoram: «Paliec sveiks, es tevi vairs nemīlu, šķiros no tevis uz visiem laikiem.» Pēc tam aizbraucu kppā ar tevi, Andrej, uz savu dzimteni. Man tur uz laiku iznomāti lieli uzņēmumi. Ir arī zeltraktuves. Šinīs jau apgūtajos uzņēmumos mēs uzsākam plašus sabiedriskus darbus. Visu savu uzņēmumu pārzināšanu nododam strādniekiem. Lai viņi kļūst par īstiem pārvaldniekiem, bet mums abiem lai maksā algu, nu, nu, kaut vai pa desmit tūkstošiem rubļu gadā mums katram. Un tu būsi mans vīrs un es — tava sieva.

— Un mēs dzīvosim, kamēr mūs apcietinās, — Protasovs pasmaidīja ar zobgalīgu nožēlu un noskūpstīja Ņinai roku. — Bet apcietinās mūs jau pēc kāda mēneša, tiklīdz mēs strādniekiem būsim nodevuši uzņēmumu pārvaldīšanu. Mūs iesēdinās cietumā, strādniekus padzīs, bagātības atņems par labu valstij. Un tas būs viss. Vai tu to vēlies?

— Nē, to gan es negribētu, — Ņina piespiesti iesmējās.

Bet tad viņa visa pārveidojās: it kā būtu nonākusi no skatu-

ves, noģērbusi aktrises drānas un uzvilkusi savu parasto tērpu. Seja viņai kļuva nopietna, acis uzliesmoja īpaša dvēseles pa cilātība.

Protasovs soli atkāpās un paraudzījās viņā ar biklu interesi.

— Mīļais Andrej! — viņa sacīja apņēmīgā balsī. — Netici nekam, ko tu nupat no manis dzirdēji. Tā ir meitenes fantazija. Kļūt nabadze pēc tavas receptes es nevaru un nevēlos. Nē, nē! Man jadzīvo un jānomirst tanī kārtā, kādu man dievs nolēmis.1

Protasovs tūdaļ sajuta, ka starp viņu un Ņinu nostājas nepārvarama pretrunu siena. Viņš saprata, ka pat nav ko mēģināt noārdīt šo sienu. Viņa uzacis bija dusmīgi sarauktas, izteiksmīgo lūpu kaktiņi noslīdējuši uz leju. Seja kļuva dzeltena, slimīga.

— Mīļais Andrej! Tu vairs neesi jauns. Tev galva drīz vien nosirmos. Arī tava veselība jau kļuvusi vājāka. Tev nepiedien piederība pie bezdievīgo revolucionāro kastas. — Ņina strauji tuvojās Protasovam, sakrustoja rokas kā lūgšanā, un viņas balsi ieskanējās šņuksti: — Es tevi no sirds lūdzu — kļūsti īsts kristietis! Ar savu gudro prātu novērtē ceļu, pa kuru aicina Kristus. Ej pa šo ceļu, to dēvē par patiesību. Un tavs mūžs paies labos darbos. Un pats tu …

— Piedodiet, Ņina Jakovļevna, — Protasovs strauji novērsās no viņas. — Pēc tik daudz ar jums kopā pavadītiem gadiem, pēc tik daudzām sarunām ar jums jūsu attīstības labā man ļoti skumīgi, ticiet man, ļoti skumīgi redzēt jūsu personā jaunizceptu sludinātāju! Piedodiet, bet šis sievietes tips jau sen kļuvis vecmodīgs. Tagad es skaidri redzu, kāds jūs esat draugs strādniekiem…

Ņinai rokas nolaidās, Protasovs atgāja no viņas un uzsauca stražņikiem:

— Ei, puiši! Ir laiks!…

Ārsts braukāja no Prochora pie Pjotra Daņiliča, no dēla pie tēva. Patiesību sakot, vecajam nebija liela vajadzība pēc ārsta palīdzības. Viņš uzstādīja Prochoram prasību par viņa, Pjotra Daņiliča, naudas izmaksu. Prochors pasūtīja tēvu pie velna.

— Dzīvo, kur dzīvojis. Maize ir? Kāda tev vēl nauda vajadzīga? Paldies par skandalu! Ļoti žēl, ka es tevi tad neaizraidīju uz viņu sauli. Brīdinu — ja arī uz priekšu kaitināsi mani un līdīsi man acis, tad zini, ka ārprātīgo namā tev kamera nodrošināta.

— Nu, dzīvo vesels, izdzimteni! — Vecais vīrs sāka bargi klaudzināt ar nūju un cirst kāju pret grīdu, kliegdams: — Tad ņem vērā arī tu, velna izdzimteni! Es rīt pat braukšu uz Pēterpili pie cara, visu viņam par tevi izstāstīšu, iesniegšu lūgumu, desmit sabuļādas aploksnē iebāzīšu … Cars tev visu atņems, bet tevi

Ali liks pakārt pie koka. Gan tu man, slepkava, pašūpots cilpā!

Sulaiņiem, kas saskrēja, zvana aicināti, Prochors teica:

Aizvāciet no manis šito ārprātīgo, citādi es izsviedīšu viņti pil logu.

Tai paša dienā Prochoram bija vētraina izskaidrošanas ar Ņinu. Galu galā viss nokārtojās. Ņina apsolīja vīram, ka aizsū-ils veco uz Medvedevu, bet, ja trakuma lēkmes atkārtosies, viņa !i aiz tīras cilvēku mīlestības atkal ievietos psiehiatriskā slimnīcā.

īstenībā Ņina izdarīja tā: no saviem līdzekļiem viņa izsniedza vecim piecdesmit tūkstošus vekseļos un skaidrā naudā. Viņš savukārt deva parakstu, ka no Prochora Gromova firmas vairāk ni'ka neprasīs, aizbrauca ar sievu uz savu veco māju Medvedevas ciemā un atvēra lielu tirgotavu. Anna Inokentjevna nu bija ba-C.ata tirgoņa sieva un uzsāka plašu saimniecību; viņas sirds, aizmirsusi Prochoru, nomierinājās, viņa pali vēl vairāk aptaukojās.

Prochors staigāja apkārt kā gailis, boza cekulu, dzēra. Rokas viņam sāka mazliet drebēt. Viņš pastāvīgi purpināja sev zem

deguna:

— Ibrahiškas nebaidos … Nemaz nebaidos …

Viņš viens pats braukāja pa darba vietām, apbruņojies ar diviem revolveriem, šautenēm un bisi.

Drīz kļuva zināms, ka laupītāju banda aplaupījusi triju kokzāģētavu manufaktūras un produktu noliktavas par kādiem desmit tūkstošiem. Prochoru vairs neinteresēja ne sīki zaudējumi, ne sīka peļņa: viņš sapņoja par miljardu, ar to salīdzinot, viss pārējais bija tīrais spļāviens. Tāpēc niecīgais zaudējums viņu neuztrauca; viņš tikai noteica:

— F.s zinu, kā darbs tas ir. Ibrahims blēņojas.

Ispravņiks Fjodors Stepaničs ar stražņikiem un izmeklēšanas tiesnesis tūlīt izbrauca uz nozieguma vietu.

Pie Nadeņkas, lai cik dīvaini tas liktos, pārnakšņoja misters Kuks. Viņi abi iedzēra. Misters Kuks atstāja Nadeņkai astoņdesmit septiņus rubļus trīsdesmit kapeikas — visu, ko bija paņēmis līdz — un dzērumā izlēja pie viņas krūtīm daudz asaru. Apraudājās arī Nadeņka.

Ispravņiks atgriezās pēc trim dienām. Jaunā mundierī ar zeltītiem uzplečiem, skatiens kareivīgs, ūsas vēl tāpat uz augšu sagrieztas — tāds viņš ieradās pie Prochora Pctroviča ar ziņojumu.

— Izmeklēšana noskaidrojusi, kas aplaupījis noliktavas, — viņš stāstīja īpašniekam. — Uz mājas sienas uzraksts, iedomājies tikai: «Sveika Proška, tas esam Ibrahims-Ogli.» Es tīši ierak-stīiu protokolā ar visām kļūdām. Še, papriecājies. Bet es tev zvēru, Prochor Petrovič, ka šo nolādēto katordznieku dabušu savos nagos. Goda vārds!

Ispravņikam par brīnumu Prochors tikai nosmīnēja bārdā:; «Uzspļaut… Es viņa nebaidos, nemaz nebaidos…» — sabužināja nesukāto matu krēpes, pamāja ispravņikam ar acīm.

— Atnāc, Fedja, šovakar uz manu pusi! Paķer līdzi ģitāru un Nadeņku! Es pasaukšu Stjošu ar Ferapontti, vēl veco Gruzdevu. Nu, ko vēl? Paaicināšu savu pavāru un kučierus ar virējām, var arī IJjuchu . . . Vispār vienkāršāk . ..

— Procbor Petrovič, — ispravņiks noglauda ūsas un pabolīja acis. — Vai tas man nebūs nepiedienīgi? Es taču esmu isprav-: ņiks … Un te — kučieri.

— Ej pie velna! Tev tas jāuzskata par godu! — Prochors iekliedzās, un viņam sāka drebēt rokas. :—Kur esmu es, tur viss ir labākā kārtībā. Un nedrīkst būt nekādu «nepiedienīgi».

Muzikālie vakari, kādus paretam sarīkoja Ņina, Prochoru Pet-roviču maz valdzināja. Tur bija diezgan labs stīgu trio; inženiera Sulca kundze labi spēlēja klavieres, pašai Ņinai nekas nebija pretī dažreiz padižoties ar savu balsi, un, kas attiecas uz modernizētām čigānu dziesmām, tad tur bieži vien savu māku rādīja burvīgā Adelaida Mardarjevna.

Prochors Petrovičs izlikās, ka viņš no mūzikas nekā nesaprot, kādreiz pa jokam bija pat izteicies: «Kad dzirdu taustiņus klabinām, man gribas gaudot kā sunim.» Viņa parādīšanās viesu vidū tos mazliet mulsināja: nez kāpēc visi no viņa sagaidīja vai nu kādu dzēlīgu mājienu, vai atklātu rupjību, tāpēc noskaņojums tūdaļ saplaka, dabiskums zuda. Vislabākais, protams, ja Prochors Petrovičs nosēžas pie zaļā galda spēlēt kārtis, paspēlē rubļu divdesmit un aiziet.

— Uz kurieni tad tu? — Ņina Jakovļcvna viņu tad apstādina.

— Prochor Petrovič, ko tad jūs?! — korī iesaucas iepriecinātie viesi.

— Es tāpat vien … Izkustēties. Pie jums garlaicīgi: nav ne kautiņa, ne skandalu. Bet, pats galvenais, ar vīnu tu, Ņinočka, varen skopojies. — Un vērsās pie viesiem: — Jūs, kungi, prasiet viņai vīnu… Kāda velna pēc, patiešām! Es ļoti labi zinu, ka, piemēram, Sulca kundze mēdz tempt vīnu kā govs…

— Ak, ko jūs runājat, ko jūs runājat! — Tā atvēcinās ar sārtajām rociņām, pūlēdamās savaibstīt seju nožēlojamā smaida.

Visi māksloti smejas. Arī Prochors smejas.

— Bet misters Kuks, — Prochors turpina, — pagājušo svētdien izlaka traktieri divarpus stopus degvīna, apēda veselu aunu un atrāpās mājās, ar degunu zemi ecēdams.

O nē, o nē! — Gluži izmisis krata galvu un viss pietvīkst datais misters Kuks, kas sēž uz puīa pie Ņinas kājām. — Tas pari mērs, stipri ļoti… ļoti pāri — spīlēts, ļoti kolossal! Viens ii/iņš glāzīte… Ha, ha, ha! Kā tas ir, nu, kā tas ir? … «Dzē-iiļ sapnī rādīsies, muļķis — nekam.» [12] ha, ha, ha!

Atskanot vispārējiem, šoreiz dabiskiem smiekliem, Prochors nizejot izmeta:

Jā gan, mister Kuk, jums taisnība: muļķis nekam sapnī nerādīsies, pat tai ne, pie kuras kājām tas sēž…

— O jā! O jā! — tūdaļ nesapratis Prochora rupjību, laimīgais Kuks sajūsmināts iesaucās un tīksmi raudzījās acīs dievišķīgajai misis Ņinai.

Vispār Prochors Petrovičs vairījās no sievas pārspīlēti sling-rajiem jour fixe. Viņš mēdza līksmoties pa savam prātam …

Palūk, arī nupat sākās viņa draiskulīgās dzīres ar iedzeršanu.

Divi prasmīgi harmonisti skandināja «itālietes» [13] : viens no tiem kroga spēlmanis aklais Izumrudiks, otrs — kučieris Jaška, ietērpts sarkanā samtā, bet bērza tāss taurē pūta trīs Gromova lopu gani.

Lielā kabineta griestus aizsedz maehorkas dūmi kā mākoņi rudens debesis. Vecais sulainis Tichons aizkūris kārniņu. Rak-

tāmgalds pārklāts ar galdautu un nokrauts dzērieniem un vienkāršiem uzkožamajiem. Šeit rosās Inokentijs Filatičs Gruzdevs. Viņš cienā viesus bez pārtraukuma, taču pats nedzer. Bet Pro-ehors Petrovičs iekampis jau no paša rīta, tomēr dzeršanā no kučieriem neatpaliek un nemaz nereibst. Tikai viņa rupjā balss kļūst nedabiski gārdzoša un sejā ieplūst dzērāja sārtums.

Viesi jau krietni vien iesviķojušies. Visiem uznāca patika pa' klausīties skaistās krievu dziesmas.

— Taures, taures! — Skaistule Stjqša sāka lēkāt un sist plaukstas. — Prochor Petrovič, pavēliet…

Drūmais Prochors pasniedza visiem trim ganiem pa glāzei degvīna un pateica vecim:

— Nu, govju pulkvedi, uzjautrini!

Gani uztrausās uz milzum platā dīvana un, saliekuši dubļos sabristās kājas, nosēdās pa turku modei. Bet viesi — plecu pie pleca tieši uz grīdas, ar muguru pret aizkurto kaminu, ar seju pret taurētājiem.

— Kādu tad nu vēlaties? — vecais gans jautāja un atbalstīja pret grīdu savu asi garo, ar bērza tāsi apvīto stabuli.

Ne jau rāva vien purva staignajā zaļo zāli skauž,

Ne jau skumjas man, puisim brašajam, bēdas sirdi lauž, —

Stjoša pateica priekšā ar savu skaisto kontralta balsi.

Prochors vēl vairāk sadrūma, saviebās. Stjoša pieglauda vaigu pie viņa pleca. Gani nospļāvās uz tūkstošiem dārgā paklāja, noslaucīja piedurknē lūpas un, vaigus piepūtuši, sāka stabulēt.

Vizēdama un mirdzēdama atskanēja mūžsenā sirmā dziesma. Zaigojošās tauru skaņas bija spēcīgas un plašas. Tās plūda maigi un daiļskanīgi ar dziļām skumjām, gan apaļi veļamas, gan gari stiepjamas kā cieši savilkta stīga … It īpaši izteiksmīgi skanēja mazā ganiņa Jeroškas taure. Izpletis iezaļganās acis un līdz pēdējai iespējai piepūtis apaļos vaidziņus, Jeroška ar lielu dedzību stabulēja galveno mebdiju … Un šķita, it kā spēcīga sievietes balss ar pilnu krūti un no visas sirds skandinātu dziesmu bez vārdiem. Un vajag tikai aizvērt acis, lai tūdaļ ieraudzītu krievu sievieti — apaļu sārtvaidzi. Sarkanā tērpā, uz krūtīm sakrustojusi iedegušās rokas, viņa slīd pāri laukiem, pa saulaino āri un dzied un dzied, pati nezinādama, kāpēc, un nezinādama, kam …

Prasmīgi izvilinādams no dziedātājas taures visu iespējamo, Jeroška vēl stiprāk piepūš nosmulētos vaigus; viņam piebalso Antipkas stabule, bet «govju pulkveža» taure paklāj dziesmai savu basu kā pieskanīgu fonu.

Dziļu skumju piesātinātā, raudošā bezvārdu dziesma izraisa tīkamu smeldzi ikviena cilvēka dvēsele. Visi klausās, aizturējuši elpu, dažiem acīs pamirdz asaras. Bet trijbalsu melodija, šķel -daina kabineta klusumu, valdzina visus un valda pār visiem. Tā .skar sirdi maigi jo maigi, tā aizkustina skarbo un tulznaino dvēseli, un cilvēka dvēsele kļūst plaša un skumja.

Un dziesmas saviļņotajam klausītājam nāk prātā tālā, bet mīļā sen pazaudētās laimes zeme, kur visi viņam draugi, kur burtiņ apbur laipnība un ne ar ko neaizēnota mīlestība. Cik nelaimīgs, cik nelaimīgs ir cilvēks, kas aizmirsis šo nesasniegto bērnības sapņu brīnumzemi.

— Tā ir gan dziesma, tā ir gan dziesma! — vecais Gruzdevs aizkustināts pagrozīja galvu. — Sirdi kā glāstīt glāsta .. . Ak tu tētīt!

Taures ieraudājās pēdējo reizi un apklusa. Visi sēdēja noliektām galvām, kas no atmiņām bija kļuvušas smagas. Vecais Prochora sulainis Tichons stāvēja, atbalstījies pret loga stenderi; viņam negribējās noslaucīt pat asaras, kas lija uz melnajiem vadmalas svārkiem.

— Uzklausiet šās dziesmas turpmākos vārdus, — Stjoša sacīja, tik dziļi atņēmusi elpu, it kā nopūta būtu iesprūdusi kaklā.

— Uzklausiet, lūdzami …

Slikta slava manu sirdi spiež, asaras es leju,

Savas sliktās slavas pēc pats es bojā eju.

So vārdu saturs sāpīgi iedzēla Prochoram Pctrovičam. «Nu, gluži kā par mani,» viņš drūmi nodomāja un, tūdaļ iekaisis dusmas, rupji atgrūda no sevis sasapņojušos Stjošu.

— Pie velna šito dvēseļu aizlūgumu! Ei, spēlmaņi! Jaška! Laid vajā kaut ko jautru dejai! — viņš iesaucās.

Un viss kabineta noskaņojums pārkārtojās līksmai uzdzīvei. Iemetēji sniedzās pēc glāzītēm, sāka trokšņot. Spēlmaņi saveda kārtībā savas «itālietes».

— Nu tikai padejosim!

Diakons nosvieda talaru un nodūca:

— Novāciet pie malas jūsu sēdeklīšus! Citādi, ko var zināt, os vel tos samalšu miltos.

Ispravņiks, vēlēdamies izpatikt namatēvam, nojoza zobenu un ar Tichona palīdzību ņēmās vilkt nost mundieri, arī viņš gatavojās uz danci. Klīrīgā Stjoša un resnā virēja Annuška, šad tad iesmiedamās, pie spoguļa kārtoja sajauktos matus. Iereibusī Nadeņka ar jauno ganu puisi sūca saldu, smaržīgu plūmju liķieri. I ļju Petroviču Sochatichu šausmīgi rāva žagas, un viņš velti nopūlējās, domādams, kā uzjautrināt namatēvu. Nadeņka ievilka no gana pīpes stipru dūmu, noklepojās un iesaucās:

— Nu, ko tad jūs nedejojat?

Persiešu paklāju saritināja cietā tīstoklī un pieslēja pie kamina.

Desmit pudu smagais, muskuļotais diakons nostājās pretim septiņpudu smagajam, vēderīgajam ispravņikam. Viņus šķīra desmit soļu atstatums.

— Gatavs?

— Gatavs.

— Laid vaļā!

lzumrudiks ar Jašku saka skandināt savas «itālietes». Diakons sagrozīja plecus, skali iesvilpās, iekliedzās:

— E-eh, kahi-kahi, kahi-kahi! — un kā pakaļkājās saslējies zirgs, tricinādams grīdu un sienas, ātri noķlaudzināja pa gludo parketu.

Pakavoti kumeliņi!

Pakavoti kumeliņi!

Viņš būkšķināja pudu smagos zābakus kā pakavus.

Arī ispravņiks pūlējās palēkties uz augšu, kratīja vēderu, zibināja lakotos zābakus, skandināja piešus; viņš tūdaļ nosvīda, zaudēja spēkus un elsodams nogāzās uz kušetes.

— Vāji, vāji! — diakons viņam uzkliedza un, iesvilpdamies laupītāja svilpienu, tik spēcīgi dimdināja grīdu ar papēžiem un pazolēm, ka viss kabinets dunēja kā no šauteņu zalvēm.

— Nu, tagad tupus! — Un baismīgi izspūrušais Prochors iedrāzās loka vidū.

Harmonikas iedziedājās skaļāk, tām piebiedrojās taures, un vecais Tichons, aizmirsis solidumu, sāka zvetēt ar patvāra vāku pa sudraba paplāti.

— E-eh, kahi-kahi, kahi-kahi!

No divu spēkavīru — diakona un Prochora niknās kāju dipo ņas drebēja logu rūtis, sacēlās tāda dārdoņa, ka ausis plēsa pušu kā karā, un šķita: nupat māja apgāzīsies.

— Ātrāk, ātrāk, ātrāk! — viesi mudināja.

Nobrikšķēja un saliecās lepnais parkets, no kāju apakšas kā glumas vardes panikā sāka lēkāt skaistie kodinātā ozola un sarkankoka klucīši.

Prochora Petroviča dzelzs veselība pārsniedza ikvienu priekšstatu par cilvēka izturību, zvēra daba pārvarēja visu: pēc pārmērīgās žūpošanas visu cauru nakti, tikai uzdzēris aukstu kvasu un pat ne mirkli nenosnaudies, viņš pulksten septiņos rītā, nākdams tieši no dzīrēm, jau bija savā kabinetā, torni. Bet kučieris Jaška un divas virējas ar pavāru vēl neizgulējušies valstījās zem galda Prochora mājas kabinetā, kur naktī gāja vaļā šis jandāls. Visu pamestais aklais Izumrudiks žagodamies taustījās kā muļķis pa gaiteni, meklēdams izeju. Gani, nedomādami par govīm, ar steigu ņēmās notiesāt dzīru paliekas. Bet Iļja Sochatichs, kas dejodams bija pārsitis sev pieri, gulēja izplestām rokam pašā kabineta vidū, mirkšķināja aizpampušās acis un stenēja:

— Lau … lau . .. laulātā draudzene man stipri grūsna. Bet es … bet es, rangutangs, valstos kā Apolonas Belveders … Un pierijies līdz kaklam. Kursivs mans.

Darba fronte, sašaurinādamās vienā vietā, citur paplašinājās. Šogad bija paredzēti milzīgi izdevumi sakarā ar jaunu uzņēmumu, zeltraktuvju un ogļraktuvju iekārtošanu. Dzelzceļu pārvaldei aizsūtītos akmeņogļu paraugus ekspertize bija novērtējusi ļoti augstu.

Prochors Petrovičs bija saņēmis lielus ogļu pasūtījumus un šobrīd nodziļinājās aprēķinos un apsvērumos, kā izvērst ogļu ieguvi plaši jo plaši un kā nogādāt tās līdz dzelzceļa līnijai. Viņš prasmīgi izmantoja savu bagāto techniski ekonomisko bibliotēku, ko ar apdomu bija savācis inženieris Protasovs. Prochors pārliks vispirms ar savu prātu, «kas un kā», un pēc tam, apbruņojies ar zināšanām, uzsāks nopietnu sarunu ar inženieriem. Tie apbrīnos Prochora ģenialilati un, minot skaitļus, būs piekāpīgāki. No Krie-

Vijas dienvidiem Prochors gaidīja atbraucam pie sevis darbā trīs Inženierus — ogļrūpniecības speciālistus — un piecus štei-Ijerus.

Prochora darbu ik mirkli pārtrauc tālruņa zvani pa visām piecām līnijām, kas ievilktas tornī. Viņš zina, ka pašlaik kantorī izsniedz aprēķinu tiem strādniekiem, kas nevēlas palikt darbā par pazemināto algu. Tādu ir vairāk par pieciem simtiem, to vidu arī zeltraktuvju «spertene» — padibenes. Bet lielākā daļa ir saprātīgi, cienījami ļaudis, kam apriebies izšķiest sava mūža dienas netīkamajā taigā. Laupītāju ciemā pie Lielās Straumes tiem gatavo prāvu barku un tvaikoni. Viņi brauks uz dzimteni pa upi un tad pa dzelzceļu.

Dažiem tomēr sejā atspoguļojas nāves zīmogs: Laupītāju ciemu iezīmējušas asinis un tumšs likteņa pirksts.

Toties Prochora prāts gpišs un skaidrs, tas nav ne apzīmogots, ne kāda pirksta iezīmets. Bet kaut kur Prochora zemapziņā un tur, aiz muguras, drūzmējas spoki: Prochors dzird nošauto strādnieku atriebīgus čukstus, vecās darvas tecinātājas un viņas mazdēla šņukstus, mirstošā Konstantina Farkova gārdzienus un dzelzs zāģa dzinkstoņu: tas zāģē galvaskausu.

Prochors drebinās, groza plecus — viņam ir nepatīkami, viņš grib atbrīvoties no neskaidrā mulsuma, bet kāds stāv un stāv viņam aiz muguras. Prochors nopūlas ar prātu iedziļināties grāmatas gudrībā. Taču iespiesto rindiņu: «Koksēšanu izdara, lai pavairotu oglekļa saturu …» — šķērso un no telpas telpā iemūk ragains velnēns. Prochors uzcērt ar delnu — plauks! — un nav nekā. Bet velnēns pa to laiku iesīcas un uzmetas Prochoram uz deguna. Prochors — plauks!— ods.

— Ahā! Tas taču ir ods, nevis velns, — Prochors kļuva priecīgs un lasīja tālāk. Acis smeldza. Sāpēja galva. Viņš nejutās vesels.

Pēkšņi it kā bumbiņa viegli piesitās Prochoram pie muguras. Prochors sarāvies atskatījās. Neviena nav. Klusums. Vilks žvadzina ķēdi. Prochoram radās vēlēšanās pieiet pie loga. Viņš noliecās pār palodzi un sastinga, tad iekliedzās:

— Sapošņikov! Sapošņikov! Sapošņikov!

Bārdains cilvēks, kas no augšas izskatījās pēc vēderaina māla trauka, pavērsa galvu uz augšu un jocīgi nokvakšķināja:

«Ko jūs vēlaties?»

Prochors pārlaida roku pār acīm, it ka gribēdams atjēgties.

Viņš palaida no ķēdes vilku, noguldīja to blakus atzveltnim:

— Guli šeit!

Pie galda stāvēja mazais, plikpaurainais Sapošņikovs.

— Saprotu … Pa logu? — Prochors pasmīnēja.

«Ja gan, pa logu kā apogs.»

— Nu, tādā gadījumā rauj tevi velns! Man no tevis nemaz nav bail, ne kripatiņas, — Prochors kāpās atpakaļ.

«Arī man … no te-te-tevis,» Sapošņikovs nostostījās.

— Bet tu taču biji sadedzis?

«Nu, kas par to! Sa-sa-sadcgn, bet tagad esmu piecēlies no pīšļiem, Ia-la-lai tev atriebtos.»

— Par ko? — Un Prochors, zobus klabinādams, sāka svilpt — aicināja pie sevis vilku, bet vilks gulēja ar aizvērtām acīm. — Par ko tad atriebties? — Prochors atkārtoja un gribēja pielavīties pie revolvera, kas atradās uz gaida.

«Nu, ņem vien, šauj, es neesmu nekāds zaķapastala, aizsegšos ar bārdu. Se tev, še, še,» Sapošņikovs, kā akls būdams, taustīja revolveri ar bālajiem pirkstiem. Taču pirksti bija kā dūmi, kā migla: tie aptvēra revolveri, bet pakustināt to nespēja.

Prochoram aiz bailēm drebēja rokas, drebēja mēle.

Pēkšņi vilks pietrūkās kājās un metās pie durvīm. Pa kāpnēm smagiem soļiem nāca augšā ispravņiks ar pletni rokā.

— Lupus, atpakaļ! — Nobālušais Prochors uzkliedza vilkam un nosēdās atzveltnī saldams un drebinādamies. Sapošņi-kovs nozuda.

— Fū! … Kas par karstumu … Enā divdesmit pieci, — ispravņiks atpogāja padusēs slapjos, baltos formas svārkus.

— Bet man ir auksti. Man spoki sāk rādīties …

— Blēņas. Tas no vakardienas dzeršanas… Un iedomājies tikai, kas par nelieli!

— Kas, Sapošņikovs?

— Nu, kas tev noticis? Par kādu Sapošņikovu tu runā? — Fjodors Stepaničs satraukts satvēra Prochora roku. — Jā gan, karstums. Nu, parādi mēli! Kā tad, mēle balta. Tas ir nelāgi. Ēd vairāk kāpostu, skābētu! Un nekā nedzer! Tikai tiem dakterī-šiein netici, tie tev sastāstīs. Bet man nepatikšanas. Pa nakti, kamēr mēs līksmojām, Ibrahiins-Ogli …

Taču Prochors viņa vārdus nedzirdēja. Gar skapi pabāza galvu bārdainais Sapošņikovs. Prochors padraudēja tam ar pirkstu. Bārda un plikais pauris paslēpās.

— … un aizjoņoja sātani. Nē, kaut kas ir jādara. Citādi viņš neliks miera.

— Kas? Sapošņikovs?

— Ibrahims, Ibrahims! Prochor Petrovič mīļais, nu kas jums noticis?

— Cs te nodarbojos ar akmeņogļu problēmu, — Prochors sasparojās. — Redzi, grāmatas, šādas un tādas atzīmes, plāni…

No skapja aizmugures atkal līdz pusei izliecās Sapošņikovs un papurināja bārdu. Prochors nemanot paņēma revolveri un notēmēja uz bārdaino viesi. Ispravņiks pietrūkās kājās, satvēra Prochoru pie. rokas.

Arā gar torni klaigādami brāzās pieci jātnieki.

— Viņš! Viņš! — ispravņiks iekliedzās un visas piecas lodes laida pakaļ aizjājošai kavalkadei. — Banditil Cerkess…

9.

Visās ļaužu apdzīvotās vietās bija izkārts sludinājums:

«Personai, kas aizturēs izbēgušo katordznieku Ibrahimu-Ogli, kura banda nodarbojas ar laupīšanu P. P. Gromova uzņēmumu rajonā, kantoris nekavējoties izmaksās vienu tūkstoti (1000) rubļu skaidrā naudā.

Ispravņiks P. Ambrejevs.»

Stražņiki ar uradņikiem un arī pats ispravņiks par to vien sapņoja, kā dabūt rokā bartditu. Bet zirgi bandai bija labi, gandrīz visi izvesti no Gromova un citu bagātu tirgoņu staļļiem banda pārvietojās vēja ātrumā, un apvidus, kur rīkojās Ibrahims-Ogli ar saviem pārgalvjiem, bija vismaz trīs tūkstoši kvadrat-verstu liels. Ej nu notver!

Drīz pēc tam kādā tumšā naktī divpadsmit stražņiku brašā uradņika Lošadkina vadībā slepeni aizjāja ķert Ibrahimu-Ogli: stražņiku nodaļa bija uzzinājusi, ka neliela bandas daļa kopā ar čerkesu apmetusies kādā ziemas miteklī pie Muchas upes iztekas. Trešās dienas pievakarē nodaļa atgriezās kauna stāvoklī, jo bija nokļuvusi Ibrahima-Ogli un viņa puišu ķetnās.

— Cik viņu ir? — ispravņiks pratināja.

Kādi trīsdesmit pieci cilvēki, — apkaunotie varoņi pārspīlēja, lai sevi attaisnotu.

Banda tiem bija atņēmusi šautenes un revolverus ar patronam, zobenus, zābakus un zirgus. Ibrahims-Ogli ar kinžalu katram bija uzšņāpis uz kreisās rokas asiņainu skrambu, teikdams:

— Ar dieva palīgu soļo mājup! Sveicini savējos! Osainais pristavs arī sveicini! Bet pats citreiz manam rokās nekrīti. . . Lūgtu … Celi!

Ibraliima ķeršanai vairs neradās gribētāju. Ispravņiks ziņoja Prochoram:

— Prēmija ļoti maza. Manuprāt, vajadzētu solīt kādus piecus tūkstošus.

— Es pats viņu nogalināšu. Man nav bail. Zinu, ka viņš atnāks pie manis. Vilks pārplēsīs viņam rīkli. Bet es piebeigšu.

Svētdien saņēma ziņu, ka uz lielceļa desmit verstu attālumā no zeltraktuves «Sasniedz» nonāvēts Foma Grigorjevičs Jezdakovs. Viņš tikko bija atbrīvots no cietuma, Prochoram

Petrovičam par to parūpējoties (ar kukuļu palīdzību), un atgriezās Gromovu rezidencē, lai stātos darbā. Viņu atrada ceļmalā karājamies kādā kokā; pie biksēm bija piesprausts kartona gabaliņš ar uzrakstu:

«Suņam sunc nave.»

Otrdien pusdienas pārtraukuma laikā notika otrs uzbrukums zeltraktuvei «.ļaunā». Raktuves kantorī banditi paņēma kādu pudu zelta. Rīkojās pieci cilvēki maskās.

Ibrahims-Ogli vēroja no kalna, pats uzbrukumā nepiedalījās, tikai, zirgā sēdēdams, kliedza kaut ko savā gārdzošajā balsī. Uzbrukums bija negaidīts: neviens no zeltraktuves administrācijas nevarēja iedomāties, ka banditi atkal uzbruks nesen aplaupītajai zeltraktuvei.

Visus uzņēmumu kalpotājus pārņēma panika. Viņu vidū parastā žūpošana sāka rimties. Pec Jezdakova nonāvēšanas daudzi kalpotāji drebēja, baidīdamies Ibrahitna-Ogli atriebības. Drošākie mierināja mazdūšīgākos:

— Kas mums tur daļas? ībrahims norēķinās ar īpašnieku. Bet Jezdakovu nožmiedza tāpēc, ka viņš bija ļaundaris.

Prochors Petrovičs tagad dzīvoja nervu saspīlējumā, uzmundrinādams tos ar alkoholu, tabaku un kokainu. Viņš neievēroja ne ārsta neatlaidīgos padomus, ne Ņinas lūgumus, kuru sarūgtināja vīra noziedzīgā izturēšanās pret savu veselību. Viņš joprojām centās uzturēt pacilātu dzīves tonusu, paļaudamies uz to, ka viņa dabisko spēku krājums ir neizsīkstošs. Tāpēc, dzīvodams galējā nervu sasprindzinājumā, viņš pūlējās pārliecināt sevi, Ņinu un visus tuviniekus, ka ībrahims viņam tīrais nieks, ka viņa bijušais «kunaks» tagad jau bezspēcīgs večuks, ka tā vārdu droši vien valkā cits bandits.

Tā prātodams un pats ticēdams saviem vārdiem, Prochors tomēr iekšējās skaidrības brīžos viss stinga un drebēja, jau iedomājoties vien par'satikšanos ar čerkesu aci pret aci.

Ņinas dvēseles noskaņojums joprojām bija slikts. Raizes par vīra veselību un iespējamo varmācīgo nāvi, pilnīga garīga atsvešināšanās no tā, sāpīgi izjūtamais Prochora naids pret viņu tas viss izsita Ņinu no normālās dzīves sliedēm, dažreiz sagāj dādams viņai dziļus pārdzīvojumus. Un tieši tādā laikā, kad drauga palīdzība īpaši dārga, inženieris Protasovs bija kļuvis gluži vienaldzīgs pret viņu — vismaz Ņinai tā likās.

Kas attiecas uz inženieri Parčevski, tad viņš nepavisam nebija apmierināts ar savu dvēseles noskaņojumu: pret Ņinu Par čevskis jutās kā nodevējs, kā tarba, kas pārsviežama no viena pleca uz otru: vai viņam griezties pa noslēpumaino orbitu ap sauli — pani Ņinu vai pārmesties uz akciju sabiedrību sava drauga tumšā laimes lutekļa Priperentjeva apkampienos? Kur

It las burvis, kur ir tas gudrais zintnieks ar tūkstoš gadu vcco bardu, kurš spētu uzminēt un norādīt Parčevska zvaigzni? Ko viņam darīt, ko iesākt, lai, nostājoties cieši uz kājām, pilnīgi at-llstītu savas spējas? O, dvēsele viņam dziļa, viņš ir skaists, viņš

ii jauns un labi audzināts! Ja ari viņš šur tur atpaliek no Gro-niova, tad par inženieri Protasovu jau nu katrā ziņā pārāks.

Pane Ņina satiekas ar Parčevski biežāk nekā ar Protasovu, apspriežas ar viņu par techniskiem jautājumiem; dažreiz atklāti pastaigājas ar viņu, it kā tīši, lai visi redz. Taču savādi, ka, ne-

i augoties uz Ņinas karstāko vēlēšanos, ne Prochors, ne arī Pro-lasovs ne domāt nedomā būt greizsirdīgs uz Parčevski. Tieši otrādi, Protasovs, kuram allaž bijusi asa mēle, tagad vairs nedzeļ, viņš ar vēl lielāku centību ķeras pie viņas darba: Ņinas būvdarbi labi sokas, jau beidz likt pamatu slimnīcai, pirtīm, dedzina miljoniem ķieģeļu, nespējnieku mājas mūra ēka pacēlusies līdz jumtam.

Tomēr vienīgi ar būvdarbu sekmēm, lai cik lieliskas tās būtu, nevar aizpildīt visus robus ilgu pilnajā sirdī: Ņina izjuta lielu neapmierinājumu. Ņina dusmojās.

Diemžēl, Ņina nezināja, ka viņas orbitas cienījamākais cilvēks misters Kuks bija ļoti greizsirdīgs gan uz panu Parčevski, gan uz Andreju Andrejeviču Protasovu, gan uz vīru. Galīgi vīlies nēģera Harija pareģojumā un zaudējis ticību savai ceļa rādītājai zvaigznei, misters Kuks sāka vairāk iedzert. Un dažu smadzeņu centru aptumšošanās brīžos viņš pavadīja vienu otru nozagtu naksniņu pie devīgās Nadeņkas, pūlēdamies apklusināt savas kautrās sirds mokas.

Misis Ņinai Vai tad patiešām jūs nekad nepievērsīsiet savu labvēlīgo uzmanību nelaimīgajam misteram Kukam? Viņš taču ir tik jauks, viņš taču pasūtījis no Ņujorkas Augstākās kosmētikas institūta visvisādas rokasgrāmatas, ziedes un citus piederumus vīrieša skaistuma kopšanai! Viņa seja ir spēcīga, patīkama, izteiksmīga, apsaldētais deguns zaudējis violeto nokrāsu, vasaras raibumi pazuduši. Misters Kuks, trenēdamies ikkatru brīvu mirkli, iegūst formu apaļīgumu, ikru, gurnu un bicepsu rotaļīgu plastiku. Visbeidzot viņš taču ir pasūtījis no Amerikas lielu lādi, pilnu elegantu uzvalku, un lepojas šais uzvalkos, pūlēdamies iekļūt Ņinas redzes iokā it īpaši baznīcas dievkalpojumu laikā. Ko tas nozīmē? Tātad viņš tomēr tic savai zvaigznei? Jā un arī ne. Arī viņā noris kādas pārgrozības, tāpat kā Prochora Petroviča dvēselē.

Pie Ņinas būvdarbiem tobrīd strādāja ap četri simti cilvēku. Daudziem jau trūka darba. Bet no Prochora uzņēmumiem gandrīz ik dienas pie Ņinas ieradās strādnieku grupas un krita vai ceļos, lūgdami viņu pieņemt tos darbā. Ņina gan priecājās, gan skuma.

— Es jūs nevaru pieņemt. Ar savu aiziešanu no darba jūs graujat mana vīra uzņēmumus. Un kāpēc jūs, puiši, .spiežaties pie manis? Es taču nespēju jums maksāt vairāk nekā Procbors Petrovičs. Es to arī negribu …

— Nauda vien nav galvenais, — strādnieki iebilda. — Tu, lielmātes kundze, tomēr esi īsts cilvēks, tam ir liela nozīme. Art darba laiks pie tevis daudz īsāks un uzturs nesalīdzināms…

Ņinai ar smagu sirdi bija jāizdomā jauni pasākumi. Pusotra simta cilvēku viņa norīkoja izlauzt celmus un uzart plēsumu iz-deguma vietā. Tur iesēs ziemas rudzus. Bet Protasovs, likumīgā kārtā nostiprinājis viņas lietošanā grafita ieguluma vietu, organizēja tur ieguves darbus.

— Realizacija būs lieliska. Šis uzņēmums jums būs ļoti ļoti ienesīgs. Var pat mēģināt uzcelt šeit nelielu zīmuļu fabriku. Un vēl — labi iekārtot kokzāģētavu. Tikai es esmu šausmīgi pārslogots ar darbu. Es tieši vai uz deguna krītu. Esmu slims. Un laikam nopietni slims. Lūk, ja jums izdotos savervēt misteru Kuku. Lai gan viņš nav diez cik gudrs, bet šajā ziņā ļoti lietpratīgs. Un, pats galvenais, reli-ģiozs …

— Vai tu, Andrej, vēl arvien dusmojies? Cik tu esi cietsirdīgs!

— Es neesmu cietsirdīgs. Esmu tikai konsekvents. Un, Ņina, nesāksim nu atkal atgremot vienu un to pašu. Patiešām! Mēs taču neesam govslopi, bet cilvēki. Bez tam … — Protasovs rūgti nopūtās un nervozi samirkšķināja acis. — Es vispār atstāšu jūsu skaistās dzīves vietas. Man Uralos piedāvā nopietnu darbu.

— Nu, ko lai dara, Andrej, — arī Ņina smagi nopūtās. — Es neesmu govs, bet neesmu arī koks. Stāsta, ka bērzam varot pie-potēl ābeli. Bet iepotēt man tavus uzskatus, kā redzams, neizdodas.

— Arī man tavējos ne.

Tā viņi izšķīrās — pusdraugi, puspazīstami.

Tai pašā dienā misters Kuks bija uzaicināts ierasties pie misis Ņinas. Viņš — sārts, zaļoksnējs, ražens — bija ģērbies jaunā smokingā ar baltu vesti. Jaunā cilindra spožums likās starot starojam. Arī pats misters Kuks viss staroja, sākot ar debeszilajām, mirdzošajām acīm, briljanta kniepadatu kaklasaitē, ma-sivo zelta pulksteņķēdi un beidzot ar lakotajiem puszābakiem.

— Jūs šodien esat kā līgavainis.

— O jā! … Mazdrusciņ.

Pēc darīšanu sarunām ar Ņinu («Man prieks, ka jūs esat ar minu nodarboties ar manām personīgajām lietām»), pēc viņas laipnajiem vārdiem misters Kuks, aiz laimes zaudējis sajēgu, l/dzēra mājās trīs prāvas glāzes konjaka, ar vingrojumu palīdzību pārbaudīja muskuļu stiprumu, pārģērbās un devās uz torni pārtraukt dienesta sakarus ar Gromovu. Misters Kuks elegantā Miilšu krāsas uzvalkā nostājās triju soļu atstatumā no Prochora Pctroviča, demonstratīvi nepasniedzis tam roku. Aiz uztraukuma un reibuma stipri kropļodams krievu valodu un mazliet līgodamies, viņš dusmīgi iesāka:

— Es ļoti ļoti nav ar jums apmierināts. Jūs mani ekspluatē desmiti gadi kā ekspluatat savi strādnieki. Bet es jums to nepieļaus par pašu sevi. Nē, nepieļauš! … Es no jums aizeju.

— Uz kurieni?

— Telpā … — Misters Kuks nožagojās.

— Man šķiet, ka jūs, mīļais, esat pilnā, — noteica Prochors, būdams ne mazāk pilnā kā misters Kuks. — Ejiet labāk iznīdēties …

Tad misters Kuks atņirdza zobus un, iesviedis Prochoram sejā pirkstainu cimdu, iekliedzās:

— Bezkauņa! Jums nav tiesība apvaino, kas nav jūsu krieva pavalstnieks … Es ir republikanietis! — Viņš sita sev pie krūtīm.

— Ārā! — Prochors iebrēcās trakās dusmās un, pietrūcies kājās, sagrāba tintes pudeli.

— Bezkauņa, bezkauņa! Adiots … Semnieka mužiks! … — arī misters Kuks iebrēcās, bailīgi kāpdamies uz izejas pusi.

Prochors laida viņam ar tintnīcu un metās pats klāt. Misters Kuks, atcerējies iemīļoto volejbola spēli, ar veiklu žestu atsita tintnīcu, nokliedza: — Right!* — un kā boksā belza Prochoram starp ribām tā, ka tas palika bez elpas. Prochors ieurkšķējies zvēla misteram Kukam pa skaustu. Misters Kuks sāka kūleņot pa kāpnēm no torņa lejā.

— Bezkauņa! Bezkauņa! — no otrā stāva kāpņu laukumiņa viņš kliedza šo skanīgo, labi iegaumēto vārdu. — Es nav krieva pavalstnieks … Bezkauņa!

— Nu, pagaidi, es tev, mērkaķi, parādīšu, kā pavalstnieks tu esi, — un Prochors noskrēja otraja stāvā — uz kāpņu laukumiņa.

Taču misters Kuks no visa spēka pierāva Proelioru aiz bārdas sev klāt un sagrāba to abām rokām. Sasprindzināti cīnīdamies, viņi abi nogāzās gar zemi. Misteram Kukam satrūka bikšturi un iztrūka biksēm āķi. Viņš tomēr sauca: Right, right!… — Saķērušies ar rokām un kājām, viņi vāļājās pa zemi kā divi dogi, zvetēja viens otram, skrāpēja, lamājās. Misteram

Kukam pirmajam pietrūka spēka, viņš atspērās un uzlēca kājās, lai laistos lapās. Arī Prochors pietrūkās.

— Bezkauņa! — misters Kuks ierēcās, stāvēdams ar muguru pret kāpnēm, kas veda uz leju.

— Nu paskat, nelieti, kā pavalstnieks tu esi!

Un Prochors iegāza viņam ar dūri pa pieri tik spēcīgi, ka

misters Kuks klusēdams noripoja pa otrā stāva kāpnēm, ar papēžiem atgrūda durvis, nosēcās: — Out! [14] — un izsprāga pa durvīm aiz torņa sliekšņa.

Noklausījies kautiņu un redzēdams tādu negaidītu ievirzienu, bombardētājs Fedotičs aiz kauna steigšus iekliboja savā kambarītī. Prochors, vai plīsdams no ārprātīgām dusmām, uzkāpa kabinetā, ar pūlēm nomierināja vilku, kas tiecās norauties no ķēdes, un sāka kliegt tālrunī:

— Kantoris? Es, Grornovs. Lietu pārvaldnieku! Zažimov, jūs? Tūlīt atbrīvojiet no darba inženieri Kuku! Rīt no rīta izlieciet, viņu no dzīvokļa. Paziņojiet Protasovam manu pavēli: pieņemt no Kuka lietas un atskaiti!

No Prochora pārsistā deguna uz izplātā algu saraksta pilēja asinis.

Palēnām asinis pilēja arī no mistera Kuka sadauzītā deguna, bet viņš nepūlējās tās apturēt. Pavisam apdullis no spēcīgā sitiena pa pieri, no prāvās konjaka devas, no gaisa tūres, kūleņojot pa kāpnēm, viņš vēl arvien tupēja zemē nožēlojamā bruņurupuča pozā un kā īsts sportists jūsmīgi novērtēja Gromova dūru varenību.

— O! O … Kolossal… «Nabadziņš palūdz, un nabadziņam sadod boksu!» [15] ha, ha!… pats ļoti labākais krieva … krieva … degvīns … Viņš uz visām četrām parāpoja pa zemi, tad nesteigdamies piecēlās un devās pie Ņinas Jakovļevnas ar priecīgo vēsti, ka no «mistera Gromof» viņš šķīries «ļoti pats labākais». Pretimnācēji — no darba mājās ejošie strādnieki sasveicinājās ar viņu smaidīdami. Vicinādams pa gaisu ar tinti nolietos jaunos svārkus, misters Kuks atņēma sveicienus un palaida pa apskurbušam smiekliņam.

— Sveiki! Uz redzēšanos! Ha, ha! Pilsoņi strādnieki, es jūsu īpašnieks sadeva mazliet pa purna. Viņš ir bezkauņa!… Bet kur tad mans cepure? — viņš ķēra roku pie galvas un, nervozi žagodamies, paātrināja soļus, steigdamies pie Ņinas.

Taču Ivans viņu vēl laikā apstādināja un aizveda mājās.

Pēc kautiņa Prochoram Petrovičam trūka spēka strādāt. Sali. mkts un apvainojies par kaut kāda «aizjūras nelieša» rupjo izteicienu, viņš aiz sašutuma viss drebēja. Norija bromurala tableti. Sāka staigāt pa kabinetu uz priekšu un atpakaļ.

Nē, kas par neģēli, kas par nekauņu! Amerikā par lādu Izlēcienu viņu būtu nolinčojuši… No kurienes viņam pēkšņi tik liela dūša radusies?… — Prochors pats ar sevi sarunājās gan pilnā balsī, gan čukstus, gan skaļi iekliegdamies. Pa reizei viņš apstājās, žestikulēja un bez žēlastības kūpināja pīpi. — Man tas jiinoskaidro. Tā es to neatstāšu. A-ā-ā, zinu, zinu, zinu. Vai jūs aprotat? Tā taču ir Ņina, kas met man sprunguļus ceļā, mana sieva. Tā, tā, tā … Nu jā. Bet kā tad viņš, kā tad viņš … Es taču uz viņu izšāvu? Jā gan, izšāvu… Ļoti labi atceros. Fjodors bija klāt. Satvēra mani. Vai jūs saprotat? Es pats ne velna nesaprotu. A-ā-ā… tā, tā, ta. — Prochors pa jokam padraudēja ar pirkstu ausainajam ūpim, un viņa skatiens atdūrās pret sievas portretu, kas karajās pie sienas. — Bet Ņinas vietā no portreta raudzī-jas Anfisa.

— Sveika, Anfisočka! — Daiļā Anfisa raudzījās uz viņu ka dzīva. Prochors lūkojās portretā kā sastindzis. — Kā tu nokļuvi pie manis?

Prochors paberzēja pieri, padomāja, pastaigājās. Pa logu iekša spraucās krēsla.

— Nu pasmaidi, esi jautrāka, — viņš lūdza. — Es, Anfisočka, esmu slims. Bet viņu nogalināšu . . . Sievu nogalināšu, mūķeni Ņinu. Un Ibrahima nemaz nebaidos, ne drusciņas nebaidos.

Un Prochors sakumpis iebāza pusatvērtajā mutē kreisās rokas pirkstu galus, sāka klausīties un bailīgi raudzīties apkārt.

«Nāc, nāc, nāc, nac, nāc…» nepārtraukti skanēja viņam ausīs. «Tas ir pulkstenis,» viņš nodomāja un apstādināja svār-stekli. Taču tā pati balss joprojām neatlaidīgi aicināja: «Nāc, nāc, nāc, nāc…» Prochoram las nelikās baismīgi, bet amizanti. Viņš paspēra ar kāju mistera Kuka cilindru, kas mētājās uz grīdas, un uzlika galvā cepuri. «Nāc, nāc, nāc, nāc, nāc…»

Prochors izgāja un iesēdās vieglajos ratos. Baltais zirgs skrēja platiem rikšiem. Abās pusēs ceļam vīdēja bezveida juceklis. Būdams liels zirgu cienītājs, Prochors nebrauca automašīnā. «Baidies čerkesa, baidies čerkesa, baidies čerkesa …»

— Bet es, lūk, nebaidos.

— Ko?

— Paklau, Filip… — Prochors vērsās pie kučiera.

— Es, Prochor Petrovič, neesmu Filips, dēvējos par Kuzmu.

— Ak, pareizi! Piedod! Es domāju par citu, pats savas domas …

— Ļaudis gvelž, Prochor Petrovič, ka no jums, no torņa trcš stāva nolēcis cilvēks.

— Jā, jā … Sapošņikovs.

— Nē, atvainojiet, nevis Sapošņikovs, bet tāds kā Kuka liels kungs. Tā kā šodien … Vai ir tiesa vai ne… Ko? Mēs viņu par Kukaini dēvējam.

«Baidies čerkesa, baidies čerkesa …»

— Paklau, Grigorij!

— Esmu Kuzma, otriem lāgiem … Bet Grigorijs paņēma lielmāti vizināt. *

«Baidies čerkesa, baidies čerkesa, baidies čerkesa…»

— Ved mani pie ārsta! Vai viņš mājās?

— Tieši tā. Mājās gan …

Viņi nogriezās pa Upmalas ielu. Visu pasauli pārplūdināja krēsla. Debess satumsa. Aiz Drūmupes liesmoja zvejnieku uglas-kuri. Abās pusēs ceļam vēl arvien vidēja juceklīgas ēnas un pelēki laika mirkļi. Ēnas sačukstējās. Piekalne. Piekalnē — desmit milzum lieli, balti krusti ar vainagiem, zem krustiem — nošauto strādnieku kapi.

— Griez atpakaļ! — Prochors uzkliedza kučierim.

— Vai tad pie daktera kunga vis nevajag?

— Brauc pa citu ceļu! — Prochors atkal iekliedzās, viņam šķita, ka krusti salīgojas, viņš sāka drebēt un satvēra galvu rokās.

10.

Strādnieku vidū atkal sākās stipra rūgšana. Ieraugs bija trimdinieki, progresivākie strādnieki, viens otrs no techniskā personālā un pa daļai arī pats Protasovs. Tomēr, pēc Andreja Andre-jeviča ieskatiem, iejūsmināt ļaudis jaunam streikam gan nebūtu iespējams un, kā to pierādījis nesenais mēģinājums, būtu arī veltīgi. Aģitatoriem, kas piekrita Protasova domām, tagad vajadzēja paskaidrot ļaudīm, ka runa nav tikai par Gromovu: tādu Pro-ehoru Gromovu pasaulē ir desmitiem tūkstošu — ja nebūs viens, tad būs otrs. Un patiešām — bija streiks, tika izlietas strādnieku asinis, bija sasniegti atvieglinājumi un — paskat: nošautie vēl nav paspējuši satrūdēt kapos, kad dzīvajiem no jauna atņemts viss, kas iegūts ar kritušo asinīm… Nē, visa nelaime ir pašā valsts pārvaldē, bargā valsts iekārta ir novecojusi. Tātad jāgāž viscaur satrunējusī iekārta, jāieceļ sava tautas valdība, tad visiem kapitālistiem būs gals reizē ar Prochoru Gromovu! Bet pagaidām jākrāj spēki nākamajām cīņām.

Satikās pamestā zvejnieku būdiņā. Bija atnākuši divpadsmit

Ilvrki, to vidū Protasovs, techniķis Matvejevs, atslēdznieks Ivans nblukovs un jaunais Krajevs, kas pieņemts par kantoristu (Protasovs par viņu bija galvojis), turklāt vēl astoņi strādnieki: Vasiljevs, Uomožirovs un citi.

Klusa nakts, ugunskurs upes krastā un tēja no katliņa.

Biedri Protasov, — klepodams un tldamies garā, koši dzeltenā šallē, iesāka Krajevs. — Jūsu viedoklis, piedodiet, lūdzu,

ir gluži nepareizs. Atrunāt strādniekus no streika ir noziegums.

un, lūk, tāpēc …

— Atvainojiet, — Protasovs viņu tūdaļ pārtrauca. — Es, tieši otrādi, uzskatu par vislielāko noziegumu bez vajadzīgas sagatavošanās grūst strādniekus otrreiz zem lodēm. Un, lūdzami, nepūlieties mani pārliecināt: esmu par jums vecāks un dzīves notikumus novērtēju saprātīgāk nekā jūs…

— Nu, tad jau nemaz nav ko runāt, — Krajevs dzēlīgi atteica, un viņa iekritušie vaigi pietvīka. — Mans viedoklis ir tāds, ja jums labpatīk uzklausīt… Un ne tikai mans, bet mūsu…

— Esiet tik laipni! Tikai, lūdzu, īsumā.

— No upuriem nav ko baidīties. Bez upuriem, Protasov, revolūcijas nemēdz būt! — Uzbudinātais jauneklis savilka šalli ap kaklu cieši jo cieši. — Jūs ieteicat visādus kompromisus. Nieki! Bet kāpēc? Nu, gluži vienkārši: jūs, Protasov, nekad neriskēsiet doties nāvē idejas pēc. Jā, jā. Nu, un… Tā sacīt… Bet es, jā gan, es iešu. Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka man ir tiesības sacīt: no upuriem nav ko baidīties. Es nebaidos, nebaidos!… Se, ņemiet manu dzīvību! Bāziet manu galvu cilpā! — viņš izkliedza, balsij aizraujoties.

— Piedodiet, Krajev, bet man jūsu puiciskā spraukšanās varoņos sāk apnikt, — inženieris Protasovs pacēla balsi. — Jūs vēl tikai taisāties riskēt, bet es jau esmu riskējis ar savu dzīvību …

— Kad?

— Vai tad tu nezini — kad?! — atslēdznieks Kablukovs iesaucās vai nu dusmodamies, vai ari vīpsnādams. — Kas tad bija ložu apdraudēts, kad uz mums, strādniekiem, kā krusa bira? Ja nezini, klusē!

— Jums, mīļais Krajev, ir tiesības rīkoties tikai ar savu, nevis ar citu dzīvībām. Sapratāt? Nevis ar strādnieku dzīvībām …

— Ak tā? — Jaunais cilvēks, drudžaini attinis vaļā asi garās šalles galus, ar strauju kustību pārmeta tos pār pleciem.

— Tad jūs, Protasov, neesat nekāds revolucionārs, jūs, Protasov, esat izlīdzējs, oportunists un vairāk nekas! Jā, jā, oportu-nists … Fakts! Simtprocentīgs meņševiks!

Satrauktais Protasovs iesēcās, sabozās. Strādnieki drūmi klusēja. Tad strīdā enerģiski iejaucās techniķis Matvejevs.

— Tu, Krajev, uzbudinies7nervozē un nemaz nepastāsti mūsu

norunu … Redzi, Andrej Andrejič, kas par lietu! — viņš sacīja un uzšķīla uguni.

Četri cilvēki aizsmēķēja pie vienas uguntiņas. Atslēdznieka Ivana Kablukova lielā bārda lāsmoja sarkani zilganpelēkā un melnā krāsa, iekaisušās acis raudzījās vērīgi. Kūpinādams pīpi, viņš pielika par jaunu ugunskuram malku. Viņus iesledza lokā neuzticama, trauksmes pilna tumsa. Virs Drūmupes mirgoja snaudošas bojas. Pie debesim tālu aiz taigas, cits no cita slēpdamies, draiskojās nespodri zibeņi. Viņā krastā nebēdnīgi liesmoja ugunskurs. Pie tā tikko saredzams cilvēku pūlītis. Un, satricinādama miglaino gaisu, no ugunskura Viļņiem vien plūda katordznieku dziesma:

Kroņa mājā smacīgs gaiss —

Aleksandra centrālē.

Sitās mājas pārvaldnieks Pats Rotnanovs, Nikolajs!…

— Dzirdat?! — Krajevs nikni uzkliedza Protasovam un pamāja ar roku pretī spārnotajai dziesmai. — Vai dzirdat, Prota-sov? Nu lūk… Bet kas tad dzied? Vienkārši zemnieki, meža cirtēji, jūsu mīļotā cilvēkēdāja Gromova vergi…

— Krajev, liecies mierā! Andrej Andrejič, nu, klausieties! — Teclmiķis Matvejevs, kratīdams ļenganos vaigus, sāka uzskaitīt secinājumus. — Tātad plāns… Pirmkārt, streiku pasludinām bez iepriekšējām sarunām ar Gromovu. Otrkārt, naktī pirms streika atbruņojam kazakus un policiju. Treškārt…

— Blēņas, — Protasovs noburkšķēja. — Ar kailām rokām nav ko domāt ķerties pie kazakiem …

— Atļaujiet, atļaujiet! Šai ziņā mums palīdzēs Ibrahima puiši. Viņu vidū ir mūsu strādnieki no zeltraktuvēm un, stāsta, arī kāds izbēdzis politiskais. Mēs ar viņiem jau esam uzņēmuši sakarus. Tātad, treškārt, mēs organizēti iesniedzam mūsu prasības Gromovam. Ceturtkārt, mobilizējam strādniekus uz bruņotu sacelšanos …

— Blēņas… Bīstami un pāragri! Principā man nav nekas pret bruņotu sacelšanos. Tieši otrādi! Es tikai saku, ka tas ir pāragri. Bez kontakta ar vispārējo strādnieku kustību nekas neiznāks, varat man ticēt. — Un Protasovs, smeldams daiļrunību savā pacilātajā noskaņojumā, stipri nokritizēja streika komitejas plānu.

— Iespējams, biedri, ka es no Gromo.va aiziešu. Pāriešu vai nu uz Uraliem, vai… pats vēl nezinu, uz kurieni, — Protasovs noslēgumā teica. — Es domāju, ka Gromovs drīz vien pats dabūs galu: dzer līdz nesamaņai, jūk prātā, pret darbu izturas nevērīgi, tāpēc arī finansu stāvoklis neskaidrs … A'lans padoms jums, biedri: krājiet spēkus revolūcijai! Tā vairs nav tālu.

Strādnieki piecēlās kājās un noņēma cepures.

— Biedri Andrej Andrcjič, — viņi visi reizē ierunājās. — Arī iiK-s prātojam laisties projām no šenes. Mūsu, aizietgribētāju, Ims vairāk nekā pussimts. Gribam uz Krieviju. Dod nu padomu, Andrej Andrejič …

— Kāpēc tad jūs? Alga par mazu, vai?

— Tas nav pats galvenais, — atbildēja bijušais zaldāts Te-ļi gins, jauns plecīgs vīrs rudām ūsām. — Bet, redzi, tas… Seit mums, saproti, nopietni apsverot. .. Kablukov, paskaidro tu!… tu mums esi tāds kā vecākais.

Ivans Kablukovs kustināja uzacis, mīņājās no vienas kājas uz otru, acīm redzot kautrējās.

— Nu iesim, draugi, uz laivu, — Protasovs aicināja, — man jau laiks braukt. Tur parunāsim.

Matvejevs ar Krajevu nolēma pārgulēt būdiņā. Strādnieki un Protasovs no viņiem draudzīgi atvadījās un nokāpa lejā pie ūdens. Protasovam vajadzēja nok]ūt čugunlietuvē, kur nakts maiņa steidzami remontēja stāvcepli. Sāka irt divi pāri airu, Protasovs ķērās pie stūres. Cauri tumsai laiva ātri slīdēja uz leju.

— Nu, Kablukov, kas tad ir par lietu?

— Nu redzi… Gribētos tā sakarīgāk. Bet neesmu jau diezkāds meistars runāšanā. — Un apmulsušais atslēdznieks sāka braucīt bārdu. — Redz, kas par lietu, Protasova kungs … Tas ir, ka jūs tur… Andrej Andrcjič… Tu pirmiņ teici taisnību, streikot mums tagadiņ būtu tīrā ākstīšanās, nekādas jēgas. Vai tad ar jckonomu, tas ir, konomisku streiku kapitalam ko izdarīsi? Ne savu mūžu ne. Nudien, tiesa … Pats galvenais — kaitē šitie paši striķi, kā viņus tur dēvē…

— Streiklauži, — Protasovs caur tumsu pateica priekšā.

— Jā-jā-jā! — Atslēdznieks Kablukovs, nāsis piepūtis, sāka skaļi elpot. Darbnīcu ugunīs un dūmos rūdītā grumbuļainā seja viņam nosvīda aiz neparastā domu sasprindzinājuma. Viņš tomēr atrada vajadzīgos vārdus. — Mēs, biedri Andrej Andrej ič, prātojam šitā. Mums, kaut cik apzinīgiem, šeitan nav ko darīt. Šeitan, saproti, šinī alā. Un tad mēs ar Vaņuchu mērķējam uz Sormovu, tur man māsasvīrs — metālists, virpotājs. Miška ar Stjopku taisās braukt uz Uraliem, tiem puišiem ir stingrs ķēriens kā darīšanā, ta sajēgšanā. Zachars Oglobjins uz Puti-lovu …

— Jā, ir jau tāda cenšanās, tas tiesa … — Strauji sašūpoja plecus drūmais Zachars ar platu, noskūtu seju; ūdens meta burbuļus un putoja no viņa airu vēzieniem.

— Un tā visi, kur nu kuram tas prāts nesas . . . Bet, redz, Miša Teļegins, viņš kā bijušais zaldāts mērķē uz pulku, otrreizējā dienestā… Lai arī tur, saproti, ienestu propagandu.

Protasovs paraudzījās uz bijušo zaldātu ar zināmu satrau kurnu piemiegtajās acis.

— Redz nu, kā mēs šeitan esam izglītojušies, lai paldies! — Un atslēdznieks Kablukovs, palaidis vaļā airus, sajūsmā sita sev ar dūri pa krūtīm. — Gan tu, gan Ivans Semjoničs Matve-jevs, gan arī politiskie, lai jums paldies. Un tāpēc tad arī mūs, tos apzinīgos, iekārdināja šitāda doma un saprašana: sak, ja nu reiz uzsāk to revoluciju, tad jāuzsāk, kā pienākas. Vispirmām kārtām jāsaceļ zaldāti un zemnieki. Vai nav tiesa, puiši?

— Zināms, ka tiesa! Pats galvenais — zaldāti, armija…

— Par strādniekiem mēs nerunājam, strādnieki paši sacelsies, ja jau tā viņiem ir sirdslieta. Vai tiesa, puiši? Un tad, redzi, vai nu agrāk, vai vēlāk sacelšanās ar ieročiem rokās notiks, vispārējas jukas būs. Zemnieki tramdīs kungus, atņems zemi, strādnieki uzsāks vispārēju streiku un nevis kaut kādu jekonomu, bet īstu politisku streiku ar sarkaniem karogiem. Tīrā viesuļ-. vētra!… Tad viss būs rokā — zemnieks mūsējs, zaldāts mūsējs …

Kablukova seja gan smaidīja, gan atkal kļuva nopietna; viņš bija apskurbis no možu jūtu pieplūduma un vārdu pārpilnības.

Pa labi, drosmīgi uzmirgodamas caur valgo miglu, parādījās rūpnīcu ugunis. Visapkārt klusums. Šur tur debess augstienē iemirdzējās pa zvaigznei. Bet aiz taigas vēl arvien draiskojās nespodrie zibeņi.

Laiva, Protasova stūrēta, aplieca loku ap sarkanu boju un krasi pavērsās pret rūpnīcu ugunīm. No mechaniskās rūpnīcas cechiem pretim nāca troksnis: šķindēja, žvadzēja, dunēja. Protasovs un strādnieki pa smilšaino nogāzi uzkāpa krastā. Atslēdznieks Kablukovs, apgaismodams ar rokas laternu inženiera seju, ierunājās satrauktā balsī:

— Nu, bet atļauj tev pajautāt, biedri Andrej Andrejič, taisni acīs, neņem tikai par ļaunu … Mūs stipri anteresē, mums pat strīdi savā starpā tevis dēļ… Redz, iedomāsimies, ka sacelšanās, revolūcija, viesuļi, pērkoni, zibeņi… ko tu darīsi? Vai tad tu būsi ar mums vai kā citādi?

Protasovam iesmeldzās sirds, asinis pieplūda galvā, lūpu kaktiņi noslīga uz leju. Viņš pavērās Ivana Kablukova sejā un drebošā balsī jautāja:

— Nu, kā tad tu domā, Ivan?

Kablukovs nodūra acis un vilcinājās atbildēt.

Protasovs aizgāja. Kablukovs tusnīja un klusībā murmināja:

— Taisnība vien būs. Mūsu lielskungs laikam gan meņše-viks… Ķerties pie nopietnas lietas vajadzības brīdī viņam droši vien trūks dūšas.

Reiz Prociiors Pctrovičs, iekšēji uztraukts, pēc pusdienas likās gulēt. Bet miegs viņam nenāca. «Jāaiziet pie popa, pops ir jjudrs vīrs,» viņš domāja.

… Un tā, lūk, Prociiors pie garīdznieka. Aleksandra tēvs jta ilaik dzēra tēju ar aveņu ievārījumu. Uz krēsla atzveltnes viņam ūpis dzeltenām acīm, bet uz galda — divas smaidošā Būdas bronzas statujas.

Aleksandra tēvs kā rēgs klusēdams piecēlās viesim pretī un pamāja ar roku uz atzveltnes krēslu. Prochors nosēdās, nometa balto cepuri uz grīdas sev pie kājām. Apsēdās ari Aleksandra tēvs.

— Aleksandr Kuzmič!… Es pilnīgi vaļsirdīgi… Es, ziniet, beidzamajā laikā …

— Ko tad?

— Man dvēsele pēdējā laikā ir sākusi itin kā aptumšoties. Sāk trūdēt, saprotiet. — Prochors sēdēja, noliecis galvu uz krūtīm. — Bet jūs, es zinu, esat gudrs cilvēks. Jūs protat apvārdot …

Garīdznieka seja kļuva nopietna, viņš uzlika zelta krūšu krustu, noglauda ūsas un steidzīgi sāka kaut ko runāt. Bet Pro-ciiors nespēja aptvert tā vārdu saturu, Aleksandra tēva balss, neskarot apziņu, slīdēja viņam pāri kā vējš nolīstai birzītei. Prochors domāja par pašu galveno.

— Pēc būtības ļaunuma manī nav, — Prochors prātoja un palieca kreiso kāju zem atzveltņa. — Bet apstākļi sagadās tā, ka ļaunums nāk pie manis un ir jau ielencis mani no visām pusēm. Un man sāk likties, ka es pats esmu ļaunums. Kā man no tā izsargāties? — Prochors pacēla no grīdas cepuri un uzmauca Budam galvā. Ūpis dusmīgi paplātīja knābi un pateica Procho-ram kaut ko nesaprotamu.

— Tas ir, jūs meklējat ļaunuma attaisnojumu? Vai nav tiesa, Prochor Petrovič?

' — Nav atbalsta punkta, nav atbalsta punkta, — Prochors skumji purpināja. — Kad mēģinu balstīties uz cilvēkiem, viņi liecas, lūst kā niedres, ievaino mani līdz asinīm. Man ir ļoti grūti…

Aleksandra tēvs piekļava bardu pie krūtīm un mazliet pasmaidīja.

— Man prieks, ka jūsu dvēsele paceļ savu balsi, — viņš sacīja. — Es vēlētos, lai jūs, paraudzījies atpakaļ uz noieto ceļu, sev teiktu: es kļūšu citāds…

— Kāds tad?

— Lai to jums pasaka sirdsapziņa.

— Ha, sirdsapziņa! — Prochors nekautrīgi izmeta. — Kas. tad ir sirdsapziņa? Kas ir labs, kas ļauns? To nemaz nav! Izdomājums …

— Kas, ko? Ļaunums izdomāts? Nē, Prochor Petrovič, negudrojiet, lūdzami, niekus! Jūs viss esat ļaunuma pilns,, jā, jā.

Pie svētbildēm dega trīs lampiņas: dzeltena, zila, sarkana. Krēsla tās klusināja dvēseles nemieru. Taču Prochors, pievērsis skatienu garīdzniekam, nodrebēja: Aleksandra tēva acis no kuplo uzacu apakšas urbās viņā ar savu spožumu un šķita esam lamas acis, kuru Prochors kādreiz bija redzējis Mongolijā.

— Aleksandr Kuzmič, vai jūs tas esat?

— Liekas gan, ka es. Un klausieties par manu sastapšanos Ujansutajā ar lamu bodisatvu.

Prochora sejā atēnojās dvēseles nemiers. Viņš pārlika cepuri no Būdas uz atzveltnes krēsla. Viņam gribējās piecelties un aiziet. Aleksandra tēvs, taisni izslējies, aizslīdēja pa grīdu ka rēgs, sakārtoja lampiņas. Kaktā svētbilžu vietā — divas Būdas statujas un ūpis.

— Tātad par sastapšanos ar lamu, — šķeldams tumsu ar savu kalsnējo stāvu melnajā apakštalarā, ierunājās vai nu Aleksandra tēvs, vai kāds cits. — Es viņam jautāju: «Kāpēc daudzi no jūsu svētajiem lamām dzīvo netikumīgi, saslimst pat ar sifilisu?» Lama man atbildēja: «Iedomāsimies,» viņš teica, «ka svētais lama piedzēries…» Vai jūs klausāties, Prochor Petrovič?

— Klausos, klausos, — Prochors nospiestā balsī atbildēja: viņam pēkšņi radās vēlēšanās iedzert glāzi degvīna.

— Svētais lama piedzēries un… nonāvējis kādu, nonāvējis, teiksim, ļaundari. Jūs saprotat? Nonāvējis …

— Saprotu … Lama nonāvējis sievieti.

— Es neteicu, ka sievieti! — iesaucās kāda Prochoram sveša balss. — Kāpēc sievieti? Es teicu vispār — nonāvējis. Prochor Petrovič, ko tas nozīme? Kāda tur daļa sievietei?

Prochora acis izbijās, saka šaudīties no cepures uz izejas durvīm, no mirdzošajām lampiņām uz melno, spokaino apakš-talaru. Melnais apakštalars, apjozts ar platu, krāsainām dzijām izrakstītu jostu, bija sastindzis uz vietas pustumsā.

— Man sirdi plosa domas par Anfisu, — Prochors nedroši norūca, — un arī par Sinilgu . .. Kaut gan — nē. Ja, vēl par vienu sievieti. Kaut gan… jā, ja. To dēvē par Ņinu… Nu, jus jau, tētiņ, viņu pazīstat!

Taču Aleksandra tēva vietā stāvēja puspazīstamais mongoļu lama. Uz plcca tam ūpis.

— Pēc sensenās budisma mācības, ja vēlaties zināt, — sacīja šķībacainais mongolis, — svētais lama nododas vērošanai, dzīvē viņš ir pasivs. Pēc atjaunotā budisma turpretī lama bo-111 alva ir aktivs. Viņš ir piedzimis, lai glābtu grēciniekus. Lai ai i kādu noziegumu bodisatva pastrādātu, tas nemet uz viņu i nu, jo bodisatva stāv augstāk par grēku. Viņš drīkst nonāvēt ļaundari aiz cilvēkmīlestības. Pirmkārt… Vai jūs, viesi, dzirdat?

— Dzirdu, — Prochors izdvesa.

Pirmkārt, nonāvēdams ļaundari, bodisatva atbrīvo to no l.dakā ļaunuma, kas caur viņu nāktu pasaulē. Otrkārt, bodisatva ņem uz sevis visus ļaundara grēkus. Treškārt, nonāvētajam ļaundarim kā izcietušam mocekļa nāvi viņš pašķir ceļu tieši uz pa-i.idizi. Tātad, nonāvēdams cilvēku, lama veic lielu cilvēkmīlestības darbu.

— Tas taču, tas taču mani ļoti iepriecina, — Prochors čukstēja drūmaja telpā. — Nonāvēt sievieti aiz cilvēkmīlestības… lieliski, lieliski… Nonāvēju vienu un nonāvēšu otru. Un visu to aiz cilvēkmīlestības, tā taču?

— Tad tā gan, ta gan, — šķībacainais lama pārmezdams grozīja galvu.

«Tā ja, tā ja,» šūpojās Elizabetes laika pulksteņa svārsteklis; aiz kamina smilkstēja pieķēdētais vilks, uz pirkstgaliem pie durvīm pienāca istabene Nastja. — Vai jūs, kungs, guļat?

Prochors sarāvās un smagi pamodās, pakustināja uzacis. Neviena nebija. «Jāaiziet gan pie popa, pops ir gudrs vīrs,» viņš nodomāja.

Visa Prochora Petroviča garīgā dzīve tagad krasi sašķēlās gaišos un tumšos brīžos. Tumšajos viņš nepārtraukti žūpoja, prāts apmiglojās, neskaidrā apziņa iedzina viņu halucināciju pasaulē. Kad iestājās gaišie brīži, smadzenes noskaidrojās, griba kļuva stiprāka, tad Prochors drudžaini ķērās pie darba un, strādādams neatlaidīgi kā mašīna, paveica šo to, kas pirms tam bija nokavēts. Dažreiz tumšie un gaišie brīži saplūda kopā. Tad iznāca kaut kas pelēks, psiehiski slims, ar ģeniāliem domu uzliesmojumiem, bet biežiem apziņas iegruvumiem visdziļākā tumsībā.

Un tomēr, pārdzīvodams gan tumšus, gan gaišus brīžus, par spīti visam un visiem par brīnumu Prochors Petrovičs izvērsa darbu jo dienas jo plašāk.

Bija atvērta jauna cementa rūpnīca. Nesen atbraukušie kalnu inženieri drīz vien organizēja akmeņogļu ieguvi no virszemes slāņiem. Svaigā ogļu krava milzīgā daudzumā aizplūda ar plostiem pa Drūmupi vai arī pajūgos un tikko pienākušās smagajās automašīnās tika novesta pie puspabeigtiem dzelzceļa atzarojumiem. Prochors cerēja vēl līdz ziemas sākumam ar tērauda ceļiem piesaistīt savus uzņēmumus pie galvenās dzelzceļa maģistrāles. Darbs norisa rosmīgi. Strādnieki — to tagad bija ap seši tūkstoši — darba nevairījās, bija atmesta arī doma par strādāšanu «pa roku galam»: viņiem draudēja atlaišana no darba, alga pazeminājums, naudas sodi, un jaunas atbraucēju masas rīt pat stāsies viņu vietā.

Prochors būtu varējis līksmot. Bet viņu kaitināja tas, ka daži vecie strādnieki pārbēg pie Ņinas, atbrīvodami vietu neprasmīgiem, no Krievzemes iebraukušiem iesācējiem. Doma, ka viņa patvaldnieciskajā valstī ka ekzēma sejā ieviesusies niecīga sievietes karaļvalsts ar pavisam citādiem, labākiem darba noteikumiem nekā pie viņa, — šī doma dzina Prochoru kā lāci pretim durklim.

Nē, tādu ļaunprātību viņš nespēja ilgāk paciest! Par šo tematu viņš pēdējo reizi parunās ar negudro karalieni-uzurpatori.

Svētdienas pēcpusdienā Ņina rakņājās savā dārzā. Rudens vairs nebija aiz kalniem, bet diena bija silta. Tuvojās krēslas stunda. Veročka pa celiņiem vēla lielu riteni. Viņai pa pēdām staigāja aukle un no Berlines atbraukusī guvernante — pilnīga, blonda meiča. Veročka pietecēja pie Ņinas:

— Māmiņ! Kāpēc vistiņa staigā basām kājām, bet es — kurpītēs? Arī es izapaušos.

Pienāca vecais sulainis baltos diega pirkstaiņos:

— Lielkundzīt, lielskungs lūdz jūs pie sevis.

Ņina zināja, ka Prochors neaicina viņu uz patīkamu sarunu. Tāpēc viņa iegāja Prochora kabinetā kopā ar Veročku: viņa ceroja, ka meita jau ar savu nevainīgo izskatu vien spēs mazināt tēva dusmas. Ienācējām pretī, asti luncinādams, skrēja priecīgais vilks. Prochors sēdēja pie galda sadrūmis, chalatā, ar pīpi zobos.

— Sēdies, fabrikante! — Prochors nodīca caur zobiem.

— Tētiņ, mīļais tētiņ!… — Pie viņa pietecēja Veročka. — Es tevi mīlu… Es tevi mīlu vairāk nekā vilciņu Lupsiņu.

Prochors paņēma meitu klēpī, noskūpstīja deniņus, piebīdīja viņai krāsainus zīmuļus un papīru.

— Es uzzīmēšu cilvēku ar ūsām… Kurš baismīgs. Un pēc tam mājiņu, lai dūmi veļas.

— Ņina …

— Jā, Prochor, klausos.

Abi klusēja. Gaiss sabiezēja, savilkās mākoņi. Veročka sāka zīmēt.

— Ņina, vai tu esi kristiete?

— Jā gan, kristiete. Tu taču zini, Prochor.

Mākoņi joprojām tina viņus draudīgā klusumā. Veročka zīmēja.

Ja tu esi kristiete, tad kāpēc tu ar tādu neatlaidību grūd lini bezdibenī, Jaunumā?

Nē. Tu, Prochor, nepareizi novērtē manu darbību. Mans nolūks ir pasargāt tevi no ļauna, — Ņina klusi atteica, ap-llikndama savas ar zemi notašķītās delnas. — Ar praktiskiem ļinņēmieniem es gribu radīt tavam darba laukam tādu apkārtni, Iv.is pret tavu paša gribu piespiestu tevi izturēties pret strādnie-l.it m pavisam citādi nekā tagad.

— Tu saki, ka pret manu gribu velc mani projām no ļauna. Vai tā? Tā gan. Tātad tu ķeries pie varmācības. Bet Kristus taču mācījis: nepretojies ļaunumam ar varu. Vai tu šinī domā esi Iedziļinājusies?

Ņina nolieca galvu un apjukusi ātri pamirkšķināja acis. Viņa nebija sagatavojusies atbildēt uz tādu jautājumu. Kā tad iznāk? Viņa šodien pat parunās ar Aleksandra tēvu par šo tematu.

— Es gribu tev visu labu, bet sev — mieru, — Ņina teica, nosarkusi aiz samulsuma.

Prochors sāka tīt matu cekulu ap pirkstu, sarauca uzacis virs deguna.

— Man labu vēli?

— Jā, labu.

— Mm … Nu, tad zini! — Prochors uzsita ar delnu pa galdu.

No viņa uzkliedziena Veročkas zīmulis nokrakšķēja, meitene

pavērsa uz tēvu lielās acis un noslīdēja no viņa ceļiem. Prochors satvēra deniņus, aizvēra acis: ausīs kaut kas ķērca, krūtīs gārdza, aizvērto acu priekšā locījās tārpiņi.

— Mīļais Prochor, tu esi slims … Nē, tas ir šausmīgi, — ar iekšēju izmisumu balsī Ņina maigi teica, pieglauzdama sev klāt pieskrējušo Veročku. — Atgulsties, atpūties… Mēs parunāsim vēlāk.

— Nē! — Viņš pazibsnīja uz sievu ar acu baltumiem. Rokas viņam drebēja, mēle neklausīja.

Vējiņš plivināja aizkarus atvērtajā logā, pār kabinetu pārlidoja pūciņa, sīca rudens mušu bars, laidelēdamies ap kristālā lustru, pa vaļējo durvju šķirbu iebāza platpieraino galvu rūsgans runcis.

— Mīļais Prochor, tev vajag visu mest pie malas un atpūsties — aizbraukt kaut kur paārstēties, palūgt sev pašam atvaļinājumu. Es zinu, tu esi ļoti ļoti slims. Man pārāk grūti to redzēt, taisni nepanesami… Tici man. — Ņina klusām iešņukstējās, piecēlās un tuvojās viņam. — Mīļais, es tevi lūdzu, pamet visu darbu …

— Nē! — Prochors zvēla pa galdu ar abām dūrēm reizē.

— Stāvi! Nu labi, sēdies … Nu, bet… kā vēlies.

Ņina apstājās. Prochors atzveltnī pavērsās pret viņu un, pinkaino galvu kratīdams, sāka klusiņām smieties.

— Zinu, zinu, fabrikante, kāpēc tu mani gribi padzīt no še jienes, zinu. Jūs abi ar Protasovu gribat saņemt visus manus uzņēmumus savās rokās un pataisīt mani par nabagu. (Ņina sasita plaukstas.) Pagaidi, pagaidi, nepārtrauc, — viņš runāja ātri, saraustīti, arvien skaļāk, paceldams balsi līdz kliedzienam. — Es dzeru, es šņaucu, es iešļircinu morfiju — tas viss tevis dēļ, fabrikante, tavu izdomu, tava kristīgā, bābiskā rakstura dēļ.

— Meli! — Ņina iekliedzās un kā aizlauzta ieslīga atzveltni iepretim vīram. Ņinu plosīja naids un mīlestība pret to.

«Meli, meli, meli, meli,» sāka tarkšķēt balss Prochora labajā ausī. «Meli, meli, meli…» Prochors iebāza pirkstu ausī un tur nikni paberza. Balss apklusa.

— Es ar lielām pūlēm no tālienes vedu šurp strādniekus, maksāju tiem ceļa naudu, apmācu tos, un viņi aizbēg pie tevis. Es no jauna vervēju strādniekus, viņi atkal — pie tevis. Beidzot pat lutausis Kuks aizgāja. Cik ilgi tā ies? Visjaunākais ienaidnieks nespētu tā rīkoties, kā tu dari! (Ņina visu laiku tiecās iebilst, bet viņš tai neļāva.) Jā, jā, visniknākais ienaidnieks! Tevi ar tavu meitieša prātu padara aklu tavi sīkie darbiņi, un tu negribi saprast manu lielo darbu. Jā gan, lielo darbu.

— Kādu tad?

— Es… —* Prochors saboza uzacis, piecēlās, iesprauda roku sānos un ņēmās soļot pa plašo kabinetu, šķielēdams uz apklusušo Veročku pie mātes sāniem. Pavērusi mutīti, viņa sekoja tēvam ar dusmīgu skatienu. — Es šeit izvērsīšu rūpniecību, kādas nav visā Krievijā. Mans ciemats pārvērtīsies lielpilsētā ar miljonu iedzīvotāju. Manu vārdu daudzinās! Saproti? Daudzinās visā pasaulē…

Ņina klausījās vīrā, sastingusi aiz uztraukuma.

— Varbūt tev, vēl dzīvam esot, uzcels pieminekli? — Viņa mēģināja smaidīt.

— Jā! Es pats uzcelšu sev pieminekli feijeriskā dārzā, kādu ne iedomāties nespēja Ludvigs Sešpadsmitais. Es tanī pilsētā uzcelšu universitātes, spirta dedzinātavas, inženieru skolas, tirdzniecības namus, pasažas, teātrus, un tas viss būs mans. Jā, jā, mans, mans! Nevis tavs! — beidzamās frāzes viņš izkliedza ar īpašu saldkāri.

— Kādas idejas vārdā tu visu to domā darīt?

— Pats savā vārdā, — Prochors lepni atmeta galvu. — Savas slavas vārdā! — Viņš pacēla uz augšu abas rokas un savici-nāja tās kā spārnus. Viņa seja kļuva barga un majestatiska.

Veročka sašķieba lūpas un sāka raudāt.

Ņina paņēma viņu klēpī.

— Māmiņ, neļauj viņam brēkt!

Nu, fabrikante, vai tagad saprati manu ideju? Tavuprāt, Ir satana ideja, antikrista, judasa ideja? Muļķības! Tā ir mana ļļcja. Ar to esmu dzimis, ar to miršu.

Prochors paraudzījās uz Ņinu ar īgnumu un dusmām kā uz klinti, kas tam ceļu aizsprostojusi, un atkal sāka soļot, chalata llrrbelēm plivinoties. Ņina lūkojās viņā ar neslēptām izbailēm nu žēlumu: «Ak kungs, vai viņš patiešam sirgst ar lieluma manīju?»

Un es tev pēdējo reizi saku! Es tevi, fabrikante, brīdinu.

I tik, mans priekšlikums! Klausies! Pēdējo reizi klausies! — Prohors, nez kāpēc uzrotījis chalata piedurknes, iespaidīgi padraudēja Ņinai ar pirkstu.

Ņina piecēlās, juzdama, ka no mākoņiem tūdaļ izšķelsies zibens. Prochors, ar kājām pieaudzis pie grīdas piecus soļus no Ņinas, stāvēja kā Herkulesa rēgs un aizsmakušā balsī caur zobiem teica:

— Klausies… Un izpildi. Manu pavēli. Izbeidz savus darbus, cik vien ātri vari, vai arī nodod tos man! Arī savu miljonu iddod man … Dzirdi? Miljonu!… Es nevaru mierīgi noskatīties, ka tu veltīgi izšķied teva un vectēva sakrātos kapitalus. Bet man nauda vajadzīga kā ēst… Man trūkst naudas, man nav ko strādniekiem izmaksāt. Vai arī tu vēlies, lai es bankrotēju? Velns lai parauj!… Un vislielākais, ko es tev varu atjaut: uzcel sieviešu idosteri un kļūsti tur par priekšnieci. Dulnu sieviešu netrūkst. Ar to tu izdarīsi dievam pa prātam un arī man. Tātad — pavēlu, lūdzu, izlūdzos kā no dieva… — Prochors sašķieba muti un ar i/.misutna izteiksmi sejā nometas ceļos pie satrauktās Ņinas kājām. — Es tevi lūdzu, dod man brīvību, izbeidz savus muļķīgos pasākumus! Ļauj man realizēt manu no …

— Prochor, — Ņina atkāpās no viņa soli. — Ja tu būsi īsts dzīves organizētājs un nevis alkatīgs darbaļaužu tirāns, es būšu tava ar visu sirdi, ar visiem kapilaliem.

— Ņina Jakovļevna! Ņina Jakovļevna! — Prochors pietrūkās kājās ka plēsīgs zvērs un kā ērglis ieķērās ar nagiem sava chalata stērbelēs.

— Pretējā gadījumā, Prochor, es būšu tavs ienaidnieks. Es strādāšu tapat kā līdz šim strādāju! — Ņina pacēla balsi.

Prochors, veltīgi pūlēdamies apspiest sevī dusmu uzliesmojumu, grieza zobus:

— Arā no šejienes!

— Tu esi muļķis, muļķis! — Veročka spiedza raudādama, spurkdama un kājiņu karcinādama. Viņa visa drebēja. — Tu esi šausmīgs. Muļķis!

Prochors, zaudējis katru savaldīšanos, satvēra aizvainoto Ņinu pie pleca, pagrieza ar seju pret durvīm un grūda ārā no

kabineta. — Ara! Ara! Cuska! Protasova pamesls… Atdod man miljonu!

Negaidot vilks rūkdams un riedams trijos lēcienos metās Pro-clioram virsū un ar vienu ķērienu pārplēsa uz muguras chalatu. Prochors iespēra viņam ar kāju, aizcirta aiz sievas durvis, norāva no vadža pletni.

— Nāc šurp!

Vilks, blisinādams saniknotās acis, gaidīja izdevīgu mirkli, lai atkal mestos saimniekam virsū, bet pēkšņi nobijās cilvēka acu, padevīgi nogulās uz vēdera un sarāvās čokura. Prochors uzmeta viņam kaklā žņaudzamo siksnu, pievilka viņu pie sienas, kur bija piestiprināts riņķis ķēdei, ievēra siksnu riņķī, pierāva zvēra galvu cieši pie sienas un, ielikdams sitienos visu savu niknumu, sāka viņu nežēlīgi slānīt. No vilka ādas kušķiem vien putēja spalva. Vilks rūca, kauca, krāca, spārdījās, slapināja, pēc tam siksna aizžņaudza viņam elpu. Tad dzelzs riņķis atliecās, zvērs ar rāvienu atbrīvojās no «drauga» — cilvēka rokām un, atstādams uz gaišā paklāja asiņu pilieņus, pa kaklu pa galvu metās ārā.

Nosvīdis slapjš Prochors bezspēcīgi nolieca galvu uz galda. Viņam iekšā viss dunēja. Sirds kāpa pa kaklu laukā, rokas trīcēja.

Sakarsušajā galvā jaucās visādas blēņas un murgi. «Vajag nonāvēt, nonāvēt, nonāvēt,» dūca kāda balss papriekš kaut kur zem galvaskausa, pēc tam skaļi ausīs. Trūka gaisa, negribējās vairs elpot, negribējās dzīvot.

Un no jauna pagātne nostājās tagadnes vietā, bet tagadne aizgrima atpakaļ. Murgi nelika mieru. Miegs nenāca.

Pulksten trijos viņš paņēma papīra lapu, ilgi sēdēja, noliecies pār to drūmā sastingumā. Tad, atcerējies vientuļniekus, atcerējies šausmīgo sapni par lamu bodisatvu, pārmeta krustu, iemērca spalvu un, atzīmējis gadu, mēnesi un datumu, uzrakstīja:

«Rīkojos pilnīgi apzināti. Apglabāt pareizticīgi. Manu un sievas zārkus blakām. Veročkas zārciņu tiem virsū.

Prochors Gromovs.»

— Jā, jā, — viņš ieķērcās kā krauklis. — Nu, ko lai dara, cs jau neesmu vainīgs, es neesmu vainīgs. Mani grib par tādu padarīt.

Viņš ielika zīmīti aploksnē un aizzīmogoja to ar laku, ar gre&lt; dzenu. (

12.

Otrā dienā Prochors pamodās vēlu un jutās fiziski salauzts, garīgi nomākts. Nenomazgājies (tagad viņš mazgājās reti) izdzēra glāzi degvīna, apēda gabalu maizes ar sāli, bailīgi pacēla acis uz portretu zeltītā ietvarā. Taču sievas vietā no portreta raudzījās Anfisa, viņa laipni smaidīja, māja Prochoram ar galvu, lomi ko gribēja teikt. Prochors izberzēja acis, portretā — Ņina .. .

Hm, — viņš noburkšķēja, sašķobīja seju, atmeta ar roku.

Domās novērodams pats sevi no malas, Prochors Petrovičs skaIi smējās, sak, lūk, viņš tāds liels un bārdains, bet tic kaut kādai velna būšanai. Viņš ar prieku neticētu, bet skaidri redzēja, ka ši nejēdzība viņu tik veikli ietin savos tīklos, tik prasmīgi salmu visu viņa spriedumu loģiku, ka viņš sāk justies līdz kaklam Iestidzis personīga nespēka purvā.

«.Ļoti interesanti novērot, kā prātīgs cilvēks zaudē prātu,» tāpat klusībā pasmīnēdams, viņš domāja ar dziļām skumjām sirdī. «Ne. Nieki, nekas nebūs. Nezaudēšu vis, par spīti nezaudēšu prātu. Muļķis, žūpa. Man patiešām vajag atpūsties.»

Prochors padzēra tēju, uzrakstīja Protasovam vēstuli, pasūtīja pasta trijjūgu (savus zirgus viņš žēloja) un, neatsveicinājies no mājniekiem, devās ceļā.

Viņš brauca uz Medvedevas ciemu izlīgt ar tēvu. Doma par izlīgšanu bija uznirusi Prochora apziņā spilgti, skaidri. Prochors uzņēma to nepretodamies. Bez tam vēl viņam vajadzēja apmeklēt matēs kapu un rūgti izraudāties pie ilgotās Anfisas kapa. «Anfisa, Anfisa, kāpēc gan liktenis atrāva tevi no manas sirds?»

Trijjūga zirgi tecēja viegliem rikšiem. Ceļš veda no kalna uz kalnu, caur taigu, gar laukiem, gar upes krastu. Prochors aizvēra acis un šūpodamies sapņoja. «Velns sazina, kā viss sarežģījies. Cik grūti ir kļuvis dzīvot. Kāds juceklis visās manās darīšanās . ..» viņš prātoja, acis neatvērdams. Domās atskatīdamies uz neseno pagātni, viņš sev šķita esam cilvēks, kas pūlas uzkāpt kalnā pa lejup slīdošām kāpnēm. Cilvēks kāpj un kāpj augstāk, bet kāpnes zem viņa kājām — aizvien zemāk. Cilvēks bija iedomājies, ka nupat, nupat būs kalnā, bet kalna virsotne paceļas aizvien augstāk un augstāk. «Jā, patiešām tā, viss pareizi. Tieši es esmu līdzīgs tādam cilvēkam.» Un Prochors, zvārguļiem skumīgi skanot, sāka meklēt savu neveiksmju cēloni, kaut gan skaidri zināja, kāpēc šīs neveiksmes, bet viņam gribējās vēlreiz ieskatīties sava ienaidnieka nekaunīgajā sejā. Tad domas pa līkloču ceļiem atkal noveda viņu pie Ņinas, Protasova, Priperentjeva, tēva. Tomēr, vēlēdamies attaisnot tēvu un Ņinu, viņš ar savu iekaisušo iztēli mēģināja meklēt ļaunuma cēloni nevis starp mirstīgiem radījumiem, bet vainot savu nolādēto likteni.

— Es taču toreiz, dzīrēs, atklāti visu klātbūtnē pasludināju, ka esmu sātans, esmu velns! — viņš iesaucās tik skaļi, ka važonis Savoska — puisis ar biezām lūpām — atskatījās uz viņu un izbailēs sāka cilāt uzacis.

— Ko, vai nepazīsti?

— Tā ir gan, nepazīstu, — Savoska nodīca, ieskatīdamies Prociiora nemierīgajā, pinkainajā sejā.

— Tu domā, ka ved lielkungu, bet es esmu velns.

— Nu, nesāc nu melst! Tu esi Prochors Petrovičs, edz. tas tu esi.

Lai sabaidītu vientiesīgo puisi, Procboram gribējās iegaudoties mežonīgā balsī un palaist ārprātīgus smieklus, bet viņš pārdomāja, paņēma ceļa somu un izdzēra prāvu glāzi degvīna. Savoska, sarāvies un šķielēdams pār plecu uz pasažieri, ierunājās:

— Pasaki, Prochor Petrovič, tiesa vai ne, — ļaudis stāsta, tu esot burvis? Brāļojoties ar pašu nelabo?

— Tiesa gan, brāļojos, — Prochors atbildēja. Degvīns bija jau iesūcies asinīs. Skumjas sāka mazināties. Prochors mazliet ierūcās un ierējās kā vilks. — Bet mans vilks patiešām ir mežainis, viņš runā cilvēka valodā. Ja gribi, arī tavi zirgi sāks runāt cilvēka mēlē.

— Beidz nu, beidz ūdeni duļķot! Vai tad es kāds maziņais, vai? Pūt kādam citam miglu acīs. Un nemaz nerūc, esi tik labs, — Savoska saņemdamies nodīca drebošā balsī. — Tu labāk pasaki, kā lai mums neiznāk taigā pārnakšņot. Edz, kāda jau bieza krēsla, drīz uznāks nakts.

— Piecas verstis no šejienes ir Trojegubina dzirnavas. Aizmirsis esi, vai? Tur arī pārnakšņosim, — Prochors atbildēja un, pārbaudījis pielādētās šautenes, paraudzījās uz vienu un otru pusi.

Visapkārt tumša, drūma taiga. Pie debesīm iedegās pirmā bālā zvaigznīte.

Protasovu kaitināja Gromova atstātā vēstule.

«Cienītais Andrej Andrejič,» viņš lasīja. «Aizbraucu no Jums uz kādu nedēļu vai divām. Neesmu vesels. Man nepieciešams izvēdināties, atskurbt. Pēdējā laika notikumi, sākot ar taigas degšanu, izsituši mani no sliedēm. Meklēju atbalsta punktu un nespēju atrast. Visu uzņēmumu uzticu Jums, Jūs būsiet personīgi atbildīgs. Uz drīzu redzēšanos!

Prochors Groniovs.»

Protasovs gribēja pāriet uz Uraliem, bet nu atkal bija jāat-liek. Ik dienas, apmeklēdams kantori, viņš konstatēja: kalpotājs Sapošņikovs jau piekto dienu neierodas darbā. Kāds kantorists pastāstīja Protasovam, ka Sapošņikovs droši vien žūpojot, ka no viņa allaž vēdījot degvīna smaka un vispār viņš esot tāds savāds.

Vēlu vakarā, kad bija iestājusies tumsa, Protasovs ieskatījās Sapošņikova būdiņā. Būdiņa piederēja kurlmēmai vecmeitai Mav-rai. Pie griestiem kā kaķa acs dega maza petrolejas lampiņa. Kaktā uz salmu kaudzes, paslējis bārdu uz augšu, visā garumā

fuk'ja nelielais Sapošņikovs basām kājām. Oda pēc degvīna. Pie rasns rēgojās vesela baterija tumšu pudeļu. Pie sienas — An-flsas portrets, priežu zariem izrotāts.

— Sapošņikov!

Sapošņikovs nošķaudījās un piecēlās sēdus, izstiepis satūkušas kājas. — Ak tas esat jūs? — Piedodiet… Bet šitais esmu es. Tikai l-l-lūdzami… b-bez pamācībām… Zinu, ka esmu vainīgs,

l oti vainīgs. Kaut gan … — Viņš paraudzījās apkārt, pabraucīja ar roku pliko pauri un rūgti pasmaidīja. — Jā, sapnis. Ak tas esat jūs? Protasov? Bet man šķita, ka … Ņemiet krēslu. — Sapošņikovs piecēlās, atlieca rokas aiz kakla un, paskrējies uz pirkstgaliem, tīksmi izstaipījās. Tad, sašķiebis muti un nožāvājies tik pamatīgi, ka bārda sašķiebas uz kreisā pleca, viņš nosēdās pie galda un aizsmēķēja pīpi. Krekls bija atpogāts un izlīdis no biksēm.

— Paklausieties, biedri Sapošņikov… Kā jums nav kauna valstīties pa salmiem un slinkot? Visi jūsu biedri taču veic lielu darbu, kalpo tautai… Bet jūs …

— Mīļais… g-g-garlaicīgi, s-s-skumji, s-s-smagi. Es brīnos, kā j-j-jūs vēl neesat par ž-ž-žūpu kļuvis šai tumšajā kaktā. Nē, jābēg. — Viņš iepleta acis un iesaucās: — Jā! Zināt? Straščalovs aizbēdzis. .. Prokurors. Atceraties? Saņēmu no viņa vēstuli. «Drošā vietā,» saka. «Kopā ar draugiem,» saka. «Vēlāk,» saka, «aizbēgšu uz Ameriku. Nauda,» saka, «ir.» Jā, jā. Viņš, velns,' stiprs, drosmīgs. Bet es… es… iz-iz-izbāznis. Mīļais! Kad nomiršu, piebāziet mani ar pakulām! Un novietojiet Prochora Pet-roviča kabinetā! Lai pamokās, lai arī viņš, nelabais, zaudē prātu … Es taču jau … jau … laikam esmu gatavs …

Protasovs žēlodams lūkojās viņā platām acīm.

— Es atlaidīšos guļus, nevaru nosēdēt, — atsities ar galvu pret sienu, Sapošņikovs iekūleņoja savā midzenī. — Sēdieties uz grīdas. Protasov mīļais… Kā man… Kā man… gribētos… Atgūt savu jaunību.

— Nu, ko jūs gvelžat tādus niekus!

— Nē, nē, — Sapošņikovs džerkstoši iesmējās un aizsedza savu no dzeršanas uzblīdušo seju ar bārdu kā vāvere ar asti.

— Man tikai gribētos satikt Anfisu …

Ienāca kurlmēmā vecīte Mavra — Sapošņikova saimniece, uzlika uz galda krūzi piena, zemu paklanījās Protasovam, kaut ko noīdēja, paplātīja rokas.

Prochors bija aizmidzis. Sapnī rādījās visāda varza: viņa acu priekšā dejoja Sinilga, ģērbusies sarkanā tērpā, atraitne tungu-siete izlīda no atvara un gluži kaila raudādama nosēdās uz balta

iedegās vāja liesmiņa. Šķita, vēl viens mirklis, un čerkess metīsies pie krūts kādreiz tik karsti mīļotajam džigitam Proškam un visu tam piedos.

Bet tad Prochora balss ieskanējās bramanīgi, un čerkesa sejā viss apdzisa.

— Jā, tiesa, es tevi, ēzeli, mīlēju par visu vairāk pasaulē. Un būtu mīlējis līdz pašai nāvei, bet tu, varnaks, nonāvēji Anfisu. .1 Tu, tu, neviens cits! Es to zināju un tiesā tā noliecināju … Kāpēc tu, sātan, viņu nogalināji?

— Es? Anfis?! Tīrā nieks … Ha, ha!.'.. Dzirdat, puikas?

— 11a, ha! Ha, ha! — nodunēja ugunskuri un taiga, un tumsa.

— Jā, tu!

— Es? . Dzirdat, kunaki?! Ha, ha!

— Ha, ha! Ha, ha! — atkal iedunējās ugunskuri, taiga un tumsa. Ibrahima seja sāka sārtoties kā kurnačs, bet sarkanais turbāns kļuva melns. Cerkesa acis svaidīja asas zibeņu šautras, rokā iedzirkstījās kinžals.

— Cch!

Un čerkess, nikni atviezis baltos zobus, gribēja mesties Pro-choram virsū.

«Nāve,» Prochors nodomāja, «jābēg ātrāk prom, aizbēgšu, noslēpšos, uzkāpšu kokā.» Bet viņš neatraudamies lūkojās čerkesa pārvērstajā sejā un nespēja pakustināt ne rokas, ne kājas, pie viņa kreisā vaiga kāds gārdzoši elpoja. Prochors ar mokām pavērsa galvu un sastapās ar savu ienaidnieku aci pret aci.

— Tu! — Prochors atsprāga no bārdainās sejas kā no odzes, pār kauliem viņam pārskrēja auksti drebuļi. Viņš tūdaļ sāka justies kā nozieguma vietā pieķerts zaglis …

Prokurors Straščalovs piedūra viņam pirkstu pie krūtīm un pār visu taigu iebrēcās:

— Tu nonāvēji Anfisu!

Un atkal šalkdama iešalcās taiga, dūmu mutuļi lauzās uz augšu, uz augšu cēlās liesmu mēles. Un kaut kur atskanēja gari, žēlabaini vaidi.

«Sapnis,» Prochors, viss drebēdams, nodomāja. «Vajag drīzāk atmosties.»

Bet tas nebija sapnis, tas bija patiess, ļauns nomods.

Tiesas sēde norisa ātri. Apsūdzētie un prokurors tie paši: tirgoņa dēls Prochors Petrovičs Gromovs, izsūtītais trimdinieks Ibrahims-Ogli un bijušais kolēģijas padomnieks jurists Straščalovs. Zvērinātie piesēdētāji — trīsdesmit laupītāji. Tiesas zāle — taigas grava melnā nakts stundā.

Prochors drudžaini plātīja muti, gribēdams pasaukt sulaini, filistīja sevi aiz deguna, knieba kājā, lai atmostos. Bet tas bija

Homods, nevis sapnis. Lūk, arī važonis Savoska — nolādēts aculiecinieks — rēgojas tepat kā apogs. Patiešām, Savoska kā uz-Viin tajs sēdēja pie ugunskura kopā ar banditiem, klausījās, ko Prochors murmina, smēķēja pīpi un tāpat kā citi palaida pa »mieklam.

«Nelietim ādu pār acīm novilkšu,» Prochors Petrovičs par Viņu nikni nodomāja. «Nositīšu, neģēli.»

Prokuroram Straščalovarn viens bikšu gals atlocījies uz augšu, bfirdā skujas, gruži, viņa zaļās, mazliet iešķībās, uz āru izspiestas acis deg kā ārprāta" liesmās, garie, nesukātie mati kā nosirmojušas lauvas krēpes, tāds viņš, izslējies visā garumā, kratīja dūres Procbora acu priekšā, ar delnu skaldīja gaisu, runāja, kliedza, cirta kāju pie zemes vai arī nesteigdamies soļoja uz priekšu un atpakaļ, stāstīja par briesmīgo notikumu.

Laupītāji klausījās prokurora runā, mutes iepletuši. Ibrahims tin Prochors Petrovičs arī ķēra ikvienu viņa vārdu satrauktā eks-. lazē. Cerkesa un Prochora acu priekšā ka miglaini sapņi plīvoja sen pagajušie, kopā pavadītie gadi. Visi cilvēki, kas bijuši ap liem pirms piecpadsmit gadiem, tagad prokurora spilgtajā runā iznira no laika chaosa^pacēlās no pīšļiem kā dzīvi. Anfisa, Pjotrs Daņiličs, pristavs, Ņina, Iļja Sochatichs, Sapošņikovs, pats Pro-cliors un pats Ibrahims — lūk, viņi visi šeit, lūk, sapulcējušies ;ip ugunskuriem un, it kā savienoti ar prokuroru nešķiramām saitēm, klausās viņa balss dunoņā.

13.

— Es laikam diezgan sīki izklāstīju ši asiņainā notikuma būtību. Tagad es, prokurors Straščalovs, jautāju: vai jūs tas bijāt, kas pirms piecpadsmit gadiem nonāvēja Afifisu?

Nodūris acis uz zemi, Prochors sasprindzināti klusēja. Viņa-pazemotajā dvēselē gatavojās sašutuma un naida vētra pret prokuroru. ibrahimam-Ogli, kas sēdēja pie ugunskura pa turku paražai, aiz ziņkārīgas uzmanības tecēja siekalas kā vecam dogam, raugoties uz treknu gaļas gabalu.

— Apsūdzētais, es gaidu no jums atbildi! Sī tiesa nav piekukuļojama …

— Neāksties, ķēms tāds! — Prochors iekliedzās un dusmās, piecēlās. Ar augstprātīgu nicināšanu viņš paraudzījās uz prokuroru kā uz pilnīgu nulli. Viņa nospiestais saprāts, karstas asins šalts uzmundrināts, spilgti uzliesmoja. Doma atsprāga pagātnē kā bumba, kas atsitusies pret sienu. Viņš saka runāt ātri, aizraudamies, gan aizķerdamies pie vārdiem un klupdams kā par ciņiem, gan gļēvi kustinādams mēli kā paralizētas kājas smagās galošās. Balss viņam skanēja draudīgi vai atkal pēkšņ sagura, kļuva vāja, raudulīga.

— Es zinu, prokuror, kāpēc tu esi šeit, kopā ar tiem, kurus jau gaida karātavas. Zinu, zinu. Lai tīksminātos par manu nāvi. Nu, slepkavo, nogalini! Tu šiem katordzniekiem veikli izstāstīji pasaku par to, ka un kāpēc itin kā es nonāvējis Anfisu … IIa, lia!. .. Interesanti. Tātad, pēc tavām domām, es esmu tikai kriminālnoziedznieks un vairāk nekas? Tu esi ēzelis…

Prokurors Straščalovs, uz celma sēdēdams, papriekš dusmīgi smaidīja, pēc tam viņa seja, kas gandrīz līdz acīm bija aizaugusi ar bārdu, kļuva auksta un tumša kā pagrabs.

— Cietiet klusu, slepkava!… Es atņemu jums vārdu.

— Nieki, prokuror! Šeit tev nav tiesas zāle. Klausies tālāk! Iedomāsimies, ka es nonāvēju Anfisu. Bet vai tu zini, prokurora kungs…

— Pietiek! — Pielēcis kājās, prokurors pamāja ar roku un pavērsās pret laupītājiem. — Vai dzirdējāt, puiši? Viņš atzinās slepkavībā.

— Nē, melo! Vēl neesmu atzinies, — Prochors Petrovičs nopurināja galvu, sasita dūres vienu pret otru.

— Bet mēs par to spļaujam! — kliedza pie ugunskuriem sēdošie zagļi un laupītāji. — Mūsu pēc nožmiedz kaut vai desmit Anfisus, mums maza beda … Mēs paši… Bet, re, kāpēc viņš, riebeklis, mūsu čerkesu pie karātavām novedis?! Edz, tas ir pats… Visu vainu viņam uzkrāvis, tiesu piekukuļojis…

— Jā gan, uzkrāvu … Jā gan, piekukuļoju, nestrīdos. Novēlu vainu uz viņu tāpēc, ka manā priekšā atklājās pšas iespējamības. Es jutu, ka man lemts zemes virsū daudz ko izdarīt. Un es daudz savā mūžā esmu paveicis, esmu sabūvējis fabrikas, uzturu tūkstošiem cilvēku .. . Bet vai tad Ibrahimam, pieredzējušam katordzniekam, katorga bija bīstama? Es zināju, ka viņš katrā ziņā izbēgs. Un viņš izbēga …

Prochors runāja ilgi, juceklīgi. Viņa runa traucās uz priekšu kā straume pa akmeņainu gultni. Domu strūklas bez kāda sakara lēkāja no viena priekšmeta uz otru. Dažreiz viņš pilnīgi zaudēja pavedienu un apjucis berzēja nosvīdušo pieri ar piepampušām dzīslām.

Banditi, šad un tad nospļaudamies, smēķēja, saskatījās savā starpā.

— Tātad tu, noziedzniek, atzīsties slepkavībā?

— Nē.

— Nē?

— Nē! Nesauc mani par noziedznieku! — Prochors iekaisa dusmās. — Tu pats esi noziedznieks. Tu esi muļķis no dzimšanas un tikai aiz muļķības uzskati sevi par gudru… Tu esi

Iļnišs cilvēciņš! — Prochors turpināja kliegt, uzbrukdams StraŠ-ililovam. — Toreiz tu nemaz nepadomāji, ko īsti tu apvaino. Es Inai tad biju puika, mans raksturs toreiz vēl tikai veidojas. Bet tu to nesaprati, tu pret mani izturējies stulbi kā miesnieks pret (imui… Un vēl… Pagaidi, pagaidi, ļauj man!… Kas vēl? Toreiz tu notiesāji mani, nevainīgu, šobrīd es, noziedznieks, tie-Iu tevi, vainīgu. Mani šeit nobendes, bet man prieks, ka sastapos ar tevi. Vai tad tu zini, kāds es biju, jauns būdams? Es nebiju slikts. Ibrahims to tev varētu apstiprināt. Bet… Es redzu: viņš noraugās manī kā plēsīgs zvērs. Nu, ko lai saku… Dariet, nelieši, ko gribat! Jā gan, es nonāvēju Anfisu, es . .. — Prochors Petrovičs, zaudēdams spēkus, sāka drebēt un grīļoties.

— Nāvi, nāvi viņam! — saviļņotā tumsa iedunējās, laupītāji Iebrēcās pilnā kaklā.

— Nāvi sunim .. Pechter, sāc!

Atskanēja spalgs svilpiens. Svilpa kāds lācīgs sarkanbārdis, papletis muti ar pirkstiem. Viņam garš rumpis un īsas, līkas kājas. Netīrajā sejā lielas, baltas acis. Tas ir katordznieks Pech-ters, kas izbēdzis reizē ar Ibrahimu, — čerkesa labā roka. Viņš ir nežēlīgs, mīl komandēt. No viņa visi baidās.

— Nolieciet! — viņš pavēlēja, pamājis ar līku nazi.

Vētras lauztiem kokiem brīkšķot, laupītāji piesteidzās pie divām jaunām eglītēm, uzmeta cilpu galotnēm un, dziedādami «Ei tu, ozolvāle, zvelies!», nolieca abas galotnes vienu pie otras.

— Nošķibīt zarus!

Sāka strādāt cirvji, mizodami egļu stumbrus. Uzdvesa sīva sveķu smarža. Pa astoņi vīri ar sasprindzinātiem spēkiem sēkdami uzgūlās loka sasliektajām koku galotnēm: lokanajās eglēs daudz dzīva spēka, tās ik mirkli gatavas izrauties un uzsviest gaisā to, kas nebūs uzmanījies.

— Vediet klāt! Sagatavojiet virves!

Prochoru pievilka pie eglēm.

— Nelieši, ko jūs darāt? Es zinu! Tas ir sapnis… Iļja! Atmodini mani! Ferapont! Ibrahirn! Ņina! Ņina! Ņina!

Beidzamais Prochora kliedziens bija baismīgs, spalgs: no šā kliedziena tumsa nodrebēja un daudziem sirdis apstājās pukstēt.

Tomēr atriebības kārās rokas stingri piesēja Prochora kājas pie divu egļu galotnēm. Cilpa iekodās lakotā zābaka ādā kā vilka ciešais kampiens: kauli saka sāpēt. Ap kreiso kāju rosījās Pooh-ters, līko nazi zobos iekodis. Viņa raupjās ķetnas strādāja veikli.

Zemē nogāztais Prochors šņāca aiz dusmām par pazemojumu. Viņš vairs neko nerunāja, tikai īdēja, spļāva siekalas un žulti. Viņu mocīja slāpes.

Apziņai spilgti uzliesmojot, viņš iztēlojās savu no gurnstar-pas līdz rīklei pušu pārplēsto ķermeni: puse bijušā Prochora ar vienu kāju, vienu roku, bez galvas karājas pie vienas gaisā uz* slējušās egles galotnes; otra puse ar otru kāju, otru roku un bārdaino galvu raustās otrā kokā; ūpis, garāin laizdamies, rijīgi ieķeras zarnā un velk un velk; sirds vēl arvien pukst, mirusi mēle dreb …

— Stiprāk turiet! Turiet egles, nepalaidiet! — Pechters komandē, pa zobos iekosto līko nazi t^k siekalas, pil uz Procho/Ta lakotā zābaka. ( 1

Banditi ar visu spēku vēl ciešāk uzgulstas eglēm virsū, ka brakšķ vien.

— Turiet, turiet! Ei, Straščalka! Izlasi spriedumu … Lai būtu noformēts.

Bet Straščalova nav. Straščalovs, aiz bailēm aizbāzis ausis, lai nekā nedzirdētu un nekā neredzētu, ar steigu bēg prom tumsā.

— Straščalov! Straščalov!

Straščalova nav.

— Es pats esmu Straščals! — Kā liesma degdams, ar kinžalu rokā Ibrahims pieiet pie nāvei nolemtā Prochora.

Pazemotais, it kā krustā sistais Prochors ar izplestām, pie egļu galotnēm piesietām kājām vēl pirms mirkļa gribēja lūgt no čerkesa žēlastību. Tagad viņš saņēma to ar naidīgu skatienu, nospļāvās uz viņa pusi un līdz ar nikniem šņukstiem, kas viņam negribot lauzās-uz āru, nošņāca: — Nelieti, beidz ātrāk!

— Vai laist, vai? — laupītāji tusnīdami nepacietīgi sauca: viņiem nebija spēka ilgāk noturēt saliektās egles.

— Cc.li! Stāviet! — Cerkess acumirklī bija pārvērties tēraudā: zobi sakosti, spēcīgā roka cieši sažņaugusi kinžala spalu, skatiens nekustīgi ieurbies Prochora acīs. Laupītājiem aizrāvās elpa. Arī Prochors sastinga. Acumirklis — un Prochora pamodās šausmīga vēlēšanās dzīvot. Viņš gribēja iekliegties: «Zēlo!» — bet mēle bija pamirusi, un tikai acis pēkšņi pieplūda pilnas asaru.

— Puikas, laidiet, — Pechters šausmīgā balsī nogārdza.

— Lai-diet!

Un tikai īsu mirkli pirms Prochora bojā ejas čerkess, ātri atvēzējies, ar kinžalu pārcirta virves:

— Cch!… Tagadiņ laidiet!

Egles šņākdamas pāršķēla gaisu. Atbrīvotie egļu stumbri nodrebēja no saknes līdz galotnei.

Prochors Petrovičs, staipīdams notirpušās kājas, tikko spēj piecelties. Viņu pārņēmušas nervozas trīsas. Pulss bungo divi simti minūtē. Acis ieplestas, asaru pierietušas, neprātīgas.

Cerkess saka:

— Brauc, Proška, mājās… Staigā! Tagadiņ tevi vēl par agru nobeigt. Būsim nodurt kādreiz vēlāk. Tīrā nieks. Cch!…

Vel arvien bija nakts. Laupītāji neapmierināti kurnēja. Kāds ļauni iesmējās, kāds cits iedzēla Ibrahimam: — Lutausainaiš r. iks, mūlāps! — Pechters, aizbāzis līko nazi aiz zābaku stulma, puklusām sīvi lamājās.

Pasta puisis Savoska, gluži bāls, kā ar miltiem nobārstīts, kopā ar Prochoru devās uz trijjūgu. Ar laternu rokā viņus pavadīja kāds pusakls izbijis katordznieks. Varnakam stingri piekodināts, lai Prochors Petrovi.es būtu sveiks un vesels.

Tiklīdz Prochors atguva samaņu, viņu pārņēma tāda sajūta, I! kā būtu nogānīts no galvas līdz kājām. Prochoram spilgti un dziļi atmiņā bija iespiedušies Ibrahima vārdi, viņa negaidītā, .lUgstsirdīgā žēlastība. Un pateicības vietā par dāvāto dzīvību l’rochora krūtīs plosījās nevaldāms naids pret čerkesu. Atriebību, necilvēcisku atriebību, kada vēl pasaulē nav redzēta! Prochoru neviens vēl nebija fik šausmīgi pazemojis, nekad sava mūžā viņš nebija juties tik bezspēcīgs, nožēlojams, smieklīgs kā pirms stundas. Smieklīgs! … Un nožēlojams, par kuru pilnā kaklā smējās šie cilvēku salašņas, šie. no cilpas izsprukušie katordznieki. Par ko viņi ņirgājās? Par viņu, par Prochoru Gromovu, par lielās bagātības valdonīgo īpašnieku … Nē, tas bija pari viņa spēkiem!

Drūmais Prochors, nevērodams ceļu un nemanīdams gaismu, lauzās caur taigu taisni uz priekšu.

— Iedzert… Degvīnu… glāzi degvīna, — viņš aizsmacis purpināja, laizīdams lūpas, tik sausas kā tāss. Pagramstīja pa kabatām. Kokaina pudelītes nebija: pazudusi taigā. Viņš nospļāvās.

Nagacis laupītājs pateica:

— Laimīgu ceļu! … Uz priecīgu redzēšanos. — Un aizgāja.

Labās puses piejūga zirgs, uzdūries naktī bandītu aizsprostojumam, bija nosprādzis. Važonis Savoska sašķieba muti un apraudājās pie nosprāgušā zirga. Prochors strauji pakampa degvīna pudeli, paslēja bārdu gaisā, vienā paņēmienā ietecināja degvīnu sev rīklē. Tad viņš no visa spēka zvēla pudeli pret koku, pudele sabirza drumslās.

Pārjūgdams zirgus, Savoska vēl aizvien gaudās:

— Kā gan lai tēvam acīs rādos… Zirgs nosprādzis. Ai, ai, ko nu lai iesāku? . . . Vai manu dieniņ!

Tikai šai mirklī Prochors ieraudzīja viņu pa otram lāgam.

— Turi muti! — viņš uzbļāva, un krampis sarāva viņam roku pirkstus. — Es atceros gan, atceros, nelieti, kā tu tur zviedzi.

Savoskam loks izkrita no rokām. Sejai aiz bēdām raustoties, viņš atteica:

— Es zviedzu aiz šausmām. Tevi jau taisījās pušu pārraut … — Seja puisim izstiepās gara, it kā viņš no jauna būtu ieraudzījis banditus, bet zods atkal saka drebēt. — Ai, ai, ko nu lai es tēvam saku?

— Neko neteiksi. Gan es tevi pa ceļam nožmiegšu, — laizdams caur nāsīm gaisu, Prochors tikko dzirdami noņurdēja bārdā. — Jūdz!

Tumsa kļuva rēnāka, papriekš zila, tad gaišzila, beidzot noslēpās aizās. Pār ceļu plājās rītausmas debesis. No laupītāju gravas vilka vējš. Kaut kur ieķērcās aizsmakusi vārna. Prochoram ausīs neatlaidīgi skanēja motivs:

Nē, nē, neiešu,

. Labak majas nomiršu …

Viņi brauca atpakaļ uz mājām. Prochors saravies krāca. Brauca visu ritu un visu dienu neapstādamies.

Vēlu vakarā, kad jau bija satumsis, viens otrs redzēja, ka Prochoram līdzīgs cilvēks skrien pa ciematu ar kailu galvu, skriedams kaut ko murmina, skatās atpakaļ un plata rokas.

— Tas esmu es. Atver ātrāk! — Prochors lauzās ispravņika dzīvoklī.

-Ak tu tētīt! Prochors Petrovičs… Kas tad nu noticis?

Prochors iebaza kabatā asiņainas rokas (bija aizmirsis tās nomazgāt) un stostīdamies nomurkšķēja:

— Uzbruka… Ibrahims… Biju viņa ķetnās. Septiņdesmit piecas verstis no šejienes. Izrāvos. Zirgs tur nogalināts. Bet pēc tam mūs atkal panāca. Šepat. Netālu no ciemata … Savoska nonāvēts … Važonis. Ar cirvja pietu pa galvu. Uz mani šāva. Vai patiešām nedzirdēji?

— Kur?

— Šepat… Mežā. Triju verstu attālumā. Dodu desmit tūkstošus.

Sāka darboties tālruņi. Pēc pusstundas kāds pussimts jātnieku ispravņika Ambrejeva vadībā izauļoja no ciemata ķert noziedzniekus.

Prochoram pakaļ atbrauca Ņinas sūtīts kučieris. Prochoru noguldīja. Ņina a'iz šausmām drebēja. Prochors purpināja:

— Man nepatīk liecinieki. Man nepatīk liecinieki. Esmu gatavs viņus nogalināt…

Ņina šos murgus uzņēma kā uz viņu mērķētus. No acīm viņai sāka līt asaras. Ārsts slimajam pie galvas pielika ledu, asins nolaišanai uz muguras lika bankas.

Pulksten vienos naktī pie Ņinas ieradās viņas aicinātais is-pravņiks un izstāstīja, kā Prochors pie tā ieradies.

— Prochors Petrovičs tad bija pavisam satraukts, — isprav-ņiks uzbudinātā balsī stāstīja, viņš viss bija klāts putekļiem, nosvīdis, tikko atgriezies no ceļa. Nu, tā… Mēs apjājām visu ap-kārtni desmit verstu tālumā. Neviena paša: ne laupītāju, ne nogalinātā važoņa, ne trijjūga. Nu, tā… Atgriezāmies mājās.

I'.s — pie važoņa. Skatos — nosistais Savoska mājās krāc, apgulies vēsumiņā, vāgiizl. Uzmodināju. Nopratināju… Nu, tā… Un varat iedomāties, ko viņš man pastastīja!…

Ispravņiks sīki atstāstīja Savoskas liecību.

— Nu, tā. Mocītāji pievilkuši Prochoru Petroviču pie kokiem, lai pārplēstu pušu… Jūs saprotat, kādas šausmas?

Ispravņiks pēkšņi pietrūkās kājās un tikko paspēja satvert no krēsla krītošo Ņinu.

14.

«Nē, paldies dievam, nekas… Šoreiz laikam viss beigsies laimīgi: Procbors Petrovičs sāk atlabt,» domāja Ņina; ka lielākā daļa ļaužu arī viņa bija pilnīgi zaudējusi pareizas priekšnojautas instinktu. Par vira psiehisko nenormalību cēloni viņa uzskatīja nemitīgo žūpošanu, viņai ne prātā nenāca, ka Prochora veselība nopietni apdraudēta; Ņina nezināja, ka viņai pašai draud briesmas, ka arī viņa staigā tumsā pa naža asmeni.

Fjodors Stepaničs Ambrejevs nodzina savas kuplās, putna spārniem līdzīgās ūsas. Ispravņiku šobrīd gandrīz nevarēja pazīt. Ja jūs šodien taiga satiksiet spirtnesi attiecīgā apģērbā, ar sirmām noplukušām ūsām un lāsainu bārdeli, tad esiet pārliecināti, ka tas ir pats ispravņiks. Ja rīt jūs sastapsiet noskūtu ta-taru Achmetu ar benīli galvā, auskaru vienā ausī un preču pau-niņu mugurā — tas ir ispravņiks. Parit kādā iebraucamā vietā, lielceļa malā, starp dažādiem salašņām jums var durties acīs liela auguma izbēdzis katordznieks melnā, pinkainā parūkā — tas ir tas pats ispravņiks Fjodors Stepaničs Ambrejevs.

Par tādu maskošanos neviens nekā nevarēja noģist, par to zināja vienīgi Prochors Gromovs. Uzņēmumos ispravņiks vairs nerādījās, policiju pārzināja jaunais pristavs Sšibutikins. Isprav-ņiks, pec oficiālām ziņām, bija aizbraucis uz Krimu atvaļinājumā.

Visās darba vietās, ikvienā sādželē, krustceļos, pie ikkatra cilvēku mitekļa — visur spilgts sludinājums:

«Ar guberņas priekšnieka atļauju firma «Prochors Gromovs» sola par izbēgušā katordznieka Ibrahima-Ogli galvu 10 000 (desmit tūkstošu) rubļu. Laupītāja pazīmes: vecums utt.

Parakstījis Prochors Gromovs.

Apstiprinājis pristavs Sšibutikins.»

Visās rūpnīcās un zeltraktuvēs pastiprināta sardze. Prochora Petroviča māju arī apsargāja seši apbruņoti vīri no bijušajiem unteroficicriem. Dažreiz pie Prochora Petroviča par miesassargu uz pāris dienām apmetās kareivīgi noskaņotais diakons Feraponts.

Piedevām savam milzīgajam spēkam viņš ņēma līdz pudu smagu dzelzs spieķi ar rokturi: ja zvels, — zirgs būs pagalam.

Otrā dienā pēc vira atgriešanās Ņina ataicināja pie sevis važoni Savosku, parunājās ar viņu, iedeva tam divi simti rubju un nozvērināja nevienam nestāstīt par briesmīgo nakti taigā.

— Tieši tā… Paldies, lielkundze… — Aplaimotais puisis starot staroja.

Ārsts un mājnieki visādi pūlējās pasargāt Prochoru Petro-viču no šīm, pēc viņu domām, muļķīgajām baumām.

— Kas tad nu ies ticēt lutausim muļķa puisim? — ārsts centās nomierināt Ņinu Jakovļevnu. — Viņš taču tad ir bijis gluži nenormālā stāvoklī. Kā mēdz teikt, dūša papēžos. Viņam diezin kas varēja izklausīties un izlikties. Pilnīga nervu depresija. Pat ar kuru katru tā varēja atgadīties …

Ņina labprāt tam piekrita. Bet tad uz Prochora vārda sāka pienākt lamu vēstules (gan pa pastu, gan tāpat iemestas). Vēs-ļ tulēs nezināmi autori nosauca viņu par «banditu un sava uzticamā kalpa čerkesa nodevēju», par «lielceļa laupītāju» un «slepkavu», daži ieteica viņam «pieteikties tiesā, sak, nogalināju bezvainīgo Anfisu un gribu izpirkt grēkus ar ciešanām», citi aicināja «iestāties stingrā klosterī, lai ar gavēšanu, lūgšanām un pazemību izlīdzinātu savu vainu dieva priekšā».

Šīs vēstules no Prochora slēpa. Ņina un Aleksandra tēvs, kas bija pārcēlies uz Gromovu māju, personīgi izlasīja visu korespondenci. Mājas ārsts Ipolits Ipolitovičs Terentjevs arī visādi cenlās «nostādīt Prochoru Petroviču uz kājām».

Tikai visa nelaime bija tā, ka simpātiskais, klusais un ne visai gudrais Ipolits Ipolitovičs nekad nebija interesējies par psi-chiskām slimībām un sen jau bija aizmirsis visu, ko par tām dzirdējis universitātē. Viņš, piecdesmit gadu vecs vecpuisis, bija bildinājis trīs jaunas meitas, šīs atteikušas, bildinājis divas godājamas atraitnes, arī tās atteikušas. Viņš kaislīgi mīlēja spēlēt kārtis, labprāt mēdza iedzert un, dzīvodams šai alā, droši vien pats bija gatavs aiz dzeršanas prātu zaudēt. Tāpēc, sev neuzticēdamies, viņš ieteica Ņinai steidzami izsaukt Prochoram Petrovičam no galvaspilsētas pieredzējušu psiehiatru.

Drīzumā saņēma no Pēterburgas ziņu, ka ārsts izbrauc.

Laiks ritēja. Visu nedēļu Prochors Petrovičs nekur neizgāja. Ik rītus pamodies viņš vispirms jautāja:

— Ko, vai nav noķerts?

Visas viņa domas tagad koncentrējās ap tās nejēdzīgās nakts juceklīgajiem notikumiem. Ikreiz, kad šīs smagās atmiņas ar varu kā bende ar pātagu ielauzās viņa dvēselē, viņš atkal no

ļa11na pārdzīvoja savu bargo nāvi. Neparasti skaidri, skaidrāk par pašu reālo īstenību, ar saasinātu iekšēju sajūtu viņš redzēja karājamies gaisā savu uz pusēm pārplēsto ķermeni. Kā vien spēdams, viņš pūlējās atgaiņāt šo parādību, kliedza: — Muļķības, tas tikai rādās! Esmu kabinetā … Esmu mājās! — Viņš spieda acis ar pirkstiem, zvetēja ar dūri pa galdu, sita sev pa vaigiem, lai atjēgtos, skrēja no dīvana pie loga gaismā, taču mirušais ķermenis joprojām raustījās, un laupītāji skaļi smējās par viņu, mirušu. Tad Prochoru pārņēma aukstas trīsas un kāju pirkstus rāva krampji.

Bet tad atskan čerkesa dobjais kliedziens: «Nāvi sunim!» — un pirmā šausmu parādība pēkšņi izgaist. Prochora dvēseles darbībā noris pēkšņa sajūtu maiņa: viņam aizžņaudzas elpa visniknākajā naidā pret Ibrahimu-Ogli, seja pieplūst ar žulti, mati sāk celties stāvus, un zvēriskā niknuma lēkmē viņš vairs nespēj ne kliegt, ne lamāties, tikai viss dreb līdz nemaņai, līdz aukstiem sviedriem.

Uz nedēļas beigām broms un siltas vannas (varbūt arī slepena iedzeršana) darīja savu — drūmās halucinācijās manāmi atslāba. Prasmīgi noslēptā kokaina šņaucieni kaut cik nomierināja Prochora dvēseli, un daža zagšus izdzertā konjaka glāze sagādāja viņam dziļu miegu.

Tā aizritēja stundas un dienas. Prochora Petroviča mati bija pa pusei nosirmojuši. Šobrīd uzreiz nemaz nevarētu sazīmēt viņā neseno daiļo spēkavīru. Nu, ko lai dara … Viss rit savu gaitu …

Kādreiz, kad ārstam caur viņa zilajām brillēm šķita, ka Prochora Petroviča nervi jau nostiprinājušies, viņš gribēja izmēģināt vecu veco ārstēšanas paņēmienu pēc sakāmvārda: «Ķīlis izdzenams ar ķīli.» Ārsts pateica:

— Prochor Petrovič, važonis Savoska vēlas ar jums satikties.

— Kādas jūs runājat muļķības, Ipolīt Ipolitovič. Savoska ir nogalināts.

— Kāpēc nogalināts? To jūs esat nosapņojis. Es jums apgalvoju.

Durvju starpā parādījās Savoskas vientiesīgā, smaidošā seja.

— Labdien, lielskungs! Tas esmu es.

Prochors pietrūkās no kušetes un, sabāzis rokas piedurknēs, acis piemiedzis, uzmanīgi vērās puisī: pēdējās nedēļas laikā Pro-ehoram redze bija kļuvusi vājāka.

— Tas esmu es. Edz, lielskungs, atnesu jums svaigas sēnītes, rudmiesītes. Pats salasīju. Bet mans tētuks lika nodot jums sveicienus. Un arī māte. Varat nešaubīties.

— Stulbais… Tu taču esi nosists.

— Kas tad nu mani būtu nositis? — Puiša platā seja atplauka smaidā. — Es gan to neatceros …

— Kas, kas… Stulbenis… — Prochors sāka skraidīt pa istabu. Viņa soļi bija trauksmaini: gan paātrinājās, gan kļuva gausāki. Reizēm viņš sagrīļojās.

Ārsts viņam piegāja klāt:

— Apmierinieties, piesēdiet! Savoska, sēdies arī tu! Izstāsti lielkungam visu, kā bija. Lielkungs bija saaukstējies un dabūjis drudzi, tāpēc visu aizmirsis, visu sajaucis, — ārsts sacīja un nodomāja: «Vai Prochors Pctrovičs simulē vai ne?» Pēdējā laikā ārstu neatstāja doma, ka Prochors Pctrovičs visus muļķo, «dzen velnu».

Prochors smagi nosēdās pie rakstāmgalda, aizsmēķēja reizē divas pīpes, ķērās vēl pie cigara. Ari Savoska nosēdās pie durvīm uz krēsla maliņas. Viņam mugurā sarkans krekls un veste, viņš iegādājies arī pulksteni. Gaišie mati ieziesti ar sviestu, sasukāti šķirtnē. Viņam jau deviņpadsmit gadu, bet sejas izteiksme bērnišķīga.

— Vai stāstīt, vai?

— Stāsti vien, — un Prochoram uz pleciem ārsts uzmeta chalatu.

— Ibrahims, protama lieta, jums, lielkungs, nekā nav teicis. Un arī jūs viņam, protama lieta, nekā neteicāt. Un razbainieki jūs nemaz pie eglītēm neveda. To visu jūs, lielkungs, protama lieta, esat nosapņojuši. Razbainieki tikai dziedāja dziesmu: «Tur aiz meža, tur aiz meža.» Bet jūs, protama lieta, Ibrahimam devāt naudu. Un razbainieki, nenodarījuši nekā ļauna ne man, ne jums, atlaida mūs mājās dzīvus. — Puisis stostījās, raustīja uzacis, svīda; viņš gan kasīja sev aiz auss, gan berzēja rokas un nenolaida acis no ārsta, it kā jautādams: vai viņš, Savoska, pareizi runā, vai nav sajaucis?

Prochors, šķita, klausījās uzmanīgi, piebalsoja puisim, māja ar galvu, aizvien ātrāk un ātrāk bungoja ar pirkstiem pa galdu, kūpināja gan pīpi, gan cigāru. Pēc tam sarauca uzacis un baismīgām acīm cieši paraudzījās puisī, kas tūdaļ izbijās.

— Sitās pasakas tu labāk izstāsti manai nelaiķa vecmāmuļai. Lempis! Ko, vai tad tu nedzirdēji Ibrahima vārdus: «Proška, brauc mājās,» viņš teica. «Tagad vēl par agru tevi nogalināt. Noduršu kādreiz vēlāk.» Sie viņa vārdi deg manās smadzenēs ugunīgiem burtiem. Muļķi! Vai tad nedzirdēji tos, nedzirdēji?

— Nemaz ne, nedzirdēju.

— Vāķies prom, muļķi! (Savoska ķērās pie durvju roktura.) Stop! Se tev trīs rubļi. Paldies par sēnēm!

Savoska, papēžus uz āru izliecis, uz pirkstgaliem piegāja pie galda, bailīgi paņēma naudu no lielkunga rokas un palika stāvot kā stabs, aizmirsis, kas jādara ar trijnieku.

— Bāz kabatā un ej, — ārsts viņam lika.

Savoska aizgāja. Prochors ierāva pakausi chaiata platajā apkaklē un saldams nodrebinājās.

Nē, jūs, Ipolit Ipolitovič, mani traku pataisīsiet. Kas par liekiem? … Nu, vai tad tas ir Savoska? Es taču pats savām acīm redzēju, ka važonim zvēla pa galvu ar kaut ko smagu. Un pats «āvām acīm redzēju, kā asinis šļāca no viņa pakauša.

Prochors pēkšņi sajuta mutē asiņu garšu. Viņš ātri atrāva (okas no atzveltņa, pazagšus aplūkoja zem galda plaukstas un, aizdomīgi paraudzījies už ārstu, iebāza tās bikšu kabatās. Ari Prochors nodomāja par ārstu: «Būtu interesanti zināt, vai viņš noģied, ka es nogalināju Savosku, vai viņam patiešām nav par lo ne jausmas?»

Pagāja dažas dienas. Prochors Petrovičs izbrauca pārraudzīt darbus. Braucot gar torni «Esi modrs», viņš jautāja ārstam, kas to pavadīja:

— Vai jūs nemanāt, ka tornis sašķiebies?

Ārsts pagriezās, paraudzījās uz torni, pētīdams ielūkojās Pro-choram acīs, atkal nodomāja: «Simulē,» — un atbildēja:

— Nē jau. Manuprāt, tornis stāv taisni. Jā, jā, pavisam taisni.

— Ahā. Nu tad es esmu sašķiebies.

Patiešām Prochora Petroviča augstprātīgo nodomu neredzamais tornis bija stipri nosvēries uz sāniem tāpat kā pats patmīlīgais Prochors: radās traucējumi visos viņa uzņēmumos, daži sāka rāpties atpakaļ vēža gaitā. Kopš šā laika viņa uzņēmumus apdraudēja iekšējs sabrukums.

Inženieris Protasovs pamazām palaida buras pa vējam; viņš vairs nevēlējās cīnīties pret nejēdzīgo vētru, sava likteņa kompasā viņš šobrīd tiecās saskatīt jaunu rumbu un jaunu azimutu, lai atstātu šo krastu uz visiem laikiem. Viņš vairs neapmeklēja darba vietas tik bieži, un viena otra neveiksme viņu vairs neskāra tik sāpīgi. Tāda atslābusi interese pret darbu izraisīja izbrīnu viņa apakšniekos un savukārt padarīja tos iekšēji vienaldzīgus pret Gromova uzņēmumu. Un, juzdami priekšniecības noskaņojumu, ari strādnieki palaidās slinkumā: uzņēmējs blēdis, uzņēmējs zvērs, uzņēmējs rīkļurāvējs, slepkava, pats it kā atzinies Ibrahima bandai… un runā vēl, ka viņš pratu zaudējis; nu, vai tad ir vērts tāda neģēļa dēļ pušu rauties?

Prochors Petrovičs pa to laiku nejutās nemaz slikti: ēda ar labu apetiti, smēķēja, pazagšus iedzēra un bija pārliecināts, ka ir pilnīgi vesels, normāls, tikai viņu ielenc ārprātīgi cilvēki, svētuļi, ļaundari, kas gaida viņa nāvi, kas sazvērējušies viņu nogalināt.

— Ipoiit Ipolitovič, es pēc visa redzu, ka jūs uzskatāt mani par jukušu. Vai nav tā? Veltīgi.

— Apžēlojieties, Prochor Petrovič, ko jūs runājat!

Prochors no rīta līdz vakaram apbraukāja darbnīcas un rūpnīcas. Ārsta klātbūtnē viņš izteica saprātīgas piezīmes, norāja, sīki novēroja mašīnu un mechanismu darbu. — Tev, Korkin, sprausla nestrādā pareizi. Vai nedzirdi traucējumus? Pievelc stingrāk uzgriezni! Ak tu meclianiķi! — Prochors pārbaudīja rēķinus, grāmatvedību, ātri atrada kļūdas, nepareizības, blēdības, sadeva tā, ka spalvas putēja. Kalpotāji un strādnieki drebēja un, kad viņš brauca projām, grozīja galvas.

— Kas par blēņām! — viņi runāja. — Jābūt idiotam, lai domātu, ka viņš ārprātīgs. Lai dievs dod ikvienam tādā veidā prātu zaudēt!

Jā, Prochors Petrovičs diezgan skaidri saredzēja savus uzdevumus un zināja līdzekļus to realizēšanai. Viņam pat šķita, ka pietiek spēka visu pārvarēt, visu pakļaut sev, kļūt par plaši slavenu un varenu valdnieku.

«Nē, niekus melšat,» viņš draudēja ar pirkstu un acīm tukšai telpai. «Ne man, ne tornim nav ne prātā nācis šķobīties. Mēs stāvam taisni!»

Tomēr visa Prochora garīgā darbība, kas pa pusei novirzījusies no ikdienas darba sfēras un pievērsusies slimīgai halucināciju pasaulei, apžilbināja viņu kā spožs prožektors, kas no tumsas vērsts pret aktiera acīm. Prochors nesaredzēja, nenojauta, ka viņa komerciālo panākumu galvenie balsti grīļojas, grūst. Ļoti bagātā zeltraktuve «Jaunā» nupat, nupat izslīdēs no rokām, inženiera Obrazcova jaunatklātās bagātību krātuves, kuru iegūšanai Prochors bija piemirsis iesniegt pieteikumu, sagrābuši viņa ienaidnieki, darbu Vietās nekārtības, termiņa nokavēšana, bez tam baumas par viņa slimību izplatījušās arī galvaspilsētā. Vārdu sakot…

Prochoram Petrovičam bija līdz četrdesmit tirdzniecības nodaļu pilsētās un bagātos ciemos. Manufaktūras, kolonialpreču un galantērijas tirgotavas parasti deva viņam lielu peļņu.

Uz viņa galda vairāku tirdzniecības nodaļu pusgada atskaite. Viņš rūpīgi pārskatīja sava pilnvarotā Jurija Klounova otro atskaiti, pārbaudīja bilanci uz skaitāmiem kauliņiem, saskaitīja peļņu — 5782 rubli 31'/2 kapeikas.

— Zaglis, maitasgabals! Klounovs … Kas par muļķīgu uzvārdu: Klounovs . .. Klounovs, bet blēdis.

Viņš piezvanīja grāmatvedībai.

— Kas? Kalpotāju dežurants? Pārbaudi grāmatās, kāda bija peļņa pagājušā gada otrajā pusgadā ciematā «Plašie ūdeņi».

Nolika klausuli un iedzēra divus malkus broma mikstūras.

(

Hallo! Nu? Divpadsmit tūkstoši? Pateicos.

Uzrakstīja rezoluciju uz atskaites:

«Izdarīt revīziju. Pilnvaroto Jurku Ķlounovu padzīt. Viņa vietā pieņemt dzirnavnieku Kasjanu Pirogovu, ja vēlas.»

Prochors nosēdēja dažus mirkļus mierīgi, padomāja. Nolika ntskaites pie malas. Sajuta tvīksmīgu gurdenumu. Sagrozīja pie-. ciis, pastaipīja rokas uz augšu, uz leju, no jauna kļuva mundrāks.

Pēkšņi un pavisam negaidīti viņam uznāca vēiēšanās pārbaudīt savu domāšanas aparatu, lai par spīti mikstūrām, pilēm, ārsta un Ņinas divdomīgajam nopūtam personīgi pārliecinātos par to, Ka viņš, Prochors Petrovičs Gromovs, kā jau vienmēr ir pie pilna prāta un skaidras apziņas. Viņš sa*meklēja sen pamestu dienasgrāmatu, atšķīra neaprakstītu lappusi. Pēc tam, iemērcis spalvu tintē un sasprindzinājis gribu, viņš raidīja asiņu vilni uz galvu, lai atsvaidzinātu smadzeņu darbību, sarauca uzacis un ieklausījās domu gaitā, kas nu virzījās nevis uz atskaites sausajiem skaitļiem, bet pa citiem sarežģītākiem ceļiem. Smadzenes sāka darboties pilnā sparā. Domas dzima skaidras, asas, noslīpētas. Taču cilvēku valoda sastāvēja tikai no rupjiem, primitiviem vārdiem. Prochora spalva ātri slīdēja pa balto papīra lapu, tomēr iznāca sāji, muļķīgi, pavisam ne tas. Prochors pamāja kādam ar acīm, pasmaidīja un sacīja pats sev:

— Ahā! Nu protams. Pa reizi mēdz sacīt: «Doma, kas izteikta, ir meli.» Atceros, atceros. Un vēl … Liekas, Aleksandra tēva vārdi, popa: «Mēs nevaram redzēt sauli, mēs redzam tikai saules atspulgu.» Atceros, atceros. Pops ir gudrs vīrs, tikai garmatains. Jā, jā… Mati gari. Arī domas mēs nespējam attēlot, mēs varam uzrakstīt tikai domu atspulgu.

Tā tukšajā kabinetā Prochors sprieda pilnā balsī, tai pašā laikā pārlaizdams acis dienasgrāmatā ierakstītajām piezīmēm.

«Dzīvot vajag ne sev vien un ne tikai ciliem, bet kopā ar visiem un visu labad.»

— Tie ir kāda filozofa Fjodorova vārdi. Nu, tiem var uzspļaut. Muļķīgi vārdi.

Viņš atkal iemērca spalvu sarkanā tintē un, rokai drebot, neskaidri ierakstīja dienasgrāmatā:

«Cilvēki! Nedzīvojiet Fiļkas Skvoreņa labad, nedzīvojiet Ibrahima-Ogli labad, ne arī cilvēku padibeņu, nožēlojamu darba. vergu labad! Cilvēki! Nedzīvojiet līdz ar visiem, nedzīvojiet visu labad! Lai ikviens dzīvo tikai sev pašam!»

Prochors pacēla galvu: kaktā,'spilgti atēnodamies pret baltajiem glazūras podiņiem, stāvēja kāds melns cilvēks. Prochors padraudēja cilvēkam ar acīm. Melnais cilvēks nozuda.

Ienāca sulainis, sirmajai vaigu bārdai baltojot.

— Varbūt pavēlēsiet uguni aizdegi? Jus, lielskungs, sēžat tumsā.

— Aizdedz! Kur ārsts? Saki viņam, ka es guļu. Lai nelien iekšā!

Uguns gaismā Prochors sāka uzmanīgi pārlasīt dienasgrāmatu. Viņpus rakstāmgalda sēdēja klauns gaišzilā apģērbā; seja viņam nopūderēta, sārta, acis melnas.

— Ja nemaldos, es jūs redzēju pērngad pie Cinizelli.

«Pilnīgi pareizi,» klauns laipni pasmaidīja.

— Esmu mazliet slims. Vismaz tā saka ārsts Ipolits Ipolito-vičs. Zināt? Tāds padumjš. Bet es jūtu, ka man nupat atdarījušās acis. Es jūtu, ka mani apgarojis kāds iekšējs spēks. Un pašreiz es jau varu prātot citā plāksnē nekā tā, pie kuras biju pieradis… Jūs saprotat?… Pieradis strādāt.

Prochors pakratīja dienasgrāmatu, piemiegtām acīm parau-dzījas uz klaunu un atkal sāka runāt, ieskatīdamies lappusēs.

— Redziet, es visu savu mūžu esmu atzīmējis grāmatā, sirdī, smadzenēs dažu notikumu: «20. martā jāsāk aizsprosta remonts. Jūlija sakumā Ņina dzemdēs bērnu. L augustā vekseļa diskonts par 150 000. 1908. gada 13. septembrī zeltu saturošā zemes gabala Nr. 3 nomas termiņš.» Nu redziet! Un zeme, griezdamās ap sauli, ikreiz pievērsās vienam vai otram notikumam, kas bija atzīmēts grāmatiņā. Zeme nevarēja nepievērsties, tāpēc ka tā griežas, un nevarēja apiet, neskart šo notikumu, tāpēc ka tas jau bija laika un telpā.

«Pareizāk sakot, laika un telpas koordinātu krustojumā!»

— Jā, ja! Es zinu matematiku. Sis notikums radās tad, kad mana doma to radīja un nozīmēja tam vietu laikā un telpa. Taču visas manas domas, visa mana rīcība dīglī bija ietverta jau tanī sēklā, no kuras es kļuvu par cilvēku. Bet mana dīgļa dīglis bija manu tēvu, vectēvu un visu sentēvu dīgļos, sākot no tā mirkļa, kad pasaulē bija parādījies pirmais cilvēks. Tā taču ir? Tā ja. Tātad viss, kas manī — kā sliktais, tā labais, — visi tie plāni, ko radījusi mana doma un realizējusi mana griba un kas vēl realizēsies, ir bijuši pasaulē vienmēr, no laika gala. Ta taču ir?

«Tā gan,» nu vairs nepiebalsoja klauns, bet melnais cilvēks, kas atkal bija atgriezies.

Prochors pacēla uz viņu acis, nospieda zvana podziņu. Ienāca sulainis. Melnais cilvēks nozuda. Gaišzilais klauns pateica sulainim:

«Varat iet.»

Sulainis aizgāja.

— Bet kāpēc tad, kāpēc par visiem maniem darbiem mani tā vajā Ņina? — iesaucās Prochors, sakrampējis rokas, un viņam acīs saskrēja asaras. — Nē, man viņa jānonāvē…

&lt; Vai jūs nejūtat mutē asiņu garšu?»

— Jūtu gan, — Prochors aplaizījās.

«Es jau to zināju. Nu tad paklausieties, kā vienreiz gadījās iiiiisu cirkā.» Gaišzilais klauns noņēma no galvas gaišzilu bereti ii11 uzsedza to lampai virsū. Visa istaba pēkšņi kļuva debeszila, bet melnais cilvēks pie kamina sāka sārtoties asins krāsā. «Misters Viljamss, plaši pazīstams lauvu dīdītājs, iebāza galvu lauvas mutē. Publika kļuva uzmanīga. Pēc trīsdesmit sekundēm misteram Viljamsam jāizvelk galva no lauvas mutes. Tieši pēc trīsdesmit sekundēm. Bet jāpiezlmē, ka misters Viljamss todien bija neuzmanīgi iešņāpis vaigā ar bārdas dzenamo nazi. Lauva sajuta cilvēka asins garšu, lauva tikko dzirdami, asinskārīgi ierūcās un sāka palēnām vērt žokļus ciet… Misters Viljamss, kļuvis gluži zaļš, mierināja lauvu, mīļi glaudīja tam kaklu, kaut ko runāja. Pagāja divreiz vairāk laika, nekā vajadzīgs seansam; pagāja minūte, visi artisti, saprazdami, ka tā ir katastrofa, saskrēja pie restēm. Zvēru dīdītājā sieva ar diviem mazgadīgiem bērniem bija tuvu nesamaņai. Visa publika, redzēdama apjukumu arēnā, sastinga. Sur un tur atskanēja histēriski kliedzieni. Lauva rūca un, tīksmīgi aizmiedzis acis, pamazām vēra muti ciet. Misters Viljamss iekliedzās: «Ardievu!» — ielika lauvam ausī brauniņu un izšāva. Un, atskanot šāvienam, nobrikšķēja sadragātais cilvēka galvaskauss.»

— Ahā! — Prochors satraukts teica. — Es šo epizodi dzirdēju no jums pērngad … Atceraties, Palkina restorānā? Es tikai biju to pilnīgi aizmirsis… Mersi. Tātad iznāk, ka visam par cēloni bārdas nazis?

«Pilnīgi pareizi, bārdas nazis. Nodzinis bārdu, un … parādījušās asinis. Vispār bārdas nazis ir laba lieta,» nez no kurienes atskanēja sarunu biedra balss.

Prochors piecēlās un paraudzījās pāri galdam, pustumsā, meklēdams gaišzilo klaunu.

— Paklau, — viņš teica, — nemaz neslēpieties! Ticiet man, ārstam par jūsu viziti pie manis es neteikšu neviena vārda. Hallo! Kur jūs esat?

No telpas pasniedzās gaišzila roka, noņēma no galda lampas gaišzilo bereti un nozuda. Istabas zilgme izgaisa, pie kamina stāvēja melnais cilvēks. Prochors, nenovērsdams no viņa acis un aizdegdamies dusmās, sāka taustīties pa galdu, galda atvilktnēm, kabatām un meklēt brauniņu. Starp papīriem Prochors atrada bārdas nazi, kas tur bija mētājies, atvāza to, cieši sažņaudza saujā un gausiem soļiem virzījās uz kamina pusi pie melnā cilvēka. Tas nekustējās, tikai triju svētlampiņu ugunis — zilā, sarkanā un dzeltenā — saviļņojās, uzvēdīdamas greznajam kiotam maigu gaismu. Bet lustras gaisma nodzisa.

— Ak tas esat jūs, Aleksandra tēv?

«Es. Melnais cilvēks aizgāja. Viņš vairs nenāks. Neuztraucieties! Arī gaišzilais klauns nenāks. Tas esmu es. Bet kāpēc jums rokā bārdas nazis?»

Prochors nodrebēja un izmisis saķēra galvu.

— Kas par muļķībām?!… Kas par nolādētām blēņām: gaišzils klauns, melns cilvēks, pops … Ha, ha! … Fū, tu velns! Kādas neģēlības rādās!

Viņš ar īkšķa mīkstumu vairākas reizes cieši piespieda mazliet augšpus labās puses deniņiem: tieši pret to vietu zem galvaskausa līdz ar asiņu pulsāciju bija jūtamas sāpes, kuras gan mazinājās, gan pieauga.

Prochors nodzēsa lustru, atbīdīja aizkarus un ķērās pie otra veikala atskaites no Vetropijskas pilsētas.

Dārzā vēl bija gaišs. Tikko sākusies astotā vakara stunda. Saule rietēja. Pāri parketam stiepās garas, slīpas ēnas.

Piektajā atskaitē pilnvarotais Mitrjukovs bija atzīmējis zaudējumu ailē 6495 rubļus par precēm, kuras nozaguši nenotverti ļaundari, ko apliecina klātpieliktie protokoli. Prochors uzrakstīja:

«Mitrjukovu nodot tiesai. Es viņu, nelieti, pazīstu. Viņš ir dalījies ar vietējo policiju. Ierosināt lietu! Jaunu pilnvaroto! Precēm paaugstināt cenu par 25%, lai segtu zaudējumus.»

Uz atsevišķas papīra lapas viņš uzrakstīja pavēli kantorim: «Visās tirdzniecības nodaļās paaugstināt preču cenas par 10%!»

Pēkšņi ietarkšķējās reizē divi tālruņa aparati. Bet uz ielas atskanēja šāvieni, pakavu dipoņa, svilpieni. Pietrūcies kājās, Prochors Petrovičs pieskrēja pie loga un nostājās starp aizkariem. Gar mājas logiem, puķu dobes mīdīdami, brāzās jātnieki. Ibra-hims, stāvēdams kājās seglu kāpšļos un jādams pilnos auļos, dobji iesmējās, iecirta ar pletni pa loga rūtīm, uzkliedza:

— Sveika, Proška! — un aizjoņoja.

Prochors atrāvās no atvērtā loga, viss sāka drebēt, mati viņam sacēlās stāvus.

Pa dārzu un sētsvidu skraidīja ļaudis, lamājās, segloja zirgus, šāva. Ātriem soļiem ienāca ārsts un sulainis. Pa ielu, putekļus saceldama, aizmaršēja liela stražņiku nodaļa.

— Viss kārtībā, — ārsts ziņoja. — Neuztraucieties! Tie piedzērušies stražņiki.

— Esiet tik laipns uņ nepataisiet mani traku! — Prochors Petrovičs attrauca. Sulainis un ārsts saskatījās. — Es neesmu ne akls, ne pusdulls. Tā ir banda. Viņu vidū — bezdeguņa spirt-nesis… Kā viņu, velnu, tur dēvē, esmu aizmirsis. Laikam Tu-ziks. Un čerkess. Ar pletni pa logu taču iezvēla čerkess, Ibrahims. Bet kāpēc nav aizslēgti dārza vārti? Un kur bija sargi?

— Viņi dzēra tēju … Edz, kas par nelaimi! Nebija gaidī-

Jliši, — sagrauztā balsī čāpstinādams, sulainis nogrozīja galvu nn sāka uzlasīt no grīdas stikla drumslas.

Neģēļi! Dienas laikā. Tāds banditisms! — Prochors Pet-rovičs iesaucās.

— Jā, jā. Teiksim, nav jau nu diena, ir vakars. Nu, bet viņi la… Pa jokam, aiz lielības.

— Puķu dobes izmīdīja, — Prochors žēlojās. — Neļauj strādāt…

— Apmierinieties, viens no viņiem nonāvēts, divi ievainoti. No gubernatora saņemta telegrama: steidzamā kārtā šurp dodas simt kazaku. Esiet droši… Drīz viņiem būs beigas.

— Šorīt no ispravņika saņēmu šijrētu telegramu. Tepat tā ir, — Prochors Petrovičs izvilka no spiedņa apakšas papīra lapu un izlasīja to ārstam priekšā:

«Ogliškinu manējie nožmieguši. Gaidu rīkojumu. Miša.»

— Es aizsūtīju telegramu, lai atved man ļaundara līķi. Bet nupat šis ļaundara līķis, šis nolādētais Ogliškins izdauzīja man bohemiešu stikla rūti.

— Varbūt tas nebija viņš, — ārsts pūlējās nomierināt slimnieku. — Droši vien tas nebija viņš …

Sulainis aizvēra loga aizkarus, aizdedza lustru, aizgāja. ļ

— Vai jūs strādājāt?

— Jā. Un ļoti ražīgi. Paldies, ka mani netraucējāt. Re, pārbaudīju vairākas atskaites. Visur nelieši, zagļi, blēži. Nevienam no viņiem neuzticos. Es vispār neticu cilvēkiem. Arī jums ne.

Ārsts, aizvainoti nopūties, ņēmās pārskatīt rezolūcijas, ar sarkanu zīmuli pasvītrotas skaitļu rindas, pārbaudītas un pāršņāp-tas kopsumas, pārlaida skatienu zāļu pudelei.

— Miksturu dzērāt?

— Dzēru.

Ārsts paņēma pēdējo — astoto atskaites rakstu un, bārdu grozīdams, lasīja rezolūciju, uzrakstītu plašiem vēzieniem ar sarkanu tinti. Ārsta uzacis lēkāja uz augšu, uz leju, lēkāja arī zilās brilles uz deguna. Prochors Petrovičs aizsmēķēja papirosu. Ārsts lasīja:

«Sinilga, es esmu miris. Bet es celšos augšām un atdzīvināšu tevi, atdzīvināšu Anfisu un uzmodināšu visu pasauli, lai visi būtu manu bagātību mantinieki ar mantības konfiscēšanu, bet par pilnvaroto iecelt zvēru mednieku Jakovu Kožinu; viņš ir vecs godīgs virs.»

Dokumentu ar rezoluciju ārsts salocīja četrām kārtām un jautāja Proehoram: — Vai sen, kopš jums atsūtījuši šo akvareli? Re, re, kaktā! — Kad Prochors Petrovičs pievērsās gleznai, ārsts nemanot iebāza dokumentu sev kabatā. «Nē, viņam taisnība kā arvien, bet es kļūdījos: viņš patiešām nav simulants, bet ir slims,» prātoja Ipolits Ipolitovičs Terentjcvs; viņa asirieša bārda, apcirpta lāpstas veidā, skumji nokarājās uz leju, dzeltenīgā seja ar iekritušajiem vaigiem nervozi raustījās, no ārsta vēdīja degvīna smaka.

15.

Sai vakarā pie Ņinas Jakovļevnas sēdēja kādi desmit viesi. Andrejs Andrejevičs Protasovs ienācis paziņoja, ka apšaudoties nonāvēts Ibrahims-Ogli starp zeltraktuvēm «Jaunā» un «Sasniedz». Aleksandra tēvs atviegloti pārmeta krustu: «Paldies dievam!» -turpretī Ņina apbēdināta steigšus iegāja guļamistabā, tur svētbilžu priekšā nometās ceļos un trīsreiz paklanījās līdz zemei, aizlūgdama par nošautā dvēseli: viņa juta pret čerkesu neizdzēšamu pateicību. Kad viņa atkal atgriezās pie viesiem, viltīgais inženieris Protasovs, sapratis, kāpēc Ņina izgāja, piebilda:

— Bet nelaime tā, ka Ibrahims-Ogli tomēr dzīvs. Vismaz p'irms stundas to redzējis Iļja Sochatichs, kas steidzies uz pastu, lai galvaspilsētas laikrakstiem aizsūtītu kaut kādus personīgus slepenus sludinājumus. Ibrahims ar visu bandu aizauļojis pa ielu.

— Ak nē, — atteica Ņina, noslaucīdama muti ar kabatas drā-niņu. — Mūsu dārzā bija ielauzies ieskurbušu spirtnešu bars. Tiem līdzi bija bezdegunis Tuziks. Viņi mums atriebjas par to, ka stražņiki nepieļauj nelikumīgi pārdot spirtu.

Aleksandra tēvs paziņoja, ka Medvedevas ciemā miris Ipata tēvs:

— Trieka ķērusi otrreiz, tad trešoreiz, un… taisnā vīra dvēsele aizlidojusi uz debesu mājokļiem.

Pēc tam Aleksandra tēvs uzsāka vārdu karu ar Protasovu. Cīņa bija ļoti karsta.

— … nebūt nc. Gluži otrādi… — Protasovs beidza savus iebildumus. — Sociālisms ccnšas tumšos dabas spēkus padarīt, tā sakot, apzinīgus, taisnīgus, bet savstarpējo ciņu par eksistenci pārvērst tautu brālībā. Tāpēc, Aleksandr Kuzmič, ja ir kaut cik fantazijas, nav nemaz grūti iedomāties nākamās sociālistiskās valsts iekārtu …

— Man nav nekāda prieka būt jūsu nākamajā iekārtā par klavieru taustiņu, lai mani badītu ar pirkstiem, spēlēdami suņu valsi, — Aleksandra tēvs, sabāzis rokas talara piedurknēs, satraukts soļoja uz priekšu un atpakaļ, — Man varbūt jūsu valsis nepatīk, es varbūt vēlos dziedāt «Ozolvāli». Varbūt es gribu klusēt.

— Jā, jā, — Ņina atbalstīja cienīgtēvu.

— Jūs arī nebūsiet taustiņš, — Protasovs viņam mierīgi atbildēja. — Jūs būsiet zobrats kolosālā mecbanismā, diženā ļaužu kolektivā, varbūt pats derīgākais zobrats.

— Jā, jā, — Ņina piekrita ari Protasovam.

— Bet ja nu es nevēlos būt nekāds zobrats, arī derīgs ne? Priesteris ietiepīgi pievērsās Protasovam: — Kāpēc jūs gribat nosēdināt mani aiz kaut kādām saprātīgas labklājības zelta restēm? Nu patiešām, atļaujiet man būt kaut vai putnam, kaut vai krauķim un vīt ligzdu tādā kokā, kāds man patīk, un tai apgabalā, ko esmu izvēlējies no lidojuma augstienes. Vai varbūt jūs gribat pakļaut sev arī dabu un visas*dabas parādības? Sakiet, — vai es drīkstu būt krauķis, vai es drīkstu gribēt?

— Jūs sākat runāt ar Dostojevska vārdiem, turklāt no tā perioda, kad viņš bija noskaņots ļoti reakcionari, — Protasovs dusmodamies centās iedzelt garīdzniekam. — Jūsu iebildums ir filozofisks plaģiats.

— Var jau būt, var jau būt. Taču, ja es esmu uzņēmis sevī Dostojevska domas, līdz ar to tās ir kļuvušas par manām domām. Nu jā, ar Dostojevska vārdiem. Bet Dostojevskis taču ir Mon-blans, pasaules kalns, kam garām netiek. Pie jūsu cinīšiem var tikai paklupt. Bet, pie Monblana piegājis, pabrīnīsies un katrā ziņā pacelsi acis uz augšu … Katrā ziņā — uz augšu! Ja gribi, — kāp kalnā, lai redzētu apvāršņus. Ja negribi, — apej ar līkumu pa purvu, klupdams uz mūslaiku ciņiem.

— Nu, nu, nu, nu? — Protasovs nometa pensneju un, papirosu aizsmēķēdams, salauza trīs sērkociņus. — Tomēr ņemiet vērā, cienītais kungs (Aleksandra t,evs saviebās), ka ģeoloģisku pārvērtību laikā mūsu Monblans var apmest kūleni ar kājām gaisā un, kur tas stāvējis, var rasties ezers, purvs. Bet vakarējais purvs var pēkšņi pacelties par jaunu Monblamt (Ņina, vairīdamās no cienīgtēva acīm, atzinīgi uzsmaidīja Protasovam). Un mēs tieši tuvojamies tam laikam, kad cilvēces slāņos jānoris visdiženākajiem gara apvērsumiem. Tad visas vērtības tiks pārvērtētas un jūsu šāsdienas patiesības nogrims slīkšņā un nebūs atgūstamas. — Protasovs piecēlās un sāka skraidīt, aizvien pašaudams uz augšu roku ar paceltu pirkstu. — Tad pacelsies jauni kalni, atklāsies jauni apvāršņi, ļoti plaši, vēl neredzēti!

— Bet ja nu es negribu šā jūsu jaunā ģeoloģiskā apvērsuma? — Aleksandra tēvs iesaucās dusmīgā balsī, bet ar neīstu smaidu saniknotajās acīs; viņš apstājās un, paceldamies pirkstgalos, skaļi dimdināja papēžus uz grīdas. — Ja nu es nevēlos apvērsumu?

— Noejiet no ceļa, lai jums nepārbrauc pāri…

— Bet ja es negribu noiet? — Un cienīgtēvs, ietiepīgi izpletis kājas, vēl ciešāk nostājās uz grīdas. — Vai es drīkstu gribēt vai ne? Jūs man neatbildējāt…

— Ja jūsu gribēšana nerunā pretī masu interesēm, tad tā ir likumīga. — Protasovs piesteidzās pie vāzes un iemeta mutē šokolādes konfekti.

— Ha, masu interesēm? … Bet kas tad ir masa? — Arī cienīgtēvs piegāja pie vāzes un lika mutē šokolādes gabaliņu, bet tas, aizķēries ūsās, nokrita zemē. — Masa vienmēr iet turp, kurp to ved. — Aleksandra tēvs pacēla šokolādi, papūta to un iebāza mutē. — Masai vienmēr ir vadoņi: papriekš svešzemnieki — Rju-riks, Truvors, pēc tam pašaudzētie Ivani. (Protasovs dusmīgi nosēdās, pieķēra roku pie labajiem sāniem un sāpīgi sašķieba lūpas, jaunais, no galvaspilsētas atbraukušais ārsts psiehiatrs smēķēja cigāru; Ņinai metās gan auksti, gan karsti.) Izdomā ģēnijs, dzīvē realizē skudras. Es nostādu ģēniju pretī masām, personību —-preti pūlim. Marti interesē jautājums: cik tālu būtu nokļuvusi cilvēce, ja tai trūktu Koiumbu?

Arī cienīgtēvs nosēdās un nervozi sāka bāzt nāsīs tabaku.

— Cilvēce katrā ziņā nonāks tur, kurp to aicina brīvības instinkts, — Protasovs atbildēja nogurušā balsī. — Tā dzemdēs pati savus ģēnijus un neatlaidīgā cīņā panāks fizisku un garīgu atbrīvošanos. Ta sasniegs pati savu laimi.

— Bet kas… bet… bet… kas tad īsti ir laime? — Seju saraucis grumbās, lai nošķaudītos, bet nenošķaudījies jautāja garīdznieks.

Protasovs paberzēja pieri, atbildēja:

— Laimē laikam gan ir līdzsvars starp saprātīgu vēlēšanos un tās piepildījuma iespējām,

— Tā … Piekrītu … — Aleksandra tēvs atkal paķēra no kabatas mutautiņu, atkal saviebās un — nenošķaudījās. — Bet atļaujiet… ja visas vēlēšanās…

— Saprātīgas vēlēšanās.

— Ja visas saprātīgas vēlēšanās piepildītas, tad es fiziski un garīgi esmu apmierināts. Esmu daļa no kolektiva. Un visas pārējās kolektiva daļas un tātad viss kolektivs ir garīgi un fiziski apmierināts. Vai ne? Bet kur tad paliek cīņa, kur paliek jūsu stimuls, kam cilvēce jāvirza uz priekšu? Visus minusus ir apmierinājuši plusi. Rezultātā — nulle, trūdu purvs, pilnīgs miers — paēdušu cūku zeme. Vai nav tā? — Aleksandra tēvs izmakšķerēja no vāzes divas šokolādes konfektes, iepleta muti, lai uzmestu tās uz mēles, bet, pēkšņi viss nodrebējis, nošķaudījās. Konfektes nokrita uz grīdas. Visi sāka smieties. Arī Protasovs iespurdzās.

— Nē, cienītais kungs, — savaldījis šķavu izraisītos smieklus, viņš sausi attrauca, — jums nemaz nav taisnība. Kas par cūku zemi, kas par purvu? Jūs aizmirstat, ka domas, iztēle, fan-

Inzija nav apmierināmas. Cilvēka zinātkārais gars mūžam alkst Jaunus apvāršņus.

— Ahā! Domas, fantazija? … Es tomēr neatzīstu jūsu nā-Luno sociālo iekārtu, — dusmīgi bērdams vārdus, priesteris meta ar acīm zibeņus, — tāpēc ka tur cilvēkam būs atņemta brīvā griba.

— Bet tētiņ! — iesaucās psiehiatrs Apcrcepcijs, kas visu laiku bija klusējis. — Jūs aizmirstat, ka brīva griba dabā vispār neeksistē.

— Tas ir — kā neeksistē?

— Cilvēka gribas brīvība vienmēr ir relativa, — Protasovs pasteidzās piebilst. — Tā, Aleksandr Kuzmič, ir atkarīga no kaislību cīņas ar saprātu un no tūkstošiem citu cēloņu … Kā tad jūs lo nezinājāt? Par to jau Volters rakstījis…

— Mes, tētiņ, dzīvojam cēloņu un seku pasaulē, — Apercep-cijs uztvēra sarunas pavedienu tādā tonī, kas necieta iebildumus.

— Brīnos… Kā tad tā? — Aleksandra tēvs samulsis paplatīja rokas. — Gribas brīvība ir visa pamats, tā ir valzivs, uz kuras balstās visas pasaules jēga… Vai jūs, jaunais cilvēk, nemaldāties?

— Pirmkārt, es vairs neesmu nekāds jaunais: man četrdesmit astotais gads, — paspīdinādams prāvo, noskūto pieri, pasmaidīja ārsts ar savu jauneklīgo, baltsārto seju un melnajām uzacīm. — Otrkārt, man ka psiehiatram jums, piedodiet, japa-skaidro, ka tā saucamā gribas brīvība ir ilūzija, ir tikai subjektīvi psieholoģisks jēdziens.

— Kā tā?

— Nu, ticiet man! — Un no savu speciālo zināšanu gudrības augstumiem psiehiatrs vientiesīgi paraudzījās uz cienīgtēvu kā uz kādu pintiķi. — Pirmkārt, priekšstatu par gribas brīvību ierobežo pašu galvas smadzeņu — kā dvēseles, darbības substrātā — fizioloģija. Otrkārt, mūsu apziņai apslēpti visi patiesie motivi un viss procesa mechanisms, kurš…

Ņina neka nesaprata. Viņai kļuva garlaicīgi klausīties šo zinātnisko pļāpāšanu.

— Un vispār, — inženieris Protasovs pārtrauca psiehiatru,

— jūsu domas, Aleksandr Kuzmič, ir pārāk novecojušās. Kādreiz tām varbūt bija sava nozīme, bet tagad tās, ticiet man, nekam nav vajadzīgas.

Saruna izsīka. Spiests nosarkt, Aleksandra tēvs dusmīgi rauca uzacis un tikko manāmi smaidīja.

Ienāca mājas ārsts zilajās brillēs, parādīja psiehiatram atskaites dokumentu ar Prochora Petroviča dīvaino rezoluciju.

— Vai drīkstu apraudzīt slimnieku? — psiehiatrs jautāja, paklanījās, atsveicinādamies no Ņinas, un kopā ar ārstu devās uz namatēva kabinetu.

Arī Aleksandra tēvs nozuda savā istabā. Viesi izklīda.

— Ņina Jakovļevna, mana dārgā, mans tuvais draugs, klusi kā ēna pieslīdēja pie viņas satrauktais Protasovs. — Kā jūl zināt, pēc trim dienām man jāaizbrauc. Man tas ir loti sāpīgi

Ņinai galva noslīga zemu jo zemu, izstiepusi baltās, kailai rokas, viņa apvija ar tām ceļus. Tērauda krāsas samts viņas tērpā skumji krokojās. Bēdīgi nokāra galviņu arī smaržīgā irisa zieds pie viņas pleca.

— Ņina, es vēlreiz gribu aicināt tevi sev līdzi, — tikko valdīdams nomācošās skumjas, ierunājās Protasovs un saņēma Ņinu pie rokas. Viņas acīs iemirdzējās prieks, bet tūdaļ satumsa. — Vai tu vari kļūt mana sieva?

Ņina joprojām sēdēja klusēdama, tikai mazliet sagrozīja plecus. Zods viņai cieši piespiedās pie krūtīm, kas elpojot strauji cilājās. Pirksti drebēja. Dimantiem nobārstītais, lielais smaragds gredzenā zaigoja un laistījās elektriskās gaismas straumē. Viņai bija kauns raudzīties Protasovam sejā. Protasovs to pamanīja un arī nolaida acis.

— Es gaidu atbildi, — galvu noliecis, viņš pateica liktenīgi traģiskā balsī.

Smaragda ugunis gredzenā uzliesmoja un nodzisa. Telpa izgaisa. Gaiss kļuva smags.

— Nē, Andrej, — ar mokām pasacīja Ņina.

Pēc cieta miega Prochors Petrovičs, paliecis zem sevis kreiso kāju, sēdēja kabinetā pie galda, lasīja grāmatu, tina uz pirksta matu cekulu.

— Ahā, sveiki! Atbraucāt mani ārstēt? Ļoti labi. Jūs dzerat? Ņemsim iedzersim. Sis te, mans Ipolits, neļauj … Kā jūs godāt?

— Medicinas doktors Apercepcijs, Ādolfs Henricbovičs. Plecīgais psiehiatrs, ģērbies baltā flaneļa uzvalkā, ieskatījās

grāmatā.

— Ahā! Gogolis? «Vijs»? Metiet pie malas šīs blēņas! Labāk ņemiet, nu teiksim, «Veclaiku muižniekus». Dzert nedrīkst… Blēņas!… Rīt izmeklēšu. Jūs esat tāds zaļoksnis, bet vienkārši nolaidies. Vajag turēties kā vīram, iegūt dvēseles imunitāti… Morfiju pie velna, kokainu pie velna! Lai šņauc klaidoņi!

Prochors norija siekalas, kas tam bija saskrējušas mutē, un vainīgi pasmaidīja.

— Bet es, doktor, tomēr esmu slims. Uzmācīgas idejas vai… Kā to jūs dēvējat? Šodien redzēju melnu cilvēku. Lūk, tur, pie kamina, reizes trīs.

— Ar ko nodarbojāties?

— Šis pašas atskaites pārbaudīju. Stundas piecas bez pārtraukuma.

— Abā, saprotu: kontrastu likums. Par šo likumu jau Aristotelis rakstījis. Ja es bolīšu acis uz baltu papīru nevis piecas stundas, bet tikai piecas minūtes un pēc tam paraudzīšos uz gla-zuras podiņiem vai griestiem, — katrā ziņā ieraudzīšu melnu. Kontrastu likums. Blēņas.

— Tātad konjaciņu iemest drīkst? Glāzīti… — Prochors atkal norija siekalas.

— Nē, nedrīkst. — Psichiatrs uzmanīgi pārlasīja Prochora Petroviča rezolūcijas uz atskaitēm. Viņa skatiens paklupa kā pret slieksni pie Jurija Klounova"uzvārda, kas bija pasvītrots ar zilu zīmuli. Viņš jautāja: — Nu, bet vai klaunu jūs šodien neesat redzējis?

Prochors piedūra pirkstu psiehiatram un, jautri pasmējies,

iesaucās:

— Redzēju! Nudien redzēju!… Gaišzilu … Es taču viņu pazīstu. No Cinizelli. Mēs abi pērngad uzdzīvojām Pēterpilī pie Palkina. Bet kā tad jūs… — Psichiatrs cieši un nopietni lūkojās viņam acīs. Prochors samulsa un bailīgi jautāja:

— Kā jūs zināt par klaunu?

— Ļoti vienkārši… Asociācijās likums. Negatīvi. Bet, palūk, Sinilga? Kas tas par putnu?

— Nu, vienkārši tā… Nieki, — Prochors atkal samulsa un nez kāpēc pavērās pagaldē. — Vēl no jaunības dienām … Ša-maniete. Redzēju viņas šķirstu.

— Tā ja, tā ja. Negativi, pozitivi.

— Kas par negativiem?

Psichiatrs, skatīdamies Prochoram sejā ar savām pelēkajām acīm, kustināja pirkstu viņam pie deguna uz labo un kreiso pusi un runāja stingrā balsi:

— Nekādu iluziju, nekādu iluziju. Tas esmu es — ārsts. Jā, jā! Jūsu priekšā stāv ārsts, nevis velns, nevis sātans, ne ari Sinilga. Saņemiet sevi rokās. Nu, nu!

Prochors sarauca uzacis. Abi raudzījās viens otram acīs, mē-ģinaja viens otru nobaidīt. Prochoram sāka drebēt mēle un kreisais plakstiņš mazliet pievērās.

— Es neviena nebaidos. — Prochors sagrieza ūsas un atkal palūkojās pagaldē. — Bet dzirdiet, Ādolf Henrichovič! — Un Prochora acis sāka šaudīties no viena priekšmeta uz otru.

— Mani pārsteidz tamlīdzīga ārprātīgā izmeklēšanas metode. Piedodiet, — vai jūs neesat zirgu ārsts?

— Dārgais Prochor Petrovič, — psichiatrs paņēma viņu pie rokas. — Kas jūs, pie velna, par ārprātīgo? Jūs taču spriežat pilnīgi normāli. Jūs esat ģenialākais cilvēks.

Prochors izrāva no psichiatra plaukstas savu roku, piecēlās, izslējās taisni, iesprauda roku sānos.

— Ļoti žēl, doktor, ka jūs nebijāt manas jubilejas svinībās. Ļoti žēl … — Viņš svarīgi nosēdās.

— Nu, bet kālab jūs devāties pie vientuļniekiem?

— Aiz muļķības, — Prochora acis atkal sāka šaudīties.

— Gribēju … Es pats nezinu, ko īsti gribēju. Bija grūti. Ar sievu kaut ka tā, ar strādniekiem. Ar finansēm man ari diezgan slikti. No manis jau slēpj, bet es taču pats redzu… Nu, bet ko tad īsti nozīmē šie jūsu negativi?

Vai jūs no dabaszinībām kaut ko sajēdzat?

— Jā, šo to esmu lasījis, — Prochors pastomījies atbildējai

— Nu redziet, — psichiatrs ievilka no papirosa dūmu un nosēdās ērtāk. — Centrālā nervu sistēma, tai skaitā un galvenokārt — galvas smadzeņu garozas pelēka viela, satur vienu miljardu divi simti miljonu nervu šūniņu un pieci miljardi nervu šķiedru. Te jums ir aktivie elementi, ja vēlaties, — negativi. Tanīs — iespaidu nospiedumi, atmiņas bibliotēka. Saprotat mani?

— Skaidrs, ka saprotu. Un ļoti uzmanīgi klausos.

— Lieliski. Ļoti priecājos. — Psichiatrs kaut ko atzīmēja grāmatiņā. — Šie nospiedumi, šie negativi klusē, kamēr ar tiem saistītais psiehiskais process nav pacēlies līdz apziņas slieksnim. Tad sākas atmiņu atmošanās, dažādas Anfisas, Sinilgas. Vispār — maldīgu priekštatu pasaule. To es saku aptuveni, vispārējos vilcienos, uzskatāmības dēļ. Kas attiecas uz …

— Bet dusmas, niknums? — Prochors Petrovičs negaidīti pārtrauca, un saraukto uzacu starpā viņam iegriezās dziļa rieva.

— Pēkšņi, ne no šā, ne no tā…

— Saprotu. Pēkšņi, ne no šā, ne no tā jūs pārņem niknas dusmas? Man ir ļoti labas zāles…

— Mīļais! Parakstiet!

— Dusmu brīdī noskaitiet līdz desmit — un jūsu dusmas pāries. Liela nozīme ir noskaņojuma pārtraukšanai.

Prochors piepeši iekliedzās: — Ai! — un atrāva kāju.

Psichiatrs iesmējies sacīja:

— Pateicos jums! Vai nekā neredzat?

— Nekā, — un Prochors, pievilkdams klāt samīto kāju, paraudzījās pagaldē. — Ļoti sāp, jūs uzmināt uz pašas varžacs. Lai jūs velns būtu parāvis!

— Lieliski, — psichiatrs, rokas berzēdams, priecājās. — Es jums uzminu uz varžacs, un jūs tikai iekliedzāties. Bet ārprātīgais katrā ziņā būtu ieraudzījis čūsku, kas tam iekodusi. Jūs esat vesels.

— Ha, ha, — Prochors iesmējās. — Jūs atvēzējies liksiet man ļ);i zobiem un atkal teiksiet, ka esmu vesels.

Nē, nē, — psichiatrs smējās. — Tādas rupjas izmeklēšanas metodes lai praktizē dzērāji krogos. Bet par varžacīm iegaumējiet: līdzko ieraudzīsiet gaišzilo klaunu vai kādu velnēnu ar asti, uzminiet ar papēdi sev uz varžacs, un klauns pazudīs.

— Jā?! — Prochors kļuva priecīgs. — Paldies! Katrā ziņā…

— Pamēģiniet, pamēģiniet! Bet tagad noauniet labo kāju!

— Noaunieties, doktor, arī jūs! Un es pats arī noaušos.

Visi trīs sēdēja basām kājām. Sāka izplatīties siera smaka.

— Nu, ņemsim jūs pirmo, — psichiatrs cieši satvēra ārsta kāju aiz papēža un sāka kutināt pēdas apalcšu.

Ipolits Ipolitovičs iekliedzās, sāka raustīt kāju, skaļi smējās un smiedamies tikko nenokrita no krēsla.

— Vāja griba, — psichiatrs konstatēja. — Bet nu man, — viņš pastiepa kāju.

Ārsts ņēmās viņam kutināt pēdas apakšu. Psichiatrs sakoda zobus, piepūta sārtos vaigus, viss nosvīda. — Kutiniet, kutiniet, — viņš izdvesa caur nāsīm.

— Trenēšanās, — noteica Ipolits Ipolitovičs. — Jums nervi galīgi notrulināti.

— Nekas tamlīdzīgs. — Un, smagi elpodams, psichiatrs nolaida kāju. — Man ļoti stipra griba. — Nu, Prochor Petrovič, tagad jūsu kārta.

Prochors uzlika psiehiatram uz ceļiem savu lielo, netīro, spalvaino kāju. Psichiatrs ar pirkstu galiem maigi noglaudīja Pro-ehora kailo, tulznaino pēdas apakšu.

— Va’ velns! -1Prochors atrāva kāju. — Kut. Nu, pakutiniet vēl… — Viņš ieķērās ar rokām atzveltnī, iepleta acis un sarauca uzacis.

Psichiatrs kādu minūti visādi ņēmās kutināt, tad sacīja:

— Varat apaut. Viss kārtībā. Tas ir braši. Bet rīt izmeklēsim jūs ar dažādu verķu palīdzību — ar chronoskopu, tachitoskopu, vārdu sakot, ar dažādiem psiehometriskiem niekiem. Nu, bet tas viss ir blēņas. Jūs esat gandrīz vesels.

Ādolfs Henrichovičs iegāja pie Ņinas.

— Nekā sevišķa, — viņš Ņinai ziņoja. — Sliecība uz halucinācijām, paša iegūta. Ar dzeršanu, ar narkotiskām vielām. Tā saucamie dzēruma murgi — delirium tremens… Iztēles glez-nainība. Bet tas pāries. Jūsu vīram nepieciešami doties…

— Kurp? — Ņina aiz bailēm sastinga.

— Nebaidieties! Ne jau uz ārprātīgo namu. Viņam jādodas ilgstošā, ar komfortu iekārtotā ceļojumā. Nu teiksim, uz Itāliju, Veneciju, Spāniju. Viņš jāpasargā no satraukumiem.

Prochors ēda vakariņas ar visiem kopā. Viņš bija ļoti runīgs un nedabiski jautrs. Ņina turpretī neparasti drūma.

Prochors nekādi nespēja viņu ielīksmot.

Tuvā šķiršanās no Protasova aizsedza visu viņas dzīves apvārsni kā ar neizklīdināmu miglu. Pilnīgas vientulības priekšnojauta, vīra slimība, nesaskaņas ar strādniekiem, viņas pašas iekšējās pretrunas — tas viss iedzina viņu sāpju un izmisuma pasaulē.

Arvien biežāk un neatlaidīgāk uznāca kārdinājuma brīži — pamest visu, atteikties no bagātības, ņemt Veročku un sniegi roku Protasovam uz visu mūžu.

Sirds viņai svārstījās, prāts dcgtin dega. Dievs, reliģija, Aleksandra tēvs, bagātība ieslīga miglā, bet pāri miglai uz klints kā gaiša parādība pacēlās Protasovs. Un nu viņas sirds šķeļas divās daļās: liktenis dzen ķīli sirdī, it kā tiekdamies vai nu iznicināt Ņinu, vai ari aizvest brīvu, cilvēcisku ceļu plašumā.

Brīžiem viņai kļuva baismi.

— Tev, Ņinočka, tāds garastāvoklis, it kā tu būtu nolēmusi šonakt izdarīt pašnāvību, — Prochors runāja skaļi, ar uzsvaru, lai visi iegaumētu šos vārdus.

— Jā, laikam gan, — Ņina, dziļi nopūtusies, vienaldzīgi atteica, — Ādolf Henrichovič, ielejiet man konjaku …

…Vēlu vakarā Prochoram Petrovičam no kantora paziņoja, ka četri simti zemes racēju un mežstrādnieku, kas strādāja pie steidzamiem, neatliekamiem darbiem, paziņojuši, ka aizejot: visi tie gribot pāriet pie Ņinas Jakovļevnas uz jauno grafita ieguves vietu.

— Neatlaist, neatlaist! — Prochors ļoti uztraukts iebrēca klausulē. — Es pats savām rokām no lielgabala apšaušu viņus, blēžus, ar visu misteru Kuku, ar visām grafita raktuvēm.

Un Prochors Pctrovičs, nometis tālruņa klausuli, bezspēcīgi ieslīga atzveltni.

— Nē, ko viņa, prostitūta, gan dara ar mani?! Ko viņa dara?! — viņš stenēja, spiezdams ar delnu kreiso aci: viņam šķita, ka acs ābols lien ārā no dobuma, bet kuplā uzacs nevaidami raustās uz augšu — uz leju, uz augšu — uz leju. Patiešām nervu tiks raustīja viņa sejas muskuļus.

«Tātad — bārdas nazis …»

Prochors Pctrovičs nodrebēja un pabolīja acis, ieklausīdamies kādā nepatīkamā balsī, kas viņu kūdīja. Pie kamina rēgojās klauns, ģērbies melnā apakštalarā ar krustu uz krūtīm un gaišzilu bereti galvā.

— Ā-a-a, tu? — Prochors izdvesa, un spoks nozuda.

Prochors izmēģināja bārdas nazi uz naga. Tas bija ass. Viņš Iebāza to kabatā, izgaja dārzā, pastaigajas kādu brīdi. Zilneja mikls. Kļuva vēsi. Meness ēnas izkaisījušās pa smilšainajiem celiņiem. Dālijās mirdzēja rasa. Vēsi. Mēness iedzeltens. Debesis Bfilas. Zvaigznes sudrabotas. Vēsi. Auksti… Brrr… Māja ieminusi. Ugunis nodzēstas. Ņina guļ. Prochors atgriezās mājās uz pirkstgaliem. Sargus viņš nemanīja ne lievenī, ne kaktos, ne pie vārtiem, atcerējās tos, iedams iekšā kabinetā. Durvis mazliet Iečīkstējās. Viņam šķita, ka čerkess griež zobus. Vajadzētu pajautāt sargiem. Kur viņi ir? Vajadzētu paraudzīties darza lapenē, vai tur nav noslēpies Ibrahims.

— Nē jau! Ibrahims nogalināts, — ar atvieglotu sirdi pats sev iegalvoja Prochors.

Viņš nosēdās pie loga, atbīdīja portjeru, lūkojās mēnesī. Mēness dzeltēja un smaidīdams meta viņam ar acīm. Prochors pataustīja kabatu. Bārdas nazis turpat kabatā. Viņš gan varētu nožņaugt sievu, bet ne… Labak tai aizmigušai pārgriezīs rīkli un bārdas nazi ieliks rokā. Ļoti dabiski. Pati. Viņas drūmais, grūtsirdīgais noskaņojums, vakariņas ēdot, un viņa — Prochora veikli un savlaicīgi pateiktā frāze, ko visi bija dzirdējuši: arī Aleksandra tēvs un abi ārsti, novērsis no Prochora visas aizdomas. Un viņas atbilde: «Ja, laikam gan,» — arī atbildi visi bija dzirdējuši un ikviens atšifrējis: «Jā, laikam gan es šonakt nonāvēšos.» Vareni, pavisam dabiski. Viņš, Prochors, nekādā ziņā nav muļķis, nav ārprātīgs, viņš visu prātīgi apdomajis. Viņš to dara apzinīgi, skaidrā prata. Viņš uz to ir gatavojies jau veselu gadu. Zel Ņinas? Ja gan, žēl, bet ne visai…

— Es taču citādi nevaru, nevaru, — viņš saka dzeltenīgajam mēnesim. Mēness jau smaida ar visu plato seju. — Pašu galveno zeltraktuvi «Jauna», es zinu, drīz atņems. Varbūt jau ir atņemta, tikai man nesaka. Visur zaudējumi. Protasbvs aiziet. Ņina izputina mani. Grib organizēt savu patstāvīgu uzņēmumu. Viņa nolaidīs dibenā visu savu miljonu. Kāpēc viņa, muļķe, domā, ka miljons pieder viņai un nevis man ar Veročku? Kad mēs precējāmies, viņas, muļķes, vērtība bija trīs kapeikas. Es savas domas jau toreiz paņēmu miljonu, kas piederēja viņas tēvam, un viņu pašu miljonam piedevām. Tas ir viss. Miljons ir mans. Man pašreiz nauda ļoti vajadzīga… Trūkst apgrozības kapitala… Muļķe, atdod miljonu!

Dzeltenīgajam mēnesim lūpu kakliņi nokārās, sinaids kļuva skābs, gaisma nožēlojama.

— Ha, Ņina … Kaut kāda Ņina, prostitūta, niecība. Es viņai neuzticos. Es brīdināju vairākas reizes. Nu, ko lai dara! Pašam aiziet bojā? . . . Man sevis nav žēl, bet žēl uzņēmuma. Nu, lai notiek tā!

Prochors devās uz izeju, saņēmis spēkus, viņš pacēla durvis aiz roktura uz augšu, lai nečīkstētu, un klusi izgāja gaitenī. Pagājis piecus soļus, viņš nosēdās uz grīdas, noāva kājas, tad gāja tālāk. Gaiteņa sienas dvesa viņam pretī miegainu dzestrumu. Ik logs, pievērsdamies mēness naktij, pukstēja kā sirds un ritmiski cilājās taktī ar Prochora soļiem. No sienām plūda kaut kāda «velnišķīga» strāva.

Prochors pataustīja kabatu. Bārdas nazis vēl turpat. Naidīgā strāva, vibrācijās, elektronu deja — tas viss jaucās un blīvējās pie durvīm, kas veda namamātes istabās. Reibinošu viļņu plūsma savaldzināja Proc.horu, skalojās ap viņu, rāva sev līdzi, vilināja uz Ņinas pusi. Viņš gāja un negāja, viņš snauda un nesnauda. Ja pēkšņi piecirstu kāju pret grīdu, ja uzsauktu Procho-ram — stāt! — viņš aiz bailēm nokristu, varbūt nomirtu, sirds triekas ķerts. Viņš bija bez gribas, nepiederēja pats sev, kā mēnessērdzīgs …

Ikviens Prochora muskulis, ikviens nervs, viņam pašam neapzinoties, bija sasprindzināts līdz pēdējai iespējai. Bet viņa samulsinātajās domās iepinās aplamības: «Melo, ka Savoska dzīvs, es Savoskam zvēlu ar akmeni pa pauri — un beigts bija.» Prochors sajuta mutē sīvu asiņu garšu: «Esmu pieradis … Nogalināt nav nemaz baismi. Viss atkarīgs no mērķa. Ja vajadzēs, — nogalināšu. Cilvēks tas pats dzīvnieks vien ir. Man nav žēl neviena Cilvēka visā pasaulē. Arī sevis paša nav žēl.»

Prochors izgāja cauri ēdamistabai, cauri viesistabai, pagāja garām buduaram, virzījās uz priekšu kā akls cauri mūžīgai tumsai. Viņš gāja un negāja, viņš snauda un nesnauda.

Un pēkšņi viņa dvēseli, viņa apziņas biezo tumsu apgaismoja varen spēcīga liesma, ļoti līdzīga stiebiskajam taigas ugunsgrēkam. Aklais Prochors, šai ugunij uzliesmojot, vienā mirklī kļuva redzīgs un tai pašā mirklī no jauna zaudēja redzi: tik brīnum spoža viņam šķita svētbildes lampiņas — kaķa actiņas — klusā mirgoņa.

Gulta un gultiņa. Bērna klusā elpošana. Aukle gulēja iekrāk-damas, murgodama. Prochors tūdaļ zaudēja spēkus. «Veročkas istaba.» Viņš paņēma no krēsla kādu lietiņu, laikam meitiņas kurpītes, un nosēdās, izstiepis rokas gar ceļiem.

«Ak dievs! Veročkas istaba. Nu, kā tad es varēju sajaukt?» Viņš valbīja acis, nāca pie atmaņas. Rokas drebēja. Brīnumdarītājs Nikolajs padraudēja viņam no svētbildes ļoti bargi: «Ej prom, nekaunīgais, ej prom!»

— Kas šeit ir?

— Es, aukle, — Prochors čukstēja vājā balsī un juta — pa vaigiem straumēm līst asaras. — Es, aukle, tūlīt iešu prom … Es pie Veročkas. Man šķita, ka viņa ieraudājās …

— Nē, lielskungs… Viņa neraud. Tas jums tā tikai izlicies. Viņa — dieva eņģelītis — guļ.

— Jā, jā. Man šķita, ka viņa raud. — Un, asaras nenoslaucīdams, tikai šņukstēdams, Prochors klusi izgāja laukā.

Gāja pa gaiteni. Kā zaglis raudzījās apkārt. Iebāza roku kabatā. Bārdas naža nebija.

Prochors atgriezās savā kabinetā, iededza uguni, pavēra skapja durvis un atlēca nost: no skapja izšāvās bārdainais Ibra-liims un ari atsprāga nebūtībā.

— Fū, velns lai parauj! — Prochors nospļāvās. — Pats sevis baidos. — Viņš cieši aizcirta skapja spoguļdurvis un no jauna atēnojās spoguļa plaknē. — Jā gan, esmu tāds pats bārdains ka čerkess. Vajadzēs nodzīt bārdu. Jā, jā.

Iedzēra miksturu un apgulās. Viss viņā drebēja un šķita slīdam kaut kur prom.

Tad viņš ātri pietrūkās kājās, sameklēja ar zīmoglaku aizzīmogoto aploksni, izņēma zīmīti. Rindiņas sārtojās kā asinis.

«Rīkojos pilnīgi apzinādamies. Apglabāt pareizticīgi. Manu un sievas zārkus blakām. Veročkas zārciņu tiem virsū.»

Prochors Petrovičs papurināja galvu, nodrebinājās, visu seju sarauca grumbās un kā raudādams iestenējās:^

— Ņina … Cietsirdīgā Ņina!… Vai patiešām tev nav žēl Prochora?

16.

Gan pajūgos, gan uz plostiem, gan laivās no visām malām slavenajam Laupītāju ciemam tuvojās aprēķinu saņēmušie Gromova zemes racēji, meža cirtēji, zeltrači.

Kādā no citiem atpalikušā pajūgā brauca piecatā: Fiļka Skvo-reņs, viņa draugs Vaņka Ražijs, kas nesen bija izbēdzis no katorgas, un citi. Pēkšņi no taigas kā birtin izbira vesels bars šautenēm apbruņotu vīru.

— Puiši, piestāt! Darīšanas! — barā kāds bārdainis iesaucās.

— Ibrahima banda, ak tu tētīt! — Izbijās zirģeļa īpašnieks zemnieks. Viņš izlēca no ratiem un saliecies, it kā ložu baidīdamies, devās mežā. Bet Fiļka Skvoreņs paķēra cirvi.

— Ei, tēvoci! Nāc atpakaļ! — no bara kliedza. — Mēs savējiem pārestības nedarām …

Fiļka Skvoreņs nometa cirvi un, mirkšķinādams uz āru izgrieztos, sarkanos plakstiņus, uzsmaidīja laupītājiem ar visu savu bārdaino mūli. Zirģeļa īpašnieks apstājās un raudzījās no brikšņiem, nezinādams, ko iesākt.

— Puiši, vai nauda ir? — jautāja mazais llkkājis Pechters — tas, kam lūšādas ausaine galvā — un ar savām baltajām acīm stingri noskatīja ratus. Fiļka škvoreņs atkal paķēra cirvi un biedēdams uzkliedza:

— Ir gan, bet jūs ne ostīt nedabūsiet! — un uz laupītājiem sāka birt sīvi lamu vārdi.

— Mums jau arī nevajag jūsu naudas, — barā trīsbalsīgi Iebļāvās. — Mēs jums gribējām dot, ja …

— Pataupiet vien savām mīlniecēm, — Fiļka Škvoreņs izlēca no ratiem, aptaustīja uz krūtīm zem krekla paslēpto repi ar zelta tīrradņiem un spēcīgām kustībām sāka izstaipīt braucot sastingušos locekļus.

— Draugi, vai jums nav tabaciņas vai papirosu? — neveikli smīnēdams, jautāja baismīgais Pechters. — Sen neesmu smēķējis labu tabaciņu.

— Ha, papirosu!… — Fiļka Škvoreņs noburkšķēja nevērīgi augstprātīgā balsī. — Vaņka, pasvied viņiem no mana maisa paš-labāko cigāru kārbu ar to stikliņu.

Visi nosēdās pļaviņā. No bārdainajām mutēm sāka velties smaržīgi dūmi. Neganto odu mākonis aizslīdēja tālāk prom.

— Tad dzīvojat gan turīgi, — ievilkdams cigara dūmus, no-dīca kāds melnūsains bandits, kam no platmales apakšas rēgojās melnu matu šķipsna.

— Netrūkst nenieka, — Fiļka caur zobiem nospļāvās un nokomandēja: — Vaņka, pašlabāko konjaku «Trīs zvaigznītes»! Puikas, kam ir tāds asāks nazis? Sagriež uzkodām angliešu desu!

Pechters izvilka savu līko dunci.

— Nu, tādā gadījumā — uz sapazīšanos! — Konjaka pudele sāka staigāt no rokas rokā.

— Bet kur tad jūsu pašlielākais atamans? — jautāja Fiļka škvoreņs, ar saviem zirga zobiem šmakstinādams desu, cietu kā koka gabals.

— Tālu prom, — nopūties ne uzreiz un ne labprāt atbildēja Pechters. — Zināt, puiši, kāpēc mēs pie jums: paņemiet līdzi divus mūsējos, arī viņi ir bijušie Gromova ļaudis, tikai bez pasēm. Varbūt kopā ar jums izkulsies cauri.

— Kuri? — Fiļka Škvoreņs ar savām vilka acīm iztaustīja visu bandu.

— Redz, tur maliņā tie divi: Jevdokimovs un … prokurats Straščalka.

— Kāpēc nepaņemt? Paņemsim.

— Ko, vai konjaciņa vairāk nav? — Pechters bramanīgi pa-blenza ar balto aci.

— Kungu konjaka «Trīs zvaigznītes» nav, — Fiļka norija siekalas. — Bet ir viena pudelīte ārzemju zilā. Ei, Vaņka! Šurp matrožu konjaku «Divi kauliņi»!

Vaņka Ražijs, smīnēdams ar visu bakurētaino seju, izvilka no maisa denaturata pudeli ar uzrakstu «Inde», ar miroņa galvaskausu un diviem krustā saliktiem kauliņiem. Visi sāka skaļi smieties. Pechters pirmais atdzēra no pudeles kādus trīs malkus, saķēra sev aiz bārdas, drudžaini sapurināja galvu un šķebīgi nospļāvās. Atkal visi ņēmās smieties un arī nospļāvās.

— Nu ko, vai gards gan konjaciņš «Divi kauliņi»? — Fiļka Jautāja, ieriedamies aizsmakušiem smiekliem.

— Nekas, dzert var, — Pechters noslaucīja asaras un novērsies izvēma.

Pudele sāka ceļot pa loku. Banditi bija ģērbušies labās drēbēs, kas nolaupītas Gromova noliktavās; galvās tiem pelēkas filca platmales, mugurā glīti uzvalki, dārgi mēteļi. Tiesa, uzvalki jau diezgan nodriskāti, nosmulēti, notraipīti.

Strādnieki ar labsirdīgu skaudību noraudzījās banditos, bet Fiļka Skvoreņs, degunu urbinādams, iesaucās:

— Ek, šauj tev papēdī! Nez kā būtu, puikas, vai neiet man pie jums par razbainieku? Darīšana jums viegla, ienesīga..-. Nē … Varat lūgties, ari tad neietu.

— Kāpēc tā?

— Mani Krievzemē sagaida brūte… Ek, sasper tevi jods! — Fiļka nošmaukstināja un, iekampis denaturatu, neslaucījās ar bārdu: — Aizbraukšu uz Tambovas guberņu, apsievošos. Es ta-gadiņ … brīvs. Esmu bagāts … Ek, ir gan daudz man te piegrābts! — Viņš iesita ar delnu pa krūtīm, labpatikā aptaustīdams zeltu. — Bārdu nost, kankarus nost, apģērbšos kā lielskungs, ūsas gredzenā, ņemšu Katjuchu, kādu vien gribēšu!. .. Es, brālīši razbainieciņi, uzreiz trīs gabalas salūkošu. Man naudas pietiks. Vienu ņemšu miesās pilnīgu, lielu kā Jaroslavas teli; otru *-sīciņu, mazītiņu, nu, bet trešā lai būtu īsta daiļava pašā plepor-cijā. Ek, zēģelē tikai uz priekšu! Fiļka sarāva piedurknes uz augšu un nebēdnīgi iesprauda rokas sānos.

Aizbēgušais zirģeļa īpašnieks atgriezās ar žagaru klēpi, pašķielēja uz bandu un, sejai bailēs raustoties, teica:

— Aiztecēju pēc sausas malkas. Bet jūs domājāt, esmu izbijies? No tādiem mēsliem … ,

Un sāka rosīties gar ugunskuru.

— Nu,' puikas, sanāk šurp! — Pechters nogārdza, ar izvalbītajām, baltajām acīm nikni ieurbās vientiesīgajā zemnieka sejā un no zābaka stulma izvilka savu līko dunci. Sanāk nu, ņemsim un nodursim šito zemnieku: viņa zirdziņš mums noderēs.

Vīrelim aiz bailēm pati no sevis sakustējās cepure. «Kp var zināt,» viņš nodomāja, «viņiem, sātaniem, nožmiegt cilvēku ir tīrais nieks… Uz to vien dzīvo.»

— Kādēļ tad mani nodurt? — viņš, elpai aizraujoties, jautāja un mēģināja pieglaimīgi smaidīt.

— Kā tā — kādēļ? Samalsim desās! — viss bars ierēcās.

— Nu nē, desām nederēšu, — zemnieks, kļuvis drošāks, atteica. — Es, brālīši razbainieciņi, no galvasgala esmu mērdelis, no dibengala — smerdelis.

Visi iezviedzās. Arī Pcchters ciniski pasmīnēja. Ugunskurs iedegās spēcīgāk. Glābdamies no uzbāzīgajiem odiem, visi salīda dūmos.

Meža biezoknī divreiz spalgi iesvilpās.

— Aidā! — Pechters nokomandēja.

Visi pietrūkās kājās.

— Nu, paliec sveiks, prokurat Straščalka! Sveiks, Jevdoki-mov! Paldies jums! Bet mēs jums par godu uztaisīsim Gromovam himinaciju . . . Dzird jau, ka arī viņa strādnieki esot sākuši brangi rosīties. Lielai varzai vajag iznākt, — aizejot viss bars kliedza abiem palicējiem. — Puikas, uzdziedāsim! — Un tūdaļ draudzīgi atskanēja laupītāju dziesma:

Saule nespīd, mums kā pekle Tikai migla galvu tin.

Ļaunā lode sirdi meklē,

Liktenis mums cilpu pin.

Ak likten tu bargais,

Tu cietuma sargs!

Mūs sagaida apse Un izraktais kaps!

Fiļka Skvoreņs, plati atpletis bārdaino muti un sasprindzinājis smalko dzirdi, sastinga uz vietas. Beidzot dziesma iemaldījās meža biezoknī, izgaisa.

— Tā tik ir dzie-ie-sma, lai tevi jods! . .. Nav tāda kā mūsējās, — viņš sajūsmā izlamājās, nopūtās un saviļņots nogrozīja galvu. Acis viņam liesmoja lielā aizgrābtībā.

Laupītāju ciemā troksnis, kņada, dzīres. Šodien un rīt sevišķi lieli svētki: pustūkstotis uzdzīves kāru zeltraču atstās šeit daudzus tūkstošus naudas, paris pudu zelta tīrradņu un, protams, vairākas lētas dzīvības, nomaitātas ne par tabakas šņaucienu.

Šie svētki veselu gadu uztur visu ciemu. Ne jau Velti šodien tik jautri, tik rosīgi būdiņu, mājeļu un māju īpašnieki, viņi gatavi no ādas līst laukā, pakalpīgi izpilda ikvienu dārgo viesu vēlēša'-nos, lutina tos, pacieš lamas un pļaukas, verdziski pazemojas līdz

pēdīgā roklaižas stāvoklim, lai tikai veiklāk iztīrītu sava tuvākā Kabatas un, ja vajadzīgs, arī nogalinātu šo aplaupīto brāli, zveļot tam ar cirvja pietu pa galvu.

Daudzas būdas, mājeles un mājas izpušķotas trīskrāsainiem Karogiem, zaļumiem, eglītēm. Gar logiem nokaisītas tīras smiltis, istabas uzpostas, grīdas izmazgātas, pēļi uzbužināti, suņi pieķēdēti un purni suņiem cieši aizsieti, lai tie ar savu riešanu neiedrošinātos traucēt godātos caurbraucējus.

Vakars. Ciemā ieplūst arvien jaunas un jaunas Gromova. strādnieku masas. Harmonikas spēlēdami un dziedādami, pa ielām pūļiem vien klaiņā iereibuši [audis. Putekļu mākonī aizjāj: tiradņiks un divi stražņiki.

Iedegas ugunis. Ļaudis pūlīšos stāv ārpus ciema, pie vārtiem. Sagaida aizkavējušos viesusi Tad piebrauc rati ar Škvoreņu un pārējiem.

— Ai mīļie! Ai dārgie! — iesaucas gaidītājas sievas un meičas. — Pie mums! Pie manis! … Nē, pie manis ir mierīgāk, nāciet pie manis, vanadziņi mīļie… — atgrūzdamas cita citu ar elkoņiem, viņas viena par otru aicināja strādniekus.

Fiļka Skvoreņs izlēca no ratiem, paņēma savu maisu un, nelikdamies ne zinis, sāka iet uz priekšu, uz ciema pusi. Viņš bija ģērbies skrandās un no vaiga baismīgs, viņam pakaļ neviens nedzinās, neviens nevēlējās viņu sev par viesi: «Plikadīda, žūpa, no tā ne velna nedabūsi.»

Tomēr baismīgo klaidoni panāca mazs, astoņus gadus vecs meitēns Akuļka. Ar līkajām kājelēm putekļus rausdama, sakārtodama gaišzilo galvas lakatiņu, viņa aizskrēja Fiļkam priekšā un, kāpdamās atpakaļ, čivināja sīkā jo sīkā balstiņā:

— Ai krusttētiņ, ai mīļais, labais!… Nāc, dieva dēļ, pie mums. . . Mēs tev raušus izcepsim, mēs tev pelmeņus izvārīsim. Mums tūkstoš gabalu izgatavots. Mēs tev pirtiņu izkurināsim ..:

— No kājām nost, meitēn! .. . Samīšu.

Akuļka atlēca sānis un, ātri vēcinādama tievo kreiso rociņu, saka skriet blakus bārdainajam tēvocim:

— T11 neskaisties, krusttētiņ … Mēs esam labi cilvēki… Mēs' neesam zagļi kā tie citi. Mēs tevi piesargāsim, krusttētiņ mīļais. Tev nekas ļauns nenotiks. Māte tev visas utis no galviņas izieskās, vizītes salāpīs, veļiņu izmazgās …

Akuļka nu bija izkratījusi visu vārdu un domu krājumu un tagad nezinaja, kā vēl pielabināt dusmīgo krusttētiņu. Fiļkam Skvoreņam kļuva meitenes žēl, viņš apstājās un cieši noprasīja:

— Bet vai meičas jums ir?

— Jā, krusttētiņ, ir, mīļais! — viņa dedzīgi noskandināja.

— Kas tad?

— Es un māte.

Klaidoņa iekaisušās acis ar izvērstajiem plakstiņiem iesmējās. Viņš iespieda meitēnam saujā piecus rubļus un uzkliedza:

— Še! Marš, mājās, sermulēn!

Meitēnam sirds pamira un apskurba aiz prieka. Cieši turē-, dama saujā zelta naudas gabalu, viņa skriešus devās uz mājām, papēži vien nozibēja.

— Ei, ļautiņi! — klaidonis uzkliedza. — Šurp meļņu trijjūgu! Un lai viss būtu lentām izpušķots … To jums saka visievēroja-mais bagātnieks Fiļka Škvoreņs. Edz, kur naudiņa. Vai re!… Skatieties, ļautiņi! — Viņš kratīja papīra naudas žūksni un svilpa kā pats velns mežā.

— Tūlīt, draudziņ, tūlīt. — Un paši naskakie joza uz mājām, cik kājas jaudāja, lai aizjūgtu zirgus.

Bet tur, upes krastā pie kuģu piestātnes, kur elsoja tvaikonis un zvilnēja milzīga, neveikla, melna liellaiva, gaidītāji saņēma pienākušu plostu ar ļaudīm. Plosta vidū uz ķieģeļiem — ugunskurs. Biezu dūmu grīste, sākumā vēl sārti liesmodama, liecās, kā ķivere uz kuģu ceļa pusi un saplūda ar krēslaino tāli. Gromova strādnieki uz plosta sāka rosīties, cēla plecos lādes, maisus, darbarīkus, lēca ūdenī, kāpa krastā.

—. Ei, grieziet ceļu! — Kāds tēviņš bez deguna, apaļš kā bumba, sēkdams rāpās no plosta pa nogāzi augšup. — Vai neredzat, kas ieradies?… Es esmu ieradies! Tuziks…

Viņš bija efektīgs: plecīgs, garu rumpi, prāvu vēderu un jocīgi īsām, resnām kājām, kas apautas zamša zābakos ar lielām stikla pogām. Zils paltraks kā tirgonim, vecticībniekam, nokarājās līdz papēžiem un atgādināja lindrakus. Viņa platā vara krāsas seja visa bija izraibināta baku rētām: ne bārdas, ne ūsu, it kā viņš būtu kastrēts, arī balss smalka kā kastratam. Deguna vietā — mīksts gaļas gabals bez kaula ar tādu kā asu knābi, sagriezies uz kreiso pusi un cieši pieaudzis pie vaiga, bet labajā pusē rēgojās kroplīgi uz āru izgriezta melna nāss. Uz sievietēm viņš bija varen kārs, arī sievietes viņu mīļoja: bagāts un labi maksā.

— Ei, sievas! Saņemiet Tuziku.

Viņam steidzās klāt gara auguma vīrs gaišu bārdu un zaļoksnēja atraitne, sārtvaidze Štjoška, ar lieliem stlpveida auskariem.

— Tuzik! . .. īsai Jermilič … Sveiks, draudziņ! . . . Abi apkampa bezdeguni un, neizrādīdami riebumu, ņēmās to bučot kā pašu vistuvāko cilvēku.

Pieskrēja otra tāda pati zaļoksnēja sieva Sekletiņja un ari tīkoja uzspiest bučiņu uz Tuzika platās mutes ar biezajām lūpām.

— īsai Jermilič! — viņa kliedza kā kurlmēmam. — Vai patiešām neatceries savu Sekletiņju, vai patiešām nepagodināsi ar Apmeklējumu?

— Pagodināšu. Visas pagodināšu! — Tuziks sēca. — Man uz meitiešiem siekalas tecēt tek. Gaužām stipri esmu izbadējies taigā… Ei, ļaudis! Vai vadmala ir, sarkanā?

— Nava, īsai Jermilič …

— Samts ir?

— Ari samta nav, īsai Jermilič! Ir, bet nepietiks. Atvainojamies otru lāgu.

— Tādā gadījumā še tev naudiņa … Stiep ātrāk šurp trīs baķus sarkanas drēbes. Es ar savām tīrajām kājām nevēlos staigāt pa jūsu dubļaino zemi.

Vīrs ar pirmo sievieti, kas atgādināja aptaukojušos čigānieti, skriešus devās uz tirgotavu, bet pie Fiļkas Škvoreņa pa to laiku piebrauca trīs zvārguļoti trijjūgi vienās lentās.

— Vadā mani pa visām ielām un gar tvaikoni! — Fiļka nokomandēja un ietrausās pirmajā trijjūgā. — Bet tie citi zirgi man pakaļ tukšā …

Atgāzies kā lielkungs, klaidonis ar varonīga uzvarētāja acīm noraudzījās pļēguros, kas slaistījās pa ciemu, un, zvārguļiem skanot un uz grambām pašam uz augšu salecoties, rēca pērkona balsī:

— Negriez ceļu! Brauc ļaudīm virsū!

— Ei, uzšaušu! — Pīckāja auļojošo trijjūgu važonis — plikgalvis puisis. — Sargies! Ar punci acis izbadīšu!

Visi metās sānis no trijjūga kā no nāves. Smiekli, lamas, svilpieni. Putekļu mākonis, pakavu klaudzoņa, kratīšanās uz grambām, vējš.

— Brauc virsū ļaudīm! — Fiļka valbīja acis. — Simt rubļu par katru samīto…

Važonis saknieba lūpas un, gaismas neredzēdams, noslānīja pagadījušos veceni ar pātagu, bet piedzērušam vīrelim, kas valstījās pa zemi, pārbrauca šķērsām pāri.

— Brauc ļaudīm virsū!

— Braucu!

Bet, kad asā pagriezienā važonis paraudzījās atpakaļ, Fiļkas Skvoreņa ratos nebija.

.. .Atnestie trīs baķi sarkanās drēbes klajās Tuzikam pie kājām sarkanā celiņā, šo celiņu līdzināja simtiem roku. Celiņš aiztecēja līdz ielu krustojumam un nu uzreiz apstājās neziņā, uz kuru pusi nogriezties. Trīs ģimenes dedzīgi alka dabūt Tuziku pie sevis: vieni vilka celiņu taisni uz priekšu, otri pūlējās nogriezt to pa kreisi, trešie, raudami drānu citiem no rokām, dzina celiņu uz labo pusi. Sākās ķilda, bet pēc ķildas kautiņš. Saskrēja ļaudis.

— Tuziks ieradies, Tuziks!

Apaļš kā bumba, pagodinājuma sajūsmināts, pūļa skajo urā saucienu apsveikts, spirtnesis komiski majestātiski virzījās pa sarkano celiņu uz priekšu, laipni klanoties, sasveicinādamies ar ļaudīm kā cars Kremlī no Sarkanā lieveņa, un riekšavām vien svieda tautai sudraba sīknaudu. Zilais paltraks kā kleitas šlepe slaucīja zemi, un gaišzilā sieviešu cepure ar pāva spalvu noslīdēja uz pakauša. Nokļuvis līdz ielas stūrim, kur norisa kautiņš, Tuziks apstajās, iezviedzās kā kumelēns, raudzīdamies uz kaušļiem, un, pamājis ar labo roku, kam visi pirksti pilni dārgiem gredzeniem, smalkā balstiņā nosīca:

— Vispapriekš stiepiet celiņu pie Darjas Zdobņeņkas! Pie ci-iiein meitiešiem pēc kārtas, naktī.

Fiļku Škvoreņu, kas valstījās uz ceļa, mēģināja uzņemt otrais trijjūgs. Taču klaidonis, ar rokām aptvēris sadauzīto galvu, izbijies kliedza:

— Man bail! Nevajag… Sakropļot gribat, nelieši!… Nesiet mani uz rokām, edz, šepat, uz to māju.

No tēstiem baļķiem celtās jaunās mājas, uz kuru svinīgi ka bogdichanu nesa Fiļku, dārgajam viesim pretī izskrēja saimnieks — vecs vīrs — un divi dēli ar vedeklu.

— Laipni lūdzam, ciemiņ!. .. Ņemiet par labu … Saimnieki klanījās. — Varvara, sedz grīdsegas, klāj paklājus, iai ciemiņš kājiņas nenosmērē… Atveriet durvis plašāk!

— Ko, durvis?! — kā ūpis no koka iekliedzās Fiļka, turēdamies ap kaklu diviem spēcīgiem liela auguma vīriem: viņi bija sakrampējuši rokas, klaidonis sēdēja uz tām cienīgi kā augsta krēslā, bet nopakaļ gāja piedzērusi sieva ar zilu aci un ar delnām cītīgi atbalstīja dubļos notašķīto Fiļkas muguru:

— Nenokrīti, mīļais …

— Vai patiešām tu, vecais auns, domā, ka es līdīšu pa tavām draņķīgajām durvīm? Vai tu, nelieti, neredzi, ko uzņem? Taisi jaunas!… Cel logu ārā!

Par atbildi uz lamām saimniektēvs sāka iztapīgi smaidīt, sačukstējās ar vienu dēlu, sačukstējās ar otru, jautājoši paraudzījās acīs vedeklai un, zemu klanīdamies Fiļkas priekšā, bilda:

— Tas iznāks dārgi, mīļais ciemiņ. Māja ir jauna, laba.

— Par visu samaksāšu skaidrā naudā! — Un Fiļka, pēc kārtās aizspiezdams nāsis, braši nošņauca degunu pāri milzīgo vīru pleciem, kuri turēja viņu uz rokām.

— Kuru lodziņu tad pavēlēsiet? — vecais saimnieks pieglaimīgi jautāja.

— Vidējo.

— Petrucha! Stjopka! — Elkoņus savicinājis, sāka rosīties lt; is, it kā malku dzīvā ūdens būtu iedzēris. — Rīkojieties!… I.ii būtu vienā mirklī… Varvara, lauzni!

Petrucha ieklupa istaba, ar diviem dūres belzieniem iztrieca loga rāmi. Stjopka atjoza ar zāģi. Zāģis, zibēdams Stjopkas un l'ctruchas veiklajās rokās, iekaucās spalgā džinkstoņā, spļaudīja skaidas asi tālu. Piecās minūtēs bija gatavas jaunas durvis, kāpnes pieliktas, paklāta raiba grīdsega.

— Laipni lūdzam, dārgais ciemiņ …

Fiļka Škvoreņs apmierināts ietusnījās. Pēc tam nosēca:

— Vēders uzpūties. Gribu gaisu izlaist. — Viņš saspringa un skaļi kā zirgs nepieklājīgi nobūkšķināja.

— Lai tev veselība, mīļais! — jocīgi Fiļkas mugurai paklanījās sieva, kas palīdzēja stiept viesi istabā.

— Nu, tagadiņ ar dieva palīgu nesiet iekšā, — Fiļka atviegloti noteica.

17.

Tuvojās tumša, neganta, baismīga rudens nakts.

Gaudot gaudoja piedzērušās ielas. Savā starpa un ar aizupes mežu ielas sasaucās ar harmoniku čīgām, izlaidīgām dziesmām, mirstošo gārdzieniem, drausmīgām vaimanām: — Palīga, glābiet!

Policijas nebija, policija noslepusies. Trakošanai, netiklībai, nažu kautiņiem pilnīga vaļa. Kam dārga dzīvība, tie kā peles paslēpušies mājās. Kas augstu vērtē zeltu, kroplību, nāvi, tie siro pa tumsu. Lielās mājās spīd ugunis kā milzīgas acis. Būdiņās mirgo blāva gaismiņa kā kaķa actiņa.

Kņadas piesūkusies tumsa līgojas no vienas malas uz otru. Viss atrodas kustībā: rnajas dejo, un mājās dejo. Ierukšķas vepris. Streipuļo piedzērusi vecene, neganti lamādamās. Puikas svilpdami joņo kā liels bišu spiets. Aizvilkdamies rej būdās ieslodzītie suņi.

Bars piedzērušu bārdaiņu, Gromova zeltraču, saķērušies cits citam ap kaklu un ar apskurbušām kājām putekļus kuldami, kā siena šķērsām ielai dzenas taisni uz priekšu.

— Ei, ļautiņi! Kur krogs? Rādiet krogu!

— Nu tik, brāļi, dzīrojam! Izsper jods mucai dibenu!

— Gaņša, uzsāc dziesmu! … Miška, dārdini harmonikas!

Ieaurojas, atņirdz tumsai zobus visos toņos rēcošās harmonikas, atņirdzas platās rīkles, izgarodamas spirtu, un jautra dziesma sāk gaisā mest kūleņus, kā pārbijies zaķis no kalna lejup skriedams.

Krodzinieka Silas Mitriča lielā māja atrodas pašā upmalā pie ūdens. Šaurā gala siena kā tilta balsts iestiepjas tieši mel-l najos Lielās Straumes viļņos. Virs ūdens līmeņa sienā ietaisītas] šauras, slepenas durvis. Tās slepkavu durvis: pie tām divas asis dziļš atvars.

Saimnieka ģimene dzīvo augšējā stāvā. Tur tumšs un kluss. Toties apakšā, krogā, — ugunis, jautrība! Zāle ir plaša, ar ze-ļ miem griestiem un tumšām baļķu sienām. Trīs lampas. Kroga lete. Aiz letes stāv aptaukojies krodzinieks Sila Mitričs, resno vēderu atbalstījis pret naudas lādi. Viņam mugurā veste un gaiš-r.ils krekls, pāri vēderam nokarājas pulksteņa ķēde. Mati saeļļoti un svētulīgi sasukāti uz celiņa. Lielā bārda un platā, sārtā seja arī pauž dievbijību. Acis šauras, piemiegtas. Balstiņa smalka, pieglaimīga, ar dzēlīgu pieskaņu. Kad vajadzīgs, šīs saldenās ačeles spēj sāpīgi iedzelt, bet balstiņa ieskanēties nežēlīgi un asi.

Pieci muzikanti: divi vijolnieki, harmonists, taurētājs un bundzinieks — noguruši, piedzēruši, nosvīduši — trakām skaņām tricina riebīgā zaņķa gaisu, kas piesūcies indīgas alus un degvīna smakas. Piedzēruši, nosvīduši, noguruši puiši, sievas, meitas, vīri un plikpauraini večuki mīņājas netiklā dejā.

— Piespiež jautrāk… skaļāk! — Kā sapīts cilā kājas bagātais spirtnesis — bezdegunis Tuziks. Viņš sen nometis garo paltraku, seja kvēlo, sviedri līst aumaļām, delnas slapjas; četri pulksteņi, ķēdītes un gredzeni, sabāzti dzeltenās atlasa vestes kabatās, jau četras stundas kairina dzīrotāju acis. Tuklais vēders nokāries līdz ceļiem, zem vēdera zib īsās kājeles zamša zābakos. — Ak odziņas, ak zemenītes… Sievas, meičas! Pašķirieties! … Vai neredzat, kas danco? Es dancoju.

— Nu tikai turies, īsai Jermilič! Ašāk! Ašāk! — uzkliedz plat-gūžainā čigāniete, purinādama sudraba auskaru stīpas. Rokas sanos iespiedusi, pasizdama uz augšu mutautiņu gan ar labo, gan ar kreiso roku, viņa, kā skrotis bārstīdama, pārmaiņus dipina kājas un ar pilnīgajām krūtīm spiežas bezdegunim klāt. — Ai, apdedzināšu! Ašāk! Ašāk! — sieviete izlaidīgi iespiedzas: uzšāvusi bezdegunim ar kabatas drāniņu pa plecu, piegrūdusi tam pie sāniem kailo elkoni, viņa atmet galvu, piemiedz acis, atver balt-zobaino muti un, kaislīgi smaidot, tāpat pārmaiņus dipinādatna, slīd atpakaļ.

— Tracini! Tracini! — bezdegunis sēc. — Tracini mani trakāk! …

— Tracinu …

Apaļais Tuziks iezviedzies pieveļas klāt seši pudi smagajai mātītei kā Dioniss Menadei, apliek stiprās gorillas rokas — vienu ap gurniem, otru ap kaklu — «Tracini!» — «Tracinu!» — viegli imceļ to virs galvas un cauri ļaužu drūzmai, kas pašķir ceļu, pa sandurvīm ienes kambari kā lācis telēnu.

— Ai, apdedzināšu! Ai, apdedzināšu! kaistoši smiedamās .ten sieviete, visa locīdamās un slaistīdama pret griestiem sarkanās zeķes apautās kājas.

…Svilpieni, klaigas. Ilop-hop, hop-hop! Un krogā iedrāžas I iļkas banda.

— Krodziniek! Sila Mitrie… Vīnu!

— Kāpostus! Kvasu!

— Šaņpa-nie-ti-i-i!

Pie bufetes tik biezs, ka ne pagriezties. Uz letes šķind rubļi, pusrubļi, zelta piecnieki, čaukst lielīgi nosviežamā papīra nauda. Kroģera platā roka — lāpsta — pastāvīgi rauš naudu lādē kā mēslus. Atlikumu nevienam ārā neizdod, un neviens arī neprasa atlikumu. Tempj degvīnu, konjaku, vīnu, tempj ar lielu kāri, aizrīdamies, it ka mirdami aiz slāpēm.

Fiļka un viņa bars, rīkodamies ar elkoņiem, tikko piespraucās pie krodzinieka:

— Sila Mitrič! . . . Muciņu brandvīna … Lai būtu visiem! Lai man vai galva no pleciem noripo! Edz! Nostati taisni uz grīdas istabas vidū… Ei, ļautiņi! Sanāciet — ir kļuvis lētāks!

Aizelsies krodziniekam pievēlās bumbai līdzīgais Tuziks, apkāries zelta ķēdītēm, pirksti pilni gredzenu:

— Sila Mitrič, uz pāris vārdiem. Še tev naudas maks … Tanī astoņi tūkstoši viens simts. Pārbaudi!

— Ticu, īsai Jermilič, ticu, mīļais.

— Paglabā… Atdodu, visiem redzot… — Bezdegunis Tuziks nodeva krodziniekam resnu cūkādas naudas maku. — Bet mums, zini, kambarī padod vīnu, uzkožamos, dažādus saldumus no šokolādes. A-ā… Draugs Fiļa! Ari tu šeit?… Bet es ar Stjošu … Tā tik ir daiļava! Taisni siekalas tek… — viņš nospļāvās, noslaucīja sašķiebto muti zīda krekla piedurknē. Viņa izkropļotā seja bija riebīga sava dzīvnieciskajā saldkārē.

Bet Fiļkas varza nosēdās uz grīdas ap muciņu un laida vaļā dziesmu.

Ak tu galviņa pārdrošā ma-ana,

Cik gan ilgi vēl tevi man nest… —

skumji bauroja Fiļkas Škvoreņa banda seno, gaudulīgo dziesmu. Pats Fiļka, sašķiebis muti un bārdu saujā iežmiedzis, šūpodams platos plecus, ari dziedaja līdzi ķērkstošā basa balsī, kratīja galvu un raudāja.

Pa kaktiem, nozvēlušies uz grīdas, apkampās no degvīna jēgu zaudējušie vīrieši un sievietes. Veiklas un zaglīgas sieviešu rokas paspēja iztīrīt zeltraču kabatas līdz beidzamai kapeikai.

Petroleja lampās jau bija izdegusi. Satumsa. Pavērtajās dur-j vīs no āra iespraucas ūsains uradņika mūlis, paostīja gaisu, ieurbās ar acīm nosvīdušajā, izmocītajā krodziniekā un apkalpo-j tajos, kas jau no kājām gāzās nost, un nozuda.

Barā apkārt staigāja glāzes. Muciņa kritās.

Varbūt ilrizi jau dzīvot būs gana,

Mani, klaidoni, velēnas segs… —

ar dziļām skumjām dziedāja dzērāji, ķerdami aiz kājām sievas un meičas, kas skraidīja turp un atpakaļ. Fiļka raudāja un murmināja:

— Ļautiņi odiņi… Mani mīļie… Es mīlu ļautiņus!

— Viesu kungi! — krodzinieks iesaucās un, smagi uztrau-sies uz letes, sāka zvanīt. Jau trešā nakts stunda!… Pavēlēts slēgt… Te bija policija . .. Lūgtu izklīst. Nu, ātrāk, ātrāk„ ātrāk!

Pieci spēcīgi apkalpotāji, kurus krodzinieks bija īpaši salīdzis uz dzīrošanas dienām, grūda ļaudis ārā, svieda sviešus aiz durvīm, guļošos vilka aiz kājām pa apspļaudīto, ar vīnu un asinīm nolieto grīdu. Arī Fiļku Škvoreņu izgrūda laukā.

Telpa atbrīvojās. Nonāvētu, paldies dievam, nebija. Krodzinieks pievērsa seju svētbildei, svētulīgi nolieca galvu un trīs reizes dievticīgi pārkrustījās. Apkalpotājiem viņš iedeva pa piecniekam un pa alus pudelei.

— Rīt no rīta, puiši, — viņš tiem sacīja.

Apkalpotāji — vietējie jaunieši baltos priekšautos — aizgaja, sudrabam žvadzot pilnajās kabatās. Divi izsūtāmie puikas un veca, greiza trauku mazgātāja slaucīja grīdu, novāca sasistos-traukus un pudeles, aizstiepa visu uz virtuvi.

No kambarīša skanēja piedzērušās Stjošas spiedzīgie smiekli un bezdeguņa rupjā murmināšana. Beidzot viss apklusa. Tikai aiz kroga sienām ar simtiem rīkļu auroja baiga, apskurbusi nakts.

Pie grīdas no apakšas viegli pieklauvēja. Krodzinieks, pārbaudīdams ieņēmumu un purpinādams: — Divi tūkstoši astoņi simti deviņdesmit septiņi, divi tūkstoši deviņi simti, — par atbildi trīsreiz piesita pie grīdas ar papēdi: «Sak, tūlīt… dzirdu.»

Kambarītī klusums. Krodzinieks, atsviezdams simtniekus pa labi, bet zelta naudu konfekšu kārbā, turpināja skaitīt ieņēmumu. Pēc tam izvilka no azotes bezdeguņa naudas maku, paraudzījas tajā, viņa skatiens, garām slīdot, mazliet pakavējās pie svētbildes, viņš nopūtās, no jauna iebāza naudas maku azotē un, pacēlies pirkstgalos, devās uz kambarīti.

Krodzinieks sāka pa šķirbu glūnēt kambarītī. Bet durvis viņam — plauks! — pa pieri.

— Ko tu te dari?

— Es, zini, īsai Jermilič … Tāpat vien … Sak … — krodzinieks saldā balstiņā sāka izlocīties. — Pārbaudīt, vai Stjoša ar jums nav kādus nedarbus izstrādājusi… Kas viņu lai zina? … Piesargāties nav lieki. Man taču ir jaatbild par saviem viesiem … Ili, hi, hi!

— Palūk, kāda viņa anteresanta! Papriecājies … — bezde-gunis pavēra durvis. Gultā izlaidusies ciešā miegā gulēja puskailā Stjoša.

— Akurāt kā zivs, īsai Jermilič, kā baltais lasis… — krodzinieks nočāpstināja lūpas.

— Bet es aizeju pie sābra, pie dzirnavnieka.

— Zinu, zinu… Vai nav bīstami, īsai Jermilič? Nakts, trači .. .

— Ne velna! — Bezdegunis ar diviem pirkstiem saspieda krodzinieka plecu kā dzelzs knaiblēm.

— Oi! Oi! — Tas sagrozījās un aiz sāpēm tikko nenosēdās uz grīdas. — Nu, ir gan jums spēciņš… Vai negribat iemest ceļakāju? …

— Nē.

— Kapec tad? Are, ķiršu viniņš …

— Nē.

— Tadā gadījuma lugtu saņemt naudu…

— Dod šurp, brālīt, dod šurp, Sila Mitrič.

— Lūgtu pie kases, īsai Jermilič. Jūsu maciņš tur…

Savā garajā paltrakā bezdegunis smagi nostājās šaipus

kroga letes, pret naudas lādi. Krodzinieks, atvēris lādi, grozīja acis, it kā meklēdams nez kur palikušo naudas maku.

— Cik es tev esmu parādā par dzīrošanu?

Krodzinieka seja pēkšņi kļuva citāda, pār muguru pārskrēja drebuļi. Viņš teica skarbā, nežēlīga balsī:

— Gan jau kā nebūt izrēķināsimies, — un spēcīgi piespieda sviru, kas atradās zem naudas lādes.

Zem bezdeguņa Tuzika kājām acumirklī atvērās lūka, uz kuras viņš stāvēja, un Tuziks smagi iegāzās pagrīdē. Tumšajā pazemē viņam pavīdēja neskaidra laternas gaisma un atskanēja dobja, dunoša balss:

— Priecīgus svētkus, velna Isaika!

Bezdegunis, saniknots un šausmu pārņemts, saslējās kā lācis pakaļkājās un satvēra kādu cieši pie rīkles. Taču cirvja piets acumirklī sadragāja klaidonim galvu.

Kaili izģērbtajam, vēl trīcošajam līķim pie kājām steigšu piesēja smagu akmeni.

— Taisi vaļā! — iedunējās tumšā balss.

Un līķi izmeta pa slepenajām durvīm tieši Lielās Straume viļņos.

Krodziniekam drebēja rokas un klabēja zobi, ausīs spindzēja zelta naudas šķindoņa. Pie durvīm no ārpuses kāds spēcīgi klauvēja. Iespraucās piedzērušais Fiļka Skvoreņs.

— Vai Tuziks šeitan? Ak aizgāja? Ari naudu paņēma?

— Nu tak jau … Kā tad citādi…

— Bet mani piekāva, saproti… Gribēja aplaupīt… Tikai es pats arī neesmu ar pliku roku ņemams! — Fiļka izrāva no. paduses asiņainu dunci un padraudēja ielai.

Kā mežonīgs, garš putnu biedēklis viņš stāvēja uz lūkas pretī krodziniekam. Seja viņam sadauzīta asiņaina. Labā acs aiztūkusi. No matu apakšas pāri labajam vaigam un žoklim — asiņu straumīte.

— Bet es, saproti, uzdzīvoju… Un uzdzīvošu! — Fiļka trieca ar dūri pa leti. — Es tikai ar prātu. Laikam divus nokniebu … Nu, man gan ar sadeva. Tikko kājas aizvilku … Vēl rīt visu dienu dzīrošu … Bet zeltu jums, nelieši, neatdošu, neparko neatdošu! — Un Fiļka atkal padraudēja ielai ar tuteni. — Man kulē varbūt savi divdesmit pieci taukši! Jā, varbūt esmu bagātāks par Tuziku!.. . Man tikai ir smagi. Tici man, Sila Mitrie … Smagi… Skumjas māc, saproti, lai tās jods būtu saspēris. Uh! — Fiļka atkal trieca ar dūri pa leti.

— Tu nedauzies… Labāk iedzer un liecies uz auss. Esmu noguris, šausmīgi miegs nāk.

— Nē, Sila Mitrič, es gulēt neiešu! Tāpēc ka bēdīgs prāts… Dvēsele raud .. . Iešu uzdzīvot. Šņabī noslīcināšu dvēseli. Man viņa ir melna melna. Bet, ja mani nomušīs, aizlūdz dievu par manu dvēseli. Slepkava esmu, velns… Slepkava! — Fiļka saviebās un aizsedza ar ķetnu savu nokūlājušo mūli.

— Vai tad zelts tev klāt?

— Klāt gan … Edz še … Ņem paglabā! Esmu vienkāršs cilvēks… Es tev ticu. Es, brāl, uz Tambovas guberņu precēties braucu.

Krodzinieks trīs reizes piesita ar papēdi pie grīdas:

— Dod šurp, brāl, dod šurp … Dod šurp … Nu, neskumsti… Es pats, brāl, esmu slepkava… Uzspļaut… Redzi, nupat tevi saprecinās, — krodzinieks teica un piespieda sviru zem naudas lādes.

Fiļka Skvoreņs tikpat ātri šķīrās no dzīves. Dziļajā, rudi stiklainajā atvarā viņš stāvēja blakus jautrajam Tuzikam bez skumjām un bez naida sirdī. Smagiem akmeņiem pie kājām, kuri pienaglojuši līķu pēdas pie upes dibena, abi zeltrači, pakļauti upes plūsmai, viegli kustināja rokas un izmeklēti laipni klanījās viens otram kā nekad dzīvē. Viņi izbrīnījušies raudzījās viens otrā ar savām aklajām acīm, pūlējās pateikt varbūt ko gudru un labu, bet nespēja.

No rīta spalgi svilpa tvaikonis, aicinādams kopā aizbraucējus. Drūmi, piekauti, aplaupīti ļaudis pamazām sāka pulcēties piestātnē. Praktiskie, apdomīgie strādnieki — tādu ir vairākums -bija pārgulējuši nakti liellaivā. Sī saprātīgā ļaužu masa saņēma plītniekus gan ar ļauniem, gan nicīgiem smiekliem. Daudzi aplaupītie uzdzīvotāji, kas divus trīs gadus bija krājuši naudu, lai ierastos mājās ar turību un godu, tagad izgulējušies nonāca galīgā izmisumā: gan plūca sev matus, gan asarām acīs lūdza dievu, gan neprātīgi to zaimoja, raudāja kā vājas sievietes, lūdza biedrus, lai tie viņus nonāvē, dauzīja galvu pret sienu vai prata aptumsumā metās upē.

Sai rītā zaglīgā Laupītāju ciema ielas ļoti klusas, sēru pilnas. Nerimtīgi nāk un iet mākoņi. Dzidri zilā debesu augstiene satumsusi. Grēcīgais gaiss pilns piestrāvots smalka, auksta lielus. Kā naglas zārkā sitot, drūmi ķērkdams, aizlaižas nelaimes vēstnieku putnu bars. Drūmas zvana skaņas, smagi krizdamas no zvanu torņa sāpju un zemisku šausmu bezdibenī, aicina ļaudis atvieglot sirdi lūgšanās. Bet dievlūdzēju nav. Neviens nepārmet krustu: sirds un roka kā svina pielietas. Arī Fiļka Škvoreņs-zem ūdens mēģina gan pārkrustīties, bet bezspēcīgā roka ap-stajas pusceļā.

Visur grūtsirdība, visur sastingums. Bailes par nodarīto un vakarējo neprātīgo kaislību un ciešanu negantās ēnas kā smags slogs uzgulušās visai vciema dzīvei. Posts un bēdas tev, zaglīgais Laupītāju ciems!…

Toties stražņiki mundri jādelē pa ciemu, apzinādamies, ka līdz galam izpildījuši savus dienesta pienākumus. Par visiem laimīgāks jūtas brašais uradņiks, kas saņēmis no krodzinieka pieci simti rubļu no rokas rokā.

Aizbraucēju dokumentus policija jau pārbaudījusi. Tvaikonis atiet pulksten divos dienā. Bēglim Straščalovam sirdī cīruļi dzied.

Fiļka Škvorcņs mēģina satvert garām ejošo tvaikoni aiz ratiem, pūlas uzsaukt: — Brālīši, paķeriet mani līdz uz Tam-bovu … — bet tvaikonis, bezjūtīgi elsodams, aiziet garām.

Ciemā un ganību krūmos izmeklēšanas iestāžu darbinieki un

policija uzlasīja astoņpadsmit līķus. Astoņi sakropļotie nokjuv slimnīcā. Trīsdesmit trīs cilvēki sēdēja aiz restēm.

Kaislības aprimušas, drīz pāries arī bailes. Bet baiju u kaislību pavadones — smagās ciešanas tauta vēl ilgi neaizmir sīs, vēl ilgi uzglabās savā atmiņā.

Lielā Straume cauri zemes dzīlēm kaut kur saplūst ar Drūmupi.

Un visi pasaules ūdeņi galu galā tiecas uz pirmatnīgo Okeānu.

ASTOTĀ DAĻA

1.

Vai drīkst? — Torņa kabineta ienāca Fjodors Stepaničs Ambrejevs, viss laistīdamies ka stikla bumba saulē. — Nu … Dārgais Prochor Petrovič. Mana misija ir pabeigta. Vari būt pārliecināts, ka tavai dzīvī-_ bai nedraud briesmas. Ibrahims-Ogli beidzot nonāvēts gan.

— Kā?! — Prochors pietrūkās kājās. Viņa sejā pēkšņi uzliesmoja nevaldāms prieks, viņš sirsnīgi apskāva ispravņiku, pēc tam sāka staigāt pa kabinetu vingriem, noteiktiem soļiem.

.— Kur viņš ir? Kur ir līķis? — Prochors mudināja Fjodoru Stepaniču, kurš vel elsoja.

— Aprakts.

— Izroc un nogādā šurp! Gribu pārliecināties personīgi.

— Par nožēlošanu viņam nocirsta galva. — Ispravņiks sēdēdams saliecās uz priekšu tin nolaida muskuļainās rokas starp izplestajām resnajām kājām; viņa skūtā seja ar ļenganajām lupām atgādināja mopša purnu. — Es taču vairāk nekā divas nedēļas dzinu viņam pēdas. Biju spirlnesis, pacienāju viņus ar labu spirtu, kam piejauktas miega zāles. Gravā pie Rūsas avotiņa. Tiesa, čerkess un vēl četri varnaki nedzēra . .. Nakti es klusītiņām no ugunskura sāņus, izšāvu trīs reizes, atauļoja manējie. Četri nedzērušie un Ibrahims uzlēca zirgos un aizjoņoja biezokni. Mēs tiem uz papēžiem! Apšaudīšanās. Gaismai svīstot, atradām nogalināto čerkesu. Banditi bija to pametuši, bet galvu, sātani, paņēmuši līdz. Viņš bija pavisam kails. Rokas sasietas. Rokā kinžals. Palūk, šis pats kinžals … Kaukāziešu. — Fjodors Stepaničs izņēma no portfeļa kinžalu un pasniedza Prochoram.

Pazīstu … Viņa kinžals, — Prochors pameta acis uz nāves ieroci, nosēdās pie galda un, iegremdējis pirkstus matos, nogrima drūmās domās.

52'

819

— Jā, jā… Tas ir viņa, viņa kinžals, es uzreiz pazinu. Atceros, — viņš murmināja pats pie sevis, pēc tam zvēla ar dūri pa galdu un iekliedzās svešā, griezīgā balsī tik traģiski kā uz skatuves:

— Izrakt! Atvest šurp! Sadedzināt! Pelnus ielādēt lielgabalā un izšaut tāpat kā viltvārža Mitjkas pīšļus!

— Klausos.

Tumši apēnotās un dziļi iekritušās Prochora Petroviča acis izspiedās uz āru un uzliesmoja kā pulveris, bet tūdaļ nodzisa. Viņš atkorķēja tintes pudelīti, saskalināja, paoda.

Ispravņiks vērīgi ieskatījās Prochoram sejā.

— Es tevi, Prochor Petrovič, ilgi nebiju redzējis. Tevī ir liela pārmaiņa. Esi novājējis. Vai slimo?

— Jā, slimoju… — Prochors norija siekalas un nokāra galvu. Atri mirkšķināja acis, it kā taisīdamies raudat. Nostājies pie galda stūra, viņš mechaniski ar pirkstu svītroja galdu. — Slimoju, brāl, slimoju. —Viņš pacēla galvu un dusmīgi izmeta:

Ne tikdaudz es slimoju kā viņi visi. Esmu gandrīz vesels … — Viņš slēpa acis no ispravņika. Viņa skatiens nemierīgi šaudījās, aizslīdēja telpā, pārlidoja no viena priekšmeta uz citu. Un pēkšņi apstājās — telegramas!

— Būtu jel atpūties, Prochor Petrovič!

— Jā, vajadzētu … Bet redzi? Lasi… Protestē vekseļus … No Maskavas, no Pēterpils. Es tomēr nospļaujos. Lai… Velni tādi, lopi! Un te vēl… Maskavas tirdznieciskā: «Gadījumā, ja mūsu banka nesaņems iemaksu, kuras termiņš jau divreiz pagarināts, visa jūsu mechaniskā rūpnīca tiks pārdota ūtrupē.» Baida, nelieši. Nu, kur lai es ņemu? Man kādi septiņi miljoni laisti apgrozībā. Bet viņa, maita, negrib dot… Viņa, netikle, tup naudai virsū… — viņš runāja, piesardzīgi čukstēdams, nesukātā galva liecās arvien zemāk, uz telegramām bira asaras.

Ispravņiks saliecies padevīgi tusnīja.

Viņa viltīgajās acīs gan pazibēja prieks, gan pavīdēja skumjas.

— Uzspļaut, uzspļaut! … Lai tikai izveseļotos! Visu atgūšu .. . Būs miljards, vesels miljards, vesels miljards, — aizsmacis čukstēja Prochors Petrovičs, šņaukdams degunu. Tad skaļi, ar lielu kāri balsī ieprasījās: — Bet vai tev, Fjodor, nav klat šņabis? Viņi man nedod …

Pēc strādnieku apšaušanas diakons Feraponls garīgi viss bija itin kā sagrīļojies, zaudējis balstu dzīvē: viņam bija žēl Prochora kā cilvēka, bet tai pašā laikā skaidri redzēja, ka Pro-ehors tiranizē strādniekus, ka viņš ir strādnieku ienaidnieks un lio nīst viņu. Diakons aiz bēdām atmeta kalēja amatu, saka pārdomāt pats savu dzīvi, luk, muļķis, ņēmis un pārgājis no strādniekiem «garīdznieku kārtā», sāka prātot arī par dzīvi vispār.

Un diakonam šķita, ka viņa dzīve, kas bijusi vienkārša un skaidra, nevajadzīgi sarežģījusies — vienu krastu viņš pametis, otru nav sasniedzis. Viņš tagad visiem šeit ir svešs un lieks: Aleksandra tēvs skatās uz viņu no augšas kā uz neizglītotu cilvēku, bet bijušie darba biedri izvairās no viņa. Arī ģimenes dzīve diakonam likās neizdevusies: Maņečka ir muļķe, Maņečka neglīta, Maņečka neauglīga.

Ek, pēc viņa auguma diakonam vajadzētu nevis knīpu Ma-ņečku, bet mātīti kā ķēvi, tādu resnu, ka ne divi vīri nevar aptvert.

«Nē, brāl, Ferapoška, nav tā, kā vajag, nemaz ar nav tā, viņš prātoja, uz sliekšņa sūkdams dūres lieluma čigānu pīpi un izlaizdams dūmus pa pusatvērto durvju spraugu. «Metīšu visu pie malas, iešu pie laupītājiem, palikšu par ļaundari, sākšu zaļu dzīvi.» Dažreiz Ferapontam liekas, ka viņš ir vecākais protodia-kons Izaka katedralē un tur cara dzimšanas dienā tā laidis vaļa «Ilgus gadus», ka pats cars salīgojies un sācis klepot, bet ļaudis krituši pie zemes kā no lielgabala šāviena, un nu cars atžirbis aicina viņu pie sevis vakariņās, pilī Feraponts it kā sarokojas ar pašu carienes kundzi un ar visu ķeizara ģimeni, cars sadzer ar viņu, uzsit uz pleca un saka: «Nu, protodiakona tēv, tu man esi pat ļoti mīļš, šķiries ātrāk no Maņečkas — es iesniegšu sinodei papīru — un izvēlies par sievu jebkuru no manām istabenēm-, vai gribi Mašu vai Glašu, vai Annu Jaroslavnu, visas ir slavenas kņazienes.»

Diakons pat aizmiedza acis, tā sapņodams, un sirds viņam sāka smaidīt kā vecam lācim saldā bišu dravā. Viņš ievilka dūmu, nospļāvās caur zobiem un izdauzīja pīpi pret pudu smagā zābaka papēdi. «Muļķis,» viņš drūmi nodomāja, iesānis vērodams, kā ņiprā Maņečka rosās gar krāsni. «Kur nu man, nemācītām muļķim? Un vai tad Aleksandra tēvs laidīs mani uz Pē-terpiii?»

Tiesa, Aleksandra tēvs gan ieteica Ferapontam mācīties lasīt un rakstīt, bija pat sācis viņu mācīt, bet Ferapontam par daudz grūta galva, un apnikuši,visi šie «ā, bē» un «cē, bē». Rauj tos piķis!

«Bet Prochora Petroviča žēl. Dikti žēl!… Dzīvoja, bija dižens vīrs un pēkšņi — prātu zaudējis.» Nesen diakons zem ta-lara bija aizstiepis viņam veselu «Anniņu» — ceturtdaļspaiņa pudeli. Ne ārsts, ne sulainis, paldies dievam, nebija pamanījuši. Nu, taisnību sakot, .šie blēža dakterīši veltīgi moca saimnieku: kā tas var būt, ka dzērājs cilvēks dzīvotu un iztiktu bez brand-vīna?

Sāka dzert sīvo arī pats diakons Feraponts. Diakoniete viņu modri uzraudzīja, ņēma nost degvīnu.

Lai neapbēdinātu apaļo, nelaimīgo Maņečku — Feraponts viņu tomēr mīlēja, — ikreiz, kad uznāca dzeršanas liga, viņš pieķēdēja pats sevi pie dzelzs riņķa blakus gultai, aizslēdza ķēdi, atslēgti nodeva Maņečkai, likās gulta un, zobus sakodis, mocījās un īdēja. Redzēdama viņa ciešanas, Maņečka ar asarām acīs atbrīvoja vīru un pasniedza viņam glāzīti uz zālītēm uzlieta degvīna ar iesālītu rudmiesi uzkodām:

Se, mīļais, noskalo savu grēcīgo dvēselīti un vairāk, mīļais, nedzer!

Diakons norija degvīnu un, ar dūri pie krūtīm sizdams, sauca:

— Maņečka! Es tūlīt lūgšu dievu to kungu, lai viņš mani pasargā no šīm nāves zālēm.

Viņš nometās ceļos kaktā pie skapīša, uz kura atradās svētbildē, skapī glabājās sveces, dievmaizītes, baznīcas eļļa, dažādi kankari. Maņečka aizdedzināja svētbildes lampiņu, diakons nopūzdamies sāka dedzīgi lūgt dievu.

Un, tiklīdz Maņečka bija aiz durvīm, diakons mudīgi pie svēta skapīša, atvēra durtiņas, pakampa kankaros noslēpto degvīna stopu un sūca no pudeles kakliņa, cik vien gribējās. Maņečkai nākot, priekšiņā iečīkstas grīdas dēļi. Maņečka ienāk. Viss kārtībā: diakons, pievērsis savu drūmo seju apskaidrotajam Kristus vaigam un dievbijīgi sakrustojis rokas uz krūtīm, ceļos nometies, lūdz dievu. Maņečka priecīga, arī diakons priecīgs. Viņš ilgi lūdz dievu, asins sviedrus svīzdams. Maņečka bieži iziet, rosās pa saimniecību, — stops plok. Diakons lūdz dievu pa stundai, pa divām stundām, dievbijīgā Maņečka arī pati staigādama pārmet svēto krustu, mīlīgi saka:

— N11 labi jau, labi, pietiks… Celies, nobučošu tevi, manu pinkaino lāčukiņ.

Taču diakonam vairs nav spēka piecelties, viņš izstiepjas uz grīdas garšļaukus kā milzīga varde, dauza galvu pret grīdu, purpina:

— Necelšos, necelšos, iekams asarās nebūšu izraudājis visas savas bēdas! Velti tu raizējies… — Un turpat uz grīdas straumēm vien plūst nožēlu asaras.

Aleksandra tēvs pierakstīja dienasgrāmatā:

«17. septembri. No rīta uzsalis. Pie jumtiem lāstekas. Vakar aizbrauca inženiera kungs Protasovs. Neizprotami ir cilvēku ceļi. Posās uz Uraliem, bet steigšus aizbrauca uz Svēto Pēterburgu ļ)ie chirurga profesora Astapova. Mūsu vietējie eskulapi I. I. Te-icntjevs un A. H. Apercepcijs konstatēja aknu vēzi. Neģēlīga slimība, nemanot sagraudama organismu, piezagusies pavisam negaidot kā laupītājs naktī. Posts un bēdas mums, vājiem un nespēcīgiem, kuri esam tā kunga rokā! Šķīrāmies draudzīgi. Es viņu apkampu, novēlēju sasniegt miera ostu, taču neiedrošinājos svētīt bezdievi. Savās lūgšanās tomēr pieminēšu neveselo Andreju ikkatrā dievkalpojumā. Nav vēl zināms, kur būšu es un kur būs viņš, kad nonāksim viņā saulē. Tā kunga tiesa nav mūsu tiesa, un cilvēku darbu novērtējums tur citāds. Un varbūt pastarās tiesas dienā daudzi ar izbrīnu vaicās: «Kungs! Kāpēc tu mani, taisno, esi notiesājis, bet dzērāju un noziedznieku — apžēlojis?» Un varbūt skaļā balsī vajadzēs saukt: «Kungs, attaisno mani, jo esmu nevainīgs!»

20. septembri. Ar dziļām skumjām vēroju, ka Ņinu Jakov-ļevnu Protasova slimība satrauc daudz vairāk nekā vīra slimība. Šķiet, viņa pošas braukt uz Pēterpili, lai būtu tuvumā, kad operēs neveselo Protasovu. Tā, protams, ir cilvēkmīlestības izpausme, taču grēcīga, jo Ņina savu otro pienākumu vērtē augstāk par pirmo. Viņas acis, kustībās un vārdos manāma smaga iekšēja cīņa. Pūlos saudzīgi ietekmēt, lai neskartu vārīgas stīgas viņas sirdi. Sirsnīgi lūdzu dievu par viņu.

29. septembri. Prochora Petroviča slimība svārstās starp kaut kādām robežām. Reizēm viņš ir vesels un rosīgs, reizēm atkal pēkšņi «noiet no sliedēm». Ārsts psiebiatrs, kas saņem simt rubļu dienā, tikai plāta rokas un saka, ka viņam vēl neesot skaidri visi slimības etapi. Negribētos nosodīt šo ļoti gudro ārstu, bet… Taču, pēc manam domām, no nejēgas redzes viedokļa šā kristiešu pagāna Prochora Petroviča slimība nav nekāda fiziska kaite, tas ir, nekāda dažādu smadzeņu centru un pašas smadzeņu vielas sasirgšana, bet patiesi vienkārša dvēseles aptumšošanās. Viņam, kā prātīgi zemnieku tēvi mēdz teikt, «dvēsele trūd».

Un iznāk tā: ja acī lēca kļuvusi neskaidra vai arī acu zīli pārklāj nags, tad slimajam nelīdz ne kompreses, ne pilieni, ne brilles. Vajag noņemt nagu, un aklais ieraudzīs dienas gaismu. Tā arī Prochoram Petrovičam no aptumšotās dvēseles jānoņem aizsegs, kas to padara aklu, un dvēsele kļūs redzīga. Bet, kā lai to izdara un no kā īsti jāatbrīvo slimā dvēsele, to nespēju saprast. Lūdzu dievu par viņa kalpu Prochoru.

Vakar pulksten trijos dienā — piedod, ak kungs, ka es smaidu! — tiešām norisa kaut kas nejēdzīgs, muļķīgs, smieklīgs. No taigas bija atvests čerkesa Ibrahima-Ogli kailais līķis, kam nocirsta galva. Līķi identificēja ispravņiks, izmeklēšanas tiesnesis un Prochors Petrovičs. Sastādīja protokolu. Sanaca ļaudis, bija svētdiena. Uz laukuma aizdedzināja sārtu, iemeta līķi liesmās. Bija pavēlēts zvanīt ar visiem zvaniem (neraugoties uz manu noliegumu). Pussadegušos kaulus sasmalcināja, pīšļus aiznesa uz torni, ielādēja lielgabalā un izšāva Drūmupes virzienā. Prochors Petrovičs un ispravņiks, priekā starodami, berzēja rokas. Stražņiki saņēma balvu, ļaudīm no pagraba izvēla degvīna mucu. Lielgabalu šāvieni, gaviles. Vispār norisa kaut kas līdzīgs senkrievu pagānu bēru dzīrēm. Bet tautā neatlaidīgi klīst baumas, ka šai pašā brīdī Ibrahims-Ogli, sveiks un vesels, pavadījis laiku ciema nomale pie krodzinieces Feņas un arī sūcis degvīnu, tikai uz savu veselību, nevis par godu dvēseles svētlaimībai. Baumas, tiesa, nav pārbaudītas, bet diezgan ticamas.

30. septembri. Salnas turpinās. Uz dienvidiem traucas nosebojušies gulbji. Veca apkalpotāja pierāvusi man pilnu kurvi saldu pīlādžu ogu. Tās ir garšīgas un veselīgas. Atgriežos pie nesenajiem notikumiem. Krodziniece Feņa — netikla, bezdievīga, patiešām nolādēta Bābeles meita — nopratinot stūrgalvīgi ietiepusies, ka pie viņas bijis čerkess, taču pēc krietnas iebaidīšanas (laikam ar pātagu piekāvuši līdz asinīm) tomēr atzinusies, ka pie viņas pārnakšņojis tikai kāds kurlmēms punduris un ka šis punduris «trin nazi priekš Prochora un draud izrēķināties ar ispravņiku». Krodzinieci tur ieslēgtu. Viņai, šķiet, cietums neizbēgams. Punduris pazudis bez vēsts, kā dzird, viņš esot noziedznieku un laupītāju bandas dalībnieks.»

2.

Gatavojās jauns streiks. Aizvainotie un piemānītie strādnieki atkal sāka rosīties. Jauns darbaļaužu pieplūdums bija mitējies, tāpēc strādnieki sajuta cietāku pamatu zem kājām un pacēla galvas. Barakās, rūpnīcās, zeltraktuvēs drosmīgi aģitēja, vāca naudu streika fondā, krāja šādus tādus ieročus. Šķita, ka strādnieku kustība ir stichiska, tomēr šoreiz tā norisa organizētāk nekā senāk. Sarkanie sacelšanās pavedieni stiepās visur, bet, kur ir pats galvenais kamols, neviens nezināja; streika komiteja darbojās dziļā pagrīdē.

Viss norisa labi, tikai Ņinas Jakovļevnas strādnieki stūrgalvīgi pretojās; «politiķis» Krajevs, strādnieks Vasiļjevs un citi aģitatori paklusām centās pārliecināt nepiekāpīgos:

— Jums klājas labi kundzes barakās. Bet vai jums, biedri, nav kauns dzīvot labāk par citiem? Vai patiešām nesaprotat, ka jūs grib piemuļķot? Esat dzirdējuši, kā pasakā viltīgā lapsa piemuļķojusi vientiesīgo gaili? Nu redzat… Tāpat notiks ar jums. Jūs sējat šausmīgu naidu jūsu pašu biedru starpā, paklausieties, ko par jums runā. Biedri, nekļūstiet nodevēji!

Ņinas Jakovļevnas strādnieki kļuva domīgi. Drīzumā viņu pilnvarotie paziņoja tādu atbildi:

— Mēs no darbaļaudīm neatšķelsimies, kur citi, tur arī mēs. Pēc galvenā inženiera Protasova aizbraukšanas Prochora Pctroviča uzņēmumu stāvoklis kļuva arvien grūtāks. No Pēterburgas cita pēc citas pienāca telegramas, kas pieprasīja līgumā paredzcto kroņa darbu izpildīšanu vistuvākā laikā, pie kam Pēterburga draudēja ar milzīgiem līgumsodiem. Dzelzceļa pārvalde sastādīja aktus, ka uzņēmējs Gromovs neizpilda līguma noteikumus par savlaicīgu akmeņogļu piegādi.

Strādnieku masa, apzinādamās savu spēku, visur centās pēc iespējas vairāk sariebt uzņēmējam: «Lai tā nelieša dvēsele dabū just, ka galvenais spēks nav vis viņš, bet mēs.»

Visas zeltraktuves kā pēc norunas acīm redzami samazināja zelta ieguvi. Meža cirtēji vairs neizpildīja ciršanas normas. Me-cbaniskajā rūpnīcā paviršas uzraudzības deļ bija pārsprādzis katls un visa rūpnīca uz ilgāku laiku apstājusies, līdz ar to bremzēdama arī pārējos uzņēmumus. Uzdūrās uz akmens un nogrima pats lielākais tvaikonis «Ērglis» ar vērtīgu kravu. Ļaudis melsa, it kā ļaundaru grupa — to vidū kāds «jauniņš «politiķis» ar dzeltenu šalli» — naktī tīši pārvietojusi bojas, novirzīdama tvaikoni pa nepareizu ceļu. Un bez visa tā pa malu malām bija izplatījusies ziņa par Gromova grūto slimību. Tāpēc četrdesmit tirdzniecības nodaļās zaglīgie pilnvarotie pārtrauca ieņēmumu iemaksu, atsaukdamies gan uz ugunsgrēku tirgotavā, gan uz preču un visas naudas nolaupīšanu. Bet Pēterburgas un Maskavas rūpniecības dūži nodeva Prochora Petroviča vekseļus piedzīšanai. Parādu dzēšanai skaidras naudas nebija, sakarā ar to pie Gromova solījās ierasties divu lielāko galvaspilsētas banku apvienota komisija, lai pārdotu ūtrupē dažus augstprātīga īpašnieka uzņēmumus.

Vārdu sakot, Prochoram Petrovičam bija pienācis tumšs-dzīves posms, viņa traģiskais liktenis tuvojās bēdīgam noslēgumam. *

Beidzot viņš nolēma ņemt sevi stingri rokās, plaši izvērst vēl neredzētu enerģiju, visu uzlabot, visu izkārtot, vairot bagātības un vingriem soļiem iet pretī galīgai uzvarai, slavai. Viņš zināja, ka Tamerlans, AtiIla un arī pats Napoleons ir cietuši īslaicīgas neveiksmes, ka arī no viņiem laime dažkārt novērsusies. Tātad nav vērts paļauties grūtsirdībai, nav vērts izlikties par ārprātīgu un muļķot sevi, ārstus, Ņinu un visus pārējos. Nē, pietiek … Uz priekšu, Prochor! Pie darba, par savu ideju, cauri neveiksmēm, pāri tumšo likteņa draudu šķēršļiem, pāri mirušiem, kas kavē dzīvot, pāri nošauto līķiem … Tikai uz priekšu, Prochor Gromov, tu ģēnij starp ģenijiem, uz priekšu!

Tā uzmundrinādams sevi, viņš viss aizdegās dvēseles pacilātības brīžos. Taču asinis atplūda no smadzenēm, un uzbudinā tais Prochors Petrovičs piepeši sastinga ledaina izmisuma lēkmē. «Viss gājis bojā, viss zudis. Izejas nav.»

Kā pcc paspēlētas kaujas pašsavaldīšanos zaudējis pulkvedis dod pretrunīgas pavēles, piedraud ar nošaušanu apmulsušiem daļu priekšniekiem, rada pilnīgas jukas tieši tai mirklī, kad nepieciešama dzelzs griba, vajadzīga domas skaidrība, tā arī notiek ar Prochoru Petroviču Gromovu. Viņš ķeras pie tālruņa, raksta telegramas, no viena darba, neko neizrīkojis, traucas uz otru, dzen no sevis projām ārstus, ķildojas ar Ņinu, citu pēc citas sūta steidzamas ziņas Protasovam, aicinādams atgriezties un piedāvādams simt tūkstošus lielu algu: ieraudzījis garīdznieku savas pils gaitenī, ne no šā, ne no tā kliedz viņam: — Putras vēders, krāpnieks!… Dieva nav! — Bet bezmiega naktīs, pietrūcies no gultas, metas ceļos svētbilžu priekšā, lūgdams dievu dāvāt viņam spēkus.

Tādās pretrunās, tādos dvēseles krampjos aizrit stundas un dienas.

Kādā pievakarē sadrūmušais Prochors kopā ar ceļu inženieri drezinā aizbrauca uz dzelzceļa distances viņu galu, kur tilta būve gāja uz beigām. Un tur, lai atvieglinātu pārpilno sirdi, viņš klupa virsū inženieriem un techniķiem:

— Jūs novilcināt darbus! Jūs niekojaties, nevis strādājat. Jūs zināt, kādi līgumsodi man jamaksā? Ja ceļa gabals nebūs pabeigts laikā, es nudien jūs ar spieķi noslānīšu! Un tad varat tiesāties ar mani…

Inženieris — pavecāks vīrs ar brillēm — ziņoja īpašniekam, ka tādos apstākļos, kādi pašreiz radušies, grūti strādāt.

— Kas tie par apstākļiem, kas radušies?

— Trūkst vispārējās vadības. Aizkavējas tiltu un cauruļu plāni. Algu strādniekiem neizmaksā laikā. Bet pats galvenais — aizplūst pieredzējušu strādnieku kadri.

— Uz kurieni? Pie joda, vai?

— Nē, Prochor Petrovič, pie jūsu laulātās draudzenes Ņinas Jakovļevnas. — Inženiera acis kļuva niknas, viņam gribējās iedzelt rupjajam īpašniekam, viņš vēl piebilda: — Tur darba organizācijā ir daudz labāka un darba apstākļi nesalīdzināmi cilvēciskāki.

Stāvā rieva dziļi iegriezās starp dusmās iekaisušā Prochora uzacīm.

— Kur, kur ir labāk? — viņš iebļāvās, nāsis plātīdams.

— Es, liekas, skaidri pateicu: pie jūsu laulātās draudzenes! — Inženieris strauji novērsās un, uzgriezis uzņēmējam muguru, gāja prom.

Atbildes satura satracināts, Prochors tūdaļ steidzās uz mā-l un. Viņš vairs neko neredzeja, ne par ko nedomāja. Vienīgā doma bija — nopietni izrēķināties ar Ņinu. «Ahā!… Pie tevis, pie tevis cilvēciskāk?!» Viņš baidījās pa ceļam izklaidēt, vājināt šo domu un skubināja kučieri:

— Dzen ātrāk!

Nenovilcis savus tumšzilos ungāru svārkus ar melnajām cilpiņām un nenoņēmis balto drapa cepuri, viņš, zābakiem klaudzot, steidzīgi šķērsoja vairākas istabas un iebruka sievas buduārā nemaz nepieklauvējis.

Ņina Jakovļevna zilganpelēkā flaneļa rītatērpā ar grieķu frizūrā augsti uzsukātiem tumšajiem, kuplajiem matiem, pilnīga, daiļa, sēdēja pie maza inkrustēta rakstāmgaldiņa ar seju pret Prochoru. Viņai pie kājām diakons Feraponts, nometies ceļos ar paceltām rokām ka pie svētbildēs.

— Uzklausi mani, kundze valdniece! . . . Aizeju bojā … Atbrīvo mani no amata! Atbrīvo no amata! Jo neesmu cienīgs … Ņem, valdniece, mani pie sevis par kalēju … Bet tavu vīru es izārstēšu… Labāk par visiem dakteriem.

Tiklīdz durvis parādījās Prochors, Ņinas skumjā seja atplauka smaida viņam pretī, taču srnaids pēkšņi novīta un sievietes acis bailīgi iepletās: zobus sakodis, viņai draudīgi tuvojās Prochors. Un viņa nepaguva ne izbrīnīties, ne iekliegties, kad Prochora smagā plauksta iesita viņai pa vaigu. Ņina klusēdama novēlās no krēsla.

— Stājies! — diakons iekliedzās un, pietrūcies kājās, sagrāba Prochoru savas ķetnās.

Prochors izrāvās un, dūres sažņaudzis, paspēra soli uz sievas pusi, kas bija piecēlusies, taču diakons no jauna viņu satvēra.

— Atjedzies, Prochor! … Ko tu dari?!

— Nost, muļķi! — Un uzkliedza projām ejošajai Ņinai:

— Riebekle!… Čūska! … Izšķērdētāja … Ārprātīgā … Es tevi klosterī ieslodzīšu, trako mājā!

Ņina aizgāja, klusu šņukstēdama, atmetusi galvu, aptvērusi pakausi ar atpakaļ atliektajām maigajām rokām.

Prochors atkal izrāvās no diakona ķetnām un atvēzējies spēcīgi iesita viņam pa deniņiem. Ferapontain aizkrita ausis.

— Sit vien, sit, varnaks tāds!… Arī es kādreiz tev zvelšu … — Diakons satvēra abas Prochora rokas un tik cieši saspieda, ka tam kauli nobrakšķēja.

Naidīgi viņam acīs skatīdamies, diakons basa balsī teica:

— Negribu tikai rokas smērēt. Bet, ja zvelšu, tas nebūs vis tāds kā tavs sitiens. No manējā tev deguns caur pakausi izskric ārā … Tā, redzi, draugs Prochor… Tā gan.

Diakons atlaida vaļā savas roku knaibles un aizkrustoja ceļu uz Ņinu Jakovļevnu. Prochors palika stāvam tādā pašā pozā, ka bija satverts, un kustināja locītavās saliektās rokas, it kā gribēdams pārliecināties, vai kauli veseli. Diakons Feraponts izvilka no platajām kabatām trīs pudeles degvīna:

— Eče, ārsts Recepttis tev atsūtījis prieka zālītes.

— Nāc iesim! — Prochors nervozi iesaucās pavisam citādā*1 kārīgā balsī. — Velns lai parauj, kas par traci! … Ko tikai viņa ar mani nedara!

Un, apķērušies viens otram ap pleciem kā divi samīlējušies, viņi devās uz kabinetu, grīļodamies no nesen pārdzīvotā uztraukuma. Diakona platā mugura spēji raustījās, it kā to kostu blusas, bet acīs, kas naidīgi šķielēja uz Prochoru, dega cieta apņēmība. «Es tev gan rādīšu sievietei sist. . . Gan tu man nāksi pie prāta, plānprātīgais muļķi,» diakons nikni domāja.

Līdz sirds dziļumiem aizvainotā Ņina, izraudājusies savā vientulīgajā guļamistabā, cik tīk, nolēma piesaukt mācītāju par savas nelaimes liecinieku un, vaigam vēl kvēlojot, steidzās uz Aleksandra tēva istabu.

Apbruņojis degunu ar brillēm un noliecies pār galdu, garīdznieks beidza rakstīt kārtējā sprediķa tezes. Galvā viņam zila skufija, uz krūtīm zelta krusts, viņš piecēlās, lai nāktu Ņinai pretī.

Degošā lampa caur zaļo abažuru meta noslēpumainu, aukstu gaismu pār visu.

Turēdama roku pie vaiga, Ņina neatlaidīgā balsī sacīja:

— Es nespēju šeit ilgāk palikt. Ja jūs, tētiņ, nesvētīsiet mani ceļā, es būšu spiesta aizbraukt bez baznīcas svētības. Es nevaru citādi, es nevaru… Manas pacietības biķeris ir pārpildīts…

Aleksandra tēvs brīdi padomāja, iešņauca tabaku.

— Man ir grūti saprast, — viņš ierunājās sausi, ar tādu ka draudīgu pieskaņu. — Kam tad jūs pametat savu tik teicami iesākto darbu, jūsu slimnīcu, nespējnieku patversmi, skolu, beidzot, baznīcu? — Viņš nesteigdamies nošņauca degunu, pacēla roku ar izstieptu rādītāja pirkstu un saujā sažņaugtu kabatas drāniņu un nolaida līdz čukstam savu dramatiski ieskanējušos balsi: — Beidzot— vīrs?… Jūsu laulātais draugs — slimais Prochors Petrovičs, kas aizvainojis jūs, mana dārgā meita, slimības lēkmē? … Kas lai notiek ar viņu?

Ņina iešņukstējās, nolaida roku no vaiga, pielika pie acīm kabatas drāniņu.

Bet es nespēju! Es taču nespēju, — viņa iesaucās, nervozi piesizdama ar papēdi un grozīdama apaļos plecus. Viņa piecēlās, paspēra dažus nedrošus soļus, atspiedās ar muguru pret silto krāsni. Rokas viņai kā nedzīvas bezspēcīgi noslīdēja uz leju, galva noliecās sānis, zods trīcēja, plakstiņi ātri raustījās, pa vaigiem, pa rītatērpu aumaļām plūda asaras.

Aleksandra tēvs, smagi elpodams, klusībā apsvēra pamācību dievbijīgajai sievietei, kas nupat zaudēja pareizo ceļu. Ņina me-

&lt; lianiski grieza kabatas drāniņu grīstē. Un tad viņa teica:

— Man jums, Aleksandra tēv, jāatzīstas… Lai arī cik man las sāpīgi, bet vajag… — Viņa apstājās, lai atvilktu elpu. — Es mīlu Andreju … Andreju Andrejiču Protasovu.

— Tas ir — kā mīlat? Piedodiet, nesaprotu.

— Mīlu kā pašu vistuvāko draugu. Jūs brīnāties? Savādi. Kas tad tur tāds… ļauns? — Kabatas drāniņa viņas rokās sāka griezties vēl ātrāk. — Un vēl… Un vēl man jums jāatzīstas, ka es… — Ņina nolieca galvu un nopūtusies pārlaida žiglu skatienu pār savu vidukli. — Esmu… stāvoklī.

Aleksandra tēvs pavēra muti, vilcinādamies noņēma brilles no deguna un, acis piemiedzis, ar izbīli lūkojās Ņinā:

— Jūs?! Jūs? Stāvoklī?

— Bet, tētiņ, kas tad tas par brīnumu?

Garīdzniekam mute pavērās plašāk, acīs iemirdzējās dusmu dzirkstis.

— Labi… Teicami!… Ļļoti labi! — viņš sarkastiski bēra vārdus, grozīdamies un purinādams galvu ar kuplajiem matiem.

— So grēku dēvē par netiklību.

Ņina izbrīnījusies sarauca uzacis uz augšu un pati, pie krāsns stāvēdama, pacēlās pirkstgalos un mēģināja skumji pasmaidīt.

— Kāds tad tur brīnums? Es taču esmu precēta sieva, un mana nākamā bērna tēvs ir mans vīrs…

Aleksandra tēvs iesita sev ar delnu pa pieri, ātri novērsās no Ņinas un apmulsis sāka uz rakstāmgalda pārlikt priekšmetus no vienas vietas otrā. Pēc tam ar troksni atbīdīja krēslu, piecēlās un, rokas izstiepis, piegāja pie Ņinas.

— Piedodiet, mana dārgā, piedodiet!… Pašu galveno biju aizmirsis … Kas ar mani noticis?

Ņina sāka raudāt un metās viņam pie krūtīm.

3.

Sai pašā laikā, ap pulksten astoņiem vakarā, sākās vientuļnieka Nazarija iesvaidīšanas ceremonija. Palicis viens pēc sava drauga — vārā večuka Ananija apbedīšanas, Nazarijs bija sajutis nepārvaramas ilgas, viņu bija pārņēmusi karsta vēlēšanās atstāt vientuļo vietu un atgriezties pie cilvēkiem. Viņš bija nogā jis pa taigu daudzas verstis, gājis ilgi, ar lielām grūtībām, gāji pa zvēru takām un brīnišķā kārtā palicis dzīvs: neviens zvērs to nebija aizskāris, ne arī odi asinis izsūkuši.

Kā bija ticis uz lielceļa, tā savārdzis, ieraudzījis ciemu. Pašā pirmajā prāvajā zemnieku mājā atradis patvērumu. Nu dzīvo jau nedēļu. Liels augumā, melnīgsnējs viņš guļ gultā aiz aizkara. Pie galvgaļa uz ķeblīša nolikts mazs spēļu zārciņš; tanī varētu apbedīt tikai zaķi.

— Uz kurieni tu, svētais vīrs, iedams? — saimnieki jautāja.

— Iešu es turp, kur dieva pirksts rādīs.

— Bet kāpēc tad tu zārciņu līdzi nēsā?

— Tā vajag. Drīzumā mirs kāds dižens cilvēks.

Saimnieki un citi zemnieki, kas nāca pie Nazarija, brīnījās par

viņa vārdiem. Tie jau sen bija dzirdējuši par vecajiem vientuļniekiem, uzskatīja viņus par svētiem, un daži pat bija apmeklējuši tos viņu vientulībā. Mēli klakšķinādami un nopūzdamies, zemnieki ar interesi aplūkoja no dēļiem iztēsto balto zārciņu ar melnu, uz vāka iededzinātu krustu.

Atskanēja zvārguļi. Pasta trijjūgā pieripoja dižens cilvēks -Andrejs Andrejevičs Protasovs. Viņš nejutās labi. Viņam negribējās apstāties zemstes mājvietā, kur arvien mēdza būt daudz ļaužu, tāpēc sacīja važonim:

— Piegriez pie šīs mājas, šeit, man liekas, būs tīrāk.

Māja bija ērta: trīs lielas, gaišas istabas. Viņam ierādīja tīru, izbalsinātu istabu blakus vientuļnieka telpai. Norēķinādamies ar važoni, Protasovs tam sacīja:

— Pagaidi brītiņu. Tev būs uzdevums.

Viņš izņēma no naudas maka Prochora Petroviča telegramu, saņemtu iepriekšējā pasta stacijā, no kuras tikko bija atbraucis, padomāja un uzrakstīja atbildi:

«Man ļoti glaimo jūsu priekšlikums. Esmu smagi slims. Pieņemt nevaru.

Protasovs.»

Otru telegramu viņš uzrakstīja Ņinai:

«Jūtos nelāgi kā fiziski, tā garigi. Dzīvoju atmiņās, atceroties jūsu labo sirdi. Ceļodams esmu noguris. Atļāvos sev dienu atpūtas kādā sādžā pa ceļam. Neredzoties ar jums, man zūd enerģija. Nosūtu vēstuli. Telegrafējiet uz dzelzceļa staciju Priedaine.

Vienmēr jūsu Protasovs.»

Važonis, paņēmis telegramas līdz, brauca atpakaļ. Saimnieks — vectēvs Kļims ar pliku pauri un tumši pelēku bārdu — ienesa Protasovam nospodrinātu patvāri, pienu, olas.

— Vai jūs, kungs, vēl ko pavēlēsiet? Tūlīt aizkursim jums. krāsni. Sasildieties tā pamatīgi! Re, kā šodien ziemelis svilpo!

— Kas jums tur par ļaudīm? Ciemiņi, vai?

— Nē. Tur vecs vīrs slimības gultā. Drīz atnāks mācītāja letiņš ar ķesteri. Iesvaidīt. Tas ir garāmgājējs, vientuļnieks Na-/.arijs. Viņš no taigas… Kopā ar otru vientuļnieku dzīvojuši lālu prom no cilvēkiem…

Pops. Iesvaidīšana. Lūgsnas par mierīgu nāvi. Vīraks. Visu to iedomājies, Protasovs atcerējās savu slimību un aiz nepatikas saviebās.

— Esmu dzirdējis par šiem večiem, — viņš sacīja. — Mans tcchniķis pat bija sastapis taigā vienu no tiem. Bet vai tad ārsta šeit pie jums nav?

— Nē! Ko nu jūs, jokojat, vai? Kāds te, mūsu ciemā, var būt ārsts? Mēs vairāk pie pūšļotajiem un pie vecenēm ārstējamies. Bet ko tad tu? Vai tev ari kāda liga uznākusi?

— Ne. Es tāpat apvaicājos.

Vectēvs Kļims aizgāja. Protasovs sameklēja dziedniecības rokasgrāmatu, sameklēja zāles, uzlēja vārošu ūdeni žāvētām avenēm, atkorķēja puspudeli ruma. Viņu pārņēma trīsas un vispārējs nespeks. Termometrs rādīja paaugstinātu temperatūru. Viņš sāka šķirstīt dziedniecības rokasgrāmatu, uzmanīgi iedziļinādamies tekstā. Taču, spriežot pēc apraksta, gandrīz visām kaitēm bija vienas un tās pašas pazīmes, un ikviens pārliecīgi aizdomīgs cilvēks, pētīdams rokasgrāmatu, varēja atklāt sevī četrdesmit reiz četrdesmit slimības. Protasovs, pukodamies uz sevi un dziedniecības grāmatu, aizvēra to ciet un sāka klausīties, kas noris aiz sienas.

No turienes pa durvju spraugu ieplūda garīdznieka vārdi, ļaužu nopūtas, ķestera un visa pūļa gari stieptā, caur degunu dīktā dziedāšana. Protasovs beidza dzert trešo glāzi aveņu tējas ar rumu un, labi sasilis, likās gultā, kas bija cieši piebīdīta pie aizkurtās krāsns. Aizvēra acis. Viņu apņēma karstums. Slimība mita viņā. Galva dunēja. Gulta līgojās.

Protasovs klausījās. Priesteris kaut ko lasīja. Pēc tam iedziedājās ķesteris, vīri un sievas viņam skumīgi vilka līdz. Arvien no jauna Protasova satraukto apziņu aizplīvuroja kā bieza migla. Pa murgiem viņam šķita, ka arī viņš ir miris, guļ zārkā un viņu pašu apstāv. Protasovam kļuva baismi, bet pēc tam — patīkami: starp dziedātājiem viņš uzdzirda Ņinu, un viņas balsī izskanēja dziļas sēras. Lūk, diakons Feraponts dzied «Mūžīgu piemiņu», un asaras aizžņaudz viņam rīkli. Sāk raudāt sievas, raud visi ļaudis. «Māmuliņ, bet tur taču varde, tanī kapā!» iesaucas puisēns, tāds ar paprāvu galviņu un apaļu rnūlīti. Un atskan spalgi-šāvieni. «Atkal,» Protasovs domā un iekliedzas: «Nešaujiet, ne-1 šaujiet!» Bet rotmistrs fon Pfefers, vaigu bārdai iedreboties, pie-ļ klauvē ar pirkstu pie krāsns un saka: «Mans dārgais, sadedzi-; niet šīs muļķības.»

Protasovs atmodās, pārlaida pār nosvīdušo pieri roku. Krāsns kurējās gaišās liesmās. Aiz sienas bija dzirdami šņuksti un skaļas raudas. Cienīgtēvs lūdza dievu izteiksmīgi dziedošā tenora balsī:

— Visužēlīgais kungs, uzklausi mūs, kas mēs lūdzam tevi par cietēju, tavu kalpu Pēteri…

«Kāpēc par Pēteri, vientulis taču ir Nazarijs?» Protasovs nodornaja, piecēlās no savas gultas un uz pirkstgaliem piegāja pie pusviru atstātajām durvīm. Pārlaida skatienu pāri visai telpai: mirgo uguntiņas, un vijas gaišzili vīraka dūmi. Ļaudis nometušies ceļos ar svecītēm rokās. Zeltojas garīdznieka amata tērps, šķind vīraka trauks. Vīraka dūmi, kvēpināmā trauka vēzieni, ļaužu skatieni — viss tas vēršas uz cietēja guļvietu. Melnīgsnējs, tumšmatains vīrs ar lielu bārdu guļ gultā puszviļus, ar muguru un elkoņiem atbalstījies pret spilveniem. Viņš baltā kreklā, rokā aizdegta svece. Lielās acis ar kuplajām uzacīm plaši atvērtas pretī dūmiem, plīvojošām uguntiņām un nopūtām: pa viņa iekritušajiem, dzeltenajiem vaigiem līst asaras.

Uz maza, baltu galdautu pārklāta galdiņa priesterim priekšā liela, līdz malām graudu piebērta māla bļoda, degoša Svece un divas glāzītes — vienā vīns, otrā iesvaidāmā eļļa. Bet gar bļodas malām graudos iesprausti septiņi mazi iesmiņi ar vati notītiem galiem. Cienīgtēvs paņem vienu iesmiņu, pamērcē eļļā, noziež cietējam pieri, paņem otru — noziež tam krūtis.

Protasovs klusiņām atkāpās no durvīm ar tādu kā rūgtuma sajūtu sirdī. Tas viss viņam likās esam nevajadzīga komēdija, lēts teātris.

— Blēņas, blēņas, blēņas! — Viņš sāka skraidīt pa istabu, gan aizbāzdams ausis ar pirkstiem, gan vicinādams karstās rokas kā vista spārnus. Drebuļi nerimās. Kauli smeldza. Ausīs dunēja, kā zvanīt zvanīja.

Smagās dvēseles pretrunās, kas sākās nupat šeit, pie vientuļnieka nāves gultas, Protasova slimīgā apziņa gan ķērās pie acīm redzamās īstenības aizslīdošā pamata, pie paļaušanās uz sevi pašu, uz savu stingro racionālismu, gan, par visu to šaubīdamās, pāri ausīm iestiga viņam pretīgā mistikā, nejēdzīgā sentimentālismā. Un pēkšņi kā nazi sirdī viņš asi sajuta sevī grūto slimību: nevis ceļā iegūto, nepatīkamo saaukstēšanos, bet ārstu apliecināto neizārstējamo vēzi, kas pusgada laikā viņu kā sprāgoņu iegrūdīs bedrē.

— Bet es biju domājis, ka vēl tikai sāku dzīvot. Ņina,

Ņina!… Mana pirmā īstā mīlestība… Ne dievs, ne velns, ne ;irī tu, Ņina, tagad nespējat mani glābt…

Un atkal ar izmisumu:

— Blēņas, blēņas!… Nekāda vēža. Nieki. Sis Apcrcepcijs nekā nesaprot.

Spogulis. Protasovs apstājās, pielika pie sejas elektrisko kabatas laterniņu. No pustumsas gudrām acīm uz viņu raudzījās mongoļu tipa cilvēks ar platiem vaigu katdiem. Paraudzījās, padižojās, un acis pēkšņi kļuva skumjas.

— Nu ko, brāl Protasov, esi slims?

«Slims,» žēli atbildēja spogulis.

— Laikam vēzis?

«Vēzis,» spogulis atkārtoja.

— Nu ko, vai mirsim, Protasov?

«Mirsim,» uzacīm nodrebot, spogulī apstiprināja mongoļu tipa cilvēks.

Protasovs skumīgi pamāja spogulim un čukstus, nospiestā balsi nodeklamēja prātā ienākušo Beranžē dzejoli:

Tu noziedēsi, mana mīļā, dārgā.

Tu noziedēsi — draugs tavs uzticamais mirs…

Kājas viņam notirpušas drebēja. Viņš nosēdās uz gultas, iera-kās ar seju spilvenā un sāka raudāt, sausi, džerkstoši.

Aiz sienas kā viņa atbalss atskanēja nopūtas un šņuksti.

Ap pusnakti Prochora Petroviča kabinetā sākās bāršanās un pārvietojamo mēbeļu rīboņa.

Milzenis diakons stāvēja kabineta vidū bez talara, vienās biksēs un neapjoztā, melnā kreklā; rokas sānos iespriedis, viņš apskurbušām acīm vērās Procborā. Kabinetā tik karsts kā pirtī, diakons nosvīdis slapjš, pinkainie mati izspūruši, pielipuši pie pieres.

— Lai gan tu esi mans labdaris, bet muļķis, galīgs muļķis, — diakons klana galvu, kā gailis graudus knābādams. — Kas piekāva sievieti, lielkundzi? — Tu, muļķi. Kas iezvēla pa ausi garīdznieku kārtas personai? — Tu, muļķi.

— Turi muti, svētais ēzeli, velna begemots tāds! — raupjā, it kā grubuļainā balsī attrauc Procbors, turciski sēdēdams pie kamina uz paklāja un sniegdamies pēc pudeles.

— Kas tad mani pataisīja par svēto ēzeli? — Tu, muļķi. Esmu dzimis kalēja amatam!… Arī tēvs man bija kalējs! Bet tu, bendesmaiss … Erods, jūdu ķēniņš! Redz, kas tu esi.

— Klusu, muti ciet! — Prochors dzer degvīnu. — Vai tu, lamzak, esi aizmirsis, ka esmu traks? Kā trūkšos augšā, tā sakodīšu, ausis tev nograuzīšu.

— Pamēģini tikai… Es tev rādīšu, kā trakot. Es vis neesmu tavs Receptovs. Es vienā rāvienā tevi izārstēšu. Uzreiz nāksi pie prāta, — diakonam pirksti žņaudzas dūrē, bet acis tikpat baismīgas kā čerkesam; acu baltumiem zibot, tās draudīgi šaudās

— Tu, sātan, proti izlikties. Varmāka!

Prochors ārprātīgās dusmās pietrūkstas kājās, atvēzējas un grib zvelt diakonam ar pudeli, taču pēkšņi ar pārvērstu seju noslīd ceļos, atgāžas atmuguriski ar krūtīm uz augšu un, atbalstīdamies ar elkoņiem pret grīdu, šņāc:

— Ibrahims … Ibrahims …

— Ak tad es, tavuprāt, esmu Ibrahims?! — Un diakons, pielēcis Prochoram klāt, saķer viņu pie apkakles un kā suni iesviež kaktā. — Runā, kas esmu? ibrahims vai diakons? Runā, kraupainais velns! — Piedzērušais Feraponts, dūres vīstīdams, kā

lacis rnācas Prochoram virsū. — Vai vēl muldēsi, sātana dvēsele? Vel muldēsi?!

Galvu plecos ierāvis, Prochors neizlaiž milzeni no acīm un klusām zogas gar sienu pie tālruņa, pa ceļam apgāž galdiņu ar žuburainu svečturi, satver tālruņa klausuli un kliedz, cik jaudas:

— Ļaudis! Ispravņik! lbrahims-Ogli ir šeit! — Atrauj logu vaļā un sauc: — Kazaki, stražņiki!

Un, diakona pļaukas ķerts, Prochors kūleņiem aizripo pie ka-mina. Diakons viņam pa pēdām.

— Nositīšu! Netrako! — diakons bazūnē, ķerdamies Prochoram pie bārdas un spēcīgi to raustīdams uz labo un kreiso pusi.

Gan es tevi izārstēšu bez kādām mikstūrām … Sazīmē ātrāk, sātana bērns, kas es tāds esmu? Vai čerkess? — Viņš vēl spēcīgāk rausta aiz bārdas.

— Liecies mierā, Ferapoška!… Sāp! — Prochors izraujas un pietrūcies sāk vicināt smagu ozola krēslu diakonam virs galvas.

— Ahā! Sazīmēji gan, piedzērušais muļķi, sazīmēji? — Un diakons aizsargādamies pastiepa uz priekšu rokas. Taču krēsls sparīgi gāzās lejup, un Ferapontam divi kreisās rokas pirksti nokrakšķēja un izmežģījās. Nejuzdams sāpes, viņš izsita krēslu Prochoram no rokām. Prochors atskrējies triecās ar galvu diakonam krūtīs, un viņa dūres sāka strādāt kā vējdzirnavu spārni. Stenēdams no spēcīgajiem belzieniem, Feraponts satvēra Pro-ehoru abām rokām. Prochors strauji rāvās uz priekšu. Diakons iebrēcās:

— Roku! Tu man esi roku sabojājis! — nolaidis gar sāniem kreiso roku ar izmežģītajiem pirkstiem, viņš ar labo sagrāba Prochoru pie krūtīm un nogāza atmuguriski.

Pēc mirkļa sakarsuši, nosvīduši, aiz dusmām rēkdami, abi vārtījās uz paklāja, viens otram pāri veldamies.

— Nu, nu … Kurš kuro?

Rībēdami gāzās krēsli, galdi, grāmatu plaukti, no naglām notrūka un notriecās zemē smags spogulis.

— Vai vēl juksi prātā? Vēl juksi?! — diakons draudēja. Viņš smagnēji uzsēdās Prochoram jāšus un ar savu dzelzs ķetnu ieķē-rās tam plecā. — Vai vēl pliķēsi sievu? Vēl mani ar pļaukām mielosi? … Sprāgsti nost, sātana bērns!

Prochors, pūlēdamies atbrīvoties, netālu no sevis pamanīja revolveri un pīpi, kas bija izkrituši diakonam no kabatas. Aiz piepūles krākdams un šļūkdams ar muguru un dibenu, pie grīdas piespiestais Prochors sniedzās pēc revolvera. To ieraudzījis, diakons pielēca kājās un noliecās, lai satvertu nāves ieroci. Taču Prochors, tāpat gulēdams, veikli un no visa spēka zvēla ar papēžiem Ferapontam pa dibenu. Diakons kā maiss pārmeta kūleni. Aizslēgtajās kabineta durvīs lauzas apkalpotāji…

Pirmā lode aizsvilpa garām. Sajēgu zaudējušais diakons metās pie aizslēgtajām durvīm. Un cits pēc cita norībēja trīs šāvieni: galvā un mugurā. Diakons ar troksni izlauza durvis un, atgrūzdams sulaiņus, pavāru, sētnieku, ar paceltām rokām devās cauri zālei, pretī satrauktajam ārstam psiehiatram un nebalsī kliedza:

— Izārstēju! … Izārstēju!

No pāršķeltajām lūpām un sadauzītā deguna viņam straumēm plūda asinis, apslacīdamas parketu.

Tad diakons nogāzās zemē.

Protasovs gulēja ciešā miegā. Naktī viņš divreiz apmainīja no sviedriem slapjo veļu. Rītā pa durvīm iebāza galvu saimnieks — vectēvs Kļims.

— Nu, ka iet, lielskungs? Vai brauksi šodien vai vēl paciemosies? Fs varētu aizvest… Man zirgi kā viesulis.

— Nāc iekšā, vectētiņ! Padod man to stikla lietiņu, to caurulīti!

Protasovs ielika sev padusē termometru. Kļims nosēdās, no-žāvājās, pārmeta krustu pāri mutei un teica:

— Bet par tevi, dzi, vientuļnieks taujāja … Vientuļnieks Na-zarijs… Viņš, jā gan, viņš. Redzi, pēc iesvaidīšanas viņam tomēr palicis drusciņ vieglāk. Izdzēra tēju ar pienu. Prasa: «Kas tas par viesi?» Es atbildu: «Pats visgalvenais Gromova anže-nieris, pārvaldītājs.» Viņš saka: «Pasauc viņu šurp!»

Protasovs nenoteikti pasmīnēja un, mazliet nogaidījis, izņēma no paduses termometru. Temperatūra bija diezgan

augsta — trīsdesmit astoņi un četri. Viņš sajuta vispārēju nogu rumu, ausīs vēl arvien džinkstēja. «Nekas, nekas… Vajag braukt,» viņš nodomāja. Padzēra tēju, sāka rakstīt Ņinai. Neveicās. Garastāvoklis vēl joprojām bija nospiests.

Tad atkal parādījās Kļims.

— Piedod, lielskungs… Es tevi visu laiku traucēju. Bet tas vientuļnieks paģēr un paģēr. Atkal mani atsūtīja.

Protasovs izpleta rokas, tīksmi izstaipījās, nodomāja: «Varbūt večuks pastāstīs ko interesantu par Prochoru Petroviču. Aizrakstīšu Ņinai.» Un, pavēlējis aizjūgt zirgus, nolēma ieiet pie Nazarija.

Vecais vīrs pavērsa uz ienākušo Protasovu savas lielās, iekritušās acis un dobji noklepojās saujā.

— Sēdies, ceļiniek, man tuvāk, — viņš sacīja. — Mēs visi šinī pasaulē esam ceļinieki. Mūsu lidojuma trajektorija — no nulles Visumā vai atpakaļ pie nulles. Sēdies, Andrej!

Protasovs, kam saimnieks rūpīgi ap pleciem bija apmetis, savu puskažociņu, izbrīnījies ieskatījās Nazarijam acīs un nosēdās pie galdiņa, uz kura atradās mazais zārciņš.

— Kā jums zināmi tādi gudri vārdi: «Nulle, trajektorija?»

Kas tad nu šinīs vārdos par gudrību? Tā ir šās pasaules

gudrība, — vientulis klusā balsī atteica. — Es jaunības dienās biju lielgabalnieks, mācījos un pats mācīju, kā nobendēt cilvēkus. Un bendēju jau, bendēju, — vecais vīrs pamirkšķināja acis un paraustīja degunu. — Biju karā, zelta ieroci iedeva par drošsirdību. Tā es arī būtu aizgājis bojā, bet dievs izglāba. Kā suns biju parrijies dzīves un kā suns sāku vemt dzīvi atpakaļ. Iegribējās kaut kā svaiga, tīra gaisa. No Pēterburgas devos taigā. Tiesa, ilgas māca, no sākuma stipri ilgojos. Vientuļā dzīve man bija ka ieslodzījums viennīcā. Bet tagad, nu jau sen, zinu un jūtu, ka īstu brīvību var dot tikai vientulība, tikai tuksnesīgs klusums.

— Savadi, — Protasovs domīgi noteica, klusībā brīnīdamies un iedomādamies visas vientuļās dzīves šausmas. — Manuprāt, dzīvot kopā tikai ar zvēriem un kokiem ir liela nelaime.

— Bet vai tu esi redzējis varavīksni virs ezera? No ūdens dzer ūdeni un atdod atkal atpakaļ ūdenim. Tā arī mana lain^e — manī pašā dzimst un manī atgriežas… Nevienam nezināma, ne ar vienu nedalīta. Tāpēc arī garīga pārpilnība, neaprakstāms prieks. Tā, redzi, mans dēls, tā gan …

Uzmanīgi klausīdamies, Protasovs arvien vairāk brīnījās par veča vārdiem. Kas viņš tāds ir, šis garā auguma, plecīgais, izmocītais cilvēks, kas izskatās pēc klaidoņa mūka? Protasovs nezināja, par ko lai ar viņu runā. Bet apklusušais vientuļnieks, nepacietīgi grozīdamies un bargi lūkodamies viesī, acīm redzot gaidīja ziņkārīgus jautājumus. Protasovs padomāja un jautāja:

— Kas tad jūs spieda atstāt cilvēku sabiedrību, galvaspilsētu un aiziet taigā? Kāda ideja?

— Kāda ideja? Es jau tev sacīju: pārrijos. Tā pati ir ta ideja. Jā, es visa ka biju pārrijies kā suns. — Vientuļnieks atglauda no pieres matus un uzlika virs segas savu stiegraino plaukstu ar uzpampušajām locītavām. — Manuprāt, mans draugs Andrej, pati augstākā ideja dzīvē ir šāda: no visa atteikties, visus mīlēt, nevienam nedarīt pari, par visiem lūgt dievu un nomirt kaut kur ceļā ar spieķi rokā un tarbu uz pleca.

Protasovam negribējās strīdēties, tomēr viņš teica, nervozi lūpas kodīdams:

— Jā, es piekrītu. Tā ir liela ideja. Bet tā ir liela tieši savas nejēdzības pēc. Ja cilvēki noticētu šai idejai un visi sāktu vazāties pa pasauli ar spieķi rokā un tarbu uz pleca, kas tad-strādātu un organizētu dzīvi? Tad visi nomirtu badā, visa cilvēce pārvērstos par plēsīgu zvēru baru.

— Tev taisnība. Bet vai tev, draugs Andrej, ir zināms, ka pieaudzis ozols met zemē piecdesmit tūkstošus zīļu? Un tikai viena zīle uzdīgst? Pārējās vienīgi nomēslo zemi vai arī noder cūku barībai. Daudz ir aicinātu, bez maz izredzētu.

— Ahā, saprotu, — Protasovam acis iekvēlojās. — Tātad jūs uzskatāt tādus, lūk… — viņš gribēja teikt: «Tādus slaistus, vazaņķus kā jūs pats,» — bet savaldīja mēli. — Jūs tādus dieva cilvēkus tātad uzskatāt par zemes sāli? Jūs viņus uzskatāt par vislabākajiem, visderīgākajiem sabiedrības locekļiem? Vai es jūs pareizi esmu sapratis?

Zem ūsām paslēptās Nazarija lūpas iedrebējās, viņš aizvēra acis, sāka kaut ko čukstēt un grozīties zem segas. Tad ātri pievērsās Protasovam un pacēla uz viņu ļenganos, ar zilām dzīsliņām klātos plakstiņus.

Nevaicā tā… Nevaicā! Nemodini manī augstprātību, — viņš gandrīz iekliedzās; balss viņam drebēja aiz sāpēm un ciešanām. It kā sviešus piesviezdams lielo plaukstu pie galvas, pleciem un vēdera, viņš steigšus pārmeta krustu, noslaucīja sviedriem norasojušo pieri un klusā balsī jautāja: — Vai tu dievam tici?

— Nē.

— Zinātnei tici?

— Zinātnei, jā. Cilvēces progresam. Labā idejai, uzvarai pār ļaunumu: tumsību, māņticību, sociālo nevienlīdzību, — Protasovs atbildēja.

— Esi revolucionārs?

— Jā.

Nazarijs pakustinaja uzacis; viņa bardai un ūsām ka pelēka pele pārskrēja smīns.

— Nu, kas tur, — viņš sacīja. — Es arī esmu revolucionārs ..

— Jūs?!

— Jā, es … Tikai gara revolucionārs, bet tu — vēdera.

Un, tikko Protasovs atvēra muti, lai iebilstu, vecis sarauca u7,acis, padraudēja viņam ar pirkstu.

— Ciet klusu!… Es jau zinu, ko atbildēsi. Ciet klusu! — Viņš atbalstījās uz elkoņiem un, pārmetoši grozīdams galvu, sāka dedzīgi runāt: — Kā tu, neprātīgais, vari uzskatīt sevi par revolucionāru, ja netici mūžīgai patiesībai? Tu taču esi ar mieru ziedot savu dvēseli citu labā un ziedosi. Tu taču nemeklē laimi sev, bet citiem. Nē, tu, mans mīļais, esi gaismas bērns, nevis no pērtiķa dzimis.

— Bet atļaujiet… atļaujiet man pateikt! … Nekādus dievus, nekādas reliģijas es ne …

— Ciet klusu, ciet klusu! Es jau iepriekš zinu. Un, lūk, vecais Nazarijs, kas četrdesmit gadus pavadījis viens pats klusās pārdomās, šis lielais grēcinieks Nazarijs, saka tev: mēs nezinām un nespējam izzināt, kas ir cilvēks, un vēl jo mazāk mēs zinām, kas ir dievs. Ciet klusu, ciet klusu! Zinātne? Tu gribi teikt: zinātne? Arī zinātne nekā nezina. Zinātne ir domu kņada, sapņo-j'urnu ņirboņa. Un iegaumē: zinātne allaž izraisa nezināšanu … Iedziļinies šinī domā, iegaumē to, — tu esi gudrs.

Protasovs piecēlās. Piecēlās sēdus arī vecais vīrs; viņš atsvieda puķaino, no lupatiņām sašūstīto segu un nolaida no gultas basās kājas baltajās apakšbiksēs.

— Pagaidi, paklausies! Nu, labs ir. Pietiks. Aklu grūti apmācīt lasīšanā.

— Es ari netaisos pie jums mācīties… Neesmu nekāda vecene…

— Bet tu pamācies, nemaz nekaiš, — vientuļnieks pazibsnīja ar acīm. — Manas gudrības avots ir vientulības vērošana, dvēseles atvēršanās pretī mūžībai. Lūk, šeit ir mana gudrība! — Viņš strauji pagrūda roku zem spilvena un izvilka dūmiem nokvēpušu un laika izbalinātu, smagu papīra žūksni. — Seit ir viss, visa mana gara gudrība … Nekādā citā grāmatā neatradīsi. Kad es biju grēcinieks, tad aprakstīju savu dzīvi grēcīgi, kad atgriezos no grēkiem, aprakstīju savu dzīvi kā taisnais. Bet, kad sajutu sevi svētu esam, sāku sludināt kā dieva izredzēts jauns pravietis: «Nāk gara valstība, un visi tie, kas dievu mīl, līksmo!» Sīs lapas ir aprakstītas cilvēces glābšanai. Cilvēki izlasīs, ieraudzīs šās pasaules netaisnību, noticēs maniem vārdiem un ar to palīdzību tiks glābti. Redzi, cik es, svētais cilvēks, biju kļuvis augstprātīgs. Bet tas nekad nenotiks. Esmu tārps!… Esmu tārps! Nolādēts! — vecis sāka dārdināt balsī, kas bija cieta kā akmens, un viņa seja kļuva nopietna un barga.

Protasovam atvērās mute un pensnejs noslīdēja no deguna. Vientuļnieks, garā kreklā bez jostas, piecēlās visā augumā un, purinādams sīki aprakstītās, pussatrunējušās lapas, kliedza:

— Redzu, redzu! Visu, ko šeit esmu uzrakstījis, man ir iečukstējis ausī viltīgais kārdinātājs sātans! Augstprātīgs esmu kļuvis, iedomīgs, ha, ha!… Es viens esmu svēts, bet visi citi — nokrāsoti zārki, nobalsinātas sienas. Līdz ar šiem mirstīgajiem sapņiem esmu nogāzies no gara kalngaliem ellē. Un visi mani četrdesmit gadu pūliņi ir bijuši veltīgi. Ak kungs! Kāpēc tu mani esi atstājis?! Esmu tārps, tāds pats grēcinieks kā visi citi. Nē, sliktāks, sliktāks! Un nevis man glābt bojā ejošo pasauli… Ak kungs! — Vecis nometās pie svētbildes ceļos. — Atpestī mani no ļauna … Izdedzini, ar nemirstīgu uguni izdedzini manas sirds augstprātību! Pazemo mani zemāk par niecīgu zāli vai arī es pats sevi pazemošu! — Viņš piecēlās, ar niknumu pavērās Protasovā, piegāja pie krāsns un, mirkli šaubījies, ietrieca liesmās savu dzīves aprakstu un savas pravietiskās domas. Tad viss sāka drebēt, seja pēkšņi satumsa, viņš saķēra galvu, bargi un spītīgi paraudzījās svētbildē un grīļodamies, viss saguris, ar mokām aizvilkās līdz gultai. Krūtīs viņam plosījās rūkoņa kā lauvas rīklē. Vecim aizrāvās elpa.

Protasovam piepeši kļuva ļoti žēl šī prātā sajukušā cilvēka, kas, redzams, kādreiz bijis garīgi stiprs. Viņam šķita, ka šim izcilajam, gudrajam un stūrgalvīgajam vecim nepieciešama ārsta palīdzība daudz vairāk neka Prochoram Petrovičam Gromovam, kuru ar labu vārdu nevar pieminēt. Protasovs klusībā svārstījās: vai nepaņemt līdzi šo nožēlojamo veco vīru, lai aizvestu uz apriņķa pilsētu un ievietotu kaut vai nespējnieku patversmē. Vecis gulēja gultā ar aizvērtām acīm. Viņa krūtis vēl arvien cilājās ar troksni: viņš smagi elpoja un šņukstēja.

— Zirdziņi jau aizjūgti, kungs! — ienācis istabā, jautri iesaucās vectēvs Kļims, ģērbies garā ceļa mēteli, ar augstu cepuri galvā un pātagu rokā.

Vientuļnieks atvēra acis un sacīja dobjā, sāpju pilnā balsī:

— Zirgi aizjūgti… Lūk, tā dzīvo, dzīvo… Pēkšņi ienāks nāve un iesauksies: «Zirgi aizjūgti!» Un tiešā ceļā uz kapsētu. — Viņš atkal piecēlās sēdus, nolaida kājas no gultas un, pūlēdamies mīkstināt savu satraukto balsi, laipni teica Protasovam: — Mīļais, dārgais!… Cik mari liels prieks, ka satiku tevi šeit. Četrdesmit gadus biju gaidījis tādu cilvēku… Paklausies, mīļais, dārgais, — vecā vīra seja savilkās savādā, vainīgā smaidā. — Kad būsi Pēterpilī, varbūt tev gadīsies sastapt ulanu pulkvedi, varbūt pat ģenerāli Andreju Petroviču Kozirevu. Es ar viņu neesmu ticies četrdesmit gadus. Viņš, ja ir dzīvs, droši vien jau kļūst

Tecs. Es viņu puikas gados pametu. Viņš man ir miesīgs dēls un Anfisas brālis.

— Kādas Anfisas?

— Pag, pagaidi! Pastāsti tu viņam par mani, ko nu dievs tev liek. Saki, ka drīz taisos mirt: esmu nespēcīgs, bez pajumtes. Pieraksti, draudziņ, grāmatiņa: leibulans Andrejs Petrovičs Kozirevs.

Protasovs sāka rakstīt. Nazarijs steigdamies stāstīja:

— Pie mums ar veco Ananiju viesojās uzdzīves kārais Pro-cliors. Es viņu pārbaudīju un mutiskā pārbaudījumā sarunāju nepatiesību par viņa vectēvu Daņilu Gromovu. Nevis Daņila, bet es pats esmu Anfisas tēvs. Es vēl nebiju vecs, kad no Krievijas šurp atbraucu, — man tagad ir astoņdesmit gadu, — un daudz naudas bija man līdzi. Staigāju ap eremitu mītnēm, meklēdams, kur pašam piemesties, un nevis izglābu, bet pazudināju savu dvēseli: pārkāpu laulību ar skaistuli Agniju — viņa bija meklējusi dvēseles glābšanu vecticībnieku nometnē. No šā Sodomas grēka piedzima Anfisa. Es atjēdzos, nometos taigā uz visiem laikiem. Lūk, par to visu tagad vajadzētu pastāstīt netiklajam Prochoram. Tu brīnies, tu domā — tikai senos laikos kaut kas tāds varēja gadīties? Nē, draudziņ, pasaulē viss atkārtojas …

— Nu ko, vai brauksim, kungs? — saimnieks Klims atgādināja sevi.

— Tūlīt, tūlīt, — Protasovs attrauca un teica vientuļniekam:

— Jūs tātad neesat vis Nazarijs, bet…

— Cilvēkiem biju Pjotrs, dievam — Nazarijs.

Ar jauktām jūtām — žēlumu pret pamesto veci, personīgu aizvainojumu un pārmetumu sev — Protasovs paklanījās Naza-rijam, palika viņam zem spilvena divi simti rubļu un izgāja iesaiņot mantas.

Gandrīz visu ceļu Protasovs, sevi noslēdzies, drūmi klusēja.

Viņam ne par ko negribējās domāt, dvēsele prasīja pilnīgu atpūtu, taču smadzenēs drūzmējās gan gaišas, gan tumšas domas, cita citai garām steigdamās.

Protasovs nespēja iepriekš nojaust, vai uz nāvi vai dzīvību ved viņu šis ceļš, bet vienu skaidri zināja: ja arī viņš mirs, tad tomēr dzīvos tautas atbrīvošanās kustība, tai nav lemts aiziet bojā.

Lai arī Protasovs nezināja, ka nav vairs aiz kalniem tas laiks, kad visu pasauli satricinās lielgabalu dunoņa un šajā milzīgajā slaktiņā dzims brīvība viņa dzimtenei, taču Protasova dvēseles dziļumos kvēloja neapslāpējamas ilgas pēc šās brīvības, pēc visas krievu dzīves pārveidošanas tā, lai nebūtu vairs ne Prochoru Gromovu, ne žandarmērijas rotmistru, ne pārgalvīgu bandu, kas saceļas pret netaisnību, ne arī šo aizkustinoši nožēlo-

Jamo, vientuļo veču, kas no cilvēkiem vergiem un cilvēkiem varmākām aizbēguši pie meža zvēriem.

Protasovs ticēja tautai, ticēja tautas zinātkārajai dvēselei, tās spēcīgajai gribai tiekties uz labu. Domas risa, trijjūgs traucās uz priekšu, bet telpu svieda atpakaļ zirgu pakavotās kājas.

4.

Gromovu greznajā mājā bija ieviesušās bailes. Kā auksta, virmojošs, zaļgans tvans tās iemetinājušās kaktos, piepildījušas visu dzīvi.

Bailes bija iegulušās ikkatrā sirdī.

Visā mājā neviens vairs nezināja, kā uzvesties, ko šobrīd darīt. Vispārējs sajukums. Visi gaidīja kādus traģiskus notikumus.

Vilks bieži uzslēja purnu un gaudoja. Vilku slodzīja šķūnī, vilku pēra, vilku labināja un baroja ar kotletēm, ar cukuru. Nekas nelīdzēja — vilks gaudoja baismīgi, šaušalīgi. No virtuves bariem vien rāpoja ārā melnie prusaki, no pieliekamā kambara pazuda peles un žurkas kā pirms ugunsgrēka. Satrakojies vērsis nobadīja trīs govis, ievainoja divus stražņikus un kučieri. Kādā dienā, kad vēdināja Prochora Petroviča kabinetu, pa logu ielaidās balts ūpis, izlaidās cauri veselai rindai istabu, iespurdza bērnistabā un uzmetās uz Veročkas gultiņas. Bērns, kas spēlējās uz paklāja, aiz bailēm skaļi iebrēcās, saskrēja sulaiņi, uzdzina ūpi uz krāsns augšas un tur nosita. Ļaudis melsa, ka tas esot atdzīvojies izbāznis, kas atlaidies no torņa kabineta. Pa naktīm dārzā rībēja šāvieni un banditu svilpieni. Virēja žēlojās, ka jau trešo nakti viņu žņaudzot lietuvēns, ceturtajā naktī viņa apgulās kopā ar kučieri.

Visus šos baigos notikumus varēja izskaidrot kā vienkāršu gadījumu, tomēr Gromovu tumšo apkalpotāju vidū un pēc tam pa visu ciematu sāka klīst baumas. Drīz vien visus strādniekus, kalpotājus un ierēdņus bija pārņēmušas bailes no kaut kā liktenīga, neizbēgama.

Aleksandra tēvs, ko šī velna būšana bija satraukusi ne mazāk kā viņa virēju, sāka ik dienas noturēt liturģijas ar dievkalpojumiem un teikt pamācošus sprediķus. Viņš izskaidroja draudzei, cik aplamas ir baumas, kāds grēks ir ticēt māņiem, uzaicināja draudzi pievienoties kopējai lūgšanai par veselības dāvāšanu «augsti godātajam uzņēmumu īpašniekam — sirgstošajam Pro-ehoram Petrovičam Gromovam».

Diakons Feraponts baznīcas dievkalpojumos, protams, nepiedalījās. Diakons Feraponts gulēja atsevišķā slimnīcas istabā bez

kurnēšanas un vīrišķīgi cieta sāpes. Pāršautais kakls neapdraudēja dzīvību, toties labajā plaušā iestrēgusī lode izraisīja no-: pietnas bažas: diakons, neuzticēdamies vietējam ārstam, neļāva to izr,iemt. No guberņas pilsētas kuru katru stundu gaidīja ierodamies Ņinas izsaukto chirurgu.

Dažreiz pa murgiem slimais smalkā balsī dziedāja «mūsu labdarim Prochoram Gromovam ilgus gadus», taču viņam trūka elpas, un, neprātīgi apkārt lūkodamies, viņš trausās augšā. Pie viņa bija Ņina un asarām noplūdusī Maņečka.

— Nu'kā ir, vai pats vairs netrako? — viņš norūpējies prašņāja Ņinu, vaidēja un krita atpakaļ uz spilvena. Tad atkal atvēra acis, aizkustinoši sacīja:

— Mīļā kundzīt valdniecīt… Esmu aizmirsis, kā sauc jūsu žēlastību… Ai, cik man ir grūti, cik grūti! Bet šim pašam, kā viņu tur?… Sakiet: mirstu, bet īstu dusmu pret viņu man nav. Nu, ko lai dara … Es tikai labu gribēju. Dievs redz. Tevis bija žēl, sevis paša, visu bija žēl… Arī viņa. Domāju, būs labāk. Bet viņš mani kā lāci. Vai tad es esmu kāds lācis? Es, kaut arī draņķīgs, tomēr esmu diakons, — viņš ķērās pie krūtīm, sniedzās ar roku pie Ņinas, glaudīja viņai ceļus, priecīgi māja Maņečkai, runāja, guldzoši čukstēdams: — Par kalēju, par kalēju mani pieņem! Atbrīvo no garīdznieku kārtas … Jo neesmu cienīgs …

Ņina ar pūlēm cēla uz augšu viņa smago roku un klusā pateicībā, asaras rīdama, spieda to pie lūpām.

Aleksandra tēvs, novecojis, salīcis, sēdēja pie slimnieka gultas kopā ar Maņečku caurām naktīm.

— Tētiņ! Svēto tēv… Man nenācās ilgi kalpot tam kungam.

— Gan jau vēl kalposi, brāl Feraponl, — Aleksandra tēvs nopūtās. — Dievs ir žēlsirdīgs un mūsu bēdu remdētājs.

— Dievs''jau gan ir žēlsirdīgs, bet velns ir nežēlīgs. Aiz kājām rauj mani ellē iekšā. Man bail, tētiņ, bail!… Uzliec drīzāk savu roku man uz galvas. Svētī mani! A'lelns melns sātans… Nost! — Un diakons spēcīgi sper nelabajam ar kāju.

Tā aizpeld dienas pa Drūmupi, tā svārstās cilvēku dzīve — no krasta uz krastu.

Prochors Petrovičs, reizē pagalam satracināts, bezgala satraukts un diakona smagi piekauts, nevarēja aizmigt pēc trača trīs naktis no vietas. Nervi bija atslābuši kā piedzērušam važonim groži. Stundām soļodams pa kabinetu, viņš pūlējās ievadīt savas domas vienā gultnē, mēģināja iedabūt sliedēs savu apziņu, kas bija sairusi kā dzīvsudrabs uz stikla, no jauna gribēja kļūt par normālu cilvēku. Viņš pūlējās atcerēties, kas bija norisis starp viņu un Ferapontu, bet atmiņa snauda un kā nejēdzīgā

sapnī rādīja viņam likai pudeles, kautiņu, šāvienus. «Tā viņam vajag, tā viņam, muļķim, arī vajag. Sist? Mani? Neģēlis… Es taču viņu no mēsliem esmu izvilcis.» Prochors nejautāja par diakona likteni, neviens viņam par to arī neko nesacīja, taču viņš atcerējās, ka diakons sabaidīts bija izskrējis pa durvīm lamādamies. «Tātad viss ir kārtībā … Tātad dzīvs …» Brīžiem gan Pro-choram kļuva žēl diakona. «Es taču šāvu uz viņu. Varbūt esmu ievainojis, varbūt nošāvis. Nē, nē, blēņas. Kā es piedzēris varēju viņu nošaut? Nieki…» viņš sevi mierināja. «Bet ja nu nejauša lode? …»

Kādu brīdi viņš stāvēja, nogrimis domās, aizsedzis acis ar roku un sasprindzinājis smadzenes.

«Nošāvu, nošāvu, nošāvu, nošāvu,» ausīs sāk džinkstēt uzbāzīga balss. «Nošāvu, nošāvu, nošāvu.» Prochors zvana. Ienāk vecais sulainis.

Klausies, Tichon … Kas noticis ar diakonu?

— Nu nekas.

— Vai viņš vesels?

Sulainis vilcinās atbildēt, ar izbailēm lūkojas kungam seja, samulsis mirkšķina acis un saka:

— Tieši tā… Diakona tēvi veseli. Nekas nav noticis.

Prochors Petrovičs galīgi nomierinās. Pieiet pie spoguļskapja,

ieskatās spogulī, nepazīst sevi. Uz viņu raugās netīrs, bet bargs bārdainis ar zilu aci un uzpampušu degunu. Prochorarn riebīgi un baismi. «Esmu gan skaistulis!… Paklīdis … Žūpa … Bet kas pie tā ir novedis? — Viņi.»

Pasaule viņam tagad sašķēlusies divās daļās: «viņi» un «es».

Un Prochora dvēselē ir divas pretējas, naidīgas pasaules kā divi krasti, ko Drūmupe atšķīrusi vienu no otra. Vienā krastā viņš pats, Prochors Gromovs, lielais, slavas apstarotais dzīves veidotājs, vergu kungs, nākamais miljarda īpašnieks. Otrā krastā viņi, ienaidnieki: tēvs, Ņina, Protasovs, pops, čerkess, strādnieki. Viņa pusē drosmīgi centieni, dzelzs spēks, griba cīnīties. Pret viņu — cilvēciska niecība, kas kavē viņa darbu. Ar viņu — gaisma, pret viņu — tumsība. Ar viņu — neatlaidīgas radīšanas pieredze, pret viņu — stulba, inerta daba. Ar viņu — ģēnijs, pret viņu — idiotu pūlis.

No ģenialitātes kalngala, kas apgriezts ar kājām gaisā, tādas šķita Prochorarn Petrovičam divas naidīgās pasaules — «viņi» un «es».

Ādolfs Henrichovičs Apercepcijs tagad ierodas pie Prochora Petroviča piesardzīgi: pieklauvē pie durvīm, ienāk, cieši noraugās slimniekā un, izlikdamies bezbēdīgi jautrs, kā peldēdams piepeld pie viņa ar izplestām rokām.

— Sveiks, mans dārgais! Nu paraugieties tikai, kas par jauku laiku!… Burvīgs! Saule, svaigs vējiņš, birst lapu zelts. Nāciet, iesim pastaigāties.

— Vai tad jūs vēl arvien neesat aizbraucis?

— Nē. Un kas par to? Vai mana klātbūtne jūs…

— Jūs saņemat simt rubļu dienā. Vai nav tā? Ja aizbrauksiet, tad veselu mēnesi saņemsiet pa divi simti rubļu dienā. Tikai lai būtu drīz! Ar mieru?

Īsti nesapratis, vai tas teikts nopietni vai pa jokam, ārsts mēģina jautri smaidīt, pieliekdams savu mēnesim līdzīgo galvu gan pie labā, gan kreisā pleca.

— Un paziņojiet Ņinai Jakovļevnai — man nav vēlēšanās ar viņu sastapties, — paziņojiet šai ļoti gudrajai dāmai: ja viņa iedrošināsies uzvilkt man ārprātīgā kreklu, es nonāvēšu viņu un arī pats nonāvēšos. Jūs nedomājiet, ka man nav ieroču. — Pro-ehors ātri piecēlās no krēsla, atsita vaļā chalatu un izrāva Īsu spāņu kinžalu, kas bija aizsprausts aiz jostas. — Nebaidieties, nebaidieties, — viņš nomierināja ārstu, kuram sejā sāka raustīties muskuļi. — Nebaidieties! Es jau neesmu ārprātīgs. Varat sasiet, ko gribat: Tichonu, Ņinu, popu… Bet man, atvainojiet, lūdzami, jūsu palīdziba nepavisam nav vajadzīga. Vai vēlaties, es rītdien būšu pilnīgi normāls? Manas veselības stāvoklis ir atkarīgs no manis, nevis no jums. Gribat saderēt? Ak tā, jums jau nekā nav, jūs pats esat tikpat kails kā jūsu pakausis. Es derības piedāvāju Ņinai. Uz simt tūkstošiem. Uz miljonu! Rīt es būšu vesels. Uz redzēšanos!

— Bet Prochor Petrovič! … Mans dārgais. Te ir mikstūra. Broina preparats. Regulē nervu darbību …

— Ahā, paldies! — Prochors izņēma ārstam no rokām pudeli, piegāja pie loga un izsvieda to pa vēdlodziņu. — Lūdzu, nemēģiniet mani noindēt! Es jūsu trikus pazīstu. Pasakiet Ņinai, ka es no viņas ēdieniem atsakos. Jā, jā, atsakos. Šodien pusdienošu pie Inokentija Filatiča. Rīt — pie Stjošas. Un vispār drīzumā es no jums aiziešu. Jā, jā, aiziešu. Un ļoti tālu prom. Nu tad jau gan, ceru, jūs liksiet man mieru. Jūs redzat: Sinilga gaida mani pie kamina, — Prochors sāka melst, baidīdams ārstu. — Tūlīt, Sinilga, tūlīt! . .. Ejiet, doktor, citādi viņa jūs nožņaugs. Jā, jā, lūdzu, nemaz nesmaidiet! Uz redzēšanos, doktor! Ardievu, ardievu, ardievu… — Prochors Petrovičs, saņēmis ārstu aiz pleciem, sāka to pamazām bīdīt no kabineta ārā. Pēc tam aizcirta aiz viņa durvis un negaidot patiešām no kamina izdzirda balsi:

«Jā, tu neesi maldījies. Esmu Sinilga. Vai gribi, es ieiešu tevī, un tu zaudēsi prātu …»

Prochoram uz pakauša mati sacēlās stāvus. Aizsitis chalatu ciet, viņš pieskrēja pie kamina. Neviena. Tikai bailes biezēja kaktos. Prochoram elpojot krūtis gārdza.

— Velna muļķis!… Sapļāpāju blēņas. Un, lūk, sāk rādīties. Ēzelis!… — Viņš pazvanīja. — Paaicini šurp diakonu, — viņš sulainim pavēlēja. Tas sāka mīņāties, vilcinājās. — Nu ko? Tu dzirdēji? Un lai degvīnu paķer līdz! Nu, bet pie velna! Skrien pie Inokentija Filatiča, lai tas nāk šurp!

— Klausos, — un sulainis apsviedās uz papēžiem.

— Pagaidi! Nevajag. Sēdies! Sēdi šeit! Vai tu šachu spēlē?

— Pavāji, kungs.

— Muļķis… Tad vāķies projām… Pagaidi tomēr! Palīdzi man apģērbties! Bet pagaidām — sēdi! Sēdi, kad tev saka!

Sulainis nosēdās. Prochors pazvanīja pa tālruni:

— Kantoris? Pārvaldnieku šurp! Jā, jā, es! — Prochors sarauca uzacis. — Klausieties, sagatavojiet man uz rītvakaru sarakstu, cik ogļu mēs esam dzelzceļam parādā. Ko? Ko-o-o? Kas ir atbraucis? Kas par pieņemšanas komisiju? Tā tik vēl trūka! Pats Priperentjevs? Trieciet ratā, pa kaklu, pa zobiem, ar pauri pret sienu!… Tomēr… lai paliek! Ak neģēļi! Nu, labs ir. F.s pats būšu tur.

Prochors ātri novilka chalatu un, to vicinādams, steidzīgi sāka staigāt pa kabinetu. — Kas tur gaudo? — viņš iekliedzās, apstājās un nometa chalatu pie sienas.

— Vilks, lielskungs.

— Es neesmu vilks! Es neesmu vilks. Esmu Prochors Gro-movs. Lielskungs ir lielskungs, bet vilks ir vilks… Zābakus! — Kājas apaudams, viņš purpināja: — Lai atņem! Lai, lai! Man tagad nekā nav žēl. Protestē vekseļus? Zinu!… Mechaniskā rūpnīca apstājusies? Zinu … Tvaikonis nogrimis? Zinu … Visu zinu, visu saprotu — bankrots klāt, bankrots klāt! Nu, uzspļaut! Papriekš es visus riju, tagad mani rij… Uzspļaut, uzspļaut, uzspļaut! … Niekus melšat, nelieši, aizrīsieties, nevis jūs mani, bet es jūs norīšu ar visiem zābakiem. Vari man ticēt, vecais. Paklau, Tichon mīļais!… Pasauc tēvu! Viņš ir neģēlis. Viņam nebija tiesību uzsākt intrigas ar Anfisu, es mīlu Anfisu līdz ārprātam… Viņš ir nelietis! Es viņam zvelšu pa purnu. Paaicini viņu!

Vecais Tichons, turēdams gatavībā Prochora bikses, mazliet pasmaidīja un sacīja:

Jūsu tētiņam, lielskungs, labpatikas dzīvot Medvedevas

ciemā.

— Ak ar Aņutku? Bet vai tu, vecais, zini, ka Aņutka bija mana mīlniece?

— Nav tiesa, lielskungs. Jums tikai labpatikas sevi apmelot. Tas būtu ļoti šausmīgi jums pašam un arī tētiņam.

Prochors nopūties pasmaidīja un, bikses aizpogādams, teica:

— Tu esi labs cilvēks, Tichon. Ek, dzīve ir pagājusi! Arī es varēju būt labs. Ja Anfisa būtu dzīva, mēs abi daudz ko būt» paspējuši izdarīt… Nu, labs ir. Dod vesti! Sagatavo silto puskažociņu! Grēcīgs esmu, brāl, grēcīgs cilvēks. Grēcīgs, atzīstos. Bet tevi mīlu. Tikai tu pažēlo mani, neļauj man pāri darīt! Es arī testamentā tā . . . būsi bagāts … Lūdz dievu par mani! Jūtu, ka mani noindēs. Pasauc Pjotru un Kuzmu!

Ienāca durvju sargi — divi noskūti, milzīgi tēviņi svārkos un baltos pirkstaiņos.

— Vai zināt ko, puiši, — Prochors vērsās pie viņiem, puskažociņu purinādams. — Ņina jums maksā algu un izsniedz grāmatiņas dvēseles glābšanai. Bet es jums pa pieci tūkstoši. Testamentā. Tikai pasargājiet mani! Neļaujiet man pāri darīt! Zvetējiet visiem pa purnu! Ejiet puiši, Kuzma ar Pjotru! Vai zirgi aizjūgti? Nu ardievu, Tichon, — Prochors apskāva viņu un noskūpstīja.

Vecais sulainis pieplaka ar degunu kungam pie krūtīm, sirsnīgi iešņukstējās.

Prochors Petrovičs runāja steigšus, steigšus ģērbās un arī izgāja steigdamies.

Kučieris piebrauca zirgu. Prochors pameta acis uz savu apģērbu, lai pārliecinātos, ka nav aizmirsis novilkt chalatu, iesēdās vienjūga ratos, atlaida kučieri, saņēma saujā grožus un aizbrauca viens pats. Tagad viņam nav ko baidīties: Ibrahima nav starp dzīvajiem, viņa banda sakauta. Kungam pa pēdām, no viņa slēpdamies, izbrauca doktors Apercepcijs, viņam līdzi Kuzma ar Pjotru un vēl jāšus četri apbruņoti stražņiki.

Kabinets tukšs. Bailes gaida nakti, lai atžirgtu un pieaugtu līdz griestiem, lai sasaldētu ledū namatēva kvēlās smadzenes un sasaldējušas mestu tās atkal murgu liesmās.

Vecais Tichons uzpoš kabinetu un, lūpas sakniebis, šķielē tiz kaktiem: kaktos kāds mitinās, elpo. Tichonam kļūst baigi. Viņš groza plecus, met krustus un, pirkstgalos pacēlies, steidzas uz durvīm. No mugurpuses kāds grasās satvert viņu aiz frakas stērbelēm. Tichons pa galvu pa kaklu metas ārā.

Bailes piepildījušas visas Gromovu istabas, virtuvi, saimniecības ēkas. Bailes kā’tvans izklīdušas tālu pa malu malām.

Ļaudis, baiļu pārņemti, tvīkst gaidās pie slimā Feraponta gultas. Inokentijs Filatičs satriekts nopūšas un šņauc degunu sarkanā kabatas drāniņā. Zamša zābakos apautās kājas viņam skumji saliektas zem krēsla. «Kungs, apžēlojies… Kungs, apžēlojies,» viņš nomākts nepārtraukti čukst.

Diakons ir majestātisks, bet vārgs. Atbraukušais chirurgs, kas viņu operēja, konstatējis vispārēju asins saindēšanos. Cīnīdamies ar slimību, diakons pats sevi uzmundrina. Uz viņa lūgumu

Ņina Jakovļevna nogādājusi slimnīcas istabā gramofonu. Čaikovska «Ķerubu dziesmu» nomaina piate ar galvaspilsētas proto-diakona Rozova ektenijām.

Feraponts vaibstās.

— Vāji, vāji, — viņš saka. — Kad es kalpoju pie Izaka [16] , es labāk dziedāju: pats ķeizars grīļojās.

Aleksandra tēvs skumīgi saskatās ar Ņinu; Maņečka, pietvīkusi, uztūkusi no asarām, piespiež kabatas drāniņu pie acīm.

Diakons lūdz uzlikt plati, kas viņam visvairāk patīk, — GriŠ-kas Kutermas un meičas Fevronijas duetu no «Teiksmas par pilsētu Kitežu». Slavenais dziedātājs Jeršovs ievada dialogu ar meiču Fevroniju:

Tatarpulldem ceļu rādīdams,

Liku visu vainu uzgriezt tev …

Meiča Fcvronija izbijusies jautā:

— Tu man liki uzgriezt, Grišeņka?

— Ja gan — tev …

— Ai, baismi, Grišeņka, Griša.

Vai tu neesi antikrists?

— Ko tu runā! Kur nu man būt, kņazienit.

Un aizkustinoši, ar dziļām sāpēm, kas tūdaļ pārņem klausītājus, Griška Ktiterma ar sirds asinīm skandē vārdus:

Esmu tikai žūpa pēdīgais!

Mūsu tādu daudz ir pasaulē:

Dzeram asaras mēs kausiem vien,

Uzdzeram mēs dziļas nopūtas.

Fevronijas atbildes vārdus — «nekurni par sūro likteni, tas ir lielais dieva noslēpums» gandrīz neviens vairs nedzird. Visi skaidri izjūt, ka šim dzeršanā pagrimušajam, mirstošajam diakonam Ferapontam ar tīro bērna sirdi ir tāds pats nolādēts liktenis kā Griškam, kas pazudinājis savu dvēseli. Par visiem skaidrāk to izjūt pats diakons. Neizsakamās skumjās, kas uzgulstas viņam ka kapa smilšu blāķis, viņš neprātīgi valba lielās, iekaisušas un dziļi iegrimušās acis, un viņa platā mute dreb un šķobās. Galīgā izmisumā, kas sirdi lauž pušu, diakons pastiepj rokas uz augšu (kreisā roka iesieta lubiņās); ar griezīgu, skaļu vaidu, no kura pēkšņi visiem kļūst baigi, viņš iecērt matos savus tulznainos pirkstus un viss raustās aukstās kā līķauta čaukstoņa, sausās elsās.

Plate apraujas. Ienāk chirurgs. Cauri klātesošo histēriskajiem, apspiestajiem šņukstiem atskan dusmīga balss:

— Uzbudinājums slimajam kaitīgs.

Ņina paceļ uz viņu apskaidrotās, asaru pilnās acis un no jauna piespiež pie tām mutautiņu.

5.

Sadrūmušais Prochors, bēri mudinādams, brauca lieliem rikšiem. Krustceļā, kur sastopas divi meža ceļi, viņam pretī nāca rūķītim līdzīgs, kuprains’punduris ar maisu pār pleciem. Punduris saudzīgi nolika maisu sev blakus, sāka plātīties ar rokām un īdēt. Prochors pieturēja zirgu. Klanīdamies un bez mēles murminādams «ua-a, ua-a», mēmais punduris pasniedza Prochoram Petrovičam vēstuli ar ispravņika zīmogu «F. A.» tin kņaza kroni augšējā stūrī. Pundura apsiekalotās lūpas bija cieši sakniebtas greizā smīnā. Prochors piesēja zirgu, uzplēsa aploksni un sāka burtot ļodzīgo, kā pret celmiem klūpošo, neparasto Fjodora Ste-paniča rokrakstu. «Laikam, piedzēris būdams, uzskrāpējis,» viņš nodomāja.

«Prochor Petrovič! Kas izšauts no lielgabala, tas nav Ibra-hims. Vakar es noķēru Ibrahimu, nocirtu viņam galvu. Jums šo vēstuli nodos nelaimīgais punduris. Es, nelietis, savā laikā viņu mocīju, turēju pieķēdētu Velna būdā, piespiedu viltotu naudu taisīt. Viņš Tev nodos maisu ar čerkesa Ibrahima-Ogli galvu. Dzīvojiet, Prochor Petrovič, pilnā mierā, bet es tagad pa īstam dp-šos tālā ceļojumā uz Krimu. Ardievu, ardievu, mīļais Prochor. ..

Ispravņiks Fjodors Ambrejevs.»

Vēstule bija ar kaut ko nopilināta, tinte vietām izplūdusi it kā no lietus vai asarām, stūrītis notašķīts asinīm.

Drūmajam Prochoram seja uzreiz noskaidrojās: «Beidzot tomēr čerkess nogalināts!» Viņš steigšus sāka rakņāties pa kabatām, meklēdams, ar ko priekos apbalvot punduri. Naudas nebija. Prochors izvilka no kabatas dārgu pulksteni un jautāja:

— Bet kur tad īsti pats ispravņiks?

Taču pundura vairs nebija. Maiss stāvēja piesliets pie priedes. Un kādu versti aiz Prochora, slēpdamies jaunaudzē, vīdēja stražņiki, sulaiņi un ārsts. Viņi baidījās rādīties kungam.

Prochors nometās ceļos un satraukts atraisīja maisu. Maisa dibenā bija groziņš. Groziņā ar seju uz augšu ispravņika Fjodora Ambrejeva galva.

Prochors baismi iepleta acis un muti. Sirdi pēkšņi sāka plosīt griezīga džinkstoņa, it kā zāģētu dzelzi. Kā stiprā salā aizrāvās elpa. Neprāta šausmas izvaibstīja visu viņa seju. Uzacis pašāvās uz augšu. Prochors mirklī saprata, ka viņu pārņēmis ārprāts.

— Fjodor! Fjodor! — beidzot iekliedzās sastingušais Prochors Petrovičs. Bet no mugurpuses viņa puskažociņu cieši apjoza kāda pātaga.

Prochors pietrūkās kājās. Pātaga apvijās viņam ap galvu no vienas auss līdz otrai.

— Vai labs dāvans? — zirgā sēdēdams, mežonīgi smējās Ibra-hims, atņirdzis niknos zobus.

Un trešo reizi nošmiukstēja pātaga ap Prochora stāvu.

Prochors metās prom pa ceļu, neprātā vicinādams rokas virs galvas, it kā atgaiņājoties no dunduriem. Putekļus gaisā saceldami, Ibrahimam pa pēdām joņoja stražņiki. Mežu piepildīja nekārtīgas apšaudīšanās troksnis.

No šī brīža visa nervu sistēma, visa Prochora psiche bija satricināta, sagrīļojusies, ieplaisājusi kā liela māja no apakšzemes grūdiena. Līdz sava mūža galam Prochors Petrovičs nespēja pārvarēt bailes, kas viņā tagad bija ieviesušās. Ar gribas spēku viņš tikai iedzina tās dziļāk. Un bailes tagad ātri sadrupināja viņa dvēseli kā ļauna slimība.

Visu augstāko sabiedrību, visus uzņēmumu kalpotājus bija satraukusi ispravņika zvēriskā noslepkavošana. Tātad Ibrahims-Ogli bija dzīvs; tātad viņa banda vēl joprojām rīkojās.

Turīgāko ģimeņu dzīvojamās mājās vakaros cicši noslēdza slēģus. Palaida vaļā ķēdes suņus. Daudzi tumsā šķita redzam ispravņiku ar nocirstu galvu un čerkesa atriebīgo kinžalu. Misters Kuks gulētiedams lika sev blakus divus revolverus un auklā piesietu piecas mārciņas smagu bumbu. Sulainis Ivans gulēja, cirvi rokā turēdams. Jaunais pristavs un izmeklēšanas tiesnesis izdarīja izziņu, uzrakstīja attiecīgus ziņojumus guberņas iestādēm par ispravņika, kolēģijas padomnieka Ambrejeva nogalināšanu. Uradņiks Spiglazovs un trīs stražņiki, kas bija aizbraukuši ispravņikam līdzi, no dienesta brauciena neatgriezās. Iespējams, ka Ibrahima banda arī viņus bija nogalinājusi.

Krēslo, metas tumšs. Satumsis. Debess aizklāta mākoņiem. Iestājusies baiļu piina nakts. Visur grūtsirdība, visur neskaidra pārliecība, ka tuvojas nelaime. Vilks gaudo.

— Atļaujiet, atļaujiet! … Vai tad nevar kaut jel malciņu

svaiga gaisa?

Lūk, Iļja Petrovičs Sochatichs. Viņam garām traucas notikumi kā melnu kraukļu bars; tie slīd kaut kur no sāniem un augšas, tikko pieskardamies viņa apziņai. Lai visi zaudē prātu, lai dur, lai žņaudz cits citu, kas viņam par daļu.

Nupat aizvakar aiz pārgudrības, aiz dzīves tukšuma viņš saderēja ar sulaini Ivanu, ka apēdīs trīsdesmit vārītas olas un mārciņu melno ikru. Apēda pavisam divdesmit astoņas olas un ikrus un tikko nenomira. Bet Ivans pieveica četrdesmit divas olas un pusotras mārciņas ikru un jutās lieliski.

Misters Kuks bija sajūsmā: aizsūtīja Ivana ģīmetni un attiecīgu rakstu kādai Ņujorkas bulvarlapai, bet varoņdarba veicējam uzdāvināja apvalkātas, rūtainas bikses un lepnu kaklasaiti. Bet par IJju, kas bija cietis neveiksmi, bez gala smējās. Smējās pat mazā Veročka. Taču, pieaugušos atdarinādama, viņa pēkšņi kļuva nopietna, prātīgi noplātīja rociņas, pagrozīja galvu un nošļupstēja:

— Ak kungs!… Piekto gadu dzīvoju dieva pasaulē, bet tāda muļķa vēl nebiju redzējusi…

…Bet, paldies dievam, Iļja Sochatichs izveseļojās.

Vislielākie svētki, vislielākās svinības bija sagaidāmas viņa ģimenē rīt, kad uz mata pulksten divpadsmitos noliktas pirmdzimtā svētās kristības; viņu nokristīs par Aleksandru.

Uz laimīgās matēs vēlēšanos par krusttēvu uzaicināts jaunais kalnu inženieris Aleksandrs Ivanovičs Obrazcovs, kas dzivo So-chatichu ģimenē. Krustmāte — Ņina Jakovļevna Gromova.

Fevronija Sidorovna, palikusi vienatnē ar jauno inženieri, mīlīgi viņam saka:

— Zini, Sašeņka, kad mūsu Šuriks paaugs lielāks, viņš tēvi sauks par krust-tētiņu. Tētiņš…

— Man liels prieks, — jaunais cilvēks atbild. Viņš nosarkst līdz matu galiem un šķebīgi piemiedz acis, raudzīdamies uz drēbītēs ievīstīto mazo, plikpauraino cilvēciņu.

— Ak Sašeņka!… Dēliņš taču gluži līdzīgs tev.

— Nu, tas vēl… ziniet, nav nemaz pierādīts, — inženieris Obrazcovs dusmīgi caur degunu sprauslā; viņš grib piebilst: «Vai nu līdzīgs, vai nav līdzīgs, es tomēr pārcelšos pie Ņinas Jakov-ļevnas,» — taču laikus savaldās, baidīdamies apbēdināt saimnieci. Obrazcovam sirdi neizprotams naids kā pret zīdaini, tā pret laimīgo rnāti. Viņam šķiet, ka būtu iepinies lipīgā, pretīgā tīklā. Viņš viebjas.

Iļja Petrovičs Sochatichs steidz aizlīmēt beidzamās aploksnes. Viņam cītīgi palīdz Aleksandrs Ivanovičs Obrazcovs.

— Manuprāt, — īrnieks saka, — misteram Kukam vajadzētu sūtīt sludinājumu no «Russkoje slovo». Treknāki burti un vispār efektīgāk.

— Jā, jā! — nosvīdušais lija Petrovičs attrauc. Pirmklasīgiem viesiem katra ziņā no «Russkoje slovo», bet otrās šķiras mikrobiem no «Novoje vremja». Velni, ļoti vāji iespieduši. Vajadzētu redaktoru izlamāt pa telegrāfu … Bet nelon smērēties.

— Es domāju — savi divi simti jums izmaksājis šis prieks?

— Kāpēc — prieks? Visās pieklājīgās galvaspilsētas mājās tā pieņemts.

— Jā … Par mirušiem.

— Ar ko tad mirušie labāki par jaunpiedzimušiem? Nu, vai tas nav lieliski?!

Cirtainais Iļja Petrovičs, kam jau redzams kails galvvidus, izplaja uz galda kā palags lielo avīzi «Russkoje slovo» un, uzsitis ar plaukstu uz tās vietas, kur. iespiests sludinājums, aizelsdamies teica:

— Lasiet!

Jautrā, nebēdnīgu līčlociņu ietvarā bija iespiests:

1 UZMANĪBU!

Ar šo atklātībai tiek darīts zināms, ka 21. septembrī pulksten sešos dienā pēc vietējā laika Gromovu rezidencē plaši pazīstamajam komersantam IJjam Petrovičam Sochaticham un viņa laulatai draudzenei Fevronijai Sidorovnai piedzimis pirmdzimtais dēls vārdā Aleksandrs.

— Viņi, vibrioni, izlaiduši no sludinājuma divas vietas, — lija Petrovičs žēlojās. — Pēc vārda «Aleksandrs» man bija rakstīts — «no izskata neparasti skaists bērniņš». Redz, tas ir izlaists un vēl beigās: «Laimīgie vecāki laipni lūdz citas avīzes pārdrukāt.»

Katra aploksnē ielika avīzes numuru un ielūguma kartīti ar zeltītām apmalēm un kroni. Ielūguma ķeigās uz kartītes bija ar roku pierakstīts: «Sīkākas ziņas skaties klātpieliktās avīzes. 8. lappusē!»

Divi Iļjas Petroviča bodeszeļļi gaidīja virtuvē, lai šai pašā vakarā iznēsātu ielūgumus adresatiem.

Prochoram Petrovičam galva vai plīsa pušu. Tur — zem galvaskausa smeldza, raustījās, trūka kāda sāpīga vieta. Skaudro sāpju asums bija neizturams: it kā sasāpējušā, caurā zobā, kam pat ar spalviņu nedrīkst pieskarties, no visa spēka dzītu naglu iekšā. Prochors vaidēja tā, ka pa visu māju bija dzirdams. Abi ārsti steidzās sniegt palīdzību, atnāca Inokentijs Filatičs ar Aleksandra tēvu un citi. Prochors visus dzina projām:

— Pie velna! Arā! Šaušu …

Tikai vecajam sulainim Tichonam bija atjauts uzturēties kabinetā.

— Ak tu nabaga lielskungs… — ciezdams līdzi Prochora ciešanām, viņš gaudās, viss drebēdams. — Atļaujiet, es jums noaušu kājiņas. Un tad karstā ūdenī. Tūdaļ kļūs vieglāk.

— Ko? Ūdenī? Ņem noauj. — Prochors, nespēdams savaldīties, no jauna neganti brēca: — Ai! Ai! Ai!

Karstais ūdens darīja savu labāk par visām zālēm: kājās asinsvadi paplašinājās, asinis atplūda no galvas, atviegloja sāpes.

— Nelietis… To viņš man ar pātagu… Pa galvu. Kā viņš uzdrošinājās? Neģēlis… Kā viņš uzdrošinājās pacelt roku pret mani?!

— Razbainieks paliek razbainieks, — Tichons stenēja, no sirds priecādamies, ka ar ūdeni izdarījis kungam pa prātam.

Pēc stundas sāpes norima, taču miegs nenāca.

Negulēja arī Ņinas Jakovjevnas istabās. Tur apspriedās, ko iesākt ar Prochoru Petroviču. Runāja doktors Apercepcijs. Pēdējā laika viņš bija kļuvis dzēlīgs un nervozs.

— Pirms pāris nedēļām es ieteicu slimniekam garāku, ar ērtībām iekārtotu ceļojumu. Pēc autoritativiem zinātnes uzskatiem, tas, bez šaubām, būtu efektīgs. Bet… (Doktors paplātīja rokas.) Pēc zinātnes uzskatiem, kuras autoritati šai mājā negrib atzīt, labvēlīgais moments par nožēlošanu ir palaists garām. Strauji progresējošā slimība iegājusi savas attīstības jaunā posmā. To ir veicinājis atgadījums ar ispravņika nocirsto galvu.

Apspriedē piedalījās arī Prochora Petroviča tēvs — Pjotrs Daņiličs, kas steidzami bija ieradies no Medvedevas. Viņa vienīgais nolūks bija izbaudīt prieku, redzot, kā viņa nolādēto dēlu ietupinās slēgtās kamanās un aizvedīs uz to pašu trako namu, kur bezgodīgā Proškas dēļ bija ieslodzīts nelaimīgais sirmgalvis, viņa tēvs. Sasodītais dēls brēks, spārdīsies, bet viņu nogāzīs gar zemi, aizbāzīs muti ar puļķi, līdz asinīm sadauzīs purnu, izsitīs ne vienu vien veselu zobu. Lai jau, lai viņam tiek, nolādētajam izdzimtenim, slepkavam, lai!

Izspūrušais Pjotrs Daņiličs, liekuļoti nopūties un pašķielējis uz svētbildi, saka rupjā balsī, kas ir cicta kā akmens:

— Manuprāt, vajadzētu tā, godātie kungi. Ceļojums neko nelīdzēs. Muļķīga izdoma. Puisis ielaidīsies dzeršanā. Bet Prošku vajag vest uz trako namu. Tur laba kopšana un arī ārstēšana laba. Es pats tur biju, es zinu.

— Kungs, apžēlojies! Kungs, apžēlojies! — Inokentijs Filatičs čukst, raukdamies čokurā.

— Man ir ļoti grūti tam piekrist, — salauztā balsī saka Ņina Jakovļevna. Šodien viņa ģērbusies melnā sēru tērpā. — Nē, nē. Esmu ar mieru izrakstīt pirmklasīgu zinātnes zvaigzni, veltīt

slimnieka kopšanai vislielāko uzmanību. Vārdu sakot, esmu ar mieru upurēt visu. Un es brīnos dzirdot, — viņa vērsās pie Pjotra Daņiliča, — kā jūs, tēvs būdams, ieteicat dēlam ārprātīgo namu? …

Vecais Gromovs cirta pret grīdu zaraino nūju ar sudraba rokturi un atvēra bārdaino muti, lai iebilstu vedeklai, bet doktors Apercepcijs, aizvainoti uzmetis lūpu, aizsteidzās viņam priekšā:

— Kaut gan šai godātajā namā mani neuzskata par zinātnes zvaigzni…

— Liecieties mierā, doktor! — Ņina Jakovļevna nervozi iesaucās.— Mēs esam sanākuši šeit nevis tāpēc, lai cits citam dzeltu.

— Doktors pareizi saka: uz dzelteno māju, uz trako namu! — Pjotrs Daņiličs pacēla balsi.

— Piedodiet! Es to nemaz negribēju teikt.

— Kungs, apžēlojies, kungs, apžēlojies! — Un Inokentijs Fi-latičs, durdams pirkstu Pjotram Daņiličam krūtīs, ar pārmetumu balsī iesaucās: — Ak tētiņ Pjotr Daņilič. Uz dzelteno māju… Kā tu tā vari runāt! Vai tad jau esi aizmirsis, kā pats tur raudāji un lūdzi mani atpestīt no nelaimes.

— Muļķi! — Pjotrs Daņiličs iekliedzās, nikni saraukdams kuplās uzacis, un atkal cirta ar nūju pret grīdu. — Mani veselu tur ietupināja! Proška ieslodzīja. Lai tad viņš…

— Tēv! — Ņina iekliedzās.

— Es runāju patiesību! Viņš, neģēlis, daudzus gadus turēja mani trako mājā. Es vēl viņam,'nolādētajam, to atmaksāšu pastarajā dienā tā kunga tiesas priekšā… Es viņam pateikšu vārdu. — Viņš piecēlās, liels, satracināts, un bargi padraudēja ar nūju uz kabineta pusi. — Slepkava, sātana bērns, slepkava! — Vecis sāka drebēt. — Viņš ka suns visu manu sirdi ir sazelējis līdz asinīm … Diakonu nošāvis, vairāk par simt strādnieku kapā iedzinis … Ķeriet viņu, blēdi!… Nevis trako mājā, bet katorgā viņam vieta! Saudzētāji, slēpēji… Arī jūs visus vajag cietumā sabāzt!

Klātesošie pietrūkās kājās. Inokentijs Filatičs un Aleksandra tēvs, mierinādami veco vīru, izveda to ārā. Sirmgalvis kliedza, nūju kratīdams:

— Pie gubernatora braukšu! Visu izklāstīšu! Visu … Uz Pē-terpili aizbraukšu … Tieši uz senātu, pie cara!

Ņina tikko valdīja asaras.

6.

Pa to laiku Prochors Petrovičs basām kājām un noliektu galvu nekustīgi stāvēja kabineta vidū, rokas uz krūtīm sakrustojis un nogrimis drūmās domās kā sfinksa tuksnesī.

Svītrainais Bucharas chalats bija atsists vaļā, virs ceļiem uz-rotītās bikses atsedza viņa spalvainās, tulznainās kājas ar dzīslu mezgliem. Ap galvu viņam kā turbāns bija balts etiķī samērcēts dvielis. Novājējis, melnīgsnējs, ar tumšu bārdu un ērgļa degunu viņš gan ar nekustīgo pozu, gan izskatu atgādināja no Mekas atgriezušos beduinu, kas iedziļinājies pagātnes vērošanā.

Tomēr tā tikai likās. Lai kā Procbors pūlējās, viņš nespēja savilkt kopā savas pilnīgi sairušās dzīves pavedienus. Viņa dvēseles būtību caururba divas koordinātes — telpas un'laika. Taču abas koordinātes bija mānīgas. Tās neatbilda un nevarēja atbilst realai īstenībai. Kā slimības pamats tās krustoja un šķērsoja gara slimnieka murgu sfēras. Tāpēc Prochors Petrovičs tagad uztvēra visu pasauli, visu dzīvi kā kaut ko sašķiebtu, sagrieztu, stipri sasvērušos uz vienu pusi. Ne par velti viņš šad tad pēkšņi sagrīļojās, pēkšņi iepleta acis un ķēra gaisu. Pasaule šķobījās, rādīja mēli.

Pie durvīm klauvē. Ienāk Ņina, viņai līdzi vairāki cilvēki — visi pašu ļaudis, pazīstami. Ņina pieiet pie Prochora, klusēdama vēsi noskūpsta viņa nosvīdušos deniņus, pavēl Tichonam uzklāt šeit tējas galdu, saka Prochoram:

— Vai tu, mīļais, mūs projām nedzīsi? Mēs atnācām pie tevis viesos. Mēs visi tev vēlam labu un gribam ar tevi draudzīgi parunāties.

— Lūdzu, man liels prieks. Bet vai konjaku atnesāt? — Prochors Petrovičs atbild ar mākslotu mundrumu balsī un negantām baiļu trīsām sirdī. Viņš Ņinai tagad neuzticas, viņš tagad nevienam neuzticas. Kā slepenpolicistu ielenkts zaglis viņš ar satrauktām bažām cieši noraugās ikvienā ienācējā. «Laikam nav .. . Liekas, trako kreklu nav atnesuši,» viņš atviegloti domā un apmierinās.

— Ko, vai galva sāp, Prochor Petrovič? — Aleksandra tēvs jautā, lai pārtrauktu neveiklo klusumu.

— Jā, mazliet, — pielikdams pirkstus pie deniņiem, Prochors murmina un norauj turbānu no galvas. — Paldies, ka atnācāt. Citādi garlaicīgi. Lasīt nevaru … Acis nogurst, kļuvušas vājas … Un arī vispār tā …

— Mīļais Prochor! … Mēs visi esam ļoti apbēdināti, it īpaši es, par to, ka tu pašreiz esi savārdzis, — Ņina iesāk, meklēdama vārdus un likdama savai balsij skanēt moži. Viņa nostājusies blakus vīram, kas sēž atzveltnes krēslā, un maigi glāsta viņam matus. Taču no Ņinas sasprindzinātās sejas izteiksmes vērīgais Aleksandra tēvs tūdaļ saprot, ka starp vīru un sievu nav mīlestības, ka viņš tai svešs, ka, glāstīdama vīru citu klātbūtnē, viņa sevi piespiež to darīt. Patiešām, Ņinai vēl līdz šim laikam kaisa vaigs no Prochora pļaukas.

— Nu, es jau patiesībā nemaz neesmu slims, — Prochors Pct-rovičs laipni saka, vairīdamies no nepatīkamajiem sievas glāstiem. Viņš vēl aizvien aizdomīgi vēro ikvienu savu viesi, paveras atpakaļ, baidīdamies, ka tikai kāds neuzbrūk viņam no mugurpuses. — Ādolfs Menrichovičs veltīgi uzskata mani par ārprātīgu …

— Ko jūs sakāt, Proehor Petrovič!

— Es nepavisam neesmu ārprātīgs. Esmu pilnīgi normāls… Varu kaut vai tūlīt… Bet vienkārši… Nu… Vai tad mazums nepatikšanu… Nu… Ar diakonu šeit. Nu, ispravņika galva maisā. Tas taču ir šausmīgi!.. Es taču neesmu …

— Dārgais Proehor Petrovič!

— Es neesmu no akmens … Neesmu no akmens …

— Cienītais Proehor Petrovič! …

— Un tad šis Ibrahims … Beidzot es taču nevaru iemigt…

— Mīļais Proehor … Ar tevi grib runāt doktors.

— Augsti cienītais Proehor Petrovič, — ierunājās ārsts psi-chiatrs. — Es jums zvēru pie sava goda, ka nekādu Ibrahimu, nekādu ispravņiku ar nocirstām galvām, nekādu Anfisu nav un tie nemaz neeksistē …

— Kā tā?! — Prochors piecēlās, bet Ņina laipni to atkal nosēdināja.

— Jā, ļoti vienkārši, cienītais Proehor Petrovič. — Un doktors, piebīdījis krēslu, smagi nosēdās Prochoram pretī. Prochors bailīgi paraudzījās Ņinā un kopā ar krēslu pavirzījās no bīstamā kaimiņa tālāk, tai pašā laikā drudžaini vērodams viņa rokas un visu stāvu: «Blēņas … Viņam rokās nekā nav: ne auklas, ne trako krekla … Arī kabatās nekā nav: svārki cieši pieguluši.»

— Pirmkārt, — turpināja Ādolfs Menrichovičs, ar lūpām iztapīgi smaidīdams, bet acīm piešķīris nopļetnu izteiksmi. — Pirmkārt, Ibrahims-Ogli sen jau nogalināts. Otrkārt, jums ar pletni mazliet iesita nevis čerkess, bet gan bezdegunis, neģēlīgais spirt-nesis. Viņš ir ievainots un aizauļojis taigā nomirt. Tas ir fakts.

— Bet galva? Bet galva? — Prochors čukstēja, elpai aizraujoties.

— Bet galva — vienkārši māņi — ārsts pārveidoja sejas izteiksmi: acis viņam sāka izsmejoši smaidīt, bet mute kļuva stingra, nopietna. — Galva nav nekas cits kā nemākulīgi izga-gatavota lelle. Es taču pats redzēju. — Un ārsts, it kā uzaicinādams visus par lieciniekiem, pievērsās viesiem, kas sēdēja cienīgās pozās.

— Iedomājieties, kungi… Cilvēku acu vietā izvalbītas vērša acis, bet ūsu vietā — vāveres astītes. Ha, ha, ha!

— Ha, ha, ha! — visi iesmējās pieklājības pēc. Arī Inokentijs Filatičs drūmi pasmaidīja, bet tūlīt bailīgi nočukstēja:

— Kungs, apžēlojies, kungs, apžēlojies! — Viņu nospieda beidzamo dienu notikumi, jo viņš tanīs saskatīja sodītājā dieva pirkstu, tāpēc izjuta apjukumu visā savā būtībā.

Prochors Petrovičs klausījās doktora melīgajā balsī un viesu apvaldītajos, iztapīgajos smieklos, un viņa nopietnais skatiens neuzticīgi slīdēja no vienas sejas uz otru, aizvien biežāk viņš vērās atpakaļ, ilgodamies pēc uzticamā Tichona un saviem diviem miesassargiem: pēc sulaiņiem Kuzmas un Pjotra.

— Vai jūs varat parādīt man to galvu, to lelli?

— Par nožēlošanu, Prochor Petrovič, tā neķītrā lieta iznīcināta. Tātad … — doktors steidzās turpināt, lai darītu galu namatēva iebildumiem. — Tātad visa nelaime ir tā, ka jūsu nervu sistēma neparasti uzbudināta no pārmērīgas narkotisku vielu lietošanas, kas turpinājusies gadiem ilgi, un no spraiga darba ar tā sekām — ieilgušu bezmiegu. Bet jūs, mans cienītais draugs, nevēlaties man uzticēties, it kā es būtu kāds zirgu dakteris vai pūšļotājs, un negribat pieņemt no manis zāles, kas sagādātu jums vispirms cietu miegu, pēc tam pilnīgu izveseļošanos. Vai jums neliekas, ka tādā kārta mani dziļi aizvainojat?

Prochors Petrovičs centās koncentrēt uzmanību uz ārsta vārdiem, un tad viņš bija pilnīgi normāls: uzbudinātajās acīs ka senāk staroja prāts un griba. Bet, līdzko uzmanība mazinājās, viņa acu priekšā tūdaļ sāka slīdēt miglā tītas, juceklīgas parādības.

— Es jūs, doktor, pilnīgi saprotu. Taču saprotiet, dieva dēļ, arī jūs mani. — Sakārtojis chalatu, kas slīdēja no pleciem nost, Prochors Petrovičs piespieda pirkstu galus pie krūtīm. — Esmu fiziski vesels. Neesmu jucis. Nevēlos tāds būt un, cerams, ari nebūšu. Man dvēsele slima … Saprotiet — dvēsele. Tomēr es nebūt neesmu garā vājš, par kādu varbūt daudzi vēlētos mani redzēt… (Viņš pašķielēja uz Ņinu, kas sēdēja, acis nodūrusi.) Tas pirmkārt. Bet otrkārt — mana slimība, ar ko es slimoju sen, no jaunības, nepadodas nekādai mediciniskai ārstēšanai. So slimību izārstēt nevar psiehiatrs, bet Sinilga … Tas ir… Nē, nē, kas par niekiem! … Es gribēju teikt: man nepalīdzēs psiehiatrs, bet drosmīgs chirurgs. Un šis chirurgs esmu es pats! — Prochors Petrovičs atrāva vaļā chalatu un, pārlaidis roku kreisajiem sāniem, pārbaudīja, vai kinžals vēl turpat.

Visi saskatījās. Ņina noknakšķināja pirkstus, sagrozījās, nopūtās. Iestājās klusums.

Tichons ienesa verdošu sudraba patvāri. Ņina uzlēja tēju. Patvāra sīkšana atgādināja dziesmu.

— Kungi! Laipni lūdzu! Prochor, tēja …

Viesi sasēdās ap tējas galdu saspīlētā jutoņā. Nosēdās ari Prochors Petrovičs.

Aleksandra tēvs piebīdīja sev glāzi ar tēju, nesteigdamies iešņauca tabaku. Prochors aizsmēķēja pīpi, ielika glāzē trīs karotes aveņu ievārījuma un sešus graudus cukura.

— Man ir kāre uz saldu, — viņš teica.

— Tas ir labi, — Ādolfs Henrichovičs atsaucās un izvilka no vestes kabatas pulveri. — Vai jums nav auksti?

— Nē. Kaut gan dažreiz mani krata drebuļi.

— Salds uztur organismā degšanas procesu, silda ķermeni.

— Bet uz degvīnu man nav nekādas kāres. Redz, rumu, to gan es būtu dzēris.

— Labāk iedzeriet, raug, šo, — doktors pakratīja papīrā iesaiņoto pulveri. — Cieši iemigsiet un rīt būsiet pavisam brašs.

— Klausieties, doktor… — Un Prochors sāka strauji maisīt glāzē ar karoti. — Jūs ar savām zālēm un pasakām par leļļu galvām ar vērša acīm patiešām mani padarīsiet traku. Un kāpēc jūs visi esat atnākuši pie manis? Kāpēc tas viss? Vai tad es nevareju aiziet uz ēdamistabu tēju dzert? — Viņš sarauca uzacis, sagrumboja pieri un pieķēra roku pie deniņiem.

— Mans mīļais, labais Prochor, — Ņina iesāka pieglaimīgā balsī, paslepus saskatījusies ar pārējiem. — Mēs, tavi draugi, atnācām pie tevis nopietnās darīšanās.

Prochors Petrovičs lepni atmeta galvu un, kļuvis uzmanīgs, piemiedza acis. «Ahā,» viņš nodomāja. «Nu būs… Jau sākas.» Un pataustīja kinžalu. Visi ieurbās viņā ar skatieniem.

— Ādolfs Henrichovičs neatlaidīgi iesaka tev ilgāku ceļojumu.

— Jā, jā, Prochor Petrovič. Es to ieteicu un pieprasu.

Prochoram sāka trīcēt galva kā paralitiķirn, viņš iekliedzās:

— Uz kurieni?! Uz ārprātīgo namu?!

— Nu, ko jūs runājat? — Visi sāka vēcināt rokas.

— Es pats jūs visus aizsūtīšu ilgākā ceļojumā! — Prochors kliedza, viņos neklausīdamies. — Nevis es, bet jūs visi esat ārprātīgi! Ar savām vēršu acīm un vāveru ļipiņām! Ja, jā, jā!

Rokas viņam drebēja un taustījas pa galda virsu, nez ko meklēdamas un neatrazdamas.

— Apmierinieties, Prochor Petrovič!

— Apmierinies, mīļais!

Apdzisušais patvāris pēkšņi iesīcās un no jauna sāka murrāt savu dziesmiņu. Prochors spēji sapurināja galvu un uzmanīgi ieklausījās. Viņš skaidri sadzirdēja no kamina atskanam Sinii-gas balsi.

— Nu, kungi, es klausos, — Prochors atjēdzās, un rieva uzacu starpā izlīdzinājās.

— Mīļais Prochor. Tevi nevedīs vis uz ārprātīgo namu, bet tu pats brauksi, kurp vien gribēsi un ar ko gribēsi. Uz Itāliju, Veneciju vai Āfriku.

— Bet darbs? — viņš jautāja vienaldzīgā tonī, par ko visiem bija brīnums.

— 'Pirmā vietā veselība, pēc tam darbs, manu dārgo Prochor. Darbu vadīsim mēs: es, Inokentijs Filatičs, misters Kuks un inženieris Abrosimovs. Tici man, ka darbs un mūsu intereses necietīs, — Ņina Jakovjcvna'turpināja. — Un bez tam mūsu mīļotais draudzes gans Aleksandra tēvs būs mums uzticams padomdevējs.

Garīdznieks nolika glāzi, pieņēma cienīgu izskatu un mazliet paklanījās Prochoram Petrovičam. Prochors klusēja, kaut ko pārdomādams. Ņina Jakovļevna, lai pastiprinātu iespaidu, uzlika Inokentijam Filatfčam uz pleca savu briljantiem izrotāto roku un pasmaidījusi piebilda: — Bet mūsu galvenais palīgs un pārvaldnieks būs šis te. Viņš ir gudrs, izveicīgs, lietpratīgs, un mēs visi viņu mīlam.

Inokentijs Filatičs aizrijās ar cukuru, piesarka, apraudājās, neveikli ķēra skūpstīt burvīgās namamātes roku un aiz lielas pateicības iekodās ar liekajiem zobiem baltajā, sasmaržotajā ādā.

— Nu, ko lai dara, Ņinočka, — tikpat vienaldzīgi un miermīlīgi atbildēja Prochors, uzklausīdams daudzās noslēpumainās balsis, kas kliedza viņam ausīs.

Patvāris sprauslāja, sīca, murrāja, trinkšķēja, traucēja sarunu. Ņina uzmauca tam galvā mici.

— Esmu ar mieru. Brauciet, brauciet! Kurp gribat un ar ko gribat. Kaut vai kopā ar Smilgu, vai Sapošņikovu. Bet es rīt pat aizbraukšu no jums. Kur gribēšu, turp aizbraukšu, — Prochors purpināja, joprojām uzklausīdams noslēpumainās, juceklīgās balsis. Bet tad pēkšņi, sasprindzinātai domai acīs iegailējoties, viņš skaidri ierunājās: — Paklau, Ņina, kā ir ar Pēterpili, ar Maskavu? Kādi rīkojumi doti sakarā ar Tirdzniecības bankas telegra-mām? Vai nauda vekseļu nomaksai sameklēta? Ja ūtrupē pārdos mechanisko rūpnīcu, tad bankrots neizbēgams: mūsu rūpnīcu pievāks citi, tas pats Priperentjevs ar kompāniju. Bet mūsu rūpnīca taču ir lielākā visā apgabalā. Fū, tu nelabais!… Dzelzceļu darbi arī ne velnam neder. Nokavējam. Vajag visus aizdzīt projām, aizdzīt… Nē, es zaudēšu prātu. Vai tu to saproti?

— Mīļais Prochor, mūsu stāvoklis vēl nav tik ļauns, — Ņina Jakovļevna iesāka, taču Prochors uzreiz viņu pārtrauca. Viņš runāja ātri, skaļi, paceltā balsī, ar vēsu spīdumu acīs, nikni vaibstīdams novārgušo seju.

— Tu saki, — vēl nav tik ļauns? — Prochors jautāja, strauji atsita vaļā chalatu un aiztaisīja atkal ciet. — Sievišķis! — Un viņš uzsita ar glāzi pa apakštasi. — Bet vai tu, sievišķi, zini, ka divi simti verstis attālu no mums tirgonclis Malichs uzcēlis lielu kokzāģētavu? Tā ir tuvāk dzelzceļa līnijai, dēļu cena tūdaļ kļuvusi divreiz zemāka, un es ciešu milzīgus zaudējumus … Bet vai tu, gudrā galva, zini, ka šai zagļu kompanijai ir atmērīts divpadsmit tūkstoši desetinu būvkoku meža no tā, ko es jau uzskatīju par savu? To Priperentjevu es būtu ar mieru nogalināt! Viņš dod kukuļus ierēdņiem pa labi, pa kreisi, bet es tupu aizkrāsnē un žāvājos. Un vai tu zini, ka Maskavas tirgotājs Strachejevs pie Lielās Straumes atvēris savu faktoriju un uzpērk no tungusiem kažokādas?… Tas ir, visur, visur, visur met man cilpu kaklā. Tur gribot negribot jākļūst trakam…

Ņinai kļuva karsti: visi Prochora minētie fakti bija patiesi vārds vārdā. Vājā balsī viņa jautāja:

— Kas tev visu to samelojis?

— Feraponts, redzi, kas! Viņš nemeloja, viņš runāja patiesību un nesa man degvīnu. Viņš neies melot, tu gan melo, jūs visi melojat, nevis viņš… Dodiet šurp Ferapontu, aizsūtiet viņam pakaļ! Kur viņš ir?

Prochora iekaisušo acu skatiens slīdēja no sejas uz seju, viņš sasprindzināti gaidīja, ko ļaudis teiks par Fcraponlu.

Taču ļaudis bija ļoti samulsuši, ļaudis klusēja. Aleksandra tēvs nepārtraukti šņauca tabaku un slaucīja degunu, Inokentijs Fila-tičs nospiests tusnīja un mirkšķināja asarainās acis. Psichiatrs smēķēja cigāru un laida dūmu gredzenus.

Prochors Petrovičs salika kājas krustiski, mazliet novērsās sānis, nopūtās un, nožēiā šūpodams galvu, sacīja:

— Visus tavus pārvaldniekus un palīgus es būtu atdevis pret vienu vienīgu inženieri Protasovu. — Inokentijs Filatičs atkal aizrijās ar cukuru, bet garīdznieks saviebās. — Andrej Andrejič, kur tu esi, atsaucies! Man nebūtu žēl atdot tev pusvalstības! Bez tevis esmu pazudis …

Ņina ātri izvilka kabatas drāniņu, uri viņas roka vēl vairāk sāka drebēt.

— Viņa nav… Viņa nav… — valdīdama satrauktās nopūtas, Ņina atkārtoja. — Viņa nav un nekad vairs nebūs, nekad nebūs mūsu vidū.

— Miris? — Prochors sarauca uzacis uz augšu.

— Jā. Miris. Vismaz mums abiem.

Zem Aleksandra tēva rudajām ūsām pavīdēja tikko manāms smaids. Ņina, galvu noliekusi, saņēma visus spēkus, lai citu klātbūtnē nesāktu raudāt.

— Jā, jā … Es piekrītu, esmu ar mieru, — Prochors purpināja. — Es, Ņinočka, pēc peļņas tagad nedzenos, to tu pati labi saproti. Ja arī šis Priperentjevs ir atņēmis man pašu bagātāko zeltraktuvi, es nospļaujos… Es vienkārši nospļaujos un noliekos zinis … Es viņam esmu pa purnu zvetējis. Viņš ir krāpnieks. Bet Protasova žēl, Andreja Andrejiča. Vēzis? Chirurgi nobeiguši?

Tētiņ, esiet tik laipns un noturiet tūdaļ dvēseles aizlūgumu! Bet kur tad vilks? Es piekritu, es jums visiem pilnīgi piekrītu.

— Varbūt esat ar mieru arī šo pulveri ieņemt? — jautāja apaļais ārsts, smaidīdams kā mēness ar visu plato seju.

— Esmu ar mieru. Dodiet šurp! Vai tūlīt? Kā, ūdenī? — Pro-ehors iemaisīja pulveri tējā un iedzēra, teikdams: — Dzeru liecP nieku klātbūtnē. Ja viņš mani būs noindējis, tad ņemiet to vērā, kungi.

— Ha, ha, ha! — doktors iesmējās pārspīlēti skaļi.

— He, he, he! — aiz pieklājības viņam piebalsoja nogurušie viesi — liecinieki.

Tichons piegāja pie Ņinas, saliecās viņas priekšā un, pielicis plaukstu pie mutes, iečukstēja ausī:

— Lielkundzīt, uz mirklīti. — Un tur, pie kamina, satraukti čukstēdams: — Diakona tēviem grūti: viņi tā kā mirt taisās. Nupat pa tālruni…

Ņina, saņēmusi visus spēkus, pienāca pie galda kā melna ēna:

— Nu, mīļais Prochor, ar labu nakti! Esi prātīgs. Gan jau viss būs labi.

Visi piecēlās, atviegloti nopūtās:

— Ar labu nakti, ar labu nakti!

Doktors atvadīdamies sacīja:

— Morfija pulveris. Paprāva deva. Gulēsiet astoņpadsmit stundas. Un viss būs kā ar roku atņemts.

Viesi aizgāja. Prochors Petrovičs, nomurminājis: — Stulbenis … Man nevis morfija, bet degvīna vajag… — atvēra logu, iebāza mutē divus pirkstus, iztukšoja kuņģi. Noslaucīja asaras. Paraudzījās uz Nikolaja Otrā portretu. Un pēkšņi portretā viņš šķita redzam savu aizvainolāju — Pēterpils tirgoni Aļtinovu. Altinovs lūkojās Prochorā kā dzīvs un nekaunīgi mirkšķināja acis.

— Nu, tu! Draņķi! — Prochors iekliedzās. — Tpū!

Altinovs portretā iesmējās, paņēma saujā bārdu un noslaucījās.

Prochors, piešķiebis acis, satvēra aiz rokturiem patvāri un

no visa spēka trieca to pret sienu, portretā. Patvāris iekrekšķējās aiz sāpēm un saliecās.

Izbijies ieskrēja Tichons. Aiz kamina spiedza un zviedza rēgi.

Ņina atgriezās mājās noraudājusies: diakons Feraponts nomira pulksten divos naktī.

Ņinu sagaidīja lielas nepatikšanas: diakona nāves cēlonis bija Prochors Gromovs. Ja Prochors ir šāvis uz diakonu, normāls būdams, viņš kā slepkava nekavējoties jāapcietina. Ja viņš to darījis ārprāta lēkmē, viņa atbildība līdzinās nullei. Mājas ārsts bija gatavs uzskatīt Prochoru gandrīz par veselu cilvēku, kam uznākusi tikai ilgstoša dzērāju trakuma liga. Psichiatrs Apercep-cijs domāja, ka slimnieka dvēseles stāvoklis stipri satraukts: slimniekā vērojami asi slimības uzliesmojumi pārmaiņus ar pilnīgu un stabilu apziņas noskaidrošanos. Pēc viņa domām, slimajam nepieciešama pastāvīga mediciniska uzraudzība un stingrs režims.

Izmeklēšanas tiesnesis (viņam bija atlēcis prāvs kukulis nauda) pagaidām aizbāza ausis un aizvēra acis diakona lietā. Skatoties pēc tā, cik iedos vēlāk, viņš, riskējot ar karjeru un pat ar cietumu, kad pienāks laiks, varēs izdarīt tā, ka Prochoru Pet-roviču katrā gadījumā atzīs par prātā jukušu.

Ja Prochors Petrovičs izrādītos vesels, Ņinai Jakovļevnai vajadzētu apzeltīt jauno tiesnesi, pristavu, prokuroru un dažu labu no guberņas varasvīriem. Jā, jā. Ņinai daudz izdevīgāk, ja Pro-cliors patiešām izrādītos ārprātīgs. Taču to vēlēties ir necilvēciski un grēcīgi kā dieva, tā cilvēku priekšā.

Ņinas apziņa šūpojās kā svārsteklis, plēšot sirdi pušu. Ņinai ļoti žēl kā nelaiķa diakona, tā Maņcčkas, kurai viņa piešķirs mūža pensiju, žēl arī banditu nogalinatā Fjodora Stepaniča un pat Na-deņkas, kas palikusi viena. Taču par visiem vairāk viņai žēl sava neaizmirstamā drauga Andreja Andrejeviča Protasova.

Sakniebusi nobālušās lūpas, viņa izvelk no mapes kāda nepazīstama cilvēka rakstītu vēstuli un, viegli trīcēdama, pārlasa to no jauna:

«Ļoti cienītā Ņina Jakovļevna! Jums raksta svešs cilvēks, kāds zvērināts advokats, inženiera Protasova gadījuma ceļa biedrs. Ufas stacijā viņu — slimu, salauztu — negaidot apcietināja žandarmērijas oficieris. Mēs abi tā apmulsām, ka viņš nepaspēja man nodot un es nepaspēju paslēpt viņa mazo ccļa somu ar vēstulēm. Mēs ar Andreju Andrejeviču vagonā pavadījām kopā trīs dienas un naktis un ļoti sadraudzējāmies. Mūsu uzskati un sabiedriskais darbs izrādījās vienādi. Neparasti jauks cilvēks! Apcietināšanas laikā viņš ar žandarma atļauju iedeva man jūsu adresi (žandarmam bija tik daudz takta, ka viņš nepainteresējās to izlasīt). Paziņodams Jums šo ļoti bēdīgo notikumu, uzskatu par savu pienākumu . ..» utt.

Ņina gribēja ieiet guļamistabā pie Veročkas, taču tagad viņai viss bija kļuvis vienaldzīgs.

— Ak mīļais lielskungs, — vecais Tichons tēvišķi rāja savu maizes tēvu, klusībā par viņu pukodamies. — Redziet, cara port-retlti jums labpaticies sadauzīt… Tas taču ir pats ampirators! Nu, uz portreti, protams, var uzspļaut, bet patvāra gan žēl.

— Ej, vecais, gulēt, — smagi elpodams, sacīja Prochors, acis viņam nemierīgi šaudījās. Viņā vēl brāzmoja dusmas uz Altinovu,

uz sevi, uz visu pasauli. — Es to aiz muļķības. Uznāca tāda fantazija …

— Atļaujiet man šeit piemesties! Rau, šepat kaktiņā, pie-krāsns, paklāšu kažociņu.

— Kāpēc? — Un Prochors ātri salika rindā vienu atzveltni un trīs krēslus. — Gulsties, vecais, šeit! Bet papriekš atnes kon-' jaciņu! Gribas iedzert.

Tichons pateikdamies sāka mirkšķināt asarainās acis tin atteica:

— Lielskungs, konjaciņš aizliegts… Nekādi nedrīkst.

Prochoram, apdullinātam ar morfiju, kas tomēr bija paspējis

iesūkties asinīs, džinkstēja ausīs, labā pusē raustījās lūpu kaktiņš, galva kļuva smaga, prasīja atpūtu. Viņš atvēra logu uz dārzu, cieši ietinās siltajā chalatā un nosēdās krēslā pie loga.

Jauna zvaigžņota nakts meta no augšienes gaismu un dvesa aukstumu. Prochors pacēla acis uz debesīm. Augšā viss mirdzēja. Ar zvaigžņu zeltu cieši nobārstītais Piena Ceļš apjoza debesis ka ar vizošu jostu. Cauri puskailiem koku zariem kā spogulis sudrabojās vēsais mēness sirpis.

Prochoram iegribējās spārnu, viņš vēlējās pacelties augšup, projām no šiem Altinoviem, ārprātīgo namiem, Ibrahimiem-Ogli. Viņam gribējās atstāt zemeslodi, atstāt šo dzīves kņadu, kas tik rūgta kā vērmeles. Un, priecādamies par savu tik reto, apskaidroto dvēseles noskaņojumu, atcerējās visu, ko viņam bija stāstījis Sapošņikovs par debesu noslēpumiem, visu, ko pats nesen bija lasījis Flamariona rakstos. Kā iemīlējusies meitene viņš ilgi, sapņaini lūkojās klusajā zvaigžņu mirdzumā. Fantastiskā, brīnum-daiļā Urana zvaigzne, ietīta mēness gaismas spožajā tērpā, uzsmaidīja sastingušajam, nekustīgajam Prochoram, māja viņam ar galvu no debesu augstienes, aicināja turp, pāri zemes, pāri redzamās pasaules robežām. «Tūlīt… Teleskopu. Jāpasaka Ticho-nam, lai atnes teleskopu … Tūlīt, tūlīt.» Taču morfijs darīja savu: galva pielija ar miegu, kas bija smags kā svins, viņu visu apņēma svētlaimīgs klusums, un Prochors Pctrovičs iegrima nemaņā.

— Ķerieties, bērni, klāt, uzmanīgāk … Nesiet uz tachtu, — Tichons komandēja, logu aizvērdams. — Redz, cik daudz aukstuma pielaidis.

Pjotrs ar Kuzmu uzmanīgi pacēla saimnieku, kas tagad vienmērīgi elpoja, nolika viņu uz platās tachtas, kur varētu noguldīt divdesmit cilvēkus.

Rīt gatavojās apbedīt diakonu Ferapontu un Fjodoru Stepa-niču Ambrejevu. Galdnieki nopūlējās gar milzīgu šķirstu diakonam un otru, mazāku — ispravņikam. Ispravņika līķis vēl līdz

šim nebija atrasts. Nolēma galvai pielikt piemērota izskata iz bāzni un apglabāt viņu rīt svinīgi, pēc pareizticīgo baznīcas paražām.

Bet, redz, kas par nelaimi: cienīgtēvs neparko negribēja šajās sēru un bēdu dienās kristīt mazo Aleksandru. Tāpēc Iļja Petrovičs Sochatichs bija gluži izmisis: visa kā pievārīts, piecepts, bet pats galvenais — uz visām pusēm izsūtīti ielūgumi, un še tev pārsteigums! Viņš dusmojās uz diakonu, vai tas nevarēja nomirt pāris dienu agrāk, dusmojās uz cienīgtēvu, kas bija atteicies šodien izdarīt kristības sakramentu.

«likur liela muiža, cilvēks nomiris! Jānospļaujas! Pēc statistikas ziņām, visa pasaulē mirst pa seši cilvēki sekundē. Bet kur mums pavēlēsiet likt pīrāgus un sterleta galertu?! Ubagiem un suņiem atdot, vai? Tpū! Pēc visa tā patiešām var kļūt anti-reliģiozs.»

Prochoram Petrovičam rīts atausa tikai pulksten sešos pēcpusdiena. Taču garais, smagu murgu pilnais miegs nebija devis nekādu atveldzi. Iestājās agra, rudenīga krēsla. Prochoram galva bija Sodoma. Dvēsele, visa sašķobījusies, dega ka liesmās, to atkal pārņēma sajukums. Mazgāties negribējās. Viss bija pretīgs, riebās. Prochors Petrovičs lika nolaist logu aizkarus.

7.

«Nāvei nav veida, bet tā aprij visu, kam zemes būtņu izskats,» saka Lucifers Bairona «Kainā».

Bet tā ir taisniba tikai pa daļai. Ikkatrai nāvei ir savs veids, sava seja un savi īpatni paņēmieni.

Gadas ta: cilvēks nokritis, ievaidēsies — un viņa vairs nav. Uzreiz, mirklī.

Dažreiz nāve ierodas kā vārģ% vecene. Tā viscaur klāta strutainām vātīm un sinepju plāksteriem kā vecs kažoks ar ielāpiem. Par pleciem tai maiss, pilns zāļu pudelēm un ziedēm, uz maisa uzrakstits nejauks vārds — «Aptieka». Cilvēks tikmēr nevar nomirt, iekams pa pilītēm nav izdzēris visu maisu zāļu. Tad izstiepj kājas — un beigas.

Gadās mirt ļaužu pūlī; šo nāvi neviens negaida, tā ir pēkšņa kā pērkona spēriens. «Izklīst!» Signālā taure. Un — zalve, zalve, zalve. Liķu kaudze… Sī bēdu pilnā nāve ļoti sāpina. So nāvi ieraksta vēstures lappusēs.

Arī tā mēdz būt: dzīvo zaļoksnējs cilvēks, ēd papilnam, žūpo, trako, spītē dabai, pārvērš nakti dienā un dienu naktī. Un nekas viņam nekait: pat neiekrekšķas, stiprs kā ozols. Šķiet esam nemirstīgs. Bet tad kaut kur pie kuņģa ieviešas tārpiņš un grauž un grauž. Kas? Diemžēl — vēzis. Chirurga nazis, gads atelpas un — nave… Šī nāve kā viltigs suns: «Au!» — un jūs satrūk-staties vien.

Kaut gan reti, taču gadās arī tā: divi stabi ar šķērskoku, kam pārmestas vairākas cilpas. Apakšā — kopējs kaps. Kaimiņi jau laimīgi pakārti. Bet, lūk… Vienam cilpa pārtrūkusi, viņš nokrīt, kliedz: — Neaprociet, esmu dzīvs! — Dīkdieņu pūlis joņo pie dzīvā miroņa, kliegdams: — Nevainīgs, nevainīgs! — Zalve gaisā — pūlis klīst uz visām pusēm, un lode — viena, otra — nobeidz nevainīgo. Šī nāve ir cēla. No tās bail tikai vājiem.

Notiek tā: cilvēks slīkst. Izmisumā saukdams pēc palīdzības, viņš šausmīgi cīnās ar ūdeni. Debesis grīļojas, acis zaudē gaismu un dzīvību. Saucieni kļūst arvien vājāki, arvien klusāki, bet palīdzības kā nav, tā nav. Spalgs kliedziens — un gals klāt. Šī nāve ir viena no negantākām.

Dažu nāve piemeklē kā pacelts cirvis vai nazis, vai revolvera šāviens.

Bet nav baismīgākas nāves kā šķirstā zem smagām zemes velēnām, kad iemigušais mironis atmostas un lielās šausmās, lielās ciešanās saņem nāvi, rūgtāku par pirmo. Tādam cilvēkam labāk būtu nepiedzimt.

Baismīga ir nāves stunda, bet varbūt dzimšanas mirklis ir vēl daudzkārt baismīgāks. Tomēr neviens cilvēks nespēj pateikt un nepateiks: «Kāda būs mana nāve?»

Visas nāves ir bīstamas, šausmīgas un nežēlīgas.

Un cik daudz ir cilvēku, tik daudzējādas ir nāves. Par visām nevar izstāstīt. Un nav arī vajadzīgs …

Ņemsim un aprakstīsim Prochora Gromova beidzamās dienas, viņa beidzamos soļus nāvē un līdz ar to aizšķirsim romana pēdējās lappuses.

Nedaudzos domu skaidrības ^brīžos Prochors Petrovičs Gro-movs, neparasta garīga spēka pārņemts, deva spilgtu sava «es» novērtējumu.

Lūk, šeit ir kāds dokuments, kas vēlāk atrasts Prochora Pet-roviča personīgajās lietās. Šīs piezīmes dažā ziņā apgaismo viņa neparasto raksturu. Sniedzam tās nesaīsinātā veidā.

«DOMA PAR DOMAS DOMĀM JEB MANA UZ KREISO PUSI IZGRIEZTĀ DVESELE.

Kas es esmu, izdzimtenis no izdzimteņiem? Es nekam, es nevienam neticu. Man nav nedz dieva, nedz velna. Es neesmu racionalists kā Protasovs, jo neticu saprātam. Es neesmu materiālists, jo neesmu pietiekami izglītots, un man arī slinkums iedziļināties visos vielas uzbūves niekos. Neesmu sociālists, jo mīlu tikai sevi. Es neesmu monarchists, jo pats sev esmu dievs un cars.

Varbūt man! slēpjas cieņa pret cilvēci? Nē. Sentimentālā sie-kalošanās man riebjas. Pret atsevišķām personām es izturos gan vēsi, gan naidīgi. Un vienmēr — ar neuzticību. Es interesējos tikai par tiem cilvēkiem, kas man derīgi, un tik ilgi, kamēr tie man nepieciešami.

Es nevienu nemīlu un nevienam neticu. Kādreiz es pašaizliedzīgi 'mīlēju Anfisu un ticēju viņai, tomēr cs viņu nonāvēju. Es mīlēju Ibrahimu, ticēju viņam un nodevu viņu. Es mīlēju vilku, bet arī tas ienīdis mani.

Man nav draugu. Nekad visā mūžā man nav bijis drauga. Man nav sievas, man ir tikai Ņina, kuru es biju nodomājis nogalināt. Tiesa, man ir meita, taču viņa manā dzīvē nav nekas vairāk kā vienaldzīga izbrīna priekšmets: viņa man nav vajadzīga.

Nu, kas tad es esmu tāds kā šodien? Nejutīgs akmens, klints? Nē. Esmu sliktāks par klinti, nederīgāks par akmeni: klints stāv kā stāvējusi, tā ir pasiva dzīvē, es turpretī esmu darbīgs, esmu pārmērīgi aktivs.

Manā dvēselē stiehiska patmīlība: es vienmēr esmu nostājies pretī pasaulei, esmu cīnījies ar pasauli, es — nespēcīgais tārps — gribēju to uzvarēt. Esmu lepns, esmu augstprātīgs, esmu ļauns un cietsirdīgs. Es spēju pāršķelt ar cirvi galvaskausu savam tēvam, ar bārdas nazi spēju pārgriezt… (Teikums palicis nenobeigts.)

Es neticu taisnībai, cs neticu sirsnībai, ne draudzībai, ne pienākumam, ne godam. Es neticu labajam, neticu nesavtīgai cilvēka mīlestībai pret cilvēku. Man nav ticības.

Es, kāds šodien esmu, neticu nekam, nekam neticu: nav pasaulē nekā tāda, kam varētu ticēt. Tikai nāve ir neapšaubāma. Un, lūk, es, Prochors Gromovs, izdaru kopsavilkumu savai trīsdesmit trīs gadu dzīvei un pats sev paziņoju: es ticu tikai nāvei, tikai nāvei kā atbrīvotājai no visādas neticības.

Jā, jā … Prochors Gromovs ir zaudējis prātu, nav vairs Pro-ehora Gromova. Aizritēs vēl īss brīdis, un viņa dvēsele, šausmās drebot, iegrims mūžīgā tumsā. Posts un bēdas Prochoram Gro-movam … Un nav neviena, kas to saprastu, neviena, kas to no sirds nožēlotu. Viņam nevajadzēja nemaz nākt pasaulē. Posts un bēdas Prochoram …

Jā, pareizi, pareizi… Kādreiz lasīju, kādreiz pasvītroju savās domās un tagad atcerējos šos vārdus, Sekspirs par mani ir sacījis: «Nav nekas palicis, izņemot atmiņas par to, kas tu esi bijis, tai pavairotu lavas ciešanas par to, kas tu esi tagad.» Nu, ko lai dara … Vairāk man nav ko teikt.

(Tālāk piezīmēs četras rindiņas izsvītrotas. Zemāk — nevērīgi

uzzīmēta bārdaina seja ar līku degunu, laikam Ibrahims-Ogli: pliks pauris, baismīgas acis. Un vēl zemāk — liela, melna čūska locīdamās dzenas pakaļ mazam cilvēciņam, kas bēg prom. Pēc tam atkal teksts.) 1

Bet pagaidi, pagaidil Kādreiz tur, taigā, laupītāju vidū es sacīju prokuroram … Jā, jā, sacīju. Es viņam teicu, ka jaunības dienās arī man bija laba sirds, manas domas bija gaišas, nodomi tīri…

Kas tev, Prochor, īsti ir vajadzīgs dvēseles mieram? Tavas dvēseles mieram, Prochor, ir nepieciešams atgriezt jaunību, ieslēgt savā sirdī dzīvo Anfisu, uz mūžu ar viņu savienoties. Taču Anfi-sas nav, pagātni atgriezt nav iespējams, paliek vienīgi neapmierinātas ilgas pēc Anfisas, un tu, Prochor, esi miris. Tātad pareizi saka veči — dzīvo un pamet skatienu atpakaļ.

(Tālāk nāk noslēguma frāzes. Tās uzrakstītas pavisam citādā rokrakstā. Burti lieli, asiem galiem kā kinžala vēzieni. Visas rindiņas trekni pasvītrotas. Izsaukuma zīme beigās uzmesta kā čūskas dzelonis, kā zobena cirtiens, kas nes nāvi: spalvai nolūstot, tinte izšļakstējusi. Redzams, depresija beigusies, gars pacēlies spārnos un ietriecies izmisuma bezdibenī.)

Lai nolādēts klēpis, kas mani dzemdējis! Lai nolādēta zeme,, kas iekārdinājusi Prochoru Gromovu ar saviem zemiskajiem kārdinājumiem, lai nolādētas debesis, kas man nav sūtījušas nelūgtu palīdzību! Nāve, nāve, ņem mani!»

(Šis vērtīgais cilvēciskais dokuments, lai gan nav datēts, bet, pēc ekspertu domām, attiecas uz laiku, kad Prochora Petroviča Gromova garīgā slimība sasniegusi augstāko attīstības pakāpi.) Bez tam vēl atrasta Prochora nepabeigtā vēstule:

«Ņina, ja man lemts nonāvēties, tad zini: Prochors Gromovs nosoda sevi par to, ka nevis viņš uzvarējis dzivi, bet dzive uzvarējusi viņu. «Augstprātība, augstprātība tevi ir apsēdusi,» man vientuļnieki teica. Jā, sātaniska augstprātība neļauj man pārdzīvot visa mana darba bankrotu. Bankrots ir uzbrucis man negaidīti un neticami ātri. Un, lūk, Prochors Gromovs — tirdznieciskais ģēnijs — ir iznīcināts. Pašreizējā momentā…»

Nesen misters Kuks apskatīja viņam Gromovu pilī ierādītās trīs istabas, kas atradās blakus Aleksandra tēva telpām. Misteru pārsteidza un aizgrāba jaunā dzīvokļa greznība. Viņš čukstēja:

— KolossaI, kolossal, — un klusībā apsvēra: «Misis Ņina, bez šaubām, mani mīl: misters Gromovs drīz būs nosprāgt, Protasovs neeksistē. Ergo: es, inženieris misters Kuks, kļūšu visvarens.»

Viņš pasmīnēja, pat atcerējās sakāmvārdu, ko bija dzirdējis no sulaiņa Ivana: «Atnāks lielais gavēnis, bet runcis dabūs sviestiņu.» [17] nē, lai saka, ko grib, bet nēģeris Harijs ir liels siržu pazinējs un pravietis. Lai dzīvo vispasaules chiromantija!

Sajūsminātais misters Kuks atgriezās mājās dejodams. Lika celt galdā patvāri, rumu un no Amerikas atsūtītu viskija pudeli. Iesilis viņš pazaudēja pareizo izrunu, nopietni sarauca pieri un paziņoja Ivanam:

— Rīt atnāks seši semniek mužik, būs drusciņ vilkt man mantas uz Ņinas Jakovļevnas pils. Es pasūtīs tev, Fan Fanič, zelta livrej, pieliks pie alga. O!

Ivans atvieza zobus platā smgidā, aiz pateicības aplaizījās un sāka kustināt ausis. Bet tad negaidīts zvans, svārku čaukstoņa, un miesās pilnīgā Nadeņka, pat nesasveicinājusies ar misteru Kuku, pavisam nikna, nosēdās pie tējas galda bez kāda uzaicinājuma. Misters Kuks izbrīnā pacēla uzacis un pabolīja uz viešņu pusapskurbušās acis.

Bet notikums ar Nadeņku bija tāds. Izraudājusi pie pana Parčevska krūtīm nelielu daudzumu atraitnes asaru, viņa bija ar mieru atdot jaunajam skaistulim roku, sirdi un visu nogalinātā vīra salaupīto mantu. Tomēr Parčevskis nav muļķis: viņš noteikti zina: nav tālu tā stunda, kad arī dižciltīgā pane Ņina atdos viņam roku, sirdi un visu vīra salaupīto bagātību. Un, lūk, vētraina scēna ar Nadeņku: viņas priekšlikums, viņa noraidījums, jauns priekšlikums un jauns noraidījums, draudi, histērija, icspiegšanās, divi pliķi, atbildes pļauka, kliedziens, durvis — un Nadeņka izsprāga ārā…

Protams, vajag pasteigties, citādi visu var aizlaist garām. Tur izjuka, bet šeit jau nu droša lieta: Nadeņka zina, kā sabaidīt šito aizjūras tītaru «misteru Kukaini».

— Nemaz neboli savas ārzemju acis, — viņa stingri uzsauca namatēvam, kas pēkšņi bija apstulbis. — Tu gribi pārcelties pie Gromovas? … Es tev tā pārcelšos, ka cietumā sapūsi!… Tu ar mani dzīvoji — tev ari mani jāprec. Es biju pie tiesneša, viņš skatījās likumos. Pēc likuma, gribi vai ne, precies!

Misteram Kukam apakšlūpa jocīgi nokārās, cigārs izkrita no zobiem, caur pūderi kļuva redzami vasaras raibumi, ar kuriem viņam seja bija kā sētiņ nosēta.

— Augsti cienīts Nadja, es nekādā ziņā netaisos precēties. O nē… Tas būtu ļoti par daudz … Stulbi, stulbi!

— Tu ar mani dzīvoji? Dzīvoji. Ir liecinieki. Es no tevis esmu stāvoklī. Redzi? — Nadeņka pieceļas, izgāza vederu, izaicinoši atmeta galvu.

Misters Kuks, šķebīgi šķielēdams uz pārmērīgi lielo atraitnes vēderu, sāka sēkt, tusnīt un čukstēt:

— Kolossal, kolossal, o, o!… — un bargi uzsauca: — Šito taču … šito ir projektējis misters Parcevskisl O jā, o jā! … Mani nepavadīsi ap stūri! Nē, nē, nē!

Te misters Kuks vienā vilcienā izdzēra glāzi viskija un ruma maisījuma. Arī Nadeņka bez kāda uzaicinājuma izdzēra glāzi ruma.

— Stulbeni, — viņa teica, knibinādamās ap savu kārpiņu,

— Vladjkas Parčevska tajā laikā nemaz šeit nebija. Bet, ka tu vazājies pie manis, katram zināms. Es tiesnesim paziņoju tūlīt otrajā dienā, tikko tu biji pie manis pārnakšņojis. Pēc mūsu likumiem, vai nu precies, vai arī tevi, ārzemnieku, izsūtīs divdesmit četru stundu laikā kā pēdējo vazaņķi… Esmu ispravņika atraitne un pēc likuma — augstmaņu kārtas persona … Saprati?

— Blēņas, blēņas… — iesaucās misters Kuks, pēkšņi kļuvis priecīgs, un ar tējas salveti noslaucīja sviedraino pieri. — O nē! Mani nepavadīsi ap stūri. Jums bija vīrs, pats ispravņiks, bērnu pieraksta vīram. Fakts!

— Merikas muļķis! … Mēs ar vīru dzīvojām deviņus gadus, bet bērnu nebija. Nē, brāl, tu labāk neluncini savu ārzemju asti, citādi būs sliktāk.

— Blēņas, absurds! Būsim saaicināt eksperts! Lai eksperts drusciņ konstatējas, kā dēliņa piedzims: Amerikas pavalstnieks vai polītis?

Nadeņkai nokrita liekuļotā skarbuma maska, acumirklī izlauzās uz āru viņas temperaments: saraukusi pastrupo degunu, viņa ļāva vaļu smiekliem.

— Esi gan tu muļķis, Kukainīt!… Esi gan muļķis! Kā tad tu zini, ka dēls piedzims? Var taču būt meita …

Misteram Kukam drebēja rokas, sirds smeldza. Viņš veltīgi meklēja mutautiņu pidžamas kabatās, tad vājā balsī pavēlēja sulainim:

— Ifan! … Lupatiņa, lupatiņa. Drusciņ nošņaukt.

— Tātad, mīļais, rīt tu pārcelsies nevis pie Gromovas, bet manā personīgajā mājā. Tā arī zini… Saprati?

Misteram Kukam deguns sāka skumji svilpot, pārspēdams patvāra šņākoņu, bet asarām aizmiglotajās acīs iedegās stūrgalvība, izmisums. Alisters Kuks atkal izdzēra viskija glāzi, papurināja galvu un aizmiedza acis. Galvā chaoss, vīd nekaunīgās Harija acis, dzirdama misis Ņinas pārmetuma pilnā balss. Ivana vienkāršā sirds uzreiz sajuta mistera Kuka dziļās bēdas, Ivanam kļuva žēl sava kunga: «Ko viņa lien mums virsū?»

Pa to laiku apskurbusī Nadeņka nosēdās blakus misteram Kukam, kas jau bija stipri iereibis, apvija roku ap viņa vidukli, noskūpstīja uz deniņiem (bet deniņos kā ar āmuru sita pulss).

— Mans mījais, mans muļķīt, — viņa dūdoja, izstiepdama savus neredzamos nagus kā kaķe uz peli. — Mēs abi dzīvosim priecīgi. Esmu ļoti jautra, arī tu esi jautrs. Bet kapitali man ir, mūsu mūžam pietiks… Nu, kā tad būs, mīļais? Ko?

Misters Kuks sēdēja auksts kā sniegavīrs, sakniebis lūpas taisnā līnijā, viņš sakārtoja domas un jūtas. «Ahā, abā … Izeja ir. Vajag tūlīt tikt vaļā no šīs ļoti viltīgs krieva govs.»

— Esmu ļoti precējies. Man divas bērni tur, Amerikā…

— Melo, melo! Es tavus dokumentus redzēju. Tu esi neprecējies …

— Fakts!… Bet es nekādā ziņā negrib būt tēvs cita bērniņš. Jums taisīja lielu amoru misters Parčevskis, viņš man ziņoja savu noslēpums, tātad, lūgtu, adresēt pie viņa. Fū, cik riebīgi!

Misters Kuks saviebās, un ka pērkona spēriens atskanēja šķavas.

— Nu, bet ja es nebūtu stāvoklī? Vai tad tu mani precētu? Tu taču mīli?

— O jā! Ļoti ļoti mīli jūs, misis Nadeņka, — misters Kuks sita sev pa krūtīm ar abām dūrēm reizē. — Esmu džentlmenis! O, tad cits runa. Bet jūs ir ļoti par daudz grūta, ja negrib teikt vairāk.'..

Stipri nosarkusi un dziesmiņu trallinādama, Nadeņka ātri piecēlās, aizgāja aiz priekškara, izvilka no kleitas apakšas spilvenu, kas tai bija uzlikts uz vēdera, un drīz vien pienāca pie galda slaida, ar pāržņaugtu vidukli. Viņa vulgāri uzsita misteram Kukam uz stingrā pleca un, deguntiņu saraukusi, sāka smieties. Misters Kuks sastinga, ar pīpes palīdzību izstiepa lūpas, izvalbīja acis, kas bija tik stulbas kļuvušas kā aunam, baiļu pārņemts, atspērās ar papēžiem pret grīdu un ar visu krēslu atstūmās no Nadeņkas kādu aršinu tālāk.

— O, o!… Fenomenāli, apbrīno-jami, — vairāk un vairāk apstulbdams, viņš bezjēdzīgi čukstēja pavisam dziestošā balsī. Galva viņam noslīga uz krūtīm un kuļājās kā nosprāgušam zosu tēviņam. Bet tad piepeši, kā ar ledainu ūdeni apšļākts, amerikānis mirklī pietrūkās, sāka dauzīt ar kājām un kliegt: — O mans dievs! Aborts?! Manā kroņa dzīvokli?! Ifan! Ļoti mīļais mans! Skraidi ātrāk pēc mister tiesnesis. Tas ir noziegum, noziegum! Es to neatļauj! Puika nav mana! Dzīvokļa arī nav mana, kroņa .,. O mans dievs, o mans dievs!

Misters Kuks rūca kā vecs lauva un, dūres vīstīdams, mācās viešņai virsū. Nadeņka atkāpās uz durvju pusi, baidīdamās, ka aizjūras lamzaks viņai iesitīs. Pa tam vientiesīgais Ivans, apvainojies, ka viņa kungs izsmiets, izvilka no kakta spilvenu.

— Raugiet, jūsdzimtība, lūgtu papriecāties: ekur viņas jaun-piedzimušais bērniņš, viss vienās spalvās, ciča neprasa un nečīkst.

Ivanarn smaids līdz ausīm, bet acis niknas.

Misters Kuks galīgi pārsteigts pasitās ar papēžiem atpakaļ, tad — sānis, pēc tam — pret Nadeņku, iesita sev pa sviedraino pieri, un tikai tad atguva saprašanu. — Arā! — viņš iebrēcās pērkona balsī. — Arā! Citādi došu boksu!

— Lielskungs! — arī sulainis kliedza. — Ispravņiks beigts, liecinieku nav. Zveliet viņai pa kaklu pašā laikā, lieciet ar celi pa dibenu. Madam, lūgtu neuzvesties tik nekaunīgi, pa godam lūdzu!

Nadeņkai acīs iedegās dusmas kā saniknotam zvērēnam; viņa paķēra no galda uz nūjas cieši uztīto rasējumu vīstokli un iespiegusies spēcīgi iecirta ar to pa pieri vispirms misteram Kukam, pēc tam arī sulainim. Misters Kuks sagrīļojās un viegli noslīga uz grīdas. Ivans pieķēra ar roku pie pieres un sāka kustināt ausis, bet Nadeņka, skaļi raudādama, steidzās mājup.

Otrā dienā misters Kuks ar sulaini Ivanu ievietojās Gromovu apartamentos. Taču Amerikas fantazētāja — šā Dona Kichota pēdiņās — neprātīgie sapņojumi vēlāk izrādījās veltīgi: misis Ņinai bija lemts līdz mūža galam palikt vientuļai. Lai nolādēta chiro-mantija, lai nolādēts Harijs un visi cilvēku likteņu pareģotāji!

8.

Drūmupe vēl nebija aizsalusi, gar upes malu plēnēm vien klīda migla: ūdens kļuva vēsāks, ūdens virsma drebēja no aukstuma.

Ja šobrīd pārlaistu apvārsnim plašu skatienu, vispārējais stāvoklis būtu tāds.

Pie Drūmupes pusnakts. Pēterpilī pulksten seši pēcpusdienā. Gromovu rezidences baznīcā divi šķirsti: viens milzīgi liels, otrs parastā apmēra. Lielajā — atdusas brokātā ietērptais diakons Feraponts. Otrā šķirstā — Fjodora Stepaniča Ambrejeva galva ar tai pielikto izbāzni pilnā parādes formā ar krustiem un medaļām. Grīda nokaisīta skujām. Baznīca tukša. Pie svētbildēm mirgo lampiņu acis, nezin par ko skumdamas klusajā, dziļajā tumsā.

Iļja Petrovičs Sochatichs, sekmīgi izspiedis trīs pinnes savā taukainajā meitieša sejiņā, aprēķina zaudējumus, kas jācieš šodien nenotikušo dēla kristību dēļ. Fevronija Sidorovna baro bērnu

ar krūti. Bet tāpēc, ka ari māti kristību atlikšana stipri apbēdinājusi, piens viņai kļuvis rūgts, un mazais, nekristītais Aleksandrs bļauj, cik jaudā …

Pjotrs Daņiličs, iedams gulēt ar Annu Inokentjevnu, ceļo$ nometies lūdz dievu, lai viņa dēls — nepieļāvīgais Proška drīzāk un stiprāk sajuktu prātā. Bet Pjotram Daņiličam pašam acīs kaut kas nelāgs, un viņa lūgsna atgādina ārprātīgā murgus.

Tirgonis Altinovs tur, Pēterpilī, tikko ir paēdis pusdienas ar savu miesās kuplo metresi Avdotju Fomiņišnu Prachovu. Viņi nosnaudis kādu stundiņu un brauks uz Marijas teātri «Rigoleto» skatīties. Novilkdams zābakus, Altinovs nožagojas un iesmejas:

— Bet tad veikli gan mani malači ir apstrādājuši to pašu Sibirijas švītu … Kā viņu tur? … Prošku Gromovu … Viņš taču pārdzēries, zaudējis prātu un izputināts.

— Ak, nepiemini viņu, dieva dēļ!… Viņš tāds draņķis!

— Priperentjevs jau atrodas tur, arī kreditori paplucinās pamatīgi: no Proškas spalvas vien putēs …

Avdotjas Fomiņišnas draudzene — elegantā baronese Za-moiska tagad pārgājusi jaunizceptā zeltrūpnieka Priperentjevp rokās (tas ari krāpnieks — leitnants Čupriņņikovs). Viņa taisās aizce]ot uz Drūmupi. Bet šobrīd, ģērbusies pēc Vorta jaunākā Parizes modeļa, viņa straujā zirgā brauc pie pazīstamiem atvadu vizitē. — Hop, hop! — straujais zirgs joņo. Un, tikko tirgonis Altinovs tīksmīgi laižas miegā, atskan zvans…

Skaistulis Parčevskis, komandēts Abrosimova vietā, atgāzies pirmās klases kupejā, dodas uz Svēto Pēterburgu, lai tur kārtotu panes Ņinas darīšanas. Bet uzblīdušais kāršu spēlmanis — jaunais ierāvējs un veikalnieks Priperentjevs sēž — ak, likteņa ironija! — plašā apspriedē pie valdonīgās Gromovas. Apspriede sākas tieši pulksten astoņos.

Nu, kas vēl? Lai dievs palīdz atcerēties… Lieliskais akadēmiķis Aleksandra tēvs saņēmis konsistorijas pavēli ierasties pie biskapa. Privātā vēstulē viņam paziņots, ka to nodos garīgai tiesai par «augstprātību, tukšu prātošanu un amatam nepiedienīgu liberālismu, kas izpaudies sakarā ar strādnieku apšaušanu».

Ibrahims-Ogli ar savu bandu kaut kur netālu sildās pie ugunskura: gaida, kad savicinās spārnus un trauksmaini ieķērk-sies dzirdīgais krauklis… Jaunais pristavs — vēl neprecējies — bezrūpīgi krāc uz pēļiem izmeklēšanas tiesneša dzīvoklī. Urad-ņiki iedzer, sava biedra vārda dienu svinēdami. Kazaki guļ ciešā miegā … Taču kaut kur tumsā nesnauž milzenis atriebējs, viņa roka šķiļ tēraudu pret vēstures šķiltavām, dzirksteles zibsnī nakts tumsībā.

Nu, kas tad vēl? Ipata tēvs kapā. Vienkājis Fedotičs krāc savā kambarītī tornī «Esi modrs». Nošautie strādnieki mierīgi atdusas asiņainajos šķirstos. Fiļka Skvoreņs vēl arvien līgojas zem ūdens, viņi abi ar kaimiņu nebeidz klanīties. Kaimiņam Tuzikam no ūdens pārmērīgi uzpūties vēders, tas gatavs plīst. Pie debesīm mēness. Virs zemes vējš. Pusnakts.

Pa vīra slimības laiku Ņina Jakovļevna saņēmusi savās rokās milzīgo un vispusīgo uzņēmumu valdīšanas grožus. Misters Kuks un visi inženieri baidās viņas droši vien ne mazāk kā pašu Proehoru Petroviču.

Pašreiz apspriedē ap trīsdesmit cilvēku. Apspriedei stingri oficiāls raksturs. Dienas kārtībā inženiera Abrosimova ziņojums par zeltraktuves «Jaunā» nodošanu jaunajiem īpašniekiem. Apspriede laikam ieilgs līdz vēlai naktij.

Ādolfs Henrichovičs Apercepcijs nejūtas labi, guļ otrajā stāvā. Ik pēc pusstundas pie Ņinas ierodas gan Tichons, gan Pjotrs, gan Kuzma ar ziņojumu, kā uzvedas slimais Prochors Petrovičs.

Pirms apspriedes nogurusī, satrauktā Ņina iegāja buduārā, saslapināja deniņus un aizausis ar odekolonu, uz mirkli nosēdās atzveltnes krēslā un aizvēra acis.

No beidzamo dienu rūpēm un nemiera viņa bija gluži vai galvu zaudējusi, palikusi bez spēka. — Nabaga, nabaga Andrejs… Nelaimīgais Prochors… — viņa, bēdu nomākta, čukstēja. Šīs divas domas, krustodamās dvēselē, ieurbās viņai sirdī kā bultas. Trešā, pati galvenā doma — kas notiks ar viņu, kad pietrūks vīra — turējās nomaļus, tīta dzelteni pelēkā miglas plīvurā. Ņina baidījās tai pieskarties, pieiet cieši klāt, ieskatīties savās tumšajās nākamajās dienās. Viņa tikai pavirši ieklausījās sevī, ar piespiešanos lika sev raudzīties nākotnē moži un drošsirdīgi. Taču ikreiz viņas griba salūza, atsizdamās pret dzīves faktiem, un tad viņu pārņēma dziļas skumjas.

Arī šobrīd: tiklīdz Ņina aizvēra acis, tās priekšā nostājās dusmīgais, tomēr tuvais un dārgais Protasovs. Viņa pēkšņi atcerējās savu sarunu ar Protasovu tur, mežmalā, pie ugunskura. Sarunu par dzīves' mērķi, dzīves ceļiem un par nolādēto bagātību. Tā bija pēdējā saruna — traģiska kā viņai, tā viņam.

Jā, Protasovam laikam gan taisnība: vajag aizmirst sevi, atteikties no bagātības, vispirms glābt Andreju un tad abiem kopā ziedot savu dzīvi darbaļaužu labklājībai. Nu, bet kas tad liedz?

Ņina atvēra acis. Pēkšņi viņai lūpas skumji iedrebējās. Viņa tomēr apspieda sevī dvēseles sāpes, paoda ožamo spirtu un gurdeni kā nedzīva atlaidās pret augsto krēsla atzveltni.

— Nu, saproti, Andrej! Es nevaru, es nespēju to izdarīt! — viņa izmisusi iekliedza telpā. — Esmu tik vāja, tik niecīga, es nespēju paveikt varoņdarbu! — Skaļi šņuksti, seja saraucās ciešanu vaibstā, acis kļuva valgas, nožēlojamas.

«Sēde. Vajag pasteigties!» Viņa piecēlās, atsvaidzināja seju un, mobilizējusi gribasspēku, stingri sev pateica:

— Beigas! Metišu visu pie malas. Braukšu pie viņa, pie Andreja. Rīt pat vajadzēs parunāt ar Pripcrentjevu, varbūt akciju sabiedrība būs ar mieru nomāt vīra uzņēmumus uz pāris gadiem.

Viņa zināja, ka Prochora veselība zaudējusi līdzsvaru uz ilgāku laiku. Acis Ņinai bija sasarkušas, sirds pukstēja nevienmērīgi: viņa sajuta fiziskas sāpes un, pieķērusi roku pie krūtīm, no jauna nosēdās.

«Ak, cik šausmīgi viss izveidojas,» viņa apmulsusi domāja. «Nu, ko es varu darīt ar savu raksturu? Ak dievs, ak dievs, cik tas ir grūti!… Bet es taču esmu kristiete, man jābūt cietai, likteņa sitieni man jāuzņem kā pārbaudījums. Jā, jā!… Un mani kapitali izkūst, aizplūst, samazinās. Esmu muļķe, esmu sieviete! Es nekā neprotu darīt, nespēju vadīt darbus. Izputinu sevi un bērnus. Man taču zem sirds otrs… Kādas man tiesības padarīt savus bērnus par nabagiem? Nē, nē!… Tas būtu noziegums pret viņiem. Man par to būtu jāatbild dievam. Nē, pieliek! Es vairs nevaru, man nav tiesību turpināt labdarības rotaļu. Diezgan!… Lai ko es darītu, lai barotu strādniekus kaut vai ar cepumiem, vienalga, — to es labi zinu — strādnieki raudzīsies uz mani kā uz ienaidnieci, labākā gadījumā — kā uz plānprātīgu kundzīti.» Un atkal no Ņinas krūtīm izlauzās šņuksti. Viņu plosīja iekšēju pretrunu vētra. Protasova skumjais tēls ar dzēlīgā sarkasma smaidu uz lūpām aizslīdēja nebūtībā. Riskēdama sabojāt matu sukajumu, viņa aptvēra galvu ar rokām. Ņinai šķita, ka viņai nemirdz neviens gaismas stars.

— Esmu muļķe, esmu riebīga!… Es nevaru, es nespēju! — Ar augsto papēdīti viņa nikni dauzīja zem kājām izplāto balto lāčādu. Lācis draudīgi ņirdza zobus, zibsnīdams dzeltenajām acīm, bet izmocītā Ņina iedomājās, ka tas, tāpat kā Protasovs, rūgti smejas par viņu.

Pie durvīm pieklauvēja.

— Jā, jā.

— Ņina Jakovļevna, atļaujiet lūgt jūs uz sedi, — papēdi pie papēža, rokas gar sāniem, galvu noliecis, durvīs stāvēja Pripe-rentjeva jaunais sekretārs — Pēterpils blēdis Maļčikins-Paļčikins.

Prochors Petrovičs, puiciski smīnēdams, pietrūkās no guļvietas, padraudēja ar pirkstu un aizslēdza durvis, kas veda uz zāli. Pēc tam paņēma lietussargu un atlika atkal vecajā vietā. Paņēma tintnīcu, nolika turpat atpakaļ. Paņēma chalatu un nezināja, ko ar to iesākt. «Ahā … Jā, jā.» Uzģērba. Izpletis kājas, viņš ka cirkulis nostājās kabineta vidū; kaut ko pārdomāja, pastāvēja tā brītiņu, iesita sev pa pieri, paglūnēja kabineta priekštelpā — mazajā dežūras istabiņā. Tur sēdēja trīs sulaiņi. Ti-chons ar Pjotru spēlēja dambreti, Kuzma, noliecis galvu uz krūtīm, snauda.

Ieklaudzējās, iežvadzējās rokturis pie lieveņa durvīm. «Viesi nāk,» sacīja vai nu Sinilga, vai Prochora sirds. Viņš apjoza cha-latam zīda jostu, uzvilka zelta izšūtas rītakurpes, sarindoja krēslus ap kušeti.

Viņa liesmainās acis kaut ko dzirdēja, ausis kaut ko redzēja: skaņu ilūzija izveidojās par spilgtiem tēliem, bet redzamās krāsas sāka skanēt.

… Iešķindējās, iežvadzējās rokturis. Prochors redzēja ar ausīm, dzirdēja ar acīm: iešķindējās rokturis, viesi sāka nākt iekšā. Namatēvs saņēma viņus laipni, spieda rokas, nosēdināja, dažiem tikai paklanījās un visus lūdza runāt klusiņām, lai nenoklausītos sulainis. Viesu bija ļoti daudz. Jau sāka trūkt vietas, kur sēsties, bet vēl arvien naca klāt jauni viesi pa durvīm, pa logu, pa kamina caurumu, kaut gan tur dega uguns.

Pirmajās rindās: gubernators Peretrjachņi-Ostrovskis, barons fon Pfefers, prokurors Cernošvarcs, huzars Priperentjevs zem rokas ar savu dubultnieku leitnantu Cupriņņikovu, vēl divi visnekaunīgākie Prochora aizvainotāji — tirgonis Altinovs un viņa pārvaldnieks Usačovs (tas Pēterpilī bija Prochoru sāpīgi piekāvis), vēl — tumīgā Duņka, Avdotja Fomiņišna, prostitūta un zagle. Un pārējie.

— Jūs, kungi, nebaidieties no manis, nekautrējieties: es jums visu esmu piedevis, esmu aizmirsis visus jūsu pāridarījumus, — Prochors Petrovičs žestikulēdams čukstēja, tad pēkšņi iekliedzās: — Tichon! Paliec soliņu zem kājām savedējai Avdotjai Fomiņišnai!

Tichons kā līgana ēna izslīdēja no grāmatu skapja, it kā paņēma soliņu, it kā nolika vajadzīgajā vietā un, paklanījies pret Prochoru, it kā pazuda.

— Cienītie kungi, — Prochors, uz tachtas sēdēdams, sāka čukstēt. — Es, patiesību sakot, uzaicināju jūs, lūk, tāpēc… Es ienīstu sevi, ienīstu pasauli, un pasaule ienīst mani. Vai atceraties, atceraties manu jubileju? Nu, lūk, pateicos! Tad es tā arī teicu. Bet tagad es gribu … es domāju … atļaujiet, atļaujiet… Jā-jā-jā! … Bet tagad mani visi ir aizmirsuši, esmu ļoti nelaimīgs, kungi…

Prochors Petrovičs sabāza rokas piedurknēs, zemu nolieca galvu, aizvainots sāka mirkšķināt acis, bet viesi nopūtās. Sunītis

KJiko nolēca no gubernatora ceļiem, ielēca Prochoram klēpī un luncinādamies sāka laizīt viņam vaigus, bārdu, degunu.

— Ak mīļais, labais sunīt, — Procbors Petrovičs aizkustināts

sāka čukstēt. — Tu dzīvo bez kādas atbildības par saviem darbiem, bez kādām dvēseles mokām. Kā es tevi apskaužu, mīļais sunīt. Lai tev veselība! — Procbors Petrovičs aizrijās ar smagu nopūtu, bet baronese Zamoiska, sakārtojusi čūskveida stīpiņu savos matos, pasvieda viņam vārdus no garāmslīdošas ekipāžās. «Kā nav kauna! Krievu spēkavīrs, bet pinkšķ.» (Hop, hop, — ātrais pajūgs aizdrāzās garām.) Procboram iedrebējās bārda, viņš novērsās un, šņukstus valdīdams, turpināja:

— Nekas, nekas. Mīļo sunīt, neliecies zinis. Tas pāries, pāries. Tas man tāpat vien … Nervi.

Te Procbors Petrovičs izdzirda, ka viesi zobgalīgi sačukstas, atskan idiotiski smiekli, bet Priperentjevs ar Cupriņņikovu vienā balsī iesaucas: «Viņš ir izputējis, viņam bankrots, viņš izspēlējis beidzamo trumpi.» Taču ģenerālis Peretrjachņi-Ostrovskis draudīgi cērt zobenu pret grīdu. «Kungi krāpnieki, lūgtu bez mājieniem, bez mājieniem!… Lūdzu nedarīt namatēvam pāri.» Tad Prochoram Petrovičam acis kļuva valgas, viņš noslaucīja seju chalata piedurknē un sacīja: — Jūsu ekselence! Pasargiet mani arī no ārsta Apercepcija un vēl no manas sievas Ņinas. Es ļoti nožēloju, jūsu ekselence, ka toreiz ar bārdas nazi viņu nenogalināju. Bet jums, ģenerāli, aiz pateicības dodu maisu zelta …

Un zelta maisu bija sanests milzum daudz. Viss kabinets zelta pilns. Visur žvadzēja zelta naudas gabali, zelts plūda kā upe, šķindoņa apdullināja, plēsa galvaskausu pušu. Galva skaudri sāpēja, un trūka gaisa: visur zelts, zelts, zelts… Prochoram bija šauri un smacīgi. Un sāpīgi.

— Nu redziet, kungi, cik es esmu bagāts! Es nesaprotu, par kādu bankrotu te var būt runa? — viņš, cīnīdamies pēc elpas, sacīja un, lai mazinātu neciešamās sāpes, trieca pakausi pret sienu.

Te sunītis Kliko no jauna pielavījās Prochoram klāt un ļoti maigi viņu nolaizīja, tad pagrieza vēderu uz augšu, sāka valstīties un kulstīt ar asti pa grīdu. Prochoram Petrovičam atkal iedrebējās bārda. Viņš pakampa šuneli un mīlīgi skūpstīja tam purniņu, astīti un acis.

Bet Tichons, paraudzījies pa pusatvērtajām durvīm, ziņoja Kuzmam ar Pjotru:

— Rau, tas mūsu lielskungs pats sev rokas bučo. Re, kā saviebies.

— Tichon Ivanič, bet lielskungs taču raud, — Kuzma brīnījās.

— Lai raud! Ka tikai netrako…

Viesi pa to laiku mācās namatēvam virsū ar lūgumu pastāstīt viņiem par savu dzīvi, par savu likteni: kā viņš audzis, kā precējies, kā sasniedzis savas varenības kalngalu.

— Nu, ka vēlaties! Ar lielāko prieku, ar lielāko prieku, kungi. — Un Prochors Petrovičs nopūtās. — Mana dzīve, kungi, jau no pašas bērnības bija nelaimīga … Ko lai jums stāstu? … Jā! Vai jūs zināt? Nesen es braucu darbus pārraudzīt. Un ko es redzu, kungi? Visur manos uzņēmumos rīkojas sveši ļaudis. Zelt-raktuve «Jaunā» vairs nav mana … Mēdza būt tā, Fcdotičs… zināt, tāds vecis ar koka kāju? … Mēdza būt, kā uzskalo pudu zelta, tā viņš nodārdina ar lielgabalu … Es par to devu viņam pa krietnai glāzei degvīna. Jā, jā. Ak kungi, mums vajadzētu iedzert! Bet tagad mans lielgabals klusē. Fcdotičs snauž uz ielas. Toties viņi blīkšķina savu lielgabalu zeltraktuvē «Jaunā»… Viņi, viņi! Es taču zinu. Zeltraktuve ir mana, bet zelts pieder viņiem. Un viss tagad pieder viņiem. Sāpīgi, tas ir ļoti sāpīgi, kungi…

Uzticamais Tichons aizčāpoja pa parketa grīdām ziņot liel-kundzei.

Bet pie lielkundzes turpinājās sēde. Ņina Jakovļcvna bija ļoti satraukta un aiz nervu sasprindzinājuma nogurusi. Apspriedes gaitā izraisījās arī jautājums par Gromova uzņēmumu finansialo stāvokli vispār. Sarunas ieilga. Un Ņinai par lielu sarūgtinājumu ņēmās pierādīt acīm redzamu patiesību: Gromova darījumi tā sarežģīti, ka grūti atrisināmi… Bet kāpēc, kāpēc?

— Vai gribat zināt, cienītā …

Ņina klausās. Ikkatrs nervs viņai savilkts kā stīga.

Runā jaunās akciju sabiedrības juriskonsults — vecais viltnieks Arzamasovs. Uz Ņinas rīkojumu, protams, par augstu maksu, viņš nosēdējis vairākas dienas, izskatīdams tekošo darbu plānus un Prochora Gromova firmas naudas lietas.

— Komerciālu uzņēmumu, un vēl tik liela mēroga kā jūsējais un tādā savvaļas zemē, bez ceļiem, to, kundze, ir ļoti grūti vadīt, — Arzamasovs sacīja, gan adresēdams Ņinai līdzjūtīgas nopūtas, gan pūlēdamies apslēpt ļauna prieka smaidu uz skūtajām lūpām. — Tur nepieciešama pastāvīga uzraudzība un neatslābstoša modrība. Bet Prochors Petrovičs pašā darba karstumā sabijis pie tiem… kā viņus tur… pie dieva vīriem… Cik ilgi? Nu redziet, pusotra mēneša. Tas pirmkārt! Un pēc tam — slimība. Otrkārt! Nu, un tad jau viss gājis kūleņiem vien. Tas ir skaidrs.

— Un kas tikai jūsu vīram bija ienācis prātā! Vai atceraties, ko viņš tur melsa, it kā uzņēmumā ieguldīti trīsdesmit miljoni? —

Arzamasovu rupji pārtrauca neaptēstais blēdis Priperentjevs:

— Ila! Trīsdesmit miljoni… Bet, lai pamēģina pārdot, pat ar lūgšanos labi ja trīs dabūs …

— Piedodiet, monsieur Priperentjev… Savus nejēdzīgos secinājumus pataupiet sev, — Ņina Jakovjevna pazib?nīja ar acīm un auskaru briljantiem, kas pēkšņi iedrebējās. — Man ne prātā nenāk pārdot vīra uzņēmumus. Runa ir par ilggadīgu iznomāšanu. Un tikai…

— Kaut arī, kaut arī, — Priperentjevs krimšķināja, izgāzis resno vēderu.

— Es jums ieteiktu, ja atļauts, — Arzamasovs runā savā pieglaimīgajā balsī, ar salkanu padevību raudzīdamies Priperentjer vam acīs, bet uz samulsušās Ņinas pusi pamezdams aukstu, ierēdniecisku skatienu, — es jums, cienītā, ieteiktu likvidēt visus uz līguma pamata iesāktos darbus, samaksājot līgumsodus…

.— Tā ir nejēdzība, — juriskonsultu pārtrauc inženieris Ab-rosimovs, kas tagad aizstāj Protasovu. — Iesāktos darbus, Ņina Jakovļevna, mēs tomēr veiksim, lai gan ne termiņā, bet ar lielu nokavēšanos. Un viena miljona divsimt tūkstošu rubļu vietā mēs no līgumsodiem cietīsim zaudējumu varbūt pavisam kādus… nu, teiksim . .. divsimt, vislielākais — trīssimt tūkstošus.

— Kungi, — Ņina, galvu atmetusi, teica un dziļi ievilka papirosa dūmus (pēdējā laikā viņa sākusi stipri smēķēt). — Viss atkarīgs no tā, kādi rezultāti būs manu pārstāvju sarunām ar Maskavas banku un Pēterpils tirdznieciskajām aprindām. Ja mums izdosies dabūt apgrozības kapitalu, tad būsim uz zaļa zara …

— Ha! Tirdznieciskās aprindas, tirdznieciskās aprindas, — Priperentjevs iejaucas starpā, joprojām uzvezdamies nepiedienīgi.

Juriskonsults verdziskā padevībā uztver sava patrona domu un, uzminēdams tās būtību, risina tālāk:

— Redziet, cienītā … Tirdznieciskās aprindas un vispār tā saucamo lielo veikalnieku aprindas ir ļoti nestabilas, un to spēks vienmēr, gandrīz vienmēr ir ļoti apšaubāms. Piemēram, bija Rjabiņins, tik varens dūzis šķita — un nav vairs Rjabiņina.

— Kā? Vai tad Pjotrs Gerasimovičs miris?!

— Nē, nav miris, cienītā, bet vienkārši bankrotējis. Saslima. Mantinieki — izšķērdētāji. Un tad vēl ieildzis streiks, fabrikas apstājās un drīz vien nonāca ūtrupē. Vārdu sakot… Kā redzat, cienītā …

Arzamasovs norāva no deguna brilles un, it kā Ņinai līdzi juzdams, noplātīja rokas.

— Beidzot, kungi, — Ņina Jakovļevna uztraukusies turpināja, — es ceru, ka, tiklīdz būs novērtēti mūsu izdevumi zeltraktuvē «Jaunā», jūs man tos atlīdzināsiet uzreiz un nevis pa pieciem lāgiem, kā jums patiktos …

— Piedodiet, cienītā! — Lutausainais vampirs Arzamasovs piecēlās un sasita papēžus. — Aiz iemesliem, ko jau minēju, mēs to nekādā ziņā, nekādā ziņā nevaram. Mūsu akcijsabiedrībai gandrīz viss kapitals ir apgrozībā. Mēs esam atpirkuši zeltraktuves septiņiem maziem un lieliem zeltrūpniekiem, mēs izvēršam uzņēmumu grandiozā apjomā …

— Jā, jā… Jūs izvēršat, — Ņina iekaisa dusmās, un kabatas drāniņa viņas rokās sāka vīties grīstē. — Bet jums nav tiesības atņemt man ar zeltu bagātos zemes gabalus, ko atklājis mans inženieris!

— Viņš atklāja, bet mēs savus robežstabus ierakām. Ha, ha … Nevajag snaust! — pierāvis un atkal izgāzis vēderu, bezkaunīgais Priperentjevs norūca, viņš garlaikojās, uzblīdusī seja bija kļuvusi ļengana, hemoroidala, acis miegainas.

— Jā, cienītā. Jūsu nelaime ir mūsu laime, bet, piedodiet, šai jautājumā juridiski mums taisnība. Likums mūsu pusē.

Īpašnieces asā un pavēlnieciskā skatiena uzmudināts, negaidot dedzīgi ierunājās inženieris Abrosimovs:

— Piedodiet, Arzamasova kungs! Sai netīrajā lietā nez vai jums ir taisnība pat no juridiskā viedokļa. Par jūsu rīcības morālo pusi atliek klusēt. Tā ir ne ar ko nomaskēta laupīšana uz lielceļa …

— Ko? Kas?! — ierāvējs Priperentjevs cirta ar balsi kā ar zobenu pret grīdu, un lūpas viņam sašķiebās nicīgā vaibstā.

— Pagaidiet, ļaujiet man nobeigt! — skaļi kā mežā iesaucās inženieris Abrosimovs. — Mums šie zemes gabali ļoti dārgi izmaksā. Katrā gadījumā šo tumšo lietu mēs vēl noskaidrosim tiesā.

Juriskonsults Arzamasovs, atbalstījis zodu pret stiegraino dūri, dusmīgi saknieba plānās lūpas un ar skatienu ieurbās inženiera Abrosimova sejā kā maitu ērglis cālēnā.

— Ai, pazaudēsiet, ai, pazaudēsiet,. — juriskonsults uzvarētāja tonī kā dziedādams novilka. — Mēs lietu galīgi izlemsim Svētajā Pēterburgā, un varat būt pārliecināti…

— Nezinu, nezinu, — inženieris Abrosimovs samulsa.

— Mums vismaz ir liecinieki. Bet kas ir jums?

— Kādi liecinieki? — Priperentjevs nekautrēdamies pakasīja sev muguru un ar ieplestu muti saldi nožāvājās.

Sis izlaidīgais žests Gromovai šķita pārāk nekaunīgs. Nespēdama savaldīties, Ņina satrauktā balsī dusmīgi teica:

— Jūs, cienītais kungs, jautājat — kādi liecinieki? Es jums atbildu: kalnu inženieris Aleksandrs Ivanovičs Obrazcovs, kas atklāja šīs ar zeltu bagātās vietas. Redz, kādi! Jūsu zināšanai,

monsieur Priperentjev… Un vispār… ziniet… Jums, man

šķiet, nak miegs? … Vai nevelaties atgulties uz divana?

— Ne, paldies, — atkal nožāvājies, Priperentjevs atteica.

— Bet stāvoklis ir tāds: minētais inženieris Obrazcovs vakar parakstīja līgumu, ka pārnāk pie mums darbā.

— Ak tad tā gan! — Ņinai vaigos piepeši uzplauka sārti plankumi. — Nē, kungi! Nē! — Viņa divreiz uzsita ar delnu pa galdu. — Zemes gabali ar zeltu pieder mums, mēs tos atklājām, un es tos jums neparko neatdošu!

— Piederēja jums, bet vairs nepieder, — Priperentjevs nobubināja, un viņa seja ar platajām acīm kļuva nikna. — Zelt-raktuve «Jaunā» arī kādreiz piederēja man, bet jūsu cienītais atņēma to, aplaupīja mani… Vai jums, madam, tas ir zināms? Vai zināt, kungi, cik Gromovs man solīja par zeltraktuvi? Tūkstoš rubļus, nudien, jā, nudien, ha, ha! … Bet vēlāk atņēma par neko. Nu redziet… Tad viņš man uzmina ar kāju uz galvas, tagad es viņam. Tātad esam līdzīgi, ha, ha … Bet jūs, madam, vēl te dižojaties. Veltīgi, veltīgi, madam…

Tad ienāca Tichons, pirkstgalos pacēlies, piegāja pie kundzes un, ar degunu bikstīdams dārgo auskaru, čukstēja:

— Lielskungs ir pavisam pieklājīgi. Sarindojuši ap tachtu krēslus, bet pašiem labpaticis nosēsties uz tachtas. Māj ar rociņām un klusiņām kaut ko runā.

— Vajadzētu Ādolfu Henrichoviču …

— Es jau, lielkundžīt, modināju. Ieslēgušies. Trīs reizītes klauvēju. Viņi vienmēr guļ cietā miegā…

Tichons aiziet. Ņina pieceļas, saka:

— Piedodiet, kungi, es uz acumirkli, — un arī iziet. Nogurusi, samulsusi, viņa dodas uz savu kabinetu, istabene pasniedz tai glāzi auksta ūdens un portvīnu. Ņina nosēžas, aizver acis, pūlēdamās iegūt dvēseles mieru, bet viņas nomāktajā apziņā vēl joprojām skan ienaidnieku runas. Atspirdzinājusies ar ūdeni un portvīnu, Ņina nogrimst domās… Cik žēl, ka vīrs slims. No viena paša viņa skatiena šie laupītāji droši vien būtu apklusuši. Viņš būtu zinājis, ko darīt, viņš novērstu briesmas. Kā arvien viņš arī tagad prastu uzvarēt. Jā, Prochors bija visspēcīgs!

Un tālāk sievietes loģika, ko virza nevis prāts, bet gan sirds, pa līkloču ceļiem nonāk pie inženiera Protasova. Viņš taču vadīja darbus vīra prombūtnes laikā, cik daudz naudas izšķērdēts veltīgi, palaists vējā kaut kādu ideju vārdā un par neizlabojamu postu vispārējam finansu stāvoklim. Un, lūk, kādi rezultāti! «Vai tad patiešām godātais Andrejs, aizbildinādamies ar ticamu ieganstu, ir gribējis vienkārši izputināt uzņēmumu, lai viņu, Ņinu, ar varu izrautu no viņam nepatīkamās vides?»

Tur viņas doma sastinga, bet sirds klupdama un krizdama joņoja pa viņas pušu pāršķeltās dzīves grambām …

Viņa pavēlēja istabenei paaicināt inženieri Abrosimovu. Apvaldīdama savu saniknoto balsi, viņa tam sacīja:

Ziniet ko, Abrosimova kungs. Esmu stingri nolēmusi izbeigt visus savus muļķīgos pasākumus. Tagad nav īstais laiks par to domāt. Pirts nepabeigta, skola nepabeigta, un lai velns tās parauj! Pavēlu rīt pat pārtraukt visus manus celtniecības darbus! Strādniekus dzīves apstākļu ziņā pielīdzināt pārējiem! Bet, kas nav ar mieru, tiem nekavējoties izdot aprēķinu, bez kādās mīkstčaulības… Sapratāt? Nu, tad ir gan tips tas kucēns Saška Obrazcovs!

9.

Bucharas chalatā, zelta izšūtās rītakurpēs Prochors Petro-vičs sēž uz tachtas, viņam pretim — viesi. To ir daudz: aicinātu un neaicinātu. Vēl arvien nāk jauni klāt, laižas kā naktsputni uz bāku, gan iznirst no gaisa, gan krīt kā akrobati cirkā no griestiem, vieni klīrīgi sasēžas krēslos, citi — tieši uz grīdas.

Prochors Petrovičs nemaz nebrīnās: tas viss tik saprotami, tik vienkārši. Viņš sarunājas ar rēgiem kā ar dzīviem cilvēkiem: jāparunājas ar ikvienu un ar visiem, jo patlaban viņam labs garastāvoklis. Tikai tas vecais nelga Tichons pastāvīgi bāž savu pliko pauri kabineta durvīs. Prochors ļoti labi saprot, ka Tichons viņu izspiego un ziņo Ņinai, tāpēc, lai tas bezkauņa nenoklausītos, viņš ar viesiem turpina sarunāties čukstus, mēreni žestikulēdams, bet, kad bezkauņa raugās pa durvīm, Prochors apklust pavisam, mierīgi sabāž rokas piedurknēs, veikli izlikdamies, it kā istabā neviena nebūtu, it kā krēsli būtu tukši un viņam, Prochoram, vienkārši ienācis prāta novietot mēbeles puslokā ap tachtu. Nu, vai tad viņam nav brīv tā darīt?

— Vai es drīkstu to darīt vai ne? Drīkstu vai ne? — viņš uzkliedz ienākušajam Tichonam.

— Tieši ta, lielskungs, drīkstat, — Tichons neziņā mīņājas.

Sēdēdams uz tachtas un modri novērodams Tichonu, Prochors

domā: «Interesanti zināt, vai viņš redz manus viesus vai ne? Vai tikai izliekas neredzam?»

— Tu netraucē mani, vecais muļķi. Nevazājies! — viņš atkal kliedz. — Redzi, ka esmu aizņemts. Sarakstus pārbaudu … Esmu viens… Tā arī viņai pasaki. Bet ārstu, ja tas atnak, triec ratā: man ir viesi. Ej!

Tichons, galvu nokāris, lēnām iziet no kabineta gaitenī.

… Un aprit gari laika sprīži. Slimnieka noslēgtajā pasaulē laiks steidzas ātri — lēkšiem, aulekšiem; minūtes joņo ka stundas, bet stundas šķiet esam gadi.

Un Prochoram rādās pagātnes ainu neskaidrie fragmenti, tieši tie, kas kā akmens uzgulušies viņa dvēselei. Lūk, uguns viesulis. Tur sveloši kvēlo taiga un liesmas draud aprit visus viņa uzņēmumus. Un, luk, no ta kakta, kur pulkstenis, soļo strādnieku pulki, tie ir nikni, kliedz: «Nodevējs, zvēresta lauzējs! Mēs tevi izglābām no uguns briesmām, tu visu ko mums apsolīji un piemānīji rims!» Tad atkal neprātis redz apšaušanas ainu. Šāvieni, šāvieni, zalves: strādnieki krīt.

— Šaujiet viņus, neliešus, šaujiet! — rēc prātā jukušais Pro-ehors, uzlec uz tachtas; acis šausmas un niknums, mati slienas stāvus, viņu krata drudzis, viņš spļaudās, jo smacē biezas siekalas.

Bet tad vienā mirklī drūmā aina izgaist.

Jubilejas balle, kāda nav redzēta visā pasaulē. Kristālā lustru mirdzums, izmeklētu tualetu greznība. Varenais Prochors Pet-rovičs, sakrustojis rokas uz krūtīm, runā svinīgus vārdus. Slimais Prochors, plaši iepletis acis, klusēdams līksmi noraugās sevī, Prochorā, kas saka runu. — Raugieties, raugieties, — viņš čukst šāsdienās viesiem un rāda ar pirkstu tukšā telpā uz sevi — to otro. Viņš tīksminās par sevi no malas.

— Redziet, viņš ģērbies frakā un zīda kreklā, viņš tīri nomazgājies, sasmaržojies. Bārda viņam apcirpta, vaigi noskūti.. . Redziet, kungi, kāds es biju .. . Bet tagad … Bet tagad esmu .. . netīrs… — Viņa acis rūgts žēlums pret sevi. — Klausieties, ko runa tas Prochors, īstais… Nevis es, bet tas. Klausieties, klausieties …

Prochoram Petrovičam — tam, kas frakā — aizraujas elpa aiz vardu un domu parpilnības, aiz sirdspukstu straujuma. Arī Prochors Petrovičs chalatā nevar atelpt, jo viņu plosa slimība.

— Tieši pēc desmit gadiem, — runā majestatiskais Prochors, kas ģērbies frakā, —cs sasniegšu savas slavas un varenības kalngalu. Es būšu pilntiesīgs šā apgabala valdnieks… Taču es jutu: nāve nāk man virsū. Es negribu mirt!

«Mirsi, mirsi!» kliedz sienas, kliedz logi, griesti. «Mirsi!» kliedz viesi. «Slepkava! Zvēresta lauzējs!» No krēsla pietrūkstas viesis — tēvs un sāk dauzīt ar nūju pa grīdu: «Nāvi viņam!»

Pacēlis chalata stērbeles, Prochors nolec no tachtas, sagrīļojās kā piedzēries.

— Ei, Skvoreņ, ispravņik, kazaki! Dzeniet visus laukā. Esmu vesels … Pielaidiet uguni, lai sadeg šis ārprātīgo midzenis! … Ņina, doktor!

Neprātīgā Prochorā smadzenēs ielauzās apziņa: viņš pārlaida pār tukšo kabinetu sapratīgu skatienu un nevienu neredzēja — ne viesus, ne tēvu.

*— Ak kungs! Ko tas nozīmē? — ar skaudru vaidu viņš pār-' šķēla dziļo klusumu, izstiepdams rokas uz priekšu. Viņš meklēja Ņinu, meklēja dzīvu cilvēku, bet visapkārt tukšums: — Mans dievs, mans dievs! Kādas blēņas lien man paurī! Ilalucinacijas, muļķības, mošķi.

Atbilde — spiedzīgi, saraustīti smiekli kā kumeļu zviedzieni un čaboņa, bet čaboņā — lapsenes sīkšana.

Procbora Petroviča smadzenes turpināja sadegt un sairt. Ļaunas, juceklīgās nejēdzības viņa iztēlē pieņēmās spēkā.

Neprātis, juzdams nelaimes tuvošanos, sasprindzināja dvēseles spēkus, piekļāvās pie sienas. Un pēkšņi ieraudzīja: šķērsodama plašumu, locīdamās pie viņa steidzās neredzēti lielu apmēru milzu čūska. Melnā āda ar dzelteniem plankumiem apglumējusi un valgi spīd. Prochors savilkās čokurā, sastinga. Briesmīgā rāpuļa acis iedegās niknumā: zibens ātrumā tas metās Prochoram klāt, strauji pacēla apaļo purnu cilvēkam pie sejas, uzpūta smirdošu dvašu un ieklepojās. Prochors iekliedzās: — Ai! — šausmās iezvēla čūskai pa galvu un metās pie vienām durvīm, pie otrām, trešām; taču visas durvis acumirklī nozuda; viņš — pie viena loga, pie otra, arī logi izgaisa. Bet milzīgā čūska viņam pa pēdām: nupat saķers, nupat saķers… — Ļaudis, Tichon! — Ar spalgu brēcienu, līdzīgu kaujamas cūkas kviecienam, Prochors triecās pret sienu, skrēja, krita, atkal skrēja, apgāza mēbeles. Beidzot zaudēja spēkus un kā sprāgonis nokrita zemē blakus miroņiem: pa visu kabineta grīdu — smirdoši līķi. No līķu smakas Prochoram kļuva nelabi. Viņam blakus izstiepies guļ Farkovs ar lodi krūtīs. «Vecais, man bail, man šausmīgi bail!» Klusais Farkovs kā zveltin iezvēla Prochoram ar skatienu, drūmi piemiedza acis un izdvesa: «Dēli, pavirzieties mazliet, dodiet saimniekam vietu, viņš taču mūs apšāva.» Prochors ieskrējies uzlēca uz tachtas, sāka murmināt džerkstošā balsī:

— Ak kungs! Mošķi… Kas par muļķībām! Kabinetā … miroņi … Tichon! Mikstūru! Plāksterus! Vannu!

Bet pa kabinetu svilpoja vējš, dauzīja logus, plosījās rēgi, aukstums līda Prochoram zem krekla, zem ādas, zem galvaskausa.

No visām pusēm viņam spiedās klāt baismīgas šausmas.

Klau, zviedzieni, dipoņa un pakavu klaudzoņa: iekšā ielauzies satracinātu zirgu bars un joņo pa līķiem tieši uz Prochoru, auļo, krāc, zviedz, ņirdz dzelzs zobus. Un tieši Prochoram virsū! Nupat samīs, sašķaidīs. Vajag atkāpties, atkāpties atpakaļ, citādi tikai nošļakstēs — un Prochoram smadzenes būs laukā. Taču nav kur atkāpties: aiz muguras siena.

Prochors saslējies uz tachtas, izpletis rokas, it kā sevi pie sienas krustā piesitis, pakausis dauzās pret sienu. Bet zirgi auļo, to ir simti, tūkstoši, tie auļo uz priekšu un atpakaļ, uz priekšu un atpakaļ un pagriezušies kā blīva lavina taisni Prochoram virsū … «Mir-sti!» Zviegdami, rībinādami zirgi ceļas pakaļkājās, kārpa kājām gaisu, grauž iemauktus, nupat samīs, nupat samīs, no dipoņas sten un trīc visa pasaule. Un neprātīgajam Prochoram nav izejas — aiz viņa ir siena!

— Nu, kur tad glābiņš, kur glābiņš?!

Prochors atradās kapa malā: no viņa šķīrās dzīve un apziņa.

— Glābiet, man ir baigi, — viņa sausās lūpas čukstēja. Kaut jel malku vēsa ūdens vai gaisa, kaut jel kāds pavēris durvis! — Mīļā, mīļā māmiņ … — Taču visas durvis ir nozudušas, bet mātes nav, un nav no kā gaidīt palīdzību.

«Mīļais, labais kungs, atjēdzieties,» kā zvārgulītis ieskanējās sunīša jautrā balss. «Nebīstieties, lūdzami, tas esmu es. Au, au!»

— Kliko, vai tu?

«Tieši tā. Es pats. Au!… Mīļais kungs, nebaidieties: jūsu dzīve ir galā. Bet pie jums nāk jūsu radi un paziņas. Au, au, au …»

Sunītis Kliko uz vēdera pielīda pie Prochora, sāka luncināties, glausties klāt, paspēja nolaizīt viņa sasprēgājušās lūpas, sirdi un bezprātīgās smadzenes… Tad negaidot sunītim kļuva garlaicīgi, pēkšņi kļuva baismi (tā šķita Prochoram), tas paslēja purniņu uz augšu, uzņēma raudulīgu toni, sāka gaudot skumji un žēli. Prochors paraudzījās uz sunīti, viņu pārņēma neizsakāms izmisums, viņš atmeta pinkaino galvu, aiz šausmām nodrebēja un arī sāka gaudot. Tā divbalsīgi gaudoja cilvēks un neredzamais sunītis. Cilvēka rīkle drebēja zvēita krācienā, kā ar kūlu apaugusī mute bija pilna siekalu, kas saputojušas vēlās pār lūpām, notraipīja bārdu — prātu zaudējušais, mirstošais zvērs uz visiem laikiem šķīrās no bijušā Prochora Gromova. «Mūžīgu piemiņu, mūžīgu piemiņu,» gaudoja nožēlojamais, neredzamais sunītis, «mī]ais kungs, tur nāk …»

Durvju aizkars sakustējās, it kā atvērās ieeja citā pasaulē. Prochors Petrovičs pēkšņi atžirba, šķita pārceļamies no dzīves dzīvē. Ienāca Ņina un ārsts, un vēl otrs ārsts, un Aleksandra tēvs, un vecais Ipala tētiņš jāšus uz pluskainas ķēvītes, viss ar sniegu aplipis, droši vien «sturmējis pilsētu».

Ņina baltā apģērbā ar zvaigzni pierē. Aleksandra tēvs tik liesmainā tērpā kā saulrieta debesis. Bet aiz ienākušajiem, noslēgdami telpas bezgalību, stāvēja kādreiz Prochora nonāvētie, bet tagad atdzīvojušies strādnieki: tur nogalinātais Konstantīns Farkovs, tur nošautais diakons Feraponts, tur tas pats

biezlūpis — jaunais važonis Savoska, ko Prochors bija nogalinājis nevis ar cirvi, bet domās, vēlēdamies nogalināt.

— Brāļi, piedodiet man… — Prochors Petrovičs iesaucās, un viņam sāka drebēt bārda, pa nobālušajiem vaigiem aumaļām lija asaras.

Sie vārdi bija dzimuši nevis prātā, bet bijušā Prochora sirdi; tie nāca no pašas sirds, tie it kā mirdzēja gaišzilā uzliesmojumā.

— Brāļi, piedodiet man…

«Mīļais Prochor!» Ņinas balss skanēja tik maigi kā stepju līgas šalka. Piekļāvies viņai pie pleca, Prochors klusi šņukstēja. Viņš jau bija paspējis aizmirst visu tikko pārdzīvoto: viņa acu priekšā tikai Ņina, tikai viņa paša krustā piesistā dzīve, viņa acu priekšā pēdējās, visšausmīgākās, visklusākās ārprāta robežas. «Mīļais Prochor, uzsāc jaunu dzīvi!»

— Ņina! Man nav jaunu ceļu . .. Kaut jel atrasta visniecīgāko izeju. Ak dzīve!… Ņina! Es visu atdodu tev … Visu, visu, visu. Man nekā nevajag, ne slavas, nc bagātības. Ai, dodiet man gaisu!… Man smagi elpot… Logu! Gaisu … — Prochors aplaizīja lūpas un nospļāvās. Un visi aplaizīja lūpas, visi nospļāvās.

«Nāc man līdzi,» Ņina aicināja un kā viegla parādība izspurdza pa logu līdzīgi spārnotam putnam. Kā neveikls lācis, viņai sekojot, izlīda arī Prochors.

— Ņina mīļā, tu mana sirds! Kāpēc tu man esi atņēmusi prātu?

«Tu no torņa man visu nodosi. Mans mīļais Prochor.»

Un viņi iet steigšus, rokās saķērušies. Prochora dvēselē bija cīnījušās dziļas pretrunas, taču šobrīd viņš nenojauta, cik tās dziļas, doma slīdēja tām pāri kā pa gludu spoguļa virsmu. Viņš gāja nedomadams, kā mēnessērdzīgs.

Pie debesīm mēness, virs zemes vējš. Mēness gaismā ir gaiši un silti, vējš planda chalata stērbeles, un Ņinas tērps izplešas kā bura.

— Ņina …

«Nevajag Ņinas… Nesauc, nemeklē… Esmu tava uzticamā Anfisa …»

Un Prochors redz — viņi ar Anfisu iet roku rokā. Prochors redz viņas daiļo galvu ar kuplajām, gaišajām matu pīnēm. Galva sāk izstarot gaišzilu gaismu, uzacis kļūst melnas, no deniņiem uz krekla plūst asinis.

Laiks — bez divdesmit minūtēm trīs. Bet viņi jau uzkāpuši pašā torņa galā. Nakts sāk bālēt. Aiz apvāršņa mostas rīts. Pro* ehoru krata salti drebuļi. Visapkārt aukstums, tikai mēness liesmo karsti. Un dvēselē sveloša uguns, dvēselē deg taiga un nesadeg.

Prochors stāvēja torņa galā, viņa priekšā plājās visa pasaule un garām plūda drūmā Dzīves upe. Virs Drūmupes trīsēja migla kā balts šķidrauts. Prochors pavērās lejup, un viņam saka reibt galva.

Abos upes krastos — ļaudis. Tie vicina laternas un nesaprotami sarunājas.

Prochors dzird ar acīm, redz ar ausīm — tumsā pavīd laternas. ļaudis kādu meklē.

«Metīsimies lejā pie cilvēkiem,» Anfisa maigi saka, un viņai smaidot starp valdzinošajām lūpām mirdz baltie zobi. «Nu, metīsimies lejā.»

— Kāpēc, kāpēc? — sten neprātīgais Prochors.

… — Kāpēc tas viss, kāpēc? — izmisumā jautā arī Ņina, steigdamās pa vīra pēdām.

Un Aleksandra tēva balss:

— Kas spēj dot iepriecinājumu dziļās bēdās, kas var atbildēt uz jautājumu: kāpēc, kāpēc? Arī tie nerod atbildi, kas karsti mīlējuši. — Aleksandra tēvs pavicināja laterniņu un paātrināja soļus. — Bet jūs, piedodiet man, mana meita, nesajutāt pret savu laulāto draugu garīgu mīlestību…

— Nav tiesa! — skumji, ar dziļām sāpēm iesaucas Ņina.

Ciešanu slogs liec viņu pie zemes. Viņa grib pateikt Aleksandra tēvam daudz jo daudz no tā, kas spiež viņas sirdi, bet nespēj.

Viņa ar pūlēm bija novadījusi savu nakts sēdi un pilnīgi salauzta pirms pusstundas iegājusi guļamistabā. Tur svētbilžu lampiņu gaismā viņā pēkšņi, pavisam necerot, bija pamodušās maigas jūtas pret nelaimīgo Prochoru. Viņai bija kļuvis neizsakāmi žēl Prochora, tik žēl, ka nekad, nekad vēl viņa nebija to žēlojusi.

Un šī lielā mīlestība un dziļās sāpes un žēlums bija noliekuši viņu ceļos svētbildes priekšā. Nespēdama atvieglot savas ciešanas asarās, viņa sita pieri pret grīdu, krustījās un skaļā balsī skaitīja lūgsnas. Bet tās tikai čaukstēja vārdos kā sausas lapas, tās neskāra jūtas, tās bija neauglīgas.

Un tad pie durvīm kāds klauvē… Uzreiz pamodušās bailes tik viegli paceļ Ņinu no zemes kā pūciņu, un, vai samaņu zaudējusi aiz uztraukuma, viņa traucas pretī ārsta spalgajam klauvējienam:

— Ātrāk, ātrāk, Ņina Jakovļevna!… Lieta pavisam scfmach … Prochors Pctrovičs pazudis.

Logs kabinetā plaši atvērts, sulaiņi guļ. Miegs pievārējis arī piepeši savārgušo veco Tichonu.

— Ļaudis!

Un ātri uz visām pusēm traucas kur kurais ar laternām: pa šķērsielām, uz taigu, pa ceļiem un uz torni.

— Kurpe! — priecīgi iesaucās Iļja Petrovičs Sochaticbs. Tādā sajukuma brīdī viņš bija aizmirsis savas neveiksmes ar dēla kristībām, tādā brīdī viņš visiem visu bija piedevis. — Pro-ehora Petroviča zelta kurpe! — Viņš pieliecās, pacēla kurpi un, ar laterniņu apgaismodams, pakalpīgi parādīja to Ņinai.

— Jādomā, ka slimnieks ir tornī, — Aleksandra tēvs secināja. — Pasteigsimies.

— Ak kungs! Tātad viņš basām kājām… Vienā cha-latā… — stingdama rudens aukstumā un dvēseles kailuma, Ņina izmeta pa vārdam.

— Prochor! Prochor! — viņa izmisusi sauca nakts tumsā.

Viņi gāja steigšus, nopūzdamies, skaļi klepodami, lai pārtrauktu baigo dabas klusumu.

Negaidīti viņus panaca misters Kuks. Viņš bija skaidrā prātā un satraukts. Redzams, viņu bija piemeklējusi kāda nelaime. Viņam rokā — laterniņa, kabatās divi revolveri, patentēti zāļu graudiņi pret žagām un steidzama telcgrama. Vājā laternas gaisma un sudrabainie mēness stari apgaismo viņa apjukušo seju. Piemiegtajās acīs atspoguļojas dvēseles ciešanas, cieši sakniebtajās plānajās lūpās — apņēmība.

— Misis Ņina! O, kāds šausmīgi liels jūsu nelaime… Jums ļoti grūti ceļot tāda tumsa. Atļaujiet, — sacīja misters Kuks saviļņotā, pacilātā balsī un paņēma Ņinu zem rokas.

— Paldies, mans draugs, — Ņina pateicīgi un skumji atbildēja, paātrinādama soļus. — Man šī nakts ir pavisam šausmīga. Visu laiku domāju: «Tas ir sapnis, tas ir sapnis,» — un nevaru atmosties.

— Misis Ņina! No šī brīdis es vairs nav Amerikas pavalstnieks, es ir jūsu pavalstnieks līdz pati nāve.

— Pateicos jums, mīļais Kuk … Paldies, paldies.

— Man pašās tuvākajās dienās jābrauc uz Ņujorka. Es nupat saņēmu telegrama, man māmiņa ļoti slims. — Misters Kuks atvilka elpu, viņa kuplās, rudās uzacis saraucās uz augšu, acis iepletās, raudzīdamās zilganpelēkajā tumsā un savā priekšā neko neredzēdamas, vārdi viņam spriedās kaklā: — Misis Ņina! Es šeit ir iekrājis divdesmit tūkstošus rubļu. Pusi no šī suma es jau rit, rīt pat nododu jūsu rīcībā nabagai tautai. O jā! O jā! … Mans lēmums nav grozāms… — Brāzmaini elpodams, viņš pievērsa seju Ņinai: — Misis Ņina! Es jūs neaizmirstami mīlu … Kā vistīrāko, ļoti labāko sievieti, kā … kā … kā …

Ņina bija ļoti pārsteigta: «Cik viņš viegli… Pusi no visa, ko ar tādām pūlēm sakrājis.» Un viņa sev rūgti pārmeta.

— Mīļais, labais Kuk! Ari cs jūs mīlu, mīlu sen ļoti sirsnīgi. Un paldies jums par jūsu ziedojumu! Paldies, mīļais mister Kuk! Būtu tikai dievs palīdzējis ātrāk atrast manu nelaimīgo Pro-ehoru! Ak mans dievs! … Es vai prātu zaudēšu …

Misteram Kukarn iedrebējās zods. Viņš uzmanīgi atbrīvoja roku un noslaucīja ar kabatas drāniņu acis, kas bija valgas no asarām.

— Misis Ņina, — viņš sacīja aizsmakušā balsī un nez kāpēc pašūpoja laternu. — Vajag cerēt, ka misters Gromofs pavisam kārtībā . .. Un vajag ceret, ka mēs, misis Ņina, nekad vairs nesatiksimies. O, tas ir pavisam šausmīgi! — Laterna izkrita misteram Kukam no rokām, viņš apstājās un aizklāja seju ar vēsajām plaukstām.

Ņinu Jakovļcvnu aizkustināja mistera Kuka dziļā līdzjūtība pret viņu.

— Neskumstiet! Iesim ātrāk, mēs esam atpalikuši, — Ņina, smagi nopūtusies, sacīja.

Trīs laterniņas mirgodamas slīdēja viņiem pa priekšu. No ciemata puses piepeši atskanēja vienmērīga, atstatuma apslāpēta suņu riešana.

— Atkal kurpe! Otra! — vēl priecīgāk iesaucās Iļja Socha-tiehs, it kā panam Parčevskim kāršu spēlē būtu novinnējis krietnu žūksni.

Tornis slējās pret debesīm. No kambarīša, kur gulēja bom-bardētājs ar koka kāju, bija dzirdami skaļi krācieni. Vara lielgabals, mēness gaismā blāvi zaigodams, ņirdza pret debesīm savu melno, muļķīgi smaidošo purnu.

Torni tumsa. Uz paša augstākā, atsegtā laukumiņa — Prochors Pctrovičs.

— Kāpēc man jāmetas lejā? — Prochors sev čukst. — Es gribu dzīvot! Vai tad tu neredzi, ko visu ir radījis mans ģēnijs? — Un atkal viņš pastiepa roku pret apvārsni.

Apvārsnis slīdēja viņam garām. Un kaut kur tur sfērās ausa un dzisa, aizgrima nebūtībā Prochora dienas un darbi.

— Vajag dzīvot tā, lai tavu dienu apvārsnis kļūtu arvien gaišāks, arvien plašāks. Taču tava dzīve ir galā, — pats sev čukstēja Prochors, bet varbūt Anfisa …

Cerkesa rēgs ar skatienu draudīgi caururba Prochoru Gro-movu. Rēgs drūmi klusēja, tikai kinžals viņam roka mazliet kustējās. Prochorain pār muguru pārskrēja drebuļi, auksti sviedri pārklāja visu miesu un uz iekritušajiem deniņiem sacēlās stāvus sirmo matu šķipsnas.

… Un pēkšņi tur, no torņa pakājes, kur vīdēja laternas, atskanēja, mīļi aicinot:

— Prochor!

— Es eju, — no nesniedzamā torņa gala Ņina izdzirda atvieglotu un priecīgu balsi.

Stunda situsi, mokas un šausmas beigušās, cilvēka dzīves pavediens pārtrūcis.

Pulkstenis rādīja bez piecām minūtēm trīs. Aiz apvāršņa plauka rīts. Gaudoja bārais vilks. Veročka smaidīja miegā.

Pa Drūmupi peldēja ledus, kas bija plāns kā stikls.

Dzīve — Drūmupe, krasi pagriezusies projām no klints ar sašķiebušos torni, plūda uz laika okeānu, uz bezgalību.

1918,—1932 g.

paskaidrojumi

[1] chвteau lafilte (fr.) — lafita pils — sarkanā vīna šķirne. Tulk.

[2] garš zemnieku mētelis. tulk.

[3] — lieliski, lieliski.

[4] — suņa bērns.

[5] — Šausmīgi, šausmīgi!

[6] — ak dievs!

[7] — tas ir lieliski.

[8] — paruna: «svešās kamanās iekšā nesēdies.»

[9] — priesteru cepure ar augstu dibenu, saņemta kā balva par nopelniem. Tulk.

[10] — sakāmvārds: «kaut maizi ar sāli ēd, bet taisnību cērt acis.» Tulk.

[11] sakāmvārds: «zemnieks tad pārmetis krustu, kad pērkons norībi-nās.» Tulk.

[12] — sakāmvārds: «dzērājs dzērumu izgulēs, muļķis muļķību — nekad.» Tulk.

[13] — harmonikas.

[14] — arā!

[15] — sakāmvārds: «nabags lūdz, un nabagam dievs dod.» Vārdu spēle: бог vietā бокс. Tulk.

[16] izaka katedrale pēterpilī. tulk.

[17] — sakāmvārds: «citiem — lielais gavēnis, bet runcim — sviesta nedēļa.» Tulk.

Content

Šiskovs Vjačeslavs Drūmupe

PIRMĀ DAĻA

OTRĀ DAĻA

TREŠĀ DAĻA

CETURTĀ DAĻA

PIEKTĀ DAĻA

SESTĀ DAĻA

SEPTĪTĀ DAĻA

ASTOTĀ DAĻA

paskaidrojumi